cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konstantin I av Skottland
Vikinger; Amlaíb og Ímar
I 870 angrep Amlaíb og Ívarr den britonske festningen på Dumbarton Rock, hvor elven Leven møter elven Clyde, sentrum for kongeriket Alt Clut, et rike sørvest for Piktland. Beleiringen varte i fire måneder før festningen ble erobret. Den norrøne hæren reiste tilbake til Irland i 871 med mange fanger, «anglere, britonere, og piktere». Arkeologiske spor antyder at Dumbarton Rock ble i stor grad forlatt etter denne tiden og Govan erstattet det som sentrum for kongeriket Alt Clut, som siden ble kalt for Strathclyde. Blant de som ble fraktet vekk var kong Artgal av Alt Clut, og som ble drept «på tilskyndelse» av Causantín, sønn av Cináed, to år senere. Artgals sønn og etterfølger Run ble gift med en søster av Causantín.
Amlaíb forsvinner fra de irske annaler etter han vendte tilbake til Irland i 871. I henhold til Krønike om kongene av Alba ble han drept av Causantín etter å ha seilt tilbake til Piktland i 871 eller 872 for å presse mer tributt. Hans allierte Ívarr døde i 873.
De siste dager til det piktiske kongerike
I 875 rapporterte Ulster-annalene igjen en norrøn hær i Piktland. Et slag, utkjempet i nærheten av Dollar, ble et tungt nederlag for pikterne. Annalene sier at det resulterte i «en stor massakre av pikterne». I 877, kort tid etter byggingen av ny kirke for culdees (irsk: Céli Dé) (en asketisk-religiøs bevegelse) ved St Andrews, ble Causantín tatt til fange og henrettet etter å ha forsvart seg mot norrøne angripere.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1960 – 1000 meter kvinner
1000 meter hurtigløp på skøyter kvinner var en øvelse under Vinter-OL 1960. Dette var første gang skøyteøvelsene for kvinner var på OL-programmet. Øvelsen ble avholdt på Squaw Valley Olympic Skating Rink og på kunstis. Konkurransen startet mandag, 22. februar 1960.
22 skøyteløpere fra 10 nasjoner deltok i øvelsen.
Rekorder
Dette var gjeldende rekorder verdens og olympisk rekorder før Vinter-OL i 1960.
(*) Rekorden ble satt på høylandsbane (mer enn 1 000 meter over havet) og på naturis.
Klara Guseva satte den første olympiske rekorden med 1.34,1.
Georges Marchais
Georges René Louis Marchais (født 7. juni 1920 i La Hoguette i departementet Calvados i Frankrike, død 16. november 1997 i Paris) var leder og generalsekretær for det franske kommunistpartiet (PCF) mellom 1972 og 1994.
Bakgrunn
Marchais ble født inn i en romersk-katolsk familie og utdannet seg til å bli mekaniker ved Société Nationale d'Etude et de Construction de Moteurs d'Aviation. Han ble ferdig med mekanikerutdannelsen sin like før utbruddet av andre verdenskrig.
Annen verdenskrig
Etter Frankrikes kapitulasjon til det nasjonalsosialistiske Tyskland den 24. juni 1940 registrerte Marchais seg i Tyskland for å jobbe i en Messerschmitt-flyfabrikk som nesten utelukkende produserte jagerfly til det tyske Luftwaffe. Marchais reiste til Tyskland for å jobbe for nasjonalsosialistene før etableringen av STO-systemet ble satt i gang. Dette systemet gjorde at franske arbeidere ble tvunget til å arbeide i tyskernes fabrikker og anlegg.
Politiker
Marchais ble medlem av kommunistpartiet i 1947. I 1956 ble han utnevnt til medlem av den utvidede sentralkomité i partiet, og i 1959 ble han fullt medlem av denne og medlem av Politbyrået i samme slengen. Fra 1961 var han sekretær med ansvar for hele organisasjonen, deretter ble han utnevnt til junior generalsekretær i 1970.
I desember 1972 ble han generalsekretær i kommunistpartiet, etter at generalsekretær Waldeck Rochet gikk av med pensjon. I løpet av sitt mandat mistet kommunistpartiet sin plass i koalisjonen sammen med blant annet François Mitterrands sosialistiske parti.
Han støttet den sovjetiske invasjonen av Afghanistan i 1979. I motsetning til det italienske kommunistpartiet, nektet han å endre navnet på det franske kommunistpartiet etter sammenbruddet til Sovjetunionen.
Han stilte som presidentkandidat i det franske presidentvalget i 1981. I dette valget klarte han å samle sammen 15,34 % av befolkningens samlede stemmer, noe som ble ansett som et stort tilbakeslag for hele kommunistpartiet.
Marchais ble en kjent personlighet i Frankrike på grunn av sitt vesen, lynne og noe bryske oppførsel under intervjuer med TV og presse. I sine mange TV-opptredener, hadde han ofte en noe aggressiv og humoristisk tone mot journalistene og sine politiske motstandere.
Magellans kors
Magellans kors er en kriminalroman skrevet av den norske forfatteren Roar Sørensen, utgitt januar 2009.
Magellans kors fikk terningskast 5 i VG da den utkom: «Boken har en spenningskurve som minner om en Tina Turner-konsert, med start i hundre og stigning derfra... Du skrus fast i lesestilling. Det blir ikke lett for forfatteren å toppe denne.» Berit Kobro, VG.
Dag Johan Haugerud
Dag Johan Haugerud (født 1964) er en norsk forfatter, filmskaper og bibliotekar som vokste opp i Eidsberg.
Han har bibliotekarutdannelse fra Høgskolen i Oslo mellomfag i filmvitenskap fra Stockholm Universitet, teatervitenskap fra Universitetet i Oslo og forfatterstudium fra Høgskolen i Telemark. Han har vunnet en rekke priser for filmene Som du ser meg og Barn. For Som du ser meg vant han klassene beste regi og beste manus under både Amandaprisen 2013 og Kanonprisen 2012 samt beste nyskaper under Kanonprisen. For Barn vant han igjen klassene beste regi og beste manus under både Amandaprisen 2020 og Kanonprisen 2019 og selve filmen vant totalt ni Amanda-priser.
Alfonso VI av Portugal
Alfonso VI (født 21. august 1643, død 12. september 1683) var konge av Portugal og Algarve i 1656-1683 som den andre monark fra huset Braganza. Han etterfulgte sin far Johan IV av Portugal tretten år gammel, men regentskapet ble håndtert av hans mor, Luisa de Gusmao.
Han fikk det smigrende tilnavnet «den seierrike», o Vitorioso, ettersom under hans styre beseiret Portugal rivalen Spania i flere slag under den portugisiske etterfølgerkrigen (1640–1668).
Alfonso var ikke forventet å overta tronen da hans eldre bror Theodosius sto før ham i arverekken til tronen. Deres ulike utdannelse var også preget av det, foruten at Alfonso fra barn av også led av dårlig helse og mentale problemer. Da Theodosius døde i 1653 endret hans posisjon seg. Han giftet seg med Marie Françoise de Nemours i 1666, men året etter ble ekteskapet oppløst med den begrunnelse at han var impotent. Hun giftet seg i stedet med hans yngre bror Peter. Han ble tvunget av sin bror og tidligere hustru til å abdisere. Alfonso ble forvist til Azorene, hvor han oppholdt seg til i fem år før han vendte tilbake til hovedlandet, og døde under et apoplektisk anfall i Sintra i 1683.
Lunderskov–Esbjerg-banen
Lunderskov–Esbjerg-banen er en dansk jernbanestrekning mellom Esbjerg og Lunderskov i Sydjylland. Den ble innviet 3. oktober 1874.
Einar Gerhardsen
Einar Henry Gerhardsen (født Einar Henry Olsen 10. mai 1897 i Asker, død 19. september 1987 i Oslo) var en norsk politiker som representerte Arbeiderpartiet. Han var Norges statsminister fra 1945 til 1951, fra 1955 til 1963 og fra 1963 til 1965. I Norge er Gerhardsen kjent under kallenavnet «landsfaderen», og han er omtalt som en av hovedarkitektene bak den norske velferdsstaten som vokste frem etter andre verdenskrig.
Lunderskov–Esbjerg-banen
Strekningen ble vedtatt 24. april 1868. Samtidig ble det vedtatt å anlegge Esbjerg havn.
Einar Gerhardsen
Bakgrunn
Einar Gerhardsen var født i Asker, som sønn av rodemester Gerhard Olsen (1867–1949) og husmor Emma Hansen (1872–1949). Han var gift med Werna (pikenavn: Christie) og de hadde sønnene Truls Gerhardsen og Rune Gerhardsen samt datteren Torgunn Lieungh. Torgunns datter Anne Lieungh er gift med redaktør Harald Stanghelle. Einar Gerhardsen var farfar til Marte Gerhardsen og Mina Gerhardsen, svigerfar til Tove Strand og bror til Rolf Gerhardsen.
Veien til vervene, 1897–1940
Allerede som tiåring kom han seg ut i arbeidslivet. Da begynte han som visergutt. Deretter begynte han i Kristianias veivesen i 1915. Han avtjente militærtjeneste – riktignok under store personlige kvaler – ved Høytorp fort i 1918. I 1919 ble han formann i Veivesenets arbeiderforening og året etter i Kristianias Arbeidersamfunn. Fra 1919 til 1923 var han sentralstyremedlem i Norges Kommunistiske Ungdomsforbund. I 1923 fulgte flertallet i NKU med NKP etter splittelsen i Arbeiderpartiet, og Gerhardsen var med mindretallet som valgte å starte en ny ungdomsorganisasjon til Arbeiderpartiet med navnet Venstrekommunistisk Ungdomsfylking – forløperen for Arbeidernes ungdomsfylking, Gerhardsen hadde en periode som nestformann og en som formann i ungdomsfylkingen. I denne perioden var han også sekretær i Norsk kommuneforbund i ett år.
Da Gerhardsen kom inn i ungdomsforbundets sentralstyre, ble han raskt en del av kretsen rundt Martin Tranmæl, som på denne tiden var sekretær i Arbeiderpartiet. Tranmæl var aldri leder i Arbeiderpartiet, men blir likevel regnet som partiets mektigste mann fra tidlig i 1920-årene og frem til andre verdenskrig. Også etter krigen hadde Tranmæl og Gerhardsen et tett samarbeid. I 1920-årene var fraksjonskampene mange, og Gerhardsen ble en av de viktigste personene innenfor Tranmæl-retningen i partiet.
Da den såkalte høyrefløyen brøt ut og dannet Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti i 1921 valgte Tranmæl og Gerhardsen å agitere aktivt for Moskvatesene, til tross for at de var skeptiske til hva det innebar. I 1923 gikk tranmælittene inn for et brudd med Moskvatesene og Komintern, og seiret i en bitter strid. I 1923 ble Gerhardsen på et dramatisk landsmøte i Arbeiderpartiet valgt til partisekretær. Gerhardsen vant med bare to stemmers overvekt på internasjonalisten Peder Furubotn, som senere skulle bli den ledende skikkelsen i Norges Kommunistiske Parti, som ble dannet av mindretallet på dette landsmøtet.
Gerhardsen forble partisekretær frem til 1926, men da ble det bestemt at han skulle ta over som sekretær i Oslo Arbeiderparti for å drive organisasjonsbygging der. I 1936 tok Gerhardsen igjen over som partisekretær, før han i 1939 ble nestformann.
Krigsårene 1940–1945
Få dager etter krigsutbruddet sluttet Gerhardsen seg til regjeringen som flyktet nordover i landet. I slutten av april var Gerhardsen blant dem som fikk ansvar for å få gullbeholdningen til Norges Bank nordover fra Molde til Tromsø. Da han i juni kom tilbake til Oslo fungerte han en kort periode som leder av Arbeiderpartiet, men etter få dager forbød tyskerne ham å drive politisk arbeid på nasjonalt plan. Likevel ble han utnevnt som fungerende formann i Arbeiderpartiet på landsstyremøtet 6. juli 1940. Han fortsatte samtidig sitt kommunalpolitiske arbeid, og ble 15. august 1940 ordfører i Oslo etter at Trygve Nilsen overtok som boligrådmann. Som ordfører ble Gerhardsen flere ganger innkalt til avhør av Gestapo. 26. august 1940 ble han tvunget av tyskerne til å trekke seg som ordfører. Han hadde i invasjonsåret åpnet for et samarbeid med Tyskland. Men hans form for samarbeid ble avslått.
Ettersom han mistet jobben som ordfører, gikk han midlertidig tilbake i jobben som veiarbeider. Samtidig gikk han aktivt med i motstandsbevegelsen. Blant annet var Gerhardsen blant de mest sentrale i oppstarten av det som senere ble Hjemmefrontens offisielle organ, Bulletinen. Gerhardsen var i tillegg sentral i Kretsen og var derfor med på de såkalte Grimelundsmøtene på Grimelund gård. 11. september 1941 ble han arrestert og sendt til Grini fangeleir, der han deltok i en indre krets av Ap-tilknyttede politikere og la grunnlag for et etterkrigsparti sammen med Martin Strandli, Olaf Fredrik Watnebryn, Olaf Solumsmoen, Gunvald Engelstad og Arnoldus Kongerø. Senere ble han flyttet til Møllergata 19, der han også ble utsatt for tortur. 5. april 1942 ble han sendt til konsentrasjonsleiren Sachsenhausen i Tyskland, blant annet sammen med forfatteren Arnulf Øverland. I 1944 ble han etter kortere perioder i forskjellige fengsler i Tyskland sendt tilbake til Norge, hjulpet av den norske legen Johannes Heimbeck, som hadde gode kontakter i Tyskland. Først satt han i Akershus Landsfengsel, deretter ble han sendt til Grini 19. september 1944. Til tross for fangenskapet var Gerhardsen aktiv i arbeidet for å planlegge Arbeiderpartiets etterkrigspolitikk og hvordan det politiske arbeidet i Norge skulle bli etter frigjøringen. Han satt på Grini frem til Tysklands kapitulasjon i mai 1945.
Fred og samling 1945
Einar Gerhardsen tok straks til å virke som formann i Arbeiderpartiet etter frigjøringen. På landsstyremøtet i slutten av mai ble han også formelt valgt som ny partiformann etter Oscar Torp, som hadde holdt seg i London sammen med resten av regjeringen under andre verdenskrig. Torp ble valgt som vanlig sentralstyremedlem. Gerhardsen tok etter kort tid også over som ordfører i Oslo. I kraft av dette vervet fikk han ansvaret for å ønske Kong Haakon tilbake til hovedstaden 7. juni 1945.
Som formann i landets største parti fikk Gerhardsen i oppdrag å lede samarbeidsutvalget mellom de politiske partiene etter andre verdenskrig. Samarbeidsutvalget fikk blant annet i oppgave å gå gjennom fellesprogrammet som skulle danne grunnlag for samarbeidet mellom de politiske partiene i gjenoppbyggingen av Norge.
Det var opprinnelig hjemmefrontleder, høyesterettsjustitijarius og Venstre-politiker Paal Berg som 14. juni 1945 fikk i oppdrag av Kongen å danne en samlingsregjering, blant annet fordi Gerhardsen fikk Arbeiderpartiets sentralstyre og stortingsgruppe til å støtte Berg. Men de borgerlige partiene, også Bergs eget parti Venstre, var skeptiske til ham. Spesielt motstanden fra stortingspresident og Høyres viktigste politiker, Carl Joachim Hambro, fikk Berg til å gi opp å danne regjering.
Innen Arbeiderpartiet var det enkelte krefter som ønsket at Johan Nygaardsvold skulle fortsette som statsminister, men Nygaardsvold sa nei, delvis på grunn av motstand fra eget parti. Da Arbeiderpartiets gruppeformann Fredrik Monsen ble innkalt til Kongen, pekte denne videre på Gerhardsen. Også Gerhardsen møtte motstand fra Hambro, som blant annet var skeptisk til at Oscar Torp og Trygve Lie fra Nygaardsvolds regjering skulle inn i samlingsregjeringen. Men da det viste seg at Hambro ikke hadde støtte i sitt eget parti, ble Torp og Lie godtatt. 25. juni tiltrådte samlingsregjeringen.
Gerhardsens andre regjering 1945–1951
I oktober 1945 fikk Arbeiderpartiet rent flertall på Stortinget og kunne dermed danne den første flertallsregjeringen i Norge på over 20 år. Til tross for partiets flertall, mente Gerhardsen at det var viktig at det var mest mulig enighet mellom de politiske partiene når Norge skulle gjenreises etter krigen. Derfor la den nye regjeringen fellesprogrammet til grunn for sitt arbeid.
I etterkrigstiden gikk Norge fra å være en temmelig svak, fattig og underutviklet nasjon til en velstående, industrialisert stat. Fattigdom, bolignød og arbeidsledighet ble sterkt redusert som et resultat av oppgang i verdensøkonomien og den nøye planlagte industrialiseringspolitikken.
Det var i utenriks- og sikkerhetspolitikken, samt om reguleringspolitikken, det sto størst strid i denne perioden. Ved å velge den 30 år gamle Milorg-lederen Jens Christian Hauge som forsvarsminister, sørget Gerhardsen for at de opposisjonspolitikerne som tidligere hadde vært skeptiske til Arbeiderpartiets anti-militarisme på 1930-tallet ble tause.
Samtidig var det strid om hvilken militær samarbeidsform Norge skulle velge etter krigen. Einar Gerhardsen var blant dem som lenge håpet at Norge langt på vei kunne holde en nøytral linje mellom de to supermaktene USA og Sovjetunionen ved å gå inn i et nordisk forsvarssamarbeid. Men det var mange som ønsket at Norge skulle velge side. Det var særlig kommunistenes kupp i Tsjekkoslovakia i 1948 som fikk Gerhardsen til å støtte en løsning der Norge ble en del av et forpliktende vestlig samarbeid gjennom NATO-medlemskap, som Norge inngikk i april 1949.
Hendelsene i Tsjekkoslovakia førte også til at Einar Gerhardsen tok et kraftig oppgjør med Norges Kommunistiske Parti, som hadde forsvart sine tsjekkiske partikolleger. I Kråkerøy-talen i februar 1948 utpekte han kommunistene til den største trusselen for Norge i etterkrigstiden.
Parlamentarisk leder 1951–1955
Einar Gerhardsen valgte overraskende å trekke seg som statsminister i november 1951, og overlot posten til parlamentarisk leder Oscar Torp. Han gav i sine memoarer selv uttrykk for at det ikke lå noen politisk situasjon til grunn for statsministerskiftet, men at han var sliten etter å ha gått mer eller mindre rett fra tysk fangenskap til jobben som norsk statsminister seks og et halvt år tidligere. Men flere politiske motstandere og medarbeidere, samt historikere mener at skiftet også hadde politiske årsaker. I de siste årene av Gerhardsens første statsministerperiode var det flere ganger uenighet mellom regjeringen og stortingsgruppen, ikke minst i debattene om beredskapspolitikken. Dessuten førte prisstigningen til flere sammenstøt mellom regjeringen og fagbevegelsen. Ved at han foreslo Torp som sin avløser, ble også posten som parlamentarisk leder ledig, og Gerhardsen kunne overta ledelsen av Arbeiderpartiets stortingsgruppe. I 1954 ble han også stortingspresident. Samme år var han også president for Nordisk råd.
Gerhardsen valgte da heller ikke å ligge på latsiden etter at han gikk over til Stortinget. Men som parlamentarisk leder slapp Gerhardsen å kjempe knallhardt for regjeringens synspunkt, og kunne istedenfor jobbe for å finne kompromisser mellom regjeringen og stortingsgruppen. Som i hans foregående år som regjeringssjef var det opprustningen av beredskapen i forsvaret, samt prispolitikken som førte til de fleste problemene internt i Arbeiderpartiet.
Etter at Gerhardsen hadde vært ute av regjeringen i noen år, sørget stadige utskiftninger i regjeringen Torp til at flere sentrale partimedarbeidere ønsket at Gerhardsen igjen skulle overta vervet som statsminister. I november 1954 stilte Gerhardsen krav til regjeringen om at den måtte sette i gang strakstiltak for å få bukt med prisstigningen. Da ingenting var skjedd en måned senere, rådet Gerhardsen Torp til å gå ut av regjeringen. Med sin enestående posisjon i Arbeiderpartiet visste Gerhardsen at han var selvskreven som statsminister dersom han ønsket jobben selv.
Gerhardsens tredje regjering 1955–1963
Den første utfordringen Gerhardsens tredje regjering fikk var å få bukt med prisstigningen. En måned etter statsministerskiftet lanserte Gerhardsen og finansminister Mons Lid de såkalte februartiltakene, som hadde som mål å minske presset på utenriksøkonomien, prisene og arbeidsmarkedet. Blant annet ble diskontoen vedtatt hevet fra 2,5 til 3,5 prosent. Tiltakene var på ingen måte populære, verken blant det norske folk eller internt i Arbeiderpartiet, men regjeringen klarte å overbevise Stortinget om at de måtte vedtas.
Ved valget i 1961 fikk SF to stortingsrepresentanter, noe som førte til at Arbeiderpartiet mistet flertallet i Stortinget for første gang siden 1945. Einar Gerhardsen hadde før valget sagt fra om at regjeringen ville gå av dersom Ap mistet flertallet, men ettersom den borgerlige blokken heller ikke hadde flertall var det nå oppstått en ny situasjon. Etter en lengre debatt i partiorganisasjonen og samtaler med de parlamentariske lederne for de andre partigruppene på Stortinget, fortsatte Ap med en mindretallsregjering. Den vekslet mellom å hente flertall for sin politikk hos SF og de borgerlige partiene. Men regjeringen var flere ganger nær ved å måtte gå av. Spesielt var det overskridelser og saksbehandlingsfeil innen større industrisaker som førte til mistillitsforslag, som såvidt overlevde i Stortinget.
Kings Bay-saken og Gerhardsens fjerde regjering 1963–1965
En sak som derimot kom til å samle Høyre, Venstre, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Sosialistisk Folkeparti, var Kings Bay-saken i 1963. Nærmere bestemt var det framleggelsen av den såkalte Tønseth-rapporten som førte til at en regjering ledet av Einar Gerhardsen for første og eneste gang ble felt av et mistillitsforslag. I november 1962 hadde 21 mennesker mistet livet i den statlige Kings Bay-gruven på Svalbard. Rapporten fra granskingsutvalget som ble ledet av sorenskriver Einar Tønseth, avdekket alvorlig kritikk av både statsselskapet, arbeidstilsynet og bergmesteren. Bedre for regjeringen ble det ikke av at rapporten først ble lagt fram samme dag som Stortinget egentlig skulle oppløses for sommeren i 1963. Industriminister Kjell Holler fant kritikken så alvorlig at han valgte å søke avskjed. Det ble bestemt at Stortinget skulle tre sammen igjen allerede i august for å debattere Tønseth-rapporten. Dette var også den første direkteoverførte TV-debatten fra Stortinget i Norge. Det ble raskt klart at opposisjonen sto samlet om mistillit mot regjeringens håndtering, mens Arbeiderpartiet med Einar Gerhardsen mente at de borgerlige partiene med SFs støtte forsøkte å bruke en tragisk ulykke til å skaffe seg politisk makt.
28. august 1963 overlot Einar Gerhardsen statsministerstolen til Høyres parlamentariske leder John Lyng, som ble leder av en borgerlig koalisjonsregjering. Det skulle gå mindre enn én måned før de to igjen byttet plass. Arbeiderpartiet kom med et mistillitsforslag på Lyng-regjeringens tiltredelseserklæring og fikk støtte av Sosialistisk Folkeparti. Einar Gerhardsen gjorde bare noen få endringer i regjeringssammensetningen i forhold til dem som hadde gått ut av regjeringen da Lyng-regjeringen overtok. 28. september 1963 tiltrådte Einar Gerhardsens fjerde regjering.
Fra Gerhardsen til Bratteli 1965–1969
Selv om Einar Gerhardsen gikk av som partileder i 1965, forble han statsministerkandidat ved stortingsvalget senere samme år. Men de borgerlige partiene hadde gjennom Lyng-regjeringen vist at det var mulig å danne et troverdig regjeringsalternativ til Arbeiderpartiet. Samtidig fortsatte industrisaker å skape problemer, også for Einar Gerhardsens fjerde regjering. Det var en sterkt medvirkende årsak til at det ble borgerlig flertall på Stortinget i 1965. 12. oktober det året tok Per Borten over som statsminister for en flertallsregjering bestående av Senterpartiet, Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti.
Gjennom flere år hadde det vært en intern maktkamp i Arbeiderpartiet, og denne ble eksponert gjennom en offentlig skittentøyvask på partiets landsmøte i 1967. Samarbeidet mellom Einar Gerhardsen og partisekretær Haakon Lie hadde på 1960-tallet blitt stadig vanskeligere. Da det ble opponert mot at Lie skulle gjenvelges i 1967, tok Gerhardsen ordet i debatten. Han gikk hardt ut mot Lies temperament, og mente at Lie «tenner så sterkt at han opptrer på en måte som man ikke bør opptre på i en partisamling.». I tillegg til de organisasjonsmessige uenighetene, var det også uenighet mellom Gerhardsen og Lie om flere utenrikspolitiske spørsmål. Lie ble likevel gjenvalgt som partisekretær med stort flertall, men i likhet med Gerhardsen gikk han ut av sentralstyret to år senere. I 1985 sendte Gerhardsen et brev til Lie der han skrev at han beklaget hendelsene på landsmøtet i 1967.
De siste årene 1969–1987
Han ble spurt om å være formann for organisasjonen Ja til EF i forkant av folkeavstemningen om norsk EF-medlemskap i 1972, men sa nei til vervet. I stedet ble Reidar Carlsen, som var fiskeriminister under Gerhardsen, leder i organisasjonen. Gerhardsen var EF-tilhenger, men skapte likevel betydelig irritasjon blant de ledende på Ja-siden. Først og fremst vakte utspillet hans på det ekstraordinære landsmøtet i Arbeiderpartiet i april 1972 oppsikt. Etter at det var klart at det ville bli et klart flertall for EF-medlemskap under avstemningen, tok Einar Gerhardsen ordet og sa at dersom Arbeiderpartiet ikke hadde noen EF-motstandere i partiet, burde man ha skaffet seg noen, som et symbol på at både tilhengere og motstandere av EF var velkomne i Arbeiderpartiet. Bakgrunnen var at han fryktet at dersom EF-motstanderne ble presset til full lojalitet til ja-standpunktet, ville det føre til en ny partisplittelse. Gerhardsens posisjon i partiet førte til at nei-siden i partiet, organisert gjennom AIK, følte seg legitimert. Samtidig har det fra ja-tilhengere vært antydet at Gerhardsens tale bidro til at det ble nei-flertall under folkeavstemningen i september samme år.
Da diskusjonen om hvem som skulle bli partiformann raste foran landsmøtet i 1975, var Gerhardsen blant de første som lanserte løsningen om at Reiulf Steen skulle bli formann, mens Odvar Nordli skulle bli Arbeiderpartiets statsministerkandidat. Dette ble også kompromisset landsmøtet samlet seg om for å unngå en opprivende personstrid under formannsvalget.
I 1981 oppsto det ny formannsstrid i Ap, og denne gangen spilte Gerhardsen den avgjørende rollen i formannsvalget. Fra sykehussengen på Rikshospitalet innkalte Gerhardsen Arbeiderbladets redaktør Per Brunvand til det som senere er omtalt som norgeshistoriens mest kjente ikke-publiserte intervju. Gerhardsen ga uttrykk for at han mente at daværende statsminister Gro Harlem Brundtland også burde overta som formann i partiet etter Reiulf Steen, som ønsket gjenvalg. Da Brunvand viste intervjuet til Steen kort tid før landsmøtet på Hamar, skjønte Steen at han ikke ville overleve et formannsvalg med Gerhardsen mot seg og trakk seg som formannskandidat.
Gerhardsen mottok i 1970 St. Hallvard-medaljen og i 1972 Borgerdådsmedaljen i gull. Han takket nei til andre utmerkelser, deriblant St. Olavs Orden. Som pensjonist gav han ut sine politiske memoarer i fem bind. Han var dessuten en ettertraktet foredragsholder.
Landsfaderen i ettertid
Mens og etter han var statsminister var han en meget respektert person, også blant de som ikke delte hans sosialdemokratiske synspunkter. Han ble populært kalt Landsfaderen for sine evner til å bygge det moderne Norge etter den andre verdenskrig.
Forfatteren Kåre Holt har i ettertid fortalt at da han skrev sin historiske romantrilogi Kongen om Kong Sverre, brukte han sine inntrykk av Einar Gerhardsens personlighet og lederadferd i skildringene av kongen.
Gerhardsen kom den 17. desember 2005 på andreplass, etter kong Olav V, i en direktesendt kåring av århundrets nordmann hvor seerne på NRK avga stemmer. De andre finalistene var Thor Heyerdahl, Kim Friele og Erik Bye.
I 1997 gjennomførte journalist Kjell Cordtsen en undersøkelse blant norske historikere, journalister og statsvitere og ba dem rangere omdømmet (eller storheten) til norske statsministre fra Christian Michelsen til Thorbjørn Jagland. Rangeringen viste at Einar Gerhardsen hadde høyest omdømme av alle landets statsministre. Statistiske modeller av statsministres omdømme viser at omdømmet kan predikeres ut fra lengden på deres tid som statsminister og omfanget på arbeidsledigheten.
Libru
Libru er et sted i Arendal kommune, nordvest for Arendal by, ved grensen til Froland kommune. Stedet tilhørte Øyestad kommune frem til kommunesammenslåingen 1. januar 1992.
Gjennom stedet går fylkesvei 42, med avstikkerne fylkesvei 3540 (til Rise) og fylkesvei 3560 (til Assæ). Stedet har postnummer 4848. Æssevannet ligger på Libru.
Liste over Norges kulturministre
Liste over Norges kulturministre viser statsråder i Kulturdepartementet, som ble opprettet i 1981. Siden 28. juni 2023 er Lubna Jaffery (Ap) kultur- og likestillingsminister.
Rebecca
Rebecca eller Rebekka er et hebraisk jentenavn som betyr hun som binder eller er bundet, som holder sine løfter. Navnedag: 1. oktober.
I Bibelen er Rebekka navnet på Isaks kone.
Utbredelse
Rebecca har vært et vanlig navn i England siden 1600-tallet.
Rebecca har i mange år vært et populært navn i USA.
Hoberg skole
Hoberg skole er en barneskole i Ottestad i Stange kommune, 4 km fra Hamar. Skolen ble bygd i 1976 og påbygd i 1999 og 2023. I 2002 var det ca. 330 elever på skolen.
Henning Kvitnes
Henning Kvitnes (født 13. mai 1958) er en musiker og låtskriver fra Tistedal i Halden kommune. Han debuterte med The Ice Cream Band.
Musikalsk bakgrunn
I juli 1978 var Kvitnes frontfigur i The Ice Cream Band, som da var oppvarmingsband for Elvis Costello på Chateau Neuf i Oslo. Bandet byttet kort tid etter navn til The Young Lords. Han platedebuterte i 1980 på engelsk med «Same Shit – New Wrapping» med nettopp The Young Lords og i 1991 på norsk med «Veien hjem». Kvitnes ga i 2004 ut sitt 18. album, «Bare vente litt på sjelen» med Norsktopp-vinneren «Na,na,na... i himmelen inn».
Henning Kvitnes har medvirket på en rekke andre plater – med Åge Aleksandersen, Forente Artister, Falne Engler med flere. Fordi Kvitnes regnes som en dyktig live-vokalist har han også gjestet TV-program som «Beat for beat» og NRKs Momarkenshow flere ganger.
Henning Kvitnes trekker oftest fullt hus til sine konserter i Fredrikshalds teater.
Kvitnes ble tildelt Gammleng-prisen i 2007 i klassen pop, fikk Spellemannprisen 2007 i klassen viser for albumet Stemmer i gresset, Norsk Artistforbunds Ærespris i 2008 og Østfoldprisen til Østfold fylkeskommune i 2012.
I 2008 ble Kvitnes medlem i det nystartede bandet Song Island Revue sammen med blant andre Claudia Scott, danske Poul Krebs samt amerikanske Kevin Welch. Kvitnes ga i mai 2009 ut plata Tid for latskap. Plata nådde 2.-plass på VG-lista og inneholder blant annet radiohiten «Ut å vekke sola» hvor han synger med Jonas Fjeld, Aslag Haugen og Hilde Heltberg. I oktober ga Kvitnes og Fjeld ut en plate sammen med tittelen Den gamle veien. Den fikk blant annet terningkast 5 av VGs anmelder. Kvitnes har sagt i intervjuer, og man kan også høre det gjennom hans musikk, at han er inspirert av musikere som Bob Dylan, Neil Young, Bruce Springsteen og Ulf Lundell. I 2012 ga han ut albumet Ingen tid å miste og ble nominert til Spellemannprisen 2012 i klassen vise. Han deltok i TV2-programmet "Hver gang vi møtes" i 2016, med bl.a. Unni Wilhelmsen som han etterpå har turnert sammen med.
Diskografi
EPer
Santo Antônio do Aventureiro
Santo Antônio do Aventureiro er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
James William Tutt
Tutt var forfatter av bokverket The British Noctuae and their Varieties (1891–92) som omhandler de britiske artene av nattfly. Han skrev også boken Natural History of the British Lepidoptera (1890–1911).
Vannis
Vannis er en type frossen dessert hvis hovedingrediens er rent vann som er frosset før konsumering. Saftis er en form for vannis som består av fryst, smakssatt vann. Shave ice og snow-cones består av frosset vann, som er hakket eller høvlet i små biter eller til en snøaktig konsistens, og deretter tilsatt smaksstoffer. Vannis skiller seg fra iskrem ved at de ikke i hovedsak er basert på melkeprodukter som fløte eller smør.
Tom
Tom er en opprinnelig engelsk kortform av mannsnavnet Tomas, som kommer av det arameiske ordet  (Tôma) og betyr «tvilling».
Utbredelse
Tom var et populært navn i England på siste halvdel av 1800-tallet.
Tom var et populært navn i USA i 1880-årene.
Tom var blant de mest populære navnene på nyfødte gutter i Norge i perioden ca. 1950–1980.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Estadio Alberto J. Armando
Estadio Alberto J. Armando også kjent som La Bombonera er et fotballstadion i Buenos Aires i Argentina. Stadionet er hjemmebane for fotballklubben Boca Juniors.
Martin Borch
Martin Borch (født 1. mars 1852 i Skerngaard ved Skjern, død 8. februar 1937 i København ) var en dansk arkitekt og kongelig bygningsinspektør. Sammen med Martin Nyrop og Hack Kampmann er Borch en av de betydeligste representanter innenfor nasjonalromantikken i Danmark.
Santo Antônio do Grama
Santo Antônio do Grama er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Martin Borch
Han gikk først i tømrerlære og deretter ved Kunstakademiet.
Borch var fra 1886 til 1916 fast arkitekt for De Danske Spritfabrikker. Som kongelig bygningsinspektør fikk han mange oppgaver for Københavns Universitet og Danmarks Nationalbank.
Borch var innehaver av Dannebrogordenen, Dannebrogordenens hederstegn og Fortjenstmedaljen.
Alfons Mucha
Alfons Maria Mucha (født 24. juli 1860 i Ivančice i Mähren, død 14. juli 1939 i Praha) var en tsjekkisk maler, plakatkunstner og kunsthåndverker.
Alfons Mucha er en av de mest kjente kunstere innenfor den dekorative art nouveau-stilen. Han startet som autodidakt, men tok senere utdannelse i Praha, Wien og München. Etter ferdig utdannelse dro han til Paris der han delte atelier med Paul Gauguin. Etter første verdenskrig deltok han aktivt i opprettelsen av en ny tsjekkoslovakisk stat og utformet frimerker og pengesedler.
3000 meter hinder
3000 meter hinder er en løpsøvelse innenfor friidrett, der atleten skal forsere hinder underveis i løpet. Det skal også passeres en vanngrav, noe som regnes for krevende fordi løperen lett mister rytmen når graven forseres.
Topp ti i Norge – menn
(oppdatert per 01.01.2013)
Mathias Rosenblad
Mathias Rosenblad (født 23. juni 1758 i Lund, død 4. september 1847 på Stavsund) var en svensk statsmann.
Rosenblad var greve, en af rikets herrar, ridder av Serafimerordenen, ridder av Nordstjerneordenen, frimurer og ridder av Karl XIIIs orden, og justisminister (justitiestatsminister) fra 1829-1840.
Mathias Rosenblad var den formelle lederen for kommisjonen som forhandlet med Stortinget i 1814 om den norske grunnlovens tilpasning til unionen med Sverige.
Sør-Afrikas nasjonalforsamling
Nasjonalforsamlingen (National Assembly) er underhuset i Sør-Afrikas parlament. Den er landets lovgivende forsamling og lokalisert i Cape Town, Western Cape Province. Den består for tiden av 400 medlemmer som er maksimaltallet ifølge grunnloven, minimumstallet vil være 350. Halvparten av representantene velges ut fra lister i de ni sørafrikanske provinsene, den andre halvdelen velges ut fra en nasjonal liste for å oppnå en utjevning mellom partiene. Valgperioden er fem år.
Den nåværende Nasjonalforsamlingen er den fjerde under demokratisk styre og den 25. totalt og ble valgt på 22.april 2009. I valget mistet ANC sin 2/3 dels flertall, DA ble bekreftet som viktigste opposisjonsparti og COPE fikk et overraskende godt resultat som nystartet utbryterparti fra ANC.
Storbritannia under Vinter-OL 1936
Storbritannia under Vinter-OL 1936. Trettiåtte sportsutøvere fra Storbritannia, tjueåtte menn og ti kvinner, deltok i seks sporter under Vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen. De deltok i alpint, bobsleigh, langrenn, kunstløp, ishockey og kombinert. Storbritannia kom på sjuendeplass med en gull- en sølv- og en bronsemedalje.
Beowulf
Beowulf (uttales ˈbeːo̯wulf) er et gammelengelsk heltedikt skrevet av en ukjent skald omkring 750. Diktet har røtter tilbake til nordisk muntlig tradisjon, og er blant det eldste som fins av angelsaksisk litteratur; det er det best bevarte verket på gammelengelsk. Med sine 3182 verselinjer er kvadet kjent for å være langt. Kvadet har vært kjent som Beowulf siden tidlig på 1800-tallet.
Verket er det eneste store angelsaksiske heltekvadet vi kjenner i dag, og til tross for at det hovedsakelig omhandler danske og svenske hendelser, har det blitt beskrevet som «Englands nasjonalepos». Heltekvadet var en inspirasjon for J.R.R. Tolkien.
Kvadet handler om Beowulf, en helt fra Götaland som kjemper mot Grendel, som angriper den danske mjødhallen Heorot og dens beboere. Han nedkjemper både Grendel og Grendels mor.
Diktets historie
Beowulf ble sannsynligvis fullført i den form vi nå kjenner ved hoffet til kong Offa av Mercia mot slutten av 700-tallet, men det baserer seg på en eldre muntlig tradisjon som sannsynligvis strekker seg tilbake til Skandinavia. Offa regnet seg som etterkommer av de angliske kongene Uffe og Vermund som er nevnt hos Saxo.
Kvadet er gjennomført skrevet i vestgermansk fornyrðislag, et versemål som også er i bruk i de episke kvadene i Den eldre Edda, blant annet i Voluspå. Kvadet har 3182 linjer. Kvadet sammenstilles ofte med Finnsborg-fragmentet på 49 verselinjer, som tar opp det samme emnet som en bestemt del av Beowulf-teksten, nemlig kampen mellom Friserkongen Finn og krigeren Hengest.
Det skal være skrevet ned omkring år 1000, og er bevart i et enkelt håndskrift i British Museum. Det unngikk såvidt å gå tapt i en brann i 1735. I 1786 ble det gjort to avskrifter, som i dag er å finne i København. Den første faksimilen av kvadet ble utgitt i 1882. Siden har det vært gjort adskillig grunnforskning omkring dette emnet.
Kvadet knytter seg til hele den nordgermanske sagnsyklusen, med referanser til Sigurd Fåvnesbane, Skjoldungesaga, Ynglingasaga og dessuten en rekke angelsaksiske dikt. Diktet synes å balansere mellom en hedensk og en kristen synsvinkel, med referanser til norrøn skjebnetro og samtidig en kristen forklaringsmodell (Grendel er for eksempel en ætling av Kain).
Noe av det som gjør diktet aktuelt i dag er verkets posisjon som bakgrunn og inspirasjon for J.R.R. Tolkien. Professor Tolkien brukte store deler av sitt liv på å forelese over kvadet, kunne det utenat på gammelengelsk, og skrev flere artikler om det. Selve Tolkiens boktittel Ringenes herre, på gammelengelsk hringa fengel, er hentet fra Beowulf, nærmere bestemt kvadlinje 2345 – der ordene «ringenes herre» er en kjenning brukt om en konge, i dette tilfellet Beowulf selv. Ellers kan den interesserte leser finne en lang rekke motiver fra Beowulf i både denne boka og i Hobbiten.
Adolf Hansen oversatte diktet til dansk i 1910. Henrik Rytter oversatte kvadet til landsmål i 1929. Jan W. Dietrichson oversatte kvadet til bokmål i 1976.
Handling
Kvadets fremste anliggende er å hylle Skjoldungene, den store danske kongeætten. Derfor åpner kvadet med en innføring i deres historie, og ætteliste fram til kong Hrothgar, som bygger den store gildehallen Heort. Denne hallen får ikke være i fred for utysket Grendel, som kommer om natta og henter kongens krigere. Ryktet om denne ufreden når til geatenes (gauter, gøter, goter) land, og helten Beowulf setter seil med et antall venner for å kjempe mot Grendel. Beowulf var sønn av krigeren Eggtheow, moren var datter av gautenes konge Hredel. Beowulf vokste opp hos sin morfar. Han og vennen Breca konkurrerer om å være den ypperste i idrett og våpenbruk. En dag de svømmer om kapp med brynje og sverd i hånden, blir de to overrasket av et uvær, og det tar fem dager før Beowulf klarer å komme seg i land et sted på den andre siden av Østersjøen, og har i løpet av denne tiden tatt livet av ni nøkker. Mens Beowulf endte opp i Finland, svømte Breca til headoreamene, nærmere bestemte raumene, som bor på Romerike. Beowulf er på denne tiden i tjeneste hos kong Hygelac (Hugleik) i Gautland.
Beowulf vil hjelpe danekongen og kaster seg inn i kampen med Grendel og river armen av monsteret, som rømmer. Nede i myra dør Grendel av sårene Beowulf har gitt ham. Beowulf slenger armen til Grendel opp på taket så alle kan se den. Deretter holdes det et stort gilde i Heort, og skalden minnes tidligere bragder, minner om Volsungene og om ufreden da kong Finn av Frisland ble drept av Hengest, og kampen mellom jyder og frisere. Beowulf får hærklær av Hrothgar, satt inn med rent gull.
Om natten kommer Grendels mor for å hevne sønnen. Hun viker for de våknende stridsmennene og rømmer, men tar med seg en av kongens mest trofaste menn, Æschere, kongens rådgiver. Beowulf sov ikke i hallen den natta, men blir straks hentet. Beowulf lover å hevne udåden. Han må helt ned på havets bunn for å finne Grendelsmora, og der nede bryter de med hverandre. Hun bærer ham med seg like til hulen sin, og kampen fortsetter. Beowulf skjønner at sverdet hans ikke biter på ubeistet. Hun legger ham under seg, og Grendelsmora hogger etter ham med et sverd, men brynja redder ham. Han kommer seg opp igjen, finner et sverd som henger på veggen, omvundet av galder og trollruner. Dette sverdet kan drepe Grendelsmora, men sverdet blir fortært av blodet hennes. Beowulf vender deretter tilbake til Gautland med store gaver og takksigelser.
I kvadets andre del truer sveafolket gautene og det kommer til kamp der både kongen og kongens sønn blir drept. Høvdingene som er nevnt på dette stedet i kvadet hører hjemme i Ynglingeætten. Beowulf tar nå opp kronen og driver tilbake sveafolket. Hans rykte holder fienden på avstand og i femti år var det fred i landet.
Mot slutten av Beowulfs liv blir en drake vekket ved et uhell, og dette beistet tar til å herje bygdene i Gautland. Beowulf rir ut mot draken med en håndfull menn. Beowulf får banesår av draken, men dreper uhyret og dør selv av skadene han ble påført i kampen. Han legger så kongsmakta over på den unge Wiglaf, den siste av kongsætten, før han dør. Mot slutten av kvadet spår han gautlandenes undergang som selvstendig rike, og harde kamper mellom sveer og gauter. Kvadet ender med at Beowulf blir hauglagt.
Beowulf i nyere film og litteratur
Tor Åge Bringsværds bok Beowulf (1999) var den tredje boka i hans serie Mime hvor han gjenfortalte sagn og legender fra ulike kulturer. I Bringsværds korte og tolkende gjenfortelling av Beowulf setter han sagnet inn i en historisk sammenheng. Bringsværd fikk Riksmålsforbundets barne- og ungdomsbokpris for boka.
Kasaï (provins)
Kasaï er en provins i Den demokratiske republikken Kongo. Før konstitusjonen av 2006 var den en del av Kasaï-Occidental-provinsen. Administrasjonsbyen er Luebo og det mest utbredte språket er tshiluba. Kasaï grenser til Lulua i sørøst, Kwango i sørvest, Sankuru i Tshuapa, Kwilu, Mai-Ndombe og landet Angola i sør.
Bjørger
Bjørger er en kjærlighetsfortelling av forfatteren Knut Hamsun. Den ble utgitt i 1878 i Bodø av boktrykker Albert Fredrik Knudsen. Den kom dessuten i en piratutgave ved Norgesposten, Knudsen Printing & Publishing, Brooklyn i 1925. Denne kjærlighetshistorien formidles gjennom dikt, eventyr, dagbok, brev og fortelling i samme bok.
Om denne boka sa han selv, idet han også nevnte noen andre av de tidlige bøkene sine: «Jeg vilde ikke ha gaat hen og trykt noe sligt som Et Gjensyn, Den Gaadefulde, Bjørger hvis det ikke hadde været for at vise mine Søsken hver gang at jeg ikke var til at gjøre nar af..»
Christof Duffner
Christof Duffner (født 16. desember 1971, Schönwald) er en tidligere tysk skihopper som representerte klubben SC Schoenwald.
Duffner deltok i til sammen 221 verdenscuprenn fra 1988 til 2004, fikk 5 pallplasser og 1 seier.
Han debuterte på hjemmebane under hoppukas første renn i 1988. Nøyaktig 2 år senere fikk han sine første verdenscuppoeng i samme bakke. To år senere fikk han sin første pallplass i verdenscupen, i nøyaktig samme bakke. I dette rennet vant han svært overraskende. I årene etter fulgte to andre og tredjeplasser.
Duffner var med på det tyske laget som ble olympiske mestere i laghopping i Vinter-OL 1994 på Lillehammer. Individuelt fikk Duffner en 11.-plass i Albertville-OL, en 11.-plass i Lillehammer-OL og en 18.-plass under Salt Lake City-OL.
Doverstredet
Doverstredet (historisk kalt Dover Narrows; fransk: Pas de Calais, «Calais-stedet», nederlandsk: Nauw van Calais eller Straat van Dover) er den smaleste delen av Den engelske kanal. Under Doverstredet ligger Kanaltunnelen som forbinder britiske Folkestone og franske Calais. Stredet merker grensen mellom Den engelske kanal og Nordsjøen, og samtidig skiller den De britiske øyer fra det europeiske fastlandet. Den korteste avstanden over stredet er fra South Foreland, 33,1 km nordøst for Dover i grevskapet Kent, og til Cap Gris-Nez, en odde i nærheten av Calais, i det franske departementet Pas-de-Calais i Frankrike. Mellom disse punktene strekker den mest populære ruten for kanalsvømmere.
På klare dager er det mulig å se med den nakne øye den motsatte kystlinjen til England fra Frankrike, og motsatt retning. Det mest kjente og opplagte synet er de hvite klippene ved Dover fra den franske kysten, foruten også bygninger ved begge kyster, og lys om nettene, slik som beskrevet i Matthew Arnolds dikt «Dover Beach» (1867).
Oskar Lindberg
Han kom på annenplass i det første Vasaloppet i 1922 (etter lagkameraten fra IFK Norsjö, Ernst Alm), og vant selv året etter (1923).
Roger Mortimer, 4. jarl av March
Roger Mortimer (født 11. april 1374, død 20. juli 1398) var fjerde jarl av March og sjette jarl av Ulster, og fra 1385 til sin død Englands tronarving.
Hans far var den mektige Edmund Mortimer, 3. jarl av March, og moren var Philippa Plantagenet, grevinne av March og Ulster. Hun var eneste barn av Lionel av Antwerpen, som var sønn av Edvard III og Philippa of Hainault. Som eldste etterkommer av linjen etter Edvard IIIs andre sønn, ble han i 1385 utnevnt til tronarving av den barnløse Richard II.
Roger arvet titler og eiendommer, blant annet enorme områder i Wales, da han var syv år gammel. En måned senere ble han stattholder i Irland. Han onkel Thomas Mortimer fylte dette embetet på hans vegne. På grunn av hans nærhet til kronen fikk han utnevnt en spesiell verge, Thomas Holland, 2. jarl av Kent, som var Richard IIs halvbror.
I 1388 giftet han seg med Eleanor Holland, datteren til jarlen av Kent. Han var far til Anne Mortimer og Edmund Mortimer, 5. jarl av March.
Konflikten i Irland
I 1394 var han med Richard II til Irland. Til tross for at han ble utnevnt til løytnant (en svært høy rang, som ikke må forveksles med den senere offisersgraden) for distriktene som var underlagt ham gjennom hans jarletittel, hadde han bare nominell autoritet der, og oppnådde lite i forhold til de irske høvdingene.
Han var populære i England, men tok ikke del i striden omkring kongens despotiske styre. Han forble i stedet i Irland, og la seg til spesielle vaner. I strid med engelsk lov begynte han blant annet å kle seg som de innfødte irene.
I august 1398 falt han i slaget ved Kells, i kamp med en irsk klan. Hn ble gravlagt i Wigmore Abbey. Titlene og posisjonen som tronarving gikk til hans sønn Edmund.
Santo Antônio do Itambé
Santo Antônio do Itambé er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Raymond Carver
Raymond Carver (1938–1988) var en amerikansk forfatter og lyriker.
Liv og virke
Raymond Carver vokste opp i Yakima i Washington.
Han studerte creative writing ved Chicago State College med forfatteren John Gardner som lærer. Han fortsatte studiene ved Humboldt State College i California, hvor han fikk en B.A. i 1963, og ved University of Iowa. I sin levetid publiserte han fortellinger og noveller om mennesker av arbeiderklassebakgrunn i ulike tidsskrifter, blant annet The New Yorker og Esquire. Stilistisk regnes Carver til minimalismen.