cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rettsoppgjør etter holocaust
Moskva-konferansen 1943
Fra 1943 var de allierte bestemt på at lederne for aksemaktene skulle henrettes, men det var uavklart om det skulle skje summarisk eller etter rettssak. Sovjeterne og amerikanerne gikk etter hvert inn for rettsoppgjør, særlig etter at den allierte krigsforbryterkommisjonen ble etablert og Moskvakonferansen (1943) ble avholdt 30. oktober 1943. Churchill ville unngå rettssak mot topplederne i naziregimet fordi det ville bli politisert; han ville i stedet henrette dem summarisk. Amerikanerne ønsket et rettsoppgjør med regimet. Moskvaerklæringen av 1. november 1943 bestemte at mistenkte tyske krigsforbrytere skulle utleveres til det landet der forbrytelsen ble begått. Forbrytelser uten klar geografisk plassering skulle rettsforfølges av de allierte i fellesskap.
Matavaibukta
Samuel Wallis kalte bukta Matavai Port Royal Harbour, mens James Cook ga den navnet Royal Bay. De første misjonærene fra London Missionary Society steg i land her i 1797, og ble møtt av Pomare II.
Rettsoppgjør etter holocaust
Moskva-konferansen 1943
Moskva-erklæringen av 1. november 1943 bestemte at Hitler og andre toppledere («major war criminals») skulle rettsforfølges av de allierte. Britiske myndigheter betraktet jødenes skjebne og holocaust som underordnet i den militære kampen for Europas fremtid, og fryktet at særskilt fokus på jødene kunne sette alliansen med Stalin i fare og de kunne miste kontrollen over Midtøsten. Etter hvert som omfanget av holocaust ble tydelig kunne det ikke ignoreres av de allierte som ikke hadde et juridisk rammeverk til å håndtere en slik forbrytelse.
På bakgrunn av avtalen om utlevering av mistenkte bestemte USA at krigsforbrytelser ikke fikk innreise til landet. Det var likevel mange krigsforbrytere som reiste til USA, slo seg ned og ble mønsterborgere. Etter politisk press etablerte USAs justisdepartement en egen etat som overtok etterforskning av mistenkte krigsforbrytere fra immigrasjonsmyndighetene. En del antatt gjerningspersoner kom inn i USA i henhold til displaced persons act (lov om fordrevne personer). Loven var i praksis diskriminerende ved at utelukket mange overlevende fra konsentrasjonsleirene og samtidig inkluderte baltere, ukrainere og etnisk tyske fra Øst-Europa. Loven krevde at personen måtte ha ankommet en flyktningleir senest i desember 1945 noe som førte til at bare 10 000 jøder oppfylte kravene. Loven satte av en kvote på 30 % for gårdbrukere, noe som var ulempe for jøder som sjelden drev gård, men en fordel for etniske ukrainere der mange var landarbeidere. Loven la opp til innreise for etnisk tyske som hadde utvandret eller blitt fordrevet fra Øst-Europa til Tyskland. Amerikanske immigrasjonsmyndigheter hadde ikke kapasitet til bakgrunnssjekk som gjorde det mulig å skille ut nazister fra de omkring 1 million som ønsket innreise.
Matavaibukta
Det ble oppdaget sandbanker som gjorde farvannet farlig ved vind fra vest og sørvest. Skip forliste og Matavaibukta ble etter hvert oppgitt som havn til fordel for Papeete, der havnen er beskyttet året rundt.
Rettsoppgjør etter holocaust
London-charteret av 1945
Clement Attlee vant det britiske valget i juli 1945 og hans regjering var mer villig enn forgjengeren til å samarbeide om straffeforfølgelse, særlig punktet «forbrytelse mot freden». Artikkel 6 i charteret for Nürnberg-tribunalet ble vesentlig omskrevet etter britisk og sovjetisk ønske. Disse endringene fjernet Bernays' opprinnelig forslag om at overgrep mot tyske borgere (særlig jøder) før krigsutbruddet også skulle legges til grunn som del av sammensvergelsen. Bernays' forslag om «forbrytelse mot menneskeheten» ble beholdt.
London-charteret (også kalt Nürnberg-charteret) av 8. august 1945 etablerte the International Military Tribunal (IMT) og fastsatte hvordan rettsforfølgelsen av major war criminals skulle foregå. Charteret omhandlet tiltale på grunnlag av forbrytelser mot freden, krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten. London-charteret for IMT avviste «ordre ovenfra» (engelsk: superior order) som grunnlag for frikjennelse, bare som formildende omstendighet.
Liste over byer i Guatemala
Dette er en liste over byer i Guatemala. Listen inneholder byer og befolkede steder i Guatemala som hadde 10 000 eller flere innbyggere ved folketellingen i 2002.
Rettsoppgjør etter holocaust
Vest-Tyskland
Vesttyske domstoler la til grunn at det var grunnlovsstridig å dømme etter nye lover ifølge paragraf 103. Domstolene insisterte på å følge den tyske straffeloven av 1871 som fortsatt gjaldt under Det tredje riket da holocaust pågikk. Tiltaler mindre enn mord var foreldet i 1960 og det ble dermed betraktelig vanskeligere å tiltale og dømme noen for deltakelse i holocaust etter 1960: Det var ikke nok å bevise at personen hadde drept en person eller flere tusen. Domfellelse for mord (tysk: Mord) i motsetning til Totschlag krevde både at selve drapet måtte bevises og at gjerningspersonen hadde en «blodtørstig» sinnstilstand ved at motivet var seksuelt, grådighet, spesielt ondskapsfullt (grausam) eller gjort for å skjule en annen kriminell handling. Tysk høyesterett hadde definert blodtørst som «unaturlig glede ved å drepe». Ondskapsfullt drap ble også definert subjektivt ved at gjerningsmannen på en kaldblodig og nådeløs måte påførte særlig smerte. Fordi drapene under holocaust i stor utstrekning ble utført systematisk og byråkratisk konkluderte tyske domstoler som regel med at kriteriet «kaldblodig og nådeløs» ikke var oppfylt. Dersom blodtørst ikke kunne bevises (selv om gjerningspersonen forsto at handlingen var ulovlig), så ville dommen være relativt mild. Vesttyske domstoler gjenvant sin juridiske autonomi fra okkupasjonsmaktene fra 1950 til 1955. De sluttet da å dømme for forbrytelser mot menneskeheten slik de tidligere var forpliktet til ifølge Det allierte kontrollrådets lov nummer 10 og gikk over til å behandle sakene som vanlige mord etter tysk straffelov (tysk: Strafgesetzbuch) av 1871. Ved Auschwitzprosessene i Frankfurt definerte domstolen de tiltalte som medvirkende gjerningspersoner og ikke som hovedpersoner, noe som ga relativt milde dommer.
Tysk lov skjelnet mellom gjerningsperson (Täterschaft) og medvirkning (Gehilfe). For gjerningsperson ved mord var livstid i fengsel obligatorisk, mens de som medvirket kunne få en mild straff avhengig av formildende omstendigheter. I rettsoppgjør etter krigen benyttet dommerne alltid denne muligheten til lav straff for de som medvirket til drap. Domstolen hadde som utgangspunkt at det var rettferdig at medvirkning skulle gi mindre straff enn hovedgjerningsperson. I tillegg kan en generell motvilje mot rettsoppgjøret ha medvirket til milde straffer. Den tyske høyesteretts såkalte Staschinski-kjennelse innebar at medvirkning forekommer når personen bør samarbeider eller hjelper til som et verktøy for en utenforstående vilje. Den tiltaltes subjektive tilstand i gjerningsøyeblikket ville dermed være avgjørende. En konsekvens av Staschinski-kjennelsen var at tjenestemenn på lavere nivå ofte bare ble dømt for medvirkning.
Etter tysk lov hadde tyske domstoler jurisdiksjon dersom (1) forbrytelsen var begått på tysk territorium eller (2) gjerningspersonen var bosatt på tysk territorium. Fordi de aller fleste forbrytelsene under holocaust ble begått utenfor selve Tyskland etterforsket tyske myndigheter bare saker der det var kjent at den antatte gjerningspersonen var bosatt i landet. I 1950-årene innebar dette i praksis at den vesttyske påtalemakten innledet sak bare etter initiativ fra privatpersoner som kjente til den mistenktes oppholdssted (Bernhard Fischer-Schweder er det mest kjente tilfellet). Påtalemakten hadde ikke noen tilskyndelse til å lete etter mistenkte med ukjent oppholdssted og i mange tilfeller unnlot påtalemakten å gjøre noe selv når de fikk kjennskap til en mistenkt. Sentralkontoret for etterforskning i Ludwigsburg skulle etter planen driver systematisk etterforskning uavhengig av initiativ fra private. Overgang til en mer systematisk tilnærming skjedde etter påtrykk fra noen nøkkelpersoner (særlig Ernst Müller-Meiningen junior som var redaktør i den liberale Süddeutsche Zeitung) og etter utenrikspolitisk press særlig fra DDR. DDR brukte den ufullstendige vesttyske rettsforfølgelsen til propagandaformål. Den østtyske kampanjen som ble innledet i mai 1957 gjorde vesttyskerne oppmerksomme på hvor mange dommere fra nazitiden som fortsatt tjenestegjorde. Ifølge Pendas var Sentralkontoret til å begynne svært underfinansiert og opprettelsen av Sentralkontoret kan tjent som et alibi. Sentralkontoret utviklet seg til et effektivt etterforskningsorgan særlig drevet frem av nøkkelpersoner som Erwin Schule. Fritz Bauer, statsadvokat i delstaten Hessen, spilte også en viktig rolle for at etterforskningen tok seg markert opp i 1960-årene.
Statsadvokaten i Hessen, Fritz Bauer, var drivkraften bake Auschwitzprosessen i Frankfurt i 1960-årene. Han mente at det fantes fire hovedtyper forbrytere fra nazitiden: Til forskjell fra Daniel Goldhagen som mener at alle gjerningsmenn handlet ut fra samme grunnleggende motiv og ideologi, mente Bauer at gjerningsmennene ikke kunne settes i samme bås. Bortsett fra at alle var effektive drapsmenn, mente Bauer at forskjellen mellom disse fire gruppene var avgjørende og med juridiske implikasjoner. Dersom de handlet fra ulike motiver, men produserte samme resultat, kunne de prinsipielt sett betraktes som helt utskiftbare ledd uten ansvar for egne handlinger. Bauer mente at rådende juridisk praksis ikke strakk til i behandlingen av arven etter nazitiden. Det var betydelig debatt om prinsippet at gjerningsmennene skyld skulle vurderes utfra deres sinnstilstand var egnet til å fange særtrekkene ved holocaust. Den tyske strafferettseksperten Claus Roxin mente at strafferetten ikke var egnet til å håndtere statlig organisert massemord. Roxin mente at det måtte utvides til å omfatte «herredømme over viljen gjennom et administrativt maktapparat» (engelsk oversettelse: mastery over the will by virtue of an organizational power apparatus). Bauer og Roxin hadde liten innflytelse på domstolenes praksis i mesteparten av etterkrigstiden. Størst innflytelse hadde de som mente at forbrytelser under nazistene måtte behandles som vanlige kriminelle handlinger der den enkelte gjerningsmanns motiver måtte bevises.
Faktagrunnlag
USAs sjefsanklager Robert H. Jackson var opptatt av hvordan tallene for drepte jøder fremkom. De første anslagene over antallet drepte jøder fremkom ved differansen mellom befolkningstall for det enkelte land og tallet på jøder i frigjorte områder. Jacob Robinson, representant for de store jødiske organisasjonene, argumenterte overfor Jackson med at nazistenes antijødiske sammensvergelse var en sammensvergelse mot den demokratiske sivilisasjonen. Det var vanskelig å bevise en antijødisk sammensvergelse i årene før 1941. For Jackson var det dessuten uklart hva «det jødiske folk» var og «rase» var ikke en tysk oppfinnelse, men var et alminnelig begrep blant annet i de amerikanske sørstatene. Under rettssaken omtalte Jackson jødene som en rase. Jackson var ikke villig til å gi jødene og holocaust særskilt status i Nürnberg. Jackson mente at prosessen skulle være mot lederne for sammensvergelsen mot verden hvor jødenes skjebne skulle ha en plass. Jackson ville ikke gi Robinson, World Jewish Congress eller andre jødiske representanter status som amicus curiae. Sovjetiske myndigheter ønsket at hele det sovjetiske folkets lidelser skulle legges til grunn og ikke en bestemt folkegruppe.
Den amerikanske etterretningsetaten OSS begynte under krigen å samle informasjon om holocaust med sikte på rettsforfølge gjerningsmennene. Ved OSS' hovedkvarter arbeidet en medarbeider med dette. Franz Neumann, som da arbeidet for OSS, lanserte en teori om at nazistenes angrep på jødene bare var en spydspiss, et første trinn i nazistene program for å undertrykke og utslette andre folkegrupper.
Da Whitney R. Harris forberedte saken mot Kaltenbrunner spurte han Otto Ohlendorf «Well, Ohlendorf, how many men, women, and children did you kill during that year [1941]?» (Javel, Ohlendorf, hvor mange menn, kvinner og barn drepte dere i løpet av 1941?) og Ohlendorf svarte overraskende «90,000». Dette var det første konkrete beviset for Einsatzgruppenes bidrag til holocaust, og introduserte holocaust som et element i Nürnberg. Ohlendorf innrømte uten videre alt, trolig i en naiv tro på at han ikke hadde gjort noe galt. I Einsatzgruppenprosessen svarte Ohlendorf på spørsmål fra dommer Michael A. Musmanno at han ville ha henrettet sin egen søster dersom han fikk ordre om dette. Willy Seibert, nestkommanderende for Einsatzgruppe D, svarte at han ikke ville ha skutt sin egne foreldre, dette underminerte forsvarernes argument om at de tiltalte bare fulgte ordre. Dommen konkluderte med at de tiltalte kunne unnlate å følge noen av ordrene og at de derfor gjennomførte massedrapene med fri vilje («freely and with agency engaged in mass murdre»).
Folkemord
I 1943 introduserte den polske juristen Raphael Lemkin begrepet folkemord, eller genocid. Etter Armenia-massakren og det pågående holocaust, ville Lemkin skape en rett som la til grunn at systematiske drap på mennesker på grunn av rase, tro eller religion var en forbrytelse som overgikk alle andre forbrytelser en stat og dens innbyggere kunne gjøre seg skyldig i.
Folkemord defineres i FNs konvensjon av 9. desember 1948 om forhindring og avstraffelse av forbrytelsen folkemord (folkemordkonvensjonen) som «en hvilken som helst av de følgende handlinger som er begått i den hensikt å ødelegge helt, eller delvis, en nasjonal, etnisk, rasemessig eller religiøs gruppe som sådan.» Uttrykket «ødelegge helt eller delvis» (in whole or in part) sikter til hensikten med handlingene, ikke om dette oppnås. «Delvis» (in part) kan bety vesentlige (engelsk: substantial) deler av folkegruppen. Betegnelsen «delvis» kan sikte til den delen av folkegruppen som holder til innenfor et bestemt geografisk område.
Begrepet folkemord var introdusert da Nürnbergprosessene begynte, men ble ikke brukt i tiltalene. Det er bred enighet om at prosessene i Nürnberg beviste folkemord. Hersch Lauterpacht likte ikke begrepet folkemord (engelsk: genocide) som han mente var upraktisk og uten støtte i juridisk presedens; Lauterpacht fryktet at fokus på folkegrupper ville gå på bekostning av beskyttelse av individer. Britiske og sovjetiske representanter ønsket å ha folkemord med i dommen, men Robert H. Jackson som holdt avslutningsinnlegget fra amerikanske side nevner ikke «folkemord». Lemkin arbeidet uten å lykkes med å få folkemord med i tiltalen mot Hans Frank.
Selvmord
Adolf Hitler og Joseph Goebbels begikk selvmord i april 1945. Heinrich Himmler tok sitt eget liv i mai 1945, i en britisk krigsfangeleir kort etter at han var identifisert. Richard Glücks tok trolig sitt eget liv 10. mai 1945. Odilo Globočnik, leder for Aksjon Reinhardt, tok sitt eget liv etter å ha blitt arrestert av britiske styrker 31. mai 1945. Theodor Eicke omkom på østfronten i 1943.
Rolf Günther var Eichmanns og Wislicenys assistent ved deportasjon av jødene fra Salonika i 1943. I 1942 arbeidet han med å skaffe blåsyre (Zyklon B) til gasskamrene i Polen, slik det ble dokumentert av Kurt Gerstein. Rolf Günther tok sitt liv i amerikansk fangenskap august 1945. Hans-Adolf Prützmann tok sitt eget liv i 21. mai 1945 i alliert arrest. Friedrich-Wilhelm Krüger tok sitt liv 10. mai 1945 i alliert fangenskap. Heinz Roch tok sitt eget liv i Trondheim 10. mai 1945. Wilhelm Redieß tok sitt liv på Skaugum 8. mai 1945. Otto-Heinrich Drechsler tok sitt eget liv 5. mai 1945. Bruno Pfütze, sjef for sigøynerleiren i Auschwitz, tok sitt eget liv i arrest i Oslo etter den tyske kapitulasjonen. Pfütze ble forflyttet til Norge etter evakuering av Auschwitz og skulle blant annet bygge opp SS-Sonderlager Mysen. Pfütze ledet dødsmarsjer vestover fra Polen.
Theodor Dannecker, som medvirket til holocaust i Ungarn, Frankrike og Italia, tok sitt eget liv i desember 1945 i amerikansk fangenskap i Bad Tölz, Østerrike. Rudolf Lange tok sitt eget liv i februar 1945 for å unngå å bli tatt til fange. Irmfried Eberl, lege og kommandant for Treblinka, fortsatte legepraksisen etter krigen, ble arrestert tidlig i 1948 og hengte seg i varetekt.
Død under andre omstendigheter
Reinhard Heydrich ble drept av tsjekkiske partisaner i 1942. Hans Günther (bror av Rolf Günther) var, som var leder for sentralkontoret for jødespørsmål i riksprotektoratet og organiserte deportasjonene fra Böhmen og Mähren, en av lederne for holocaust i Riksprotektoratet. Hans Günther ble drept av tsjekkiske partisaner 5. mai 1945 da han forsøkte å flykte fra Praha. Martin Luther døde i mai 1945 etter selvmordsforsøk eller på grunn av dårlig hjerte.
Richard Thomalla, som ledet oppbyggingen av utryddelsesleirene under Aktion Reinhard, ble tatt til fange av sovjetiske styrker i Tsjekkoslovakia og henrettet av NKVD i mai 1945. Christian Wirth ble drept av jugoslaviske partisaner i mai 1944. Oskar Dirlewanger døde i alliert arrest, trolig av mishandling. Franz Walter Stahlecker ble drept i kamp med sovjetiske partisaner i 1942. Kurt Hintze, SS- og politisjef i Litauen, ble drept under et alliert bombeangrep mot Katowice i november 1944. Franz Kutschera ble drept av polsk motstandsbevegelse på gaten i Warszawa i februar 1944. Den tyske okkupanten henrettet 300 polakker som hevn for drapet på Kutschera. Kutschera var fra Østerrike og medvirket til gjennomføring av holocaust først i Sovjetunionen, deretter i Warszawa. Arthur Nebe var ansvarlig for anslagsvis mord på 45.000 jøder, han eksperimenterte med avliving av psykiatriske pasienter med dynamitt og med gassvogn. Nebe var mistenkt for involvering i komplottet mot Hitler i forbindelse med 20. juli-attentatet og ble henrettet for dette i mars 1945.
Antatt død
Heinrich Müller forsvant i Berlin 1. eller 2. mai 1945, og det var usikkert om han var død eller hadde flyktet til Sør-Amerika. I 2013 ble det som trolig er Müllers levninger funnet på en jødisk gravplass i Berlin. Liket av Müller hadde ifølge historieprofessor Johannes Tuchel blitt funnet i luftfartsdepartementets bygg i august 1945 og lagt i en massegrav anlagt på den gamle jødiske gravplassen.
Martin Bormann forsvant under sluttkampene i Berlin. Han ble i forbindelse med rettsoppgjøret i Nürnberg antatt i live og dømt til døden in absentia. De allierte okkupasjonsmaktene forpliktet seg til å fullbyrde dødsstraffen dersom han skulle bli funnet. Levninger funnet i 1973 ble i 1998 bekreftet ved DNA-analyse å være av Bormann og han antas død 2. mai 1945.
Neobisnius
Neobisnius er en slekt av biller som hører til underfamilien storkortvinger (Staphylininae) i familien kortvinger (Staphylinidae). Det er beskrevet 17 arter, to av dem er funnet i Norge.
Jean-Pierre Bolomey
Jean-Pierre Bolomey (født 10. juni 1926) var en sveitsisk landhockeyspiller.
Neobisnius
Utseende
Middelsstore, slanke, blanke kortvinger. Noen arter er ensfarget mørke, andre er kontrastrikt farget i svart og rødt. De mer fargerike artene kan minne om slekten Paederus som de imidlertid ikke er beslektet med. Kroppen er ganske grovt, men ikke særlig tett punktert. Hodet er firkantet, minst så langt som bredt, med små fasettøyne. Pronotum er rektangulært med avrundede hjørner, lengre enn bredt.
Levevis
I alle fall den truede arten Neobisnius villosulus er knyttet til mudrete elvebredder. Flere av disse artene kommer gjerne til lys om natten.
Jean-Pierre Bolomey
Han representerte Sveits under Sommer-OL 1952 i Helsingfors, hvor laget hans ble nummer 7.
Clemente Domínguez y Gómez
Clemente Domínguez y Gómez (født 23. mai 1946 i Sevilla i Andalucia i Spania, død 22. mars 2005 i El Palmar de Troya i Utrera i Spania) var en spansk religiøs personlighet. Han etablerte den palmariansk-katolske kirke som en utgrening av den katolske kirke i 1975. Han utropte seg selv den 6. august 1978 til palmarisk-katolsk pave med navnet Gregor XVII.
Dukhansk
Dukhansk er et truet nordøsttyrkisk språk snakket av omkring 500 personer blant Dukhaene (Tsaatan) i Tsagaan-Nuur i Khövsgöl i nordlige Mongolia. Dukhan tilhører Taiga-undergruppen av Sayansk (som også omfatter tuvinsk og tofalarisk). Språket er nesten utdødd og snakkes bare som et andre språk. Forslaget til ISO 639-3 kode var dkh, men dette forslaget ble forkastet.
Clemente Domínguez y Gómez
Liv og virke
Fra 1969 besøkte Domínguez regelmessig den sørspanske landsbyen Palmar de Troya, der han som han selv sa siden 1968 hadde hatt mariaåpenbaringer. Disse åpenbaringene var ledsaget av guddommelige inngivelser og av stigmata. Han skulle ved en anledning ha mistet 16 liter blod. Dette blodet ble underkastet undersøkelser, og det ble hevdet at blodet ikke stammet fra ham selv.
Domínguez, som var legmann, kontaktet erkebiskop Marcel Lefebvre og ba ham om å ordinere seg. Dette sendte imidlertid i utgangspunktet bare prester. En tidligere professor ved presteseminaret i Écone, Maurice Revaz, overtalte senere den vietnamesiske emeriterte erkebiskop Pierre Martin Ngô Đình Thục til å ordinasjonene i januar 1976. Han innviet Clemente Domínguez y Gómez til prest, og ti dager senere - den 11. januar - til biskop, uten noe pavelig mandat.
I 1976 var Domínguez mistet øyeeplene i en bilulykke. Etter en guddommelig visjon kalte han seg nå fader Fernando.
Den 6. august 1978, ved pave Paul VI død i Roma, ble han så valgt av sine «kardinaler» til pave.
Etter dette skulle Domínguez selv ordinere andre andre mennesker til prester og biskoper, inkludert mindreårige.
I 1983 ble han sammen med de prestene og biskopene han hadde ordinert ekskommunisert av den katolske kirke.
Som pave Gregor XVII helligkåret han den spanske diktator Francisco Franco, blant annet fordi han hadde forsvart kristendommen under den spanske borgerkrig og i tiårene han deretter styrte Spania. Han helligkåret også Kristoffer Columbus.
I 1990-årene ble Gregor XVII beskyldt for seksuelle forgåelser mot en rekke av sine prester og nonner. I 1997 medgav han dette og bad om forlatelse.
Han ble den palmarisk-katolske kirke etterfulgt av Manuel Corral, som tok navnet pave Peter II.
Den katolske kirkes holdning
I den grad han kategoriseres fra romersk-katolsk hold er det som en såkalt motpave, og han ble ekskommunisert i 1983. Hans selvforståelse som pave ble ikke tatt alvorlig av katolikker flest, og det overveldende flertall av dem var ikke oppmerksom på hans eksistens.
Rettsoppgjør etter holocaust
Personer som unnslapp
Lorenz Hackenholt, med flere titusen på samvittigheten, overlevde trolig krigen, men lot seg ikke oppspore.
Josef Mengele rømte etter krigen til Argentina og deretter til Brasil. Mossad var på sporet av ham men prioriterte andre saker. Ante Pavelić rømte med hjelp fra katolske prester til Argentina og levde de siste årene i Francos Spania. Pavelić ble dømt til døden in absentia i 1945.
Erich von dem Bach-Zelewski ble ikke tiltalt for sin rolle i holocaust i Sovjetunionen. I 1960-årene ble han dømt for noen drap i 1930-årene og han døde i fengsel. Det er uklart hvorfor Bach-Zelewski ikke ble stilt for retten selv om han innrømte å medvirket til antijødiske aksjoner. Den britiske historikeren Richard Overy tror at Bach-Zelewski kan ha overbevist de allierte om sin gode vilje. En annen forklaring er at han tilsto mot å slippe tiltale. Bach-Zelewski forklarte i retten at Einsatzgruppene og Sicherheitspolizei hadde som hovedoppgave å utrydde jøder, sigøynere og kommunister. På spørsmål om Einsatzgruppene var anti-partisan-enheter svarte han at Waffen-SS, Orpo og fremfor alt Wehrmacht ble brukt.
Alois Brunner var en av Eichmanns nære medarbeidere. Etter å ha arbeidet for amerikanske okkupasjonsstyrker flyktet han til Syria og levde der under regimets beskyttelse. I 1961 overlevde han et bombeattentat. Brunner døde i Damaskus som gammel mann.
Kurt Becher unnslapp rettsforfølgelse og ble rehabilitert trolig på grunn av Rudolf Kastner vitneprov til Bechers fordel i Nürnberg. Becher ble en velstående forretningsmann. Becher vitnet mot Eichmann i Jerusalem, men unnlot å reise til Israel.
SS-mannen Otto Wächter som medvirket ved organisering av holocaust i Krakow og i Lviv holdt seg skjult flere år i de østerrikske alpene etter krigen. Wächter døde i 1949 under uklare omstendigheter i Roma mens han ventet på hjelp fra den østerrikske biskopen Alois Hudal i Vatikanet til å flykte. Familien til Philippe Sands' bestefar ble massakrert i Galicja under Wächters ledelse. Bestefaren var eneste overlevende i en storfamilie på 70 personer. Sands skrev bok om Wächter og møtte da Wächters sønn Horst som hevdet at faren var en «god nazist» uten ansvar for holocaust og har arbeidet for å renvaske faren. Wächters kone Charlotte var overbevist nazist til hun døde.
Rettsprosesser i Tyskland
Tyskland var okkupert av de allierte de første årene etter krigen. De første prosessene gjennomført i Tyskland var i regi av de allierte i fellesskap eller av hver alliert makt for seg. Vest-Tyskland gjennomførte den første egne prosessen i 1958, den såkalte Ulm-Einsatzgruppe-prosessen.
Franske domstoler dømte minst 1918 tyske borgere for forbrytelser i det okkuperte Frankrike, av disse ble over 900 dømt in absentia. I Vest-Tyskland ble de franske rettsprosessene voldsomt kritisert. Adenauers regjering la sterkt press på franske myndigheter for å avslutte disse sakene. I 1949 etablerte regjeringen Zentrale Rechtschutzstelle(ZRS) som hadde til oppgave å beskytte tyske borgere i varetekt i andre land. ZRS var primært rettet mot rettsprosessen i Frankrike. Juristen Hans Gawlik var statsadvokat i Breslau i nazitiden og han var forsvarer for tiltalte i Nürnberg.
Allierte domstoler
I Nürnbergprosessen (mot topplederne) og de etterfølgende Nürnbergprosessene ble 207 personer stilt for retten. Rettssakene omhandlet delvis holocaust. Jødeutryddelsen var ikke et hovedpunkt i tiltalten, men ble delvis fanget opp av begrepet forbrytelse mot menneskeheten. De allierte tonet ned det rasistiske elementet ved nazistenes overgrep for å unngå ubehagelige spørsmål om de alliertes medansvar jødenes og for å unngå at jødene fikk fremmet sine politiske krav innenfor rammen av rettsprosessen.
Nürnbergprosessen (hovedprosessen)
Nürnbergprosessen var rettssakene mot de ledende tyske nasjonalsosialistene etter annen verdenskrig. Rettssakene ble gjennomført av de allierte i den tyske byen Nürnberg fra november 1945 til oktober 1946. Det er rettshistorisk viktig prosess og har blitt symbolet på rettsoppgjøret etter krigen.
Ernst Kaltenbrunner ble dømt til døden og hengt i Nürnberg. Kaltenbrunner var den eneste blant de øverste ansvarlige for folkemordet i Nürnberg. Evelyn Waugh noterte at blant de tiltalte i Nürnberg var Kaltenbrunner den eneste som fremsto som en forbryter. Foruten Kaltenbrunner var lederne for SS og politi (HSSPF og SSPF) de øverste lederne som ble holdt ansvarlige i rettsoppgjøret. Hengning var vanlig henrettelsesmetode, mens militære personer anså hengning som æreløst og ønsket å bli henrettet ved skyting ifølge militær tradisjon. Göring skulle henrettes i Nürnberg, men tok sitt eget liv kvelden før. Arthur Seyss-Inquart ble henrettet i Nürnberg i 1946. Hans Frank ble henrettet i Nürnberg i 1946.
De tiltalte brydde seg lite om tyske forbrytelser under krigen. Göring insisterte på at jødene var fremmede som ikke kunne bli værende i Tyskland, Alfred Rosenberg sa at jødene spyttet på tysk kultur, Ribbentrop mente at amerikanske jøder som trakk i trådene sto bak holocaust, Walter Funk (finansminister under Hitler) mente at sovjetiske styrker begikk større overgrep i Pommern enn noe av de tyske styrker gjord i Sovjetunionen, Otto Ohlendorf mente at de alliertes behandling av Tyskland var minst like ille som «skytingen av de jødene» (shooting of those jews).
Dieter Wisliceny medvirket som vitne i Nürnbergprosessen og var en av de første som ga avgjørende og detaljerte opplysninger om Adolf Eichmanns virke og sentrale rolle i holocaust. Eichmann var på dette tidspunktet på frifot. Wislicenys beretning ble senere brukt i saken mot Eichmann i 1961. Wislicenys beretning fra 1946 gir viktig innsikt i hvordan forholdene internt i regimet ledet til holocaust.
Tennis under Sommer-OL 2012
Tennis var med på det olympiske programmet for fjortende gang i Sommer-OL 2012 i London. Det ble konkurrert om fem olympiske titler, to individuelle, single for kvinner og menn, og tre i double, kvinner, menn og en mixeddouble. Tennisturneringene fant sted på All England Lawn Tennis and Croquet Club i Wimbledon mellom 29. juli og 5. august 2012.
Rettsoppgjør etter holocaust
Nürnbergprosessene
Etter hovedprosessen i Nürnberg hadde de allierte i 1946 en liste på 5000 personer mistenkt for grove forbrytelser (major crimes). Ved et nøye utvalg fra denne listen endte USAs sjefanklager Telford Taylor med 12 prosesser som etterfulgte hovedprosessen, de såkalte Nürnbergprosessene gjennomført av de allierte omfattet blant annet:
USA innså etter hvert at det ikke var mulig å straffeforfølge så mange som krigsforbrytere som man så for seg på slutten av krigen. Einsatzgruppeprosessen omfattet 24 ledere fra Einsatzgruppen og var den eneste av Nürnbergprosessene som kun omhandlet holocaust. Opprinnelig var det ikke planlagt noen sak mot lederne av Einsatzgruppen, ifølge Benjamin Ferencz som ledet aktoratet. Disse lederne ble i praksis tiltalt for over 1 million mord. De 24 var godt utdannet, seks av dem hadde doktorgrad og Otto Rasch hadde to doktorgrader.
Pohlprosessen omfattet Oswald Pohl og 17 andre offiserer fra SS-Wirtschafts- und Verwaltungshauptamt. Pohl og flere andre i samme sak fikk dødsstraff, men av disse ble bare Pohl henrettet.
Hinrich Lohse ble dømt til 10 års fengsel i 1948 og slapp ut etter tre år på grunn av dårlig helse. Wilhelm Koppe var SS-sjef i Warthegau og Generalguvernmentet og tok der initiativ til gassing i Kulmhof. Koppe gjorde etter krigen karriere i næringslivet under nytt navn før han ble avslørt i 1960-årene og tiltalt for medvirkning til 145,000 mord. Rettssaken ble avlyst på grunn av Koppes helse. Den kjente antisemitten Robert Ley hengte seg i cellen før rettssaken.
Dieter Wisliceny medvirket som vitne i Nürnberg og dette ble senere brukt i saken mot Eichmann i 1961. I mellomtiden var Wisliceny henrettet i Bratislava.
Edmund Veesenmayer ble i Ministerieprosessen i Nürnberg dømt til 20 års fengsel, men ble sluppet ut allerede i 1951. Otto Winkelmann, SS-sjef for Ungarn, ble ikke tiltalt. Dette var den viktigste saken ført for allierte domstoler i Tyskland på bakgrunn av holocaust i Ungarn.
Holocaust i Ungarn var ellers et tema under hovedprosessen i Nürnberg mot Kaltenbrunner og Ribbentrop, og i saken USA førte mot Oswald Pohl, Krupp og IG Farben. Den britiske okkupasjonsmakten tok opp Ungarn i forbindelse med saken mot Josef Kramer og 44 andre saker relatert til Auschwitz og andre leirer. Saker ført av Frankrike og Sovjetunionen berørte i liten grad Ungarn. Friedrich Jeckeln, HSSPF for Ostland og leder for Kamenets-Podolsk-massakren, ble dømt og hengt i Riga 3. februar 1946.
Ungarns statsoverhode Miklós Horthy ble ansett som krigsfange hos de allierte, og sluppet fri i desember 1945 uten å bli tiltalt. Han vitnet i saken mot Veesenmayer i 1948. I fangenskap skrev Horthy brev til Churchill, kong George, president Harry Truman og utenriksminister Ernest Bevin der han argumenterte for at han ikke hadde noe personlig ansvar for samarbeidet med Hitler og for overgrepene begått av regjeringen i Ungarn.
Einsatzgruppenprosessen
Einsatzgruppenprosessen (egentlig Amerikas forente stater mot Otto Ohlendorf et al.) var den niende av de tolv rettssakene som ble ført av et amerikansk militærtribunal under Nürnbergprosessene. USA innså etter hvert at det ikke var mulig å straffeforfølge så mange som krigsforbrytere som man så for seg på slutten av krigen. Einsatzgruppeprosessen omfattet 24 ledere fra Einsatzgruppen og var den eneste av Nürnbergprosessene som kun omhandlet holocaust. Opprinnelig var det ikke planlagt noen sak mot lederne av Einsatzgruppene.
I en bygning tilhørende utenriksdepartementet i Berlin fant de allierte i 1946/1947 rapporter som detaljert dag for dag beskrev Einsatzgruppenes drap på minst 1 million mennesker fra juni 1941. Rapportene listet opp steder, datoer og antall drepte. Ferencz sluttet å summere tallene da han hadde nådd 1 million drepte. Benjamin Ferencz la som eksempel frem dokumentasjon av massakren i Babij Jar. Ferencz fikk klarsignal av Telford Taylor om å gå til sak mot at han gjorde det selv.
Disse lederne ble i praksis tiltalt for over 1 million mord. De 24 var godt utdannet, seks av dem hadde doktorgrad, Otto Rasch hadde to doktorgrader og de fremsto til dels som alminnelige familiefedre.
Fra 1941 til 1943 var Einsatzgruppene ansvarlige for drap på mer enn en million jøder, «partisaner», sigøynere, funksjonshemmede, politiske motstandere og andre. De 24 som ble tiltalt i Nürnberg var alle offiserer i Einsatzgruppen. Einsatzgruppene besto av 3000 personer, og det var på det tidspunktet bare kapasitet til å straffeforfølge et symbolsk utvalg. Ifølge Ferencz hadde de faktagrunnlag for å tiltale hundrevis av menn fra Einsatzgruppene. Det var 24 seter i rettssalen og de begynte derfor med 24 navn, én av disse døde og én begikk selvmord før saken begynte. Saken ble omtalt som «the biggest murder trial in history». Den fikk mindre oppmerksomhet enn saken mot øverste tyske lederne avsluttet høsten 1946.
Tiltalen omfattet blant annet Forbrytelser mot menneskeheten i form av forfølgelser av politiske, religiøse og rasemessige grunner, mord, utryddelse, fengsling og andre inhumane handlinger begått mot sivile, borgere av Tyskland og andre nasjoner, som del av en organisert plan for folkemord. For Ferencz var det på grunn av anstrengt forhold mellom stormaktene uaktuelt å overlate saken til Sovjetunionen selv om forbrytelsene ble begått der. Ifølge Ferencz egen beretning ble han stadig overkjørt av dommeren Michael Musmanno da han protestere mot bevisene forsvarerne la frem. Forsvaret kunne introdusere de bevisene de måtte ønske, til og med «the habits of penguins», ifølge dommeren, noe som fikk tilnavnet «pingvinregelen» - dommeren lot alle si det de ville for vise verden at det var en rettferdig prosess.
Ferencz la ikke ned påstand om en bestemt straff, «I could never figure out a sentence to fit the crime». Telford Taylor ba bare om fasthet og ikke ettergivenhet for en slik forbrytelse. Dommer Musmanno var en from katolikk og skal tilbragt en uke i kloster før han avse dommen. Av dommens 175 sider var 55 sider drøfting av lovhjemmel, og dommen påpekte der at mord som forbrytelse ikke ble oppfunnet av aktoratet. Ingen ble dømt for folkemord, bare for enkeltstående tilfeller av mord. Aktor supplerte tiltalepunktene om krigsforbrytelser med dommer fra tysk høyesterett før og etter første verdenskrig, prøyssisk militærlov fra 1845 og østerriksk lov. Aktor søkte å vise at tiltale basert på eksisterende tyske og østerrikske lover og presedens var tilstrekkelig og at lover med tilbakevirkende kraft ikke var påkrevd. De tiltalte benektet ikke at de deltok i massedrap, inkludert Babij Jar, men understreket at de selv ville blitt drept om de ikke fulgte ordre.
Dachau-prosessene
Dachauprosessene (tysk: Dachauer Prozesse; engelsk: Dachau Trials) var 489 militære straffesaker mot over 1600 krigsforbrytere. Sakene ble gjennomført 1945-1948 av den amerikanske okkupasjonsmakten inne i Dachau konsentrasjonsleir som da var gjort om til interneringsleir for mistenkte krigsforbrytere. Sakene ble ført mot blant andre mannskap fra leirene Buchenwald, Flossenburg og Mauthausen i tillegg til Dachau selv. Til forskjell fra Nürnbergprosessen som handlet om rikets toppledere, var de tiltalte i Dachau tjenestemenn på laveste nivå. Domstolen var satt som en amerikansk militærdomstol (dommerne og aktor var offiserer) og ble ført i henhold til amerikanske regler. Sakene ble ført i regi av Judge Advocate General's Departement, den amerikanske hærens juridiske kontor. I henhold til London-avtalen av 8. august 1945 skulle hver av okkupasjonsmakten straffeforfølge mistenkte i hver sine soner. Dachau ble valgt til rettslokale fordi det var den eldste leiren og mange av forbrytelsene hadde skjedd der, dessuten var det egnede bygninger med innlagt vann og fungerende oppvarming. Dachau og de andre leirene var i utgangspunktet ikke utryddelsesleirer og fangene døde hovedsakelig av hardt arbeid, sult og sykdom. Jødiske fanger i Dachau og andre leirer fikk særlig brutal behandling. I Dachau var omkring en tredjedel av de internerte jødiske. Over 90 % av de internerte i Dachau var sivile. Etter invasjonen av Sovjetunionen ble sovjetiske krigsfanger flyttet til Dachau hvor de fleste ble henrettet. Mot slutten av krigen ble leirer i øst evakuert og de internerte flyttet til leirer i Tyskland og Østerrike, blant annet til Dachau.
Otto Moll var ansvarlig for driften av gasskamrene og krematoriene i Auschwitz-Birkenau mai-september 1944. Han ble dømt i Dachau-hovedprosessen og henrettet 1946 i Landsberg am Lech.
SS-offiser Fritz Dietrich var politisjef i Liepāja der han blant annet beordret massakrer i på flere tusen jøder. Etter krigen ble han dømt for å ha henrettet syv allierte flyvere i Saar-området, massakrene i Liepāja var ikke et tema. Dietrich ble hengt i Landsberg fengsel. Dietrich hadde doktorgrad i kjemi.
Benådninger og etterspill
I den første Nürnbergprosessen (hovedprosessen) ble dødsdommene fullbyrdet etter kort tid. Innen dommene ble avsagt i Einsatzgruppenprosessen var det politiske klimaet endret og de amerikanske tjenestemennene var mindre ivrige etter å henge de dømte. Denne nølingen ga de dømte tid til å mobilisere støttespillere.
John J. McCloy overtok som øverste amerikansk leder i 1949 etter at Konrad Adenauer var valgt til den først kansleren for Vest-Tyskland. På det tidspunktet var det i Landsberg fengsel 16 dødsdømte som ventet på fullbyrdelse av dommen, blant disse var Martin Sandberger og 13 andre dømte fra Einsatzgruppenprosessen. McCloy inntok en annen linje enn forgjengeren general Lucius D. Clay som hadde anlagt en hard linje.
McCloy var under sterkt politisk press både i USA og i Tyskland. Han mottok en jevn strøm av ønsker om reduserte straffer og tyske tjenestemenn presset på for å innvilge amnesti til krigsforbrytere inkludert de som var dødsdømt. Theophil Wurm drev lobbyvirksomhet for Sandberger og Eugen Steimle. Wurm var evangelisk biskop av Württemberg, han var en uttalt motstander av de amerikanske krigsforbrytersakene i Tyskland og Wurms sønn Hans hadde vært medlem av NSDAP. Tyske ledere argumenterte med at amnesti ville være gunstig for relasjonen mellom USA og Tyskland.
McCloy var fra han tiltrådte innstilt på å ikke fullbyrde dødsdommene og samtidig var han ikke innstilt på å innvilge amnesti. McCloy etablerte da en rådgivende kommisjon ledet av den amerikansk dommeren David W. Peck med oppgave å vurdere redusert straff, spesielt dødsstraffene. Kommisjonen, kalt Peck Panel, leverte sin rapport i august 1950. Deretter ble fem dødsstraffer ble fullbyrdet ved henging 7. juni 1951, blant annet Otto Ohlendorf.
Da James Bryant Conant overtok som amerikansk høykommissær gjennomførte han ny vurdering av de gjenværende fangene. En kommisjon fikk i oppdrag å vurdere muligheten for løslatelse uten å undergrave de juridiske grunnlaget for den opprinnelig dommen. Carl Friedrich von Weizsäcker, en bror av Richard von Weizsäcker, arbeidet for å få frigitt fanger i denne fasen. Weizsäcker fikk hjelp av Helmut Becker, Ernst von Weizsäckers advokat og medlem av Heidelberg-kretsen som koordinerte arbeidet for å få løslatt alle tyske krigsforbrytere fra alliert fangenskap.
Benådninger og løslatelser fra allierte fangenskap utover i 1950-årene skyldtes vesttysk ambivalens til de alliertes rettsprosesser og politisk press i Vest-Tyskland under den kalde krigen. Mens fengslingen av blant annet Alfried Krupp og Erich von Manstein irriterte grupper i Tyskland, ble veteraner, østblokken og jødisk organisasjoner opprørt over at de snart ble løslatt.
Helene Elisabeth von Isenburg sto bak Stille Hilfe (Die Stille Hilfe für Kriegsgefangene und Internierte, en hjelpeorganisasjon for SS-menn i fengsel. Da Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) fikk suverenitet i 1955 ble det etablert en permanent kommisjon (engelsk: Mixed Clemency and Parole Board) for å vurdere gjenværende fanger i Landsberg. I 1955 var det igjen 7 fanger dømt i Nürnberg.
I 1957 var det fire krigsforbrytere igjen i Landsberg: Martin Sandberger, Ernst Biberstein, Adolf Ott og Otto Brinkmann. Amerikanske myndigheter ønsket, som ledd i overgangsavtalen med Forbundsrepublikken, å overlate dem til soning under tysk myndighet, men tyske myndigheter krevde løslatelse. Amerikanske myndigheter ga etter og løslot 5. mai 1958 de fire siste krigsforbryterne. Sandberger mente at det lange fengselsoppholdet hadde renset ham for all skyld.
Eugen Steimle var leder av Sonderkommando 7a og Einsatzkommando 4a som drev massedrap i Sovjetunionen. Han ble dømt til døden i Einsatzgruppenprosessen. Han ble løslatt i juli 1954 og fikk seg i 1955 arbeid som historielærer ved gymnaset i Wilhelmsdorf. Steimle fikk etter løslatelsen hjelp av blant andre Eberhard Müller som han kjente fra sin tid som generalsekretær i den tyske kristelige studentforening.
I den nye Forbundsrepublikken («Vest-Tyskland») var rettsprosessene og avnazisfiseringen i regi av de allierte upopulære. Prosessene ble ansett som en trussel mot demokratiseringen av landet. De vesttyske regjeringene forsøkte å reversere mest mulig av de alliertes tiltak under okkupasjonen blant annet ved reintegrering av nazistene i samfunnslivet. Den sovjetiske okkupasjonsmakten utstedte i 1947 et amnesti i østsonen for «nominelle» medlemmer av nazipartiet. Også i DDR var det et sterkt fall i antall saker etter 1950. Både i Vest-Tyskland og DDR ble det skapt et selvbilde som ofre.
Belsenprosessen
Irma Grese ble tiltalt i Belsenprosessen og henrettet ved henging i desember 1945. Hun hadde hovedsakelig vært vakt i Auschwitz (der hun begynte under 20 år gammel) før hun var kort tid i Bergen-Belsen. Grese var kjent for sin brutale og sadistiske behandling av fangene. Rettssaken mot Grese ble bredt omtalt i tysk presse. Hun uttrykte ingen anger.
Andre
Etter krigen ble Hinrich Lohse av en domstol i Bielefeld dømt til 10 års fengsel. Han slapp ut i 1951 på grunn av dårlig helse. Lohse vitnet i senere saker mot politimenn og medlemmer av SS. Da det ble igangsatt undersøker av Rikskommissariat Ostland var Lohse død og kunne ikke stilles til ansvar.
Tyske domstoler
Det allierte kontrollrådet ga i desember 1945 tyske domstoler anledning til selv å rettsforfølge forbrytelser begått av tyske borgere mot andre tyskere samt statsløse i nazitiden. Innen 1949 hadde tyske domstoler dømt 4667 personer for forskjellige forhold under nazitiden, omtrent samme antall som de vestlige okkupasjonsmaktene; det var bare noen få dommer for det mest alvorlige forholdene. I Vest-Tyskland ble etterhvert stor motstand mot rettsoppgjøret under alliert okkupasjon de første årene etter andre verdenskrig. Ledende politikere begynte å fremheve tyske offer og lidelser under andre verdenskrig. Konrad Adenauers støtte til de fordrevne styrket inntrykket av tyskerne som ofre. Luxembourg-avtalen (1952) om erstatning til de jødiske folk medvirket til inntrykk av at krigen var historie. På denne tiden fremsto ikke holocaust som noe særskilt blant krigsforbrytelsene.
I 1954 fikk Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) overført suverenitet fra de vestallierte når det gjaldt rettsoppgjør knyttet til andre verdenskrig i henhold til Überleitungsvertrag (overgangsavtalen). Regjeringen i Bonn hadde arbeidet for denne endringen for å få avsluttet alliert rettsforfølgelse av tyske borgere anklaget for krigsforbrytelser og andre overgrep. Overføringen av suverenitet førte til at stadig flere dømte ble løslatt fra allierte fengsel i Vest-Tyskland. Fra rundt 1960 ble det gjort nye anstrengelser for å rettsforfølge forbrytere fra nazitiden, samtidig vedvarte en til dels effektiv motstand og forsøk på å få slutt på rettsoppgjøret.
På slutten av 1950-tallet fikk nazitiden ny oppmerksomhet i offentligheten i Vest-Tyskland. Zentrale Stelle der Landesjustizverwaltungen zur Aufklärung nationalsozialistischer Verbrechen ble opprettet i 1958 samme år som Einsatzgruppe-prosessen i Ulm. Rettsprosessen i Ulm innledet en serie større rettsprosesser under Forbundsrepublikkens jurisdiksjon. Samtidig skapte det uro at tidligere nazister ble tatt inn i varmen i de politiske partiene der noen gamle nazister også hadde politiske ambisjoner. Rettssaken mot Eichmann i Jerusalem og den Auschwitzprossen i Frankfurt var store offentlige begivenheter. Forlengelse av foreldelsesfristen for forbrytelser i nazitiden var et betydelig debattema. Rundt 90 % av tyskerne mente de ikke hadde noe ansvar for holocaust og det ble økende krav om å synliggjøre nazismene i skolebøker. Dette skjedde flere år før studentopprøret og 1968-generasjonens krav om kraftigere oppgjør med nazismen.