cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Christian Febiger
Hans Christian Febiger, som tilhører en gren av Fibiger-familien, nå er utdød i Danmark, (født 19. oktober 1749 i Faaborg, Danmark, død 20. september 1796 i Philadelphia, Pennsylvania) var en oberst i Den amerikanske uavhengighetskrigen, fortrolig med general George Washington, og en opprinnelig medlem av Society of the Cincinnati. Kjent gjennom kallenavnet «Old Denmark», fungerte Febiger som finansminister i Pennsylvania fra 1789 til sin død.
Den amerikanske uavhengighetskrigen
Febiger ble engasjert i slaget ved Bunker Hill og viste seg å være en dyktig kommandør i flere kamper i hele New England. Febiger ble kort tid senere utnevnt til å følge general Benedict Arnold sin ekspedisjon til Québec, noe som til slutt førte til den beryktede slaget ved Québec 1775. Under angrepet den 31. desember 1775 ble Febiger tatt til fange av britene og holdt fanget i og rundt New York City frem til januar 1777. Etter løslatelsen ble han offiser i Den kontinentale armé, som oberstløytnant ved 11. Virginia Regiment under kommando av oberst Daniel Morgan.
Febiger og hans regiment kjempet i Philadelphiafelttoget før de gikk videre til andre engasjementer. Etter slaget ved Brandywine 1777 ble Febiger forfremmet til oberst, og tok kommandoen over 2. Virginia Regiment, en stilling han hadde til slutten av krigen.
I senere deler av uavhengighetskrigen ledet oberst Febiger 2. Virginia Regiment gjennom flere viktige kamper. Han kjempet også med generalmajor Nathanael Greene ved slaget ved Germantown på høyre fløy, kommanderte 4.000 menn med to kanoner ved slaget ved Monmouth, og befalte høyre kolonne i slaget ved Stony Point, hvor han utmerkede seg ved å personlig ta den britiske kommandøren til fange.
Febiger tjente senere under general Peter Muhlenberg som rekrutteringskoordinator for staten Virginia og hadde tilsyn med mye av forsendelsen av forsyninger gjennom slaglinjene etter å ha blitt fjernet til Philadelphia. Som i det meste av sin militærtjeneste, utpekte Febiger seg som en mester i logistikk.
Senere liv
Oberst Febiger trakk seg til slutt fra aktiv tjeneste i 1783, etter åtte års tjeneste for den revolusjonære saken. Den kontinentale kongress gav Febiger rang som «karakterisert brigadegeneral». Febiger antok imidlertid aldri den tittelen og sa at det var «mer til en forretningsfordel i Amerika å bli kjent som oberst».
Familje
Febiger var gift med den tidligere Elizabeth Carson (1750–1817), og selv om de ikke hadde noe avkom i dette ekteskapet, adopterte de fru Febigers nevø, Christian Carson Febiger (sønn av John Carson, en bestyrer for University of Pennsylvania). Febiger var bestefar til borgerkrigsadmiralen John Carson Febiger, som senere ble kommandant over Washington Navy Yard og er gravlagt i Arlington National Cemetery.
Israels forsvar
Israels forsvar, eller Tzva Haganah le-Yisra'el (hebraisk: צבא ההגנה לישראל; i Israel brukes ofte bare akronymet צה"ל, som uttales Tzahal; i media ofte engelsk Israeli Defence Forces – IDF), består av et integrert militærvesen med formål «å forsvare staten Israels eksistens, territoriale integritet og suverenitet, dessuten å beskytte staten Israels innbyggere, og å bekjempe alle former for terrorisme som truer det daglige liv». Israels forsvar er underordnet det israelske forsvarsdepartementet.
Deler av Israels forsvar har tidvis vært utviklet i nært samarbeid med USA. Totalt sett har Staten Israel vært den nest største mottakeren av amerikansk militær bistand siden 1945, etter Saudi-Arabia. USAs militære støtte til Israel startet likevel ikke før 1968. Israel var den største årlige mottaker av amerikansk støtte i perioden 1976 til 2003. Siden 2003 har Irak fått mest støtte per år fra USA. I 2009 alene mottok Staten Israel økonomiske incentiver fra det amerikanske forsvarsdepartementet i størrelsesorden 15,2 milliarder kroner (2,55 milliarder dollar). 74 % av disse fradragene gis til Staten Israel mot at staten bare kjøper militært utstyr fra amerikanske bedrifter, som en del av USAs større handelspolitikk og på akkurat samme vilkår som hos samtlige andre allierte. Staten Israel er i likhet med mange andre land i verden en såkalt «major non-NATO ally» av USA. Dette innebærer at USA og Staten Israel deler og selger store deler av sin etterretning, teknologi og utstyr seg i mellom, på samme måte som USA gjør dette med andre "major non-Nato ally"-land, som Afghanistan, Marokko, Jordan, Bahrain, Pakistan og Singapore
Historie
Organisasjonen ble opprettet i mai 1948, rett etter grunnleggelsen av staten Israel. IDF etterfulgte Haganah som jødenes forsvarsorganisasjon, og besto for det meste av folk fra denne paramilitære selvforsvarsstyrken, spesielt den operative grenen Palmach. Store deler av Den jødiske brigaden, som hadde kjempet under britisk flagg i andre verdenskrig, sluttet seg også til landets nye forsvar.
Etter opprettelsen av IDF gikk de to jødiske undergrunnsorganisasjonene Irgun og Lehi inn i en løs sammenslutning med forsvaret, men fikk tillatelse til å operere selvstendig i noen sektorer frem til slutten av den arabisk-israelske krig, hvoretter de to organisasjonene ble oppløst.
Organisering og økonomi
IDF er organisert under en felles stab og har ingen selvstendige forsvarsgrener. Organisasjonen er imidlertid inndelt tre hoveddeler:
Israel har allmenn verneplikt for både kvinner og menn, med unntak for visse ikke-jødiske og ortodoks-jødiske folkegrupper. Israelske arabere har som hovedregel ikke verneplikt, men kan verve seg frivillig. Visse arabiske beduinstammer er underlagt allmenn verneplikt etter ønske fra sine ledere.
IDF er trolig det mest moderne, best trenede, og best utrustede militære forsvaret i Midtøsten, blant annet på grunn av landets store forsvarsbudsjett, som toppet seg 1984, da ca. 24 % av BNP gikk til militære formål. Dette tallet har imidlertid sunket, og er per 2006 på 7,3 %, som tilsvarer ca. 9,67 mrd US$. Israel har skaffet seg moderne våpen gjennom en kombinasjon av egen utvikling og amerikansk teknologi, og er en av de største våpeneksportørene i verden.
Militære slag
Se egen liste: Liste over kriger Israel har deltatt i
Israel sin militærordning
Menig personell er vernepliktige. Alle jødiske og drusiske kvinner og menn begynner sin førstegangstjeneste (med mindre de får utsettelse) ved 18 års alder. Kristne, muslimer og sirkassere kan melde sig til frivillig verneplikt når de er 17 år eller eldre. Mannlige vernepliktige tjenestegjør i 32 måneder og kvinnelige vernepliktige i 24 måneder. Alle vernepliktige forfremmes efter tjenesteansiennitet, men til forskjellige tider avhengig av om de tilhører et kampvåpen, et kampstøttekorps eller et forvaltningsstøttekorps. Opprykk till rabat finner sted etter 10 måneder for menige i et forvaltningsstøttekorps, etter 8 måneder i et kampstøttekorps og etter fullført rekruttkole og jobbtrening i et kampvåpen (ca 7 måneder). For opprykk till samal kreves 21 måneder, 18 månader respektive 14 månders tjenesteansiennitet og for opprykk till samar 32 måneder, 28 måneder resopektive 24 måneder. De med utdannelse fra et militærgymnas som skal studere på forsvarets tekniske fagskole forfremmes til rabat i begynnelsen av militærtjenesten. Lagfører og nestlagfører forfremmes etter gjennomgått kurs og holdt funksjon. Lagfører har graden samar, nestlagfører samal.
Vernepliktige offiserer og menig personell har en forpliktelse til å tjene i reservene etter å ha fullført sin førstegangstjeneste. Mannlig personell tjenestegjør til 41–51 års alder mens kvinnelig personell til 24 år. Yrkesoffiserer og yrkesbefal er militære tjenestemenn som er ansatte i forsvaret etter fullført førstegangstjeneste. Befal som har fullført offiserskurset forfremmes direkte til løytnant og nyter forkortet gradsannsiennitet så de kan bli forfremmet til rasan fem år etter opprykk til offiser.
Lollia Paulina
Lollia Paulina (død 49) var en nobel romersk kvinne som levde i det 1. århundre. I år 38 var hun keiserinne i egenskap av å være den tredje konen til keiser Caligula. Hennes far var konsulen Marcus Lollius Paulinus, og hennes mor var Volusia Saturnina, en søster av senator og konsul Lucius Volusius Saturninus. Hennes bestemor på morssiden var en slektning av Tiberius. Senatoren og konsulen Marcus Aurelius Cotta Maximus Messalinus var hennes onkel på morssiden, og hennes farfar var general Marcus Lollius Paulinus. Paulinas yngre søster var Lollia Saturnina, som var gift med konsulen Decimus Valerius Asiaticus med hvem hun hadde en sønn.
Paulina ble senere en rival til Caligulas søster Agrippina den yngre, og ble foreslått som fjerde kone til den romerske keiseren Claudius. I år 49 sørget Agripinna, som nå var gift med Claudius, for å anklage Paulina for trolldom. Hun fikk aldri en rettssak, hennes eiendom ble konfiskert og hun ble sendt i eksil. Tacitus forteller oss at Paulina ble tvunget til å begå selvmord under overvåking av en oberst blant vaktene, og antyder at dette ble gjort etter Agrippinas ordre.
Salangen kirke
Byggverket er i betong og tre og har 420 plasser.
Kirken har et gammelt alterbilde og dåpsfat samt noe gammelt altersølv og for øvrig inventar av nyere dato.
Tidligere kirke
En laftet langkirke ble tatt i bruk i 1864, og kirkegården er fra den tiden. Denne kirken ble påtent 21. september 1978 og brant ned til grunnen.
L.W.Th. Bratz
'''L.W.Th. Bratz (Ludvig Wilhelm Theodor Bratz''') (født 25. oktober 1811, død 8. februar 1868) var en dansk maler som særlig er kjent for sitt virke i Norge.
Bratz gikk på Kunstakademiet i København i årene 1826-32 for senere å få ansettelse som miniatyrmaler ved Den kgl. Porcelainsfabrik. Rundt 1840 må han ha reist til Norge.
Han har utført en del portretter, men er mest kjent for maleriet «Marked på Stortorvet» fra 1843 hvor han blant annet portretterer madam Nubsen, Henrik Wergeland, Johan Fjeldsted Dahl og  Erik Røring Møinichen.
Bratz giftet seg med Emilie da Fonseca i 1841. Hun var opprinnelig dansk og ansatt som skuespiller ved Christiania Theater.
Han er gravlagt på Vår Frelsers gravlund i Oslo.
Verdensmesterskapet i langdistanseduatlon
Verdensmesterskapet i langdistanseduatlon ble arrangert første gang i 1997 i Zofingen, og arrangeres hvert år.
Mesterskapet blir arrangert av International Triathlon Union.
Dom Basílio
Dom Basílio er en kommune i delstaten Bahia i nordøstregionen av Brasil.
Samuel Fröler
Samuel Fröler (født 1957) er en svensk skuespiller kjent fra tv-serier som Skjærgårdsdoktoren (1997–2000) og Tre kärlekar (1989).
Fröler er utdannet ved Teaterhögskolan i Göteborg.
Han har jobbet mest på teater og har vært ansatt ved Stockholms stadsteater, Det Norske Teatret og Kulturhuset Stadsteatern. Han har også gjort seg bemerket i filmer som Den gode viljen, Livvaktene, Enskilda samtal og den norske Ulvesommer. Han fikk sitt gjennombrudd i 1989 i tv-serien Tre kärlekar. På slutten av 1990-årene hadde han stor suksess med rollen som legen Johan i tv-serien Skjærgårdsdoktoren. Denne serien ble også meget populær i Norge og ble første gang vist på NRK i 1998 med reprise i 2007 og 2020. Han hadde også en rolle i den norske serien Seks som oss.
Willy Brandts andre regjering
Willy Brandts andre regjering var Forbundsrepublikken Tysklands regjering fra 15. desember 1972 til 16. mai 1974. Den var en koalisjonsregjering mellom SPD og FDP, med Willy Brandt (SPD) som forbundskansler.
Forbundskansler Willy Brandts lederstil var blitt kritisert siden 1973. I regjeringen var det spenninger mellom forbundskansleren, finansminister Helmut Schmidt og lederen av SPDs gruppe (fraksjon) Herbert Wehner. Det fantes også sterke meningsforskjeller mellom de to koalisjonspartiene SPD og FDP, om finanspolitikken. Da Günter Guillaume, som var en av Brandts nærmeste medarbeidere, ble avslørt som spion for DDR, gikk Willy Brandt av 7. mai 1974.
Orotrechus
Orotrechus er en slekt av blinde billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Kyrill av Jerusalem
Kyrill av Jerusalem (gresk: Κύριλλος Α΄ Ἱεροσολύμων, født omkring 313 i eller nær Jerusalem, død 18. mars 386 i Jerusalem) var patriark av Jerusalem 350–386 og en av fedrene som deltok på det første konsil i Konstantinopel 381. Han var også en fremstående teolog og regnes blant kirkefedrene.
Kyrill æres som helgen i den katolske kirke og den ortodokse kirke, med 18. mars som minnedag. Han er i den katolske kirke opphøyd til kirkelærer.
Bakgrunn
Kyrill var sønn av kristne foreldre. Ifølge Hieronymus ble han diakonviet rundt 335 av den hellige Makarios I og senere presteviet av den hellige Maximus av Jerusalem. Han nøt stor anseelse som predikant og taler i Jerusalem.
Teologisk pregende og meget sitert er hans definisjon av kirkens «katolisitet»: «Kirken er katolsk fordi den er utbredt over hele jordens krets, fra den ene ende til den annen, og fordi den lærer alt og uten å utelate noe det som mennesket trenger å vite av det symlige og usynlige, det himmelske og jordiske; og fordi den fører hele menneskeslekten til gudstilbedelse - herkere og undersåtter, dannede og udannede; og fordi den behandler og helbreder enhver art av synder som begås av sjel og legeme; og endelig fordi den er i besittelse av enhver dygd som finnes,kan den åpenbare disse i gjerninger og ord og i forskjellige nådegaver.»
Patriark
Kyrill ble patriark av Jerusalem i mot slutten av året 350. Han tilhørte i teologisk forstand den såkalte antiokenske skole og nølte med å engasjere seg i de arianske strider mot homoousiosianerne, og ble av den grunn tidvis betraktet som opprinnelig en tilhenger av homoiousiosianere (én bokstav, i for iota, og meget teologi, skilte standpunktene fra hverandre). Han unnviker imidlertid selv uttrykkene i sine skrifter.
Ved arianernes foretak ble han tre ganger (358, 360 og 367) avsatt fra sitt embede. Med homoiusianerne sluttet han seg etterhvert helt tydelig til det nikenske parti (Athanasius' og Eusebius av Caesarea' tilhengere) og medvirket til homoousios' seier på konsilet i Konstantinopel i 381.
Liste over ordførere i Stryn
Fra 1837 til 1844 lå Stryn under Innvik kommune. I perioden 1845 til 1964 var Innvik egen kommune, før den fra 1965 ble lagt under Stryn kommune, se Liste over ordførere i Innvik
I Will Wait for You
«I Will Wait for You» er en engelsk versjon av sangen «Je ne pourrai jamais vivre sans toi» fra den franske musikalen Paraplyene i Cherbourg (1964). Musikken ble komponert av Michel Legrand og teksten ble skrevet av Jacques Demy. Sangen ble i filmen sunget av rollefiguren Geneviève Emery, spilt av Catherine Deneuve, men for sangene i filmen ble Deneuve dubbet av Danielle Licari. Den engelske teksten av sangen ble skrevet av Norman Gimbel. Denne versjonen ble nominert til Oscarprisen for beste sang i 1966.
Sangen er spilt inn av mange vokalister, som Frank Sinatra,Astrud Gilberto, Violetta Villas, Trini Lopez, Bobby Darin, Nana Mouskouri (fransk tysk, spansk, italiensk og japansk), Cher, Andy Williams, Petula Clark, Tony Bennett, Vikki Carr, Liza Minnelli, Connie Francis, Beverley Craven, the Walker Brothers, Maria Morlino, Jill Johnson, Lisa Lovbrand, Engelbert Humperdinck, Steve Lawrence, Jack Jones, Matt Monro, og Ray Conniff and His Orchestra and Singers. Av jazzmusikere finner man Oscar Peterson, Gil Evans, Donald Byrd, Louis Armstrong, Kirsti Huke og Richard "Groove" Holmes.
Sergio Franchi spilte sangen i 1967 på albumet From Sergio – With Love.
Roger Williams (musiker) og Herb Alpert & The Tijuana Brass har begge spilt inn instrumentalversjoner av sangen.
Pust (vokalensemble) har spilt inn en norsk versjon, «Eg vil vent», på platen Fryktløs fra 2013.
Connie Francis-versjonen av sangen ble benyttet i Futurama-episoden «Jurassic Bark».
VM i alpint 1950
VM i alpint 1950 ble arrangert i Aspen i Colorado i USA i perioden 13. til 18. februar.
Takanobu Okabe
Takanobu Okabe (født 26. oktober 1970 i Shimokawa, Hokkaido) er en tidligere japansk skihopper.
Karriere
Okabe debuterte i verdenscupen i Sapporo 16. desember 1989, men fikk ikke sitt første verdenscuppoeng før i 1993. Dette året deltok han også i VM i Falun og kom på 14.-plass i normalbakken og 12.-plass i storbakken. 11. mars samme år oppnådde han sin første pallplassering i verdenscupen, da han kom på andreplass på Lillehammer.
Under OL 1994 på Lillehammer var han med på det japanske laget som tok sølv i lagkonkurransen. Under VM 1995 i Thunder Bay ble han overraskende verdensmester i normalbakken, og i tillegg tok han bronsemedalje i lagkonkurransen.
Han har til sammen 5 seire i individuelle renn i verdenscupen. Den første verdenscupseieren kom 7. desember 1996 i finske Kuusamo. Han har vunnet de fleste seirene i skiflygningsrenn – i 1997 vant han i Vikersund og Planica, og året deretter i Bad Mitterndorf (Kulm). Sammenlagt i verdenscupen er hans beste plassering 4.-plass i sesongen 1996/97.
I 1997 vant han en ny sølvmedalje i laghopping med det japanske laget, under VM i Trondheim. Under OL 1998 i Nagano var han med på laget som vant gull i lagkonkurransen.
10. mars 2009 ble han historisk da han som 38-åring vant et verdenscuprenn i finske Kuopio. Han var da den eldste vinner av ett verdenscuprenn. Seieren kom også elleve år etter hans forrige verdenscupseier.
Han la opp i mars 2014, 43 år gammel.
Takanobu Okabe har bakkerekorder i HS131-bakken i Hakuba (sammen med Masahiko Harada) og K90-bakken i Thunder Bay.
Shannon (andre betydninger)
Shannon kan vise til:
Etablerte medier
Etablerte medier eller hovedstrømsmedier (engelsk: mainstream media, forkortet MSM) betegner de medier som er utbredt via de største distribusjonskanalene, og derfor representerer hva majoriteten av mediekonsumentene sannsynlig vil møte. I henhold til særlig en amerikansk diskusjon, betegner begrepet også de mediene som viderebringer rådende tanker, politisk oppfatning og påvirkning. Store nyhetskonglomerater, inkludert aviser og kringkastere, som gjennomgikk fusjoner i USA og andre steder i et økende tempo i begynnelsen av 1990-årene, refererer ofte til med begrep som mainstream media i engelskspråklige kilder. Denne konsentrasjonen av medieeierskap har vakt bekymringer om en tiltagende homogenisering av synspunkt og politiske oppfatninger som blir presentert til nyhetskonsumentene. Det har medført at begrepet mainstream media har blitt brukt vidt i samtaler og i bloggsfæren, ofte i opposisjonell, nedsettende eller på forkastende måte, i diskusjoner om massemedier og medienes objektivitet.
I USA
Sarah Palin har blitt sitert på å bruke den eksplisitt nedsettende betegnelsen «lamestream media», et ordspill med å kombinere ordene «lame» (tam, haltende) og «mainstream», spesielt ved en anledning da hun deltok på Tea Party Express, i konteksten på hva hun oppfattet som en feilfortolkning av Tea Party-bevegelsen av mediene.
Oracle Database
Oracle Database, også kalt Oracle RDBMS eller Oracle, er en relasjonsdatabase (RDBMS) som blir utviklet og markedsført av Oracle Corporation.
Navnet Oracle kommer fra kodenavnet på et CIA-støttet prosjekt som Larry Ellison hadde arbeidet med mens han tidligere var ansatt av Ampex.
Databasen ble opprinnelig utviklet av Larry Ellison, Bob Miner og Ed Oates som i 1977 grunnla Software Development Laboratories (SDL). I 1979 endret firmaet navn til Relational Software, Inc. (RSI) og lanserte versjon 2 av Oracle database som et kommersielt produkt for VAX/VMS. RSI endret deretter navnet igjen til Oracle Corporation i 1982, og lanserte Oracle versjon 3 i 1983. Denne versjonen var omskrevet i programmeringsspråket C og ble portert til en rekke Unix og Unix-liknende operativsystemer.
Databasen ble utviklet for PC på plattformen MS-DOS i 1984, og i 2006 utviklet Oracle sin første Oracle database for Linux, sammen med Red Hat.
Siste versjon er Oracle 11g Release 2 (11.2.0.1.0), og ble lansert 1. september 2009. Den finnes i versjoner på 32- og 64-bit Windows, 32- og 64-bit Linux for PC, Solaris for SPARC og x86-64, HP-UX for Itanium og 64-bit PA-RISC og AIX (PPC64).
Kykeon
Kykeon (gresk: κυκεών, fra κυκάω, «å røre, blande, mikse») var en drikk i antikkens Hellas, laget av vann og bygg med ulike tilsetninger.
Den kunne tilsettes vin og raspet ost. Det antas at kykeon vanligvis viser til et brygg med psykoaktive stoffer, som i de eleusinske mysterier. Her ble den rituelle tredagers fasten brutt ved å drikke kykeon. Det antas at drikken fremkalte hallusinasjoner som ved inntak av LSD, etter tilsetning av meldrøye (ergot) som i regnfulle somre kan infisere byggkornet som kykeon-drikken var basert på.
Homer omtaler kykeon. I Iliaden beskrives drikken som bestående av vin, bygg og raspet geitost. I Odysseen rører trollkvinnen Kirke honning i, før hun tilsetter sin trylledrikk. I den homeriske hymnen til Demeter avslår gudinnen rødvin, men ber om kykeon av vann, mel og mynte.
Drikken kan ha motvirket forstoppelse, for i Aristofanes' Fred anbefaler Hermes helten å drikke kykeon etter at han har spist for mye frukt og nøtter.
Laren
Laren er en kommune i Nederland i provinsen Noord-Holland.
HTC S310
HTC S310, også kjent som HTC Oxygen er en Windows Mobile-basert mobiltelefon (smartphone) som ble produsert av HTC. Den ble lansert i september 2006.
Den er også solgt under navnene Dopod 310 og Orange SPV C100.
Eirik Sivertsen
Eirik Sivertsen (født 17. mars 1971 i Trondheim) er en norsk politiker (Arbeiderpartiet). Han ble innvalgt på Stortinget fra Nordland i 2009 og gjenvalgt i 2013 og 2017. Den første perioden var han medlem av Stortingets kommunal- og forvaltningskomité. Dette var han også i andre periode fram til juni 2015, da han flyttet over til Transport- og kommunikasjonskomiteen, hvor han ble første nestleder.
Oldtidens Egypt
Oldtidens Egypt er den tidlige egyptiske sivilisasjon i det nordøstlige Afrika, konsentrert langs de nedre delene av Nildalen. Sivilisasjonen ble til en gang rundt 3300 f.Kr. (i henhold til dagens egyptologi) med den politiske samlingen av Øvre og Nedre Egypt under den første farao. Historien til oldtidens Egypt består av en rekke av stabile kongedømmer, adskilt av perioder med relativ ustabilitet kjent som mellomliggende perioder: Det gamle riket i tidlig bronsealder, mellomriket i midtre bronsealder, og det nye rike i sen bronsealder.
Eirik Sivertsen
I mars 2020 ble det kjent at partikontoret i Arbeiderpartiet hadde behandlet et varsel mot Sivertsen og konkluderte med at han hadde brutt partiets retningslinjer mot seksuell trakassering. Som følge av dette måtte Sivertsen fratre sitt verv som fraksjonsleder.
Oldtidens Egypt
Oldtidens Egypt nådde høyden av sin makt i det nye rike, og i Ramses-epoken da landet var rival og utfordrer av det hettittiske rike, det assyriske rike, og det mitanniske rike, men gikk deretter inn i en periode av gradvis nedgang. Egypt ble invadert eller erobret av en rekke utenlandske makter (som kanaanittene/hyksosene, libyerne, nubierne, assyrerne, babylonerne, persiske akamenidene, og makedonske grekere) i den tredje mellomepoke og senepoken. I kjølvannet av Aleksander den stores død, etablerte en av hans hærførere, Ptolemaios I Soter, seg som den nye hersker av Egypt. Dette greske ptolemeerdynastiet styrte Egypt fram til 30 f.Kr. da det under dronning Kleopatra falt inn under Romerriket og ble en romersk provins.
Den vellykte framgangen og den relative stabiliteten til oldtidens egyptiske sivilisasjon kom fra dets evne til å tilpasse seg forholdene langs Nilen. De forutsigbare oversvømmelsene og den kontrollerte irrigasjonen av den fruktbare dalen, frambrakte et matoverskudd som igjen fremmet sosial utvikling og kultur. Med økte ressurser fremmet den egyptiske administrasjonen utvinning av mineraler i Nildalen og de omliggende ørkenregionene, det tidlige utviklingen av et uavhengig skriftsystem, organiseringen av kollektiv konstruksjoner og jordbruksprosjekter, handel med de omliggende regionene, og militære med vilje og evne til å beseire utenlandske fiender og sikre egyptisk dominans. De ekspanderte utover egne naturlige grenser mot Egeerhavet, Sudan, Libya og store deler av sørvestlige Asia, og egyptisk kontrollert område strakte seg så langt østover som til elven Eufrat. Motivering og organisering av disse aktivitetene var et byråkrati og en elite av skrivere, religiøse ledere, og administratorer som sto under kontroll av en farao som sikret samarbeid og forening av det egyptiske folket over store områder i et detaljert system som ble sementert av religiøs overbevisning.
Eirik Sivertsen
Etter kommunevalget 2007 var han heltidspolitiker som leder i Plan-, miljø- og næringskomiteen i Bodø kommune. Sivertsen gikk da fra stillingen som kvalitetskordinator ved Høgskolen i Bodø.
Oldtidens Egypt
Mange av landevinningene til oldtidens egyptere, som steinbryting, landmåling, ingeniørkunst og konstruksjonsteknikker som gjorde det mulig å bygge monumentale pyramider, templer og obelisker: Pyramidene ved Giza, som ble bygget i det fjerde dynasti, er symboler på religionens og statens makt. Den største pyramiden, Kheopspyramiden, er det eneste gjenværende av oldtidens syv underverker. Det ble utviklet et system av matematikk, et praktisk og effektivt system av teknikker innenfor medisin, irrigasjon, og jordbruk. Egypterne bygget de første kjente skip, egyptisk fajanse og glassteknologi, nye former for litteratur, og den tidligst kjente fredsavtale med hettittene. Egypt har etterlatt seg en varig arv. Dets kunst og arkitektur har blitt kopiert og dens antikviteter har blitt fraktet bort til fjerne verdenshjørner. Dets monumentale ruiner har inspirert fantasien til besøkende og skribenter i århundrer. En ny respekt for antikviteter, oldtidsminner og arkeologiske undersøkelser i tidlig moderne tid har ført til vitenskapelige undersøkelser av den egyptiske sivilisasjon og større forståelse for dets kulturelle arv.
Historie
Nilen har vært selve navlestrengen for regionen i det meste av dets historie. Den fruktbare elvesletten til Nilen har i århundres løp gitt menneskene muligheten til å utvikle en fastboende jordbruksøkonomi og et langt mer sofistikert, sentralisert samfunn, noe som ble en viktig hjørnestein i historien til den menneskelig sivilisasjon. Nomadiske jegere og samlere begynte å leve i Nildalen ved slutten av epoken midtre pleistocen for rundt 120 000 år siden. Ved slutten av den paleolittiske perioden (steinalderens første epoke) hadde klimaet i nordlige Afrika blitt økende varmt og tørrere, noe som tvang befolkningene til å samle seg i regionene langs Nilen.
Førdynastiske tid
I førdynastisk tid og tidlig dynastisk tid var klimaet i Egypt langt mindre tørt enn det er i dag. Store regioner i landet var preget av savanner som var dekket av trær og flokker med gressende hovdyr streifende rundt. Løvtrær og fauna var langt mer utbredt i alle områder og Nilregionen kunne fø på store populasjoner av ferskvannsfugler. Jakt var antagelig svært vanlig for de tidlige egyptere. Dette var også perioden hvor mange dyrearter ble temmet og domestisert for første gang.
I tiden rundt 5500 f.Kr. levde små stammer i Nildalen. De hadde utviklet seg til en rekke kultursamfunn som hadde solid kontroll på landbruk og husdyrhold. De er identifisert ved deres keramikk og personlige gjenstander som kammer, armbånd og halssmykker. De største av disse tidlige kulturene i Øvre Egypt (sørlige delen av landet), badarierne, som antagelig hadde sin opprinnelse i den vestlige ørkenen, var kjent for sin kvalitetskeramikk, steinredskaper og bruk av metall som kobber.
Badariene ble fulgt av amrah- (Naqada I) og gerzehkulturene (Naqada II), som førte med seg en rekke teknologiske forbedringer. Så tidlig som den første naqadaperioden importerte førdynastiske egyptere obsidian fra Etiopia. Bergarten ble benyttet til å forme og tilberede steinverktøy ved avslag. Fra perioden Naqada II eksisterer det bevis for tidlig kontakt med Midtøsten, særlig Kanaan og kysten ved Byblos. Over en periode på tusen år utviklet naqadakulturene seg fra noen få jordbrukssamfunn til en mektig sivilisasjon med ledere som hadde total kontroll over folk og ressurser i Nildalen. Sivilisasjonen etablerte sitt maktsenter i Nekhen (Hierakonpolis), og senere i Abydos, og dets ledere (i Naqada III) utvidet sin kontroll over Egypt nordover langs Nilen. De drev også handel med Nubia i sør, oasene i den vestlige ørkenen i vest, og med kulturene i østlige Middelhavet og Midtøsten i øst. Kongelige nubiske graver ved Qustul viste fram gjenstander som er de eldste kjente eksempler på egyptiske dynastiske symboler, som den hvite, egyptiske krone (hedjet) og falken.
Naqadakulturen framstilte en rekke materielle varer, noe som reflekterte den økende makten og rikdommen til samfunnets elite, foruten også sosiale gjenstander for personlig bruk som kammer, små statuetter, malt keramikk, dekorerte vaser drillet ut av stein, utsmykkede kosmetikkplater, og smykker fra gull, lasurstein og elfenbein. Den spesialiserte håndverkklassen utviklet også keramisk glasur i dag kjent som fajanse, noe som ble benyttet fram til romersk tid for dekorere kopper, amuletter og småfigurer. I løpet av den siste førdynastiske fase begynte naqadakulturen å utvikle skriftlige symboler som til sist utviklet seg til et komplett skriftspråk av hieroglyfer for det gammelegyptiske språk.
Dimples
Dimples er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Edgar Jones.
Oldtidens Egypt
Tidlig dynastisk tid
Tidlig dynastisk tid (ca 3050 –2686 f.Kr.) var omtrentlig samtidig med den tidlige sumerske-akkadiske sivilisasjon i Mesopotamia og oldtidens Elam. Oldtidens egyptere regnet seg som et folk av to land, det vil si av Øvre og Nedre Egypt. Den egyptiske oldtidshistorikeren og presten Manetho på 200-tallet f.Kr. samlet en lang liste av faraoer fra Menes og fram til hans egen tid via 30 dynastier, et system som fortsatt er benyttet i dag. Han valgte å begynne sin offisielle historie med kongen som ble kalt for «Meni» (eller Menes på gresk) og som det var antatt den som forente de rikene til ett egyptisk kongedømme i tiden rundt 3100 f.Kr.
Overgangen til et forent rike skjedde langt mer gradvis enn hva senere egyptiske forfattere i antikken formidlet, men det er ingen samtidige nedtegnelser om Menes. En del forskere forstår den mytiske Menes som identisk med farao Narmer som er avbildet kledd i regalier (kongelige verdighetstegn) på den seremonielle Narmerpaletten, framstilt i hva som er forstått som en symbolsk handling av forening og samling. I tiden rundt 3150 f.Kr. sikret de første dynastiske faraoer seg kontroll over Nedre Egypt ved å etablere en hovedstad i Memfis, og herfra kunne han kontrollere arbeidskraften og jordbruket i den fruktbare deltaregionen, foruten også de lukrative og kritiske handelsrutene til Midtøsten og videre østover. Den økende makten og rikdommen til faraoene i løpet av tidlig dynastisk periode ble reflektert i deres omfattende mastabagraver og gravkultstrukturene ved Abydos. Disse ble brukt for å feire den guddommeliggjorte farao etter hans død. Den sterke kongelige institusjonen som ble utviklet av faraoene tjente å legitimere en sterk statlig kontroll over landet, arbeidet, og ressursene som var vesentlig for det egyptiske samfunnets overlevelse og vekst.
Det gamle rike
Betydelig framgang i egyptisk arkitektur, kunst og teknologi ble gjort i løpet av det gamle rike (2686–2181 f.Kr.), drevet fram ved økt produktivitet i landbruket, matoverskudd og følgelig økt befolkningsantall, noe som ble gjort mulig ved en velutviklet sentraladministrasjon. En del av oldtidens Egypts fremste prestasjoner var de store pyramidene og sfinksen på Gizaplatået utenfor dagens Kairo. Under ledelse av vesiren, samlet embetsmenn inn skatt, koordinerte irrigasjonsprosjekter for å øke og bedre landbrukets avlinger, innkalte bønder til å arbeide på store byggeprosjekter, og etablerte et rettssystem for å opprettholde fred og orden.
Den første pyramiden tilskrives arkitekten Imhotep, som bygget en trappepyramide til farao Djoser; faraoens sjel skulle ved hjelp av denne trappen kunne stige opp til dødsriket. Omkring 2575 f.Kr. lot farao Keops (eller Kufu) bygge den største og mest berømte av alle pyramider til sitt gravkammer. Han sendte også ekspedisjoner til Nubia for å bringe med seg slaver og andre verdisaker. Det er lite sannsynlig at disse menneskene ble brukt til å bygge pyramidene. En kjent og overbevisende teori er at de egyptiske bøndene bygget alle templene og pyramidene mens Nilen flommet over. I denne tiden steg elven til kanten av ørkenen, og ville ha dekket hele jordbruksarealet. Dersom det var arbeid å få i flomtiden, kunne bøndene klare å skaffe familien mat og husly. Man kjenner til 80 byggeplasser for pyramider; ikke alle står fremdeles. Det er anslått (per 2008) at til sammen 138 pyramider ble bygget i Egypt.
Balsamering og mumifisering er egentlig det samme; ordet mumie kommer fra en misforståelse av balsameringsprosessen. Dårlig balsamerte lik (fra den siste epoken) er gjerne sorte og meget sprø. Man trodde at disse hadde blitt preservert ved å dyppes i asfalt (arabisk: «mumiya»). Nilens årlige flommer brakte med seg fruktbart slam, og når vannet trakk seg tilbake, lå det lommer av vann igjen som tørket ut i solen. Når vannet fordampet etterlot det seg et hvitt krystallinsk stoff vi kaller natron. En viktig egenskap ved dette stoffet er at det er svært hygroskopisk: det trekker til seg fuktighet. I det gamle riket ble dronning Heteferes' indre organer fjernet og lagt i en natronoppløsning. Da man åpnet beholderen, inneholdt den bare søle; det var alt som var igjen av dronningen. De eldste forsøk på mumifisering var gjennomgående ikke vellykte. Balsamererne forsøkte dermed å bevare kroppens form ved å omsvøpe den i bandasjer. Etter hvert ble de så dyktige at et eksemplar fra det femte dynasti, en hoffmusikant ved navn Waty, ennå i dag har bevart detaljer som vorter, hornhud og rynker.
Sammen med den voksende viktigheten av en sentraladministrasjon, oppsto det en ny samfunnsklasse av utdannede skrivere og embetsmenn som ble gitt eiendommer av farao som belønning for deres tjenester. Farao ga også landområder for deres gravkulter og lokale templer for å sikre at disse institusjoner hadde ressurser for å dyrke og opprettholde faraos ære og respekt også etter hans død. Det gamle rikets svakhet var at i løpet av fem århundrer eroderte faraoenes autoritet og at landets økonomi i lengden ikke hadde råd til understøtte en stor sentraladministrasjon. Etter hvert som faraoenes makt minsket, begynte regionale guvernører (som ble kalt nomarker) å utfordre faraos eneveldige makt. Sammen med klimaendringer, i form av lavere middeltemperatur, minsket nedbøren i Egypt, Etiopia og Øst-Afrika i to til tre tiår. Det førte til at Nilens oversvømmelser ble mindre. Det var flere alvorlige tørkeperioder mellom 2200 og 2150 f.Kr. Det er antatt å ha vært årsaken til at landet gikk inn i periode på rundt 140 år med hungersnød og uroligheter. Denne perioden er kalt for den første mellomperiode.
Den siste faraoen i sjette dynasti var Pepi II, som antas å ha regjert i 94 år, lenger enn noen annen konge i verdenshistorien. Han var seks år da han besteg tronen, og 100 år da han døde. De siste årene av Pepis styre var preget av manglende effektivitet på grunn av faraos høye alder. Samtidig oppsto det usikkerhet om arverekkefølgen da faraos direkte arvinger antagelig døde før ham selv, og da han til sist selv døde, falt det gamle rike sammen.
Første mellomepoke
Etter at Egypts sentrale regjering falt sammen ved slutten av det gamle rike, kunne administrasjonen ikke lenger understøtte eller stabilisere økonomien. Regionale guvernører, nomarker, kunne ikke lenger ha tillit til faraos hjelp i krisetider, og matknapphet og politisk uro eskalerte til hunger og små borgerkriger. Ved at nomarkene ikke lenger ga tributt til farao, kunne de benytte deres økte uavhengighet og økonomi til å etablere en blomstrende kultur i provinsene. Straks de fikk kontroll over egne ressurser, ble provinsene økonomisk rikere — noe som er demonstrert ved bedre og større gravanlegg i alle sosiale samfunnsklasser. I utbrudd av kreativitet benyttet og tilpasset lokale kunstnere seg til kulturelle motiver som tidligere var begrenset til de kongelige i det gamle rike. Skriverne utviklet litterære stiler som uttrykte epokens optimisme og originalitet.
Fri fra deres lojalitet til farao begynte lokale herskere å konkurrere og strides med hverandre for kontroll over områder og politisk makt. Ved 2160 f.Kr. kontrollerte herskerne i Herakleopolis over Nedre Egypt i nord mens en rivaliserende familie — intefene — basert i Teben, tok kontroll over Øvre Egypt i sør. Etter hvert som intefene vokste i makt og jevnlig ekspanderte sin makt nordover, var et sammenstøt mellom de to rivaliserende dynastiene uunngåelig. Rundt 2055 f.Kr. beseiret styrker fra Teben under Nebhepetre Mentuhotep II til sist herskerne i Herakleopolis og således forente de to land, Øvre og Nedre Egypt. De innviet en periode av økonomisk og kulturell renessanse kjent som mellomriket.
Mellomriket
Faraoene i mellomriket gjenopprettet landets framgang, velstand og stabilitet. Det førte til en fornyelse av kunsten, litteratur, og monumentale byggeprosjekter. Mentuhotep II og hans etterfølgere i ellevte dynasti styrte fra Teben, men vesiren Amenemhat I, da han erobret tronen ved begynnelsen av tolvte dynasti, en gang rundt 1985 f.Kr., endret nasjonens hovedstad til byen Itjtawy i nærheten av Faiyum. Fra Itjtawy gjennomførte faraoene et omfattende fornyelser og utbedringer av landområdene og irrigasjonen for øke avlingene fra jordbruket. Samtidig ble områder i Nubia, som var rike på gruver og steinbrudd, gjenerobret mens arbeidere bygde forsvarsverker i den østlige delen av Nildeltaet, kalt for «Herskerens murer», for å forsvare seg mot angrep østfra. I denne tiden begynte Egypts handel med den minoiske sivilisasjon på Kreta. Faraoenes gravsteder i denne tiden ble hugget ut i stein, slik man kan se dem i Kongenes dal, foruten at det ble bygget templer i andre, mer tilgjengelige områder.
Mens faraoene sikret militær og politisk sikkerhet, og sammen omfattende framgang i jordbruket og med økt mineralrikdom, blomstret landets befolkning, kunstartene og religionen. I kontrast til det gamle rikes religiøse vektlegging på elitens behov, vektla mellomriket økt uttrykk for personlig fromhet og hva som kan bli kalt for en demokratisering av etterlivet. Det ble uttrykt at alle mennesker eide en sjel og kunne bli ønsket velkommen til gudenes selskap etter døden. Litteraturen fikk forfinede temaer og figurer skrevet i en selvsikker og elegant stil. Periodens relieffer og portrettskulpturer fanget inn finurlige, individuelle detaljer som nådde nye høyder i teknisk perfeksjon.
Den siste store hersker i mellomriket, Amenemhat III, lot semittisktalende folk fra Kanaan og Midtøsten bosette seg Nildeltaet for således å skaffe seg nødvendig arbeidskraft for hans store byggeprosjekter og gruveaktivitet. Imidlertid førte disse ærgjerrige bygge- og gruveaktivitetene, kombinert med strenge oversvømmelser fra Nilen senere i hans styre, til å utarme økonomien og framskynde den gradvise nedgangen som endte i den andre mellomepoke i trettende og fjortende dynastier. I løpet av denne tilbakegangen, begynte de kanaanittiske bosetterne å ta kontrollen over til Nildeltaet og til sist tok også kontrollen over Egypt. De ble kjent som hyksosene.
Andre mellomepoke
Rundt 1785 f.Kr. da makten til faraoene i mellomriket ble svekket, tok semittisktalende folk fra Kanaan makten over Egypt. Hyksosene («de utenlandske herskerne»), som de ble kalt, hadde allerede vært bosatt i byen Avaris i østlige Nildeltaet. De tvang den sentrale regjeringen til å trekke seg tilbake til Teben. Farao ble behandlet som en vasall og forventet å betale tributt. Hyksosene beholdt den egyptiske styringsformen og ble identifisert som faraoer, og således integrerte egyptiske elementer i sin kultur. De innførte, sammen med andre semittiske angripere, en ny form for krigføring i Egypt, stridsvogn trukket av hester og den sammensatte buen.
Etter at de trakk seg tilbake, befant de innfødte kongene i Teben seg fanget mellom de kanaanittiske hyksosene som styrte i nord og hyksosenes nubiske allierte, kongedømmet Kusj, sør for Egypt. Etter år som en vasallstat klarte Teben til sist å samle nok styrke til å utfordre hyksosene i en konflikt som varte i mer enn 30 år, fram til 1550 f.Kr. Faraoene Seqenenre Tao II og Kamose greide til sist å beseire nubierne sør for Egypt, men greide ikke å beseire hyksosene. Den oppgaven falt på Kamoses etterfølger Ahmose I som med en rekke suksessfulle militære kampanjer utraderte hyksosenes tilstedeværelse i Egypt. Han etablerte et nytt dynasti. I det nye rike som fulgte ble militæret en sentral prioritet for faraoene som søkte å ekspandere og utvide Egypts grenser og forsøke å få overherredømme i Midtøsten.
Det nye rike
Faraoene i det nye rike etablerte en periode med til da uovertruffent framgang og velstand ved å sikre grensene og styrke de diplomatiske båndene med sine naboer, inkludert Mitanniriket, Assyria, og Kanaan. Militære kampanjer under Tuthmosis I og hans sønnesønn Tuthmosis III utvidet Egypts innflytelse til å bli det største riket landet noen gang hadde hatt. Mellom deres styrer fremmet Hatshepsut generelt fred og gjenopprettet de handelsruter som hadde gått tapt under hyksosenes okkupasjon, foruten å ekspandere til nye regioner. Da Tuthmosis III døde i 1425 f.Kr. hadde Egypt et rike som strakte seg fra Niya i nordvestlige Syria til Nilens fjerde fossefall i Nubia, sikret seg lojalitet og åpnet tilgang til viktig import som bronse og tømmer.
Faraoene i det nye rike satte i gang storstilte byggeprosjekter for å fremme guden Amon. Gudens voksende kult var basert i Karnak. De bygget også mektige monumenter for å forherlige sine egne prestasjoner, både virkelige og innbilte. Farao Hatshepsut benyttet slik overdrivelser og storslått prakt i løpet av hennes styre på bortimot 22 år. Hennes regjeringstid var særlig vellykket, markert av en forlenget periode av fred og rike handelsekspedisjoner til Punt, gjenopprettelse av utenlandske handelsnettverk og store byggeprosjekter, inkludert et elegant gravtempel som rivaliserte gresk arkitektur tusen år senere, et par med store obelisker, og et kapell ved Karnak. Til tross for hennes prestasjoner, forsøkte Amenhotep II, arvingen til Hatshepsuts nevø og stesønn Tuthmosis III, å utradere minnet av henne ved slutten av sin fars styre og gjennom hele sitt eget. Isteden fremmet han hennes prestasjoner som sine egne. Han forsøkte også å endre mange etablerte tradisjoner som hadde blitt utviklet gjennom århundrer, noe som antyder et fåfengt forsøk på å forhindre andre kvinner fra å bli farao og hindre kvinners generelle innflytelse på kongedømmet.
En gang rundt 1350 f.Kr. synes det som om stabiliteten i det nye rike ble truet da Amenhotep IV ble farao og innførte en rekke radikale og kaotiske reformer. Han endret sitt navn til Akhnaton, og fremmet den tidligere uklare solguddommen Aton som den fremste og øverste gud. Det ble gjennomført ved å undertrykke de fleste andre guddommer. Han angrep makten til Amontemplet som var dominert av prestene i Teben og som han mente var blitt korrupte. Han flyttet hovedstaden til den nye byen Akhetaten (dagens Amarna) som han fikk opprettet og bygget for anledningen. Politisk vendte Akhnaton derimot det døve øret til hendelsene i Midtøsten hvor hettittene, mitanniene og assyrerne presset på for å få kontroll. Han var hengitt til sin nye religion og dens kunstneriske stil som på mange vis brøt på de gamle, tradisjonsbundne konvensjonene. Etter hans død ble kulten til Aton raskt forlatt, Amunprestene fikk raskt tilbake sin gamle makt og hovedstaden ble igjen Teben. Under prestenes innflytelse måtte de påfølgende faraoene Tutankhamon, Kheperkheprure Ai og Horemheb arbeide for å fjerne alle spor etter Akhnatons kjetteri, nå kjent som Amarnaperioden.
Rundt 1279 f.Kr. kom Ramses II, som ble kjent som Ramses den store, på den egyptiske tronen. Han fortsatte arbeidet med å bygge flere templer, reise flere statuer og obelisker, og bli opphav til flere barn enn noen annen farao i historien. Med sine to hovedhustruer og et stort harem, ble Ramses II far til mer enn hundre barn. Som modig og dyktig militær leder førte Ramses II sin hær mot hettittene i slaget ved Kadesj (i dagens Syria) i 1274 f.Kr. og etter at kampen endte uten resultat for noen av partene, inngikk han den første nedtegnede fredsavtale, rundt 1258 f.Kr. Mens både det egyptiske som det hettittiske rike ikke greide å få overtaket på hverandre, og ettersom begge maktene også fryktet det ekspanderende assyriske rike, trakk Egypt seg i stor grad ut av Levanten. Hettittene var dermed etterlatt til å strides mot de mektige assyrerne og de nyankomne frygerne.
Egypts rikdom gjorde imidlertid landet til et mål for invasjon, særlig av libyske berbere i vest, og havfolkene, som egypterne kalte dem, en mektig sammenslutning av hva som kan ha vært greske, luviske og fønikiske/kanaanittiske pirater. Innledningsvis var det egyptiske militæret i stand til å slå tilbake disse invasjonene, men Egypt mistet etter hvert kontroll over sine gjenværende områder i sørlige Kanaan, mye av det ble tatt av assyrerne. Effekten av ytre trusler ble forverret av indre problemer som korrupsjon, plyndring av graver, og sivil uro. Etter å ha fått tilbake sin makt, hadde yppersteprestene ved Amuntempelet i Teben samlet seg store rikdommer og landområder, og deres økte makt splittet landet i løpet av tredje mellomepoke.
Tredje mellomepoke
Etter farao Ramses XIs død i 1079 f.Kr. tok Smendes kontrollen over den nordlige delen av Egypt med Tanis som sentrum. Sørlige Egypt var kontrollert av Amonpresteskapet i Teben og som anerkjente Smendes kun i navnet. I løpet av denne tiden hadde berbiske stammer fra hva som senere ble kalt for Libya begynt å bosette seg i den vestlige delen av Nildeltaet. Høvdingene til disse stammene begynte i økende grad å hevde sin uavhengighet. Libyerne tok kontroll over Deltaet under ledelse av Sjesjonk I i 945 f.Kr. og grunnla det såkalte libyske eller bubastiske dynasti, navngitt etter byen Bubastis. De beholdt makten i nær 200 år. Sjesjonk I fikk også kontroll over sørlige Egypt ved å plassere familiemedlemmer i viktige presteposisjoner.
På midten av 800-tallet f.Kr. klarte Egypt ikke å skaffe seg fotfeste på nytt i vestlige Asia. Farao Osorkon II kjempet sammen med i en stor allianse av nasjoner og folk (Israel, Hama, Fønikia/Kanaan, arabere, arameere, og syrisk-hettittiske stater) mot den mektige assyriske kong Salmanassar III i slaget ved Qarqar i 853 f.Kr. Alliansen mislyktes og Assyria fortsatte dominere vestlige Asia.
Libyernes kontroll begynte å erodere da et rivaliserende innfødt egyptisk dynasti i Deltaet vokste fram i Leontopolis. Også nubierne i Kusj truet Egypt i sør.