cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johann Adam Schall von Bell
Ledende astronom ved hoffet
Pater Matteo Ricci hadde på sin tid innsett betydningen av dette arbeide og hvilke muligheter det utgjorde for misjonen. På hans tid var astronomiarbeidet utført av muslimske astronomer, en tradisjon siden Yuan-dynastiets dager, men deres fagkunnskaper var ikke lenger på høyden. Europas astronomer hadde utviklet langt bedre metoder. Pater Ricci gikk derfor inn for at astronomer skulle være sterkt representert blant de velskolerte misjonærer hans orden skulle sende til kinamisjonene. Allerede i 1606 hadde så skjedd, med pater Sabbatino de Ursis. Når pater Schall ble sendt til Kina, var dette ledd i den samme misjonsstrategi. I 1611, få år før de Ursis ankomst, hadde en keiserlig beslutning fra Wanli-keiseren overdratt ansvaret for det keiserlige stjerneobservatorium til jesuittene, og bød dem også å oversette europeiske verker om astronomi til kinesisk.
Som hoffastronom avanserte Schall snart til lederskapet for en matematisk læreanstalt. I 1640 oversatte han Georgius Agricolas De re metallica til kinesisk og presenterte verket for det keiserlige hoff. Hans egenproduksjon av astronomiske og naturvitenskapelige verker var enorm, som det fremgår av bibliografien nedenfor. For å få et riktigere bilde av produksjonen må det vites at den kinesiske boktrykkerkunst og utgivelsesmåte tilsier at et kinesisk bind er mindre enn et europeisk.
Etter at mandsjuene i mai 1644 rykket inn i Beijing og etablerte sitt nye Qing-dynasti, bestemte de at hele byens nordlige del skulle rømmes på tre dager for at mandsjuene selv skulle overta den som sin egen bydel. Det var her pater Schall bodde, og her hadde han sitt bibliotek og sine vitenskapelige instrumenter. Skulle han kunne bidra med kalenderberegninger også for den nye keiser, måtte han ha tilgang til sine notater. Han fremla da øyeblikkelig et bønneskriv til den nye regjering om å få bli, og etter at mandsjuene hadde inspisert hans hus fikk han bli, og ble gitt beskyttelsesskriv ikke bare for eget hus, men også for øvrige eiendommer og residenser som jesuittene hadde i byen.
Ikke bare fikk han være i fred, han ble kort etter samme år som første europeer president for Det keiserlige matematiske direktorat (ofte kalt det astronomiske direktorat, ettersom dette var dets primære beskjeftigelse). Dette instituttet ble deretter (med det korte avbrudd som straks nevnes) under jesuittisk ledelse helt til 1744. Mellom 1651 og 1661 var han i tillegg en av de viktigste av mandsjukeiseren Shunzhis rådgivere. Shunzhi-keiseren var meget opptatt av lærdom, og også for impulser fra utlandet. Schall fikk etterhvert ikke bare gi ham råd innenfor astronomi og teknologi, men også om hvordan han burde styre sitt rike. Shunzhi gjorde Schall til sin personlige rådgiver og gav ham fri adgang til hvor han ville i palasset. Den unge keiseren kalte ham sin «bestefar». I 1658 forfremmet han til og med Schall til ''mandarin av 1. klasse''.
Keiseren tillot i 1650 byggingen av en stor katolsk kirke i Beijing (Nantang-kirken), og hadde heller ingen innvendinger da keiserinnen og en av prinsene gikk over til kristendommen. Pater Schall håpet naturligvis på at keiseren selv ville bli katolikk. Mot slutten av sitt korte liv hadde keiseren heller begynt å tendere mot Chán-buddhismen.
Rettssaken mot Schall
I 1661 døde keiseren plutselig og uventet, og da fikk anti-vestlige krefter ved hoffet sjanse til å organisere seg. Ettersom den nye keiser var mindreårig, hadde faren utpekt hans fire verger, Sonin, Suksaha, Ebilun og Oboi, til regenter dersom han selv skulle dø ung. De var konservative mandsjuer som var meget imot Shunzhi-keiserens åpenhet både for kinesere og utlendinger. Rådgiverstyret henrettet en rekke embedsmenn som hadde stått den tidligere keiser nær. Regentene ville også få bukt med all annen uønsket innflytelse innen hoffet: De avsatte alle buddhister og reduserte jesuittenes innpass.
Under kristenforfølgelsen i 1664–1665, som var iscenesatt av fremmedfiendtlige konfutsianere, anført av Yang Guangxian, og tillatt av riksregenten Oboi som snart var den enerådende av de opprinnelig fire, ble den da alvorlig syke pater Schall kastet i fengsel. Yang hadde siden 1659 ført en personlig kampanje mot de vestlige misjonærer.
Yang anklaget Schall for bevisst å ha anvist en uheldig dato i 1658 for begravelsen av en prins som døde som småbarn, for på denne måte å lyse forbannelser over hans foreldre slik at også de døde kort tid etter.
Pater Schalls var på den tiden helsemessig sterkt svekket. Han hadde lammelser og hadde vanskelig for å snakke. Hans astronomiske assistent, pater Ferdinand Verbiest, forsvarte ham for domstolen, men var hemmet av at han ennå ikke behersket kinesisk så godt. Det strakk ikke til. Her lå det sterke og målrettede intriger bak, som hadde brygget helt siden århundrets første tiår da de vestlige astronomer ved sine overlegne metoder uvegerlig hadde begynt å svekke de muslimske hoffastronomenes stilling. Den 15. april 1665 ble Schall og syv kinesiske astronomer dømt til døden av straffestyret – angivelig til døden ved levende oppstykking. Fem andre kinesere ble også dømt til døden, og andre som var «involvert», blant dem tre andre misjonærer som da var i Beijing, skulle piskes og forvises.
Den påfølgende dag var det et jordskjelv, og det ble tolket som himmelens motstand mot de urettmessige dommene. Det fortelles også at enkekeiserinne Xiaozhuang, som var blitt pleiet og kurert for en sykdom av Schall, hadde talt hans sak.
Den 17. mai ble Schall løslatt likesom alle kineserne, med unntak av fem av dem – alle kinesiske konvertitter til katolisismen – som ble henrettet for valget av en uheldig begravelsesdag for den unge prinsen.
Rehabilitering
I 1669 klarte Verbiest å bevise for Kangxi-keiseren (født 1654), som etterhvert var kommet i en alder som satte ham i stand til å engasjere seg mer personlig i styringsverket, at det etter pater Schalls avsettelse ble stadig flere feil i den årlige astronomiske kalender. Den fremdeles svært unge Kangxi lot seg overbevise, og benyttet affæren som en viktig foranledning til å få fjernet den stadig mer egenrådige regenten Oboi og gripe makten selv, noe før han egentlig var blitt gammel nok. Pater Schall ble fullt rehabilitert, skjønt post mortem.
Etter kulturrevolusjonen er hans gravmæle på gravfeltet Zhalan, likesom patrene Riccis og Verbiests graver, satt i stand.
Andre beskyldninger
Også andre beskyldninger ble rettet mot pater Schall. I 1758 ble det publisert en påstand om at keiseren gav ham en hustru og at hun gav ham to sønner. Det fremgikk ikke hva beskyldningen bygget på, men ettersom den opprinnelig skal ha oppstått tidlig på 1700-tallet, passer den godt med en pågående svertekampanje mot jesuittene i forbindelse med ritestriden. Verken offisielle kinesiske dokumenter eller noen rapporter sendt til jesuittene sentralt nevner noe slikt. Imidlertid var pater Schall blitt utnevnt til mandarin, og det ble dermed forventet at han skulle ha barn. Det var vanlig at jesuitter i Kina som ble mandariner, adopterte barn for å imøtekomme denne kulturelle forventning, og pater Schall hadde adoptert sønnen til en kinesisk tidligere tjener.
Litteratur
Faglig litteratur:
Roman
Semere Russom
Semere Russom (født 27. juli 1943) er en eritreisk politiker. Han er nåværende utdanningsminister.
Politisk karriere
Semere Russom begynte sitt yrkesliv som lærer. Han reiste til USA som student ved University of Oklahoma, men avsluttet sine studier i 1976 for å tjenestegjøre i det eritreiske folks frigjøringsfront. Etter Eritreas uavhengighet arbeidet han som ambassadør i USA og Canada. Etterpå fortsatte han sin karriere i offentlig tjeneste som direktør for europeiske saker i Eritreas Utenriksdepartementet fram til 2001. I 2002 forlot han utenriksdepartementet for å bli borgermester i Asmara og administrator av Maekel-regionen i Eritrea. I april 2007 ble han utnevnt til utdanningsminister, samtidig som han var ordfører i Asmara.
Johanne Sommersæter
Johanne Elfrida Sommersæter (tidligere Gaup; født 23. oktober 1950 i Tromsø) er en norsk politiker (Sp). Hun var Senterpartiets første stortingsrepresentant fra Finnmark fra 1993 til 1997.
Hun vokste opp i Nordreisa og bodde mange år i Kautokeino.
Hun var leder i Finnmark senterparti og partiets eneste representant i Finnmark fylkesting fra 1988 til 1991. Ved valget i 1991 fikk partiet inn tre representanter i fylkestinget, og Gaup fikk plass i fylkesutvalget.
Hun frasa seg ny nominasjon til Stortinget i 2001 og ble i stedet Senterpartiets presidentkandidat ved sametingsvalget det året. Hun ble ikke valgt, men ble ansatt som politisk rådgiver for Senterpartiet i Sametingsrådet. Hun var også varaordfører i Kautokeino kommune fra 2003 til 2007.
Hun har arbeidet ved Nordisk Samisk Institutt og ellers hatt ulike kommunale stillinger.
TreSenteret
TreSenterets arbeid er en del av den nasjonale tresatsingen.
Historie
På bakgrunn av utredningen ble det foreslått å opprette TreSenteret, parallelt med å innføre et eget professorat på tre og et undervisnings- og forskningsprogram (TreUnd, 2000-2005). Disse tiltakene skulle sammen sørge for økt innovasjon og kompetanse. For å realisere prosjektet forpliktet ulike aktører seg til å bidra til en stiftelseskapital, og slik delta med en eller flere medlemsandeler i TreSenteret.
Medlemmer
TreSenteret har medlemmer innen det offentlige, skog-, tre- og byggenæringen og forsknings- og utdanningsinstitusjoner. Felles for medlemmene er at de har en interesse for økt bruk av tre. De største medlemmene i TreSenteret er Norges Skogeierforbund, Treteknisk og Treindustrien.
Brannen i Chicago 1874
Brannen i Chicago 1874 var en bybrann – den 3. på mindre enn tre år – som startet i byens sørlige del. Den brøt ut 14. juli og ødela eller skadet nærmere 900 bygninger, fordelt på 18 kvartaler, innen den ble slukket den påfølgende natt. Omfanget tilsvarte altså omtrent bybrannen i Ålesund 1904. På den måten var den Chicagos nest største, men minst ni branner har krevd flere menneskeliv enn de ca. 20 som gikk tapt nå. Skadene ble anslått til 4 millioner dollar. Brannen hadde mye til felles med den langt større brannen i 1871 og ble som denne aldri oppklart.
Før brannen
Forholdene lignet på dem før bybrannene i oktober 1871, hvorav den siste og største la ca. ⅓ av byen i aske. Som den gang var byen preget av en langvarig tørke, med mindre enn 25 mm nedbør de siste fire ukene før brannen. I tillegg kom temperaturer på opptil 36 °C, og også på branndagen var det over 30 °C. I tillegg blåste en kraftig og trolig meget tørr sørvestvind fra prærien da brannen brøt ut.
Brannvesenet var trolig bedre rustet enn før katastrofen i 1871, da det var alvorlig svekket etter en oppslitende brann som hadde brutt ut natten før. Men varslingssystemet og teknologien var ikke blitt nevneverdig forbedret siden da – selv om Chicago hadde et moderne brannvesen for sin tid. En viss fordel kan ha vært at vinterlagrene av korn, høy, halm osv. ikke var fulle som de hadde vært i 1871.
Utbruddet
Brannen ble varslet ca. klokken 16.30 i et område kjent som «Cheyenne District», ca. ½ km rett øst for arnestedet for katastrofebrannen i 1871, på østsiden av Chicago-elven sørlige løp. Området bestod av tett trehusbebyggelse og var uberørt av brannene i 1871.
Høgdebrotet
Høgdebrotet er et fjell i Vågå kommune i Innlandet. Det har en høyde på 2 226 meter over havet.
Brannen i Chicago 1874
Sentrum i faresonen
Et kompani med svarte brannfolk og visstnok én brannsprøyte var raskt ute, men ikke raskt nok. Brannen hadde allerede nådd en oljefabrikk, hvor 10–12 oljefat stod utenfor. Brennende olje rant utover og førte snart til at hele kvartalet sør for Taylor Street stod i full fyr. Brannfolkene klarte ikke å forhindre at brannen, i likhet med den i 1871, krysset denne gaten med den sterke sørvesten i ryggen – for så bokstavelig talt å utvikle seg parallelt med 1871-brannen: Den rykket nordøstover gjennom trehusbebyggelsen på en front som snart ble utvidet til 2–3 kvartaler. Som i 1871 ble brannen forsøkt stanset ved at en sprengte hus for å lage branngater, og som den gang mislyktes forsøkene. Selv mur- og steinbygninger gikk med. Til dem hørte en av byens fineste bygninger, First Baptist Church.
Høgdebrotet
Fjellet bærer navnet sitt med rette. Det kan ses på høyre side av Tjørnholstind når man kjører over Valdresflya. Oppå er den flat, men har stup på flere kanter, særlig mot nord. Tinden er enkel å bestige fra Steinflya. På toppen av brotet spilte tyskere inn propagandafilm under krigen som skulle forestille Kaukasus. Rester av ammunisjon med prosjektiler av treverk kan enda finnes bevart mellom steinene. I Leirungsdalen like ved er det også en plass der man kan se rester etter tyskernes leir, de såkalte Tyskervollene.
Brannen i Chicago 1874
Sentrum i faresonen
Ved 1830-tiden hadde brannen spredt seg ca. 1 km nordover til Van Buren Street og østover til Wabash Avenue, som den noe senere klarte å krysse, slik at den nærmet seg Michigan Avenue. Både mot nord og øst hadde den dermed nådd inn i området som hadde brent i 1871. Sentrum var truet nok en gang. Da folk så flammene nærme seg, begynte mange å flykte nordover med det de hadde fått med av eiendeler.
Vendepunktet
Brannfolkene konsentrerte seg om å stanse fremrykningen nordover – og dessuten mot sør, hvor de hadde vinden i ryggen, slik at oppgaven ble lettere tross trehusbebyggelsen. Tross alt hadde murtvangen etter 1871 en virkning. Murbygningene var riktignok ikke brannsikre, bl.a. fordi vindusrutene kunne springe i den intense varmen, eller bli knust av brennende gjenstander som fløy gjennom luften. Deretter kunne inventaret ta fyr. I virkeligheten ble ca. 190 bygninger i mur eller stein ødelagt eller brannskadet. Murbygninger kunne like fullt sinke en brann, og de var mindre følsomme for gnister og brennende trebiter som fløy med vinden. De kunne også brukes til å stanse en brann hvis forholdene ellers lå til rette (i tillegg reduserte de behovet for sagbruk, høvlerier og stabler med planker og takspon, som hadde bidratt til katastrofen i 1871). Ved 22-tiden klarte brannvesenet å stanse brannen fremmarsj nordover ved en solid murbygning på sørsiden av Van Buren Street, like sør for sentrum. I øst gikk Michigan Avenue Hotel med, men enda lenger øst gav Michigansjøen både flankedekning og vann. Og i vest og sør hadde brannvesenet vinden i ryggen. Katastrofen fra 1871 gjentok seg ikke.
Etterspillet
Som i 1871 ble byens ledelse kritisert etter brannen. En var jo klar over at det trolig var de nyoppførte murbygningene sør for sentrum som reddet hjertet av byen. Flere bydeler, også i sørvest, var uberørt av brannene og fortsatt tettpakket med trehus. I tillegg fantes låver, lagerbygninger og åpne plasser som særlig om høsten var fullstappet med høy, halm, korn, kull og andre ytterst brannfarlige tørrvarer. En veltet parafinlampe, en glo fra en peis eller en sigar, gnister fra et damplokomotiv eller fra en fjern præriebrann, barns lek med fyrstikker – eller en forsikringssvindler – kunne når som helst stifte en brann. Og i en tørkeperiode kunne den farlige sørvesten drive en ny storbrann inn mot sentrum. Under slike forhold ville brannvesenet være hjelpeløst, desto mer fordi ledningsnettet i deler av byen var utilstrekkelig selv for datidens dampsprøyter, med 10 cm rør som dessuten var delvis gjengrodd av rust.
Brannårsaken ble aldri funnet – ikke engang hvor brannen oppstod, selv om brannsjefen i sin rapport skrev at arnestedet lå i Fourth Avenue (nå Wabash Avenue). Oljefabrikken lå ved krysset med Clark Street. En polsk-jødisk teppeforhandler var én av flere som var mistenkt for å ha startet brannen – noe han også ble siktet for, men hverken han eller andre ble dømt for brannstiftelse eller uaktsomhet. Det har vært antydet at teppehandleren kan ha vært kjekk å ha som syndebukk – i så fall denne brannens sidestykke til Catherine O'Leary, som i 1871 var blitt offer for en løgnhistorie om at brannen hadde begynt ved at en av hennes kuer hadde sparket over ende en fjøslykt.
Alt i 1872 hadde den nyvalgte borgermesteren – Chicago Tribunes eier Joseph Medill – foreslått murtvang helt ut til datidens bygrenser. Mange protesterte, bl.a. fordi de fattige ikke hadde råd til å bygge slik – og forslaget ble lagt på is. Men etter brannen i 1874 ble det vedtatt. Folketallet vokste voldsomt, og som i Christiania 250 år før – og i atskillig større målestokk – begynte fattigfolket å etablere forsteder like utenfor bygrensen – i billige trehus.
Den enorme befolkningsveksten gjorde at tomteprisene ble skyhøye. Murtvangen gjorde det samtidig mindre risikabelt å bygge i høyden, og etter hvert skulle elevatorer gjøre det mer gjennomførbart.
Eilish Flanagan
Eilish Flanagan (født 2. mai 1997) er en irsk friidrettsutøver som konkurrerer i mellomdistanseløp og hinderløp.
I 2021 representerte hun Irland på øvelsen 3000 meter hinder under Sommer-OL 2020 arrangert i Tokyo der hun løp forsøksheat, men kvalifiserte seg ikke til finalen.
Sosialpedagogikk
Sosialpedagogikk er et fagområde i krysningen mellom sosiologi og pedagogikk rettet mot oppdragelse og undervisning sett i sammenheng med sosialisering og tilpasning til samfunnet. Sentralt i teorien er at vi lærer i samvær og samspill med andre mennesker, og under påvirkning fra samfunnet rundt oss. Sosialpedagogikk nyttes gjerne om det praktiske arbeidsområdet med å tilrettelegge for barn og unge innen skoler, barnehage, barneinstitusjoner, fritidshjem, ungdomsklubber og spesialinstitusjoner.
Sargentina chantarameei
Sargentina chantarameei er utdødd art innenfor slekten Sargentina av krepsdyr fra perm-perioden. Slekten er inntil videre direkte plassert i ordenen Palaeocopida innen muslingkreps. Denne ordenen består av bare to nålevende arter og et antall utdødde arter, funnet i Thailand. Hele gruppen lar seg vanskelig klassifisere fylogenetisk og taksonomisk. Det er mulig at ordenen bør plasseres som en av tre ordener i underklassen Podocopa, men det er også mulig at den bør plasseres direkte under muslingkrepsene som en helt selvstendig undergruppe.
Sosialpedagogikk
En person utdannet innen sosialpedagogikk kalles sosialpedagog. Disse finnes innen nevnte arbeidsområder. I norsk skole kalles sosialpedagogen sosiallærer i grunnskolen og sosialrådgiver, eller bare rådgiver, i videregående opplæring.
Det Sosialpedagogiske Studiealternativet ble opprettet ved Universitetet i Oslo i 1974 som et resultat av positivismestriden på 1960- og 70-tallet.
Bakgrunn
Begrepet sosialpedagogikk har røtter tilbake til 1800-tallet, og spesielt boken Sozialpädagogik fra 1899 av den tyske filosofen Paul Natorp. Natorp beskrev sosialpedagogens oppgave som det å kartlegge sosiale betingelser for oppdragelse, og bestemme betingelser for oppdragelsen i utformingen av et sosialt liv. Den franske sosiologen Émile Durkheim ble talsmann for lignende synspunkter, også han ved århundreskiftet.
Sargentina chantarameei
Arten i taksonomisk sammenheng
Nedenfor gis en oversikt over viktige slekter og arter, med angivelse av utdødde grupper (†), som alle er funnet i Tak Fa-formasjonen i Thailand og stammer fra perm.
Sabine Lepsius
Kunstnerinne
Hun studerte med sin far, og giftet seg med maleren Reinhold Lepsius. Hun og ektemannen ble begge høyt skattet i forretningskretser og blant de rike. Hennes bror var kunsthistorikeren og arkitekten Botho Graef.
Hennes salong i Berlin-Westend ble betraktet som et viktig sosialt møtested. Sosiologen Georg Simmel, filosofen Wilhelm Dilthey, jugendstilarkitekten August Endell og lyrikeren Rainer Maria Rilke var blant dem som kom dit. Hun var også nær venn av Stefan George. I 1898 malte hun hans portrett, som senere ble bestanddel i Frankfurt am Mains Städel-Museum I noen år holdt lyrikeren under sine Berlin-besøk seremonielle høytlesninger hjemme hos kunstnerparet. Hun skrev en bok om vennskapet i 1935; der ble også deres korrespondanse medtatt.
I 1897 ble hennes sønn Stefan født, oppkalt etter dikteren Stefan George. Stefan Lepsius falt i begynnelsen av april 1917 i første verdenskrig. Moren var overbevist om at dette førte til at hennes brors, Botho Graefs, hjerteinfarkt åtte dager etter.
Av hennes verker er bare mindre deler bevart, ettersom de fleste av oppdragsgiverne til hennes 130 dame- og 60 herreportretter og 90 barne- og ungdomsbilder til stor del var jødiske familier som i nasjonalsosialismens tid i Tyskland måtte emigrere og oppløse sine hushold (arianisering).
Fylkesvei 81 (Oppland)
Fylkesvei 81 i Oppland gikk mellom Blili i Vestre Toten og Lundby i Østre Toten. Veien var 5,8 km lang.
2019 ble veien erstattet av fylkesvei 2347 og fylkesvei 2348.
Vologases IV av Partia
Vologases IV (partisk: Walagash, persisk: بلاش‎, Balāsh, armensk: Վաղարշ; gresk: Ολαγασησ) var konge av Partia fra 147 og fram til 191. Han etterfulgte Vologases III da han døde, men var sønn av en utfordrer av den gamle kongen, Mithridates IV (129–140). Han far hadde styrt over en mindre del av Partia, den vestlige, kanskje som vasallkonge, og da han selv ble konge, ble også hele Partia igjen forent under en hersker. Vologases gikk til krig mot Romerriket i 155 etter at spenningen i Armenia til sist antente.
Bakgrunn
Vologases IV var sønn av Mithridates IV, noe som ble slått fast på funn av mynt i 1984. Mithridates hadde styrt over en del av Partia fram til 140. Ettersom Vologases IV kunne overta riket må ha betydd at han etter 140 tilbrakte tid ved hoffet til Vologases III fram til 147. Det synes som om overgangen mellom gamlekongen og den nye kongen av samme navn skjedde fredelig.
Styrking av Partia
Under Vologases IV ble hele Partia gjenforent til en felles enhet. Det synes ikke å ha vært en palassrevolusjon, opprørske vasallkonger eller andre utfordrere til tronen. I de første årene av sitt styre fungerte Vologases IV som vital konge og ekspanderte riket ytterligere ved å erobre Karakene, også kjent som Mesene (gresk: Μεσσήνη), Det var en tidligere partisk vasallrike i sørlige Mesopotamia ved hodet av Persiabukten og med hovedstad i Karaks Spasinou (gresk: Χάραξ Σπασινού), lokalisert ved kysten av dagens Kuwait. Landet kontrollerte handelen til og fra India. Etter romersk erobring og Partias urolige tider hadde landet gjort seg uavhengig, men Vologases IV sørget for at det kom innenfor Partias grenser igjen og kunne således ta del av inntektene fra handelen.
Krig mot Roma
Fra 155 gikk Vologases inn i en konflikt med Roma. Anledningen var Armenia. Hans forgjenger hadde vært romersk klientkonge av Armenia fra 117/118 og fram til 144 da den armenske kongeverdighet av ukjente grunner gitt til Sohaemus. Samtidig kunne partierne registrere at en rekke av andre mindre kongedømmer i Mesopotamia, inkludert Adiabene og Osroene, gjøre opprør mot romersk overherredømme. Da den romerske keiser Antoninus Pius ble etterfulgt av Marcus Aurelius og Lucius Verus i 161, besluttet Vologases å angripe Armenia. Angrepet burde ikke ha kommet som et sjokk på Roma. Vologases IV hadde opptrådt aggressivt fra begynnelsen av sitt styre og hadde i 151 angrepet og erobret Karakene i sørlige Mesopotamia som var innenfor romersk interessesfære og hadde vært uavhengig av Partia siden Trajans erobringer i 116-117. Vologases IV hadde oppfattet Roma som unnfalne og Marcus Aurleius som en fredelig keiser som forsøkte å unngå krig.
Den stasjonerte romerske hæren i Armenia ble beseiret og han okkuperte Armenia. Han forviste den romerske klientkongen og installerte Pakores som sin egen. Deretter angrep han romersk Syria. Den romersk guvernøren i øvre Kappadokia, Sedatius Severianus, rykket inn i Armenia, men ble fanget i en felle av den partiske hærfører Krosroes ved Elegeia. Etter et innledende motstand innså Severianus at hans posisjon var håpløs og begikk selvmord. Deretter invaderte Vologases romersk Syria, beseiret den aldrende romerske guvernøren der, Attitius Cornelianus, og jagde ham på flukt. De partiske seirene i Armenia og Syria betydde at situasjonen hadde nådde et kritisk punkt for Roma.
I 162 fikk Lucius Verus tilslutning fra det romerske senatet til å reise østover for å ta seg av den partiske trusselen. Mens Lucius Verus tilbrakte det meste av krigføringen i Antiokia ved Orontes hvor han drev på med gambling og spill, «kaste terninger hele natten igjennom», var andre romerske hærførere som i hans navn drev krig mot Partia. Den armenske hovedstaden Artaxata ble erobret i 163. Det okkuperte Armenia ble rekonstruert på romerske betingelser. Den romersk senator Gaius Julius Sohaemus ble gjeninnsatt. I 163 grep Vologases inn i Osroene, en romersk klientstat i øvre Mesopotamia sentrert ved Edessa, og plasserte sin egen konge på dets trone. De romerske styrkene forflyttet sørover og over Eufrat. Kort tid etter erobringen av den nordlige bredden av Eufrat, ble en annen romersk hær forflyttet mot Osroene fra Armenia, erobret Anthemusia, en by sørvest for Edessa.
I 165 bevegde romerne seg inn i Mesopotamia. Edessa ble okkupert på nytt. Partierne trakk seg tilbake til Nisibis, men denne byen ble også beleiret og erobret. Den partiske hæren trakk seg tilbake over Tigris. En andre hær, kommandert av Avidius Cassius, bevegde seg nedover Eufrat, og utkjempet et stort slag ved Dura. Mot slutten av året hadde Cassius’ hær nådde de to tvillingstorbyene i Mesopotamia: Seleukia på høyre bredde av Tigris og Ktesifon på venstre. Ktesifon ble erobret og det kongelige palasset ble satt i brann. Seleukia ble også herjet. Romerske legioner avanserte så langt inn i Partia som til Media. Etter å ha gått på nederlag etter nederlag ble Vologases tvunget til å inngå en fredsavtale med Roma i 166. Der ble han nødt til å frasi seg Mesopotamia.
Opprør
Nederlagene mot romerne førte åpenbart til misnøye i Partia. I 190 gikk en Osroes II til opprør. Hans base var antagelig i Media grunnet at de mynter som han utstedte dette året ble framstilt i Ekbatana (i dag beliggende innenfor Iran). Han forsøkte å sette seg opp som en rivaliserende konge i håp om å etterfølge Vologases IV. Dette mislyktes, han ble beseiret av antagelig Vologases IVs sønn av samme navn, Vologases V, som selv overtok tronen i 191 og hersket fram til 208. Osroes II forsvant ut av historien og ble antagelig drept. Antagelig døde også Vologases IV det samme året.
Nina Skeime
Nina Skeime Kostøl (født 21. mai 1962) er en norsk tidligere langrennsløper som konkurrerte fra 1982 til 1991. Hun representerte Kjelsås Idrettslag.
Vologases IV av Partia
Mynter
Fra Vologases IV er det funnet særlig mange mynter, minst 125 forskjellige. Det er en indikasjon på hans lange tid som konge, men også at den regionale økonomien ikke fikk større skader av krigene mot Roma. Partias mynter etterlignet greske, og benyttet gresk tekst, men Vologases' hadde også partisk tekst framfor gresk. Ved et punkt endret han den gresk stavingen av navnet på sine mynter fra ΟΛΑΓΑΣΟΥ (olagasou) til ΟΛΟΓΑΣΟΥ (ologasou). Portrettene, om enn i tradisjonell stil, viste Vologases som en mann med et langt rektangulært skjegg, med en kongelig tiara rundt hodet, som har kroker stikkende opp, og med lange, kurvete øreflipper.
Nina Skeime
I junior-VM 1981 ble Skeime nummer ti på 5 km, og hun gikk første etappe på Norges lag som tok gull på 3 x 5 km stafett. Anne Jahren og Hanne Krogstad, som ble nummer en og to på 5 km, gikk de to siste etappene.
Skeime var med på Norges lag som tok sølv på 4 x 5 km stafett under ski-VM 1987 i Oberstdorf, og på laget som tok bronse to år senere under ski-VM 1989 i Lahtis. Hun ble norsk mester på 20 km i 1984, 1985 og 1989, og ble tildelt kongepokalen for seirene i 1985 og 1989. Skeime var med på å vinne NM på 3 x 5 km stafett sju ganger med Kjelsås IL.
Hun vant American Birkebeiner i 1992.
Elkhart County
Elkhart County er et fylke i den amerikanske delstaten Indiana.
Omnisport Apeldoorn
Omnisport Apeldoorn er en flerbrukshall i Apeldoorn i Nederland.
Hallen stod ferdig i 2008, og inneholder en velodrom og en volleyballhall, der sykkelhallen også kan tilpasses til friidrett. Nederlandsk mesterskap i friidrett innendørs har vært arrangert her siden 2009.
Auld Lang Syne
«Auld Lang Syne» (engelsk: times gone by) er en av de mest kjente sanger i engelsktalende land. Melodien er skotsk folkemusikk antatt fra 1500-tallet og teksten er skrevet av Robert Burns. Burnes skrev ned musikken etter en eldre mann. Auld Lang Syne regnes som en skotsk folkevise. Det er tradisjon i Storbritannia og blant briter at sangen synges hver nyttårsaften ved inngangen til det nye år.
Norsk versjon
1. Skal gammelt vennskap glemmes bort og aldri minnes på? Skal gammel viten glemmes bort Og gamle tider og?
Kor: For Gamle tiders skyld, min venn For Gammelt Vidsyns skyld Vi tar en skål for vennlighet For Gamle tiders skyld
2. Visst kjøper du din egen dram Og visst kjøper jeg jo min, Og så skåler vi for vennlighet For Gamle tiders skyld
Kor:
3. Vi to har sprunget bakke hei Samlet Vilde blomster og Men vandret hen på mangen vei Siden gamle tider då
4. Og vi har padlet her i elv Ifra morgen og til kveld Men hav har brølt imellom oss Siden den forgagne eld
5. Her er min hånd, min kjære venn Og nå gi meg hånden din Så tar vi en godviljedram For Gamle tiders skyld
Oversatt av Hannah Rosnes
Betydning og opphav
Forklaring til teksten:
Uttrykket auld lang syne var i vanlig bruk tidlig på 1600-tallet og senere i århundret ble det brukt i flere dikt noen ganger knyttet til frasen "should auld aquiantance be forgot". Det ble satt musikk til noen av diktene og minst ett dikt ble publisert på den tiden. Disse eldre diktene utviklet seg til det første verset. Robert Burns skrev på 1790-tallet to vers i tillegg. George Thomson satte en gammel skotsk melodi til diktet. Britiske utvandrere tok sangen med seg til USA rundt 1800.
Teksten er omdiktet til nynorsk av Hartvig Kiran, som «Skal gamal venskap kverva og ble brukt av «Syng med oss»-koret som innledning til korets faste sangtime i NRK – Fjernsynet
«My Christmas Prayer»
Kreditert Lyn Duddy og Jerry Bresler spilte Bobby Vinton sangen inn med ny tekst. Den ble utgitt på LP-platen A Very Merry Christmas i 1964.
Françoise Mbango Etone
Françoise Mbango Etone (født 14. april 1976 i Yaoundé) er en friidrettsutøver fra Kamerun som konkurrerer i tresteg.
Etones første mesterskap var VM 1999 i Sevilla, der hun ikke kvalifiserte seg til finalen. Hun deltok også ved Sommer-OL 2000 i Sydney der hun ble nummer 10. Den første mesterskapsmedaljen kom under VM 2001 i Edmonton, der tok hun sølvmedaljen etter Tatjana Lebedeva. I 2002 ble hun nummer to i samveldelekene og vant i tillegg gull i det afrikanske mesterskapet. I VM 2003 tok hun igjen sølv, denne gangen hoppet hun over 15 meter for første gang (15,05), men måtte nok en gang se seg slått av Lebedeva.
Under OL 2004 i Athen satte Etone ny personlig rekord i finalen med 15,30. Dette holdt til olympisk gull, fem centimeter foran hjemmefavoritten Hrysopiyi Devetzi. Lebedeva, som allerede hadde blitt olympisk mester i lengde, tok bronsemedaljen.
Tidlig i 2008 ble Etone afrikansk mester i tresteg. Under Beijing-OL 2008 forsvarte Etone gullet fra Athen etter et lengstehopp på 15,39 meter, 11 centimeter fra verdensrekorden.
Raebareli (distrikt)
Raebareli (hindi: रायबरेली ज़िला, urdu: رائے بریلی ضلع ) er et distrikt i den indiske delstaten Uttar Pradesh. Distriktets hovedstad er Raebareli.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 3,404,004 innbyggere i distriktet, mot 2,872,335 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 9,05 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 13,54 % i 2011 mot 18,48 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 941 i 2011.
Volundkvadet
thumb|right|250px|Volunds [[smie i midten. Niduds datter til venstre og hans døde sønn skjult til højre for smien. Mellom Bodvild og smien flykter Volund i ørneham. – [Stein i Ardre, Gotland.]] thumb|Bodvild rekker den forkrøplede Volund sitt ødelagte smykke, tegning av Johannes Gehrts (1883). Volundkvadet (eller Volundarkviða) er et dikt fra Den eldre Edda basert på germanske sagn om mestersmeden Volund smed. Kvadet beskriver tapt kjærlighet og dypt savn, men også hat og brutal hevn.
Det finnes flere versjoner av myten, men i Den eldre Edda finner fortelles det at smeden Volund er sønn av en finnekonge, og han bor sammen med sine to brødre i Ulvedaler. Han blir forlatt av sin elskede Hervor, og blir sittende tilbake og smi ringer mens han tenker på sin tapte kjærlighet. En natt blir han tatt til fange av kong Nidud og tatt med til en holme. Den onde dronningen sørger for at Volunds sener blir kuttet av ved kneet, slik at han ikke kan rømme. En armring som Volund har smidd til sin kjæreste, blir tatt fra ham og gitt til kongsdatteren Bodvild. Etter at Volund har smidd kostbarheter for kong Nidud en stund, tar Volund hevn over kongen ved å drepe hans to sønner og smi vakre skåler av hodeskallene deres. Han voldtar Bodvild og gjør henne gravid. Dette forteller Volund hoverende til kong Nidud før han flyr av gårde med et par vinger som han har smidd seg.
Volundkvadet skal ha blitt til i Hålogaland under sterk påvirkning fra angelsaksiske dikt. Forskningstradisjonen rundt Edda-diktningen har diskutert hvorvidt Volundkvadet hører hjemme blant gude- eller heltediktene. Nyere forskning har plassert diktet blant gudediktene, av den grunn at hovedpersonen er en alv, og dermed anses å høre hjemme i gudeverdenen.
I historien om Volund dukker figuren Daidalos fra gresk mytologi opp, smeden som ble tatt til fange av kongen på Kreta, men som etter en tids fangenskap fløy av gårde til frihet ved hjelp av selvlagde vinger. Mytologisk trekker denne figuren også veksler på figurene Hefaistos og Vulkan.
Referanser
<References />
Pirate Gold (film, 1913)
Pirate Gold er en amerikansk stumfilm fra 1913.
Bestmann
Bestmann er et gammelt, norsk maritimt uttrykk. Det blir ofte brukt om en erfaren sjømann, eller nestkommanderende på en båt. Bestmann er ofte sett på som skipperens nærmeste rådgiver. Ombord i seilskipene bodde bestmann sammen med skipper og styrmann akterut, mens resten av mannskapet bodde forut. Uttrykket bestmann er brukt over hele Norge.
Fylkesvei 903 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 903 i de følgende fylkene:
Hallgrim Berg
Hallgrim Berg (født 28. januar 1945 i Ål i Hallingdal) er en norsk forfatter, folkemusiker og tidligere politiker (H).
Han var stortingsrepresentant for Buskerud 1982–1997, de tre første årene som vararepresentant for Willoch-regjeringens justisminister Mona Røkke. Berg var Høyres kultur- og mediepolitiske talsmann og saksordfører for NRK-saker. I årene 1989–1997 var han medlem av Europarådets parlamentarikerforsamling i Strasbourg, der han de siste fem årene var leder for Den europeiske demokratiske gruppe. Berg ble utnevnt til æresmedlem i parlamentarikerforsamlingen i 1998. Berg deltar stadig i den offentlige debatten, spesielt som en konservativ kritiker av totalitære bevegelser og islamisme.
Familie og yrkesliv
Hallgrim Berg er sønn av kjøpmann Bernhard Berg (1907–1989) og Oline Langeland (1911–1992). Stortingsmann Trond Helleland er hans nevø (søstersønn). Hallgrim Berg er gift med Maria Høgetveit Berg, som er tidligere lærer, kultursjef i Ål kommune og leder i Noregs Mållag. De har to barn: høyesterettsdommer Borgar Høgetveit Berg og professor i historie Sigrun Høgetveit Berg.
Etter framhaldsskolen i Ål gikk Berg statsrealskolen i Bø i Telemark 1959–1961. Han tok studentereksamen ved Voss offentlige landsgymnas i 1965, og hadde et utvekslingsopphold i California i 1963. Han er cand.philol. med hovedfag i historie samt engelsk og statsvitenskap i fagkretsen fra Universitetet i Oslo fra 1972. Underveis i studiene tok han også pedagogisk seminar. Berg foretok senere en studiereise til Australia og Ny-Guinea i 1976 og et studieopphold ved University of Mississippi i 1989.
Yrkesmessig begynte han i studietiden som frilansmedarbeider i NRK for norsk og internasjonal folkemusikk 1968–1973. Han var lektor ved Hol ungdomsskole på Geilo 1973–1974 og Hallingdal gymnas på Gol 1974–1976. I perioden 1974–1986 var han selvstendig næringsdrivende med sportsbutikker og radio- og fjernsynsforretninger i Ål og på Geilo. Han har også vært musikkritiker i Aftenposten 1986–1992 og daglig leder i reiselivsselskapet Fjell og Fjord Ferie AS på Gol 1998–2003.
Kulturengasjement
Berg har vært aktiv i folkemusikkmiljøet siden han i 1969 ble sekretær i Landslaget for Spelemenn. Han var med og etablerte Folkemusikkdagane i Ål i 1976, senere Den norske folkemusikkveka, hvor han i tredve år har vært i ledelsen for programarbeidet. Berg er også mye benyttet som kappleiksdommer i folkemusikk og bygdedans. Han har utgitt og deltatt på en lang rekke CD-produksjoner, og har turnert i Norge, Europa, USA og Australia. Han har også vært med og satt musikk til den norske filmen Knut Formos siste jakt fra 1973.
Terni
Terni er en by i Italia. Den er administrasjonssete for provinsen Terni i Umbria. Den har omkring 108 000 innbyggere.
Hallgrim Berg
Kulturengasjement
Ved siden av å ha vært aktiv utøver som spelemann og danser, har Berg vært «kulturpolitisk aktivist» og talsmann på vegne av norsk folkemusikk, både lokalt og nasjonalt. Blant annet var han i 1970-årene programleder for 40 folkemusikkhalvtimer i NRK Radio og pionérserien om norsk bygdedans i NRK-fjernsynet i 1971. På Stortinget fremmet han Sigbjørn Bernhoft Osas idé om et Ole Bull-akademi på Voss.
Terni
I byen drives det blant annet produksjon av våpen.
Hallgrim Berg
Kulturengasjement
Han har vært styreformann for innsamlingsprogrammene i Tubfrim i 20 år, og for denne innsatsen for funksjonshemmende barn og unge ble han ved fratreden i 2009 utnevnt til æresmedlem i Nasjonalforeningen for folkehelsen.
Terni
Sørøst for Terni ligger de berømte vannfall Cascate delle Marmore i elven Velino.
Terni ble muligens grunnlagt på 600-tallet f. Kr. Senere ble den erobret av romerne. I middelalderen ble den ødelagt i regjeringstiden til Fredrik I av det tysk-romerske rike. I 1580 startet man et jernverk der. Byen har en katedral fra 1600-tallet. Byen ble utsatt for mange bombeangrep under annen verdenskrig.
Hallgrim Berg
Politisk arbeid
Berg var sekretær i Bø Unge Høgre i sin tid på realskolen, senere formann i Voss Unge Høgre 1962–1965. Berg har siden studietiden tilhørt Minerva-kretsen, og betegner seg selv som en liberal og verdikonservativ politiker, helt fra han var formannskandidat for Den Konservative Studenterforening (DKSF) i Det Norske Studentersamfund våren 1969. Fra tidlig i sitt politiske har han advart mot totalitære ideologier som kommunisme, fascisme, nazisme og i senere år også islamisme.
Han var medlem av Ål kommunestyre 1976–1987 og formann i Ål Høgre 1974–1978. Han var 1. vararepresentant til Stortinget fra Buskerud 1977–1985, og møtte fra 1982 fast for statsråd Mona Røkke. Frem til 1990 var han medlem av Stortingets kirke- og undervisningskomité, og satt deretter i Stortingets samferdselskomité 1990–1993 og Stortingets familie-, kultur- og administrasjonskomité 1993–1997. Som delegat til Europarådets parlamentarikerforsamling var han leder for Den europeiske demokratiske gruppe 1992–1997. Han satt også i kulturutvalget, ledet underkomiteen for media og var nestleder i likestillingskomiteen. Foran stortingsvalget i 1997 tapte han nominasjonen til Høyres sikre mandat til Stortinget fra Buskerud mot nevøen Trond Helleland, og ble 1. vararepresentant i perioden 1997–2001.
Etter tiden som stortingsmann har han vært medlem av Ål kommunestyre og formannskap 1999–2003, medlem av Buskerud fylkesting 1999–2007 samt medlem av Kringkastingsrådet 2002–2009. Som stortingsoppnevnt medlem av Norsk kulturråd 2005–2009 har han også hatt plass i Fagutvalget for musikk og i Innkjøpskomiteen for fonogram. Fra 2012 er Berg leder av Foreningen av tidligere stortingsrepresentanter, som har nærmere 300 medlemmer. I perioden 2008–2012 var han president i Nordmanns-Forbundet, som i perioden skiftet navn til Norwegians Worldwide.
Berg har i mange år vært spaltist og aktiv skribent i en rekke aviser, blant annet Drammens Tidende, Nationen og Hallingdølen. Han leverer kronikker og innlegg blant annet i Aftenposten, Bergens Tidende og Fædrelandsvennen. Berg har også engasjert seg til støtte for Israel.
I 2007 utgav han debattboken Amerikabrevet: Europa i fare. Boken ble senere oversatt til engelsk og utgitt i USA under tittelen Letter to Lady Liberty: Europe in Danger. Boken er sterkt kritisk til det Berg mener er fremmarsjen av islamisme, eller radikal islam, i Europa.
I 2013 kom oppfølgeren ''Demokrati eller islamisme. Europa under islam?''. Berg skriver at formålet med boken på den ene siden er å hylle vestlig kultur og demokratiet som styreform, på den andre siden en systematisk kritikk av islamismen.
Fylkesvei 909 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 909 i de følgende fylkene:
Somaliyeey toosoo
«Soomaaliyeey toosoo» («Somalia, våkn opp») er siden år 2000 den offisielle somaliske nasjonalsangen.
Delfim Moreira da Costa Ribeiro
Delfim Moreira da Costa Ribeiro (født 7. november 1868 i Cristina i Minas Gerais, død 1. juli 1920 i Santa Rita do Sapucaí i Minas Gerais, var en brasiliansk politiker og Brasils ellevte president, i årene 1918–1919.
Vancouver Millionaires
Vancouver Millionaires, fra 1922 Vancouver Maroons (maroon=vinrød) var en profesjonell canadisk ishockeyklubb fra Vancouver i Canada. Den ble stiftet i 1911 og spilte i PCHA og WHL mellom 1911 og 1926. Laget spilte på Denman Arena, som var den første kunstfrosne isflaten i Canada og på den tid en av de største innendørs ishallene i verden, med en tilskuerkapasitet på 10,500, og den nest største i Nord-Amerika, etter Madison Square Garden i New York City. Vancouver Millionaires vant Stanley Cup på hjemmeis i 1915 da laget slo Ottawa Senators fra NHA i finaleserien med 3-0 i kamper. Laget er det eneste fra Vancouver som har vunnet Stanley Cup.
Argyre Planitia
Argyre Planitia er et nedslagskrater på Mars med en diameter på rundt 900 km. Krateret har en lys okerfarge når det ikke er dekket av frost. Kraterkantene er opp til 3 km høye og krateret er omgitt av fjellkjedene Nereidum Montes i nord og Charitum Montes i sør.
Vancouver Millionaires
Vancouver Millionaires var et av de tre lagene som var med og startet opp PCHA i sesongen 1912. Lagets drakter var vinrøde med en stor, hvit V, for Vancouver. I tillegg til seieren i Stanley Cup i 1915, spilte laget i Stanley Cup-finalene i 1918, i 1921 samt i 1922.
Laget byttet navn til Vancouver Maroons i 1922 og spilte i PCHA fram til 1924 da de byttet til WHL hvor de spilte de to følgende sesongene.
Senere bruk av navn og logo
1. oktober 2010 kunngjorde Vancouver Canucks at de hadde kjøpt alle rettighetene til logo, drakter og varemerker tilhørende Vancouver Millionaires, og 16. mars 2013 spilte laget i draktene til Vancouver Millionaires i en kamp mot Detroit Red Wings, og tilsvarende også 2. mars 2014 mot Ottawa Senators. Også 26. mars 2015 spilte laget med de såkalte «Victory V»-trøyene mot Colorado Avalanche, for å markere 100 årsjubileet for laget Stanley Cup-seier.
Eiksmarka Ishockeyklubb
Historie
Klubben ble stiftet i 1963. Blant stifterne var Ragnar Bergaust og Kaare Jørgensen som i mange år var formann og viseformann.
Klubben hadde klubbhus i tilfluktsrommet ved siden av biblioteket og benyttet banen bak denne bygningen. I perioder var det over 100 aktive spillere.
Klubben ble lagt ned i 1994, og de aktive spillerne gikk over til klubben Jar og Jutul.
Klubben ble startet opp igjen av en "kompisgjeng" av gamle spillere i 2014.
Klubben’s A-lag har spilt og vunnet 3 divisjon i 2014/2015, 2015/2016 og 2016/2017, og tok en 2. plass i 2017/2018. I sesongen 2018/2019 ville Jutul ha et samarbeid med klubben på A-lagsnivå, og Jutul/Eiksmarka vant 3 divisjon igjen sist sesong.
Det har også vært et B-lag i klubben, som har spilt i 4 divisjon fra 2015/2016 og frem til 2019.
Klubben i dag
Eiksmarka Ishockeyklubb holder til i den gamle bunkeren ved siden av biblioteket. Til høyre ser vi den gamle logoen som fortsatt står over døra. Internett siden er www.eikhockey.no
Dead Can Dance (album)
Dead Can Dance er debutalbumet til Dead Can Dance fra 1984. Albumet er langt mindre eterisk og inspirert av etnisk og klassisk musikk som de senere albumene, og flere av sangene kan minne om alternativ gothic rock. Original LP-en besto av ti spor. Imidlertid ble EP-en Garden of the Arcane Delights inkludert på CD-versjonen av albumet, og har derfor 14 spor.
Multiinstrumentalistene Brendan Perry og Lisa Gerrard sto for mange instrumenter, men de fikk også hjelp av James Pinker, Peter Ulrich og Scott Rodger.
Fylkesvei 911
I Norge finnes fylkesvei 911 i de følgende fylkene:
Olav
Olav er et mannsnavn av urnordisk opprinnelse. Andre former av navnet er Olaf, Olof, Oluf, Olavus og Olaus. Navnet er dannet av de urnordiske navneleddene anu, «stamfar», og laiba R , «etterkommer».
Den norrøne formen av navnet er Óláfr, med variantene Óláfr, Óleifr, Aleifr og Anleifr. Ólọv er et avledet norrønt kvinnenavn.
Gøy på landet (TV-serie)
Gøy på landet er en realityserie som gikk på TVNorge i 2011 og 2012. I denne serien reiste 25 single byjenter gjennom Norge i en lilla buss, og stoppet i 11 fraflyttingstruede bygder. I hver bygd stilte tre ungkarer opp og gjorde alt for å sjarmere jentene. Jentene valgte selv om de ønsket å bli igjen i bygda eller reise videre med bussen. Det ble sendt fire episoder i uken (mandag til torsdag).
Olav
Flere norske konger, blant annet Olav den hellige, har hatt dette navnet. Navneformene er relativt standardisert. På norsk blir Olav benyttet mest. Svensk benytter oftest Olaf eller Olof. Irske og skotske varianter av Olav er blant annet Amhlaoibh, Auley (Aulay) og Auliffe.
På latin blir Olav og Olaf vanligvis til Olaus (med eller uten trema over u), i genitiv Olai. Et eksempel på dette er Olaf Petersson (en tilhenger av Martin Luther). På latin er han kjent som Olaus Petri. Andre latiniserte former er Olavius og Olaves.
Olav har norsk navnedag 29. juli, som er Olsok.
Gøy på landet (TV-serie)
VGs TV-anmelder gav programmet terningkast fem. Se & Hørs anmelder var også positiv og beskrev den som «feel good-TV som fungerer».