cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norge under andre verdenskrig
Resten av landet
Våren 1945 forberedte den norske regjeringen i London avslutningen av krigen. Regjeringen sendte i april anmodning til Sverige om militær støtte ved en tysk kapitulasjon. Bakgrunnen var frykt for at de tyske styrkene i ville fortsette kampen og den norske regjeringen ønsket væpnet svensk intervensjon for å beskytte befolkningen i Norge. Regjeringen ønsket i praksis full mobilisering i Sverige for å la de tyske lederne forstå at Sverige beredt til å intervenere. Sverige var klart avvisende til den norske anmodningen og begrunnet dette med at det kunne være provoserende og føre til hardere tyske tiltak. Hjemmefrontledelsen var også skeptisk og den svenske regjeringen oppfordret den britiske og amerikanske ledelsen til ikke å støtte Norge i saken. Mens Terboven ga uttrykk for at han ville fortsette kampen, var den tyske hærledelsen i Norge moderat og tilbakeholden. Hjemmefrontens ledelse informerte den tyske hærledelsen om at hjemmestyrkene var disiplinerte og sto under ansvarlig kommando. Den tyske ledelsen gjorde det også kjent at hjemmestyrkene ble anerkjent som soldater etter folkeretten dersom de var i avdelinger på minst 30. Hjemmestyrkene fikk 12. april fra London ordre om å stanse sabotasjen mot jernbanen og innskrenke andre aksjoner. Tyske etterretningsrapporter viser at tilbakeholdenheten ble oppfattet og hærledelsen forsto at hjemmefronten og befolkningen ønsket en ordnet kapitulasjon uten voldsbruk. Hjemmestyrkene begynte også å bruke uniform eller armbind. Etter Himmlers kapitulasjonstilbud til vestmaktene 28. april gikk det rykter i Norge om Tyskland hadde kapitulert. Medlemmene av Quislings regjering søkte avskjed 28. april, men ble bedt om å fortsette inntil videre. Quisling sendte 25. april ut mobiliseringsordre til alle «hirdpliktige» mellom 18 og 55 år, men ønsket å melde seg til tjeneste for det som kunne bli borgerkrig. En frontkjemper uttalte til Aftenposten 27. april at han ikke ville slåss mot sine landsmenn. Terboven ønsket omfattende razzia i Nordmarka der det var kjent at Milorg holdt til, mens Heinrich Fehlis fikk via Berlin stanset aksjonen. Hjemmestyrkenes ledelse sendte 30. april ut ordre om at det skulle være ro og orden, og ingen aksjoner mot styrker, politi eller norske nazister. Det var i slutten av april trefninger mellom hjemmestyrker og tyske avdelinger flere steder. Milorg-basene Bjørn West (Matrefjellene) og Elg i Eggedal forsvarte seg mot tysk angrep. Ved Elg-basen falt 29 tyskere og seks nordmenn 26. april. I Matrefjellene falt omkring 30 tyske alpejegere og tre nordmenn 28. april. Kampene ved Bjørn West fortsatte til 3. mai og til sammen falt over 100 tyske soldater og seks nordmenn. Arkivene i Politi- og Justisdepartementene ble kvelden 2. mai tatt i forvaring av «Oslogjengen». Over to tonn papirer ble kjørt til et sikkert sted og brukt under rettsoppgjøret etter krigen.
Tysk kapitulasjon
De tyske styrkene i Danmark, Nederland og det nordvestlige Tyskland kapitulerte for Montgomery på Lüneburger Heide 4. mai. Alfred Jodl skrev under på vegne av Dönitz. De tyske styrkene i Norge var ikke med i kapitulasjonen på Lüneburger Heide noe som skyldtes uklarhet om inndeling av soner fordi både Storbritannia og USA insisterte på å frigjøre Norge samtidig som sovjetiske styrker hadde frigjort Øst-Finnmark. Avtalen om frigjøringen av Norge ble gjort hos Eisenhower.
Admiral Dönitz meldte 7. mai over kringkasteren i Flensburg at tyske styrker kapitulerte betingelsesløst (general Alfred Jodl natt til 7. mai signert betingelsesløs kapitulasjon). Hitler begikk selvmord 30. april og innsatte Dönitz som sin etterfølger. Dönitz uttalte mål var å avslutte krigen og hindre at færrest mulig tyske soldater ble tatt til fange av sovjetiske styrker. Norge og Danmark var tenkt som mottakere av flyktende tyske soldater, og den tyske styrken i Norge skulle være intakt og kampklar. Terboven fikk ikke gjennom sitt ønske om å holde Norge for enhver pris. I møte med Dönitz i Flensburg 3. mai fikk general Böhme kommandoen over samtlige tyske styrker i Norge. Böhme avsatte Terboven. Böhme avviste 5. mai et svensk forslag om at tyske styrker i Norge skulle kapitulere og deretter la seg internere i Sverige. Böhme mente de tyske styrkene i Norge ikke var slått og landet var vanskelig å innta. I meldingen til de tyske soldatene i Norge 7. mai understreket han at de måtte bøye seg for ordren om å kapitulere til alles felles beste. Britene var klar over at de på det tidspunktet ikke hadde nok styrker til å overvinne væpnet tysk motstand i Norge.
Hjemmefrontens ledelse sendte 3. mai ut en oppfordring til befolkningen om ro, disiplin og om å fortsette sitt daglige virke. Milorg-medlemmer fikk 4. mai ordre om å gå på jobb men være kledd i «sportsantrekk» klare til innsats. Hjemmefrontens ledelse fikk 5. mai fullmakt til inntil videre å opptre på vegne av den norske regjeringen i London. Hjemmefrontens kurerer informerte general Böhme om radioforbindelse med general Eisenhower. Quisling holdt radiotale 5. mai der han informerte om at hans regjering ville opprettholde ro og orden og avverge borgerkrig. Quisling holdt fast ved at det var landets lovlige regjering som måtte adlydes inntil ny lovlig regjering var på plass. Quisling avslo 7. mai Terbovens tilbud om flyskyss ut av Norge. Den belgiske nazilederen Léon Degrelle var i Norge og flyktet med tysk fly til Spania. Politiske fanger i Trondheim ble sluppet fri 7. mai. Harry Söderman kom selv til Oslo etter avtale med Heinrich Fehlis og sørget 7. mai for at de kvinnelige fangene på Grini og fangene i Møllergaten 19 ble sluppet fri. Klokken 18:30 7. mai meldte Hartvig Kiran fra London at Tyskland hadde kapitulert og at kapitulasjonen trolig også gjaldt styrkene i Norge. Opprop fra hjemmefronten ble trykket i 200,000 eksemplarer og hengt opp i hele Oslo-området i løpet av natt til 8. mai. General Andrew Thorne forberedte i Storbritannia overføring av de første allierte styrkene til Norge innen fire dager etter kapitulasjonen.
Tyskland kapitulerte den 8. mai 1945, og ut over sommeren 1945 ble de tyske styrkene sendt tilbake til Tyskland. De allierte fryktet at den tyske hæren i Norge skulle nekte å kapitulere og sette opp et fanatisk forsvar på norsk jord. Norge var sterkt befestet og det var stasjonert over 300000 soldater, og det var usikkert om de tyske styrkene i Norge ville overgi seg. Øverstkommanderende i Norge fikk ordre fra den nye rikspresidenten Karl Dönitz om dette. Terboven ble avsatt 7. mai og hans myndighet formelt overført til general Franz Böhme. Böhme mottok kapitulasjonsordren fra Dönitz samme dag kl 21.10.
Den allierte kommisjonen kom med fly til Oslo på ettermiddagen 8. mai. De alliertes militærkommisjon overleverte kapitulasjonsbetingelsene til Böhme på Lillehammer sent på kvelden 8. mai. Kommisjonen ble eskortert av tyske styrker til Lillehammer der Böhme hadde sitt hovedkvarter. Kommisjonen besto av admiral Per Askim, brigader R. Hilton, oberst R. A. Hay og C.P. (Pet) Bennett. Den britiske oberstløytnant Robert Chew reiste fra Oslo til Bergen 10. mai som eneste allierte soldat og forlangte i møte med en motvillig general Johann de Boer at de tyske offiserene skulle gi fra seg våpene. Over hele landet ble frigjøringen feiret 8. mai. Alle kirkeklokker ringte kl 15.00. Hjemmestyrkene tok kontroll over enkelte sentral bygninger, blant annet Slottet. Kringkastingshuset på Marienlyst ble fredelig av NRKs folk tidlig om morgenen.
Tyske styrker ble pålagt å trekke seg ut av viktige byer og militære installasjoner senest 11. mai kl 24.00, og være samlet i avgrensete områder. Böhme godtok vilkårene klokken 1 natt til 9. mai. For å gjennomføre kapitulasjonen i Norge fikk tyske styrker opprettholde sin kommandostruktur, herunder bruke telegraf, radio og et lite antall lette våpen (offiserene fikk blant annet beholde sin pistoler). NRK hadde dessuten nyhetssendinger på tysk og det ble gitt ut tysk avis. Norske hjemmestyrker holdt til dels vakt sammen med tyske soldater den aller første tiden etter kapitulasjonen.
Den tyske kapitulasjon trådte formelt i kraft natt til 9. mai. I løpet av natten tok 40,000 bevæpnede menn fra hjemmestyrkene oppstilling ved offentlige bygg og viktige industrianlegg. Noen hadde rykket ut fra kvelden 7. mai. De skulle ikke avvæpne tyske soldater. Deler av hjemmestyrkene bisto politiet med arrestasjoner av nazister ifølge oppsatte lister. Hjemmefrontens ledelse innsatte midlertidige sivile ledere av departementene, såkalte rådmenn, samt nye politimestere og fylkesmenn. Riksprogramsjef Olav Midttun åpnet NRKs radiosendinger. I løpet av 9. og 10. mai kom polititroppene på 13,000 med tog til Narvik, Trondheim og Oslo. De første britiske soldaten ankom Fornebu 9. mai.
Terboven, Wilhelm Rediess og Heinrich Fehlis tok sine egne liv. Sverre Riisnæs overga seg. Tidlig 9. mai meldte Quisling og hans ministre Fuglesang, Stang, Lippestad, Skancke, Vassbotn og von Hirsch seg på politihuset i Møllergata 19. Jonas Lie og Henrik Rogstad tok sine egne liv. Henry Rinnan forsøkte å rømme ut av landet, men ble arrestert 14. mai. Lister over personer som skulle arresteres var utarbeidet på forhånd, og de første arrestasjonene skjedde 8. mai. Det norske politiet i Sverige hadde samlet inn informasjon fra over 50000 norske flyktninger og ut ifra disse bygd opp en liste med over 16000 navn mistenkt for landssvik. Denne listen er kjent som ''Liste nr. 1'' og ble sendt ut i mai 1945.
Siegfried Wolfgang Fehmer forsøkte å skjule seg som menig blant internerte tyske soldater, men ble avslørt. Kapitulasjonsbetingelsene påla den militære ledelse å arrestere og utlevere visse kategorier tyskere, særlig politifolk. Til sammen ble 2700 tyske tjenestemenn arrestert, inkludert nesten alle ledende Gestapo-folk.
Okkupasjonsmakten etablerte i hemmelighet en meteorologisk stasjon på Svalbard under dekknavnet Haudegen. Etter den tyske kapitulasjonen i Norge ble mannskapet værende på stasjonen og begynte da å sende værobservasjoner til de allierte i stedet. Mannskapet forsøkte å få de allierte til å hente dem ut før vinteren. En seljaktskute kom dem til unnsetning 3. september 1945 og soldatene på stasjonen var de siste tyske som overga seg under andre verdenskrig.
Alliert okkupasjon
Mesteparten av de 12,000 mann i de norske polititroppene i Sverige ankom Narvik, Trondheim og Oslo 9. og 10. mai. Allierte militærdelegasjoner kom til de viktigste byene for å organisere og holde oppsyn med avvæpning av de tyske styrkene. Britiske styrker kom med fly til Oslo og Stavanger 10. mai, senere kom britiske marineenheter til de viktigste havnebyene. Senere fulgte amerikanske soldater, slik at den allierte styrken på det meste var oppe i 30,000 soldater. Britiske og amerikanske styrker holdt seg sør for Tromsø, mens norske soldater hadde ansvar fra Tromsø til grensen mot Sovjetunionen. Sovjetiske styrker gikk inn i Sør-Varanger 25. oktober 1944 og besatte området i omkring ett år før de trakk seg tilbake. Resten av Finnmark samt Troms til Lyngen ble styrt av den norske regjeringen i London. General Andrew Thorne ankom 13. mai og var ansvarlig for de alliertes avvikling av okkupasjonsstyret. Hjemmefrontledelsen nedla sitt verv 14. mai, etter en knapp ukes regjeringstid. Deretter regjerte Thorne offisielt Norge, ifølge avtale mellom regjeringen og de allierte stormaktene. Thorne var selv underlagt den allierte øverstkommanderende for Europa, general Dwight D. Eisenhower.
Avtalen hadde tatt høyde for at kunne bli kamper og uro i Norge før et sivilt norsk styre var etablert, men den velordnete tyske kapitaluasjonen gjorde at hjemmestyrkene klarte å opprettholde ro og orden, og et sivilt norsk styre kunne raskt gjenopprettes. De allierte styrkene i Norge var få og lite kjent med forholdene, mens de tyske styrkene besto av minst 350,000 mann (elleve divisjoner og fire brigader). Thorne ønsket derfor å avvikle den allierte styringen så raskt som mulig. Thorne overlot den 7. juni makten til den hjemvendte kong Haakon VII. Utover sommeren hadde de allierte styrkene under ledelse av Thorne hovedansvaret for å sende tyske krigsfanger til Tyskland. De fleste allierte styrker (inkludert sovjetiske) forlot landet i september-oktober 1945. Allierte styrker gjorde flere «raids» i de tyske «reservatene» for å arrestere medlemmer av sikkerhetspolitiet, SD og Abwehr. I juli 1945 ble medlemmer av disse tjenestene identifisert av tyskerne selv og 2700 ble arrestert av de allierte. En del tyske generaler og høyere offiserer ble sendt som fanger til Storbritannia. Gestapo-mannen Hans Wilhelm Blomberg ble arrestert i Bremen, stilt for britisk krigsrett i Norge og henrettet på Akershus. Norge feiret 30. juni 1945 de alliertes dag som takk for innsatsen. Blant annet var Karl Johan da dekorert med bilder av allierte toppledere og generaler samt amerikanske, britiske og sovjetiske flagg.
Normalisering
De allierte stormaktene hadde planlagt at tyske våpen skulle ødelegges, men Norge fikk etter protester beholde en god del av tyske våpen. En stor del av tysk utstyr og forsyninger som kunne utnyttes sivilt ble overlatt den norske regjeringen. Ubåtbunkersene i Trondheim og Bergen lot seg heller ikke så lett destrueres. De tyske soldatene og gestapistene som satt i fangenskap i Norge ble satt til blant annet å rydde minefelt (hvor et par hundre soldater omkom) og til å grave frem lik av russiske krigsfanger. I august 1945 var hele Norge med unntak av Finnmark ryddet for miner, etterhvert tillot den sovjetisk kommandanten i Kirkenes at tyske krigsfanger ryddet miner i den sovjetiske sonene. Tyske soldater deltok også i reparasjon av veier og broer i Vest-Finnmark. Mineryddingen ble gjenopptatt sommeren 1946 dels som lønnet arbeid.
Gatlingvåpen
Et gatlingvåpen er en type mekanisk drevet maskinkanon eller tungt maskingevær bygget på et prinsipp oppfunnet av den amerikanske oppfinneren Richard Jordan Gatling (1818 – 1903) på midten av 1800-tallet.
Det virker ved at et våpen med flere løp drives av en ekstern kraftkilde til å rotere rundt en senterakse. På veien rundt blir patroner ladet inn i kamrene, ett pr. løp, og hvert løp avfyres en gang pr. omdreining.
Gatlinger ble opprinnelig brukt av artilleriet fram til slutten av 1800-tallet, men ble faset ut til fordel for andre typer mitraljøser, drevet av rekylkraft eller gasstrykk. Mekanismen ble imidlertid tatt opp igjen etter andre verdenskrig og la grunnlaget for dagens militære roterende kanoner og miniguns.
Norge under andre verdenskrig
Normalisering
Som ledd i normaliseringen opprettet de allierte en sivilavdeling, Civil Affairs Staff of Allied Land Forces Norway, og i 1944 ble denne plassert sammen med London-regjeringens kontorer, senere flyttet til Edinburgh. Avdelingen leverte i alt 665,000 tonn varer og tok seg av fiendtlig materiell hvorav en del var rekvirert av okkupasjonsmakten fra norske borgere. En stor del av dette ble høsten 1945 overført til Forsyningsdepartementet. I tillegg ble 138 millioner kroner beslaglagt fra tyske borgere og overført til Norges Bank.
Gatlingvåpen
Richard Jordan Gatling
Richard Jordan Gatling ble født i Hertford County i Nord-Carolina i 1818. Han var sønn av Jordan og Mary Gatling, noen av de rikeste bøndene i sitt område. Far Jordan var, i tillegg til bonde, en habil smed og snekker. Richard tilbragte de første årene av sitt liv rundt gården, og fikk samtidig en god utdannelse, delvis innenfor medisinen. Hjertet hans lå dog i oppfinnelsenes verden, og hans mest kjente oppfinnelse skulle bli våpenet som bærer hans navn. Hans første oppfinnelse var en slags propell, men han var for sent ute til å få patent på den. Hans andre kjente oppfinnelser var en såmaskin for bomull sammen med sin far, og senere såmaskiner for ris og hvete, som gjorde mye for å effektivisere landbruket i USA. Som så mange oppfinnere og hobbymekanikere i sin samtid syslet han med mulighetene som lå i den perkusjonslås, som for første gang gjore det mulig å lage praktiske repetervåpen. Ved utbruddet av den amerikanske borgerkrigen begynte han å eksperimentere med forskjellige løsninger for å bruke perkusjonslåssystemet i det vi i dag ville kalle et maskingevær.
Krig og prototype
Gatling innså raskt at løst krutt, prosjektiler og tennhetter ikke ville fungere i et repetervåpen. Han brukte sammen grunnmekansime som i sine såmaskiner, og brukte en serie stålsylindere med kule, krutt og tennhette, i praksis en slags patron. Bare et par måneder etter at krigen brøt ut, var Gatling klar med prototypen av våpenet sitt. Han demonstrerte den for den amerikanske hæren, men hæren var lite villige til å investere i et nytt og uprøvet våpen nå som de var involvert i en krig. Gatling fikk likevel arrangert en demonstrasjon direkte for generalmajor Benjamin Butler i 1863. Butler ble så imponert at han kjøpte inn tolv av Gatlings tretten prototyper, og brukte dem i slaget ved Petersburg i juni 1864. Dette var den første dokumenterte bruken av våpenet i kamp.
Norge under andre verdenskrig
Repatriering
Ved slutten av krigen var Norges befolkning på omkring 3 millioner, av disse var omkring 388,000 innbyggere hjemmehørende i Nord-Norge samtidig som det var 187,000 krigsfanger eller tidligere krigsfanger i Nordland og Troms. I tillegg til repatriering av utenlandske borgere reiste også den evakuerte befolkningen fra Finnmark og Nord-Troms hjem. I tillegg til tyske soldater og østeuropeiske krigsfanger hadde Nordland og Troms tatt i mot en del av de omkring 50,000 evakuerte fra Nord-Troms og Finnmark.
Gatlingvåpen
Krig og prototype
I motsetning til hæren så var marinen positivt innstilt, og en formell demonstrasjon ble holdt i mai og juni 1863. Sjefen for marinens innkjøp, admiral John Dahlgren, autoriserte innkjøp av Gatlings våpen for de flåtesjefene som ønsket det. Et salg til Frankrike i samme perioden ble forpurret av at Nordstatene forbød eksport av våpen under borgerkrigens varighet.
Patronvåpen
9. mai 1865, etter borgerkrigens slutt, patenterte Gatling en versjon av våpenet sitt som brukte moderne patroner i stedet for individuelt ladede kamre. Hærledelsen var nå mer interessert i våpenet, og i august 1866 ble det offisielt tatt opp som våpen i den amerikanske hæren.
Norge under andre verdenskrig
«Displaced persons»
Ifølge Arbeidsdirektoratets årsberetning var det rett etter krigen over 140.000 «displaced persons» i Norge, dette var i tillegg til de tyske styrkene som hadde kapitulert: I 1946 bestemte regjeringen at alle utlendinger som var igjen i landet skulle samles i tre fremmedleirer: Mysen, Ystehede ved Halden og Grefsrud ved Holmestrand. I mai 1947 var alle displaced persons enten reist hjem eller nyttiggjort i det norske arbeidslivet slik at fremmedleirene kunne legges ned.
Antonio Veracini
Antonio Veracini (1659–1733) var en italiensk komponist og en av sin tids mest aktede fiolinister.
Norge under andre verdenskrig
«Displaced persons»
Ved kapitulasjonen var det 37,000 personer i fra andre land enn Tyskland og Østerrike. Sovjetiske borgere ble evakuert gjennom Sverige eller med båt til Murmansk. I alt 6513 franske borgere (inkludert 3500 fra Murmansk) sendt hjem. Totalt 1566 ønsket ikke å returnere til sitt hjemsted som før 3. september 1939 var utenfor Sovjetunionens grenser, til slutt ble disse sendt til den amerikanske og britiske sonen i Tyskland. Ved kapitulasjonen var det 14,600 tsjekkere i Norge, av disse ble 11,500 av tsjekkoslovakiske myndigheter avvist som sudettyske og sendt til Tyskland, mens 3100 ble sendt til Tsjekkoslovakia. Det var 15,000 polakker i Norge, av disse var 10,000 i Wehrmachts tjeneste. I løpet av høsten var 11,700 polakker tilbake i Polen, 1130 ønsket ikke å returnere. 2280 ble avvist av polske myndigheter fordi de var etnisk tyske, og sendt til Tyskland.
Tyske styrker
På sensommeren 1945 ble arbeidet med hjemsending av tyske soldater intensivert, men først sommeren 1946 ble de siste tyske soldatene internert i Norge sendt hjem. Også tyske anti-nazister (som ønsket å bli værende), desertører og tyske tjenestemenn som hadde barn med norske kvinner ble sendt hjem. Noen av disse kvinnene fulgte med til mannens hjemland.
Gatlingvåpen
Patronvåpen
Mye av resten av 1860-tallet brukte Gatling på å reise i Europa og selge våpenet sitt, blant annet til Russland og Tyrkia. Fram til midt på 1880-tallet hadde nesten alle væpnede styrker gatlinger i arsenalet sitt. Samtidig videreutviklet Gatling våpenet og fikk til en avtale med Colt i Hartford i Connecticut om produksjon.
Antonio Veracini
Biografi
Veracini var elev av sin far Francesco di Nicolo (1638–1720). Faren introduserte ham for det toskanske hoffet, og i 1682 gikk Antonio i tjeneste hos den toscanske storhertuginnen Vittoria delle Rovere, en post han beholdt til sin død i 1694. Han tilbrakte nesten hele livet i hjembyen, men foretok tre kjente reiser: to ganger var han i Roma hvor han ble kjent med Arcangelo Corelli og i 1720 var han en kort stund i Wien.
Norge under andre verdenskrig
Tyske styrker
Sverige tilbød seg å ta i mot 300,000 Wehrmacht-soldater og huse dem inntil det var mulig å sende dem til Tyskland. Tilbudet ble gitt for å avlaste Norge, men ble senere trukket da Sverige likevel ikke så seg i stand til å gjennomføre operasjonen.
General Thorne oppgir følgende antall utenlandske borgere som skulle sendes hjem fra Norge (sammenstilt med hjemmehørende befolkning i de samme landsdelene):
Antonio Veracini
Biografi
Veracini spilte leilighetsvis ved storhertugens hoff, men han ledet først og fremst familiens fiolinskole, som holdt til i Via di Pallazuolo, i en bygning faren hadde arvet. Etter at hans beste elev, nevøen Francesco Maria Veracini, reiste med sin bestefar til Roma, drev Antonio skolen alene.
Norge under andre verdenskrig
Norske krigsdødsfall
Fra Statistisk sentralbyrå: Statistisk oversikt over krigsdødsfallene 1940-1945 :
Gatlingvåpen
Patronvåpen
Patroner gjorde Gatlings maskingevær langt mer praktiske som våpen, og ammunishonsbehovet økte tilsvarende. Det ble utviklet en rekke forskjellige typer våpenmagasiner for våpenet, både trommel- og tallerkenmagasiner har sitt utgangspunkt i gatlingen.
Norge under andre verdenskrig
Norske krigsdødsfall i tysk fangenskap (deltall)
SSB opererer dessuten med 366 henrettede. Tallene over er justert etter Berit Nøkleby: Skutt blir den..., som tar med flere grupper henrettede. 19 nordmenn henrettet av Quisling-regimet er ikke tatt med her.
Utenlandske krigsdødsfall i Norge
Fra ''Statistisk sentralbyrå: Krigsdødsfallene under 2. verdenskrig'':
Det er registrert 11 500 tyske krigsgraver.
Materielle tap
Fra Norsk krigsleksikon og Statistisk sentralbyrå: Raseringen av Finnmark:
Når det gjelder materielle tap, stod Finnmark og Nord-Troms i en særstilling etter krigshandlinger i Øst-Finnmark i løpet av krigen og nedbrenning under tysk tilbaketrekning. Der ble godt over 10.000 bolighus ødelagt, mot 3900 i hele resten av landet. Hele Finnmark og store deler av Nord-Troms var lagt øde etter at tyskerne hadde benyttet den brente jords taktikk under sin tilbaketrekning. 10 400 bolighus, 4 700 fjøs og uthus, 230 bygninger for industri og håndverk, 420 forretninger, 306 fiskebruk, 53 hoteller og gjestgiverier, 106 skoler, 60 bygninger for offentlig administrasjon, 21 sykehus og sykestuer, 140 forsamlingshus og 27 kirker ble jevnet med jorden. All buskap ble slaktet, fiskebåter senket. Alle telefonlinjer ble ødelagt, kaianlegg, broer og veier sprengt og landskapet minelagt. Omkring 45 000 ble tvangsevakuert sørover. Mellom 20 000 og 25 000 gikk i dekning i Finnmark, og stod ved krigens slutt i det store og hele uten levnetsmidler.
Gjenoppbyggingen av byer og annen bebyggelse både under krigen og etterpå skjedde i regi av Brente steders regulering. Etaten var i virksomhet i Finnmark frem til 1955. Det var også først i midten av 1950-årene at antall boliger i Finnmark var kommet opp på førkrigsnivå.
Etterspill
Ved fredsoppgjøret ble Norge, på grunn av sin innsats på alliert side, listet opp som en av seierherrene i krigen, i motsetning til for eksempel Danmark. Dette er imidlertid kontroversielt. På Paris-konferansen ville blant annet Sovjetunionen nekte Norge krigserstatning, fordi Norge angivelig ikke hadde deltatt i krigen. Historieprofessor Hans Fredrik Dahl har gått så langt som å si det slik: «Norge vant så visst ingen krig. Vi var ikke i krig. Vi var ikke engang alliert med seierherren.» Den allmenne oppfatning er likevel både i Norge og utlandet at Norge var en av de allierte.
Fra 1947 deltok Norge ved Tysklandsbrigaden i okkupasjonen av Tyskland. Det norske bidraget til okkupasjonen inngikk i en avtale med Storbritannia om britiske våpenleveranser til det frigjorte Norge.
I 1951 samlet de norske myndighetene de sovjetiske krigsgravene fra Nord-Norge på Tjøtta sovjetiske krigsgravplass i den omstridte Operasjon Asfalt. Myndighetene fryktet at krigsgravene skulle brukes som påskudd for sovjetiske agenter til å reise rundt i landet.
I 1945-1946 ble det i Norge gitt ut 132 sakprosabøker om andre verdenskrig. Omkring frigjøringsjubileet i 1985 ble det gitt ut omkring 50 bøker årlig. I 2020 ble det gitt ut 60 bøker om krigen.
Rettsoppgjør
Jonas Lie, Heinrich Fehlis, Josef Terboven og Wilhelm Redieß begikk selvmord før de kunne stilles til ansvar.
Rettsoppgjøret har vært kritisert på forskjellige grunnlag: tvil om Elverumsfullmakten var gyldig; tvil om forordningene som rettsoppgjøret bygde på var tilbakevirkende, noe som er forbudt ifølge Grunnloven; og spørsmålet om Norge kapitulerte eller ikke 10. juni 1940. Det blir også hevdet at landssvikerne var syndebukker, mens personer i forsvar, regjering og andre etater som sviktet slapp billig unna. Et omfattende økonomisk samarbeide med okkupanten ble heller ikke rettsforfulgt.
Rettsoppgjøret etter krigen var omstridt i samtiden, og er også blitt kritisert i ettertid. Lover ble gitt tilbakevirkende kraft. Dette gjaldt blant annet spørsmålet om kollektiv skyld og at rettsoppgjøret ble for lemfeldig, slik at blant annet økonomiske forbrytere slapp for lett unna. Det vakte også oppsikt at noen fikk forelegg og stemplet som landssviker for å ha vært passivt medlem i NS.
Mange barn av tyske soldater og norske mødre («krigsbarn») opplevde også forfølgelse og diskriminering. Til tross for at Norge er et av de land som slapp billigst fra krigen, var de norske oppgjørene med folk som hadde sympatisert eller samarbeidet med aksemaktene langt mer omfattende enn i de fleste vesteuropeiske land. Forfølgelse av kvinner og barn av tyske soldater er også nesten ukjent i land som Danmark.
I perioden fra frigjøringsdagen fram til april 1946 ble mellom 3 000 og 5 000 kvinner, omtalt som «tyskertøser», internert i egne leirer uten lov og dom. Ifølge Olsen er tallet usikkert, men han mener at 3000-5000 er lavt anslag. I mai 1945 anholdt politiet i Oslo om lag 1000 tyskerjenter, de fleste ble sluppet fri etter noen dager. Kvinner som hadde hatt romantisk omgang med tyskere ble oppsagt fra sine stillinger. En del tyskerjenter ble utsatt for skamklipping og lignende behandling av allmuen, når slike overgrep ble anmeldt til politiet ble saken henlagt. Offisielt ble dette gjort for å beskytte kvinnene mot reaksjoner fra befolkningen for deres kontakt med tyske soldater og offiserer under krigen. En annen offisiell begrunnelse var behovet for å unngå spredning av kjønnssykdommer. Det antas at mellom 40 000 og 50 000 norske kvinner hadde omgang med tyskerne.
Jakob Sporrenberg var SS- og politisjef for Sør-Norge i okkupasjonens siste halvår. Han ble arrestert av britiske styrker i Norge, dømt i Warszawa for ledelse av operasjon Erntefest (der 43000 jødiske polakker ble henrettet i løpet av en dag) og hengt.
Deportasjon av jødene
Marte Michelet mener at likegyldighet og mangel på empati med jødene var avgjørende for at jødedeportasjonene kunne gjennomføres så lett i Norge. Antisemittismen hindret jøder å bli fullverdige medlemmer av samfunnet, NS var aktive pådrivere i Norges bidrag til holocaust og de overlevende jødene ble møtt av liten forståelse da de kom hjem til Norge. Motstandsbevegelsen og regjeringen i London så ikke beskyttelse av jødene som en prioritert oppgave ifølge Michelet. Finn Koren ved den norske legasjonen i Sveits informerte i august 1942 Trygve Lie om meldinger i massemord ved gassing, 27. november 1942 ba World Jewish Congress om at radiosendingene fra London skulle inneholde appeller til Norge om å redde jødene. Utenriksminister Lie avslo et par dager senere.
Så sent som på 1990-tallet ble spørsmålet om beslaglagt eiendom tilhørende deporterte jøder drøftet gjennom en offentlig utredning. Bakgrunnen for utvalget var artikkelen «Det norske jøderanet» i Dagens Næringsliv i 1995. HL-senteret ble opprettet etter utredningen og den politiske behandlingen.
Synne Corell mener at det tidlige verket av Sverre Steens populærhistoriske verk relativiserer jødenes skjebne, mens Magne Skodvins åttebindsverk fra 1980-tallet ikke identifiserer nordmenns medvirkning til deportasjonen, til forskjell fra Norsk krigsleksikon 1940-1945 (redigert av Hans Fredrik Dahl, Guri Hjeltnes, Berit Nøkleby, Nils Johan Ringdal og Øystein Sørensen, 1995) som detaljert undersøker nordmenns delaktighet.
Nortraship og sjøfolkene
Nortraships hemmelige fond ble opprettet under krigen, og sjøfolkene oppfattet at dette var deres penger som skulle utbetales etter krigen. Norske regjeringer var etter krigen ikke av samme oppfatning, og saken havnet i Høyesterett der krigsseilerne tapte. Stortinget bevilget i 1972 krigsseilerne en ex gratia utbetaling. I 1979 ble Deltagermedaljen, Krigsmedaljen og Haakon VIIs Frihetsmedalje tildelt krigsseilere. Mange krigsseilere var da allerede døde og familiene mottok medaljene post mortem i posten. I 2013 avduket forsvarsminister Anne-Grete Strøm-Erichsen et minnesmerke over krigsseilerne i Fredsparken i Risør. Hun fremførte i talen en unnskyldning på vegne av det norske samfunn over manglende forståelse for betydningen krigsseilernes innsats hadde for krigsutfallet, og for den dårlige behandlingen krigsseilerne fikk i Norge i etterkrigstiden.
Utenlandske krigsfanger og slavearbeidere
Sovjetiske og jugoslaviske fanger ble brukt som slavearbeidere på «Blodveien» og Nordlandsbanen. Historikeren Pål Nygaard mener det bare er en halv sannhet at NSB og Vegvesenet ble tvunget til samarbeidet, og det var ingen gransking av etatene etter krigen. De jugoslaviske fangene (som Vegvesenet brukte) ble ansett som politiske fanger og underlagt SS'. Jugoslavene arbeidet på Elsfjord-Korgen strekningen, på Bjørnefjellveien og på veien mellom Karasjok og Finland. Firma som Veidekke og Hesselberg samarbeidet med okkupasjonsmakten. Også i lettmetallindustrien var det tvangsarbeidere. Norsk Hydro hadde nært samarbeid med IG Farben som var en viktig del av den tyske krigsindustrien. Historikeren Anette H. Storeide mener Norsk Hydro samarbeidet med okkupasjonsmakten av pragmatiske grunner. Det såkalte Oslo-konsortiet fikk etter krigen beholde Hydro-aksjene og gevinsten. Marianne Neerland Soleim mener norske myndigheter etter krigen bagatelliserte verdien av slavearbeidet. Bjørn Westlie har i en bok (Fangene som forsvant, Spartacus, 2015) dokumentert at NSBs ledelse skriftlig aksepterte bruk av krigsfanger. Blant annet etterlyste NSB flere russiske fanger til Trondheim. Espen Søbye mener at NSB ikke har fortiet denne delen av krigshistorien og blant annet omtalt i NSBs jubileumsbok.
Historiker Ole-Jacob Abraham mener språkproblemet er en årsak til manglende interesse for forskning på russerfangene. En annen grunn var trolig at Sovjets krigsinnsats ble nedtonet under den kalde krigen 1945–1991, som gjorde det vanskelig å fremheve hvor mye sovjetborgerne ofret. Norske historikere har hatt et nasjonalt perspektiv når temaet er krigen ifølge Abraham.
Krigsskadeerstatning
En fordeling av tysk krigsskadeserstatning til allierte stater ble vedtatt i Parisavtalen fra 1946. Det norske kravet var på 3,76 millarder dollar, i amerikansk 1938-valuta. Erstatningene ble delt i to kategorier, og Norge ble tildelt 1,3 % av den totale erstatningen i Kategori A og 1,9 % i Kategori B. Kategori B var industrielle og finansielle midler som skulle hentes ut fra Tyskland, inkludert skip. Kategori A inneholdt alle erstatningsformer som ikke var dekket av Kategori B. Norge fikk i 1949 utbetalt vel 14 millioner dollar (1938-valuta). Til erstatning for en krigsforlist flåte fikk landet en del mindre skip, på til sammen under 100,000 bruttotonn.
Parisavtalen inneholdt ikke bestemmelser om erstatning til enkeltpersoner. Krav fra enkeltpersoner ble først avvist av de tyske myndighetene, som mente at disse kravene måtte regnes som avskrevet, etter at statene hadde fått erstatning. Dette ble ikke akseptert, verken i Norge eller i andre land. Det norske Utenriksdepartementet framholdt i 1956 at de individuelle kravene ikke var frafalt, men utsatt til videre forhandlinger. Den norske interesseorganisasjonen Erstatningsrådet ble stiftet i 1955 av tidligere politiske fanger for å arbeide for krigsskadeserstatning fra Tyskland. Etter forhandlinger mellom flere land og Forbundsrepublikken Tyskland betalte Tyskland i 1960 til Norge et samlet beløp på 60 millioner tyske mark (vel 102 millioner norske kroner i 1960), og dette beløpet ble fordelt av norske myndigheter mellom tidligere fanger og etterlatte.
Litteratur
Se også kåringen i 2015 av de ti mest betydningsfulle norske bøkene om andre verdenskrig.
Revetal ungdomsskole
Revetal ungdomsskole er en ungdomsskole som ligger ved Revetal i Tønsberg kommune. Den opprinnelige skolen ble bygget i 1968. I august 2017 ble den revet, samtidig som et nytt skolebygg åpnet på samme tomt.
Antonio Veracini
Biografi
Bortsett fra den publiserte kammermusikken er alle hans verker tapt, inkludert musikken til de fire kjente oratoriene han komponerte for forskjellige kirker. Familien rådde over en rik instrumentsamling, blant annet tallrike fioliner fra Amati-familien og av Jakob Stainer.
Musikk
Kammermusikk
Oratorier
Lesja Bilruter
Lesja Bilruter er et rutebil- og transportselskap med hovedbase i Lesja i Lesja kommune i Oppland.
Historikk
Lesja Bilruter har bakgrunn i Lesja Ysteri som startet transport av melk- og landbruksprodukter, seinere også personruter. Lesja Bilruter er derfor ikke noe eget selskap. Det var først bilavdelingen i ysteriet. Da ysteriet på Lesja ble nedlagt, fortsatte eierne bildrift og handelsvirksomhet under navnet Lesja Innkjøpslag SA. Lesja Bilruter er derfor ikke et eget firma, men et markedsnavn som brukes både på personbusser og lastebiler av ulike slag.
Gatlingvåpen
Fra håndsveiv til elektrisk kraft
Fordi en gatlingmekanisme er et mekanisk repetervåpen, og ikke egentlig et automatvåpen i betydningen at det drives av kraften av skuddet, bestemmes skuddtakten av hvor fort en ekstern kraftkilde kan dra mekanismen rundt. I 1890 utviklet derfor den amerikanske marinen en prototyp på en elektrisk drevet gatling sammen med Crocker-Wheeler Electric Motor Company i New York. Gatling selv fattet øyeblikkelig interesse for konseptet, selv om marinen selv ikke tok det noe videre. I 1893 hadde han klar en prototyp på sin eget elektrisk drevne våpen. Prototypen var beregnet på bruk på skip, av den enkle grunnen at skip kunne generere elektrisk kraft, noe avdelinger i felten ikke kunne. Gatlings versjon kunne avfyre 3 000 skudd i minuttet, sammenlignbart med moderne roterende kanoner. Dette var imidlertid raskere enn det noen så noe behov for på den tiden, og konseptet ble lagt på hyllen. Ideen ble imidlertid tatt opp igjen etter andre verdenskrig, og la grunnlaget for dagens hurtigskytende roterende kanoner.
Tidlige våpen
Dr. Gatling utviklet mer enn tretti varianter av våpenet sitt i en periode på over førti år. De tidlige våpnene fantes i et dusin forskjellige kalibere for USA-markedet alene, noe som er en konsekvens av våpnenes utvikling og hvilke kalibere som ble foretrukket i perioden. Den aller første modellen hadde perkusjonslås, mens alle etterfølgerne avfyrte konvensjonelle patroner.
Teknisk: Gatling-mekanismen
Et skytevåpen med sluttstykke er avhengig av at sluttstykket beveges for å aktivere mekanismen. På en sylinderlåsrifle gjøres dette manuelt av skytteren, mens et halvautomatisk eller helautomatisk våpen bruker rekylen eller drivgassene fra kruttforbrenningen til å bevege sluttstykket. En gatling nytter en stasjonær kam, mens glidekassen med alle sluttstykkene, kamrene og løpene roterer. Sluttstykkene følger profilen til kammen, og sender hvert enkelt sluttstykke gjennom de forskjellige fasene i illustrasjonen under.
I tillegg til denne forenklede forklaringen må tennstempelet, altså den delen som slår mot tennhetten til patronen, spennes og slippes, og dette foregår ved at en hammer treffer et hevet område på kammen.
Progressive Democrats
Progressive Democrats (irsk An Páirtí Daonlathach) var et liberalistisk parti i Irland. Det ble grunnlagt i 1985, da to parlamentarikere fra Fianna Fáil brøyt ut og snart fikk følge av politikere fra Labour og Fine Gael. Partiets gjennombrudd ved valget i 1987 hadde også sammenheng med en mer allmenn mistillit til de etablerte partiene. Partiet hadde blant annet vektlagt større uavhengighet mellom stat og kirke og legger vekt på å markere et brudd med det gamle borgerkrigsskillet i politikken.
Partiet har per 2006 8 av de 166 setene i Dáil Éireann og fikk i de to siste parlamentsvalgene 4% av stemmene. I 2007-valget mistet partiet seks av sine åtte seter. Etter det dårlige resultatet 8. november 2008, begynte partiet prosessen med nedleggelsen, og ble formelt oppløst 20 november 2009. Partiet ble medlem av European Liberal Democrat and Reform Party (ELDR), som er en del av Alliance of Liberals and Democrats for Europe (ALDE).
Selv om partiet ble lite har det hatt mye betydning for irsk politikk, spesielt gjennom sin deltagelse i koalisjonsregjeringer.
145 (tall)
145 (ett hundre og førtifem) er det naturlige tallet som kommer etter 144 og kommer før 146. 145 er et oddetall.
Kirsti Huke
Kirsti Huke (født 6. mars 1977 på Melhus) er en norsk jazzvokalist og -komponist, kjent fra flere band og innspillinger.
Huke er utdannet ved Heimdal videregående skole (1993–96) og Jazzlinja (NTNU) (1996–2001). Hennes egen Kirsti Huke kvartett (etablert 1998) bestod opprinnelig av Håvard Wiik (piano), Håkon Mjåset Johansen (trommer) og Steinar Raknes (bass). I 2002 ble Wiik og Johansen erstattet av Vigleik Storaas (piano) og Erik Nylander (trommer).
Kvartetten har fremført et variert standardrepertoar på flere jazzfestivaler, blant annet på Nattjazz 2006 og utkom med plate i 2007. Her kan også nevnes det jazz-filharmoniske samspillet med Trondheim Symfoniorkester og Egil Kapstad kvartett på Trondheim Jazzfestival 2001, arrangert av Erlend Skomsvoll, der forøvrig Håkon Mjåset Johansen figurerte på bass.
I 2006 begynte Huke som vokalist i indiepoprock-bandet -phy (etablert i 1997) sammen med gitarist Petter Vågan, trommeslager Vigdis Sjelmo og bassist Ellen Ersfjord. Bandet lanserte albumet Tree House på Crispin Glover Records våren 2011.
Huke har ellers turnert med Trondheim Voices, i Grand Telemark med Wetle Holte og Espen Gundersen, i The 3rd and the Mortal, samt Tom Steinar Lunds Diner og Per Bortens band Moving Oos som ga ut albumet Peace & Love i 2007. Hun er også medlem av duoen Tullkattesnutene, hvor Siri Gjære er det andre medlemmet.
I 2010 ble hun utpekt som NTNU-jazzambassadør, en tittel som årlig tildeles en jazzartist eller -gruppe som på en fremragende måte fungerer som ambassadør for NTNU og jazzmiljøet i Trondheim.
Hun ble tildelt Radka Toneff Minnepris for 2017.
Kirsti Huke er søster av forfatteren Marte Huke.
Bakerløkka
Bakerløkka er det parklignende området utenfor Asker kulturhus i Asker sentrum. Navnet Bakerløkka henviser til bakeriene som historisk sett har vært knyttet til denne delen av Asker sentrum.
Parken var siste og tredje etappe i et byutviklingsprosjekt kalt «Torget, strøket og vannet» som ble påbegynt i november 1990. Bakerløkka representerer vannet i form av et grunt vannbasseng. Parken ble ferdigstilt i 2001 og offisielt åpnet 15. september samme år. Utsmykningen var gjenstand for stor debatt lokalt, ikke minst på grunn av store kostnader for kommunen.
Parkens areal er omtrent 1800 kvm og består av 800 kvm tredekke, 500 kvm grøntområde og et basseng på omtrent 250 kvm. Resten av området er belagt med granitt, samt områdets hovedinstallasjon: «Askerpyramiden». Pyramiden beskriver Askers geologiske historie og er satt sammen med ulike lag med steinsortene Granitt og Gneis i ulike fargenyanser. Arkitekt for anlegget var Økaw arkitekter AS og 13.3 Landskapsarkitekter AS.
Høsten 2006 ble utsmykkingen «Don’t be a Stranger» av Irene Nordli avduket på plassen utenfor hovedinngangen til Asker Kulturhus.
Den 64. Golden Globe-utdelingen
<div style="float: right; font-size: smaller; background-color:#E6E6FA; padding: 12px; margin-left: 5em; margin-bottom: 2em; width: 180px" align="center">
'''Den 64. Golden Globe-utdelingen'''
15. januar 2007
Babel
Film – Musikal eller komedie:
Dreamgirls
TV-serie – Drama:
Grey's Anatomy
TV-serie – Musikal eller komedie:
Ugly Betty
Vinnere
Cecil B. DeMille Award: Warren Beatty
Beste film – drama: Babel
Beste kvinnelige skuespiller i film – drama: Helen Mirren – The Queen
Beste film – musikal eller komedie: Dreamgirls
Beste kvinnelige birolle i film: Jennifer Hudson – Dreamgirls
Beste mannlige birolle i film: Eddie Murphy – Dreamgirls
Beste animasjonsfilm: Biler
Beste fremmedspråklig film: Brev fra Iwo Jima (Japan/USA)
Beste regi: Martin Scorsese – The Departed
Beste manus: The Queen
Beste filmmusikk: The Painted Veil
Beste filmlåt: «The Song Of The Heart» – Happy Feet (Prince)
Beste TV-serie – drama: Grey's Anatomy
Beste kvinnelige skuespiller i TV-serie – drama: Kyra Sedgwick – The Closer
Beste mannlige skuespiller i TV-serie – drama: Hugh Laurie – House M.D. Beste TV-serie – musikal eller komedie: Ugly Betty
Beste kvinnelige skuespiller i TV-serie – musikal eller komedie: America Ferrera – Ugly Betty
Beste mannlige skuespiller i TV-serie – musikal eller komedie: Alec Baldwin – 30 Rock Beste miniserie eller TV-film: Elizabeth I
Beste kvinnelige skuespiller i miniserie eller TV-film: Helen Mirren – Elizabeth I
Beste mannlige skuespiller i miniserie eller TV-film: Bill Nighy – Gideon's Daughter
Beste kvinnelige birolle i en TV-serie, miniserie eller TV-film: Emily Blunt – Gideon's Daughter
Beste mannlige birolle i en TV-serie, miniserie eller TV-film: Jeremy Irons – Elizabeth I
Miss Golden Globe 2007: Lorraine Nicholson
Ottadalen kommunale billag
Ottadalen Kommunale Billag (OKB, oftest skrevet O.K.B.) var et rutebil- og transportselskap som 1. januar 1943 overtok driften fra de tre tidligere rutebilselskapene i Ottadalen. Selskapet fikk hovedkontor i Lom.
Virksomhet
På 1950-tallet fikk selskapet utvidet med helårsruter i Gudbrandsdalen, Otta–Lillehammer og Otta–Dombås. Det ble etter dette kjørt bussrute fra Skjåk tidlig om morgenen helt fram til Lillehammer, med retur om ettermiddagen og ankomst i Skjåk seint om kvelden. Rutekjøringen i Gudbrandsdalen skjedde i samarbeid med Norges Statsbaner, Gausdal Bilselskap og flere mindre lokale selskaper.
Sluttfasen
Selskapet ble omorganisert fra interkommunalt selskap til aksjeselskap fra 1. januar 1985 og fikk da navnet Ottadalen Billag.
Noter
<references group='note'/>
Den 61. Golden Globe-utdelingen
<div style="float: right; font-size: smaller; background-color:#E6E6FA; padding: 12px; margin-left: 5em; margin-bottom: 2em; width: 180px" align="center">
'''Den 61. Golden Globe-utdelingen'''
146 (tall)
146 (ett hundre og førtiseks) er det naturlige tallet som kommer etter 145 og kommer før 147. 146 er et partall.
Den 61. Golden Globe-utdelingen
25. januar 2004
Aleksandr Batjuk
Aleksandr Mikhajlovitsj Batjuk (russisk: Александр Михайлович Батюк; født 14. januar 1960 i Tsjernigov i Sovjetunionen – nå Ukraina) er en ukrainsk tidligere langrennsløper fra det daværende Sovjetunionen. Han har tre stafettmedaljer fra internasjonale mesterskap.
Den 61. Golden Globe-utdelingen
Film – Drama:
' Ringenes herre: Atter en konge '
Film – Musikal eller komedie:
Aleksandr Batjuk
Under VM 1982 i Holmenkollen gikk han andreetappen for Sovjetunionen på 4 x 10 km stafett. Det endte med delt gull med Norge etter en dramatisk sluttspurt mellom ankermennene Aleksandr Zavjalov og Oddvar Brå. I det samme mesterskapet ble han nr. 5 på 15 km og nr. 4 på 50 km.
Den 61. Golden Globe-utdelingen
Lost in Translation
TV-serie – Drama:
Aleksandr Batjuk
Under OL 1984 i Lake Placid tok han sølv med stafettlaget, og i VM 1987 i Oberstdorf ble igjen sølv.
Den 61. Golden Globe-utdelingen
24
TV-serie – Musikal eller komedie:
Moldova under Sommer-OL 2012
Moldova deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012. Nasjonen tok opprinnelig 2 medaljer, men mistet disse i forbindelse med dopingsaker.
Den 61. Golden Globe-utdelingen
'''Den 61. Golden Globe-utdelingen''' ble avholdt 25. januar 2004 for å tildele priser til de beste prestasjonene innen film og TV i 2003.
FK Metalist Kharkiv
FC Metalist Kharkiv er en ukrainsk fotballklubb basert i byen Kharkiv i oblasten med samme navn. Klubben ble grunnlagt i 1925 og oppløst i 2016. Lagets draktfarger var helgul med blå detaljer, mens bortedraktene var mørkeblå med gule detaljer. Metalist Kharkiv spilte i Premyer-Liha, som er landets øverste divisjon, og spilte sine hjemmekamper på Metalist stadion.