cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abbacadabra
Frida som Belle
Forestillingen ble bearbeidet for en TV-produksjon, og vist julen 1983 på fransk kanal TFI. 14 av ABBAs sanger fikk nye franske tekster, og med kjente franske artister som Fabienne Thibeault, Daniel Balavoine, Plastic Bertrand, Maurice Barrier, Daniel Boublil, Francoise Pourcel, Catherine Ferry, Stéphane Le Navelan, Stéphane Boublil, Clémentine Autain og Emmanuelle Pailly. Anni-Frid Lyngstad, som nettopp hadde flyttet til Paris etter ABBAs oppløsning samme år, ble forespurt om hun ville ta del i prosjektet, og fikk rollen som «Belle» (Tornerose). Hun spilte også inn ABBAs «Arrival», et instrumentalspor fra albumet med samme tittel, i fransk versjon; en duett med Daniel Balavoine. Singelen «Belle» ble utgitt over hele Europa, og ga ABBACadabra mye oppmerksomhet.
London
Cameron Mackintosh produserte samtidig forestillingen for en teaterversjon med premiere 8. desember 1983 på Lyric Hammersmith Theatre i London. David Wood og Don Black oversatte tekstene til engelsk. Benny Andersson og Björn Ulvaeus, som hadde komponert ABBAs musikk, ble kontaktet med forespørsel om en ny sang, og de bidro med en nyskrevet sang: «I Am The Seeker», som Wood og Black omskrev deler av teksten til. ABBAcadabra ble satt opp til å vises i kun 8 uker, med skuespillere som Elaine Paige, Michael Praed, Finola Hughes, B.A. Robertson og Jenna Russell i rollene som eventyrfigurene. Björn og Benny produserte to singler fra den engelske oppsetningen: Elaine Paige med en cover av ABBAs My Love My Life, med ny tittel: «Like An Image Passing By». Frida bidro også med «Time», en engelsk versjon av «Belle»; denne gang i duett med B.A. Robertson. Sistnevnte spilte også inn b-siden; den ovennevnte «nye» sangen «(I am) The Seeker».
Eldprøva
Eldprøva (også kjent som Ildprøven) er en norsk TV-quiz som ble sendt på NRK i 1980 og 1987. Programleder, dommer og utspørrer var Per Øyvind Heradstveit.
Eldprøva var en spørrekonkurranse der deltagerne ble plassert i en stol, fikk en lyskaster i ansiktet og deretter bombardert med spørsmål i høyt tempo. Deltakerne fikk ingen hjelpemidler og heller ingen betenkningstid. Først fikk de to minutter til å svare på spørsmål fra sin spesialgren, deretter to minutter til å svare på allmenne spørsmål. Forutsetningene for et godt resultat var høyt kunnskapsnivå og en rask reaksjonsevne.
Programkonseptet var såpass tøft at det ble ansett som en stor påkjenning for såvel deltagere som programleder. Programmet ble raskt omstridt og NRK fikk en rekke klager via telefon fra sinte seere.
Sendinger
Sendingene i 1980 gikk annenhver lørdag (fra 27. september til 8. november). I siste sending skulle de fire vinnerne fra de forrige episodene delta i en finale der premien var 10 000 kroner. De fire finalistene var Rolf Hageland (f. 1934) fra Kristiansand, Knut Ivar Kristiansen fra Gulskogen, Kjell Hofstad (f. 1937) fra Oslo og Thor Dybhavn (f. 1936), en tannlege fra Fredrikstad. Sistnevnte gikk av med seieren.
Grønn trøye (Tour de France)
Grønn trøye (fr. maillot vert) bæres av den som leder poengkonkurransen i Tour de France. Trøya ble introdusert i 1953.
Poengkonkurransen står vanligvis mellom de beste spurterne. Poeng deles ut ved målgang og ved spurter underveis. I mål fordeles poengene blant de første rytterne i forhold til hvilken type etappe det er, blant annet avhengig av hvor stor sannsynlighet det er for at etappen avsluttes med massespurt.
Eldprøva
Sendinger
Sendingene i 1987 gikk hver lørdag fra 16. mai til 20. juni. Finalen ble vunnet av Odd Fredriksen.
Grønn trøye (Tour de France)
Fordeling av poeng
I 2011 ble reglene endret slik at det kun er de 15 første i mål som får poeng, i tillegg til at det er kun én innlagt spurt på hver etappe, med poeng til de 15 første.
Før 2011
I tillegg hadde de fleste etapper to spurter underveis der det deles ut 6, 4 og 2 poeng til de tre første.
Vinnere av grønn trøye
* = Vinnere av den grønne trøyen som ikke vant en etappe underveis.
Choi Im-jeong
Choi Im-jeong (hangul: 최임정, hanja: 崔任貞) (født 14. februar 1981 i Busan, Sør-Korea) er en sørkoreansk håndballspiller. Hun spiller i posisjonen høyre back på Sør-Koreas kvinnelandslag i håndball i Håndball-VM 2011.
Hun har deltatt i håndballturneringene i de siste to sommer-OL og fikk henholdsvis sølv i 2004 og bronse i 2008, etter å ha spilt i nesten alle kampene.
Calverton (Milton Keynes)
Calverton er et verdslig sogn i Milton Keynes, rett utenfor byområdet. Det består av tre små landsbyer: Upper Weald, Middle Weald og Lower Weald.
Navnet er av gammelengelsk opphav, og betyr «gård hvor kalver ales opp». I Domesday Book (1086) nevnes Calvretone som en landsby.
Fra 1894 til 1919 tilhørte området Stratford and Wolverton landdistrikt, og fra 1920 tilhørte det Wolverton inntil distriktet Milton Keynes ble opprettet. Sognet ble opprettet i 2001.
Sognekirken er viet til alle helgener. Det kirkelige sognet dekket en periode også deler av Stony Stratford, men dette ble justert i det 1. århundre.
Theodor Hesselberg
Hans Theodor Hesselberg (født 7. januar 1885 i Lierne, død 10. november 1966 i Oslo) var en norsk meteorolog som var sjef for Meteorologisk institutt i førti år.
Han var prestesønn, og vokste opp på Vossevangen. Hesselberg tok eksamen ved Voss middelskole i 1899, og examen artium i Trondheim i 1902. Han var cand.real. fra 1908, og ble uteksaminert som dr.philos. fra Universitetet i Kristiania i 1913. Han var assistent for Vilhelm Bjerknes fra 1908, og fortsatte som Bjerknes' assistent ved Geofysisk Institutt i Leipzig 1912–1914. I 1915 ble han direktør for Det norske meteorologiske institutt, en stilling han altså innehadde helt til 1955. I perioden 1935–1946 var han også president for Den internasjonale meteorologiske organisasjon (IMO), og han var sentral i arbeidet med å omskape IMO til Verdens meteorologiorganisasjon (WMO).
Sammen med assistenten Bernt Johannes (B.J.) Birkeland (1879–1955) var han en av de første til å oppdage og kartlegge den globale oppvarmingen i det 20. århundre.
Hesselberg var medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi og flere utenlandske vitenskapsakademier. Han var kommandør av Italias kroneorden, offiser av den franske Æreslegionen og ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 1937.
Familie
Han var sønn av Ivar Hesselberg (1850–1928) og Marie Sofie Frost (1847–1937). Faren var prest og etterkommer av presten Iver Hesselberg (1780–1844). I 1912 giftet Hans Theodor seg med Sigfrid (Frida) Landmark (1883–1969), søster av arkitekten Ole Landmark (1885–1970).
Det femte element
Det femte element (originaltittel: The Fifth Element) er en fransk engelskspråklig science fiction og eventyrfilm fra 1997 regissert og skrevet av Luc Besson. Handlingen er lagt 300 år inn i fremtiden, til et futuristisk New York. Her lever eks-soldaten og drosjesjåføren Korben Dallas som ufrivillig blir dratt inn i jakten på noe som kalles "det femte element". Dette viser seg å være det eneste som kan redde menneskeheten fra undergang. De ledende rollene spilles av Bruce Willis, Gary Oldman og Milla Jovovich.
Filmen fikk forholdsvis blandet omtale av kritikerne, men ble en stor publikumssuksess.
Den vant en BAFTA for beste spesialeffekter, tre César Awards og en Lumiere Award.
Handling
Handlingen starter i Egypt i 1914, der en gruppe arkeologer undersøker inskripsjoner på en pyramide. Et romskip med noen svære romvesener lander i ørkenen ved pyramiden og plukker opp fire steiner, som hver representerer de fire elementene jord, ild, luft og vann. Steinene har vært gjemt i pyramiden i tusener av år og nå er de ikke lenger trygge der og blir derfor tatt hånd om av romvesenene. En prest blir også instruert i å videreføre kunnskapen til kommende generasjoner prester og samtidig holde tett om hemmeligheten. Det viser seg at disse steinene skal forhindre en ond makt, som trer inn i en galakse hvert 5000 år, fra å ødelegge kloden.
Handlingen flyttes så 300 år fram i tid, til et futuristisk New York. Eks-soldaten og drosjesjåføren Korben Dallas får en uvanlig passasjer, og dermed dras han inn i jakten på "det femte elementet", som er det eneste som kan redde menneskeheten fra undergang. Mot seg har de den samvittighetsløse våpensmugleren Jean-Baptiste Emanuel Zorg, en gruppe utenomjordiske krigere og en mystisk "Mr. Shadow". Et gammelt presteskap med tilknytning til en utenomjordisk superintelligent skapninger vet hvordan ondskapen skal bekjempes, men de trenger hjelp av det Femte Element. Det er en superskapning som viser seg å være Leeloo, kvinnen søkte tilflukt i drosjen til Korben Dallas.
Popularitet og økonomi
Den femte element innbrakte 263,9 millioner dollar på verdensbasis, hvorav 63,8 millioner i USA. Den ble den niende mest innbringende filmen på verdensbasis i 1997. Den ble den mest sette filmen i Frankrike i 1997, med et besøkstall på 7,7 millioner.
Produksjonskostnadene var på 90 millioner dollar, noe som gjorde den til den dyreste franske filmproduksjon til da. Denne rekorden hadde filmen frem til 2008, da den franske barnefilmen Asterix og de olympiske leker ble lansert til en pris av ca 104,5 millioner (ca 78 millioner euro).
Filmens suksess bidro til å revitaliserte det franske filmselskapet Gaumont.
Anmelderne
Filmen fikk blandet omtale av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den ha fått 71 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den 3 av 4 stjerner.
Også i Norge var anmelderne noe blandet. Film&Kino gav den terningkast seks, Aftenposten og FilmMagasinet fire, mens VG, Dagsavisen og Dagbladet gav den terningkast tre. Anmelderen på det norske nettstedet CINERAMA gav den terningkast fem i 2009 og skrev: «Filmens humor er først og fremst ivaretatt av bisarre karakter, anført av en frydefullt overspillende Gary Oldman som Zorg. Bruce Willis får lov til å gjøre alt han liker best, for hans røslige, ironiske tøffing med et hjerte av gull er faktisk helt typisk for denne genren. En utmerket film for tegneserieelskere, så får det være at mange andre vil finne den litt masete».
Bakgrunn og innspilling
Manus er bearbeidet ut ifra en lang upublisert historie som Luc Besson selv påbegynte da han var i tenårene. På grunn av lengden er det bare første del av historien som filmen baserer seg på. En oppfølger, som etter planen skulle hete Mr. Shadow, ble planlagt like etter, men ble skrinlagt innen ett år.
Det meste av filmen ble innspilt i Pinewood Studios i England.
Kostymene i filmen ble skapt av Jean-Paul Gaultier. Spesialeffektene var ved firmaet Digital Domain.
Tannemalje
Tannemalje er et emaljeaktig stoff, det hardeste og mest mineraliserte stoffet kroppen framstiller og er en viktig bestanddel i tenner hos virveldyr og i skjellene hos bruskfisker og noen beinfisker.
Funksjon
Emaljen er en av fire hovedgrupper av vev som utgjør tenner og er normalt den overflaten på den delen av tennene som stikker opp av gummen. Emalje i seg selv er hardt, men relativt sprøtt, og støttes opp innenfra av tannbein. 96% av emaljen består av mineraler, mens vann og organisk material utgør resten.
Utseende
Tannemalje er i seg selv svakt gjennomskinnelig og varierer normalt fra svakt gulaktig til gråhvit i fargen. Når emalje forekommer i svært tykke lag, som på forsiden av tennene til gnagere, virker emaljen rødbrun. Tynne lag med emalje uten strukturer under, slik som man kan se lags kanten av tennene, virker blålig. Tannemalje varierer i tykkelse fra art til art og tann til tann. Hos de fleste pattedyr er emaljen tykkest over spissene på tannkronen, og tynnest langs den nedre kanten.
Materiale
Hoveddelen av mineralene i tannemalje er Hydroksylapatitt, som er krystallinsk kalsiumfosfat, Ca10(PO4)6(OH)2. Den store andelen mineraler i tannemaljen er årsaken til at den er så hard og slitesterk, men gjør også at den er sprø og kan knuse lett. I motsetning til dentin og bein inneholder ikke emaljen ikke noe kollagen. I stedet finnes det to typer proteiner som bare finnes i tannemalje: amelogenin og enamelin. Funksjonen til disse proteinene er ikke fullt ut kjent, men trolig hjelper de til ved dannelsen av emaljelaget ved å fungere som et rammeverk for kalsiumfosfatkrystallene.
Krystallstruktur
Den grunnelegende enheten i krystallstrukturen er en krystallstav eller prisme, 4-8 μm i tverrmål som består av tettpakkede krystaller av hydroksylapatitt. Disse prismene står vertikalt mot tannbeinet under. Tversnittet av en slik prisme kan minne om et nøkkelhull, med toppen (hodet på nøkkelhullet) orientert opp mot tannspissen.
Dannelse
Siden tannemalje ikke har rom for celler eller blodårer, kan den ikke vokse. All tannemalje dannes derfor ved utskillelse av hydroksylapatitt fra ameloblaster i egne kapsler i vevet. Disse kapslene er alltid dannet fra lommer av ektoderm som flytter seg til der tenner skal dannes under fosterutviklingen.
I kapslene dannes først selve tannbeinet, deretter vil de omkringliggende cellene legge på krystaller av emalje i mønsteret beskrevet over. Når tannen (eller skjellet hos de fisker som har emaljedekkede skjell) bryter gjennom og opp i dagen, kan det ikke legges på ny emalje. Hos fisk, amfibier og krypdyr vil de emaljedekkede tennene skiftes ut etter hvert som de slites. Hos pattedyr kommer det bare to sett med tenner, og de endelige tennene vil ikke erstattes etter at emaljen er slitt ned. Noen pattedyrtenner med stor tannslitasje (som fortennene hos gnagere og hjørnetennene hos svin, har åpen rot. Kapselen med ameloblaster dannes ikke på nytt etter at tannen er brutt fram, men forsetter å produsere tannbein og tannemalje slik at tanna hele tiden vokser fram og slites i fasong av bruk.
Stjørdalshalsen
Stjørdalshalsen (lokal uttale: Sjørdarshærsj’n ), også kalt Halsen og Stjørdal, er et tettsted og administrasjonssenteret i Stjørdal kommune i Trøndelag. Med innbyggere per 1. januar er det Trøndelags nest største tettsted. Stjørdalshalsen ligger mellom Stjørdalselva og Gråelvas utløp i Stjørdalsfjorden, en arm av Trondheimsfjorden. Stedet ligger også nederst i dalføret Stjørdalen. Stedsnavnet og innbyggernavnet «halsbygg» viser til plasseringen mellom de to elveløpene. Stjørdalshalsen var etablert som et strandsted iallfall på 1600-tallet. I 1875 ble Stjørdalshalsen opprettet som egen bygningskommune. Da hadde stedet vokst til en sammenhengende bebyggelse preget av handels-, håndverks- og industrivirksomhet. Med vedtak i kommunestyret i 1997 fikk Stjørdalshalsen bystatus.
Næringsliv og transport
Stjørdalshalsen er et betydelig industri- og servicesentrum, med kjøpesentre som Torgkvartalet kjøpesenter og Hellsenteret, samt maskinindustri, produksjon av mineralske produkter, plastvareindustri og næringsmiddelindustri. Statoils driftsadministrasjon for den midtre region i Norskehavet ligger på Tangen. Dessuten ligger en av fylkets største skoler, Ole Vig videregående skole, på Stjørdalshalsen. Statens trafikklærerskole, som er en avdeling av Høgskolen i Nord-Trøndelag, ligger også her.
Stedet regnes som et trafikknutepunkt. Europavei 6 krysser Europavei 14 i Halsø-krysset. Jernbanene Dovrebanen, Nordlandsbanen og Meråkerbanen møtes på Hell like vest for Stjørdalshalsen. Fra Hell går også Fylkesvei 705 (tidligere Riksvei 705) fra Europavei 6, via Lånke, Selbu og Tydal til Brekken. Trondheim lufthavn, Værnes ligger ved Stjørdalshalsen.
Administrativ inndeling
Stjørdalshalsen med omland utgjør Stjørdal sogn (tidligere Værnes sogn) i Den norske kirke, og har middelalderkirken Værnes kirke som hovedkirke. I 2015 ble Stjørdal kirke på Stjørdalshalsen vigslet. Værnes, Skatval og Lånke sogn utgjorde tidligere Nedre Stjørdal prestegjeld i Stjørdal prosti i Nidaros bispedømme.
Med formannskapslovene fra 1837 var Stjørdalshalsen en del av Stjørdalen formannskapsdistrikt, som ble delt i landkommunene Nedre og Øvre Stjørdalen i 1850. Den 1. januar 1902 ble Nedre Stjørdalen delt i Stjørdal, Skatval og Lånke kommuner. Stjørdal kommune hadde på dette tidspunktet 3 158 innbyggere, og grensene sammenfalt med Værnes sogn. Den 1. januar 1962 ble Stjørdal, Skatval, Lånke og Hegra kommuner slått sammen til den nye Stjørdal kommune. Gamle Stjørdal kommune hadde 6 204 innbyggere ved sammenslåingen. Den nye kommuneadministrasjonen ble lagt til Stjørdalshalsen.
Stjørdalshalsen ble opprettet som egen brann- og bygningskommune i 1875. I 1917 ble bygningskommunens grenser utvidet til å omfatte et område på 2640 dekar. Stjørdalshalsen bygningskommune opphørte i 1956 og ble et bygningsdistrikt etter daværende bygningslov, men underlagt reguleringen i resten av kommunen. Det ble innført murtvang i sentrum. I 1978 ble det vedtatt en generalplan for Stjørdal, etter bygningsloven av 1965, som også omfattet spredtbygde strøk.
Med vedtak i Stjørdal kommunestyre fikk Stjørdalshalsen bystatus fra 1. juni 1997. Kommunestyret avviste samtidig Stjørdalshalsen som offisielt navn på tettstedet, til fordel for Stjørdal. Bystatusen kom ti år etter at kommunestyret vedtok den første sentrumsplanen. Nye sentrumsplaner ble vedtatt i 2002 og 2008.
Tom Horn
Thomas «Tom» Horn (født 21. november 1860, død 20. november 1903) var en speider i USAs hær og leiemorder på slutten av 1800-tallet. Han ble født i Scotland County i delstaten Missouri, og hengt i 1903 etter å ha blitt funnet skyldig i drapet på en fjorten år gammel gutt. Man antok at han hadde tatt livet av ytterligere 16 mennesker som bestillingsdrap.
Bakgrunn
Tom Horn var nummer fem i en søskenflokk på tolv. Familien drev en gård i Missouri. Som barn ble Tom ofte slått av sin far, og han flyttet tidlig hjemmefra. Han var stor av vekst, og derfor ble han ofte tatt for å være eldre enn hva han faktisk var.
I 1875 møtte han tysk-amerikaneren Al Sieber (1843–1907) i Fort Whipple ved Prescott i Arizona. Sieber hadde da i flere år vært leder for hærens rekognoseringsgruppe. Siebers menn hadde vært og var sentrale i hærens krigføring mot og jakt på apachekrigere. Han ansatte Tom Horn som en av sine speidere, ettersom Horn snakket både spansk og apachespråk godt.
Grunnet pengemangel ble alle de hvite speiderne sagt opp i 1878, og sammen med andre speidere dro Horn til der hvor Tombstone ble grunnlagt. Tombstones grunnlegger, Ed Schiffelin var for øvrig en av de oppsagte speiderne. Horn finner sølv og livnærer seg som jeger ved å selge kjøtt til graverne.
Fangingen av Geronimo
I de fleste historiebøker nevnes ikke Horn i forbindelse med Geronimos overgivelse. Blant dem kan nevnes Apache-indianerne av Helge Ingstad, The Story of the West og Nya indianboken : biografisk handbok. Charles Gatewood kan være hovedmannen og påstanden om at det var Horns fortjeneste stammer fra Horns egen biografi. Gatewood ble i alle fall nominert til æresmedaljen for sin innsats. For Geronimo gikk det for øvrig dårlig. General Miles bryter de løftene general Crook hadde gitt. Geronimo og apachene ble nemlig sendt til Florida.
Lovmann
I 1888 er Horn assistent for sheriff Glenn Reynolds i Gila County. Reynolds blir drept når han eskorterer Apache Kid til fengselet i Yuma. Den andre assistenten William Holmes blir også drept, mens kusken Eugene Middleton overlever mirakuløst. Begivenhetene er for øvrig skildret i den italienske tegneserien Tex Willer nr. 6 1975 (norsk utgave). Horn selv var rasende over at han selv ikke hadde blitt med, det kunne ha reddet Reynolds og de andre (Horan, 1954, s. 242).
Fra 1890 til 1894 arbeidet han for Pinkerton. En av de mest kjente bragdene hans var å arrestere Peg Leg Watson fra Wild Bunch (Horan, 1954, s. 197). I den perioden skal han hatt 17 ofre på samvittigheten (Trachtman,1974, s. 201).
Vigilant
Etter at Tom Horn sluttet i Pinkerton kom han til Wyoming. Der ble han ansatt av Iron Mountain Cattle Company (i praksis av John C. Coble). Jobben bestod i at han skulle skaffe bevis mot kvegtyvene. Langhoff-gjengen ble tatt på fersk gjerning i 1895.
Overraskende fikk alle skurkene enten milde straffer eller så ble de frikjent. Horn foreslår at de skal drepe noen av kvegtyvene for dermed å oppnå en preventiv effekt (Krakel, 1988, s. 5). Dette avviser medlemmene i «The Stock Growers Association». Noen av de største kvegeierne har imidlertid sansen for ideen. I 1895 blir de to kvegtyvene Wiliam Lewis og Fred U. Powell drept. Om det er Horn som drepte dem er uvisst. Det vi vet om saken er at ingen av dem bodde langt fra ranchen til John C. Coble (Krakel, 1988, s. 6-7). Begge to ble drept med et geværskudd. Deretter stilner kvegtyveriene fram til 1898. Da drar Horn til Cuba for å være med i «Rough Riders» som ble organisert og ledet av Teddy Roosevelt). I 1899 kommer han tilbake og kvegtyveriene er da et stort problem.
I 1900 blir to kvegtyver drept. Matt Rush (President i «Brown's Park Cattle Association») og hans venn, Isam Dart. Senere forsøker Joe Lefors å få han arrestert på det. Ved å utgi seg som en potensiell oppdragsgiver lykkes han i å få Horn til å nevne sine bedrifter. Horn skriver i et brev til Lefors: «I can handle Them. They can scarcely be any worse than the Brown's Hole Gang and I stopped cow stealing there in one summer» (Brev nr. 2 i korrespondansen mellom Horn, Lefors og W.D. Smith gjengitt i Krakel, 1988, s. 12).
LeFors rakk ikke å få gjort noe med saken før Willie Nickell ble drept 18. juli 1901. Lefors egen beretning; An autobiography by Joe Lefors ble gjengitt på sidene 39-54 i Krakels bok. Der står det at Horn møtte Lefors i Cheyenne. I nærvær av Charlie Ohnhaus og Leslie Snow tilstod Horn at han hadde drept Nickell. Horn var også edru ifølge LeFors. Al Leslie, Andrew Nelson, Frank Kerrigan og Grover Reisl kunne imidlertid fortelle om en full Horn. Lefors skrev dog at mange var uenige med han om det. Dette skjedde den 12. januar 1902. Sandy McNeal,Vincent McGuire og E. O. Robertson bekreftet at Horn var edru. McNeal nevnte også at Horn var snakkesalig.
Om Horn var skyldig skal sies usagt. Det er i alle fall mange ting som tilsier at han ikke var skyldig. Kels Nickell (Willies far) bekreftet at det var trøbbel mellom dem og Miller-familien (Krakel, 1988, s. 69). Den 29. oktober 1903 sa Glendolene Irene Kimmell at det var Victor Miller som drepte Willie Nickell (Krakel, 1988, s. 220). Jack Martin kunne bekrefte at Miller hadde gitt LeFors 500 dollar.
Otto Plaga og Raymond Hencke så dessuten Horn langt fra selve åstedet på drapsdagen. Otto Plaga var imidlertid regna som et upålitelig vitne. Endelig kan det nevnes at Nickell ble drept med en 44-40 kule. Horn var kjent for å bruke en 30-30 rifle. Både Victor og Gus Miller bekrefta det (Krakel, 1988, s. 80 og 83). På den annen side kunne verken Duncan Clark, John D. Ryan eller Hiram Davidson se Horn ved Iron Mountain Ranch på drapsdagen (John Cobble eide den ranchen).
Domfellelse og henrettelse
Den 18. juli 1901 ble liket av fjortenåringen Willie Nickell funnet i nærheten av porten i innhengningen til Nickell-familiens gård. Willies far var bonden Kels Nickell, som lå i en nabofeide med bonden Jim Miller etter å ha startet med sauedrift. Miller anklaget Nickell for å la sauene beite på Millers eiendom. Horn hadde kommet på besøk til Miller-familien den 15. juli. Der hadde han også truffet stedets lærerinne, som hadde husvære hos familien. Miller-familiens mange barn gikk på skole sammen med Willie Nickell og hans søsken, og lærerinnen fortalte i retten at foreldrenes nabofeide ofte ble gjenspeilet i konflikter mellom elevene hennes. Det var ingen barn fra andre familier på denne utkantskolen. Etter funnet av Willies like ble det åpnet drapsetterforskning, og i perioden fra juli til september inntraff det en rekke andre, voldelige hendelser. Blant annet ble Kels Nickell skutt og såret den 4. august 1901, og mellom 60 og 80 av sauene hans ble funnet døde; de hadde ifølge rettsdokumentene blitt enten skutt eller klubbet ihjel. Angrepet på Kels Nickell ble etterforsket i forbindelse med drapet på hans sønn Willie.
Den 20. november 1903 ble Tom Horn hengt i Cheyenne i Wyoming, etter å ha bli kjent skyldig i drapet på Willie Nickell. Det har siden vært omstridt hvorvidt han faktisk var skyldig eller ikke.
Welhavens gate (Oslo)
Welhavens gate (1-21, 2-22 ), tidligere Asylgaden etter Pleiestiftelsen for Smaabørn, er en kort gate i bydel Frogner i Oslo. Den går mellom Holbergs plass og Parkveien, parallelt med Pilestredet.
8. serierunde i Premier League 2009/10
8. serierunde i Premier League 2009/10 begynte lørdag 3. oktober med fem kamper. Søndag 4. oktober ble det spilt fire kamper, blant annet Chelsea – Liverpool. Runden ble avslutta mandag 4. oktober med Aston Villa mot Manchester City.
Welhavens gate (Oslo)
Den fikk sitt navn i 1874 og er oppkalt etter dikteren Johan Sebastian Welhaven (1807–73).
I nr 5 bodde Herman Harris Aall etter krigen.
I nr 9, «Jebegården», lå tobakksfabrikken Fredrik Jebe & Co. Cigar- og Cigaretfabrik som skal ha introdusert ordene cigar og cigarette i Norge. Fabrikken ble grunnlagt i Karl Johans gate i 1865 og flyttet senere til Welhavens gate, og markerte seg med kjente merker som Marboro og Craven «A».
En gal manns dagbok (Lu Xun)
En gal manns dagbok (kinesisk: 狂人日記, pinyin: Kuángrén Rìjì) er en novelle skrevet av Lu Xun, en av grunnleggerne av  baihua (白話, talespråk) -kinesisk, i mai 1918. Den anses for å være et av de første og mest innflytelsesrike verker forfattet på talespråkskinesisk. Den gal manns dagbok er et forsøk fra Lu Xuns side på å beskrive føydalismens følger for det kinesiske folk. Han bruker kannibalisme allegorisk for å påvise hvordan utdaterte verdier eter ivei på enkeltmennesket. Novellen fikk stor betydning for Ny kultur-bevegelsen.
Tittelen er inspirert av Nikolai Gogols novelle Fra en gal manns dagbok.
50-øre (andre betydninger)
50-øre har flere betydninger:
Inkubator
En inkubator [inkubˈator] er et apparat eller et rom som kan holde en bestemt temperatur svært nøyaktig. I laboratoriesammenheng kan denne brukes for dyrking av mikroorganismer, eller for ruging av egg på en gård.
Eksterne lenker
Inkubasjonsprogrammet; siva.no
Spøkelsefortelling
Spøkelsefortelling er enhver form for litterær tekst, eller drama, som omhandler et spøkelse, eller benytter som forutsetning muligheten av et spøkelse, eller figurenes tro på dem. Spøkelset kan opptre av seg selv eller bli påkalt av en form for magi. Knyttet til spøkelset er forstillingen om «det hjemsøkte», hvor det overnaturlige enheten er knyttet til et sted, et objekt eller en person.
I dagligtale kan betegnelsen «spøkelsefortelling» referere til enhver form for skremmende eller grøssende fortelling. I smaler forståelse er spøkelsefortellingen blitt utviklet i novelleformatet. Det er en form litteratur om det overnaturlige, og framstår som en egen sjanger med særskilte gjenkjennende virkemidler, og er ofte preget av elementer som skal skremme eller gi grøss hos leseren eller tilhørerne. Mens de fleste spøkelsefortellinger ofte har til hensikt å være skremmende, kan de ha blitt skrevet for å tjene andre hensikter, fra komedie til moralistiske fortellinger. Spøkelsene opptrer ofte i fortellingen som en slags vokter eller som en profet for hva som skal skje. Storhetstiden til spøkelsefortellinger var i romantikkens tradisjon på den gotiske roman på 1700- og 1800-tallet, særlig i Storbritannia og USA. Den amerikanske forfatteren Edgar Allan Poe (1809-1849) står som en representant for denne utviklingen. Moderne spøkelsefortellinger er gjerne preget av denne tiden og framstår gjerne som noe gammeldagse. Troen på spøkelser er funnet i alle kulturer rundt om i verden, og således kan spøkelsefortellinger bli formidlet både i skriftlig som muntlig.
Folkelig
Spøkelser er en del av folkelig tradisjon, og forekommer i både myter, sagn og legender over hele verden. I noen kulturer skilte en mellom avdødes ånder, som ble regnet som en del av tilværelsen, og mere uforklarlige åndsmakter. Noen religioner hadde ikke åndene med som en del av sin lære, og bekjempet fenomenet. Tradisjonene ble derfor gjerne holdt vedlike i en muntlig fortellertradisjon og gjerne samlet inn og skrevet ned flere hundreår senere, med de endringer som da hadde funnet sted.
Litterært grep
Forfattere som William Shakespeare benyttet spøkelse og avdødes ånder som ett av flere litterære kunstgrep, men i Hamlet er spøkelset ikke mer enn en katalysator for handlingen, ikke hovedpoenget og dramaet er således ikke en utpreget spøkelsefortelling.
Litterært var spøkelseshistorien en del av en sjanger som ble dyrket av forfattere som Charles Dickens, Edgar Allan Poe, Guy de Maupassant med flere. Spøkelseshistorien, ofte som novelle, hadde en glansperiode i den gotiske roman, og oppnådde stor popularitet. Noen få forfattere skriver fortsatt bøker i denne tradisjonen.
Kristian Alfonso
Kristian-Joy Alfonso (født 5. september 1963 i Brockton i Massachusetts) er en Daytime Emmy-nominert amerikansk såpeopera-skuespiller, og tidligere kunstløper og modell. Hun er kjent for sin rolle som Hope Williams Brady i TV-serien Days of our Lives.
Alfonso forlot TV-serien i april 1987 for å spille i såpeoperaen Falcon Crest som Pilar Ortega i de siste sesongene av denne serien. Hun returnerte til Days of our Lives en kort stund mellom april og juli 1990. I 1993 spilte hun sammen med Dolph Lundgren i filmen Joshua Tree hvor hun spilte en politimann som ble bortført av en uskyldig fange som var på rømmen fra fengsel.
Alfonso var også med i TV-serien Venner for livet i episoden som heter «The One That Could Have Been». Alfonso har vært gift to ganger og er mor til to sønner, i tillegg til at hun har en stesønn.
Castelo Branco
Castelo Branco (portugisisk for Hvite festning) er en bykommune i Portugal. Den er hovedstad for distriktet Castelo Branco, tilhører Região Centro og underregionen Beira Interior Sul. Byen har ca. 31 200 innbyggere, hele kommunen ca. 56 000.
Byen ble grunnlagt av Tempelherreordenen, og ble gjort til en by i 1771. Byen er et populært mål for turister, fordi det er bygd mange kirker der.
Sogn
Kommunen består siden 2013 av 19 sogn (freguesias):
Cass County (Michigan)
Cass County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger sørvest på den sørlige halvøya (Lower Peninsula) og grenser mot Van Buren County i nord, St. Joseph County i øst og mot Berrien County i vest. Det grenser også mot delstaten Indiana i sør.
Cass Countys totale areal er 1 317 km² hvorav 42 km² er vann. I 2000 hadde fylket 51 014 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Cassopolis.
Go Skateboarding Day
Go Skateboarding Day er en internasjonal rullebrettdag og holdes 21. juni hvert år.
Mange byer og steder har konkurranser og opplegg arrangert av rullebrettbutikker og andre organisasjoner.
Nymåneselskapet
Nymåneselskapet (kinesisk: 新月社, pinyin: Xīnyuè shè) var et kinesisk litterært selskap grunnlagt av dikteren Xu Zhimo i 1923. Det bestod frem til 1931. Det tok sitt navn etter The Crescent Moon, et dikt av Rabindranath Tagore. Blant sine medlemmer talte selskapet, i tillegg til Xu Zhimo, også den ledende forfatter og skolemann Hu Shi, dikterne Wen Yiduo og Bian Zhilin, forfatterne Liang Shih-chiu og Shen Congwen, Rao Mengkan, og sosiologen Pan Guangdan.
Nymåneselskapet var den av Ny kultur-bevegelsen.
Christianus Sextus
Christianus Sextus, eller bare Sextus på folkemunne, var en av de viktigste gruvene til Røros Kobberverk for utvinning av kobbermalm og svovelkis. Gruven er beliggende nord i det såkalte Nordgruvefeltet drøye 2 km rett nordøst for Kongens gruve og 13 km nord for Røros. Den ligger i sydskråningen av Storkletten mot Orvsjøen. Sextus ble drevet i hovedsakelig to perioder mellom 1723 og 1940.
Gruvenavnet
Opprinnelig ble gruven kalt Sandkjernen grube, men fikk så navnet etter Christian VI, konge av Danmark-Norge.
Oppdagelse og strid om finnerretten
Forekomsten som ble til Christianus Sextus gruve ble oppdaget i 1723 av Peder Monsen Rugelsjøen, en lokal gårdbruker fra Rugldalen som jobbet ved den nærliggende Arvedals gruve. Det var opprinnelig strid om finnerretten mellom ham og Mathias Volqvart Brun, som var organist ved Røros kirke og ivrig med skjerping, men Brun oppga sin påståtte finnerrett til Sextus i 1735.
Gruvedriften
Første driftsperiode i Sextus varte til 1763, og gruven lå deretter brakk i et drøyt århundre.
Ved etableringen av Rørosbanen i 1877 åpnet det seg nye muligheter for eksport av svovelkis, og driften på kis ved Kongens tok seg kraftig opp på 1880-tallet. Nye undersøkelser ble gjort på Sextus og en ny malmgang med opptil 5 m mektighet ble funnet og oppfart med diamantboringer. Gruven ble følgelig lenset i 1891 og driften startet opp igjen med rundt 60 mann. Malmen ble i første omgang fraktet med hest til Arvedals gruve. I 1886 ble det etablert en jernbane, Arvedalslinjen, fra Arvedals til Tyvold stasjon på Rørosbanen. En ny lovende malmgang ble funnet i 1907 på et undre nivå, igjen ved diamantboringer, og ny sjakt ble derfor åpnet i 1914. Gruven ble elektrifisert og det ble bygget en ca. 600 m lang taubane ned til Arvedals gruve. I 1910 ble Arvedalslinjen nedlagt og det ble etablert taubane fra Arvedals, via Sextus og ned til Harborg stasjon på Rørosbanen. Taubanen var i drift helt til Nordgruvefeltet som helhet ble nedlagt i 1945.
Kobberprisene sank imidlertid kraftig etter første verdenskrig og gruven ble stengt igjen i 1919. I 1927 ble gruven atter lenset og driften kom i gang, dog i beskjeden skala og med stadige avbrudd frem til 1934. Det var igjen noe drift i 1937 og 1938, og aller siste gang Sextus var i drift var våren 1940.
Forekomsten består av to soner, "undre og øvre leie". Det øvre ble drevet stort sett før 1907, da det undre nivået ble funnet. Avstanden mellom nivåene er bare 10–15 m i de ytre deler og avtar mot nord. Begge soner er stort sett flattliggende. Den øvre sonen består vesentlig av pyritt med lokalt store mengder sinkblende, mens den undre sonen er anriket i magnetkis med høyere innhold av kobberkis. Det være tatt ut totalt 250.000 tonn, fordelt på 120.000 tonn smeltemalm og 130.000 tonn kis. Det kjente samlede areal av de to malmnivåene er ca. 50000 m². Alle gruveåpningene med unntak av sjakten fra 1914 er gjenfylt.
Taubanestasjonen for frakting av malm til Kongens står fremdeles, men er falleferdig. Flere av bukkene langs taubanetraseen står også, likeledes bukker østover som senere fraktet malm fra Kongens via Sextus til Harborg på Rørosbanen. Like øst for taubanestasjonen står grunnmuren etter den siste arbeidsbrakken og likeledes står stallen like ved intakt.
Johan Falkberget og Sextus
I 1891 begynte Johan Falkberget som «vaskar-ryss» (det vil si «vaske-gutt») ved Sextus; han var da tolv år gammel. Jobben som «vaske-gutt» bestod i å stå ved et trebord som ble overskyllet med vann. På trebordet lå det malm som ble fuktet for at kisen skulle synes bedre, slik at gråberget lettere kunne skilles fra med hammer – et tungt og kaldt arbeid. Falkberget steg i gradene som gruvearbeider frem til han sluttet i 1906. Han skildret senere gruvens tidlige historie i romansyklusen Christianus Sextus, hvor virkelighetens Peder Monsen og Mathias Brun var rollemodeller for sentrale romankarakterer.
Den algeriske nasjonalbevegelsen
Den algeriske nasjonalbevegelsen (fransk: Mouvement national algérien, eller MNA, Tamazight: Amussu Aɣelnaw Adzayri, Arabisk: الحركة الوطنية الجزائرية ) var en algerisk organisasjon som ble opprettet for å motvirke Front de libération nationale (FLN). Organisasjonen ble støttet og ifølge enkelte også delvis finansiert av franskmennene som ønsket å undergrave FLN-bevegelsens status som representativ for den algeriske befolkningen.
Bevegelsen ble opprettet av nasjonalisten Messali Hadj under Algeriekrigen. Han hadde ledet tre lignende organisasjoner tidligere fra 1926, men opplevde likevel at uavhengighetskrigen ble startet uten at han ble konsultert. Opprettelsen av MNA ble dermed hans revansj over FLN. Han fant støtte blant algeriere bosatt i Frankrike som hadde sett opp til ham i fortiden, og til dels også hos franske myndigheter. Men til tross for militær støtte fra Frankrike, ble organisasjonen nedkjempet av FNL innen 1959 både i Algerie og Frankrike.
Kontrollen over det selvstendige Algerie etter uavhengighetskrigen lå solid i FLNs hender, mens MNA opphørte som politisk organisasjon.
Howard Staunton
Howard Staunton (født april 1810 i London, død 22. juni 1874 samme sted) var en engelsk sjakkspiller, sjakkjournalist, sjakkbokforfatter og Shakespeare-ekspert som kan ha vært verdens sterkeste sjakkspiller i årene 1843 til rundt 1851.
Staunton lånte navnet sitt til et nydesignet brikkesett som kom på markedet i 1849. Stauntondesignet er den offisielle internasjonale FIDE-standarden for brikkesett.
Sjakkaktiviteter
Det er dokumentert at Staunton var i London i 1836, og at han tegnet et abonnement på William Walkers bok Games at Chess, actually played in London, by the late Alexander McDonnell, Esq.
Fra mai til slutten av året 1840 skrev Staunton en sjakkspalte for New Court Gazette, og begynte deretter å skrive for British Miscellany, noe som ledet til at han i 1841 grunnla sjakkmagasinet Chess Player's Chronicle, der han var redaktør fram til Robert Barnett Brien overtok i 1854.
I 1842 spilte Staunton hundretalls partier mot den sterke spilleren John Cochrane. Disse partiene ble en god forberedelse før det som året etter ble Stauntons største sjakkbragd. Det hele begynte med den franske mesteren Pierre Saint-Amants besøk i London. I 1843 tapte Staunton en kort match mot Saint-Amant med sifrene 3½-2½, men returmatchen som ble spilt mellom 14. november og 20. desember 1843 på Café de la Régence i Paris vant Staunton med 13 mot 8. Etter Saint-Amants nederlag var det ingen franskmenn som var i stand til å forsvare det franske sjakkhegemoniet som hadde vart siden François-André Danican Philidors tid på andre halvdel av 1700-tallet. London overtok dermed rollen som verdens sjakkhovedstad.
Staunton dro motstrebende til Paris det påfølgende året for å spille mot Saint-Amant en tredje gang, men matchen ble utsatt og tilslutt avlyst på grunn av en alvorlig lungebetennelse Staunton pådro seg under reisen. De to spilte aldri mot hverandre igjen.
I 1845 startet Staunton en sjakkspalte for Illustrated London News som han drev livet ut. Ifølge The Oxford Companion to Chess var dette verdens mest innflytelsesrike sjakkspalte. I april 1845 vant Staunton og Hugh Alexander Kennedy et telegrafparti mot en gruppe fra London.
I 1847 gav Staunton ut sitt mest kjente verk, læreboka The Chess-Player's Handbook. En annen bok, The Chess-Player's Companion fulgte i 1849.
Selv om sjakklubben i London nektet å sende deltakere til turneringen, ble London 1851 en suksess. Staunton selv var nok skuffet over egen innsats, for etter å ha kjempet i en måned blant 16 av verdens beste sjakkspillere ble han slått ut av Adolf Anderssen og mistet deretter andreplassen til den tidligere eleven Elijah Williams. Det var nå klart at Stauntons hadde gjort sitt beste som spiller, men takket være bøkene hans og egenreklamen i sjakkspalten sin beholdt han ryet som verdens ledende sjakkautoritet. Helt ferdig som spiller var han likevel ikke, for senere i 1851 revansjerte han seg mot Williams ved å slå ham 6-4 med en remis, og likedan ved å knuse Carl Jaenisch i en match 7-2 med en remis.
I 1853 dro Staunton til Brussel for å møte Tassilo von Heydebrand und der Lasa. De diskuterte standardiseringen av reglene i sjakk og spilte en kort match som endte i Lasas favør, fem mot fire med tre remis.
Fra 1856 begynte Staunton å trekke seg tilbake fra sjakkverdenen, men hans store ego hindret ham fra å innse at han ikke lengre klarte å holde tritt med toppskiktet. Innerst inne må han ha lagt merke at spillet til toppmesterne raskt utviklet seg uten at han maktet å henge med, men han deltok likevel i en turnering i Birmingham i 1858 som ble arrangert av det nyopprettede «British Chess Association.» Johann Jacob Löwenthal slo hurtig ut Staunton ved å vinne to partier på rad. Dette ble Stauntons siste offentlige sjakkturnering og da Paul Morphy besøkte England i 1858, valgte Staunton å avvise utfordringen fra amerikaneren. William Shakespeare var nå blitt Stauntons hovedbeskjeftigelse. Likevel publiserte Staunton en sjakkbok i 1860 med tittelen Chess Praxis, der han forsøkte å tilfredsstille publikums interesse for Morphy ved å vie 168 sider av boka til amerikanerens partier, kommentert av Staunton.
Shakespeare-ekspert
Rundt midten av 1850-årene skrev Staunton en kontrakt med Routledge om å redigere en kommentert utgave av Shakespeares tekster. Verket The Globe Illustrated Shakespeare: The Complete Works Annotated ble gitt ut fra 1857 til 1860 og fikk god kritikk da det kom ut, men blant moderne Shakespeareforskere har Stauntons verk et tvilsomt ry.
Staunton publiserte mange artikler om Shakespeare i 1864 og 1865. Hans siste bok var Great Schools of England, publisert i 1865. Han arbeidet på enda en sjakkbok da han i en alder av 64 år døde sittende ved skrivebordet i biblioteket sitt. Stauntons siste bok, Chess: Theory and Practice ble publisert posthumt i 1876 og var redigert av R.B. Wormald.
Ettermæle
Det er hengt opp en minneplakett i Stauntons bopel i Landsdowne Road nr 117, London W11. Graven på Kensal Green Cemetery i London var lenge umerket, men i 1997 reiste The Staunton Society en minnestein påført en inngravert springer på graven.
Bobby Fischer skrev i 1964 at Staunton var en av de ti største spillerne i historien. Han forklarte det med at ''«Staunton var den mest dypsindige åpningsanalytikeren noen sinne. Han var mer teoretiker enn spiller, men ikke desto mindre var han den sterkeste spilleren på sin tid… I tillegg forsto han alle de posisjonelle konseptene som moderne spillere holder kjær, og på denne måten – med Steinitz – må han betraktes som den første moderne spilleren.»'' Staunton var langt forut for sin tid ved å spille i en stil som i 1920-årene ble kjent som «den hypermoderne skolen». Engelsk åpning, 1. c4, fikk sitt navn på grunn av at Staunton ofte brukte den i perioden 1840-50.
Staunton sjakkbrikker
I 1849 fikk Nathaniel Cook registrert et nytt brikkedesign som firmaet John Jaques of London fikk produksjonsrettighetene til og som de solgte med et hefte skrevet av Staunton. Han reklamerte for det nye sjakksettet i sin sjakkspalte i Illustrated London News og fikk provisjon av salget. Det attraktive brikkedesignet ble svært populært og Stauntondesignet har siden blitt FIDEs internasjonale brikkestandard.
Partier
Staunton-Horwitz, match, London 1851 1.c4 e6 2.Nc3 f5 3.g3 Nf6 4.Bg2 c6 5.d3 Na6 6.a3 Be7 7.e3 O-O 8.Nge2 Nc7 9.O-O d5 10.b3 Qe8 11.Bb2 Qf7 12.Rc1 Bd7 13.e4 fxe4 14.dxe4 Rad8 15.e5 Nfe8 16.f4 dxc4 17.bxc4 Bc5+ 18.Kh1 Be3 19.Rb1 g6? (en umotivert svekkelse som Staunton utnytter gjennom resten av partiet) 20.Qb3 Bc8 21.Ne4 Bb6 22.Rbd1 Na6 23.Qc3 Rxd1 24.Rxd1 Nc5 25.Nd6 Qc7 26.Qc2 Ng7 27.g4 Qe7 28.Bd4 Qc7 29.a4 Na6 30.c5 Ba5 31.Qb3 b6 32.Ne4 bxc5 33.Nf6+ Kh8 34.Qh3 Ne8 35.Ba1 Nxf6 36.exf6 Kg8 37.Be5 Qb7 38.Be4 Qf7 39.Ng1! (går for e5 eller g5 for å bryte blokaden av hvits bonde på f6) Bd8 40.g5 Bb7 41.Nf3 Re8 42.Bd6 Bxf6 43.gxf6 Qxf6 44.Ng5 Qg7 45.Be5 Qe7 46.Bxg6 1-0
Turvei D10 (Oslo)
Kværnerdalen - Bryn
Fra Kværnerparken går turen inn i urskogen i Svartdalen på stien langs elven opp mot fossen. Der finner man en trebro over elven og en trappeforbindelse opp til Arnljot Gellines vei. Fra broen blir det brattere og langs fjellveggen er det bygd bordgang helt opp til togundergangen hvor elven igjen flater ut og hvor turveien fortsetter gjennom mer urskog før landskapet åpner seg ved Bryn og fossefallet rett før Bryn stasjon.
Bernhard Chevalier
Bernard Marie Chevallier (født 4. oktober 1912, død 6. april 1997) var en fransk rytter som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Chevallier ble olympisk mester i hestesport under Sommer-OL 1948 i London. Med hesten «Aiglonne» vant han den individuelle konkurransen i feltritt foran amerikaneren Frank Henry på «Swing Low» og svenske Robert Selfelt på «Claque».
François Picard
François Picard (født 26. april 1921, død 19. april 1996) var en fransk racerfører som deltok under et Formel 1-løp, Marokkos Grand Prix 1958. Han måtte bryte løpet etter at han kolliderte med Olivier Gendebien som hadde spunnet rett foran han, og Picard fikk såpass store skader at han aldri kunne kjøre igjen.
Fullstendige Formel 1-resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv indikerer raskeste runde)
Sarah Connor
Sarah Connor (født 13. juni 1980; egentlig Sarah Lewe) er en tysk popsanger som lager R&B-, pop- og soul-musikk. Connor har vunnet mange priser for sin musikk. Hennes største hit er «From Sarah with Love». I 2007 spilte Connor inn albumet Soulicious, med cover-versjoner av soul-hits som for eksempel «Sexual Healing» av Marvin Gaye. Sarah har laget en sang med Marvin Gaye, «Your Precios Love».
Hun ble født i Delmenhorst i Niedersachsen som datter av Soraya og Michael Lewe. Faren er av amerikansk opprinnelse, og moren er irsk-tysk. Hun har fire søstre og en bror.
Connor fikk sitt første barn i 2004 og giftet seg i 2005 med Marc Terenzi i et TV-program. TV-serien ble kalt Sarah and Marc in Love. Connor fikk sitt andre barn i 2006. Som gift har hun tatt ektemannens etternavn Terenzi.
Bruno Schulz
Bruno Schulz (født 12. juli 1892 i Drohobycz, død 19. november 1942 i Drohobycz) var en polsk forfatter, kunstmaler og kritiker, som skrev om det nå forsvunne jødiske miljøet i sin hjemby. Drohobycz er en by i det nåværende Ukraina, daværende Polen og også en stund en del av det østerriksk-ungarske dobbeltmonarki. Schulz var opprinnelig kunstmaler og arbeidet på en skole i Drohobycz. Han startet sin litterære karriere i 1934 med novellesamlingen Kanelbutikkene (polsk: Sklepy Cynamonowe, engelsk: The Street of Crocodiles.) I 1935 kom novellesamlingen Sanatorium under timeglassets tegn (polsk tittel: Sanatorium Sanatorium Pod Klepsydrą.) Begge samlingene hadde selvbiografiske trekk, og begge handler om forhold i Drohobycz. Begge bøkene har imidlertid absurde trekk, og beskriver en drømmeverden hvor for eksempel faren forvandles til en gammeltestamentlig profet, en stor fugl, og til slutt et stort insekt som tørker bort. I 1936 hjalp han sin forlovede med å oversette Franz Kafkas Prosessen til polsk. Dessverre hindret historiens gang Schulz fra å skrive noe mer, han skal etter myten ha vært nesten ferdig med å skrive på et manus Messias da Sovjetunionen invaderte byen hans i 1939, men manuset er aldri blitt funnet. Senere ble Drohobycz okkupert av tyske tropper, og Schulz ble tvunget til den jødiske ghettoen. Her overlevde han med å male veggmalerier for en tysk offiser, men dette ble også slutten på ham, da han den 19. november ble drept av denne offiserens rival, på vei for å kjøpe et stykke brød.