Katarina_av_Siena
Liv
Den hellige Katarina av Siena ble født den 25. mars 1347 som Caterina Benincasa. Hennes fødehjem er i dag et museum og kjent som Santuario di Santa Caterina. Hun var den nest yngste av 25 barn av Jacobo Benincasa og Lapa Di Puccio Di Piagente, som tilhørte adelen. Da familien var fattig, måtte hennes far tjene til livets opphold som ullfarver. De fleste av hennes søsken døde tidlig av pesten. Katarina vokste opp uten utdanning, og lærte å lese og skrive mye senere. Allerede som et seksåring hadde hun sin første visjon: Over taket til Dominikanerkirke så hun „en vidunderlig vakker brudgom smykket med kongelig prakt. I ham så hun verdens Frelser, Herren Jesus Christus på en herskertrone kledd i biskoppelig skrud med Tiara, konge- og pavekrone på hodet.“ like som apostelen Peter, Paulus og evangelisten Johannes. Etter denne visjonen trakk Katarina seg mer og mer tilbake og søkte ensomheten. Hun ba istedenfor å leke og spiste alltid mindre. Ifølge Raimund av Capua avla Katarina allerede som syvåring troskapsløfte til Guds mor om evig jomfruelighet. Da hun hadde nådd gifteferdig alder på 12 år, vegret hun seg derfor først å legge mer vekt på sitt ytre og farge håret blondt, men lot seg likevel overtale av sin eldre søster Bonaventura. Ikke lenge etter døde søsteren Bonaventura, og Katarinas foreldre ba dominikaneren, Tommaso della Fonte, om å overtale jenta til å la seg gifte bort. Likevel gikk det ikke som foreldrene ville, og Tommaso rådet henne (eller pekte på muligheten) å skjære av seg håret, noe som gjaldt som en handling av innvielse til Gud. Rasende over dette prøvde hennes mor å bryte ned Katarinas vilje, forbød henne et eget rom og beordret at hun konsekvent skulle være opptatt med arbeid og ta over arbeidet til tjenestepiken, så hun ikke skulle få tid til stillhet og bønn. Men det lyktes henne å skape seg et indre sted å trekke seg tilbake til, en „indre celle“, som også er et tilbakevendende tema i hennes brev. I et nytt syn så Santa Katarina den hellige Dominikus i kretsen av andre hellige. Han viste henne ordensdrakten til Den hellige Dominikus botssøstre og lovet henne at hun skulle få lov til å tilhøre denne ordenen. I tilknytning til det fortalte hun familien om sin beslutning, og ble i fremtiden understøttet av sin far, og på hans fremsnakking også av den øvrige familie. Katarina fikk igjen eget rom, og viet seg der til bønn og hard botsøvelse. Hun fastet stadig mer, avstod fra kjøtt, vin og kokte grønnsaker, og sov ikke lenger i sengen sin, men på planker, ba om natten og slo seg etter Dominicus’ forbilde med en jernkjetting Hun presset stadig oftere på moren at hun skulle gå inn for å la henne bli opptatt i ordenen hos den hellige Dominikus’ botssøstre (på grunn av deres sorte mantler (kapper) også kalt „mantellater“). Men også hos dem støtte hun på vanskeligheter. På Katarinas tid tok mantellatene kun opp enker, som så levde i sine egne hus. Først etter gjentatte forespørsler ble Katarina til slutt i 1363 i en alder av 16 år opptatt av søstrene. Hun tilbragte flere år i stor tilbaketrukkenhet på sitt rom, og lærte der å skjelne mellom åndene, som hun senere beskrev i Dialogen: "Kommer [visjon]en fra djevelen, [...] så føler sjelen umiddelbart glede når den blir synlig, jo lenger den imidlertid dveler, desto mer svinner gleden og det blir avsmak, mørke og opprør, som fordunkler dens ånd. Men hvis den blir hjemsøkt av Meg [Gud] [….], da blir sjelen fylt med en hellig frykt fra første øyeblikk, og samtidig med denne frykten mottar den glede og sikkerhet [...]" Gjennom en ny visjon, den mystiske forlovelse med Kristus, forandrer Katarinas liv seg radikalt enda en gang. I denne visjonen viste Kristus seg for henne, og satte en ring på hennes finger med en lett berøring og sa til henne: Under inntrykket av denne visjonen forlot Katarina cellen sin og trådte inn i offentligheten. Hun stilte sitt liv i tjeneste for sine medmennesker. Kroppslige botsøvelser trådte nå i bakgrunnen. Hun hjalp til i husholdningen i foreldrehjemmet, og understøttet ved hjelp av hennes far fattige og syke. Ofte besøkte hun fengselet for å trøste de dømte og å følge dem til retterstedet. Utstrålingen og hennes arbeid førte til at det dannet seg en gruppe rundt henne, som Katarina ble en åndelig mor for. Til denne gruppen hørte medsøstre av mantellatene, kjente, venner, dominikanere og medarbeidere ved hospitalene i Siena. Katarina ytret seg utenom kirkelige spørsmål også om politiske og samfunnsmessige spørsmål av betydning – for en kvinne på denne tiden er det ytterst uvanlig og vekker oppsikt. Dette kan være grunnen til at Katarina ble innkalt til dominikanerordenens Generalkapitel i 1374. Dokumenter til denne utspørringen eksisterer ikke lenger, forskningen antar imidlertid at det ved denne undersøkelsen dreide seg om en anklage om kjetteri. Hun må ha blitt erklært rettferdig og frikjent. På dette tidspunktet fikk hun tildelt en allerede innflytelsesrik dominikaner Raimund von Capua som skriftefar. Han skulle ledsage henne hele hennes liv som rådgiver og oversetter. Etter hennes død forfattet han Katarinas biografi Legenda maior. Ut fra hennes trosforståelse utviklet det seg en politisk virksomhet. Hun holdt offentlige taler og rettet derved – hvis hun mente det var nødvendig nettopp fordi hun var så forbundet med kirken – også skarp kritikk mot kirkelige og politiske ansvarlige. Hennes ry bredte seg snart over hele Europa, og folk fra alle land spurte henne om råd – deriblant selv paven,som hun på sin side ikke skånte, men også profetisk irettesatte. Men opprør mot pavens autoritet, var ukjent for henne. Slik formulerte hun: