cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jacobsoniidae
Utseende
Knøttsmå (0,65 – 0,9 mm), spinkle biller, glatte. Hodet er temmelig stort og bredt med små fasettøyne. Antennene består av 10 ledd, enten med en en-leddet kølle eller sylindriske. Brystskjoldet (pronotum) er lengre enn bredt, bredest ved forhjørnene. Det bakre brystsegmentet (metathorax) er forlenget. Dekkvingene er blanke, bredest i midten, med dype lengdefurer. Beina er ganske korte, føttene er tynne og to- eller tre-leddete.
Prachinburi (provins)
Changwat Prachin Buri  (norsk: provinsen Prachinburi)(Thai: จังหวัดปราจีนบุรี) er en provins i det det sentral-østlige Thailand. Provinsen grenser mot følgende thailandske provinser fra nord mot sør (med klokken): Nakhon Ratchasima, Sa Kaeo, Chachoengsao, og Nakhon Nayok.
Arealet er 4 762,4 km², og befolkningen (2007) anslås til 406 730 innbyggere. Provinshovedstad er byen Prachinburi.
Provinsen er delt inn i syv distrikter (amphoe). Disse er videre delt opp i 65 subdistrikter (tambon) og 658 landsbyer (muban). De manglende numrene 4 og 5 så vel som 10 og 12 er distriktene som er avstått og utgjør provinsen Sa Kaeo.
Store Svartdalspiggen
Store Svartdalspiggen er et fjell mellom Svartdalen og Langdalen sør i Jotunheimen nasjonalpark, i Lom og Vågå kommune i Innlandet. Toppen har en høyde på 2 174 meter over havet.
Store Svartdalspiggen er den høyeste toppen langs en rygg som danner grense mellom de to kommunene. De andre toppene er Nordre Svartdalspiggen (2 137 moh), Midtre Svartdalspiggen og Søndre Svartdalspiggen (2 060 moh). Søndre Svartdalspiggen ligger også delvis i Vang kommune.
Nongbua Lamphu (provins)
Changwat Nong Bua Lamphu  (norsk: provinsen Nongbua Lamphu) er en provins i det det nordøstlige Thailand. Provinsen grenser mot følgende thailandske provinser fra nord mot sør (med klokken): Udon Thani, Khon Kaen og Loei.
Arealet er 3 859,0 km², og befolkningen (2007) anslås til 482 207 innbyggere. Provinshovedstad er byen Nongbua Lamphu.
Administrativ inndeling
Det er kun seks distrikter (amphoe) i provinsen Nongbua Lamphu, og disse er:
Slapstick
Slapstick er en filmkomedie eller farse med overdrevent brutal vold eller enkel action som komiske innslag. Begrepet kan også brukes om denne formen for humor.
Eksempler på slapstickfilmer er blant annet Charlie Chaplins tidlige stumfilmer der rollefigurene ofte kastet bløtkake på hverandre, ble slått i hodet med steikepanner, deltok i voldsomme slagsmål eller kræsjet med biler i full fart. Også Brødrene Marx brukte slapstick og crazykomikk i sine farser på 1930-tallet.
Senere ble dette dramaturgiske grepet videreført i komiske tegnefilmer som Tom og Jerry der bildene ofte ble ledsaget av sterke lydeffekter.
Slapstickhumor er i dag erstattet av såkalt «gladvold», det vil si unaturlig voldsomme scener i blant annet italienske og spanske western-parodier og amerikanske familie- og actionkomedier som Alene hjemme og andre.
Opprinnelse
Opprinnelig var slapstick navnet på den staven eller «slåpinnen» som den italienske farsefiguren Harlekin pleide å slå med. Både rollen og staven ble overtatt i den engelske Punch-skikkelsen i Punch and Judy-skuespillene. Slåpinnen har røtter i den enda eldre narrestaven, et parodisk septer tradisjonelt båret av narrer.
Chen Zhuo
Chen Zhuo (kinesisk: 陳卓, pinyin: Chén Zhuō) var en kinesisk astronom på 200-tallet etter Kristus. Han var kongelig astronom i riket Wu i de tre rikers tid i Kinas oldtidshistorie.
Flames and Fortune
Flames and Fortune er en amerikansk stumfilm fra 1911.
Chen Zhuo
Chen Zhuo samlet sammen astronomiske verker fra Handynastiets tid og kombinerte dem til ett felles system. Hans stjernekatalog regnet opp 1464 stjerner i 283 konstellasjoner.
Hans verk er gått tapt, men informasjon om hans stjernekonstellasjonssystem fremgår i verker fra Tangdynastiet, særlig av Qutan Xida.
Flames and Fortune
Handling
En kvinne fra Sørstatene, som ble enke under den amerikanske borgerkrigens første dager, bor sammen med sin nyfødte baby i en liten landsby. De får beskjed om at fienden nærmer seg raskt, og at konføderasjonen sannsynligvis kommer til å ta kontroll over huset hennes. Hun gir raskt sin trofaste tjener, Sam, beskjed om å skjule pengene og de verdifulle juvelene hennes. Sam utfører oppdraget sitt, og velger et gjemmested som han tror ingen kan oppdage. Men rett etterpå blir han drept av et streifskudd, og hemmeligheten bak skjulestedet dør sammen med ham.
48 timer senere er de eneste medlemmene av familien to jenter, barnebarn av kvinnen som beordret at skatten skulle gjemmes. Det står et pantelån på hjemmet deres, som er villig til å gi en av søstrene hjemmet hennes hvis hun går med på å gifte seg med ham. Hun misliker ham, og er forelsket i en yngre og bedre mann som imidlertid er langt fattigere. Men hun elsker lillesøsteren sin - og selv om hun er villig til å tåle fattigdom og nød selv, så tåler hun ikke å tro at det yngre barnet kommer til å lide. Så hun bestemmer seg til slutt for å akseptere tilbudet, og går hjem til mannen. Den yngre søsteren blir sittende alene i huset. Hun har blir advart om å aldri leke med fyrstikker, men gjør naturligvis dette og setter fyr på hele eiendommen.
Fylkesvei 7302
Fylkesvei 7302 går mellom Sandåker og Horn i Dønna kommune. Veien er 3,8 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 194.
Loppemarked
Loppemarked er et marked der man omsetter brukte – ofte gamle – gjenstander til forholdsvis svært lave priser. Gjenstandene har arrangøren som oftest skaffet tilveie kostnadsfritt fra privatpersoner og firmaer som synes det er bedre å gi tingene til et godt formål enn å kassere dem. I Norge er det typisk for blant annet musikkorps å avholde loppemarked en eller flere ganger i året for å spe på inntektene.
Argulus trilineatus
Argulus trilineatus er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk. Arten ble beskrevet i 1904.
Loppemarked
Tillatelse til å holde loppemarked må i de fleste land innhentes hos politiet.
Argulus trilineatus
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Paradoxenusini
Paradoxenusini er en liten gruppe (stamme) av biller som hører til familien kortvinger.
Keratokonus
Keratokonus kjennetegnes ved at hornhinnen blir tynnere og at den stadig endrer fasong. Dette medfører betydelig astigmatisme som kan være vanskelig å korrigere ved hjelp av briller eller kontaktlinser.
Den første kjente anvendelsen av kontaktlinser for å korrigere keratokonus ble utviklet av franskmannen Eugène Kalt. Fleischer ringer er indikasjon på keratokonus
Snipp og Snapp – Redningspatruljen
Snipp og Snapp – Redningspatruljen (orig: Chip n'Dale – Rescue Rangers) er en amerikansk animert komiserie for barn som gikk på Disney Channel fra 1989 til 1990. Serien handlet om Snipp og Snapp, to jordekorn med en nese for trøbbel, som bestemte seg for å starte et detektivfirma kalt Redningspatruljen. Serien var produsert av Walt Disney Television Animation og ble skapt av Tad Stones og Alan Zaslove.
Historie
Serien hadde premiere på Disney Channel 5. mars 1989. Teknisk sett var åpningen en 2 timers film delt inn i 5 episoder uten avslutning. De 5 episodene hadde tittelen To the rescue og ble senere satt inn som åpningen på sesong 2 (noe som var litt absurd siden disse episodene introduserer karakterene.) Siste episode ble vist 19. november 1990. Serien går stadig i reprise på Disney Channel. 3 DVD-er med de første episodene ble lansert i Norge i 2007.
Alle episodene er dubbet på norsk og har vært tilgjengelig på Disney+ med norsk tale siden tjenesten kom til Norge 15. September 2020.
Handling
Snipp og Snapp, to jordekorn med en nese for trøbbel, starter et detektivfirma, Redningspatruljen, sammen med deres nye venner Fiksi, Monty og Zum Zum. De små detektivene gjør oppdrag mange ganger for små for politiet, med som regel dyr som deres klienter. De finner seg mange ganger i konfrontasjon med de samme fiendene Mr. Katz og den gale vitenskapsmannen Noron Nimnul.
Snipp
(engelsk: Chip) Lederen for Redningspatruljen.
Paradoxenusini
Levevis
Denne arten er knyttet til maur av arten Acanthostichus laticornis (myrmekofil). Disse maurene oppfører seg som hærmaur og jakter på termitter.
Snipp og Snapp – Redningspatruljen
Snapp
(engelsk: Dale) Venn av Snipp. Klossete men godhjertet og snill
Paradoxenusini
Utbredelse
Arten er kjent fra Argentina.
Snipp og Snapp – Redningspatruljen
Fiksi
(engelsk: Gadget Hackwrench) Geniet i gruppen. Hun kan lage det meste ut av hverdagslige ting. Snipp og Snapp er forelsket i henne, og hun vet det ikke selv til tross for hvor åpenbart det er
Monty
Eventyrer og allvitende (ifølge ham selv). Har en unaturlig appetitt for ost.
Zum Zum
(engelsk: Zipper) Gruppens minste medlem og han hjelper til når de andre i redningspatruljen ikke er små nok. Zum Zum snakker aldri.
Mr Katz
(engelsk: Fat Cat)
Norske stemmer
Tittelsang fremført av: Håkon Iversen
Temasang
Store skurker har ofte griseflaks, men to små ekorn får dem i buret straks og de gjør en jobb for ingenting, må du ha hjelp så ring Sni- Sni- Sni- Snipp og Snapp de tar saken! Sni- Sni- Sni- Snipp og Snapp Fins ei maken! For det slår aldri feil når de tar fatt da blir de fleste ganske matt Sni- Sni- Sni- Snipp og Snapp de tar saken! Sni- Sni- Sni- Snipp og Snapp Fins ei maken! Nei det slår aldri feil når de er med, da løses alt på en, to, tre! Sni- Sni- Sni- Snipp og Snapp de tar saken! Sni- Sni- Sni- Snipp og Snapp Fins ei maken! Sni- Sni- Sni- Snipp og Snapp!
Film
I 2022 kom film basert på serien ut på DIsney +.
Videospill
Begge NES spillene ble i 2017 utgitt på nytt sammen med 4 andre Disney-baserte spill i Disney Afternoon Collection, tilpasset henholdsvis Playstation 4- og Xbox One-konsollene samt PC.
Chip N Dale Rescue Rangers
Paralellt med serien kom Chip N Dale Rescue Rangers ut på NES
Fisher Folks
Fisher Folks er en amerikansk stumfilm fra 1911, regissert av D. W. Griffith.
Ganggrav
Ganggrav (dansk: jættestue; svensk: gånggrift; engelsk: passage grave) er et gravkammer av stein som er dekket av en jord- eller steinhaug, og som har en smal adkomstgang bygget av store steiner. Disse kalles også for megalittgraver. Enmanns-kamrene kalles dysser. Dysser er den vanligste formen for ganggraver i Norden med over 7000 kjent i Danmark og snaut 400 i Sverige, og i Norge er det to sikre: Skjeltorp i Skjeberg i Østfold, og på Holtnes i Hurum i Buskerud. To eller tre andre forekomster på Holtenes kan også ha vært dysser. Tidvis kaller man epoken for disse gravene for «dyssetiden», hvilket er tidlig neolittisk tid, bondesteinalderen.
Begreper
Når en ganggrav er dekket av stein, er det en form for steinrøys, skjønt på engelsk benyttes et særskilt begrep, cairn, avledet fra skotsk-gælisk càrn, flertall càirn Definisjonen er en «stor, konisk steinrøys (heap of stone)», særlig vanlig i Skottland og i Wales, men også funnet andre steder på de britiske øyer. Det oversettes gjerne til varde på norsk, men det kan lett bli svært upresist da ikke alle varder nødvendigvis er et dekke over en gravhaug. Vær også oppmerksom på at dysse i eldre litteratur kunne betegne andre konstruksjoner av stein, eksempelvis gravrøyser, hustufter og lignende.
Oppbygging
Ganggraven ble brukt som storfamiliegrav av jorddyrkende folkeslag i Vest-Europa i yngre steinalder, og tilhører traktbegerkulturen. Man har funnet opp til ca. 400 skjelett i en ganggrav på Langeland. Ganggravene avløser dyssene, og skiftet skjer ca. 3200 år f.Kr. Når de er dekket av jord, er en ganggrav en type gravhaug som finnes i ulike former over hele verden.
Ganggravene ble sannsynligvis bygget innenfor en periode på et par hundre år, ca. 3300-3200 f.Kr. og skal ses i tilknytning til innføringen av landbruket omkring 4000 f.Kr. Mange av ganggravene i Danmark, kanskje halvparten, er mer eller mindre brutt ned som følge av at man på 1700- og 1800-tallet benyttet dem som steinbrudd for blant annet å bygge veier. En mindre gruppe er derimot restaurerte eller står, som da de ble bygget i bondesteinalderen.
De vitner om stor ingeniørkunst, og det krevde samarbeid fra mange mennesker for å bygge dem. På samme velorganiserte måte ble det bygget store, inngjerdede samlingsplasser, hvor befolkningen kunne skape sosiale kontakter og utføre felles ritualer. Ganggravene vitner også om stor teknisk kunnskap og en nøye gjennomtenkt konstruksjon. Eksempelvis er mellomrommene mellom de store bæresteinene utfylt med tørre veggfliser – flat sandstein – lagt lag på lag. Ved arkeologiske undersøkelser er det i visse tilfeller funnet at det er lagt foldet bjørkebark i mellomrommet mellom de enkelte tørrveggfliser. På øya Møn er det imidlertid brukt krittmasse for å fylle mellomrommene mellom de tørre veggflisene. Bak bæresteinene ligger kompakte lag av brent flint, som i likhet med tørrveggene og bjørkebarken har bidratt til å holde gravkammeret tett og tørt.
Ganggravene ble brukt i hundrevis av år, og ved arkeologiske undersøkelser av blant annet danske Rævehøj ved Slagelse, er det funnet bein fra flere begravelser. I noen tilfeller rundt 100 forskjellige personer. Det er eksempler på at gravkamrene til ganggravene også ble brukt til begravelser i bronsealderen, skjønt i denne tidsalderen endret gravskikkene seg, blant annet at innbyggerne gikk fra jordfestegraver til å brenne de døde på et likbål og begrave dem i branngraver.
Wilhelm Furtwängler
Wilhelm Furtwängler (1886–1954) var en tysk orkesterleder og komponist.
Furtwängler regnes som en av 1900-tallets mest betydelige og særpregede symfoni- og operadirigenter. Han er godt dokumentert gjennom mange innspillinger, noe som har bidratt til at han fått et varig ry. Flere senere orkesterledere er påvirket av ham, og han brukes ofte som referanse når ulike dirigenters interpretasjon diskuteres.
I to perioder, fra 1922 til 1945 og fra 1952 til sin død i 1954, var Furtwängler sjefdirigent ved Berlinfilharmonien. Han var også sjefdirigent ved Gewandhausorchester Leipzig (1922–1926) og gjestedirigent ved Wiener Philharmoniker og andre store orkestre.
Furtwängler var en av de siste representantene for en ekspressiv dirigentstil karakterisert av en rubato som første gang ble beskrevet av Richard Wagner i Über das Dirigieren (1869).
Unge år
Wilhelm Furtwängler vokste opp i München, der faren Adolf Furtwängler var en kjent professor i klassisk arkeologi ved byens universitet. Morens pikenavn var Adelheid Wendt.
Furtwängler ble tidlig interessert i musikk. Han gikk aldri på musikkskole eller konservatorium; han fikk all undervisningen privat og tok aldri noen eksamen. Faren var overbevist om at Wilhelm var et komponistgeni. Han fikk privatundervisning i satslære og komposisjon fra 1899. Klaverundervisning fikk han hos komponistene Josef Rheinberger, Max von Schillings og Conrad Ansorge.
Privatliv
Furtwängler var gift to ganger, første gang med danske Zitla Lund, fra 1923 til 1943. Ekteskapet var barnløst og han var far til fire barn utenfor ekteskap da de giftet seg. I 1943 ble han gift med, en 30 år gammel enke med fire barn fra før. Med Furtwängler fikk hun en sønn, Andreas E. Furtwängler, som var Furtwänglers eneste barn født innenfor ekteskap. Lik sin farfar ble Andreas klassisk arkeolog. Før han ble gift med Elisabeth hadde han et fem år langt forhold til hennes halvsøster Maria. Elisabeth Furtwängler (født 1910) var 25 år yngre enn ham. Hun døde 103 år gammel i 2013, etter 59 år som enke.
Furtwängler er gravlagt på Bergfriedhof i Heidelberg. Gravsteinen er påført en tekst fra Paulus' første brev til korinterne: «Nun aber bleibt Glaube, Liebe, Hoffnung, diese drei; aber die Liebe ist die größte unter ihnen».
Tidlig karriere (1906–1933)
Sitt første engasjementet fikk Furtwängler som 2. repetitør i Berlin 1906, året etter var han i Wrocław og Zürich. Han vendte snart tilbake til hjembyen München, der han var fra 1907 til 1909. I 1910 engasjerte Hans Pfitzner ham som 3. kapellmester i Strasbourg, og i 1911 ble Furtwängler Hermann Abendroths etterfølger som dirigent ved Theater Lübeck. Han brøt gjennom som konsertdirigent i tiden i Lübeck.
I 1915 ble han operadirektør i Mannheim, fra 1919 til 1921 fungerte han som sjefdirigent ved . I 1920 overtok han ansvaret for konsertene ved Staatsoper Berlin etter Richard Strauss, og fra 1921 til 1927 var han i samarbeid med Leopold Reichwein konsertdirektør ved Gesellschaft der Musikfreunde i Wien. I denne funksjonen dirigerte han . Etterhvert som hans virke og ferdighet som dirigent økte komponerte han stadig mindre. Han besøkte USA første gang i 1925 og dirigerte i Carnegie Hall i New York; to år senere var han på konsertturné rundt i landet.
Furtwängler hadde nå opparbeidet seg et solid ry i musikkverdenen. Han fikk flere prestisjefylte engasjementer: I 1922 ble han sjefdirigent ved Berlinfilharmonien og han var kapellmester ved Gewandhausorchester Leipzig (etter Arthur Nikischs død); i 1931 ledet han Richard-Wagner-Festspiele i Bayreuth hvor han blant annet dirigerte Tristan og Isolde. Han ble sjef for Staatsoper Berlin rett før nazistene kom til makten i 1933.
Under nazismen
Jødiske og venstreorienterte dirigenter og komponister ble fjernet fra sine stillinger de første ukene etter at nazistene under ledelse av Adolf Hitler kom til i makten tidlig i 1933. Innen utgangen av 1933 hadde blant andre komponister Arnold Schönberg, Bruno Walter, Otto Klemperer og Fritz Busch forlatt Tyskland. Ulikt mange framstående tyske musikere, ble Furtwängler igjen i Tyskland etter nazistenes maktovertakelse. Takket være sin dominerende posisjon i kulturlivet ble han i stand til å hjelpe jødiske kollegaer. Eksempelvis kansellerte han en planlagt konsert i Mannheim i april 1933 på grunn av kraftige protester i byen mot de jødiske musikerne som skulle medvirke, og uttalte at han ikke ønsket å opptre i byen så lenge det fantes slike holdninger der. Furtwängler publiserte 11. april 1933 i Vossische Zeitung et åpent brev til propagandaminister Joseph Goebbels der han kritiserte diskrimineringen av jødiske musikere, og erklærte at han bare anerkjente én skillelinje: den mellom god og dårlig kunst. I brevet tok han avstand fra konsekvensene av nazistenes politikk uten å gå mot nazistenes ideologi. Han uttrykte støtte til arbeidet mot den rotløse og destruktive jødiskhet («rotløs» var en standardfrase i antisemittisk propaganda).
I juli 1933 utnevnte nazi-lederen Hermann Göring ham likevel til prøyssisk Staatsrat. Høsten 1933 kom Furtwängler de nye makthaverne såpass i møte at han lot seg utnevne til visepresident ved Reichsmusikkammer, et statlig organ underlagt Goebbels' Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda. Etter krigen hevdet Furtwängler at til tross for at han var motstander av NS-regimet, hadde han akseptert disse postene i håp om å kunne inngå et taktisk samarbeid med makthaverne, for i det minste å forhindre de verste utslagene i kunsten. I virkeligheten medvirket han sammen med presidenten i Reichsmusikkammer, Richard Strauss, til at jøder og såkalte kulturbolsjevister ble holdt utenfor kammeret, noe som var jevngodt med et yrkes- og oppføringsforbud. På dette tidspunktet var Furtwängler og Strauss de mektigste personene i tysk musikkliv.
I februar 1934 ledet Furtwängler en oppføring av tre stykker fra Felix Mendelssohns Ein Sommernachtstraum, til tross for at komponisten sto på nazistenes forbudsliste. I tillegg gjennomførte Furtwängler senere på året en demonstrativ feiring av Mendelssohns 125-års fødselsdag. Mars 1934 uroppførte han Paul Hindemiths symfoni Mathis der Maler, en musikk nazistene senere la ned forbud mot som Entartete Kunst. Selv om symfonien fikk en entusiastisk mottakelse, og ble kringkastet og oppført flere ganger, forbød Hitler samme høst en planlagt oppføring av Hindemiths opera med samme navn som symfonien. Furtwängler hadde skrevet under. I en oppsiktsvekkende avisartikkel i Deutsche Allgemeine Zeitung (25. november 1934) ga Furtwängler sin fulle støtte til Hindemith, som han mente ble urettferdig kritisert og truet med trekke seg fra sine verv. Til hans store skuffelse gav ikke makthaverne etter. Valget sto dermed mellom å si opp eller bli sparket, og den 4. desember 1934 sa han fra seg postene som direktør ved statsoperaen, leder for Berlinfilharmonikerne og visepresident ved Reichsmusikkammer. I 1937 skrev han at min holdning til Hindemith er den samme som førerens holdning.
Furtwängler unngikk etter dette å dirigere ved åpenbart politiske arrangementer og sjelden i okkuperte land. Han skal ha hjulpet opp mot åtti personer som ble forfulgt av regimet og i enkelte tilfeller reddet han på denne måten liv.
Den 28. februar 1935 stilte Furtwängler opp i et møte med Goebbels og erklærte at han ikke hadde til hensikt å legge seg opp i Statens kunstpolitikk, siden den «også etter hans mening selvsagt bare kunne avgjøres av Føreren og av den fagministeren han hadde innsatt.» Etter ytterligere samtaler med Rosenberg og Hitler fikk han tilbake dirigentjobben ved Berlinfilharmonikerne.
Furtwängler var i tre år hoveddirigent ved Festspillene i Bayreuth, en festival nazistene benyttet i propagandistisk øyemed for alt den var verd. Verkene Lohengrin, Nibelungringen og Parsifal ble fremført. Videre representerte han Tyskland under verdensutstillingen i Paris 1937 og aksepterte verv og oppdrag for nazistene.
I 1936 fikk Furtwängler mulighet til å forlate Tyskland for å bli Arturo Toscaninis etterfølger ved New York Philharmonic, men misforståelser eller politiske intriger førte til at tilbudet ble trukket tilbake. I 1938 forlot han operaen i Berlin og ble dirigent for Wiener Philharmoniker. Han fortsatt turnevirksomheten under andre verdenskrig og var blant annet i Oslo i 1940. I 1939 ble han direktør for musikk i Wien.
Nazilederne, særlig SS-lederen Heinrich Himmler, ble mot slutten av krigen stadig mer negativt innstilt til Furtwängler og fra 1944 bodde han etter forståelse med regimet overveiende i Luzern.
Luigi Pennacchio
Luigi Pennacchio (født 1. januar 1933) er en italiensk tidligere skihopper som representerte GS Fiamme Gialle.
Wilhelm Furtwängler
Etter krigen
Selv om Furtwängler betraktet seg som en apolitisk kunstner og aldri var medlem av NSDAP, fikk han etter andre verdenskrig forbud mot å dirigere. Han gjennomgikk avnazifiseringsprosess både i Tyskland og Østerrike. I 1947 frikjente en avnazifiseringsdomstol ham, i høy grad takket være gode skussmål av den «entartete» komponisten Paul Hindemith, de jødiske musikerne Yehudi Menuhin og Szymon Goldberg og hans mangeårige sekretær Berta Geissmar, også hun jøde. Den 25. mai 1947 dirigerte han Berlinfilharmonikerne i sin første offentlig konsert etter krigen, men stillingen som sjefdirigent ved Berlinfilharmonikerne fikk han tilbake først i 1952. Han fortsatte å dirigere internasjonalt etter at oppgjøret med nazitiden var avsluttet. I 1951 ble festspillene i Bayreuth gjenopptatt og han dirigerte der blant annet Beethovens 9. symfoni.
Luigi Pennacchio
I VM i Falun i 1954 ble han nummer 57 av 69 deltakere, i Lahtis i 1958 nummer 47 av 54 deltakere. I OL i Cortina d'Ampezzo i 1956 ble han nummer 37 av 50 deltakere, i Squaw Valley i 1960 nummer 39 av 45 deltakere. Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka i 1957/58, da han ble nummer 38 sammenlagt, og 1958/59. Beste plassering i enkeltrenn i Hoppuka var 17.-plass i Innsbruck 4. januar 1959.
Wilhelm Furtwängler
Etter krigen
Furtwänglers rolle i nazi-perioden blir ulikt vurdert av musikkhistorikere. framstiller ham som en typisk opportunist, mens musikkteoretikerne og Herbert Haffner først og fremst ser ham som kunstner og går langt i å renvaske ham.
Luigi Pennacchio
Luigi Pennacchio ble italiensk mester i skihopping i 1958.
Wilhelm Furtwängler
Dirigentstil
Furtwängler er særlig kjent for sine tolkninger av Beethoven, Brahms og Wagner. Et særtrekk ved stilen hans er svært frie tempovalg. Kritikere som verdsetter moderne notetro fremføring og presisjon har karakterisert ham som slurvete. Andre kommentatorer og kritikere mener han er musikkhistoriens viktigste dirigent. Furtwängler identifiserte seg med komponisten og søkte å gjenskape opphavspersonens verk på en intutiv og improvisatorisk måte. Furtwängler anså musikken som et mysterium der verkene måtte oppleves og formes på nytt hver gang: Han tilførte ofte verkene nye og ukjente aspekter med et personlig preg. Han var svært følelsesmessig engasjert i musikken og hadde en sikker form- og klangsans.
Furtwänglers direksjonskunst blir sett på både som en syntese og kulminasjon av den såkalte «tyske dirigentskole». Denne retningen startet med Richard Wagners brede og hyperromantiske stil, med tempoendringer som en del av konseptet. Wagner regnet hver fortolkning som en nyskapning og la mer vekt på frasen enn på takten. Dette var forsåvidt ikke helt nytt: Beethoven, som også var kjent for å variere tempoet, skrev i et brev at tempoangivelsene hans bare var gyldige for de første taktene, etterhvert ville følelsen og uttrykket kreve sin egen puls. Wagners samtidige, Mendelssohn, foretrakk derimot hurtige, konsistente tempi, og fylte musikken med det mange så som en forbilledlig logikk og presisjon. En tredje av Wagners samtidige, Hans von Bülow, la mer vekt på det symfoniske verkets enhetlige struktur, mens Arthur Nikisch, Furtwänglers forbilde, betonte en grandios tone. Kritikeren John Ardoin har vist at den subjektive direksjonsstilen kan følges fra Wagner via Felix Mottl, som var Wagners elev og Furtwänglers lærer, og fram til Furtwängler selv. På lignende måte kan en si at den objektive stilen kan føres fra Mendelssohn til Toscanini.
Innspillinger med Furtwängler karakteriseres av en stor klanglig rikdom med særlig vekt på celli, kontrabasser, slagverk og treblåsere. Furtwängler sa selv at det var Nikisch som lærte ham å skape denne spesielle klangen. En av virkemidlene er noe som ofte kalles Furtwänglers «flytende takt», og denne «vage» takten oppnås takket være en liten tidsforskyvning mellom musikerne som gjør at hjernen kan oppfatte hvert enkelt av orkesterinstrumentene, selv i tuttiene. I tillegg forsøkte ikke Furtwängler å undertrykke emosjoner, noe som gav interpretasjonene hans et hyperromantisk aspekt. Som Richard Wagner søkte Furtwängler å bevare et aspekt av improvisasjon og det uventede, slik at hver konsertframføring skulle få et preg av nyskaping. For Furtwänglers del gikk det likevel ikke på bekostning av den melodiske linjen eller verkets overordnede enhet, delvis takket være musikkteoretikeren Heinrich Schenkers innflytelse og dels fordi Furtwängler skrev musikk selv og studerte komposisjon hele livet.
Komponist
Furtwängler er mindre kjent som komponist. Han skrev mye i årene fram mot første verdenskrig, men i de to påfølgende tiårene konsentrerte han seg nesten helt om dirigentkarrieren. De mest betydningsfulle verkene skrev han etter 1935. Hans beskjedne verkliste omfatter tre symfonier, noen orkesterstykker, en klaverkonsert, noe kammermusikk, og fra den tidlige perioden korstykker, klaverstykker og lieder. I 1903 fullførte han en symfoni i d-dur og det var hans første symfoni. Hans Te Deum ble oppført i Breslau og Strasbourg i 1910–1911.
Kunstsyn
Furtwängler var beryktet for en svært uartikulert måte å beskrive musikk på, eleven Sergiu Celibidache husket at det beste han fikk ham til å si var «Vel, hør bare». Om sine spesielle tempovalg sa Furtwängler, «Det finnes bare ett tempo, og det er det riktige.»
I skriftlig form kunne han likevel tenke dypt om musikk, noe essaysamlingen On Music viser. Som musikkskribent drøftet han formproblemer og relasjonen mellom komponist, utøver og tilhører. Gjennomgående i skriftene hans er en overbevisning om tysk kunstmusikks overlegenhet, samtidig som han forfektet at samtidsmusikken representerte et forfall som begynte med Max Reger. Furtwängler var skremt av intellektualismen og foraktet modernistisk musikk, særlig den atonale. Allerede før 1933 brukte Furtwänglers en lignende sjargong som nazistene, med ord som Kraft, Volk, Sieg, Blut og Boden.
Personlighet og politisk syn
I likhet med mange andre tyskere av sin generasjon hadde Furtwängler problemer med å akseptere Tysklands nederlag i første verdenskrig og lengtet under Weimarrepublikkens politiske kaos tilbake til det autoritære keiserdømmets trygghet. Personlig mislikte han NSDAP, hovedsakelig på grunn av partitoppenes enkle bakgrunn og folkelige holdning til kunst, men håpet at partiet ville gjenopprette keiserdømmet.
Den britiske musikkhistorikeren Chris Walton beskriver Furtwängler som elitistisk og intenst forfengelig og antyder at han lot være å emigrere fordi han fryktet å bli satt i skyggen av den nye dirigentstjernen Herbert von Karajan.
Ettermæle
Furtwängler ble æresdoktor ved Universitetet i Heidelberg (1927), tildelt den tyske ordenen Pour le Mérite (1930) og Goethe-medaljen i (1932).
Teorien om overveid handling
Teorien om overveid handling (Theory of Reasoned Action, TRA) er en helseatferdsmodell utviklet av Martin Fishbein og Icek Ajzen i 1975, og har sitt utspring i den sosialpsykologiske tradisjonen. Ifølge denne teorien er intensjon til handling den viktigste prediktoren for om et individ vil utføre en handling eller ikke. Teorien prøver å gi en forklaring på hvordan holdninger og subjektive normer virker inn på intensjon til handling. TRA har vært mye brukt innen helsepsykologi, men også andre felt som risikopersepsjon og forbrukeratferd har gjort nytte av modellen.
Beitstadsundbrua
Beitstadsundbrua er en ca. 580 m lang veibro over Beitstadsundet på fylkesvei 17 mellom Steinkjer og Malm i Trøndelag fylke. Brua er ei stålkassebru med samvirkende betongdekke i seks spenn. Den ble åpnet for trafikk 2. april 2020. Den var en del i ett prosjekt med 8 km ny vei med Beitstadsundbrua, Strømnestunnelen og Holmviktunnelen.
Teorien om overveid handling
Forklaring og eksempel
TRA foreslår at en person sin atferdsmessige intensjon er avhengig av personen sin holdning til atferden og de subjektive normene personen opplever som rettet mot atferden. Altså, en persons viljestyrte atferd kan predikerast av personens holdning til atferden, og hvordan personen tror at andre vil tenke om han/henne hvis atferden bil utført.
Teorien er sammensatt av følgende tre hovedkomponent:
Beitstadsundbrua
Brua var klar i 2019 og åpning var planlagt i desember 2019, men ble utsatt til 2. april 2020, fordi Strømnestunnelen hadde problemer med sikkerhetsgodkjennelse.
Wilhelm Furtwängler
Ettermæle
Etter Furtwänglers død er det blitt opprettet en rekke Furtwänglerselskap, blant annet i Storbritannia (stiftet 1968), Frankrike, USA, Japan og Ungarn og det har vært avholdt jevnlige Furtwängler-festivaler i Jena siden 1997.
Atyphus
Atyphus er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Wilhelm Furtwängler
Ettermæle
Mange av 1900-tallets største musikere viste dirigenten Furtwängler den største aktelse, eksempler er Arnold Schönberg, Paul Hindemith, Arthur Honegger, Dietrich Fischer-Dieskau, Yehudi Menuhin, og  Maria Callas. Elisabeth Schwarzkopf, som arbeidet med nesten alle de ledende dirigentene på 1900-tallet, erklærte at Furtwängler var den betydeligste av dem alle.
Teorien om overveid handling
Forklaring og eksempel
2)Subjektive normer: handler om den påvirkingen menneske i et sosialt miljø har på et individ sine atferdsmessige intensjoner. Detter er altså de overbevisningene andre har om en spesifikk atferd eller handling. Eksempel: Man kan ha venner som er opptatt av at røyking er helseskadelig og stadig oppfordrar til at man bør slutte. Samtidig kan man ha andre venner som røyker selv og ikke legger særlig stor vekt på helseskader som følge av røyk, og dermed stadig tilbyr deg en sigarett. De subjektive normene kan og tilleggest ulik vekt, avhengig av hvordan individet attribuerer til hver av de.
Argulus tientsinensis
Argulus tientsinensis er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk. Arten ble beskrevet i 1956.
Dominica under Sommer-OL 1996
Dominica under Sommer-OL 1996. Seks sportsutøvere, fire menn og to kvinner fra Dominica deltok i to sporter, friidrett og svømming under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Det var første gangen Dominica deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer. Friidrettsutøveren Jérôme Romain var Dominicas flaggbærer under åpningsseremonien.
Atyphus
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever på planter i flere ulike familier.
Utbredelse
Arten er utbredt i Colombia.
Argulus tientsinensis
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Teorien om overveid handling
Forklaring og eksempel
3)Atferdsmessig intensjon: Dette er ifølge Fishbein & Ajzen en funksjon som består både av holdninger rettet mot atferden og subjektive normer som er rettet mot denne atferden. Atferdsmessig intensjon har gjennom forskning vist seg å være en god prediktor for atferd. Eksempel: Dine holdninger rettet mot røyking kombinert med de subjektive normene til røykeslutt, hver av disse med hver sin vektlegging, vil føre til din åtferdsmessige intensjon om å slutte å røyke, eller eventuelt fortsette med det. Denne intensjonen vil videre virke inn på utførelsen av den faktiske atferden.
Wilhelm Furtwängler
Ettermæle
Debatten om Furtwänglers forhold til nazistene blusset opp igjen i 1986 i forbindelse med at den tyske musikkhistorikeren Fred Prieberg ga ut Kraftprobe (på engelsk i 1991). Elisabeth Furtwängler inviterte Prieberg til å skrive en bok om sin avdøde mann og ga Prieberg full tilgang til sitt private arkiv. Prieberg konkluderte med at Furtwängler samarbeidet med nazistene, men at planen hans var å bidra til å undergrave regimet fra innsiden. Sam Shirakawa ga i 1992 ut The Devil's Music Master som omtalte Furtwängler enda mer fordelaktig. De to bøkene utløste en langvarig debatt i The Times Literary Supplement og i The Times. Også Elisabeth Furtwängler, som arbeidet utrettelig for mannens ettermæle, deltok i debatten. Den franske forfatteren Gérard Géfen ga i 2002 ut en mer apologetisk biografi og la til grunn at nazistene brukte Furtwängler som et redskap. Herbert Haffner gir et mer objektivt bilde i sin biografi Furtwängler (2003).
István Szabó laget filmen Taking Sides (2001) om Furtwängler i avnazifiseringsprosessen etter andre verdenskrig. Filmen er basert på Ronald Harwoods skuespill med samme tittel. Klaus Manns roman Mefisto (1936) (filmatisert av Szabó som Mephisto i 1981) basert på Gustaf Gründgens liv har også tydelig likheter med Furtwänglers livsløp.
Innspillinger
Furtwängler gjorde for sin tid relativt mange innspillinger, den første var overtyren til Carl Maria von Webers Der Freischütz med Berlingerfilharmonikerne i 1926. De viktigste opptakene er med symfonier av Beethoven, Brahms og Anton Bruckner, samt musikkdrama av Richard Wagner.
Teorien om overveid handling
Bruk
TRA har vært mye brukt innen helsepsykologi, men også andre felt som risikopersepsjon og forbrukeratferd har nyttet modellen. Modellen har vært testet på flere måter innen flere fagfelt, blant annet innen slanking, kondombruk, konsumering av genmanipulert mat og begrensing av eksponering for sol.
Kritikk
Som de fleste andre teorier har også Teorien om Overveid Handling fått en del kritikk. Sheppard et al legger vekt på tre begrensende vilkår i forhold til følgende punkt:
1)	Bruken av holdninger og subjektive normer for å predikere intensjoner. 2)	Bruken av intensjoner for å predikere utføring av atferd.
Begrensingene er som følger:
1)Mål versus atferd: skille mellom en målrelatert intensjon og en åtferdsmessig intensjon
2)Valg mellom alternativ: tilstedeværelse av ulike valg kan dramatisk endre prosessen bak formering av intensjon og den rollen intensjonen spiller ved utføring av atferd.
3)Intensjon versus vurderinger: det finnes situasjoner der det man har intensjoner om å gjøre og det man faktisk forventer at man vil gjøre er ganske ulikt.
Verdenscupen i alpint menn 2015/16 — Slalåm / Kranjska Gora
Verdenscupen i slalåm i Kranjska Gora ble arrangert søndag 6. mars 2016.
Eksterne lenker
Offisiell resultatside
Baronen (TV-serie)
Baronen (orig: The Baron) er en britisk krimserie som gikk på ITV fra 1966 til 1967. Serien omhandlet antikvitetshandleren John Mannering «Baronen» som levde i et glamorøst liv, samtidig som han var han undercover-agent for den britisk etterretningen. Hovedrollen som John Mannering ble spilt av Steve Forrest. Serien var basert på en bokserie av John Creasey.
Om serien
VGs TV-anmelder gav den lunken mottakelse og beskrev den som en Helgenen-kopi. Anmelderen mente videre at den bar preg av mye snakk og lite handling.
Cato Sverdrup
Cato Andreas Sverdrup (født 9. april 1896 i Reine i Lofoten, død 9. april 1948) var en norsk væreier og politiker (H).
Han var sønn av væreier Hartvig Sverdrup (1840–1927) fra Bindal og husmor Hanna Blix (1855–1931) fra Steine. Han giftet seg i 1919 med Johanne Andrea Mathiesen fra Bergen. Etter studentereksamen og handelsskole overtok han i 1917 driften av farens handels- og eksportforretning sammen med broren Sofus, under navnet S. & C. Sverdrup. Virksomheten omfattet blant annet fiskeeksport, trandamperi, skipsrederi og drift av fiskeværet Reine. I 1940 overtok nevøen Hartvig Sverdrup sin fars plass som medeier, og forretningen ble videreført som Sverdrup & Sverdrup. Under den andre verdenskrig tjenestegjorde Cato Sverdrup i Sjøforsvaret som sersjant og kapteinløytnant.
Sverdrup fylte en rekke roller i private selskaper og bransjeorganisasjoner. Han var formann i Flakstad og Moskenes assuranseforening 1919–1941, medlem av representantskapet i AS Nordlands Privatbank 1928–1948, formann i Lofotens Handelsstands Forening 1931–1935, styreformann i AS Tennesanlegget 1935–1936, formann i Norges tørrfiskeksportørers landsforening 1937–1940, medlem av Norges Eksportråd 1945–1948 og styremedlem i AS Vesteraalens Dampskibsselskab 1946–1948.
Sverdrup var innvalgt på Stortinget fra Nordland 1937–1949, etter å ha vært 2. vararepresentant 1931–1933. Han døde før den siste valgperioden var omme, og Kristian Johan Bodøgaard overtok som representant. Sverdrup var medlem av Stortingets sjøfarts- og fiskerikomité og Høyres gruppestyre 1945–1948. Sverdrup var medlem av Høyres landsstyre fra 1930 og sentralstyre fra 1934 og frem til sin død. Han var delaktig i gjenoppbyggingen av partiorganisasjonen etter den andre verdenskrig som medlem av det midlertidige arbeidsutvalget i 1945, senere landsstyrets arbeidsutvalg 1946–1948.
Bjorbekk kirke
Bjorbekk kirke ligger på gården Bjorbekk, på Bjorbekk i Arendal kommune, tidligere Øyestad kommune.
Kirken er oppført 1884 i reisverk og kostet 40 000 kr å bygge. Arkitekt var J. C. Reuter. Den ble omtalt som Øiestad kirke da den var ny, i motsetning til Øiestad gamle kirke.
Orgelet er fra 1876 og ble bygget av den dansk-norske orgelbyggeren Claus Jensen etter råd fra datidens kirkemusikalske autoritet, Ludvig Mathias Lindemann. Det ble opprinnelig bygget til Trefoldighetskirken i Arendal, men ble flyttet til Bjorbekk kirke da kirken i Arendal ble revet og erstattet av dagens kirke i 1888. Orglet kostet da 2000 kroner. Klokkene ble ringt manuelt frem til midten av 1990-tallet, da ble det installert elektronisk klokkeringing, som en av de første i distriktet. Klokkene er like gamle som kirken, og kostet 4 000 kr, en tiendedel av kirkens byggekostnad. De er såpass tunge at det var ringeforbud i en periode, da klokketårnet svaiet ved ringing. Etter forsterkning av tårnet kunne de settes i bruk igjen.
Altertavlen er malt av Leonard Rickhard d.e. i 1934, mens omrammingen ble snekret av Kristoffer Gunstensen da kirken var ny.
Lindøy
Lindøy ligger i Byfjorden i Stavanger, rett øst for Vassøy. Turmulighetene er gode, og strekker seg på en ca. 2,8 km lang turvei fra Sørvik, hvor det også er et stort bryggeanlegg, med stupebrett, badestiger og grillplass. Det er også god plass til å fortøye båten.
Per april 2018 hadde Lindøy 6 innbyggere og tilhører Storhaug kommunedel.
Barnevernsinstitusjon
Lindøy har i mange år blitt brukt som barnevernsinstitusjon, hvor barn og unge har gått på skole. Et lokalt munnhell i Stavanger, som foreldre skal ha sagt til sine viltre barn er «pass deg, ellers sende eg deg te Lindøy!»
Bakgrunnen for institusjonen på Lindøy var da presten og politikeren Lars Oftedal kjøpte den 280 dekar store øya i 1887. Året etter åpnet det såkalte «Redningshjem og Oppdragelsesanstalt» som hadde plass til 30 «vanartede og fordervede gutter». Også andre steder ble slike institusjoner åpnet på isolerte øyer rundt om i landet, som Bastøy i Oslofjorden og Ulvsnesøy fem mil øst for Bergen. De første årene var virksomheten knyttet til Waisenhuset i Stavanger og ble skolehjem for gutter som var uskikket til å bo der.
I 1896 kom «Lov om behandling av forsømte børn», Vergerådsloven, og denne introduserte begrepet skolehjem. I 1900 ble øya kjøpt av kommunen og fra 1907 fantes det to institusjoner på øya, skolehjemmet «Håpet» på nordsiden i Nordvik og tvangskolen «Tvangen» i Sørvik. «Håpet» var eldst,og skulle vise seg å være lengst i drift. For å bli sendt til «Tvangen» var ofte årsaken utstrakt skulking, mens det var verre tilfeller som ble sendt til «Håpet». Dette skolehjemmet hadde plass til 30 gutter, mens «Tvangen» hadde plass til tolv, og disse virksomhetene eksisterte sammen fram til «Tvangen» brant i 1946.
Nissan 300ZX
Nissan 300ZX er en mellomstor sportsbil fra Nissan. Bilen er også kjent under navnet Fairlady Z, og tilhører 3. og 4. generasjon av Nissans meget populære Z-serie.
Z31
Nissan 300 zx Z31 er den første versjonen av 300 zx. Den ble først produsert i 1983, og hadde fått en mer aerodynamisk kropp en forfaren Nissan 280ZX. Bilen var utsyrt med V6 motor og kom i utgaver både med og uten turbo. Disse hadde henholdsvis 165 og 205 hestekrefter. Z31 ble en svært populær bil og ble solgt i 70 000 eksemplarer i 1985 alene. Bilen ble kjent for sin blanding av krefter og komfort og vant mange bilentusiasters hjerter. Nissan 300 ZX Z31 ble avløst av sin etterkommer Z32 i 1989.
Lindøy
Barnevernsinstitusjon
Vergerådene ble avskaffet ved den nye Barnevernloven av 1953 og disse ble erstattet av barnevernsnemnder. Skolehjemmet ble da kalt for «spesialskole». Fra 1995 ble Lindøy en ren barnevernsinstitusjon.
I dag er Lindøysenteret en omsorgsinstitusjon for ungdommer som er 18 år og yngre. Senteret ble planlagt nedlagt i 2010. Vedtaket ble endret og institusjonen har i dag seks plasser.
Nissan 300ZX
Z32
Etterfølgeren til Z31. En tyngre bil med et mye mer moderne utseende. Ustyrt med en 3.0 V6 motor og kom både med og uten turbo. Ble en bestselger blant sportsbiler og fortsatte seiersrekken i racing etter sine forgjengere. En modifisert 300 ZX har også satt fartsrekord for sin klasse på landjorden med utrolige 419 km/t. Denne rekorden står fortsatt. Nissan 300 ZX sto også på Car and Drivers 10 beste biler liste i alle år den ble produsert. Z32-en vant sammenligningstester mot blant annet: Chevrolet Corvette, Porsche 968, Toyota Supra og Mazda RX-7. Z32 ble produsert fram til 1996 og neste generasjon fikk navnet Nissan 350Z.
Z32 kom med en 3.0 v6 motor som het VG30DETT med turbo og VG30DE uten turbo
Innfjordtunnelen
Innfjordtunnelen er en 6594 meter lang veitunnel på europavei 136 i Rauma kommune i Romsdal i Møre og Romsdal. Tunnelen går fra Veblungsnes til Gridset ved Innfjorden og ble åpnet i 1991 til erstatning for strekningen langs Romsdalsfjorden og Innfjorden som ble permanent stengt etter et steinskred som tok ett menneskeliv i 1989.
Historie
Den opprinnelige veien mellom Veblungsnes og Innfjorden ble påbegynt i 1929 og sto ferdig etter 2. verdenskrig. Fram til 1936 ble veiarbeidet delvis finansiert som nødsarbeid og hadde nokså liten framdrift. Videre til og med 1942 ble det finansiert som en del av kompensasjonsplanen for jernbaneanlegg (for planlagte jernbanestrekninger der det i stedet ble bygd vei), og i resten av krigsårene med ekstraordinære bevilgninger som prioritert veiutbygging sammen med strekningen Innfjorden - Våge.
Det ca. 11,5 km lange veianlegget gikk i bratt og vanskelig terreng, og særlig var stykket langs Romsdalsfjorden mellom Veblungsnes og Innholmen vanskelig. Der ble det bygd flere kortere tunneler: Runehamartunnelen, Varghammartunnelen, Skafonntunnelen og Innholmtunnelen. Våren 1942 stanset den den tyske okkupasjonsmakten veiarbeidet i en periode, da arbeidsstokken ble utskrevet til veibygging på Bjørnfjell ved Narvik. Arbeidet kom i gang igjen vinteren 1943, og 29. november 1944 prøvekjørte den første bilen anleggsveien fra Våge via Innfjorden til Veblungsnes. Ikke lenge etter raste veien og en mur ut ved Styggholet øst for Innholmen. I løpet av årene byggingen av veien varte, omkom flere veiarbeidere i ras og andre ulykker. Veien fikk aldri noen offisiell åpning, men den ble gjort kjørbar etter at krigen var slutt, og fra 1. januar 1946 ble det gitt midlertidig konsesjon til ei bussrute mellom Åndalsnes og Ålesund. Året etter var veien stort sett ferdigbygd, men den ble utbedret også i senere år. I 1955 ble det bygd rasoverbygg ved Styggholet, og det ble bygd to lengre tunneler i 1963 og 1965, som overtok navnene til Skafonntunnelen og Runehamartunnelen. I 1965 ødela et steinras veien ved Skoltaneset, ved innløpet til Innfjorden. Senere gikk det ras også ved Innholmen.
20. november 1989 tok et stort steinras øst for Innholmen med seg en personbil, og en kvinne omkom. Etter dette ble veistrekningen permanent stengt, og det ble opprettet et midlertidig fergesamband mellom Åndalsnes og Innfjorden. Etter noe debatt omkring trasévalg - vegvesenet hadde planer om å forlenge Runehamartunnelen til Gridset og bygge rasoverbygg mellom Varghamartunnelen og Skafonntunnelen, mens næringslivet i Ålesund forlangte tunnel fra Innfjorden til Isterdalen - ble det vedtatt at veien langs sjøen skulle erstattes av en lengre tunnel, og byggingen av Innfjordtunnelen startet i mai 1990. Den 6594 meter lange tunnelen gikk fra Veblungsnes inne i den eksisterende, da nylig forlengede Skafonntunnelen og fra Gridset i Innfjorden, og ble åpnet 1. november 1991. Fra samme dato ble den midlertidige fergestrekningen nedlagt.