cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elling M. Solheim
Ringeriksdikteren Elling M. Solheim ble født på Veme i Ytre Soknedalen, ei lita bygd langs riksvei 7 like utenfor Hønefoss i Ringerike kommune. Alt i 1925 fikk han ferdig sin første diktsamling, men forlaget som skulle utgi den gikk konkurs. På den tiden jobbet han som tømmerhogger. Solheim gikk tidlig med i arbeiderbevegelsen, og i 1929 var han med på å danne et arbeiderungdomslag i hjembygda Veme.
Solheim debuterte med diktsamlingen «Jeg lever i dag» i 1934. Samme året fikk han diagnosen multippel sklerose, en sykdom som fra 1945 i stadig større grad lenket ham til en rullestol. Siden kom «Natta og nyingen» (1938), «Gro Norge» (1941), «Landet lever» (1946), «Ord gjennom årene» (1948), «Synnali» (1958), «Dagningen» (1960), foruten noveller og erindringsboken «Fotefar» (1965).
Solheim oppfattes som en skogens dikter, en mann av naturen og småkårsfolk. I så måte minner han om Hans Børli, og han er litterært og sosialt beslektet med størrelser som Rudolf Nilsen, Arnulf Øverland og Arne Paasche Aasen. Øverland uttalte i sin tid følgende om Solheim: «Så frasefri og ekte, så menneskelig enkel og naturlig er Elling Solheims diktning – der har ikke sprunget en renere kilde i vår folkelige lyrikk siden Rudolf Nilsens dager.»
I 1999 ble Solheim kåret til «''Det 20. århundrets ringeriking''» av det lokalhistoriske tidsskriftet Heftet Ringerike, som også bidro med betydelige økonomiske midler til å få utgitt biografien hans noen år senere.
Christian Ditlev Reventlow
Christian Ditlev Reventlow (født 21. juni 1671, død 7. oktober 1738) var en dansk offiser, medlem av det danske geheimeråd, diplomat og overpresident i Altona (en bydel i det nordvestlige Hamburg). Han var sønn av storkansler og greve Conrad Reventlow, og den eneste som nådde voksen alder. Han var halvbror av Anne Sophie Reventlow, dronning av Danmark (1721–1730) etter hennes morganatiske ekteskap med kong Frederik IV.
Reventlow var en av Danmarks fremste hærførere, men fikk en ublid skjebne. Han kunne ikke belastes for nederlaget under slaget ved Helsingborg den 10. mars 1710 eller de lite gunstige forholdene som vinteren 1709-1710 utløste sykdom og moralsk svekkelse før slaget, men ble likevel klandret av kong Frederik IV.
Tidlig karriere
Reventlow viste som barn mer livsenergi enn sine brødre og fikk en solid oppdragelse. Bare femten år gammel gikk han i 1686 fra Københavns Universitet direkte i utenlandstjeneste for å få militær erfaring og utvikle diplomatiske egenskaper. Da han vendte hjem til Danmark i 1692 hadde han sluttet seg til kronprins Frederiks følge med gode referanser om sin dyktighet og sin arbeidsinnsats. Dette fulgte til en diplomatisk karriere med flere og mer betydelige verv i årenes løp. Men i 1692 besluttet han seg for å satse på det militære og ble oberst som leder for det dansk-norske rytterregimentet; dette regimentet ble som en del av de dansk-norske hjelpestyrker i Irland utleiet til England og Nederland. Det skulle bli en militær karriere preget av mye strid og drama.
Ved slaget ved Steenkerke i 1693 hadde Reventlow avansert i gradene til generaladjutant for kong Vilhelm III av England og deltok under det viktige slaget på det europeiske fastlandet som adjutant for de alliertes øverstkommanderende. I 1694 til 1697 var han sjef for det holstenske dragonregimentet. Reventlow var en svært energisk offiser som hadde dobbelt tjenesteforhold, det ene for kongen av Danmark-Norge og det andre for østerrikerne under keiser Leopold I av det tysk-romerske riket. I 1694 reiste han som oberst og regimentssjef et infanteriregiment på egen bekostning og sluttet seg til markgrev Ludvig av Baden ved Rhinen mot de franske hærene på den tyske fronten av den pfalziske arvefølgekrig i 1688-1697.
Som et resultat av sin tjeneste hos keiseren og som offiser for den dansk-norske kongen ble han en viktig diplomatisk utsending som kunne videreføre viktige beskjeder til det tyske hoffet. Dermed var han involvert i opptrappingen mot den store nordiske krig ved å være med på forhandlingene om en allianse med Danmark-Norge i 1699 med den saksiske fyrsten som hadde blitt konge som August II av Polen i Dresden.
I 1700 deltok han under det holstenske felttoget mot Gottorp, som utgjorde en sikkerhetstrussel mot Danmark gjennom sin beliggenhet i Holsten som Sveriges nærmeste allierte, men som bremset opp med en beleiring av Tønning i april-juni 1700. Han var den nye kong Frederik IVs utsending til den svenske konge Karl XII som hadde stått leir ved Rungsted på Sjælland. Reventlow overbrakte Karl XII nyheten om Traventhal-freden og beskjed om at svenskene måtte forlate Danmark.
Risker
Risker (Lactarius) er en soppslekt i familien Russulaceae. Riskene har sprøtt kjøtt og inneholder «melkesaft», en væske som vises i kutt og bruddflater. Mange risker er matsopper, de fleste etter avkoking. Disse nevnte trekkene ved riskene er da viktig for å unngå forvekslinger, for eksempel med den svært giftige spiss giftslørsopp. Gran- og furumatriske regnes i Norge som sikre sopper for nye soppsankere, siden de avgir en gulrotrød saft.
Beskrivelse
Navnet riske kommer av en rot som betyr «å bli rød». Flere av artene er matnyttige, men noen er også giftige. Alle risker danner sopprot med trær. Hattene på utvokste risker er normalt traktformede. Tidlig i veksten har de vanligvis buet hattform med innrullet kant. Underveis «ruller» hatten ut slik at soppene blir traktformede.
Christian Ditlev Reventlow
Spanske Arvefølgekrigen
Mens det dansk-norske hjelpekorpset ble sendt til Ungarn for å nedkjempe et ungarsk opprør, kom Reventlow til den italienske fronten og sluttet seg til den unge prins Eugene av Savoia. Der ble han hardt såret under det blodige slaget ved Cassano i 1705 hvor franskmennene under feltmarskalk Vendome vant. Der blir den berømte prinsen og den danske kanslerens sønn kjent med hverandre. Prinsen tok Reventlow til seg og gjorde ham til sin nærmeste fortrolige i årene framover og overlot stort sett ledelsen av hæren på den italienske fronten til den danske offiseren i sitt fravær.
Risker
Beskrivelse
Risker, og kremler, har sprøtt kjøtt i fruktlegemet. Derfor knekker de i stedet for å trevles opp i langsgående fibre slik andre skivesopper gjør. Risker kan dessuten skilles fra kremler ved at de skiller ut melkesaft i kutt og bruddflater.
Christian Ditlev Reventlow
Spanske Arvefølgekrigen
Under prinsens fravær måtte Reventlow våge slag med bare 19 000 mann under slaget ved Calcinato i april 1706 mot den mer erfarne Vendome som hadde angrepet østerrikerne med 41 000 mann. Reventlow holdt på å føre hæren sin bort, men ble overrasket av et nattlig overfall midt i hæren sin. I engelsk litteratur går han under navnet «Reventlau». Etter et tap på 6 000 falne retirerte Reventlow og lykkes å berge restene lenge nok til at prins Eugene kunne overta. Men da Ludvig XIV tilkalte den dyktige feltmarskalken på grunn av situasjonen på den tyske fronten etter slaget ved Ramilles, kunne prinsen nå utmanøvrere etterfølgeren og slo seg sammen med den savoiiske hæren i Nord-Italia i august 1706. Slaget ved Torino den 7. september 1706 sluttet med årets andre franske nederlag der 9 800 franskmenn falt eller ble tatt til fange.
Risker
Beskrivelse
De forskjellige riskenes hatter og stilker kan variere mye i farge. Melkesaftens farge er ofte et viktig kjennetegn når en skal artsbestemme risker. Den er oftest hvit, men kan være vannklar, slik den er hos lakrisrisken. Hos matriskene (furumatriske og granmatriske) er den gulrotrød. Hos en del arter «anløper» melkesaften i kontakt med luft, og endrer gradvis farge. Den gulrotrøde melkesaften hos matriskene anløper til grønn, og den hvite melkesaften hos forskjellige risker kan anløpe til nyanser av gul, grå eller fiolett.
Christian Ditlev Reventlow
Spanske Arvefølgekrigen
Samme år ble Reventlow forfremmet til general av infanteriet av Frederik IV som dermed gjorde ham til eneansvarlig for infanteriet i den danske hæren. Prinsen med savoierne og sin fortrolige som hadde berget hans hær fra tilintetgjørelse, hadde nøytralisert den italienske fronten for resten av krigen og kunne føre krigen inn i Sør-Frankrike året etter. Men ifølge én kilde var han igjen tvunget til å resignere senere i 1706; en annen kilde opplyser at Reventlow forlot tjenesten etter at Frederik IVs forfremmelse kom med brev til Italia. Det er ikke på det rene hvordan Reventlow forlot krigen selv om det er en mulighet at nederlaget ved Calcinato spilte en rolle.
Risker
Beskrivelse
På grunn av den unike fargen på melkesaften regnes granmatriske og furumatriske blant de «fem sikre» matsoppene i Norge. Som navnene antyder vokser de i barskog, henholdsvis gran- og furuskog, ofte i stort antall. Andre arter er også viktige matsopper. Noen av dem er høyt verdsatt i Finland og Russland.
Arter
Listen under er ikke fullstendig, men oppgir norske navn på arter ifølge den norske artsdatabanken.
Christian Ditlev Reventlow
Den store nordiske krig
I november 1708 dro Frederik IV til Italia inkognito som greve av Oldenborg med et lite følge, og der sluttet Reventlow seg til kongens følge. Da kongen kom til Dresden i mai 1709, møtte han sin gamle forbundsfelle fra 1699 og de ble enige om å forny forbundet fra 1698 mot Sverige som hadde fått vansker i krigen mot Russland. Mens dette foregikk, ble Reventlow sendt til keiseren i Wien (dette tyder på at han ikke var tvunget til å resignere) for å sikret keiserens nøytralitet under fremtidige kriger mellom Danmark-Norge og Sverige.
Ved ankomsten til København senere på året oppdaget han at Frederik IV hadde besluttet seg for krig og ikke var ikke til å rikke enda det nærmet seg høst. Kongen forventet et tilfredsstillende svar fra tsar Peter den store om å gjenopprette alliansen. Etter å ha blitt forfremmet til overgeneral over den danske hæren fikk han beskjed om å presentere en krigsplan for en invasjon av Skåne som kongen mente skulle skje fortest mulig. Reventlow vek ikke tilbake for oppdraget, men var ikke enig i at det hastet selv om krigserklæringen satte ham i et dilemma. Han mente det var for sent med en invasjon og brukte erfaringene fra forrige krig som grunnlag for både krigsplanen og sine innvendinger. Han mente også at hvis det likevel skulle foretas en invasjon, måtte det skje med full styrke og med solid støtte blant annet fra orlogsflåten ved et fremstøt mot Sverige.
Etter å ha gått i land ved Råå ved Helsingborg oppdaget han at krigsplanen allerede var begynt å strande. Det var ikke tilstrekkelige styrker fordi man fryktet å blotte Danmark for et uventet fremstøt som i 1700, og det var ikke nok med kavaleriet som ikke var av de beste. Disse var opptatt hos hærføreren Marlborough. Så oppdaget han at han ikke kunne følge egne instrukser om å anlegge en base med magasiner for strategiske forråd, det var for svak støtte fra Sjælland, og det viktige beleiringstrenet med det holstenske artilleriet var sendt i feil retning, mot Gottorp i Holsten. Han kunne ikke storme det dårlig bevoktede Landskrona eller skyte bresjer inn i Malmö. Valget av årstid for en offensiv østover var ikke bra, mye regn og vanlig høstvær gjorde enhver troppebevegelse vanskelig på de dårlige veiene.
Gang på gang forsøkt Reventlow å anmodet om forsterkninger og mer etterforsyninger som understøtte, de strenge instrukser om å ikke forvoldet for mye bryd på skåningene som deretter var ikke akkurat utsatt for omfattende kontribusjon lenge etter høstingen hadde vært overstått og lagret for vinteren blir et ulempe. Regjeringen i København så ut til å ha glemt at det var en hær på den andre siden av Øresund, og Frederik IV hadde mistet interessen for krigen, kanskje fordi han trodde at han trygt kunne overlate alt til Reventlow som hadde godord på seg fra en av samtidens fremste hærførere. Men staten var verken økonomisk eller ressursmessig beredt på å gi støtte til et felttog.
Da frosten gjorde veiene farbare og man kunne ruste flere menn til lengre tokt, kunne Reventlow dra østover og sperre forbindelsen mellom Skåne og Blekinge og forsøke å true den svenske flåtebasen i Karlskrona. Etter trefningen ved Fjälkinge den 23. januar 1710 nådde han Karlshamn. Men da han stod ved Kristianstad, hadde han allerede opplevde at en ytterst viktig del av krigsplanen var knust i småfiller – den norske assistansen. Han hadde håpet på at den norske hæren skulle ha oppholdt de svenske nordstyrkene og kjøpt ham tid til isen brøt opp slik at orlogsflåten kunne settes inn. Istedenfor fikk general Magnus Stenbock de sårt tiltrengte svenske styrker.
Han besluttet seg for et dristig strategisk vågestykke, han vil ikke gjenoppta kontakten med Helsingborg som han visste ventet forsterkninger etter at Frederik IV hadde gjenvunnet noe av interessen for krig og trakk seg sørvestover. Etter en trefning som overbeviste ham om nødvendigheten av å holde Stenbock vekk fra Landskrona og Malmö, valgte han å stå mellom de to byer mot Barsebäck og holdt ut ved å våge slag mot Stenbock som hadde dobbelt så mange menn, men var i dårligere fatning enn den danske hæren. Det var et strategisk mesterstykke helt til han ble heftig syk.
Men etter han vendte tilbake til tjeneste i 1712, fikk han en viktig rolle som den danske utsending med mandat hos den lettsindige tsar Peter den store og August II av Polen som var godt kjent med Reventlow fra før. Der var hans diplomatiske ferdigheter av stor viktighet, ikke minst ved å holde styr på tsaren etter slaget ved Gadebusch i desember 1712 dersom han vil hjem fra sin hær som i september 1712 ved Rügen altfor preget av nyheter om tilbakeslag mot sine allierte. Han var kanskje den mannen som beseiret Magnus Stenbock fordi det var ham som hadde fått en dansk rytterstyrke under general Dewitz over til den russiske-saksiske hæren og fått tsaren til å følge etter helt fram til Tønning i Holsten. Indirekte gjør han også sin konge en tjeneste siden Stenbock tvang gottorperne til å brøt deres nøytralitet, gir danskene en kjærkommen anledning til å utslettet Gottorp for godt i 1713.
Byggmesteren med hardstyre
Stenbock begikk en krigsforbrytelse under marsjen mot Tønning ved å brenne ned byen Altona, en mil øst for Hamburg, til tross for byens ønske om å utbetale brannskatt og selv andre utgifter mot å blir latt i fred. Etter Stenbock måtte gå i fangenskap var Altona etterlatt i ruiner og Frederik IV besluttet om å gjenreise byen på ny. Reventlow dro til Altona for å gjennomføre arbeidet som overpresident med eneveldig myndighet. Han tok styret over byen som hadde vært utsatt for akutt vanstyre, men var en streng herre som ikke tolerere oppvigleri av byens borgere som vanskelig kunne forsone seg med de til dels strenge reformer. Det var først etter Reventlow dro sin vei at de kom til å innse at han hadde gjorde deres by en stor tjeneste.
Reventlow skulle snart gå over sin myndighet ved å ville sikret seg byen og omkringliggende trakter under egen og sine etterkommeres styre. han kom i motsetningsforhold med Hamburg som likt meget dårlig Reventlows hardhendte maktdemonstrasjoner som å kuttet av vanntilførselen til byen fra Holsten. Han fikk ord på seg som en mann som kunne får presset gjennom ting på kortest mulig tid. Det ledet derfor ham til oppbyggingen av København etter brannen i 1728. Som ved Altona skikket han seg vel tross klager over hans hardhendte metoder.
Privatliv
Utnevnelsen til overpresident i Altona var også for å få ham av veien fordi han var sterkt knyttet til det danske hoffet og fort kom i motsetning til Frederik IV på grunn av skandalen rundt kongens ulovlige ekteskap med Reventlows søster Anna Sophie i 1712. Reventlow var da blitt geheimeråd. Han var også i konflikt med sin svoger Ulrik Adolf Holstein som dro fordel av det dårlige forholdet mellom kongen og Reventlow. Reventlow var på god vei til å blir storkansler som sin far.
Først da Anna Sophie, etter at dronning Louise døde, ble viet på nytt til kongen, denne gang i et rettmessig ekteskap, kunne broren bilegge sin konflikt med kongen og søsteren, og håpe å bli tatt opp i regjeringen som storkansler. Svogeren, som Reventlow hadde kommet til å mislike intenst, kapret imidlertid posten.
I 1730 etter at Frederik IV døde av uvisse årsaker, var den nye kongen Christian VI delvis antipatisk mot den gamle Reventlow. Dette var muligens en reaksjon på den ydmykelsen hans mor, dronning Louise, ble utsatt for av Anna Sophie Reventlow. Reventlow ble fratatt sine embeter, inkludert overpresidentposten i Altona i de neste to år. Han bedrev da tiden som en vellykket dansk godseier.
Saint Philip Parish (Antigua og Barbuda)
Saint Philip er et parish (distrikt, «prestegjeld») på øst-kysten av Antigua som er del av øystaten Antigua og Barbuda. Distriktet hadde 3490 innbyggere ved folketellingen i 2011.
Biologisk systematikk
Systematikk (systematisk biologi) er læren om det biologiske mangfoldet og hvordan det er ordnet. Systematikkens hovedoppgave er å systematisere menneskets kunnskap om organismer, og å forenkle tilgangen til denne kunnskapen, ved å sette organismer i et system av hierarkiske grupper.
Begrepene klassifikasjon og spesielt taksonomi brukes ofte som synonymer for systematikk. De har imidlertid også mer begrensede betydninger (se under).
Systematisk metode
Skrittene på veien til et biologisk system kan inneholde opptil seks ulike aktiviteter (ikke alle er påkrevd):
1. Innsamling
Det å samle inn materiale i felten er ofte det første skrittet. Opplysningstidens lærde bidro med sine plante- og dyresamlinger sterkt til den oversikten vi i dag har over plante- og dyreverdenen. Men tokter og innsamlingsarbeid hører den dag i dag til arbeidsoppgavene til en systematiker. Hvert funn dokumenteres med nøyaktig funnsted, dato og eventuelt andre relevante detaljer, som vær, vegetasjon, jordsmonn eller lignende.
2. Konservering
Innsamlet materiale må bevares for fremtidens forskere. Dette skjer i naturhistoriske samlinger som er tilknyttet museer. Materialet som ble samlet inn, blir på ulike måter konservert, dvs. gjort holdbare: Planter kan bli presset, dyr bli lagt på sprit eller formalin eller stoppet ut, osv. Hver nye art som blir beskrevet, blir knyttet til ett spesifikt eksemplar, ett typuseksemplarer. Typene danner grunnlaget for det videre systematiske arbeidet. De er derfor tilgjengelige for andre vitenskapsfolk gjennom muligheter for en form for fjernlån. Sikker oppbevaring, systematisering og tilgjengeliggjøring av konserverte eksemplarer hører til de naturhistoriske samlingenes viktigste oppgaver. Utstillingene i publikumsavdelingen viser til enhver tid kun et bittelite utvalg av det som fins i museets magasiner og kun unntaksvis typeeksemplarer.
3. Fylogenetikk
Fylogenetikkens oppgave er å rekonstruere organismenes slektskapsforhold («livets tre»). Dette er i dag en viktig del av systematikken, men det har ikke alltid vært slik.
For det første forutsetter en rekonstruksjon av organismenes stamtre at denne i det hele tatt fins. Det må med andre ord ha funnet sted og finne sted evolusjon. Den allmenne innsikten av at evolusjon finner sted, ble imidlertid ikke allment akseptert før på 1800-tallet (se evolusjonsteori). Systematikken som vitenskap er derimot mye eldre enn dette.
For det andre kan man godt bygge en systematikk på andre kriterier enn evolusjonær slektskap, selv om man ikke betviler evolusjon. Dette illustreres bl.a. av 1950-talles numeriske systematikk (se under).
Hovedgrunnen for å bruke evolusjonær slektskap er at systemet dermed automatisk blir hierarkisk. Men klarer seg med andre ord med ett eneste kriterium, nemlig slektskap. Alternativt måtte man ha funnet på et nytt kriterium på hvert trinn i systemet, som f.eks. i Linnés seksualsystem (se under). Dessuten blir organismer bedre sammenlignbare når de grupperes sammen med slektninger. Man ser f.eks. lettere om lignende egenskaper hos to arter virkelig er «identiske» (dvs. homologe), eller om de bare ligner tilsynelatende (dvs. er analoge).
4. Klassifikasjon
Klassifikasjonens oppgave er å sammenfatte organismer til grupper. Å sammenfatte enfrøbladete og tofrøbladete planter til blomsterplanter, eller å sammenfatte broøgler, krokodiller, skilpadder og skjellkrypdyr til krypdyr, er eksempler på klassifikasjon. Disse gruppene kan, men trenger ikke å gjenspeile slektskap. (Se gruppe for mer informasjon.)
Mange systematikere hopper over klassifikasjon i dag, fordi et system som utelukkende bygger på slektskap «definerer gruppene selv»: Kjenner man til stamtreet, trenger man ikke å definere grupper, fordi man allerede har oppdaget dem. Hver gren i stamtreet tilsvarer en gruppe. I grupper med usikkert stamtre er klassisk klassifikasjon fortsatt framherskende.
5. Nomenklatur
Nomenklaturens oppgave er å gi vitenskapelige navn til gruppene. Dette trengs for å kunne kommunisere entydig med kollegaer, også på tvers av landegrenser.
6. Taksonomi
Taksonomiens oppgave er å dele ut kategorier til noen av gruppene. Kategorier er begrepene «klasse», «orden», «familie», «slekt» osv. Disse kan tildeles noen av gruppene. Man kan f.eks. velge å kalle enfrøbladete planter og krypdyr «klasser». (Se kategori for mer informasjon.)
Boks i boks
Det Linnéiske systemet bygger på at hver enhet har en rekke underenheter under seg. Linné selv så for seg at fem var det ideelle tallet: En slekt burde ha fem arter, en familie fem slekter og så videre. Dette viste seg å ikke fungere, men ideen bak, at arter kan samles i slekter og slekter i familier, viste seg hensiktsmessig. Grunnen til dette ligger i måten arter oppstår på.
Avbrutt likevekt
Dersom stamtreet til organismer var en jevn busk, der greiner splittet seg vilkårlig ville et Linnéisk system være lite hensiktsmessig. I virkeligheten er denne formen for artsdannelse relativt sjelden. I stedet foregår artsdannelse i sprang: Arter og grupper av arter gjennomgår ofte runder med rask artsdannelse (såkalt diversifisering eller radiasjon), etterfulgt av lange perioder der de nye artene utvikler seg lite. Denne formen for evolusjon kalles avbrutt likevekt (Punctuated equilibrium) og ble beskrevet av Eldridge og Gould i 1972.
Slike perioder med ekstrem artsdannelse skjer gjerne etter store naturkatastrofer eller ettersom organismer blir i stand til å nyttegjøre seg nye områder og nye nisjer dukker opp. Eksempler på slike perioder er da de første landplantene dukket opp i silur og overgangen mellom paleozoicum og mesozoikum.
Fra diversifisering til enheter
Naturlig nok vil ikke alle grupperinger la seg like lett presse inn i et slikt system. Enhver systematikk som likestiller store grupper av organismer som klasser, ordner og familier vil nødvendigvis måtte skje med en del tillempinger. Etter hvert som fylogenetikken har begynt å klargjøre detaljene i stamtrærne, ønsker mange å gå bort fra formelle grupper som klasse og orden. I dag blir kategorier brukt i mindre og mindre grad av forskere som jobber med fylogenetikk fordi det ikke finnes noen entydige kriterier for hvilken gruppe som skal få hvilken kategori. I noen tilfeller er dette en vilkårlig overenskomst. Kategoriene i seg selv inneholder ingen informasjon. Det er f.eks. ikke noe trekk som enfrøbladete planter og krypdyr har til felles, som gjør at nettopp de må kalles «klasser» (heller enn f.eks. blomsterplanter og krokodiller). Likevel brukes det grunnleggende systemet fra Linné fortsatt fordi det gir en enkel og god oversikt.
Systematikkens historie
Systematikk har blitt bedrevet til alle tider. Man kan tenke seg at den første formen for systematikk delte organismene inn i grupper som «spiselige planter», «giftige planter», «helbredende planter», «spiselige dyr», «farlige dyr», «resterende livsformer». Dette har lite å gjøre med gruppene man opererer med i dagens systematikk, men er likefull resultatet av en systematiserende inndeling.
Tidlig systematikk
De tidligste vitenskapelige systemene av livsformer stammer fra den greske filosofen Aristoteles, som delte livsformer inn etter deres egenskaper i arter og slekter. Videre delte han Dyreriket inn i «dyr med og uten blod», det vi i dag ville kalle invertebrater og virveldyr. I renessansen ble antall kjente arter sterkt utvidet, særlig gjennom arbeidene til sveitseren Conrad Gessner, som også var en av de første til å publisere arbeider om fossiler.
Linnés taksonomi
Carl von Linné er den enkeltpersonen som har satt størst preg på dagens systematikk, og regnes gjerne som «systematikken far»:
Linnés bidrag kan nesten ikke overvurderes. Imidlertid trodde ikke han på evolusjon. Linné mente at Gud skapte artene og «slektene», mens mennesket skaper de større gruppene. Det er m.a.o. opp til oss mennesker å klassifisere artene på den måten vi selv synes er mest formålstjenlig. Denne holdningen er ikke overraskende siden Linné levde 100 år før «evolusjonsteoriens far» Darwin.
I og med at det på Linnés tid ikke fantes noen teori om evolusjon, kunne ikke heller dette komme til uttrykk i systemet hans. I dag er man bedre tjent med et system som gjenspeiler evolusjonær slektskap. Mange av Linnés grupper har vist seg å være kunstige, f.eks. fisker («Pisces»), makk («Vermes»), og de aller fleste gruppene i plantenes såkalte seksualsystem. Disse har blitt erstattet av naturlige grupper i tidens løp.
1800- og 1900-tallet
Allerede på slutten av 17oo-tallet var det flere naturvitere som tvilte på at artene var uforanderlige slik Linné hadde antatt. Ideen om at Linnés system kunne omsettes til et slags stamtavler for dyre- og Planteriket ble formulert før århundreskiftet. Transmutasjon av arter ble forfektet av blant annet Erasmus Darwins i hans Zoönomia fra 1796 og av Jean-Baptiste Lamarcks i Philosophie Zoologique fra 1809. I de engelskstalende delene av verden ble tanken først og fremst gjort kjent gjennom den spekulative, men svært mye leste Vestiges of the Natural History of Creation, utgitt anonymt av journalisten Robert Chambers i 1844. Med utgivelsen av Charles Darwins bok Artenes opprinnelse i 1859 fikk ideen om et stamtre for alt levende også en teoretisk underbygning.
Etter hvert som fossiler ble stadig bedre kjent på slutten av 1800- og begynnelsen av 1900-tallet, begynte arbeidet med å rekonstruere dyre- og planterikets historie ved å lenke sammen kjente levende og utdødde grupper. Darwins venn Thomas Huxley var en av de første som knyttet sammen grupper på denne måten da han fastslo at fugler stammer fra dinosaurer på grunnlag av fossilfunn av urfuglen Archaeopteryx. Ideen om at grupper «stammer fra» eller er «utviklet fra», eventuelt «har gitt opphav til» eller «er forløpere for» er typiske for denne måten å forstå systematikk på. Ved den «moderne syntesen» på slutten av 1940-tallet var en i alle hovedtrekk moderne forståelse av utviklingen av de store gruppene på plass, og la grunnlagt for «evolusjonær systematikk» eller «darwinistisk systematikk» slik vi kjenner den i dag.
Systematikk i dag
I løpet av andre halvdel av 1900-tallet økte kunnskapen om detaljene i livets tre dramatisk. Med stadig bedre instrumenter og særlig med innføringen datamaskiner med stor regnekraft på 1970-tallet og senere effektive metoder for DNA-sekvensering på 1980-tallet utviklet det seg flere retninger innenfor systematikken med til dels høylytte debatter mellom de forskjellige skolene:
Numerisk systematikk
Numerisk systematikk oppsto som retning særlig innenfor botanikken på 1950-tallet, men fikk først sitt store oppsving på 1970-tallet. Den bygget på fenetikk, en matematisk modell for å beregne likheter mellom artene, uavhengig av om disse likhetene skyldtes felles opphav eller ikke. Modellen er basert på datamaskiners evne til å løse større tallmatriser som kan representere titals forskjellige egenskaper hos et tilsvarende antall arter. Sterkeste ankepunkt som ble rettet mot den rene numeriske systematikken var at system og stamtre ofte ikke vil være sammenfallende fordi man ser bort fra fylogenetikk. Likevel er rene numeriske metoder fortsatt noen ganger i bruk der man har uoversiktlige artskomplekser som eller vil være vanskelige å få orden på, eller for å skille arter.
.fr
.fr er Frankrikes nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for Internett. Domenet er administrert av AFNIC, som også administrerer .re og .tf.
Biologisk systematikk
Fylogenetisk systematikk
Fylogenetiske systematikk bygger på arbeidene til den tyske entomologen Willi Hennig, som på 1950-tallet tok til ordet for at systematikken skulle defineres kun utfra det evolusjonære slektskapet mellom artene. Hennigs prinsipper ble i stor grad glemt fram til datamaskiner som var i stand til å beregne fylogenetiske trær basert på DNA-analyser så dagens lys på begynnelsen av 1980-tallet. Denne metoden kalles kladistikk, og er basert på å sammenlikne alle tenkelige kombinasjoner av stamtrær (kalt kladogram) og finne det statistisk mest sannsynlige treet gitt en serie egenskaper for de aktuelle artene. Siden kladistikk er en statistisk metode, må trærne den produserer sees på som hypoteser og ikke endelige trær. Trærne blir imidlertid ekstremt detaljerte. Resultatet var at mange valgte å følge Hennigs forslag om kun å bruke trærnes greining for å definere grupper og droppet kategorier, i stedte for å knytte grupper til egenskaper slik som i den evolusjonære systematikken. Fordelen med fylogenetisk systematikk er at system og stamtre vil være identiske, ulempen er at systematikken blir lite oversiktelig fordi det ikke inneholder noen form for biologisk klassifikasjon.
Evolusjonær systematikk
Den «tradisjonelle» systematikken fra før Darwins tid ble omdøpt til evolusjonær systematikk og skal bygge på både slektskap og likheter mellom artene. Det vil si at både fylogenetikk og klassifikasjon blir gjennomført (se over). System og stamtre vil dermed ikke være helt sammenfallende.
Dette gjør at biologer i økende grad etterspør stamtrær heller enn systemer (se også komparativ biologi). Fylogenetisk sytematikk har dermed blitt den rådende gren av systematikken. Tilsvarende har betydningen og bruk av klassifikasjon og kategorier avtatt som systematisk disiplin.
Selv om de fleste systematikere i dag hører til den fylogenetiske skolen, brukes klassiske evolusjonær systematikk og nomenklatur ofte i andre grener av biologien, paleontologien, populærvitenskapelige presentasjoner, inkludert lærebøker og leksika. Dette skyldes at mens fylogenetisk tilnærming lager sirlige stamtrær, lager nomenklaturen sirlige, lett oversiktlige lister. Dessverre innebærer dette at enkelte ord og uttrykk brukes forskjellig i forskjellige sammenhenger, og man kan ikke stole på at grupper som nevnes i nomenklatur eller evolusjonær systematisk forstand faktisk er en naturlig, reelt eksisterende slektskapsgruppe.
.fr
Registrering
Bortsett fra disse seks andrenivå-domenene reserverer AFNIC også retten til å introdusere sektor-baserte andrenivå-domener. Et eksempel på dette vil være .gouv.fr-domenet som er reservert for å identifisere nettstedene til franske regjeringsinstitusjoner.
Biologisk systematikk
Eksempler
Se de enkelte organismegrupper (f.eks. liv, dyr, leddyr, virveldyr, sopp osv.) for deres systematikk. Under illustreres systematikkens arbeidsmåte med to eksempler, krypdyr og blomsterplanter:
.fr
Registrering
Registreringer behandles av akkrediterte registrarer.
Biologisk systematikk
Krypdyr
Fylogenetikken (trinn 3) har avslørt de følgende slektskapsforholdene: Det vil si: Skjellkrypdyr og broøgler er hverandres nærmeste slektninger. Det samme gjelder for krokodiller og fugler. Skilpaddene er minst beslektet med de resterende gruppene.
.fr
Eksterne lenker
סיומת אינטרנט Toppdomän
Biologisk systematikk
Krypdyr
Klassifikasjonen (trinn 4) droppes av fylogenetiske systematikere, dvs. at de kun opererer med de gruppene fylogenetikken har avslørt:
Evolusjonære systematikere sammenfatter imidlertid skjellkrypdyr, broøgler, krokodiller og skilpadder til en gruppe på grunnlag av de biologiske likhetene (skjelldekket hud, kaldblodige, eggleggende). Denne gruppen er imidlertid kunstig fordi den ekskluderer de fjærdekkede og varmblodige fuglene, som er krokodillenes nærmeste slektning. Resultatet blir:
Nomenklaturen (trinn 5) har gitt gruppene de følgende vitenskapelige navnene:
Taksonomien (trinn 6) deler ut kategorier til gruppene. Den tradisjonelle løsningen har vært å kalle skjellkrypdyr, broøgler, krokodiller og skilpadder for «ordener»; og krypdyr og fugler for «klasser». Denne løsningen gir en ryddig oversikt, men man mister detaljene i oppbyggingen av slekstreet. Ifølge den fylogenetiske systematikken kunne man kalle Sauropsida «megaklasse», Diapsida «hyperklasse», Archosauria «overklasse», krokodiller og fugler «klasser», osv. De fleste tilhengerne av fylogenetisk systematikk ville imidlertid ha droppet disse kategoriene helt. Å droppe kategorier betyr bare at man omtaler f.eks. krokodiller og fugler som «krokodiller» og «fugler» i stedet for å omtale dem som «ordenen krokodiller» og «klassen fugler».
Fylogenikken blir vanskelig når man inkorporerer fossile grupper eller grupper som ikke så lett lar seg klassifisere. Pattedyrliknende krypdyr – pattedyrenes stamfedre hører muligens med blant gruppene i dette eksemplet. Deres slektsskapsforhold til skilpaddene og de øvrige reptilene er per i dag ikke klarlagt. I fylogenikken utelater man gjerne de pattedyrliknende krypdyrene (som over), i klassisk evolusjonær systematikk regnes de som en gruppe av krypdyr (all den tid de også var skjelldekkede, kaldblodige og la egg).
Blomsterplanter
Fylogenetikken (trinn 3) har avslørt de følgende slektskapsforholdene: Det vil si: Den enkelte arten Amborella trichopoda er søsterarten til alle de resterende blomsterplantene. Nøkkerosefamilien er så søstergruppen til resten. Og innenfor denne resten er det Austrobaileyales som er søstergruppen til en slektskapsgruppe som består av egentlige tofrøbladete planter, enfrøbladete planter, magnoliaplanter, Chloranthaceae og hornblader. Slektskapsforholdene innenfor denne gruppen er fremdeles usikre.
Klassifikasjonen (trinn 4) droppes av fylogenetiske systematikere, dvs. at de kun opererer med de gruppene fylogenetikken har avslørt: Evolusjonære systematikere sammenfatter imidlertid Amborella trichopoda, nøkkerosefamilien, Austrobaileyales, egentlige tofrøbladete, magnoliaplanter, Chloranthaceae og hornblader til en ny gruppe. Denne nye gruppen er kunstig fordi den ekskluderer de enfrøbladete plantene, selv om disse er nærmere beslektet med f.eks. hornblader enn hornblader er med nøkkeroser.
Resultatet blir:
Nomenklaturen (trinn 5) har gitt gruppene de følgende vitenskapelige navnene:
Taksonomien (trinn 6) deler ut kategorier til gruppene. Den tradisjonelle løsningen har vært å kalle nøkkerosefamilien for en «familie», Austrobaileyales for en «orden», enfrøbladete for en «underklasse» osv. Dette er vanskelig å forene med den fylogenetiske systematikken. Hvis enfrøbladete skal være en «underklasse», måtte dette også gjelde for bl.a. Chloranthaceae og nøkkerosefamilien! De fleste tilhengerne av fylogenetisk systematikk ville derfor ha droppet disse kategoriene helt. Å droppe kategorier betyr bare at man omtaler f.eks. enfrøbladete som «enfrøbladete» i stedet for «underklassen enfrøbladete».
Ikke-systematisk gruppe
Ei ikke-systematisk gruppe er ei polyfyletisk gruppe og kan hevdes å være motsatsen til ei systematisk gruppe. Ikke alle grupper er naturlige, altså i den grad at medlemmene som inngår i gruppen ikke naturlig danner noen eller har noen systematisk enhet. De trenger altså ikke være beslektet, eller spesielt nært beslektet. Et par eksempler er ørner og glenter. Dette er rovfugler som er beslektet, men de inngår i mange forskjellig grupper, sammen med flere andre typer. En ørn kan for eksempel være mye nærmere beslektet med ei glente enn med andre ørner og omvendt. Et annet eksempel er apekatter, som består av både søramerikanske vestaper og asiatiske og afrikanske dyreaper, som bare er fjert beslektet med hverandre.
Subprovinsielle byer
Subprovinsielle byer 副省級城市 (Fù Shěngjí Chéngshì) er en klasse territorielle administrative enheter i Folkerepublikken Kina. Klassifikasjonstypen ble vedtatt av regjeringen den 25. februar 1994. Borgermesteren for en subprovinsiell by er av samme rang som en viseguvernør i en provins.
Til å begynne med ble det opprettet 16 subprovinsielle byer. Men antallet er senere redusert ettersom Chongqing i 1997 ble elevert til byprovins. De subprovesielle byene har en vesentlig høyere grad av rettigheter, kompetanser og ansvarsområder, særlig innen rettspleie og økonomi, enn andre territorielle enheter på sekundærnivå.
De 15 subprovinsielle byene er:
Świętokrzyskiefjella
Świętokrzyskiefjella (polsk: Góry Świętokrzyskie) er en fjellkjede sentralt i Polen, i nærheten av byen Kielce. De to høyeste toppene er Łysica på 612 moh og Łysa Góra på 593 moh. Sammen med Kraków-Częstochowa-høylandet danner fjellene en region kalt Det lillepolske høylandet (Wyżyna Małopolska). Fjellkjeden dekker et areal på 1684 km².
Oldtidens Israels og Judeas historie
Geografisk og kulturell bakgrunn
Israel og Judea var nabokongedømmer på høylandene i sørlige Levanten i løpet av jernalderen (ca. 1200-600 f.Kr.). Det geografiske området hvor de framsto var det sentrale palestinske bakkelandskapet, mellom kysten og dalen langs elven Jordan. Umiddelbart rett sør og øst lå kongedømmene Edom (rett sør for Dødehavet), Moab (øst for Dødehavet), og med Aram i nord og Ammon i øst. Til vest, ved kysten av Middelhavet, lå bystatene til filisterne. Umiddelbart nord for filisternes område strakte Israel seg ut mot kysten, og nord for dette kystområdet lå det ytterligere bystater som tilhørte fønikerne.
Rundt disse relativt små kongedømmene lå det store og mektige riker; i sørvest lå oldtidens Egypt og i nordøst lå Assyria (storhetstid på 700-tallet og 600-tallet f.Kr.) og Babylonia, som ble avløst av Akamenide-dynastiet i Persia. Det var også betydelig kontakt mellom alle disse rikene og folkene, og med bystatene i Hellas langs det nordøstlige middelhavsområdet.
Som Edom og Moab snakket beboerne av Israel og Judea et vestsemittisk språk, en større undergruppe av semittiske språk. Som kulturen i Kanaan og folkene i Aram og Ammon dyrket de guden El. I motsetning til sine naboer i øst og vest dyrket de også en gud ved navn Jahve som ble identifisert med El, men var fiendtlig innstilt til guden Baal. I henhold til Bibelen betraktet folket i Israel og Judea seg som fremmede som hadde tatt landet fra kanaaneerne.
Opprinnelse
De tidligste omtalene av navnet «Israel» kommer fra helt i slutten av bronsealderen i en egyptisk inskripsjon fra rundt 1207 f.Kr. Merneptahstelen ble reist for å feire en egyptisk seier over libyere og havfolkene, men omfatter også et kort dikt eller hymne som lister opp seirer over ulike byer i Kanaan. I nærheten av slutten opptrer linjen: «Israel er lagt øde og hans avkom er ikke (lenger)». Dette «Israel» er blitt identifisert som et folk og det er meget sannsynlig at de ble lokalisert i de nordlige høylandene, geografisk en del av hva som senere ble kongedømmet Israel slik det er beskrevet i Bibelen.
Mot slutten av bronsealderen var de sentrale høylandene ganske sparsommelig befolket med rundt 25 landsbyer og en befolkning på rundt 12 000 mennesker; men mot slutten av den første jernalderen, rundt 200 år senere, hadde antallet landsbyer økt til rundt 300 og befolkningen til opp mot 55 000 innbyggere. Denne relativt raske veksten kan ikke bli redegjort for ved naturlig tilvekst; det innebærer innvandring. Det er derfor antatt at Israel har sin opprinnelse gjennom en kompleks prosess som involverte hovedsakelig innfødte jordbruksfolk i Kanaan, men med bidrag fra innvandring fra andre folkegrupper som har blitt absorbert i den innfødte befolkningen.
Politisk manglet disse høylandsområdene noen tegn på en sentralisert autoritet. Religiøst manglet de noen tegn på templer, helligdommer eller generelt en form for sentral religiøs gudsdyrkelse, skjønt kultobjekter som er assosiert med den kanaaneiske guden El har blitt funnet. Levninger av steintøy og keramikk er sterkt knyttet til tradisjonen fra den lokale sene bronsealderen. Det alfabetet som ble brukt (skjønt svært få eksemplarer er blitt avdekket) er tidlig kanaaneisk. Bortimot den eneste markørene som skiller landsbyene på høylandet fra de kanaaneiske stedene er fraværet av beinlevninger fra griser.
Religion
Endringen i forskernes forståelse av den tidlige israelske kulturen har ført til en andre betydelig endring i perspektivet som involverer karakteren i Jahve-kulten. Med endringen i perspektivet som angår Israels bakgrunn i den kanaaneiske kulturen, har langvarige antagelser om den israelittiske religionen gradvis erodert. Guddommen Baal og Asjera er en del av Israels kanaaneiske arv, og prosessen som førte fram til den israelittiske monoteisme hadde sin årsak i Israels brudd med sin egen kanaaneiske fortid og ikke kun for å unngå sine kanaaneiske naboer. Selv om Bibelen ganske nøyaktig bevitner eksistensen av en israelittisk dyrkelse av Baal og kanskje også Asjera er denne dyrkelsen ikke så mye noe som omhandler israelittisk synkretisme med religiøs praksis fra kanaaneiske naboer, slik en del bibelske avsnitt avbilder det, som det var eksempel på en eldre israelittisk religion.
Demografisk historie
I løpet av 700-tallet f.Kr. hadde Israels befolkning i nord vokst til rundt 350 000 innbyggere. På den tiden da Omris familie styrte, kan det også ha vært et større antall da Israel hadde tapt Hasor, Tel Dan, og Betsaida til Damaskus, og Megiddo og Taanak ble herjet av Hasael, konge av Aram-Damaskus, noe som førte til en avbefolkning av Jisreeldalen. Under omridene var Israel den mest befolkningsrike staten i Levanten, antagelig større enn selv Damaskus, men etter krigene med Damaskus og statskuppet til Jehu, var det antagelig Aram-Damaskus som ble den største staten. Således, under omridene kan befolkningen i Israel ha vært på opp til 500 000 innbyggere.
I sør var det langt mindre befolket. Judeas befolkning, som selv før sammenbruddet i nord, hadde vært lav, vokste kanskje 500 prosent til rundt 120 000 mennesker. Dette betyr at den tidligere størrelsen av Judea før regimet til Akas hadde vært på knappe 24 000 mennesker i sør med rundt 96 000 som kom som flyktninger fra nord, rundt en tredjedel av totalen av den tidligere befolkningen. Det vil antyde at befolkningen i Judea var mindre enn en tyvendedel av det nordlige kongedømmet. I løpet av 900-tallet f.Kr. kan det ha vært enda mindre i antall mennesker.
Den store befolkningen etter at Israel gikk under varte ikke. Hærtokt fra Assyria mot Hiskia, og den pest som kom med denne krigen (Hiskia selv slapp bare såvidt unna) reduserte befolkningen med bortimot 50 000, og førte således til slutten for monarkiet. Judeas befolkning, basert på rimelige anslag fra folketall fra den tiden, var på rundt 75 000, hvor rundt 20 prosent (15 000) levde i Jerusalem.
Jeremias bok i Bibelen rapporterer at totalt 4 600 mennesker ble sendt i landflyktighet til Babylon. Kongebøkene i Bibelen antyder at det var 10 000, og deretter 8 000. En del forskning har antydet at de 4 600 representerte overhodene av husholdningene og at 8 000 var det totale antallet mens de 10 000 kan være rundet av oppover som et sekundært antall. Jeremias bok gir også antydninger om at et tilsvarende antall kan ha flyktet til Egypt. Gitt disse tallene kan det tyde på at 3/4 av befolkningen i Judea ble igjen.
De som kom tilbake på tiden til profetene Esra og Nehemja skal etter sigende ha vært opptil 500 000 mennesker, muligens i løpet av en periode på 100 år. Således, av 50 prosent av den totale befolkningen i den persiske tiden i det beskårete og avgrensede området Yehud (for øvrig et arabisk flertallsord for jøder) er beregnet til rundt 100 000, kanskje så mye som 150 000 i tiden etter det babylonske fangenskapet. Av disse kan man anta at halvparten praktiserte monoteisme, mens den andre halvparten praktiserte den eldre kanaaneiske polyteisme fra før det babylonske fangenskapet. Gitt at Yehud ikke omfattet Beer Sheva eller Hebron, som da var underlagt edomittene, er det mulig at befolkningen innenfor grensene til det gamle Judea var dobbelt av dette, det vil si rundt 240 000 mennesker. Med befolkningen i Israel, som var rundt 10 ganger større enn den i sør kan den totale befolkningen som levde innenfor grensene av kongedømmene Israel og Judea på slutten av den persiske tiden til sammen ha strukket seg opp til 3 millioner, det samme antallet som løselig er det samme som på tiden av det store jødiske opprøret. På denne tiden var det beregnet at antallet jøder kan ha vært en tiendedel av den totale befolkningen i Romerriket, løselig beregnet til mellom 50 og 60 millioner mennesker, og at antallet av jøder i diaspora som hovedsakelig levde i Egypt, Syria og Lilleasia (dagens Tyrkia) var omtrent det samme antallet til det antallet som levde i landet Israel. Disse tallene er løselig beregnet og representerer ikke faktiske folketellinger, men blir oppgitt som en antydning.
Historie
Israelittene var ifølge Bibelen etterkommerne til patriarken Jakob og hans tolv sønner. De tolv stammene i Israel stammet fra ti av hans sønner og to av hans sønnesønner. Levis stamme omfattet prester og tempeltjenere og ble ikke regnet med blant de tolv stammer. Jakobs bestefar Abraham var blitt lovet at hans etterkommere skulle få det landområdet som ble til landet Israel. Abraham ble ifølge beretningen også stamfar til blant annet ismaelittene, midianittene og til edomittene.
Bibelen forteller at Jakob og elleve av sønnene kom til Egypt etter at sønnen Josef hadde vært der en stund. I Egypt økte israelittene i antall. Med tiden tvang egypterne dem til å utføre slavearbeid og behandlet dem dårlig. Det var da Moses stod frem som deres profet og befrier. Det fortelles at israelittene deretter oppholdt seg i ørkenen i mange år hvor de mottok De ti bud, Moseloven og forskriftene for sin religionsutøvelse. Moses' bror Aron ble den første yppersteprest.
Moses var israelittenes leder fram til like før de gikk inn i det lovede land, det landområde som Gud (Jahve) etter sigende hadde lovet dem. Moses selv døde i området rundt Moab etter å ha sett hele landet fra toppen av et høyt fjell. Josva ble etter Moses' død den nye lederen og førte folket inn i landet Kanaan.