cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alarik I
I romersk tjeneste
I endringene i embeter som fant sted i begynnelsen av dette nye styret, håpet tydeligvis Alarik at han ville bli forfremmet fra kommandant av foederati til general av en av de regulære arméene. Dette fikk han ikke. Blant vestgoterne som hadde slått seg ned i nedre Moesia var stemningen på grensen til opprør. Ved Frigidus hadde de lidd uproporsjonelt høye tap, ifølge rykter var dette en beleilig måte å svekke de gotiske stammene. Deres belønning etter kampanjen hadde også uteblitt. De hevet Alarik på et skjold og utropte ham til konge. Både leder og tilhengere ropte (ifølge Jordanes, den gotiske historikeren) «heller se nye kongedømmer ved deres eget verk, enn å skrumpe inn i fredelig underkastelse av andre».
I Hellas
Alarik slo først til mot det østlige riket. Han marsjerte til nabolaget til Konstantinopel, men da han oppdaget at han ikke kunne klare å beleire den fryktelig sterke byen, trakk han seg vestover og marsjerte sørover gjennom Thessalia og det ubevoktede passet Thermopylae inn i Hellas.
Arméene til det østlige riket var opptatt med hunnerske trefninger i Lilleasia og Syria. Rufinus forsøkte i stedet å forhandle med Alarik personlig. Eneste resultatet var mistanke i Konstantinopel om Rufinus var i ledetog med goterne. Stilicho marsjerte nå østover mot Alarik. Ifølge Claudius Claudianus var Stilicho i posisjon til å knuse goterne da han ble beordret av Arcadius om å forlate Illyricum. Kort tid etter ble Rufinus drept av sine egne soldater. Makten i Konstantinopel gikk nå til evnukken Eutropius.
Alarik hadde frie tømmer etter at Rufinus var død og Stilicho hadde forlatt området. Han herjet Attika, men sparte Athen som umiddelbart overgav seg til erobreren. Så trengte han inn på Peloponnesos og erobret dens mest kjente byer, Korint, Argos og Sparta, og solgte mange av deres innbyggere som slaver.
Men her endte derimot hans seirende karriere. I 397 krysset Stilicho over sjøen til Hellas og klarte å stenge goterne inne i fjellene ved Pholoe på grensene til Elis og Arkadia på halvøya. Derfra hadde Alarik problemer med å slippe unna, og ikke uten mistanke på Stilichos rolle som antagelig fikk ordrer om å reise. Alarik krysser så Korintgulfen og marsjerte med byttet fra Hellas nordover til Epiros. Her fortsatte hans plyndring til det østlige styre utropte ham til magister militum per Illyricum og gav ham den romerske kommandoen han hadde ønsket og autoritet til å forsyne sine menn fra de keiserlige lagre.
Den første invasjonen av Italia
Det var antagelig i år 400 at Alarik satte i gang sin første invasjon av Italia i samarbeid med en annen gotisk høvding kalt Radagaisus. Overnaturlig innflytelse skal ha oppfordret ham til dette store foretaket. Noen linjer i et romersk dikt sier at han skal ha hørt en stemme som kom fra en hellig skog, «Bryt av alle utsettelser, Alarik. Dette år skal du forsere Italias alpine barriere. Du skal trenge frem til byen.» Men profetien skulle ikke fullføres denne gang. Etter å ha trengt seg frem gjennom Nord-Italia og spredt frykt blant innbyggerne i Roma, ble Alarik møtt av Stilicho ved Pollentia, i dag i Piemonte. Slaget som fulgte den 6. april 402 (som sammenfalt med påske) ble en seier for Roma, men det ble en dyr seier. Fremrykningen til goterne var derimot stoppet for denne gang.
Stilichos fiender kritiserte ham senere for å ha utnyttet den store kristne høytiden til å vinne sin seier. Alarik var også kristen, og han hadde stolt på immunitet mot angrep i påsken.
Alariks kone skal ha blitt tatt til fange etter dette slaget, og der er grunner til å anta at han ble hindret i sine forflytninger på grunn av det store antallet barn og kvinner i hans nærvær, noe som gav hans invasjon av Italia karakter av en nasjonal migrasjon.
Etter et nytt nederlag ved Verona, forlot Alarik Italia, antagelig i 403. Han hadde virkelig ikke «trengt frem til byen», men hans invasjon hadde skapt viktige resultater. Den hadde ført til at den keiserlige bolig ble flyttet fra Milano til Ravenna, den hadde ført til at Legio XX Valeria Victrix ble trukket tilbake fra Storbritannia og den hadde antagelig satt i gang den store invasjonen til vandalene, sueviene og alanerne inn i Gallia, noe som gjorde at Gallia og provinsene i Hispania gikk tapt for keiserriket.
Roma blir beleiret
Neste gang vi hører om Alarik er han venn og alliert av sin tidligere motstander Stilicho. Fremmedgjøringen mellom de østlige og vestlige hoffene hadde i 407 blitt så bitter at borgerkrig truet, og Stilicho foreslo faktisk å bruke styrkene til Alarik for å påtvinge kravene til Honorius på prefekturet Illyricum. Arcadius' død i mai 408 førte til at det ble gitt mildere råd i det vestlige kabinettet, men Alarik som faktisk hadde gått inn i Epiros, krevde på truende vis at dersom han så plutselig skulle avstå fra krig, skulle han betales rikt for det som i dag ville kalles utgifter til mobilisering. Summen han krevde var stor, 4000 pund gull. Under sterkt press fra Stilicho gikk det romerske senatet med på å love betaling.
Men tre måneder senere ble Stilicho og de viktigste ministrene i hans parti forrådt og drept etter ordre fra en sjalu Honorius. I urolighetene som fulgte ble koner og barn av foederatiene drept i hele Italia. Den naturlige konsekvensen av dette var at disse mennene, som talte 30 000, sluttet seg til Alariks leir og krevde å bli ledet mot sine feige fiender. Han førte dem over de julianske Alpene, og i september 408 stod han foran murene til Roma som nå ikke hadde en dyktig general som Stilicho til å forsvare seg, og begynte en streng blokade.
Det ble ikke utgytt blod denne gang. Alarik stolte på sult som våpen. Da ambassadører fra det romerske senatet forsøkte å skremme ham med deres antydninger om hva fortvilte borgere kunne klare i et forsøk på å inngå fred, gav han med latter sitt berømte svar: «Dess tykkere høyet er, dess lettere blir det skåret ned!» Etter mye forhandling, gikk de hungersrammede borgerne med på å betale mer enn 2000 pund gull i tillegg til kostbare klær av silke og lær og 3000 pund med pepper. På den måten endte Alariks første beleiring av Roma.
Den andre beleiringen av Roma
På dette tidspunktet, og heller ikke gjennom hans karriere, var ikke Alariks hovedmål å rive ned imperiet, men å sikre for seg selv en regulær og anerkjent posisjon innenfor dets grenser gjennom forhandlinger med dets herskere. Hans krav var høye, kontroll (antagelig med minimal avhengighet av imperiet) over et område 320 km langt og 220 km bredt mellom Donau og gulfen ved Venezia og tittelen kommandant over den imperielle hær, men selv om de var store, ville keiseren antagelig gjort lurt i å akseptere dem. Men Honorius nektet å se lenger enn hans egen personlige sikkerhet, garantert som den var av dikene og myrene ved Ravenna. Ettersom alle forsøk på å gjennomføre akseptable forhandlinger med keiseren strandet, kom Alarik til enighet med senatet etter å ha satt i gang en ny beleiring og blokade av Roma i 409. Med deres godkjennelse innsatte han en rivaliserende keiser, prefekten i byen, en greker kalt Priscus Attalus.
Men det viste seg at Attalus ikke var rett mann for en slik høy posisjon. Han avslo rådet til Alarik og mistet provinsen Afrika, Romas kornlager, som ble forsvart av Honorius sine partisaner. Hungersvåpenet som Alarik tidligere hadde brukt, ble dermed vendt mot ham, og konsekvenser var høye klager fra den romerske befolkningen. Honorius ble også styrket av ankomsten til seks legioner som ble sendt til hans bistand fra Konstantinopel av hans nevø Theodosius II.
Stormingen av Roma
Alarik kvittet seg derfor med sin marionettkeiser etter elleve måneders ineffektivt styre, og igjen forsøkte han å forhandle med Honorius. Disse forhandlingene kunne antagelig ha lyktes, hadde det ikke vært for innflytelsen til en annen goter, Sarus, en trosfiende av Alarik og hans familie. Da Alarik igjen fant seg utmanøvrert av handlingene til en slik fiende, marsjerte han sørover og begynte han sin tredje beleiring av byen. Forsvar var tydeligvis umulig, der finnes antydninger, men ikke godt underbygget, om svik, der er enda større mulighet for at byen ble overrasket. Men den 24. august 410 trengte Alarik og hans vestgotere seg inn gjennom den salariske porten nordøst i byen. Byen som hadde vært verdens hersker, lå nå for føttene på en utenlandsk fiende.
Men vestgoterne var ikke totalt hensynsløse i sin plyndring av byen. Samtidig kirkelige nedtegnelser viser forundringen over mange tilfeller av måtehold. Kristne kirker ble reddet fra ødeleggelse, beskyttelse ble gitt store forskjellige grupper av både hedninger og kristne som tok tilflukt i kirkene, mengder med gull og sølv som ble funnet i private kjellere, spart fordi de «tilhørte St. Peter». I minst et tilfelle appellerte en romersk kvinne til det gode i de gotiske soldatene som forsøkte å vanære henne. Men selv disse unntakene viser at Roma ble ikke helt spart for skrekkscener som vanligvis fulgte stormingen av en beleiret by. De skrevne kildene forteller ikke noe om hvilken skade branner gjorde, med unntak av Sallust sitt palass som lå nær porten som goterne kom inn gjennom. Men der er heller ingen grunn til å tilskrive Alarik og hans tilhengere betydelige skader mot bygningene i byen. Basilica Aemilia i Forum Romanum brant ned, noe som kanskje kan tilskrives Alarik basert på arkeologiske funn: mynter som var datert fra 410 ble funnet smeltet i gulvet.
Alariks død
Hans arbeid var utført og Alarik hadde trengt inn til byen, ingenting gjenstod for ham enn å dø. Han marsjerte sørover til Calabria. Han ønsket å invadere Afrika som på grunn av sine kornavlinger nå var nøkkelen til hans posisjon, men skipene hans ble knust av en storm hvor mange av hans soldater omkom. Han døde i Cosenza kort tid etter, antagelig av feber og hans lik ble gravlagt på elvebunnen til Busento. Elven ble midlertidig vendt til siden fra sin kurs mens graven ble forberedt, og høvdingen og noe av hans mest verdifulle bytte ble lagt ned. Da arbeidet var over, ble elven snudd tilbake til sin vanlige retning og fangene som hadde utført arbeidet ble drept slik at ingen skulle vite om elvas hemmelighet.
Kilder
Vår viktigste kilde for Alariks karriere, er historikeren Orosius og poeten Claudius Claudianus, begge nokså samtidige. Zosimus, en noe fordomsfull hedensk historiker som levde rundt et halvt århundre etter at Alarik døde, og Jordanes, en goter som skrev den gotiske nasjons historie i år 551, baserte sitt arbeid på den tidligere historien til Cassiodorus (nå tapt), som ble skrevet rundt 520.
Westerveld
Westerveld er en kommune i den nederlandske provinsen Drenthe.
Gullvepser
Gullvepser er en familie av broddveps i gruppen Chrysidoidea. Det er 718 europeiske arter inkludert underarter, i Norge kjenner vi foreløpig til 37 arter.
Utseende
Gullvepsene er små til middelsstore, metallfarvede insekter. Fargene er ofte blå, grønn eller rød. Mange arter har to farger, med markert skille, slik at brystet er blått, mens bakkroppen er rød. Hudskjelettet (kutikula) er hardt og består ofte av ganske grov punktur. Dette kan beskytte gullveps mot stikk fra andre veps. Mange arter kan rulle seg sammen takket være den fleksible leddstrukturen på bakkroppen. Vingene er vanligvis velutviklede med markert årenett, men noen arter er vingeløse. Hunnen har et langt teleskopisk eggleggingsrør. I motsetning til andre broddveps er dette ikke utviklet til en stikkebrodd.
Systematisk inndeling
Denne oversikten har fokus på de europiske gullveps.
Coevorden
Coevorden er en by og kommune i den nederlandske provinsen Drenthe.
Engelsk 2. divisjon 1893–94
'''Engelsk 2. divisjon 1893–94''' var den andre sesongen i Football Leagues 2. divisjon. vant og rykket opp til 1. divisjon etter at de vant sin test-kamp mot.
Leia Organa
Prinsesse Leia Organa, senere også kjent som General Leia Organa, er en fiktiv person fra Star Wars-universet. I filmene portretteres hun av Carrie Fisher. Leia Organa er første gang med i Star Wars Episode III: Sithene tar hevn. Hun er datteren til Anakin Skywalker og Padmé Amidala og tvillingsøsteren til Luke Skywalker. Leia er opprører og senere senator i Den galaktiske republikk. Hun blir gift med Han Solo og får barnet Ben Solo, mest kjent som Kylo Ren.
Engelsk 2. divisjon 1893–94
==Tabell ==
Leia Organa
Hun og Luke ble holdt skjult fra hverandre etter at moren døde og faren ble Darth Vader. Hun ble adoptert av Bail Organa, senatoren på planeten Alderaan. Alderaan blir tilintetgjort av dødsstjernen i Star Wars Episode IV: Et nytt håp som følge av at Leia nekter å fortelle hvor opprørernes base er. I et forsøk på å redde Alderaan nevner hun en planet hvor opprørerne tidligere hadde en base, men guvernør Tarkin gjennomskuer forsøket hennes og beordrer derfor Vaders menn til å bruke dødstrålen. Ødeleggelsen av planeten fører sannsynligvis til at hennes adoptivforeldre omkommer.
Engelsk 2. divisjon 1893–94
Test-kamper og valg av klubber til Football League
Football League innførte test-kamper for de tre dårligste 1. divisjonslagene og de tre beste 2. divisjonslagene. De 2. divisjons-klubbene som vant sin test-kamp ville kunne søke om å bli valgt inn i 1. divisjon. De 1. divisjons-klubbene som vant, beholdt sine plasser automatisk.
Leia Organa
Eksterne lenker
Figuren aus Star Wars
Engelsk 2. divisjon 1893–94
Test-kamper og valg av klubber til Football League
Football Leagues regler fastslo at de fire dårligste klubbene i 2. divisjon måtte fratre ligaen og så søke om å bli gjenvalgt. Klubber utenfor Football League måtte søke om å bli innvalgt. Fotball Leagues årlige generalforsamling (Annual General Meeting - AGM) holdt valg over hvilke klubber som skulle få spille i ligaen den påfølgende sesongen.
forlot Football League i august 1893 og valgte å ikke søke gjenvalg etter sesongen 1893–94. Dermed bestemte Football League at det kun var de tre dårligste klubbene i 2. divisjon som måtte søke gjenvalg dette året. Etter avstemningen ble det kjent at Middlesbrough Ironopolis måtte trekke seg fra ligaen på grunn av økonomiske problemer. AGM inviterte derfor Rotherham Town til å bli værende i 2. divisjon, noe klubben takket ja til.
Avstemningsresultatene fra AGM 1894 :
Ferjesambandet Bodø–Røst–Værøy–Moskenes
Ferjesambandet Bodø–Røst–Værøy–Moskenes er del av riksvei 80, og krysser Vestfjorden mellom Salten og Lofoten. Det betjener ferjekaiene Bodø havn, Røst, Værøy og Moskenesvågen. Strekningen drives av Torghatten Nord. Ferjestrekningene fra Bodø til Røst, Værøy og Moskenes er de lengste og mest værharde i Norge.
Sambandets strekninger blir betjent av MF «Landegode», MF «Værøy», MF «Bodø» og reserveferja MF «Tranøy» som går kun om sommeren. Sambandet går 1 - 2 ganger daglig.
Nieuport 17
Nieuport 17 var et fransk jagerfly fra første verdenskrig. Det ble først tatt i bruk i mars 1916. Det spilte en stor rolle for Frankrike når de gjenerobret luftrommet over slagmarkene ved Verdun. Det var det første flyet som kunne måle seg med det tyske Fokker Eindecker flyet. Flyet hadde en makshøyde på 5300 meter og var i stand til å nå høyere enn alle sine rivaler. Nieuport 17 var det første flyet som fikk montert luft-til-luft raketter. Motoren var ni-sylindret rotasjonsmotor på 110 hestekrefter som ga flyet en toppfart på rundt 177 kilometer i timen.
Johan Ludwig Mowinckel
Johan Ludwig Mowinckel (født 22. oktober 1870 i Bergen, død 30. september 1943 i New York) var en norsk skipsreder og politiker (V). Mowinckel var statsminister i periodene 1924–1926, 1928–1931 og 1933–1935.
Mowinckel var også Venstres parlamentariske leder 1916–1918, 1923–1924, 1931–1933 og 1936–1940, handelsminister 1921–1922, utenriksminister 1922–1923 og stortingspresident 1916–1918. Han representerte en liberal venstretradisjon i åndskulturelle spørsmål og en standhaftig liberalisme i økonomisk politikk.
Bakgrunn og yrkeskarrière
Mowinckel ble født i Bergen i 1870, som sønn av kjøpmann Johan Anton Wilhelm Mohr Mowinckel (1843–1918) og Edvardine Magdalene Margrethe Müller (1851–1871). Han var dermed født inn i en av Bergens eldste kjøpmannsslekter, og bestefaren Johan Ludwig Mowinckel hadde også sittet på Stortinget. Han var forøvrig oldebarn av Johan Ernst Mowinckel, tremenning til Conrad Mohr og Agnes Mowinckel, samt svoger til Johan Hjort og Hans Halvorsen. Mowinckel var gift tre ganger, først med Caroline Andrea Stabell, deretter med Stabells kusine – Sigfrid Sundt, og til slutt med Julie Gran.
Han tok examen artium ved Bergen katedralskole i 1888 og var cand.philos. fra 1889. Han reiste deretter til utlandet for å studere språk og praktisk forretningsdrift i Tyskland, England og Frankrike, blant annet ved skipsmeglerfirmaer i Bremen og London. I 1893 kom han tilbake til Bergen. I en kort periode var han direktør ved Den Nationale Scene, og senere samme år ble han ansatt hos Chr. Michelsens rederi.
I 1898 kjøpte han sin første båt og drev skipsrederi i eget navn. Som en av de første rederne i Bergen, omdannet han i 1912 rederiet til et aksjeselskap, det som senere fikk navnet J. Ludwig Mowinckels rederi. Allerede før første verdenskrig var det Bergens tredje største målt i tonnasje. I mellomkrigstiden hadde rederiet stor vekst, særlig i tank- og linjefarten.
Ordfører og de to første stortingsopphold
På Stortinget vakte Mowinckel oppmerksomhet ved å stille spørsmål ved om partiet Venstre i det hele tatt lenger var nødvendig, men han ble kjapt satt på plass av Michelsen. Det ble med én periode på Stortinget i første omgang da partisplittelsen i 1909 gjorde at Venstre mistet mer enn en tredel av mandatene sine ved Stortingsvalget 1909. Mowinckel gikk da tilbake som ordfører i Bergen igjen.
Venstre slo tilbake ved valget i 1912, og Mowinckel ble igjen valgt inn på Stortinget. Etter at Knudsen-regjeringen overtok i januar 1913 ble Mowinckel odelstingspresident og formann i Jernbanekomiteen. I 1916 ble han stortingspresident og Venstres parlamentariske leder, og hadde det ikke vært for at han hadde meldt seg ut av statskirken hadde han nok også blitt statsråd i krigsårene. Han stod også bak forslaget om opprettelsen av Stortingets utenrikskomité og ble komiteens første formann i 1917.
Første periode som statsminister
Abraham Berges regjering måtte gå av i juli 1924 etter å ha tapt et kabinettsspørsmål om brennevinsforbudet, og Mowinckels Venstre var med på å felle Berge. Mowinckel overtok som statsminister for en mindretallsregjering få måneder før stortingsvalget, og forbudsspørsmålet ble et hovedtema i valgkampen. Venstre gikk noe tilbake fra 37 til 34 mandater, men så lenge både Arbeiderpartiet, Høyre og Frisinnede Venstre også gikk tilbake kunne regjeringen fortsette.
Noe av det første Mowinckel gjorde etter valget var å gi amnesti til arbeiderpartirepresentantene Børge Olsen-Hagen og Martin Tranmæl, som satt på «Bodsen» for å ha oppfordret til streik og militærnekt.
Mowinckel var både stats- og utenriksminister i regjeringen. Regjeringens hovedproblem var dårlige statlige finanser, og Mowinckel måtte gang på gang stille kabinettsspørsmål om saker som økt inntektsskatt, innføring av serveringsskatt og opphevelse av portofritak for offentlige forsendelser. Han sørget også for en mer effektiv håndhevelse av brennevinsforbudet.
Statsbudsjettet 1926 førte imidlertid til regjeringens avgang. Både Bondepartiet og Høyre la hver for seg frem forslag om kutt i statens utgifter, og sosialistpartiene la frem et konkret mistillitsforslag. Ingen av forslagene fikk flertall, men alt i alt tolket Mowinckel dette som at Stortinget ikke hadde tillit til regjeringen.
Fellingen av Hornsrud og Mowinckels andre periode som regjeringssjef
Mowinckel hadde overtatt etter Gunnar Knudsen som Venstre-leder i 1927, og da Venstre var blitt største ikke-sosialistiske parti i Stortingsvalget 1927 var det gode muligheter for at Venstre skulle tilbake til regjeringskontorene. Johan E. Mellbye og Bondepartiet mislykkes imidlertid med forsøkene på å få i stand et bredt borgerlig samarbeid, og på kongens initiativ gikk regjeringsoppdraget da til Stortingets største parti; Arbeiderpartiet.
Mowinckel hadde selv ventet å bli tilbudt jobben som statsminister og felte raskt Christopher Hornsruds Arbeiderpartiregjering. Den nye regjeringen hadde skapt panikk i næringslivet, og da Norges Bank-direktør Nicolai Rygg bad om Venstres hjelp til å stoppe Hornsrud sørget Mowinckel for at Venstregruppen, som satt på vippen i Stortinget, ble med på å kaste regjeringen. Dette førte til at Mowinckel i lang tid etterpå ble uglesett i arbeiderbevegelsen, der han ble omtalt som «landsforræder» og «Ryggs lakei».
15. februar 1928 tok Johan Ludwig Mowinckels andre regjering over, og nok en gang tok Mowinckel både stats- og utenriksministerrollene. På tross av å kun ha 30 mandater bak seg i Stortinget varte regjeringen i tre år da Mowinckel vekselvis gikk til Høyre og Bondepartiet og til Arbeiderpartiet for å skaffe flertall. Blant sakene Mowinckel fikk igjennom i denne perioden var en ny jordlov, at den norske kronen igjen skulle knyttes til gull og innlemmelsen av Jan Mayen og Bouvetøya i Norge. Han tok også initiativet til Oslo-konvensjonen i 1930. I 1930 stilte Mowinckel kabinettsspørsmål rundt loven om listeforbund, noe som også var et kontroversielt spørsmål i eget parti.
Lilleborg-saken i 1930 kom til å felle Mowinckels andre regjering. I forbindelse med Lilleborgs planlagte oppkjøp av Denofa ville store deler av norsk fettindustri havne på utenlandske hender, og som forutsetning for å gi konsesjon til oppkjøpet, krevde Mowinckel en avtale som skulle sikre driften til norske margarinfabrikker. Trustkontrollen og Wilhelm Thagaard nektet imidlertid å godkjenne avtalen, og Mowinckel forberedte et lovforslag som kunne overstyre Trustkontrollen. I 1931 kom saken opp for Stortingets protokollkomité, der Arbeiderpartiet og Bondepartiet mente at konsesjonen aldri burde ha vært gitt. Mowinckel truet med å gi seg med politikk for godt dersom lovforslaget ikke gikk igjennom, men han fikk bare støtte av Høyre. Mowinckel tapte avstemningen i Odelstinget knepent med 57 mot 55 stemmer, og det må ha vært ekstra bittert at Venstre-representantene Rudolf Peersen og Carl Hartmann gikk imot egen partiledelse og bidro til flertallet som felte Mowinckel.
Tredje og siste regjering
Mowinckel var blitt erstattet som statsminister av Peder Kolstad. Kolstads Bondepartiregjering hadde faktisk et enda svakere parlamentarisk grunnlag enn Mowinckel hadde hatt, men Mowinckel lovet å støtte den nye regjeringens økonomiske politikk. Dette var imidlertid på den betingelse at Jens Hundseid ikke fikk for stor innflytelse over regjeringen, da Mowinckel og Hundseid var bitre fiender.
Etter Kolstads død i 1932 var statsministerposten gått til nettopp Hundseid, og under finansdebatten året etter fremmet Mowinckel mistillitsforslag. Da Arbeiderpartiet støttet forslaget måtte Bondepartiregjeringen gå, og Mowinckel så på muligheten for en koalisjonsregjering med Ap. Arbeiderpartiet var imidlertid ikke interesserte i noe formelt samarbeid, så også Mowinckels tredje regjering ble dermed en ren Venstre-regjering. Nok en gang tok Mowinckel selv også posten som utenriksminister.
Ved stortingsvalget 1933 var Arbeiderpartiet gått frem med 22 mandater, og de var nå svært nære rent flertall. Arbeiderpartiet krevde nå i brevs form at Mowinckel skulle gå av, noe han besvarte med at «Det norske Arbeiderpartis centralstyre er ikke Norges Storting!» Gjennom å nekte å gå av presset han Arbeiderpartiet til å måtte alliere seg med andre partier på Stortinget før de kunne overta regjeringsmakten, og det var ikke før Arbeiderpartiet og Bondepartiet i 1935 fant sammen med det såkalte Kriseforliket at Johan Nygaardsvold kunne ta over. Dette ble innledningen til 30 år med Arbeiderpartistyre.
Andre verdenskrig
Mowinckel kom aldri til å søke regjeringsmakt igjen, på tross av det åpnet seg muligheter for å felle Nygaardsvold. Han engasjerte seg heller i internasjonale spørsmål som medlem i Utenrikskomiteen, og gikk inn for en streng nøytralitetslinje. I mai 1938 fikk han Stortinget med på å vedta at Norge i tilfelle krig skulle holde seg nøytralt, med mindre Norge anså krigen som godkjent av Folkeforbundet.
Straks etter angrepet på Norge i 1940 ble Mowinckel utnevnt som en av tre parlamentarikere som sammen med utenriksminister Koht skulle forhandle med tyskerne sendemann Curt Bräuer. På tross av større kompromissvilje enn andre i det norske politiske miljøet var Mowinckel her med på å avvise kravet om Vidkun Quisling som statsminister, og kort tid etterpå ble Mowinckel med i en forsterket Nygaardsvold-regjering som representant for Venstre.
Mowinckel forlot resten av regjeringen etter Elverum da han sammen med handelsminister Anders Frihagen reiste til Stockholm for å representere den norske regjeringen hos svenskene. Her arbeidet han blant annet med å videreformidle svenskenes plan om en demarkasjonslinje i Norge, av hans politiske motstandere i Norge kjent som «Mowinckel-planen», selv om den ikke kom fra Mowinckel selv. Mowinckel løp uklar med resten av regjeringen i løpet av 1940, og det var konsensus i London-regjeringen om at Mowinckels holdning til Riksrådsforhandlingene var defaitistisk og at han dermed måtte ut. Nygaardsvold foreslo da at Mowinckel skulle dra til USA for å lede Nortraship, noe Mowinckel selv prøvde å kjempe imot. Likevel insisterte Nygaardsvold på at han måtte gå av, og en bitter Mowinckel søkte avskjed som regjeringsmedlem i mai 1942.
Allerede før krigen hadde Mowinckel slitt med helsen, og tilstanden hadde bare forverret seg i Stockholm. På tross av sykdommen reiste Mowinckel til Little Norway i Canada i 1943, men kort tid etterpå ble han alvorlig syk. Etter et sykehusopphold døde Mowinckel i New York den 1. oktober, 73 år gammel.
Persaunet leir
Persaunet leir var en militærleir som lå ved Persaunet i det nordøstlige Trondheim, ikke langt fra Tyholt. Leiren ble bygget av tyske styrker under andre verdenskrig som forlegning til ubåtmannskaper ifra 13. ubåt-flotilje ved Dora-bunkerne. Etter krigen ble den overtatt av den norske marine og har i senere tid tjenestegjort som standkvarter for Sør-Trøndelag Regiment.
Leiren er nå nedlagt og har blitt gjort om til boligområde, samt område for barnehage.
Jakovlev AIR-9
Jakovlev AIR-9 var et to-seters sportsfly utviklet i Sovjetunionen. AIR-9 var et konvensjonelt, lavvinget monoplan, utstyrt med en M-11 stjernemotor med en ytelse på 100 hk. I sin opprinnelige form fløy AIR-9 første gang i 1934. I 1935 gjennomgikk flyet noen oppgraderinger, den mest synlige var den nye frontruten som var kantet forover, og fikk betegnelsen AIR-9bis. Forskjellige kilder er uenig om dette var den opprinnelige prototypen som ble ombygget, eller om man bygde et fly til.
Prefikset «AIR» var til ære for partimannen Aleksej Ivanovitsj Rykov, men etter at han ble ekskludert fra partiet i 1937, og senere henrettet, fikk AIR-9 betegnelsen Ja-9.
AIR-9 ble aldri satt i produksjon, men ble grunnlaget for treningsflyet AIR-10 som skulle bli videreutviklet og satt i produksjon som UT-2.
Alnwick (distrikt)
Alnwick var et administrativt distrikt i Northumberland, England. Det var et av de lavest befolkede og mest landlige distriktene i landet. Drøyt halvparten av befolkningen bor i de tre byene Alnwick, Amble og Rothbury, mens resten er fordelt på landsbyer og gårder.
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved at bydistriktene Alnwick og Amble ble slått sammen med landdistriktene Alnwick og Rothbury. I april 2009 opphørte denne kommunen å eksistere da den ble gjort del av en såkalt super-grevskap. Grevskapet Northumberland er altså gjort om til én kommune.
Doc Hollywood
Doc Hollywood er en amerikansk romantisk filmkomedie fra 1991 med Michael J. Fox i hovedrollen. Andre sentrale roller blir spilt av Woody Harrelson og Julie Warner. Filmen er regissert av Michael Caton-Jones og er basert på Neil B. Shulmans bok ''What? Dead again?''. Shulman var også assistent på produksjonssiden.
Filmen ble forholdsvis godt mottatt av anmelderne og ble en moderat publikumssuksess på amerikanske kinoer.
Filmens soundtrack er «The One and Only», fremført av Chesney Hawkes og skrevet av Nik Kershaw.
Handling
Den unge, nyutdannede og fremadstormende legen Ben Stone (Michael J. Fox) er på vei til Beverly Hills i sin sportsbil, hvor han skal begynne sin karriere som plastisk kirurg for filmstjernene. Et uhell på veien gjør imidlertid at han får et ufrivillig opphold i en idyllisk landsby i Sørstatene. Den harmløse bilulykken fører til at han blir idømt 32 timers samfunnsstraff ved stedets lokale sykehus. Stone godtar dommen og er fast bestemt på å reise til Beverly Hills etter at soningen er fullført. Men i løpet av tiden ved sykehuset møter han jordnære mennesker som sørger for å få jekket ned den arrogante unggutten. Dessuten er byens gamle lege er snart ute av tjeneste, og innbyggerne gjør sitt beste for å få Stone til å bli værende. Stone virker imidlertid å være en vanskelig person å overtale, men da det oppstår en romanse mellom ham og stedets kvinnelige ambulansesjåfør (Julie Warner), blir han i større tvil om han virkelig ønsker å forlate stedet.
Om filmen
Filmens handling skulle forestille å ligge i Sør-Carolina, men den ble innspilt i det lille stedet Micanopy i Florida.
Anmelderne og publikum
Filmen ble forholdsvis godt mottatt av anmelderne og har oppnådd 77% på Rotten Tomatoes (juli 2009). Den kjente amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den tre av fire stjerner.
Den ble en moderat publikumssuksess og innbrakte nesten $55 millioner ved amerikanske kinoer alene.
I Norge
VGs anmelder gav den terningkast tre og beskrev den som «søt, hyggelig og småmunter», men mente også at den var veldig forutsigbar. Dagbladets anmelder gav den også terning tre.
I rollene
(utvalg)
Trond Vernegg
Trond Vernegg (født 10. april 1958 i Sandefjord) er en norsk advokat, forfatter og tidligere journalist.
Han har eksamen fra Sandefjord handelsgymnasium fra 1978 og juridisk embedseksamen fra Universitetet i Oslo fra 1985. I studietiden arbeidet han som journalist for Farmand, Frisprog, Se og Hør, Billedbladet NÅ og Dagens Næringsliv. Vernegg har praktisert som advokat og partner i Vislie, Ødegaard & Kolrud DA 1986–1990, Advokatfirma Vogt & Co. DA 1990–1998, Advokatfirmaet de Besche & Co. 1998–2000 og Arntzen de Besche Advokatfirma AS i Oslo 2001–2020. Fra april 2020 bor han delvis  i Sandefjord som uavhengig rådgiver og styremedlem og er engasjert i organisasjonsarbeid og som forfatter. Verneggs spesialfelt omfatter transaksjoner, selskapsrett og børs- og verdipapirrett. Han har og har hatt en rekke styreverv i næringslivet, og var 2018–2020 styreleder i Alfie Group AS, et selskap innen LegalTech og FinTech.
I 2020 ble Vernegg saksøkt av en tidligere klient, og domfelt for uaktsom advokatrådgivning som påførte klienten et økonomisk tap på 100 millioner kroner.
Vernegg har vært formann i Riksmålsforbundet siden 1990 og er fra 2011 medlem av Det Norske Akademi for Språk og Litteratur og er medlem i Norsk PEN. Vernegg er fra 2009 styremedlem i Thorleif Dahls Kulturbibliotek og fra 2017 i A. Wilhelmsen Foundation. Vernegg er nestleder i Forfatterforbundet fra 2020.
Trond Vernegg er også aktiv i offentlig debatt gjennom riksdekkende og regionale aviser. Han har forfattet både skjønnlitteratur og sakprosa. Han er medlem av Rivertonklubben.
Sverresborg i Trondheim
Sverresborg er et område på Byåsen i Trondheim, avgrenset av Bymarka i vest og nord, Ila i nordøst, Byåsveien i øst og Sverresdalsveien i sør.
Sverresborg er området rundt Kong Sverres gamle borg, Sion. Borgruinene er i dag sentrum i Trøndelag Folkemuseum.
På Sverresborg finnes også kjøpesenteret Byåsen Butikksenter, som er et av Norges eldste, Sverresborg ungdomsskole og en rekke bolighus.
En av Norges eldste skiklubber, Byaasen Skiklub, stiftet i 1893, har sitt klubbhus og sine anlegg ved Ferista på Sverresborg.
David Gaskell
John David Gaskell (født 5. oktober 1940) er en tidligere engelsk fotballspiller. Gaskell spilte keeper.
Han begynte karrieren i Manchester United som juniorspiller i 1955. Han debuterte på førstelaget 24. oktober 1956 i Charity Shield. Da var han bare 16 år og 19 dager, og er til dags dato den yngste spilleren som har spilt for Manchester United. Ligadebuten kom over ett år senere, 30. november 1957, mot Tottenham Hotspur.
Gaskell ble spiller i Wrexham fram til 1972 da han dro til Sør-Afrika for å spille fotball der.
Joen Frederik Kjølbro
Joen (Jógvan) Frederik Kjølbro (født 25. februar 1887 i Klaksvík, død 6. februar 1967 samme sted) var en færøysk kjøpmann, fiskebåtreder og politiker (Ff.). Han etablerte rederi- og handelsvirksomheten J.F. Kjølbro, som byen Klaksvík vokste opp rundt, og regnes som Færøyenes fremste forretningsmann på 1900-tallet.
Liv og virke
Han vokste opp på handelsstedet og fiskerihavnen Klaksvík som sønn av kystfisker og klokker Ole Joensen og hustru Elsa Maria Heinesen. Han ble døpt Joen Frederik Joensen og tok navnet Kjølbro i 1914.
Han ble i 15-årsalderen ansatt som handelsbetjent i Jørgen Bech & Sønner i Klaksvík, hvor han ble værende frem til 1908. Etter ett år på handelsskole i København var han filialbestyrer i samme firma 1909–1915. I 1915 etablerte han sitt eget firma med import av blant annet skipsproviant, eksport av klippfisk, saltfisk, tran og ull samt rederi med trålere og små linjefartøy. Senere ble virksomheten utvidet med oppgradert skipsflåte, skipsverft i Skáli, hermetikkfabrikk, guanofabrikk og trelasthandel. På det meste var 950 personer tilknyttet virksomheten. I 1946 tok han opp sønnen Ewald Kjølbro som kompanjong. Etter den eldre Kjølbros død gikk firmaet konkurs i løpet av få år, men ble gjenreist under samme navn som et av Færøyenes største selskaper.
Blant Kjølbros roller i næringslivet kan nevnes ordfører i representantskapet i salgssamvirket Føroya Fiskaexport 1937–1942, styreformann i forretningsbanken Sjóvinnubankin 1951–1956 og styremedlem i Norðoya Sparikassi i 48 år. Han var medlem av sognestyret (kommunestyret) og skolestyret i Klaksvík 1922–1930 og sognestyreformann i 1925. Som representant for separatistpartiet Fólkaflokkurin var han innvalgt på Lagtinget fra Norðoyar 1943–1946, men søkte ikke gjenvalg. Kjølbro var også tilhenger av den vekkelseskristne Brøðrasamkoman fra 1920.
Kjølbro var ridder av 1. klasse av Dannebrogordenen fra 1959. I 1947 ble han tildelt Haakon VIIs Frihetskors «for fremrakende [sic] fortjenester av Norges sak under krigen».
Literaturmuseum der Moderne
Literaturmuseum der Moderne (LiMo, eller Museet for moderne litteratur) er et litteraturmuseum i Marbach am Neckar, Friedrich von Schillers fødeby, som ble høytidelig åpnet i juni 2006. Det ligger i umiddelbar nærhet av Schiller-Nationalmuseum fra 1903, Deutsches Literaturarchiv og Collegienhaus. Den strengt geometriske bygningen er tegnet av den britiske arkitekten David Chipperfield, og museet, som er tenkt som et tempel for tysk skrivekunst, er minimalistisk innredet. Vesentlige deler av museet er under jorden, fordi det er lettere å regulere klimaet der. Museet har 800 000 boktitler i sine magasiner, 50 millioner ark papir og 200 000 gjenstander. Det eier bl.a. originalmanuscriptene til Franz Kafkas Prosessen, komplett med forfatterens overstrykninger, og til Alfred Döblins Berlin Alexanderplatz, men også mer kuriøse gjenstander som Thomas Manns dåpskjole. Det er det eneste museum av sitt slag i Europa, og muligens i verden.
Sokol (by)
Sokol (russisk: Со́кол) er en by i Vologda oblast i Russland.
Landsbyen Sokolovo har eksistert i alle fall siden 1615 på stedet hvor byen nå ligger. I 1897 ble en papirfabrikk bygget ved landsbyen, og Sokolovo ble til tettstedet Sokol, det primære bostedet for de ansatte ved fabrikken. Tettstedet fikk offisielt bystatus i 1932. Byen er hjemsted for to store papirfabrikker.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Kristine Edner Wæhler
Kristine Edner Wæhler er en norsk tidligere fotballspiller. Hun var med på å starte Røas kvinnefotballag sammen med faren Ole Bjørn Edner. Hun er den spilleren som har spilt lengst for Røa. Allerede i 1984 begynte hun, faren og noen andre jenter å spille fotball, den gangen ikke i regi av Røa IL. Allerede da ble lagets varemerker etablert; mye trivsel og mye trening. Kristine Edner markerte seg tidlig som svært dyktig, og var fast med på laget. I 1994 ble hun kåret til banens beste da Røa vant cupgull. På slutten av 90-tallet spilte Wæhler for USF Tampa Bulls i USA under et studieopphold, og hun markerte seg svært positivt der. Det er bare langtidig klubbvenninne Siri Nordby som har scoret flere mål og hatt flere tilrettelegginger enn Wæhler.
Da Wæhler kom tilbake fra USA-opphold, tok hun fort over kapteinsbindet. Hun var i så måte en vesentlig del av oppbyggingen av Røa som storlag, enda hun manglet en bit av Røas ferd mot Toppserien. Wæhler markerte seg som en dyktig spiller, og oppnådde landslagstrener Åge Steens interesse. Det snudde fort for Wæhler; i 2004 var hun en viktig grunn til at Røa vant serien og kom tilbake til Ullevål, denne gangen som seniorer. I mars 2005 måtte hun imidlertid ta en pause på grunn av mange skader. Disse skadene satte også en stopp for landslagskarrieren. Wæhler spilte tilsammen 24 kamper på landslaget, men landslagskarrieren ble stoppet av gjentatte skader.
Wæhler har alltid vært svært sentral for Røa, og hun har scoret mål i samtlige år i Toppserien, med unntak av 2007-sesongen, da hun ikke spilte på grunn av graviditet. Hennes beste sesong i så måte var 2006-sesongen, der hun scoret 14 mål. Wæhler kom sterkt tilbake i 2008-sesongen, og spilte en viktig rolle i Røas triumfferd mot dobbeltseier den sesongen. Hun spilte også de fleste kampene i 2009, inkludert cupfinalen.
Wæhlers styrke ligger delvis i hennes lange innkast, delvis i hennes hodespill. Wæhlers innkast når som oftest inn til målgården, og slik er et av hennes innkast nesten jevngodt med en corner. I tillegg er Wæhler blant Toppseriens høyeste spillere, og også en dyktig hodespiller. Hun er også en dyktig tilrettelegger.
Kristine Edner giftet seg med fotballspilleren Thomas Wæhler sommeren 2008. I 2010 ble hun for andre gang gravid, og tok midlertidig pause fra fotball. I 2012 spilte hun én kamp for Røa. Wæhlers rolle for Røas toppserielag kan neppe overdrives, verken fotballfaglig eller sosialt.
Meritter
Med Røa:
Brans reise
Brans reise er en roman skrevet av B. Andreas Bull-Hansen og utgitt i 1998. Det er den andre boken i Horngudens tale.
Bøyabreen
Bøyabreen er en brearm av Jostedalsbreen. Bøyabreen ligger i Fjærland i Sogndal kommune i Vestland fylke.
Bøyabreen er bratt og utsatt for isras. Den har sitt høyeste punkt over 1700 moh. og laveste punkt ca. 600 moh. Bøyabreen kan ses fra riksvei 5.
Norsk Bremuseum gjennomførte årlige lengdemålinger fra 2003. I 2015 hadde brearmen minket så mye at det ikke lenger var tilstrekkelig med blåis til å kunne måle en lengde.
Keith Urban
Keith Lionel Urban (født 26. oktober 1967) er en newzealandsk-australsk countrysanger, velkjent i begge land samt i USA hvor han bor i Nashville i Tennessee.
Biografi
Keith Urban ble født i Whangarei på Nordøya i New Zealand. Derfra flyttet han til Australia før han bosatte seg i Nashville, USA.
Etter en rekke hits i Australia tidlig på 90-tallet flyttet han til USA. Her oppnådde han stor suksess i 2002 med albumet Golden Road og singelen "Somebody Like You". Singelen tilbrakte åtte uker på toppen av de amerikanske hitlistene, noe som gjorde den til den mest suksessfulle countrysingelen det året. To andre singler fra det samme albumet nådde førsteplassen det samme året og en nådde nummer tre. Albumet solgte tre ganger platina.
I 2004 ble Be Here lansert. Av fire singler som ble sluppet, gikk tre til nummer en på listene og den fjerde til nummer to.
I Norge er sannsynligvis Keith Urban mest kjent for forholdet til skuespilleren Nicole Kidman. De giftet seg 25. juni 2006 i Manly, Sydney Australia.
Dimebag Darrell
«Dimebag» Darrell Abbott (født Darrell Lance Abbott 20. august 1966 i Dallas, Texas, USA, drept 8. desember 2004 i Columbus, Ohio), også kjent som Diamond Darrell, var en amerikansk musiker, som var gitarist i bandene Pantera og Damageplan. 17. mai 2007 ble han innført i Hollywood's Rock Walk, rockeverdens «walk of fame». Han ble skutt og drept under en sceneopptreden sammen med tre andre.
Bakgrunn
Abbott var sønn av countrymusikk-låtskriveren Jerry Abbott. Hans far eide et platestudio i Pantego, Texas, hvor Abbott hadde sett mange bluesgitarister spille. Dette inspirerte ham til å velge gitar selv, og allerede i ung alder begynte han å delta i gitarkonkurranser i Texas. Da han var 16 år ble han nektet å delta fordi han vant for ofte.
Pantera
Pantera, opprinnelig Pantego, ble dannet i 1981 med Abbotts bror Vinnie Paul på slagverk. Pantera var et av 1990-tallets mest innflytelsesrike og populære heavy metal-band. Bandet ble offisielt oppløst i 2003 på grunn av konflikter med vokalist Phil Anselmo.
Damageplan
Damageplan ble dannet etter at Abbott og hans bror ønsket å fortsette sin musikalske karriere. Bandet ble dannet sammen med Patrick Lachman (vokal) og Bob Zilla (bassgitar). Debutalbumet New Found Power nådde høyt på listene i 2004. Bandets liv fikk en brå slutt med drapet på Abbott, og hans bror har startet på nye prosjekter etter hans død, kalt Hellyeah
Tidlig i 2005 annonserte Damageplans manager Paul Bassman at et andre album var nesten ferdiginnspilt da Darrell døde, men det er ikke sagt noe om det skal utgis.
Andre prosjekter
I perioden mellom Pantera og Damageplan jobbet brødrene sammen med countrysangeren David Allan Coe i et prosjekt de kalte Rebel Meets Rebel («Rebell møter rebell»).
Drapet
Abbott ble myrdet mens han sto på scenen med Damageplan på nattklubben Alrosa Villa i Columbus, Ohio den 8. desember 2004. Morderen var den tidligere marinesoldaten Nathan Gale (f. 1979) fra Marysville, Ohio. Han hadde kommet seg inn på nattklubben etter å ha klatret over et gjerde og ble jaget av sikkerhetsvakter. Han kom seg opp på scenens venstre side og fortsatte over til høyre hvor Abbott sto. Gale tok tak i Abbott og skjøt ham fem ganger i hodet.
Gale drepte ytterligere tre personer; Jeff Thompson (40), bandets sikkerhetsansvarlig, Erin Halk (29), som jobbet på konsertstedet og Nathan Bray (23), som var der som publikummer. Trommeteknikeren John «Kat» Brooks og turnémanageren Chris Paluska ble begge skadet i skytingen, men overlevde. Gale ble selv drept da en politimann skjøt ham i hodet med en Remington 870-hagle.
Gale vervet seg til US Marines i 2002, men ble dimitert allerede i 2003 på grunn av uegnethet etter å ha avtjent under halve tjenestetiden på fire år. Han skal ha hatt en besettelse av Pantera og Damageplan, og hadde året før laget bråk på en konsert. Han mente blant annet at Pantera hadde stjålet identiteten hans og musikktekstene hans.
Kulturrevolusjonen
Den proletære kulturrevolusjon (kinesisk: 无产阶级文化大革命; pinyin: Wúchǎn Jiējí Wénhuà Dà Gémìng), ofte forkortet til kulturrevolusjonen (文化大革命; Wénhuà Dà Gémìng, eller enda enklere med kinesisk stavelsesforkortelse: 文革, Wéngé) var en serie gjennomgripende politiske kampanjer i det kommunistiske Kina med den hensikt å forandre samfunnet fra bunnen av.
Kulturrevolusjonen regnes som regel for å ha vart fra 1966 til 1976, selv om denne periodiseringen ikke er allment godtatt. Mao Zedong stod bak, og et fremtredende motiv for ham var å bevare og styrke sin egen maktposisjon. I de årene det hele pågikk, var det store utrenskninger og ødeleggelser. Antall ofre regnes i millioner og økonomien led. Mellommenneskelige relasjoner ble ødelagt, og grunnfestede samfunnsverdier ble skadet. Religioner, minoriteter, folk med suspekt sosial bakgrunn eller akademisk bakgrunn ble nådeløst forfulgt og vesentlige deler av kinesisk kulturarv gikk tapt.
Selv om kulturrevolusjonen ble drevet gjennom av Det kinesiske kommunistpartis ledelse, rammet den også kommunister i Kina, både ved utrenskninger og drap. I lederskapssjiktet var det store utrenskninger; en vanlig anklage var at folk «var slått inn på kapitalismens vei». Blant disse angivelige «kapitalistfarerne» var toppfolk som Liu Shaoqi og Deng Xiaoping. I ettertid har kulturrevolusjonen gitt det kinesiske kommunistpartiet et vesentlig troverdighetsproblem.
Den offisielle vurderingen av kulturrevolusjonen fra Det kinesiske kommunistpartis side har i ettertid sunket trinnvis, fra først å bli stille tilsidesatt og dempet kritisert, til mer uttrykt kritikk, og til en uforblommet karakteristikk under dengismens markedssosialistiske Kina som «en ti år lang katastrofe».
Periodisering
Det er flere måter å periodisere kulturrevolusjonen på.
Når begynte kulturrevolusjonen?
Kulturrevolusjonen regnes generelt for å ha startet i 1966, men det strides om hvilken måned som skal regnes som startpunktet. Mai 1966 er det kinesiske kommunistpartiets foretrukne versjon. Denne støttes av en del uavhengige historikere. Andre historikere anser august 1966 som startpunktet. Dateringen begrunnes med følgende:
Det finnes også helt avvikende oppfatninger om når kulturrevolusjonen begynte.
Når sluttet kulturrevolusjonen?
Det eksisterer tre versjoner av når kulturrevolusjonen var over.
Men i oktober 1974 sa Mao Zedong i en tale at kulturrevolusjonen var nå «i sitt åttende år … Nå er det godt å ha stabilitet, og hele Partiet og hæren bør omforenes». Dermed opphevet han de facto sitt tidligere utsagn om at den var over. I årene som fulgte, ble kulturrevolusjonen igjen omtalt i offisiell propaganda som noe pågående, eks. «vi er gått inn i den store proletære kulturrevolusjons tiende vår».
Denne siste periodiseringen, 1966 til 1976, er blitt den «offisielle» i kinesisk historieskrivning. Det er kanskje noe oppsiktsvekkende at utenlandsk historieskrivning har overtatt denne historietolkningen, ettersom den åpenbart var blitt til for å tjene Det kinesiske kommunistpartis egeninteresse. En slik periodisering bidrar også til å tåkelegge hvor forskjellig de to distinkte fasene av perioden var. I årene 1966 til 1968 hadde man å gjøre med en periode preget av rødegardister og unntakstilstand i det akademiske liv og i arbeidslivet. De påfølgende år fra 1969 av må forstås som en reaksjon på meget av det som skjedde i den første perioden, med bruk av langt mer kontrollerte og styrte maktmidler.