cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mario Balotelli
2007-2008
Balotelli ble signert av Internazionale på en lånekontrakt i 2006 med en forhåndsbestemt pris på €150,000 for et delt eierskap av spilleren. I juni 2007 tok Inter opsjonen sin i bruk, og kjøpte den siste halvdelen for ytterligere €190,000. Den 8. november 2007, under Sheffield F.C. 150. års feiring, spilte Balotelli i en vennskapskamp mellom de to lagene på Sheffield United sin bane Bramall Lane. Kampen endte 5–2 til Inter, og Balotelli skårte to mål. Han debuterte så for førstelaget i Serie A den 16. desember 2007, når han kom inn som innbytter for David Suazo i en 2–0 seier over Cagliari. Tre dager senere, startet han kampen i en cupkamp mot Reggina, og skårte to av målene i 4–1 seieren. Balotelli slo virkelig igjennom da han skårte to mål imot Juventus i returoppgjøret i kvartfinalen av Coppa Italia, og viste seg som viktig for 3-2 seieren borte på Stadio Olimpico for Inter.
Den 6. april samme år gjorde han sitt første Serie A-mål mot Atalanta i Bergamo. Inter endte opp med å vinne Serie A 2007/08-sesongen. Balotelli kom inn som innbytter i finalen i Supercoppa Italiana 2008 mot Roma, som innbytter for Luís Figo, og skårte i det 83. minutt av kampen. Inter vant finalen 6–5 på straffer etter at kampen endte 2–2.
2008-2009
I november 2008 ble Balotelli det yngste spilleren (18 år og 85 dager) som noensinne har skåret i Mesterligaen, når han skårte i gruppespillskampen i Mesterligaen 2008/2009 mot Anorthosis Famagusta som endte 3–3, og slo dermed den tidligere rekorden av Obafemi Martins (18 år og 145 dager).
I en kamp i april 2009 mot Juventus der han skårte Inters eneste mål i 1–1 kampen, ble Balotelli utsatt for rasistiske tilrop fra Juventus fansen gjennom hele kampen. Dette førte til at Inters eier Massimo Moratti raste og sa at han ville tatt laget av banen, dersom han hadde vært tilsted. De rasistiske tilropene ble også fordømt av Juventus sin formann Giovanni Cobolli Gigli og Juventus ble dømt til en hjemmekamp uten tilskuere på grunn av hendelsen.
I sin andre sesong hos Inter, hadde Balotelli flere disiplinære problemer, og som utløste handlinger fra Inters daværende manager José Mourinho som ekskluderte han fra førstelaget i den andre halvdelen av januar 2009. Tidligere i sesongen anklaget Mourinho Balotelli for å legge inn for lite innsats på treningen, og sa at «så langt jeg kan bedømme, kan ikke en ung gutt som han tillate seg å trene mindre enn spillere som Figo, Córdoba og Zanetti».
Inter vant Serie A for fjerde gang på rad. Balotelli endte sesongen med 22 seriekamper og 8 mål.
Manchester City
Den 12. august 2010 ble og Manchester City enige om en overgangssum på 22 millioner euro. I sin periode i Manchester City tok han med seg tre trofeer. En FA-Cupen tittel, en Premier League tittel og et trofé i FA Community Shield.
AC Milan
På overgangsviduets siste dag 31. januar 2013 gikk Balotelli fra Manchester City til AC Milan for en overgangssum på rundt 150 millioner kroner.
2014-05
Den 21. august 2014, ble AC Milan enig med Liverpool om en £16 millioners overgang for Balotelli. Fire dager senere bekreftet Liverpool at Balotelli hadde signert for klubben på «langtidskontrakt». Balotelli selv uttalte ifm at overgangen var offisiell: «Jeg er veldig glad. Vi har pratet om å komme hit, og jeg er glad for å være her. Liverpool er et av de beste lagene her i England. Fotballen er veldig bra her. Det er et godt lag med unge spillere, og det er grunnen til at jeg kom hit».
Balotelli debuterte 31. august når han startet i 3-0 seieren borte over Tottenham, men gikk målløs av banen etter 61 minutt, når han byttet med Markovic.
Etter tre år utenfor landslaget, kalte landslagstrener Roberto Mancini ham tilbake inn i landslagstroppen i januar 2022.
Kajsa Bergqvist
Kajsa Bergqvist (født 12. oktober 1976 i Sollentuna) er en tidligere svensk friidrettsutøver, nærmere bestemt høydehopper.
Idrettskarriere
Bergqvist kommer fra en familie med friidrettsinteresse, faren, Gunnar, deltok i Sommer-OL 1972 i München (110m hekk). I barndommen prøvde hun fotball, volleyball, badminton, svømming og langrenn. Fra cirka tiårsalderen begynte hun med friidrett. Etter å ha prøvd ulike grener, spesialiserte hun seg fra hun var 15 år innen høydehopp.
På 1990-tallet hadde hun en sterk motstander i Sverige, Emilie Färdigh, som måtte legge opp på grunn av skader 1998. Deretter var Bergqvist Sveriges klart beste hoydehopper. Fra 1995 til 1999 studerte hun ved Southern Methodist University i Dallas, USA og vant to ganger høydekonkurransen i de amerikanske studentmesterskapene (1997 og 1999).
Hun slo for alvor gjennom internasjonal i 2000, da hun ble europeisk mester innendørs i begynnelsen av året og bekreftet suksessen med bronse i Sydney-OL. I 2001 ble hun verdensmester innendørs og i sommersesongen tok hun bronse i VM i Edmonton. 2002 ble hennes sterkeste sesong med 14 seiere i 17 stevner, blant annet tok hun sølv i innendørs VM og ble Europamester utendørs.
I juli 2004 ødela hun akillessenen i en konkurranse rett før OL i Athen. Hun kom tilbake i 2005 og ble verdensmester under VM i Helsingfors 2005, en klart fortjent medalje etter å ha vært den dominerende høydehopperen i verden i flere år på rad. For den prestasjonen ble hun tildelt Svenska Dagbladets gullmedalje.
Under Hochsprung mit Musik-stevnet i Arnstadt 4. februar 2006, satte Bergqvist innendørs verdensrekord på første forsøk. Den er fortsatt gjeldende: 2,08 m - og hun slettet dermed Heike Henkels 2,07 m-rekord fra 1992. Hoppet er én cm under utendørsverdensrekorden til Stefka Kostadinova og fortsatt gjeldende (mars 2011).
Etter idrettskarrieren
Etter en skuffende 2007-sesong la hun opp. Hun er gift og jobber blant annet som ambassadør for UNICEF og IAAF. Studiene i USA førte frem til en bachelor i økonomi og reklame. Hun har etter idrettskarrieren tatt sommelierutdannelse og har begynt som vinimportør i Sverige.
Ella Maillart
Ella Maillart (født 20. februar 1903 i Genève, død 27. mars 1997 i Chandolin) var en sveitsisk sportsutøver og forfatter av reiselitteratur.
I OL 1924 i Paris deltok hun for Sveits i seiling. Som alpinist var hun medlem av det sveitsiske landslaget, og vant blant annet det åpne tyske mesterskapet i utfor i 1932.
I årene fra 1930 til 1932 var hun på reiser til Moskva og i Kaukasus. Om dette skrev hun avisartikler og sin første bok. Dette var starten på hennes karriere som reisejournalist. I 1934 reiste hun på oppdrag av en avis til Kina. Sammen med Times-reporteren Peter dro hun gjennom det nordlige Kina med Kashmir som mål. Etter sin første reise til India i 1937 fulgte det i 1939 en reise til Afghanistan, sammen med venninnen Annemarie Schwarzenbach. Ved utbruddet av andre verdenskrig endte reisen tidligere enn planlagt i Kabul. Krigsårene tilbrakte Ella Maillart i India.
Etter returen til Europa i 1946 slo hun seg igjen ned i Genève og Chandolin. Hun fortsatte med skrivearbeidet og arbeidet som reiseleder på turer til Tibet og andre asiatiske land. I 1989 donerte hun sitt fotoarkiv med 16 000 bilder til Musée de l’Elysée i Lausanne.
Saif al-Arab al-Gaddafi
Sayf al-'Arab al-Qaḏḏāfī (arabisk: سيف العرب القذافي; født 1982 i Tripoli, død 30. april 2011), som oftest kalt Saif al-Arab al-Gaddafi var den sjette sønnen til Libyas statsleder Mu'ammar al-Qaḏḏāfī.
Sayf ble såret i det amerikanske bombeangrepet mot Libya i april 1986, da han var fire år gammel. Fra 2006 til 2010 tilbrakte Sayf mye tid i München det han ble immatrikulert ved det tekniske universitetet i München. I 2008 da Sayf al-'Arab studerte i München gjorde overdreven støy og eksos fra hans Ferrari F430 at han ble stilt spørsmål fra tysk politi og bilen hans ble beslaglagt. Samme år ble Sayf al-'Arab mistenkt for forsøk på å smugle skytevåpen og ammunisjon fra München til Paris i en bil med diplomatiske nummerskilt. Imidlertid ble saken senere droppet fordi de påståtte våpnene aldri ble funnet og den tyske statsadvokaten besluttet at det ikke finnes tilstrekkelig bevis for å gå videre med en tiltale.
Al-Qaḏḏāfī skal ha kommet til Libya da opprøret brøt ut. Den 30. april 2011, rapporterte den libyske regjeringen at Sayf og tre av hans nieser og nevøer ble drept i et luftangrep av NATO mot huset hans under den libyske borgerkrigen. I begynnelsen av opprøret, ble Sayf gitt ansvaret for en militær avdeling av hans far for å knuse opprøret i Benghazi. Medlemmer av opposisjonen i Benghazi har spekulert i om den libyske regjeringens påstand om Sayf al-'Arabs død var en taktikk for å vinne sympati.
Eksterne lenker
Muamar el Gadafi
Aleksandr Koltsjak
Aleksandr Vasiljevitsj Koltsjak (russisk: Александр Васильевич Колчак, født, død 7. februar 1920) var en polarutforsker og russisk admiral som gjorde seg mest kjent for sin rolle i den russiske borgerkrigen. Etter å ha kjempet i den japansk-russiske krig og den første verdenskrig etablerte Koltsjak en antikommunistisk regjering i Sibir - senere den provisoriske helrussiske regjering - og ble anerkjent som den «øverstkommanderende for de russiske land- og sjøstyrker» av de andre lederne i den hvite armé fra 1918 til 1920. Hans regjering var basert i Omsk, sørvest i Sibir.
I ett og ett halvt år var Koltsjak det internasjonalt anerkjente russiske statsoverhode. Han forsøkte å beseire bolsjevikene gjennom et diktatur, men hans regjering viste seg å være svak og lite effektiv. For eksempel mistet hans regjering oversikten over de keiserlige gullreservene, og mye av det forsvant. Han mislykkes også å forene de mange, men splittede, antibolsjevikstyrker. Han nektet også å vurdere selvstendighet eller selvstyre for etniske minoriteter, og nektet å samarbeide med den ikkebolsjevikiske venstresiden, samt var han sterkt avhengig av støtte fra utlandet. Mens hans hvite styrker kollapset ble han forrådt og fanget av selvstendige enheter, som videre ga han til lokale bolsjeviker. I deres fangenskap ble han henrettet.
Biografi
Koltsjak ble født i St. Petersburg, og ble utdannet til en karriere i marinen, i likhet med sin far. Han deltok i den russisk-japanske krig i 1904-05. Han spilte også en rolle i første verdenskrig, og ble viseadmiral i august 1916. De revolusjonen kom i 1917, mistet Koltsjak tittelen, og flyktet til USA.
Den russiske borgerkrig
I denne krigen var Aleksandr Koltsjak en av de fremste lederne for de hvite. Han oppholdt seg lenge i Omsk, før han endte sitt liv i Irkutsk i 1920. I dag står en statue av ham der.
VM i turn 1922
Det åttende verdensmesterskapet i turn ble arrangert i perioden 11. til 12. august 1922, i Ljubljana, Jugoslavia (i dagens Slovenia).
Formel 1-sesongen 2000
Formel 1-sesongen 2000 var den 51. sesongen av FIAs Formel 1-verdensmesterskap. Sesongen startet 12. mars 2000 og ble avsluttet 22. oktober etter sytten løp. Verdensmesterskapet for førere ble vunnet av Michael Schumacher, som tok sin tredje VM-tittel, og sin første som Ferrari-fører. Ferrari vant også konstruktørmesterskapet, for andre år på rad og tiende gang totalt.
Konstruktører og førere
Følgende konstruktører og førere konkurrerte i Formel 1-verdensmesterskapet i 2000.
Sluttresultater 2000
Poeng ble gitt til de første seks plassene i hvert løp med henholdsvis 10, 6, 4, 3, 2 og 1 poeng.
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Krigsskueplassen Trans-Mississippi i den amerikanske borgerkrigen
Krigsskueplassen Trans-Mississippi i den amerikanske borgerkrigen bestod av operasjoner til lands og til sjøs vest for Mississippi-elva. Dette området ekskluderte statene og territoriene som grenset til Stillehavet som utgjorde stillehavskystens krigsskueplass under den amerikanske borgerkrig. Området var geografisk isolert fra slagene i øst, men flere militære aksjoner i mindre skala fant sted på krigsskueplassen Trans-Mississippi.
Trans-Mississippi Department
Konføderasjonens Trans-Mississippi Department ble opprettet den 26. mai 1862 og inkluderte Missouri, Arkansas, Texas, Indianerterritoriet (nå Oklahoma) og Louisiana vest for Mississippi. Det absorberte Trans-Mississippi District (Department Number Two) som ble organisert 10. januar 1862 og inkluderte delen av Louisiana nord for Red River, Indianerterritoriet og statene Missouri og Arkansas, med unntak av området øst for St. Francis County til Scott County. Det samlede området hadde sine hovedkvarter ved Shreveport og Marshall.
Scouse
Scouse (uttalt: ) er engelsk kallenavn for dialekten i byen Liverpool, og ellers på Wirralhalvøya. Scouse er en forkortelse av lobscouse (fra «lapskaus»). Matretten, som opprinnelig var en nordtysk og skandinavisk gryterett eller et oppkok av matrester, var blitt spredt med  sjøfolk og ble spist i havneområdet og fattige bydeler i Liverpool.
Krigsskueplassen Trans-Mississippi i den amerikanske borgerkrigen
New Mexico-territoriet
Den konfødererte hæren satte i gang et vellykket felttog i 1861 inn i territoriet til dagens Arizona og New Mexico. Innbyggerne i de sørlige delene av dette territoriet adopterte et løsrivelsesvedtak på egen hånd og ba om at konfødererte styrker som var stasjonert i Texas skulle assistere dem i å fjerne unionsstyrker som fremdeles var stasjonert der. Det konfødererte territoriet Arizona ble proklamert av oberst John Baylor etter seire i slaget ved Mesilla og erobringen av flere unionsstyrker. Konfødererte styrker mislyktes i forsøk på å rykke nordover i territoriet og trakk seg helt ut av Arizona i 1862 da unionsforsterkninger ankom fra California.
Scouse
Scouse-dialekten preger også det tilstøtende Merseyside-distriktet, medregnet de nye byområdene ved Runcorn og Skelmersdale. Den lyder markant forskjellig fra talespråket i andre nærliggende regioner i Cheshire og landområdene i Lancashire.
Krigsskueplassen Trans-Mississippi i den amerikanske borgerkrigen
New Mexico-territoriet
Dette lille slaget fjernet alle muligheter for at Konføderasjonen skulle ta New Mexico og territoriene i vest. Frivillige unionsstyrker fra California presset i april de gjenværende konfødererte ut av dagens Arizona i slaget ved Picacho Pass. I det østlige USA varte kampene i ytterligere tre år, men i sørvest var krigen over.
Missouri
Missouri var en slavestat med en svært organisert og militant løsrivelsesbevegelse, men takket være slaveritilhengere kalt «border ruffians» som kjempet mot slaverimotstandere i Kansas i 1850-årene, tok innbyggerne i Missouri side med unionen med en ratio på to eller tre mot en. Den konføderasjonsvennlige guvernøren Claiborne F. Jackson og hans lille statsgarde under general Sterling Price sluttet seg til konfødererte styrker under general Ben McCulloch. Etter seire i slaget ved Wilson's Creek og Lexington ble konfødererte styrker drevet ut av staten da en stor unionsstyrke ankom i februar 1862 og ble i praksis utestengt på grunn av nederlaget i slaget ved Pea Ridge den 7. og 8. mars.
En geriljakonflikt startet i Missouri. Gjenger med konfødererte opprørere, allment kjent som «bushwhackers», overfalt og kjempet mot unionsstyrker og styrker fra Unionens statsmilitser. Mye av kampene foregikk mellom innbyggere i Missouri med forskjellige overbevisninger. Begge sider utførte overgrep i stor skala mot sivile, fra tvunget omplassering til mord. Historikere anslår at befolkningen i staten falt med en tredjedel i løpet av krigen. De fleste overlevde, men flyktet eller ble drevet ut av den ene eller den andre siden. Mange av de mest brutale bushwacker-lederne, som William C. Quantrill og William T. Anderson, ble kjent nasjonalt. En gruppe av deres tilhengere forble bevæpnet og utførte ran og mord i seksten år etter krigen under lederskapet til Jesse James, hans bror Frank James og Cole Younger og hans brødre.
Texas og Louisiana
Unionen satte i gang flere forsøk på å erobre Texas og Louisiana fra 1862 frem til krigens slutt. Siden havnene i øst var under blokade eller erobret, ble særlig Texas et tilfluktssted for blokadebrytere. Texas og det vestlige Louisiana ble kalt «bakdøren» til Konføderasjonen, og de fortsatte å eksportere bomullsavlinger som ble sendt over land til Mexicos grenseby Matamoros. Derfra ble de sendt med skip til Europa i bytte mot forsyninger.
Borgerkrigen fortsatte på lavt nivå i området øst for Mississippi etter at området ble isolert fra hendelsene i øst, selv i flere måneder etter at Lee overgav seg i april 1865. Det siste slaget i krigen skjedde ved Palmito Ranch i Sør-Texas, en konføderert seier.
Indianerterritoriet
Indianerterritoriet tilsvarte det meste av dagens Oklahoma og fungerte som en uorganisert region som var satt til side for innfødte amerikanske stammer fra det sørøstlige USA etter å ha blitt fjernet fra sine land mer enn tretti år før krigen. Området var åstedet for tallrike trefninger og syv offisielt anerkjent slag som involverte innfødte amerikanske enheter som var alliert med Amerikas konfødererte stater, innfødte amerikanere som var lojale ovenfor USAs regjering og Unionens og Konføderasjonens styrker. Et felttog ledet av unionsgeneralen James G. Blunt for å sikre Indianerterritoriet kulminerte i slaget ved Honey Springs den 17. juli 1863. Selv om styrken hans inkluderte innfødte amerikanere, innledet ikke Unionen innfødte amerikanske soldater i sine regulære arméer. Landområdene til de innfødte amerikanerne forsynte Konføderasjonen med 7860 offiserer og soldater. De kom hovedsakelig fra folkeslagene cherokee, chickasaw, choctaw, creek og seminole. Blant disse var brigadegeneral Stand Watie som raidet Unionens stillinger i Indianerterritoriet med sitt regiment lenge etter at Konføderasjonen hadde oppgitt området. Han ble den siste konfødererte generalen som overgav seg den 25. juni 1865.
Michael Krohn
Michael Krohn kan referere til
Miasme
Miasme, (av gresk μίασμα, miasma, betyr besudling, forurensning ) er en foreldet teori vedrørende smittsomme sykdommer. Teorien var særlig utbredt på 1800-tallet: Ved «vond dunst, forurensning, besudling, smitte» overføres en «sykdomsoverførende materia som oppstår ved forråtnelsesprosesser i luft og vann». Fenomenet ble i datidens faglitteratur ikke nødvendigvis strengt avgrenset til en biologisk-medisinsk effekt (miasmatisk infeksjon) ), men kunne også i overført betydning brukes på et sinnlig-emosjonelle plan.
Personer som støttet miasmeteorien var blant andre William Farr og Florence Nightingale.
Teorien inkluderte ikke prinsippet om at smittsomme sykdommer forårsakes av mikrober (mikrobiologi). Til tross for denne mangelen førte miasmeteorien til en bedre helsesituasjon mange steder, grunnet bedrede sanitære forhold.
Miasma i klassisk medisin og fremover i medisinhistorien
Hippokrates av Kos (ca 460–375 f. Kr.) anses som opphavsmann til miasmelæren, om giftige dunster fra bakken som bæres videre med luften («Malaria»= vond luft) og så bidrar til sykdomsspredning. I sitt verk Über die Winde preget han også det som senere også ble til det integrerte konseptet humoralpatologi som epidemiologisk paradigme som forklaring av sykdommers kilder og utbredelse.
Fuente de la Diana Cazadora
Fuente de la Diana Cazadora er et monument langs bulevarden Paseo de la Reforma i Mexico by. Det er en fontene med en skulptur av jaktgudinna Diana fra romersk mytologi. Fontena er et arbeid av arkitekten Vicente Mendiola Quezada, mens skulpturen er lagd av Juan Fernando Olaguíbel. Monumentet ble innvia 10. oktober 1942 av daværende president Manuel Ávila Camacho.
Monumentet ble opprinnelig plassert i rundkjøringa mellom Paseo de la Reforma og Calle Río Ródano, og har siden blitt flytta flere ganger. I dag står det i midten av rundkjøringa mellom Paseo de la Reforma, Calle Sevilla og Río Misisipi, hvor bl.a. bygninga Torre Libertad står. Denne rundkjøringa blir kalt Glorieta de la Diana Cazadora.
Miasme
Miasma i klassisk medisin og fremover i medisinhistorien
Enn inn på 1800-tallet skrev forskere og medisinere om slike sammenhenger. Man hadde da ennå ikke utviklet kunnskap om bakterier og virus, og ettersom kolera og mange andre sykdommer gjerne ledsages av egne lukter, ble miasmer en forklaringsmåte. Teorien viste seg å være et villspor innen medisinen, skjønt «så nær, men likevel så fjern», der det nære ligger i innsikten at smitte kan være luftbåren.
Angsten for miasmer førte mange steder allerede i middelalderen til karantenelignende tiltak som forhindret at noen sykdommer utbredte seg til deres fulle potensiale. En gal teori utløste dermed nyttige mottiltak. Svartedauden kunne altså ha vært enda farligere uten tiltak begrunnet ut fra miasmeteorien. Man begravde gjerne pestdøde utenfor byene, og brant deres hus og øvrige habengut. I byene satte man fremmede i karantene, syke ble isolert fra den friske befolkning. Pestlegeene, som noen ganger ble kalt «Schnabeldoktoren» (snabelleger), brukte både hansker og snabellignende masker der luften med utdunstninger fra de syke ble filtrert forbi krydder og velluktende væsker.
Svakhetene med denne modellen erkjente man i London, da det senere ble klart at et aktuelt kolerautbrudd fikk bre seg til tross for miasmeorienterte tiltak. Under ledelse av Edwin Chadwick gjennomførte man i 1832 som reaksjon på de første koleratilfeller at man skulle spyle spillvann og stinkende slam fra de åpne dreneringskanalene gjennom byen ned i Themsen. Men denne prosessen forurenset drikkevannet, og snart døde det 14.000 flere av koleraen. Joseph Griffiths Swayne (1819–1903), Frederick Brittan og William Budd (1811–1880) undersøkte avløpsvannet og oppdaget kommaformede mikroorganismer. I 1849 frema John Snow og William Budd en avhandling hvori de hevdet at at koleraen ekisterte i levende organismer som var i drikkevannet.
I 1854 fremla John Snow og Arthur Hill Hassall nok en avhandling, for «Medical Council of the General Board of Health». De argumenterte igjen for at kolera var båret av levende organismer i drikkevann. De støttet Filippo Pacini (se under) i at koleraens «agens» måtte være en mikroorganisme. De støttet denne hypotesen med en sammenligning av dødstallene i to av Londons nabolag som fikk sitt drikkevann fra hver sine kilder. I 1854 kunne Snow på grunnlag av et kolerautbrudd i Soho påvise at nesten alle ble syke var blitt det på grunn av en konkret offentlig vannpumpe. Pumpen ble avstengt, og utbruddet ebbet ut.
Til tross for disse erkjennelser stod miasmeteorien sterkt enn frem til ca 1860: Man ignorerte i medisinske fagkretser lenge oppdagelsen av selveste kolerabakterien (1854, av italieneren Filippo Pacini). Men etter at Robert Koch med Bernhard Fischer og Georg Gaffky bekreftet styrket dette funnet, begynte det å snu.
Den opprinnelige arkitektoniske utforming av Ullevål universitetssykehus, som åpnet som smittehospital i 1887, tok hensyn til miasmene; bygningene ble innrettet slik at en skulle begrense miasmene mest mulig. Denne hensyntagen til miasmer skjedde altså på et tidspunkt at teorien for det meste var erkjent som avleggs. Det var jo uansett åpenbart at sykdom ofte er forbundet med dårlige sanitære forhold, og at bedrede sanitære forhold minsker risiko for sykdom.
Tregheten i snupoerasjonen skyldes delvis at det selv under miasmeteories paradigme, altså helt uten hensyntagen til bakteriologi, hadde vist seg mulig å ta opp kampen mot koleraen. Kjemikeren og hygienikeren Max von Pettenkofer, som opererte under en teori om at det under bakken ble utsondret en forurensende «Faktor X» fikk gjennomført en omdfattende sanering av Münchens avløpssystem, kunne i stor grad lykkes under den verdensvide koleraepidemien av 1892. Den pandemien nådde også Tyskland: Det døde mer enn 8000 i Hamburg, men i München, der det til og med var en veldig folketrengsel under oktoberfesten, ble dette forhindret.
Ut fra den miasmiske feiloppfatning klarte man også å komme med gode tiltak mot malaria og gulfeber (man tørrla illeluktende sumper og myrer - og dermed reduserte man de smittebærende myggenes habitat slik at de ikke fikk formert seg).
Mesfin Hagos
Mesfin Hagos var en av grunnleggerne av Det eritreiske folks frigjøringsfront (EPLF) i 1977. Før grunnleggelsen av organisasjonen hadde han sluttet seg til Den eritreiske frigjøringsfront (ELF) i 1966 som et ordinært medlem. Mesfin Hagos forlot ELF i 1970 med Isaias Afewerki. Mesfin Hagos var en del av grunnleggerne av EPLF. Mesfin Hagos fungerte kort som stabssjef i EPLF. I valget for presidentskap, tapte han for Isaias Afewerki med én stemme. Etter selvstendig ledet han et mytteri av soldater, men ble senere utnevnt og bekreftet som Eritreas første forsvarsministeren. I 1995 gikk han fra sin post og ble administrator i Debub-regionen. På sluttet av 2001 meldte han seg til G-15 som blant annet foreslo presidenten i Eritrea i å stoppe den eritreisk-etiopiske krigen. Han bor nå i eksil i Storbritannia.
Årets Vestfoldbedrift
Eksterne lenker
Link til Jotunsnettside, årets bedrift 2007
Laksevåg
Laksevåg (tidligere stavet Laxevaag) er en tidligere kommune i Hordaland fylke, nå bydel i Bergen, beliggende vest for byens sentrum. Den hadde 40 518 innbyggere 1. januar 2021. Arealet er 29,96 km² landareal og 2,53 km² ferskvann. Befolkningstettheten for hele bydelen samlet er på 1 332 innbyggere pr. km² landareal. Bydelen Laksevåg har identiske grenser med den tidligere kommunen med samme navn som ble innlemmet i Bergen 1. januar 1972, med unntak av at en liten del av Gyldenpris ble lagt til. Laksevåg kommune hadde 24 672 innbyggere ved innlemmelsen. Kommunesenteret var Laksevåg sentrum på Damsgård.
Bydelen består av de to hoveddelene Laksevåg og Loddefjord, som tidligere var to separate bydeler. Laksevåg er områdene øst for byfjellet Lyderhorn, mens Loddefjord er områdene sør og vest for dette, også kalt Bergen Vest. Herfra er det broforbindelser til Askøy og Sotra.
Sjøforsvarets hovedbase Haakonsvern og kjøpesentrene Vestkanten og Laksevåg senter ligger i bydelen. Den er omgitt av bydelene Bergenhus og Årstad i øst, Fyllingsdalen og Ytrebygda i sør, Sund kommune og Fjell kommune på Sotra i vest, og Askøy kommune i nord. Den avgrenses av Grimstadfjorden i sør, Raunefjorden i vest, Byfjorden i nord og Puddefjorden i øst. Det lokale buekorpset heter Laksevågs Bueskyttere, og lokalavisen heter Sydvesten.
Laksevåg kommune (herred) 1918-72
Laksevåg ble i 1918 skilt ut fra Askøy kommune. Den nye kommunen fikk etterhvert dårlig økonomi, og det ble et uttrykt ønske å bli innlemmet i Bergen. Etter bybrannen i 1916 måtte Bergen kommune skaffe boliger til en hel del husville familier, og reiste i den anledning brakker som nødboliger på tomten Bergen kommune hadde anskaffet seg i 1912, da kommunen kjøpte den 51 mål store Gyldenpris gård med strandlinje av banksjef Kristian Jebsen med tanke på industrivirksomhet. Dermed ble rundt 2.000 av Bergens befolkning flyttet til Laksevåg kommune, hvilket førte til strid om hvilken kommune som skulle få skatteinntektene. Ulike alternativer fra full sammenslåing til overdragelse av deler av Laksevåg ble diskutert, men det endte med at kun Gyldenpris ble ført over til Bergen i 1921.
I Can’t Quit Now
I Can't Quit Now er et musikkalbum med Trond Granlund fra 1993.
Laksevåg
Laksevåg kommune (herred) 1918-72
Også senere ble spørsmålet om full sammenslåing tatt opp fra Laksevåg, men Bergen var imot, ettersom dette ville medføre økte utgifter for byen. Etter at økonomiske nedgangstider i 1930-årene rammet nøkkelbedrifter som Bergen Mekaniske Verksted (BMV) og Blikkvalseverket, måtte kommunen i 1934 be om gjeldsforhandlinger.
En trafikktelling sommeren 1916 viste at omkring 3,000 personer daglig krysset Damsgårdssundet med de 3–4 robåtene som stod til rådighet, hver ofte lastet med 15–16 personer. I dårlig vær måtte det ofte sitte to menn ved årene, og turen var ganske krevende i åpne båter. Laksevåg Kommunale Færgeselskap opprettet derfor en fergeforbindelse mellom Gyldenpris (Stranden) og Møhlenpris (Wolffs gate), der passasjerene steg på Møhlenpris-trikken til sentrum. Det første motorfartøyet i rutetrafikk over Puddefjorden i 1916 var «Per», som skranglet og ristet avskrekkende. I 1918 ble den erstattet av en dampferge, «Uren», med avgang hvert syvende minutt og 30 sitteplasser langs siden. Resten var ståplasser. Taksten var ti øre for voksne og fem for barn. «Per» stod for nattruten mellom midnatt og klokken fem. Natt-taksten var høy, 75 øre for voksne og 50 øre for barn. Et forslag om enda en fergerute mellom Gyldenpris og Dokken ble nedstemt, siden Dokkebakken ble ment å være for bratt for de fleste. I 1938 ble denne ruten likevel opprettet.
I 1930 hadde Laksevåg Kommunale Færgeselskap sagt opp avtalen med Bergen kommune. «Uren»s mannskap kjøpte da båten og fortsatte driften med kommunal støtte. 9. april 1940 var en nyinnkjøpt, nyopprustet båt, «Uren 1», klar til å settes inn, men gikk fort i opplag på grunn av oljerasjoneringen under krigen. I 1945 ble den satt i skikkelig drift, og kjøpt i 1950 av Bergen Elektriske Færgeselskap, som omdøpte den til «BEF 3». Åpningen av Puddefjordsbroen i 1956 gjorde «BEF 3» overflødig, og dens siste tur gikk 1. juli 1957 «BEF 3» ble forgjeves lagt ut for salg og lagt i opplag ved Askøy, der den forliste under en storm i februar 1959.
Laksevåg under andre verdenskrig
Etter den allierte invasjonen i Frankrike 6. juni 1944 ble tyskerne nødt til å rømme franske havner og flytte sine ubåter til andre land. De fleste ble sendt til Norge. Rundt 100 ubåter kom til bergenstraktene i løpet av sommeren og høsten 1944. Under andre verdenskrig 1940-45 bygget tyskerne opp store anlegg i Laksevåg kommune, blant annet ubåtbunkeren Bruno. Denne fremprovoserte det allierte bombeangrepet 4. oktober 1944 som tok livet av 193 sivile, deriblant 60 elever ved Holen skole, og førte til store materielle ødeleggelser. På grunn av kaoset som oppstod, innlemmet tyskerne Laksevåg i Bergen, men dette ble reversert av norske myndigheter etter krigen. Ser man bort fra Finnmarkskommunene, var Laksevåg den mest krigsherjede kommunen i landet.
Militærledelsen i England så på angrepet på Laksevåg som vellykket. Noen minutter etter at de første bombene var sluppet, var det så sterk røykutvikling at målene på bakken ikke kunne ses. Da ga lederen for angrepet (Master bomber) ordre om å bombe midt i røyken. Men det var røyk over alt. De illegale avisene la skylden på de lokale myndighetene, ikke på de allierte. Men NS-ordfører Arne Normann kunne ikke klandres for tragedien på Holen skole; det forelå evakueringsplaner for Laksevåg sentrum, og dokumentasjon som viser at ordføreren ønsket å evakuere allerede i 1942. Milorg var ikke blitt varslet i forkant av angrepet, og befolkningen på Laksevåg ble ikke brukt som levende skjold mot bombing, slik Haakon 7. antydet etter krigen. Milorgs Minde-gruppe og lederen Arnfinn Finne var informert om en hemmelig operasjon ved navn Skylark, planlagt på samme tid som bombingen av Laksevåg. Det var snakk om å hjelpe eventuelle nedskutte flygere for å hindre at de havnet i tysk fangenskap. Finne var leder for denne operasjonen både 4. og 29. oktober med folk i Mulen og på Løvstakksiden.
Innlemmelse i Bergen kommune
Vinteren 1943/44 utba fylkesmannen seg et vedtak fra Bergen og Laksevåg kommuner senest 20. februar 1944 om en sammenslutning fra 1. juli 1944. I «innstilling om utvidelse av kjøpstaden Bergens grenser ved innlemmelse av Laksevåg herred» er anført at allerede under en byutvidelse i 1870-årene var dette blitt foreslått. Deretter kom i 1893 en søknad fra beboere på Laksevåg, anbefalt av Askøen herredstyre, om innlemmelse i Bergen, uten at formannskapet der tok opp saken. En lignende henvendelse kom samtidig fra beboere i Årstad, og Bergen fant at dette måtte behandles først. Siden ble det gjentatte ganger reist krav om innlemmelse fra Laksevåg, også med støtte fra stiftamtmannen, men dette ble avvist av Bergen, visstnok fordi byen hadde fått mange nye forpliktelser overfor Årstad. I 1921 ble Gyldenpris likevel innlemmet i Bergen. Før krigsutbruddet i 1940 synes en å ha blitt enige om en innlemmelse i byen av Laksevåg sogn, samt den delen av Loddefjord sogn som var innkjøpt av Bergen lysverker til industritomter, nemlig Mathopen. På grunn av den tyske okkupasjonen ble arbeidet med byutvidelsesplanen stanset og først gjenopptatt med planene om en storkommune, omfattende Bergen by og herredene Åsane, Fana, Laksevåg, Os og deler av Haus. 7. januar 1943 holdt utvalget, ordførerne Berge (Haus), Hestenes (Åsane), Alf Johannesen (Bergen), Arne Normann (Laksevåg) og Harald Scholz (Fana) et møte, der samtlige var enige i at første skritt måtte være å innlemme Laksevåg kommune i sin helhet i Bergen. Flere større bedrifter med sete i Bergen, lå i Laksevåg og hadde ansatte fra Bergen. Lysverkene leverte strøm til hele Laksevåg sogn, og Bergens gassverk leverte gass helt ut til Kringsjå. Bergens telefonkompani besørget telefontjenesten. Administrativt var arbeidskontorene slått sammen med hovedkontor i Bergen, og Laksevåg sogn var underlagt Bergen politipresidium. Bergen luftvernkrets omfatter også Laksevåg sogn og en del av Loddefjord.
I etterkrigstiden tok økonomien seg opp. Laksevågfergen gikk fra Damsgård til Nøstet, mens en annen forbindelse gikk mellom Stranden og Møhlenpris, men ble nedlagt ved åpningen av Puddefjordsbroen i 1956 som lettet forbindelsen med bysiden. En storstilt boligutbygging fulgte. Bergen kommune ønsket etter hvert en sammenslåing, som ble gjennomført i 1972.
I 1936 fikk Henrik Refsland konsesjon til å drive kino på Laksevåg. Kinoen ble et populært treffsted, på folkemunne kalt «Laksen». Siste forestilling var 30. desember 1955 med fremvisning av filmen Marerittets vei om et amerikansk tilbaketog under Koreakrigen i 1950.
Laksevåg bibliotek eksisterte i 133 år før Bergen kommune stengte det i 2004. Mens Laksevåg var egen kommune før 1972, ble overskuddet på kommunes driftsbudsjett investert i blant annet bokinnkjøp til biblioteket, og under ledelse av bibliotekssjef Olaf Fimreite ble Laksevåg bibliotek og Odda folkebibliotek de eneste bibliotekene i Hordaland fylke før 1972 kvalifisert for å motta hospitanter fra Statens bibliotekhøyskole. I desember 2020 gjenåpnet Laksevåg bibliotek i det tidligere kommunehuset på Larsabryggen ved Kirkebukten.
Stedsnavn på Laksevåg
Melkeplassen, Damsgård, Gravdal, Nygårdsviken, Alvøen, Godvik, Håkonshella, Oldernes, Olsvik, Skålevik og Loddefjord er eksempler på stedsnavn i Laksevåg. Mange av disse er gårdsnavn med røtter tilbake til høymiddelalderen, slik som Håkonshella.
Se også: Liste over ordførere i Laksevåg kommune.
Kirker
Laksevåg inngår i Bergen domprosti under Bergen kirkelige fellesråd i den norske kirke. Bydelen er inndelt i følgende sogn: I tillegg har marinebasen Haakonsvern et eget militærkapell som heter Haakonsvern kirke.
Grunnkretser
Bydelen Laksevåg består av 40 grunnkretser som omfatter delområdene Laksevåg og Loddefjord, samt en grunnkrets i delområdet Solheim.
Demografi og levekår
Bydelen Laksevåg er inndelt i åtte levekårsoner, med unntak for en grunnkrets som inngår i en sone i bydelen Årstad. For detaljer om hvilke grunnkretser som inngår i hver levekårsone, se tabell i avsnittet Grunnkretser.
Tabellen viser samlet levekårsindeks for hver levekårsone i Laksevåg bydel i 2011, folketall i 2011 og 2015 og prosentvis befolkningsendring, prosentvis aldersfordeling og andel ikke-vestlige innvandrere i hver sone. Lav verdi på levekårsindeksen indikerer gode levekår. Indeksen baseres på følgende 11 indikatorer: 1. Sosialhjelp til unge 2. Barnevernstilfeller 3. Utdanningsnivå 4. Bruttoinntekt 5. Barnefattigdom 6. Barneflytting ut av området 7. Kommunale boliger 8. Kriminalitet 9. Uførepensjon 10. Sykefravær og 11. Dødelighet.
Politikk
Kommunestyrevalget i 2011 ga følgende resultat for kretsene i Laksevåg bydel (stemmetall # og velgerandel %):
Det var 29 538 stemmeberettigede velgere i Laksevåg bydel, som utgjør 14,7 % av Bergen kommunes totale velgermasse. Det ble avgitt 17 384 godkjente stemmer som gir en valgdeltagelse på 58,9 %. Dette inkluderer ikke blanke og forkastede stemmer (totalt 920 stemmer i Bergen kommune samlet) og stemmer som ikke ble kretsfordelt (totalt 4 682 stemmer i Bergen kommune samlet). Om man anslagsvis legger til 14,7 % av disse var den reelle valgdeltagelsen i Laksevåg bydel 61,6 %.
H, Frp, KrF og V gikk alle til valg for et borgerlig byråd. V ble ikke med etter valget da de ønsket et byråd uten Frp, så H, Frp og KrF fortsatte i flertallsbyråd som sist.
Pétur Marteinsson
Han startet karrieren sin i Fram, og dro til Hammarby IF i 1996 der han ble en suksess. Han ble senere hentet til Stabæk av Anders Linderoth. I november 2001 ble han kjøpt av Stoke City, en klubb som på den tida hadde mange islendinger. Uheldigvis for Marteinsson, fikk manageren som kjøpte han sparken etter ca. en uke, og Marteinsson fikk aldri en ordentlig sjanse av den nye manageren. I 2003 gikk han tilbake til Hammarby IF, som ble trent av den tidligere Stabæk treneren Anders Linderoth. Han har også spilt 35 kamper for det islandske landslaget.
I oktober 2006, reiste han tilbake til Island, der han nå spiller for Knattspyrnufélag Reykjavíkur.
Arthur Penn
Arthur Hiller Penn (født 27. september 1922, Philadelphia, Pennsylvania, død 28. september 2010) var en amerikansk regissør og produsent.
Han var opprinnelig utdannet som skuespiller, men gikk etter hvert over til å regissere filmer. Han var regissør i filmen The Left Handed Gun som kom ut i 1958 og handlet om Billy the Kid. Han fikk ikke veldig mye suksess på kino før han i 1962 var med som regissør i filmen The Miracle Worker.
Hans mest kjente film er kanskje Bonnie and Clyde.
Han var broren til fotografen Irving Penn.
Lomas de Chapultepec
Lomas de Chapultepec, vanligvis kalt Las Lomas, er en bydel i det administrative distriktet Miguel Hidalgo i Mexico by, rett vest for Chapultepec. Boligområdet ble til på 1930-tallet, og er i dag et av byens mest fasjonable boligstrøk. De siste åra har også mange store selskaper slått seg ned i Las Lomas. Den viktigste transportåra gjennom bydelen er Paseo de la Reforma.
Asbjørn Strandbakken
Asbjørn Strandbakken (født 1964 i Sirdal) er en norsk jurist, professor i rettsvitenskap og var dekanus ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Bergen fra 2009 til 2017.
Liv og virke
Strandbakken ble i 1989 cand.jur. fra Universitetet i Bergen. Han avla i 2002 den juridiske doktorgrad samme sted på en avhandling om Uskyldspresumsjonen – «In dubio pro reo». I sin forskning har Strandbakken særlig konsentrert seg om familierett, strafferett, straffeprosess og påtalerett.
Strandbakken var fra 1990 til 1993 ansatt som amanuensis ved Det juridiske fakultet, Universitetet i Bergen. Deretter arbeidet han i 1994 som dommerfullmektig ved Jæren tingrett. Han vendte i 1995 tilbake til amanuensisstillingen Universitetet i Bergen og ble i 1998 doktorgradsstipendiat samme sted. Han ble førsteamanuensis i 1999 og professor i 2003. Strandbakken var prodekan ved Det juridiske fakultet fra 2004 frem til 2009, da han tok over som dekan frem til 2017. Han har innehatt en rekke sentrale verv og har vært sekretær for Straffelovrådet (1992–1996), leder for kriminalitetsofferfondsutvalget (1996–1997) og leder for DNA-lovutvalget (2004–2005). Siden har han vært hovedredaktør for Tidsskrift for familierett, arverett og barnevernrettslige spørsmål.
Strandbakken var medlem av Kontrollutvalget for kommunikasjonskontroll fra 2017, fra 2021 ble han leder av utvalget. Strandbakken kritiserte i et intervju i Dagens Næringsliv i april 2023 at utvalget ikke har mulighet til reell kontroll av politiets skjulte metoder.
Jortveit
Jortveit er et tettsted i Grimstad kommune i Aust-Agder. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger omtrent 14 kilometer sørvest for kommunesenteret Grimstad. Jortveit ligger i området som tidligere var Eide kommune.
Uthavna Homborsund er en del av tettstedet Jortveit.
Barbro Holmberg
Barbro Margareta Holmberg (født Holmström 7. april 1952 i Stensele i Västerbottens län) er en svensk sosialdemokratisk politiker og embetskvinne; hun har vært statssekretær ved det svenske Utenriksdepartementet i 2002, generaldirektør for det svenske Migrationsverket juni–oktober 2003 og deretter statsråd i Utenriksdepartementet (migrationsminister) (2003–2006).
Holmberg tiltrådte den 21. januar 2008 som landshövding i Gävleborgs län. Hun gikk av 16. juni 2015.
Holmberg er mor til Elin Nordegren, og dermed svigermor til golfspilleren Tiger Woods.
Anaesthetis testacea
Anaesthetis testacea er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Denne arten er bare kjent fra det sørøstlige Sverige i Norden.
Utseende
En liten til middelsstor (5–10 mm), sylindrisk, gulbrun, tilsynelatende nesten naken trebukk. Antennene er svarte og nesten så lange som kroppen. Hodet er svart, rektangulært sett ovenfra. Pronotum er rødbrunt, nesten kvadratisk sett ovenfra, grovt punktert og ganske blankt. Det har en liten knøl midt på hver sidekant. Dekkvingene er gulbrune, parallellsidige med markerte, rettvinklede skuldre, grovt punkterte, sparsomt kledt med korte, oppstående hår. Beina er svarte.
Levevis
Arten utvikler seg i tynne greiner av eik, gjerne hogst- og ryddingsavfall. Larveutviklingen tar to år. De voksne billene kan finnes i nærheten av egnede greiner i juni-juli.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa, bortsett fra de vestligste delene, østover til Syria og Sibir. I Norden forekommer den i et lite område i Småland, Skåne, Blekinge og Öland i Sverige.
Nypan leir
Nypan leir er en tidligere militærleir 1 km nord for tettstedet Klett i Trondheim kommune.
Leirområdet ble under andre verdenskrig benyttet av tyskerne, men ble senere tatt over av Forsvaret. De siste årene ble leiren benyttet til militærauksjoner, der forsvaret auksjonerte bort gammelt militært utsyr. Siste auksjon fant sted våren 2003. Leiren ble etter det overtatt av et eiendomsfirma, og området ble regulert for utbygging av boliger. Arbeidet med å rive leiren startet høsten 2006, og byggearbeidet tok til våren 2007. Boligområdet er i dag inndelt i gatene Ole Nypans vei og Arsenalveien.
Fuente de Petróleos Mexicanos
Fuente de Petróleos Mexicanos er et monument langs Paseo de la Reforma i Mexico by. Det befinner seg i rundkjøringa som kalles Glorieta de la Fuente de Petróleos Mexicanos, hvor Paseo de la Reforma forbindes med Anillo Periférico, i Lomas de Chapultepec. Monumentet består av en fontene og en rekke skulpturer til minne om nasjonaliseringa av petroleumsvirksomheten i 1938. Skulpturene symboliserer meksikanerne som må slite for å bære det tunge ansvaret for virksomheten. Monumentet ble oppført i 1952 i Miguel Alemán Valdés' presidentperiode.
Judgment Day: My Years with Ayn Rand
Judgment Day: My Years with Ayn Rand inneholder Nathaniel Brandens memoarer. De beskriver særlig forholdet mellom ham selv og hans tidligere mentor og elsker, Ayn Rand. Den første utgaven ble gitt ut i 1989, men en revidert utgave kom senere ut under tittelen My Years with Ayn Rand (1999).
Mottakelse
I en anmeldelse for The New York Times hevdet Susan Brownmiller at Brandens memoarer var «en pinlig virksomhet» som inneholdt «en massiv dose psyko-babling». Joseph Sobran skrev i en anmeldelse av boken for National Review at Branden hadde «et lag med kalifornisk psyko-babling», og at han «til tider var hard mot seg selv, men nesten ikke hard nok». I en anmeldelse for The Toledo Blade ble det hevdet at boken tilbød «interessante glimt fra Ayn Rand og hennes liv», men også at «det var bemerkelsesverdig at Branden i de fleste situasjoner havner på den riktige siden, eller i det minste på den mindre onde».
Liberty-redaktør R.W. Bradford kalte boken et «verdifullt arbeide» som «tilbyr hittil ukjente detaljer» om Brandens forhold til Rand, men mente også at den gav et «lite flatterende selvportrett» av Branden, noe som gjorde Bradford mer sympatisk innstilt til Rand. Han kritiserte også Brandens noe foraktfulle omtaler av sine tidligere samarbeidspartnere i objektivist-bevegelsen.
Boken ble også anmeldt i Los Angeles Times, The Washington Post, Chronicles, og Kirkus Reviews.
Revidert utgave
I forordet til den reviderte 1999-utgaven skrev Branden at han både hadde lagt til og fjernet innhold, og også korrigert «faktiske feil» og «utilsiktede og villedende implikasjoner» fra den første utgaven. Han håpet også «å gi en mer balansert skildring av enkelte personer som [han hadde hatt] fiendtlige forhold til».
Callington
Sognet hadde en befolkning på 4 783 i 2001, men det hadde minsket noe i 2011 til 4 698 innbyggere.
Beskrivelse
Det gikk tidligere en sidegren av jernbanelinjen mellom Tavistock og Plymouth med Callington som endestasjon. Denne ble nedlagt i 1960-årene. Etter nedleggelsen ble nærmeste jernbanestasjon i Bere Alston.
Frank Martin (komponist)
Frank Martin (født 15. september 1890 i Genève, død 21. november 1974 i Naarden) var en sveitsisk komponist, som levde store deler av livet sitt i Nederland. Han var av fransk-hugenottisk avstamning.
Liv
Han ble født i Genève, og var det tiende og yngste barnet av calvinistpresten Charles Martin. Før han begynte på skolen, spilte han piano og improviserte. Allerede som niåring komponerte han sanger, uten å ha fått noen musikalsk opplæring. Han hørte Matteuspasjonen av J. S. Bach da han var 12 år gammel, og det gjorde så sterkt inntrykk på ham at Bach forble hans sanne mester.
Etter foreldrenes ønske studerte Martin matematikk og fysikk, men gav seg etter to år. Han fikk privatundervisning i piano hos Joseph Lauber, som også var komponist, organist og orkesterleder, så helt selvlært var han ikke. Men Martin gikk aldri på noe musikkonservatorium.
Martin startet som senromantisk komponist, og ble etter hvert opptatt av Schönberg og tolvtonemusikk, men brukte denne fritt. Han forlot aldri tonaliteten. Han skrev for øvrig orkesterverk, kammermusikk, kor- og vokalmusikk.
I perioden 1918-26 bodde han i Zürich, Roma og Paris. I 1946 flyttet han til Nederland for å få tid til å komponere.
Hovedverker
Han skrev også en symfoni som ble fullført i 1937, konserter for piano, en konsert for cembalo, en konsert for fiolin, en konsert for cello, og serie ballader for forskjellige soloinstrumenter med piano eller orkester.
1383 Limburgia
1383 Limburgia er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Themis. Den ble oppdaget 9. september 1934 av Hendrik van Gent ved Union Observatory i Johannesburg.