cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paratrea plebeja
Utseende
En middelsstor (vingespenn 60 – 75 mm), grå svermer. Kroppen er kort spoleformet. Brystet har svarte og hvite kanter, bakkroppen er smal, svart midtstripe, på sidene er den svart med hvite flekker. Forvingene er grå med fire korte, svarte lengdestreker, bakvingene mørkegrå med diffuse, lyse og mørke felter ved roten. Larven er lysgrønn med lyse skråstriper på siden. Hornet på bakkroppen er kort og blåaktig.
Levevis
Larven lever på plantene Campsis radicans, Tecoma stans, syrin og pasjonsblomst. De voksne svermerne besøker blomster.
Utbredelse
Den østlige delen av Nord-Amerika, fra Connecticut i nord til Veracruz, Mexico i sør, vestover til Texas og Oklahoma.
Christian Hein
Christian Hein (født 6. september 1982) er en tysk svømmer.
Han representerte Tyskland under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet på 400 meter fri.
Karasjok gamle kirke
Karasjok gamle kirke er en korskirke fra 1807 i Karasjok kommune i Troms og Finnmark fylke.
Kirken er den eldste, gjenstående kirken i Finnmark, og var en av de få trebygningene som stod igjen etter at store deler av Finnmark ble brent ned under andre verdenskrig.
Kirken ble etter hvert for liten for menigheten, og er erstattet med Karasjok kirke, en større trekirke inspirert av samisk byggekunst.
Byggverket er i tømmer og har 140 plasser.
Mekhanitsjeskaja sjuita
Mekhanitsjeskaja sjuita (originaltittel: Механическая сюита) er en russisk film fra 2001, regissert av Dmitrij Meskhijev.
Handling
Kolya er en ansatt ved patent-avdelingen til et anlegg. I Lyskovo i nærheten av St. Petersburg får han et hjerteinfarkt og dør. Administrasjonen ved anlegget bestemmer seg for å frakte liket til den avdødes hjemsted for begravelse. Til dette formålet sendes to personer Markeranter (spilt av Sergeij Garmasj) og Mityagin (spilt av Mikhail Poretsjenkov)
Men på samme tog som dem sitter også en annen passasjer, Edouard, som har stjålet gull til 50,000 dollar fra en fabrikk. Men han mister ved et uhell sin uhyre tunge koffert på hodet til den døde mannen. Edouard ender derfor opp med å tro at han er ansvarlig for Kolyas død. I håp om å kvitte seg med bevisene, kaster han liket ut av et vindu.
Den grådige Mityagin bestemmer seg umiddelbart for å utnytte situasjonen, og krever penger for å ikke tyste på den påståtte «morderen» til politiet. Situasjonen utvikler seg etter hvert til en rekke absurde situasjoner, både med politiet og med medlemmer av en mafia.
Braidwood kjernekraftverk
Braidwood kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft i Will County like sør for Chicago, i delstaten Illinois i det sentrale USA. Dets reaktorer ble godkjent for igangsetting i henholdsvis juli 1988 og oktober 1988. Installert maksimal effekt er 2 330MW. Årsproduksjonen i 2007 var på om lag 19,66 TWh elektrisk kraft.
Anlegget eies av Exelon Corporation. Det har i alt to reaktorer som er i operativ drift, hver med maksimalt ca. 1 125 MW effekt. Nettoproduksjonen ved anlegget er normalt bare 2 242 MW, altså litt under den totale kapasiteten. Etter dagens konsesjoner skal reaktorenes produksjon opphøre i hnhv 2026 og 2027.
Ragnhild Hemsing
Ragnhild Hemsing (født 15. februar 1988 i Valdres) er en norsk fiolinist.
Biografi
Hemsing begynte å spille fiolin i en alder av fem år. Åtte år gammel opptrådte hun og søsteren Eldbjørg Hemsing (da 6 år) for blant andre kongefamilien i Nasjonalteateret i Oslo. Da hun var ni år ble hun invitert til å begynne på Barratt Due musikkinstitutt i Oslo. Per 2011 tar Ragnhild timer i Wien med professor Boris Kuschnir.
Hemsing opptrer både som solist og kammermusiker. I tillegg til det repertoaret av standard klassiske soloverker for fiolin, supplerer hun med verker skrevet for hardingfele. Hemsing spilte inn Johan Halvorsens Fossegrimen Suite med Bergen filharmoniske orkester og Neeme Järvi som dirigent, for plateselskapet Chandos.
Allerede som 13-åring debuterte hun med Bergen filharmoniske orkester med Mendelssohns fiolinkonsert. Samme år spilte hun for første gang med Trondheim Symfoniorkester, og året etter ble hun invitert til å spille med Oslo-Filharmonien. Siden den gang har hun opptrådt med orkestre som DR SymfoniOrkestret i Danmark, Ukrainian National Philharmonic Orchestra, Kazan State Orchestra i Russland, St Marks Symphony Orchestra i Italia og Ashland Symphony Orchestra i USA.
Hemsing har hatt gjesteopptredener ved de store festivalene og konserthusene i Norge, med nylige opptredener under Festspillene i Bergen, Oslo Kammermusikkfestival, festivalen Hardingtonar og Førdefestivalen. I utlandet har hun blant annet spilt i Wigmore Hall, på Verbier Festival, Bellerive Festival i Sveits, Beethovenfest og AlpenKlassik i Tyskland. I 2011 spilte hun med The Minnesota Orchestra og på Cheltenham Festival.
Hemsing har mottatt flere priser, deriblant First Prize og European Union Prize under Kocian International Violin Competition i Tsjekkia, samt First Prize og Special Prize under European Music Prize for Youth i Sveits i 2003, og Beethoven-ring 2013 fra foreningen 'Borgere for Beethoven' i Bonn. I tillegg har hun vunnet alle de store ungdomskonkurransene i Norge. I 2010 lagde Ragnhild, sammen med sin søster Eldbjørg Hemsing, en 60 minutter lang dokumentar med NRK Fjernsynet om livet og musikken til Ole Bull. Dokumentaren vant sølvpris under Circom 2011 i Romania.
Hideki Shirakawa
Hideki Shirakawa  (født 20. august 1936 i Tokyo) er en japansk kjemiker og nobelprisvinner. Han ble tildelt Nobelprisen i kjemi i 2000 for oppdagelsen og utviklingen av ledende polymerer. Han delte prisen med amerikanerne Alan MacDiarmid og Alan J. Heeger.
Revsundssjön
Revsundssjön er en innsjø i Bräcke kommune øst i Jämtland, Sverige. Innsjøen har et overflateareal på 73 km², og strekker seg fra Pilgrimstad i nordvest til Bräcke i sør. Europavei 14 følger østsiden av sjøen. I Revsundssjön ligger Ammerön, som er en av Sveriges største øyer i innsjø. Øya har broforbindelse i nord, og fergeforbindelse til Stavre i øst. Gimån har sitt utløp fra Revsundssjön.
Den fiskerike innsjøen har en bestand som består av abbor, gjedde, harr, ørret, mort, sik og røye. På sommeren kan man ta en tur på innsjøen med dampbåten Alma, som er en av Sveriges eldste fungerende dampbåter.
Hideki Shirakawa
Etter grunnleggende teknisk utdannelse ved Tokyo Institute of Technology tilbrakte Shirakawa årene 1976–1979 ved University of Pennsylvania i USA. Han returnerte senere til Japan, hvor han ble professor ved Institute of Materials Science ved Universitetet i Tsukuba. Fra april 2000 har han vært professor emeritus.
Illuminert manuskript
Illuminert manuskript er et manuskript hvor tekst er fulgt med forseggjort dekorasjon i form av initialer, marger (marginalia) og andre former for miniatyrillustrasjoner. I den strengeste definisjon refererer begrepet kun til manuskripter dekorert med gull og sølv; men i både vanlig bruk og i moderne forskning benyttes begrepet til å referere til enhver dekorert eller illustrert manuskript i vestlig tradisjon. Sammenlignbare verker fra det fjerne østen og fra Mesoamerika er beskrevet som malte. Islamske manuskripter kan bli referert til som illuminerte, illustrerte eller malte, skjønt disse har i all vesentlighet de samme teknikker for framstilling som vestlige verker.
Illuminert betyr «å lyse opp, skinne på», fra latin, av in- og lumen «lys», dannet av latinske illuminatus, illuminasjon, I tiden rundt slutten av 1300-tallet kunne også betegnelsen enlumyen, i betydningen skriftlig materiale dekorerte ved hånd med gull, sølv, eller skinnende farger, fra gammelfransk enluminer, igjen fra middelalderlatin enluminer.
De eldste bevarte illuminerte manuskripter er fra perioden 400 til 600, framstilt i Det østgotiske kongerike og Østromerriket. Betydningen av illuminerte manuskripter ligger ikke bare i deres iboende kunstneriske og historiske verdi, men også i de bidro til at ikke lesekyndige til en viss grad fikk utbytte av disse verkene. De hadde en informative verdi i en tid da nye herskerklasser ikke lenger var lese- og skrivekyndig, i det minste ikke i det språket som ble benyttet i manuskripter. Hadde det ikke vært for klosterskriverne i senantikken, ville de meste av den greske og romerske litteraturen ha gått tapt i Europa. Dog ble disse tekstene bevart for ettertiden i henhold til den nytteverdi som en liten gruppe av kristne som var lese- og skrivekyndige. Illumineringen av manuskripter, som en måte å opphøye antikke dokumenter, ga ekstra verdi og støtte for disse tekstenes bevarelse.
Flertallet av bevarte manuskripter er fra middelalderen, skjønt mange er bevart fra renessansen, sammen med et meget begrenset antall fra senantikken. Flertallet av disse manuskriptene har religiøst innhold, men særlig fra 1200-tallet og framover ble et økende antall sekulære tekster illuminert. De fleste illuminerte manuskripter ble opprettet kodekser som hadde avløst eldre skriftruller. Et meget lite antall illuminerte manuskriptfragmenter har overlevd på papyrus, som har kortere varighet enn vellum eller pergament. De fleste manuskripter, illuminerte eller ikke, ble skrevet på pergament (mest vanlig var skinn fra kalv, sau eller geit), men de fleste manuskripter som var viktige nok til å bli illuminerte ble skrevet på pergament av beste kvalitet, kalt for vellum.
Fra begynnelsen av senmiddelalderen begynte manuskripter å bli produsert på papir. Papir ble i økende grad vanlig mens pergament var langt mer kostbart. De første trykte bøkene ble tidvis framstilt med mellomrom til venstre som kunne utnyttes for detaljerte kapitteloverskrifter og miniatyrer, eller blitt gitt illuminerte initialer, eller dekorasjoner i margen, men innføringen av trykte bøker førte til en rask nedgang i illuminering. Tidlig på 1500-tallet ble det fortsatt framstilt illuminerte manuskripter, men i langt mindre antall, hovedsakelig kun for de meget rike. Manuskripter er blant de mest vanlige gjenstandene som har overlevd fra middelalderen. De er også de beste bevarte eksemplene på middelalderens trykkerikunst.
Historie
Kunsthistorikere klassifiserer illuminerte manuskripter i deres historiske epoker og typer, inkludert til senantikken, insulære karolingiske, ottonianske, romanske, gotiske og renessansens manuskripter. Det er få eksempler fra senere perioder. Den typen bok som oftest ble gjennomgående og rikt illuminert, tidvis kjent som en «utstillingsbok», kunne variere i ulike perioder. I de første tusen år var disse hovedsakelig evangeliebøker, som eksempelvis Lindisfarne-evangeliene og Kellsboken. Den romerske perioden fikk mange store og fullstendige illuminerte bibler. En slik bibel i Sverige, Codex Gigas var så stor at den krevde to, kanskje tre bibliotekarer til å løfte den. Den befinner seg i Kungliga biblioteket i Stockholm.
Mange Psalterium (bønnebøker) var også rikt illuminert i både denne og i den gotiske perioden. Enkeltkort eller plakater av vellum, lær eller papir ble spredt vidt med korte fortellinger eller legender om livene til helgener, høviske riddere, eller mytologiske figurer, selv kriminelle, sosiale eller mirakuløse opptredener; populære hendelser ble fritt benyttet av fortellerne og omreisende skuespillere som understøtte av deres skuespill. Tidebøker var meget vanlige personlige andaktsbøker for rike verdslige personer, og de var ofte rikt og forseggjort illuminert i den gotiske perioden. Andre bøker, både liturgisk og ikke, fortsatte å bli illuminert i alle perioder. Den bysantinske verden fortsatte også å framstille manuskripter i dets egen stil, versjoner som ble spredt til andre ortodokse og østlige kristne. Gjenbruk av pergament ved å skrape av overflaten og benytte dem på nytte var en vanlig praksis, sporene som ofte var etterlatt av den opprinnelige teksten er kjent som palimpsest.
Den muslimske verden og i særdeleshet på Den iberiske halvøy, med deres litterære tradisjon uforstyrret av middelalderen, var medvirkende i å videreformidle antikkens klassiske greske verker til de voksende intellektuelle sirkler og universitetet i vestlige Europa gjennom hele 1100-tallet da bøker ble produsert der i stort antall og på papir på første gang i Europa. Med disse var det avhandlinger om vitenskapene, særlig astrologi og medisin hvor illuminasjon var rikelige og med nøyaktige representasjoner av teksten.
Den gotiske perioden, som generelt hadde en økning i produksjonen av disse vakre bøkene, hadde også flere sekulære verker som krøniker og skjønnlitterære verker illuminert. Rike mennesker begynte å bygge opp personlige bibliotek: Filip II av Burgund (1342-1404) hadde antagelig det største personlige bibliotek i sin tid, og beregnet til å ha inneholdt rundt 600 illuminerte manuskripter, mens et antall av hans venner og slektninger hadde flere dusin.
Opp mot 1100-tallet ble de fleste manuskripter produsert i klostrene for å utvide bibliotekene eller etter å ha mottatt en bestilling fra en rik patron. Store klostre hadde ofte adskilte områder i egne skrivestuer, scriptorium, for munker som var spesialiserte i å framstille manuskripter. Innenfor veggene av scriptorium var det individuelle arealer hvor en munk kunne sitte og arbeide på et manuskript uten å bli forstyrret. Om det ikke var plass i scriptorium kun «adskilte små rom ble utpekt for bokkopiering, de var på en slik måte at hver skriver hadde for seg selv et vindu åpen til klostergangen». Adskillelsen av disse munkene fra resten av klosteret indikerer hvilken posisjon disse munkene hadde innenfor deres samfunn.
Ved 1300-tallet hadde klostrene med scriptorium bortimot helt blitt kommersielle, særlig i Paris, Roma, og i Nederlandene. Mens prosessen å framstille illuminerte manuskripter ikke hadde endret seg, var endringen for klostrene til kommersiell framstilling radikalt. Behovet for manuskripter økte i en slik grad at klosterbibliotekene ikke kunne møte dem med egne krefter, og klostrene begynte å ansette sekulære skrivere og illustratører. Disse bodde ikke i klosteret, men i nærheten, og ved visse anledninger var de kledd i munkekappe ved ankomst til klostret. Mange som produserte illuminerte manuskripter var ofte velkjente og æret i samtid, og flere av deres identiteter har overlevd til ettertiden.
Den generelle prosessen var at manuskriptet ble sendt til rubrication (fra latinske rubrico, «å farge rød») som fargela titlene, overskriftene, initialene ved hvert kapittel og seksjoner (i rødt eller andre farger), og deretter – om boken skulle bli illustrert – til illuminatoren. I tilfellet med de manuskripter som skulle selges kommersielt, hadde teksten «uten tvil blitt diskutert innledningsvis mellom patronen og skriveren (eller skriverens agent), men ved den tiden det skriftlige materialet var blitt sendt over til illuminatoren var det ikke lenger noe spillerom for innovasjon.»
Amfi Drøbak City
Drøbak City er et kjøpesenter som holder til i Drøbak med totalt 40 butikker fordelt på 3 etasjer. Drøbak City åpnet dørene i 1986.
Det er gratis parkering for alle senterets kunder.
Senteret hadde i 2011 en brutto omsetning på 514 Millioner
Butikker
Butikker som holder til på Drøbak City 1. juli 2010:
Carl Værnet
Carl Peter Værnet (født 28. april 1893 i Løjenær i Astrup Sogn i Danmark, død 25. november 1965 i Buenos Aires) var en dansk lege.
Carl Værnet var sønn av gårdeier Peder Jensen og kone Karoline Marie Kirstine Jensen. Han vokste opp på Engbjerggård med sine fire brødre. Han endret etternavnet sitt til Værnet i 1921, da han begynte medisinstudier ved Københavns Universitet. «Doktor Værden lyder bedre enn doktor Jensen!» I studietiden fikk har kontakt med medstudenten Frits Clausen, som senere ble formann for Danmarks nasjonalsosialistiske parti. Værnet meldte seg inn i partiet på 1930-tallet. Han giftet seg i Køge den 4. juli 1937 med Gurli Marie Pitzner f. Brandt.
Værnet eksperimenterte med å kurere homoseksuelle menn med injeksjoner av syntetiske hormoner. I 1943 tilbød SS ham å sette opp et laboratorium hvor hans eksperimenter kunne utføres. I februar 1944 kom han med familie til Praha, hvor laboratoriet ble etablert, og han fikk graden SS Sturmbannfuhrer. Hans arbeid ble overvåket av Gestaposjef Heinrich Himmler, som mottok forskningsresultater fra Værnet.
For nazistene var homoseksualitet en trussel mot den ariske rase og ble ansett som en sykdom. Værnetsforsøkene krevde testpersoner, og SS leverte Værnet 15 fanger fra konsentrasjonsleirer. Værnet utførte operasjoner på minst 15 menn for å kurere dem med hormoner. To av fangene døde. Etter å ha fullført forskningen, tok Værnet familien hjem til Danmark i mars eller april 1945 og bosatte seg hos sin bror på Krogstrupgaard i nærheten av Odder.
Sequoyah kjernekraftverk
Sequoyah kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft ved Chickamauga Lake på Tennessee River, i Hamilton County 35 km nord for Chattanooga, i delstaten Tennessee i det sørøstlige USA. Dets reaktorer ble godkjent for igangsetting i hnhv 1981 og 1982. Installert maksimal effekt er 2 274 MW. Årsproduksjonen i 2007 var på om lag 18,65 TWh elektrisk kraft.
Anlegget eies av Tennessee Valley Authority. Det har i alt to reaktorer som er i operativ drift, hver med maksimalt ca. 1 130 MW effekt. Etter dagens konsesjoner skal reaktorenes produksjon opphøre i hnhv 2020 og 2021.
Ute & Inne
Ute & Inne var et norsk ukeblad som ble utgitt av Hjemmet Mortensen.
Ukebladet ble lansert av Hjemmet Mortensen i mars 2008 for å prøve ut et lavprisprodukt i familiebladsegmentet, men grunnet lav respons fra annonsører og lesere ble ukebladet lagt ned i 2009 etter bare 14 måneders drift. Desksjef var Kari W. Romøren og ansvarlig redaktør var Kjetil Opaas.
Otto Sverdrup Engelschiøn
Otto Sverdrup Engelschiøn (født 30. oktober 1902 i Oslo, død 8. mai 1982 i Bærum) var en norsk advokat, slektshistoriker og forretningsmann. Han ble cand.jur i 1926 og overrettssakfører i 1927.
Yrkeskarriere
Etter endt utdanning i overtok Otto Engelschiøn ledelsen av importfirmaet I. Sverdrup Engelschiøn med blant annet enesalget av svenske Tomtens produkter i Norge. Firmaet var til da drevet av hans mor Ianka Sverdrup Engelschiøn etter at faren døde i 1909.
Etter fusjonen i Sverige mellom svenske Barnengen og svenske Tomten i 1929 (Kemabolagen) tilbød svenskene at norske Barnengen overtok salget av Tomten i Norge. Motytelsen skulle være at svenskene fikk aksjene i norske Barnengen overdratt til seg når hovedaksjonæren i norsk Barnengen gikk bort. En del av avtalen var også at Otto Sverdrup Engelschiøn gikk over til norske Barnengen som reklamesjef og senere som salgssjef.
I det som i dag kalles markedsføring var Engelschiøn en pioner. I flere år var han formann i Reklameforeningen i Oslo og medlem av Reklameforbundets 10-manns utvalg som avsa kjennelser i tvistesaker mellom næringsdrivende. Han skrev samtidig flere artikler av betydelig merkantil interesse.
I 1948 gjorde svenskene sitt opsjonskrav på aksjene i norske Barnengen gjeldende. Kravet ble avvist med den begrunnelse at hele avtalen var i strid med daværende norsk konsesjonslovgivning i samsvar med «Lilleborgkonsesjonen» fra begynnelsen av tredveårene.
Engelschiøn sørget for at enesalget av Tomtens produkter fortsatt lå til norsk Barnengen til 1960. Otto Sverdrup Engelschiøn var disponent, medeier og leder av Barnengen fra 1948 til han gikk av med pensjon i 1968.
1933 til april 1940
Otto Engelschiøn var medlem av Nasjonal Samling (NS) fra 1933 til 1937. Hans eneste NS-verv var en periode som leder i Ullern krets av NS.
Otto Engelschiøn meldte seg inn i NS sammen med sin gode venn Johan B Hjort, som i 1934 avanserte til Hirdsjef i NS. I perioden som fulgte utviklet det seg sterke personlige motsetninger mellom Quisling og Hjort. Da Hjort tapte kampen mot Quisling meldte Hjort seg ut av NS i 1937 og fikk følge av blant andre Engelschiøn.
Otto Engelschiøn fortsatte sin politiske virksomhet innen nazistiske opposisjonskretser frem til høsten 1940, men oppgjøret i 1937 var et endelig oppgjør med NS som organisasjon og Quisling som person.
Blant annet valgte Otto å engasjere seg i bladet Ragnarok. På slutten av 1930-tallet var Ragnarok det største og mest ansette bladet i den brune enden av den tidens tidsskrifter. Ifølge forskeren Terje Emberland sto Ragnarok «for en ekstrem politisk linje, var klart antisemittisk og med en for ettertiden bisarr forkjærlighet for nyhedendom, rasemystikk og blodsfellesskap».
Otto Engelschiøn var redaktør for tidsskiftet fra nyttår 1940 og frem til juni 1940, da Ragnarok ble stoppet av de tyske okkupasjonsmyndigheter.
Juni 1940 til september 1940
De første dagene etter tyskernes overfall på Norge 9. april 1940 var Otto Engelschiøn sammen med Ragnarok-kretsen opptatt av å komme i en forhandlingsposisjon mellom okkupasjonsmakten og norske myndigheter. Dette førte ikke frem. Som den eneste i Ragnarok-kretsen gjorde Otto Engelschiøn deretter sin plikt og sloss med heder mot de tyske soldatene under kampene på Tonsåsen 24. – 27. april.
Han havnet deretter i tysk krigsfangenskap, men ble sluppet ut i midten av mai og gjenopptok sin politiske virksomhet gjennom Ragnarok. I sin bok om Johan B Hjort skriver Ivo Figueiredo at Ragnarok-kretsen så seg selv om «agenter for en tredje vei i det okkuperte Norge, en vei som gikk gjennom ytterpunktene i Nasjonal Samlings vidtgående samarbeid og London-regjeringens prinsipielle motstandslinje».
Dette signalet ble fanget opp på tysk side. Tiden var nå inne til å aktivisere «Tysklands sanne venner i Norge», som det ble uttrykt i en tysk rapport. Dette førte til at SS-sjefen Heinrich Himmler ga eksplisitte instrukser til SS’ ledende representanter i Norge om å samarbeide med Ragnarok-kretsen.
Ragnarok-kretsen valgte å støtte Jonas Lie – den senere politiminister – som leder for NS fremfor Quisling. I denne prosessen spilte Otto Engelschiøn en aktiv rolle. Han var en av dem som sto bak Hans S. Jacobsens besøk hos Himmler 16. august for å argumentere for Jonas Lie som et alternativ til Quisling.
Dette initiativet førte ikke frem fordi Hitler hadde bestemt seg for å satse på Quisling. 25. september 1940 utnevnte Terboven det Kommissariske statsråd og erklærte at NS med Quisling i spissen var landets eneste lovlige parti.
For Otto Engelschiøn var dette det verste av alle alternativer: Quisling var tilbake ved makten med full tysk støtte. På et møte i Ragnarokkretsen umiddelbart etter Terbovens tale ga Engelschiøn beskjed om at han meldte seg ut av Ragnarok for å gå inn i motstandsbevegelsen.
Rolle i motstandsbevegelsen 1940 - 1945
Allerede høsten 1940 deltok Otto Engelschiøn i arbeidet med å organisere en hemmelig militærorganisasjon i Bærum. Otto Engelschiøn skriver i et brev til sin kompanisjef fra kampene på Tonsåsen i april 1940 - kaptein Harry Knoff – at «jeg søkte kontakt med den hemmelige militærledelse gjennom deg, da jeg høsten 1940 hadde organisert geriljastyrker ute i Bærum».
Det er grunn til å anta at Engelschiøn med sin Ragnarok-bakgrunn trengte en referanse som kunne gi ham legitimitet i motstandsmiljøet. Og der var Knoff åpenbart en god og troverdig alliert.
Otto Engelschiøn ble utpekt som etterretnings- og sikkerhetssjef i D13300, som omfattet Milorgs virksomhet i Asker og Bærum med Carsten Dehli som leder. I Harald Utters bok fra 2015: «Gutten som lurte Gestapo» - som omhandler Øistein Guderuds arbeid som ledende Milorg-soldat i D13300 - står det at Carsten Dehli kjente til Engelschiøns problematiske fortid. Samtidig vektla han at avsnittet nå sto foran en unik sjanse. Engelschiøn hadde et stort nettverk av kontakter i politiet, Gestapo, blant nazister og helt inn i kretsen rundt Fehmer. Ifølge Utters bok hadde Dehli erklært Engelschiøn som «fullkonvertert jøssing».
Det skulle ifølge Utter vise seg å være et lykkelig valg. «Engelschiøn og hans kontaktnett viste seg umiddelbart å bli verdifull for avsnittsstaben, ikke minst i arbeidet med å avdekke tyskernes stadig mer utspekulerte arbeidsmetoder. I tillegg ble det sendt viktig informasjon om okkupantene til Sverige og Storbritannia».
Milorgs største problem den første tiden var nemlig at ingen hadde erfaring verken fra etterretning eller geriljavirksomhet, til forskjell fra fienden som hadde lang erfaring i å avdekke undergrunns virksomhet i de landene som de opererte i.
Otto Engelschiøn var likevel langt fra tilfreds. I august 1945 skrev han en rapport om arbeidet med å ivareta sikkerheten i avsnitt D13300. Denne rapporten retter en drepende kritikk mot den manglende respekt for sikkerhet hos mange av lederne i avsnittet. Engelschiøn konkluderte med at var «krigens avslutning og kapitulasjonen som reddet oss fra hel opprulling».
Otto Engelschiøns store innsats under krigen er først blitt kjent de senere år. Engelschiøn valgte selv aldri å snakke om sine opplevelser under krigen.
Interesser
Slektsforskningen (genealogi) sto Otto Engelschiøns hjerte nær. Han var formann i Norsk Slektshistorisk Forening i 10 år og var med i ledelsen av foreningen gjennom 20 år. En rekke skrifter om slektshistorie kom fra hans hånd. Hens genealogiske forskning var ingen tørr slektshistorie, men et produkt som gjorde slektene levende.
Engelschiøn var også i to perioder formann i Bibliofilklubben som følge av sitt sterke bibliofile engasjement og store litterære interesse. Han hadde selv en uvanlig og særpreget boksamling, og var i mange år medlem av – og formann i – juryen til bedømmelse av årets vakreste bøker.
Ved siden av historie, slektshistorie og bibliofili, pleiet Engelschiøn også en glødende interesse for jakt, fiske og norsk flora.
Utmerkelser
Otto Engelschiøn mottok Deltakermedaljen med rosett.
Omtale
Særlig omtale av ham finnes blant annet hos Harald Nilsen: Seks boksamlere forteller fra 1960: «Otto Engelschiøn: Olaus Magnus – bestselger på 1500–tallet»
Snøbrett under Vinter-OL 2022 – Big air kvinner
Big air for kvinner i snøbrett under Vinter-OL 2022 fant sted den 14. og 15. februar 2022 i Big Air Shougang i Beijing.
Kvalifisering
De 12 beste utøverne i kvalifiseringen gikk videre til finalenl.
Finale
Finalen startet kl. 09:30 (UTC+8).
Limerick kjernekraftverk
Limerick kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft ved Schuylkill River, i Montgomery County nordvest for Philadelphia, i delstaten Pennsylvania i det østlige USA. Dets reaktorer ble godkjent for igangsetting i hhv 1986 og 1990. Installert maksimal effekt er 2 268 MW. Årsproduksjonen i 2007 var om lag 19,05 TWh elektrisk kraft.
Anlegget eies av Exelon Corporation. Det har i alt to reaktorer som er i operativ drift, hver med maksimalt 1 134 MW effekt. Etter dagens konsesjoner skal reaktorenes produksjon opphøre i hhv 2024 og 2029.
Meistriliiga
Meistriliiga er den øverste divisjonen i Estlands fotballforbunds årlige fotballserie. Ligaen ble grunnlagt i 1991. Seks av lagene er profesjonelle, de øvrige fire er halvprofesjonelle.
Laget som vinner Meistriliiga, er kvalifisert til første kvalifikasjonsrunde til Mesterligaen, mens laget som blir nummer to, får plass i 1. kvalifiseringsrunde til UEFA-cupen, sammen med vinneren av cupmesterskapet.
Ferrari FXX
Ferrari FXX er en banebil bygd av sportsbilprodusenten Ferrari i Maranello, Italia.
FXX-en er basert på gatebilen Ferrari Enzo. Produksjonen pågikk fra 2005 til 2007 og det ble produsert 29 stykker.
Ett eksemplar ble kjøpt av nordmannen og Ferrari-entusiasten Fredrik Østereng fra Arendal i 2005 for 12 millioner, og ble senere lagt for salg på Finn.no til 23 950 000 norske kroner. Bilen ble brukt til racing i Østerengs selskap FXX Event, og både svenskekongen Carl Gustaf og Autofil-Larssen fikk kjøre bilen. Den ble etter Østerengs opplysninger solgt til en person i Hongkong for omtrent samme pris som den ble kjøpt for.
FXX-K fra 2015 er en etterfølger til FXX, men bygd på en LaFerrari og dermed en hybridbil med over 773 kW (1036 hk).
Levitasjon
Levitasjon (fra latin levitas, «letthet») er en måte å få gjenstander til å sveve stabilt uten å være i noen form for fysisk kontakt med noe annet objekt, samtidig som det er utsatt for gravitasjonskrefter. I parapsykologi er levitasjon en form for psykokinese (telekinese), det vil si bevegelse av gjenstander ved overnaturlig, sjelelig påvirkning uten fysisk kontakt, av personer. Det er da gjerne spiritistiske medier som leviterer (svever) som del av en oppvisning.
Paranormal levitasjon
Den «ekte» levitasjonen innebærer en tilsynelatende oppheving av tyngdekraften uten bruk av fysisk energi. Fenomenet er beskrevet i religioner, parapsykologi, spiritisme og magi.
De fleste religioner omtaler levitasjon som en vanlig evne hos hellige kvinner og menn. Dette omfatter for eksempel fakirer og personer i transendental meditasjon.
Også innen spiritismen forekom angivelig levitasjon. Den mest kjente utøveren innen denne bransjen var antagelig skotten Daniel Dunglas Home (1833–1886). Han ble aldri avslørt for fusk, men opptrådte vanligvis som hedersgjest i fornemme selskaper. Illusjonisten Milbourne Christopher har påvist hvordan Home kan ha utført levitasjonen. «Ekte» levitasjon er aldri vitenskapelig bevist. De troende har heller ikke fremlagt noen vitenskapelig akseptert teori for hvordan det er mulig å oppheve tyngdekraften.
Levitasjon er ellers et vanlig triks blant tryllekunstnere og illusjonister, der objekter eller mennesker tilsynelatende svever i luften.
Levitasjon i fysikk
Innen teknologi brukes begrepet om teknikker som får objekter til å sveve uten mekanisk kontakt med andre objekter. Eksempler er magnetisk levitasjon (forkortet maglev og også kalt diamagnetisme) og akustisk levitasjon, der magnetfelt eller lydbølger får objekter, for eksempel svevetog, til å sveve ved å utøve en motsatt kraft som tilsvarer tyngdekraften.
Leo Ryan
Leo Joseph Ryan (født 5. mai 1925 i Lincoln, Nebraska, død 18. november 1978 i Port Kaituma, Guyana) var en amerikansk politiker som representerte Demokratene og California. Han ble valgt inn i Representantenes hus for Californias 11. kongressdistrikt under valget i 1972, og satt der fra 1973 frem til sin død i 1978.
Ryan ble drept i Guyana av tilhengere av sekten Folkets tempel. Ryan var der for å forhandle om å få ta med sektmedlemmer som ikke ønsket å være der tilbake til USA. Leo Ryan ble drept sammen med fire andre på flyplassen i Kaituma. Senere samme dag ble 909 medlemmer av Folkets tempel funnet døde i byen Jonestown, blant annet lederen Jim Jones.
Han er den andre kongressrepresentanten som er drept i tjeneste. Den første var James M. Hinds i 1868.
Leirvika-skipet
Leirvika-skipet er et skipsfunn i Leirvika, Kristiansand i 1992. Minst to fartøyer ble oppdaget etter en ulovlig mudring av NCR Maritime Group på deres industriområde, Randesund. En privatperson som observerte vrakrestene etter disse var knust med grabb og lagt opp på land som del av fyllmasser, varslet myndighetene som hentet inn Norsk Sjøfartsmuseum.
Vrakdelene fra et middelalderfartøy som har blitt datert til perioden 1455-1620 ved C14-datering, ble tatt opp av fyllingen i Leirvika under meget vanskelige omstendigheter ettersom vrakrestene var knust og blandet med store mengder leire. Flere spanter ble berget fra fyllingen, som viser at det opprinnelige fartøyet har vært flatbunnet med kravell-konstruksjon i bunnen og med klinkbygde sider. Bevarte spant har lengder på opptil 2,5 m og er av store dimensjoner, midtskipet hadde en vinkling på ca. 45 grader fra bunnen oppover siden til relingen. Et meget interessant funn er bruk av dymlinger i bunnkonstruksjonen, tynne nagler som var satt i sidekantene av bordene (der bordene møttes kant mot kant), en teknikk kjent fra Holland på 1500-tallet.
Michael Teisen som ledet bergningsarbeidet fram til 1996 mener middelalderfartøyet eller fartøyet fra renessansen har klare likhetstrekk med et skipsfunn i Danmark, Sebbersund-vraket datert til 1600-tallet. Det var et ca. 15 m langt skipsvrak med kravellbygget bunn og med sider i klink.
Nøtteknekker
En nøtteknekker er et redskap som brukes til å knekke eller knuse skallet på nøtter med.
Den funksjonelle nøtteknekkeren
Nøtteknekkeren har en mangeårig historie bak seg. Den eldste kjente nøtteknekkeren av metall er datert til det tredje eller fjerde århundre før Kristus. Denne nøtteknekkeren er utstilt på et museum i Taranto i Italia.
Nøtteknekkere av jern og messing har eksistert siden henholdsvis 1300-tallet og 14-1500-tallet i Europa. Spesielt i England utviklet man mange forskjellige nøtteknekkere i messing. Det finnes typer av mange slags patenter, nøtteknekkere som bruker en hammer-løsning, skruestikke-patenter og de vanlige som benytter seg av vektstangprinsipper, enten de har kopling i enden av nøtteknekkeren (som på bildet) eller litt inne på nøtteknekkeren (som en tang).
Den dekorative nøtteknekkeren
Tre er et materiale som særlig har blitt benyttet til nøtteknekkere i Frankrike og i de tysktalende landene i Europa. De første man kjenner til daterer seg til 14-1500-tallet. Svært ofte ble slike nøtteknekkere pent utskåret og dekorert, som personer, gjerne som militære offiserer, konger, riddere eller liknende med fargerike uniformer. En spak i ryggen åpner munnen på nøtteknekkeren, nøtta legges inn, og knekkes ved å klemme spaken tilbake, altså ikke veldig funksjonelt. Denne nøtteknekkeren ble da også mest brukt til dekorasjon, særlig i forbindelse med julen. Disse nøtteknekkerne fikk forøvrig en viss rolle i Pjotr Tsjajkovskijs ballett basert på E. T. A. Hoffmanns eventyr «Nøtteknekkeren».
Produksjon av slike nøtteknekkere – likesom utskjæring av religiøse figurer og julekrybber – utviklet seg som en håndverkstradisjon og hjemmeindustri i de skogkledde landområdene i Tyskland. De mest kjente og etterspurte nøtteknekkerne kom fra Sonnenberg i Thüringen (også kjent for dukkemakere / marionetter), fra Bayern, eller fra byer i fjellområdet Erzgebirge. Ofte var denne dukkeproduksjonen hovedinntektskilde for folk som levde der. Idag tjener produksjonen fortsatt som en turistattraksjon.
Nøtteknekkerne fra Steinbach ble veldig populære i USA også, og ble tema i "Bavarian village" i Leavenworth, Washington, som også innbefatter et nøtteknekkermuseum. Her vises også nøtteknekkere av porselen, sølv, og messing.
Nøtteknekkere laget av kjente navn som Junghanel, Klaus Mertens, Karl, Olaf Kolbe, Petersen, Christian Ulbricht, og spesielt Steinbachs nøtteknekkere har blitt etterspurte samleobjekter.
I oktober 2008 utga United States Postal Service (USPS) for første gang fire frimerker med nøtteknekkere.
Tekkeköy
Tekkeköy er en by med 50 955 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Samsun. Den ligger nordvest for Ayvacık, sør for Svartehavet, øst for Canik og vest for Çarşamba.
Ole Clausen Mørch
Ole Clausen Mørch (født 2. august 1774, død 4. juli 1829 ) var en kjøpmann og eidsvollsmann fra Kristiansand. Han tilhørte en av de rikeste og eldste handelsslekter på Sørlandet. Etter farens død i 1797 arvet Ole farens forretninger og en rekke eiendommer i Kristiansand.
Mørch ble født i Kristiansand, som eneste sønn av kjøpmannen Claus Mørch (1742-97) og Marie Halkier (1749-1822). Han ble selv kjøpmann og drev trelasthandel. I 1796 giftet han seg med Cathrine Margrethe Tobiesen (1777-1847), datter av general Peder Tobiesen og Elen Johanne Lund. Fra 1825 til 1828 var han «direktør» i Christianssands sparebank.
I 1814 var Mørch - sammen med Nicolai Wergeland-  Kristiansands representanter til Riksforsamlingen på Eidsvoll. Der tilhørte han unionspartiet. Han var medlem av finanskomiteen, men var lite aktiv i debattene. 17. mai 1814 var han med i deputasjonen som møtte den nyvagte kongen, Christian Frederik.
Mørch døde i hjembyen i 1829. Hans bolig lå i Vestre Strandgate 36. Etter å blitt bygget om til skole ble bygningen revet i 1970.
Eidsvoldsmann Mørchs gate på Grim er oppkalt etter ham. Blant hans etterkommere er sønnen, høyesterettsdommer Claus Mørch, og sønnesønnen, amtmann Oscar Mørch.
Vondelpark
Vondelpark er en offentlig park på 47 hektar som ligger i Amsterdam i Nederland. Parken, som åpnet i 1865, het opprinnelig Het Nieuwe Park (den nye parken), men senere fikk den navnet Vondelpark (offisielt fra 1880), etter den nederlandske lyrikeren og dramatikeren Joost van den Vondel (1587–1679). Parken besøkes årlig av omkring 10 millioner mennesker.
Denkard
Denkard eller Denkart er en tekst fra 900-tallet som gir en sammenfatning av tro og liv innen zoroastrismen, en religion som oppsto i Perserriket ca 1 000 / 600 f.Kr.
Et utvalg fra Denkard er gjengitt i antologien Zarathustras sanger, 2003.
Canik
Canik er en by med 99 719 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Samsun. Den ligger nord for Asarcık, sør for Svartehavet, øst for İlkadım og vest for Tekkeköy.
Hard granitt & mjuk marmor
Hard granitt & mjuk marmor er et musikkalbum med Rocky, utgitt i 1981. Dette ble bandets første og siste album.
Karel van der Meer
Karel van der Meer var en fotballdommer fra Nederland. Han dømte en rekke internasjonale kamper på 1940- og 1950-tallet. Han dømte også «bronsefinalen» under VM i Brasil i 1950 mellom og. Han dømte også kamper under de olympiske fotballturneringene i London i 1948 og Helsingfors i 1952.
Carsten Keller
Tre av hans barn har også vunnet olympiske gullmedaljer i landhockey. Andreas i 1992 i Barcelona, Natascha i 2004 i Athen og Florian i 2008 i Beijing.
Carsten Kellers far, Erwin vant en olympisk sølvmedalje i landhockey under Sommer-OL 1936 i Berlin.
Miljøvennlig
Miljøvennlig er en betegnelse på tiltak som hevder redusert, minimal eller ingen skade på natur, økosystemer eller miljø. Begrepet blir også brukt om tiltak eller virksomheter som skader naturen mindre enn det som ellers er vanlig. For eksempel omtales biler gjerne som miljøvennlige dersom utslippet av skadelige gasser er lavere enn det som ellers har vært vanlig.
Den internasjonale standardiseringsorganisasjonen (ISO) har utviklet standardene ISO 14020 og ISO 14024 som etablerer prinsipper og prosedyrer for miljømerking. Standardene forsøker spesielt å bidra til bruk av vitenskapelige metoder, godkjente testprosedyrer, åpenhet og gjennomsiktighet, og unngåelse av økonomiske interessekonflikter.
Saksofon
Saksofon eller saxofon, forkortet saks. eller sax., er et treblåseinstrument vanligvis lagd av messing, og med et enkelt rørblad (også kalt «rør» eller «flis»). Instrumentet brukes ofte innen populærmusikk, storband, blues, korps og jazz, og rene saksofonensembler, ofte saksofonkvartetter, selv om den fra starten var tiltenkt å være et orkester- og militærkorpsinstrument. Det var først på 1900-tallet saksofonen ble tatt opp i jazzen i Amerika og fikk sitt virkelige gjennombrudd. Personer som spiller saksofon kalles saksofonister.
Saksofonen ble oppfunnet av den belgiskfødte klarinettisten og instrumentmakeren Adolphe Sax i midten av 1840-årene. Den ble presentert for verden for første gang på en utstilling i Brussel i 1841. I redsel for at andre musikere skulle kopiere instrumentet turde han ikke vise det frem og spilte bare et kort musikkstykke bak et skjermbrett. Han tok ikke patent på den før den 17. mai 1846. Til verdensutstillingen i Paris i 1855 ble instrumentet formelt presentert for publikum av Sax og dette ble et av utstillingens mest populære objekter.
Saksofonen er et transponerende instrument, og noteres i G-nøkkel. Saksofonene som brukes nå er stort sett stemt i Eb og Bb. Normalomfanget for saksofonen er fra B♭ under notelinjene (a på baryton) til Fiss tre hjelpelinjer over notelinjene (g på de fleste ny sopraner). Høyere toner, toner i det såkalte altissimoregisteret, kan spilles ved en del trening og kan rekke flere oktaver over normalomfanget. Noen kan og nesten doble registeret. Mange kjente, klassiske verk krever dette. Disse er stort sett skrevet for Sigurd Rascher, som av sine kollegaer ble ertet på grunn av saksofonens lille register. Han jobbet derfor hardt med overblåsing for å utvide registeret. De fleste nålevende profesjonelle saksofonister, både innen jazz og andre stilarter behersker dette.
De mest kjente merkene er Selmer Paris, Buescher, Conn, Buffet Crampon, Yamaha, Keilwerth og Yanagisawa.
Etymologi og skrivemåte
Saksofonen er oppkalt etter oppdageren Adolphe Sax, ved suffikset -fon («lyd»). Skrivemåten «saksofon» er en fornorsking av dette, hvor man erstatter «x» med «ks». I bokmål skriver man det alltid med ks, saksofon, mens man i riksmål kan velge mellom x og ks, saxofon eller saksofon.
Utforming
Saksofonen består av tre hoveddeler: munnstykke, hals og kropp. Munnstykket er normalt produsert i plast, mens jazz-munnstykker er laget av ebonitt, et metall (stål, jern, messing, gull og sølv er utbredt). På munnstykket sitter et enkelt rørblad. Halsen og kroppen består hovedsakelig av metall, normalt lakkert eller forsølvet messing, er også tilgjengelig i kobber, bronse, med 24K gullakk og i massivt sølv hos enkelt-fabrikanter.
Saksofonfamilien
Sax tegnet i utgangspunktet fjorten ulike typer saksofoner, men ikke alle ble realisert. I dag er sopran-, alt-, tenor- og barytonsaksofonene de klart mest brukte.
Rådhusgata (Kristiansand)
Rådhusgata (1-71, 2-58) er en gate i Kvadraturen i Kristiansand som ligger i bydelen Kvadraturen/Eg. Gaten har sitt løp fra Havnegata ved Vestre havn via Nedre og Øvre torv til Otra ved gangbrua Christian Quartbroa. 92 eiendommer er matrikulert til gaten. Gaten har tidligere vært kalt Vestre Kirkegate og Sandgaten.
Rådhusgaten 1 er parken som kalles Børsparken med Handelens Hus på øvre del hvor Kristiansand Børs tidligere lå. Nr 2 er Ernst hotell. Ved Nedre torv ligger bygningen til tidligere Christiansand Sparebank (7, 9), folkebiblioteket (11) og Domkirken (13). Den forrige bibliotekbygningen var tegnet av Johan Keyser Frølich, ble påbygd med én etasje i 1914 og ble revet i 1978.
Den tidligere brannstasjonen som ligger ved Øvre torv er også tegnet av Keyser Frølich og ble bygget etter bybrannen i 1892. Den har nummer 18 og er i dag informasjonssenter for kommunen, Rådhuset som har gitt gaten navn er nr 24, ett av de to murhus som var oppført før bybrann og murtvang i 1892.
Videre er gateløpet, med unntak av Tinghuskvartalet og Kvadraturen skolesenter, dominert av trehusbebyggelse, i hovedsak av eldre dato.
Patrick Honohan
Patrick Honohan (født 9. oktober 1949 i Dublin) er en irsk økonom, som fra september 2009 til november 2015 var sentralbanksjef for Irlands sentralbank (Central Bank of Ireland). Som sentralbanksjef representerte han også Irland i Den europeiske sentralbank.
Utdanning
Honohan har en Bachelor of Arts innen økonomi og matematikk ved University College Dublin i 1971 og en Master of Arts fra samme universitet i 1973. Etter dette studerte han ved London School of Economics, der han tok en Master of Science i 1974 og en doktorgrad (Ph.D) i 1978. Doktorgradsavhandlingen hans het «Uncertainty, Portfolio Choice and Economic Fluctuations».
Yrkeskarriere
Før han tok sin postgraduate utdanning jobbet han for Det internasjonale pengefondet (IMF) fra 1971 til 1973. Mens han tok doktorgraden sin i London jobbet han også for Irlands sentralbank, her jobbet han i forskningsavdelingen og avdelingen for internasjonale relasjoner, etterhvert som seniorøkonom. På 1980-tallet jobbet han som rådgiver for Garret FitzGerald da han var Taoiseach (statsminister).
Han var seniorøkonom i Verdensbanken i Washington fra 1987 til 1990, før han gikk til Economic and Social Research Institute i Dublin, der han jobbet fram til 1998, som professor og direktør for instituttets Banking Research Centre. Han returnerte til Verdensbanken i 1998, først som Lead Economist i en forskningsavdeling, senere bl.a. Senior Advisor for Verdensbankens policy for finansnæringen (Financial Sector Policy). Siden 2007 har han vært professor ved Trinity College Dublin, og siden 2008 fellow professor.
Den 4. september 2009 ble han utnevnt til ny sentralbanksjef, og overtok etter John Hurley. Hurleys periode utløp egentlig i mars, men han ble overtalt til å fortsette. Honohan overtok stillingen i slutten av september 2009, og er utnevnt for en syvårsperiode.
Da hans termin som sentralbanksjef var slutt overtok Philip R. Lane denne stillingen. Lane ble utnevnt i oktober 2015, og overtok stillingen 26. november.
Jady, ili Vsemirnaja istorija otravlenij
Handling
En ung familie bestående av Volkov, Oleg og Katya, flytter til en leilighet de nylig har kjøpt. De blir snart godt kjent med en nabo, låsesmed Arnold Sharapov. Men Katya er utro mot ektemannen sin. En frustrert Oleg bestemmer seg for å drukne sine sorger i alkohol, men ved en pub møter han tilfeldigvis Ivan Petrovich Prokhorov, pensjonist, hvis kone i sin tid også var utro mot ham. I en samtale med den hyggelige eldre mannen får Oleg vite at Prokhorov straffet sin kone ved å snike litt gift inn i yoghurten hennes.
Nå forsøker Ivan å overtale Oleg til å drepe hans utro kone, ved å bruke en liten samling giftstoffer som Prokhorov stadig bærer med seg. Etter litt nøling bestemmer Oleg seg for å gjøre dette. Men tilfeldig innblanding fra hans svigermor Eugenia Ivanovna Kholodkova redder hans kone. Men som et resultat av en familie-krangel forlater Oleg hjemmet og er gjest hos Zoya, kona til Arnold Sharapov.
A Triumph for Man
A Triumph for Man er det danske bandet Mews debutalbum fra 1997. Det ble gitt ut på Exlibris Musikk.
Albumet ble utgitt i få eksemplarer og er i dag nesten bare å få tak i på eBay til en veldig høy pris. Bandet valgte derfor å gjenutgi det i 2006 inklusive en bonus-CD med hittil uutgitt materiale. Sangen «She Came Home for Christmas» er også på albumet Frengers som kom i 2003.
Liste over språkfamilier
Dette er en liste over verdens språkfamilier.
Etter antall morsmålstalere
Dette er en liste over de ti språkfamiliene i verden med flest morsmålstalere.
Etter antall språk
Ifølge Ethnologue er de språkfamiliene som har flest forskjellige språk disse:
Sputniks beste
Sputniks beste er en samleplate med Sputnik, utgitt i 2000.