cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Xuanpapir
Klassifisering
På grunn av avvik i produksjonsmåten kan xuanpapir klassifiseres i gruppene shengxuan, shuxuan og banshuxuan. Shengxuan (ordrett «rå xuan»), som ikke er særskilt videreforedlet, har en uovertruffen evne til å absorbere vann, slik at blekket brer seg nærmest som på moderne trekkpapir. Shuxuan («moden xuan») er derimot innsatt med potassium alum under produksjonen, noe som gir den en hardere tekstur og mindre vannabsorpsjon. Disse egenskaper gjøre at shuxuan egner seg bedre for gongbi enn for xieyi, og at det samtidig er lettere å rive. Banshuxuan («halvmoden xuan») har egenskaper som ligger imellom shengxuan og Shuxuan..
Material og produksjon
Materialet som benyttes er nært knyttet til Jing fylke. Barken til Pteroceltis tatarinowii, en vanlig art av almetre i området, var hovedmaterialet for produksjonen av xuanpapir. Ris, og flere andre materialer som for eksempel bambus og morbærtre, ble senere addert under Songdynastiet og Yuandynastiet.
Visse detaljer av produksjonsmetoden hemmeligholdes. Men den kan løst grupperes i 18 steg eller elementer, eller mer strikt i over hundre elementer. Det inngår damping og bleking og tilsettelse av en rekke safter.
Leo Funtek
Leo Funtek (født 21. august 1885 i Ljubljana, død 13. januar 1965 i Helsingfors ) var en slovensk-finsk musiker.
Funtek ble i 1906 konsertmester ved Helsingfors Filharmoniske Orkestester. Med unntak av perioden 1914 til 1919, da Funtek var ansatt ved Stockholmsoperaen, arbeidet Funtek fra Helsingfors som lærer, dirigent og kritiker (i Dagens press). Fra 1925 var han kapellmester i Finlands nasjonalopera.
Funtek var gift med den finske sopranoen Ingeborg Liljeblad.
Plombières-les-Bains
Plombières-les-Bains er en kommune i departementet Vosges i Grand Est det østlige Frankrike. Det er sentrum for kantonen Plombières-les-Bains. Kommunen hadde i 2013 en befolkning på 1,792.
Les bains viser til de varme kildene i området, deres helsemessige egenskaper ble først oppdaget av romerne. I etterfølgende århundrer ble stedets badeanstalter besøkt av en rekke kjente personer; Montaigne, Voltaire, Napoléon Bonaparte, Joséphine de Beauharnais, Napoléon III, Berlioz, Lamartine og Alfred de Musset.
Napoleon III møtte Camillo Benso di Cavour der i 1858 da de planla en forsvarsavtale som de facto var en oppdeling av de italienske stater slik at Piemonte fikk Lombardia og Veneto mens Frankrike fikk Nice og Savoie. Dette var starten på samlingen av Italia, og også en splid mellom diplomaten Cavour og aktivisten Giuseppe Garibaldi, som selv kom fra Nice.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Plombières-les-Bains
Vebjørn Berg
Vebjørn Berg (født 1. april 1980 i Hamar) er en norsk rifleskytter. Berg konkurrerer både i nasjonal skyting i Det frivillige Skyttervesen hvor han representerer Blaker Skytterlag og i internasjonale konkurranser i Norges Skytterforbund, der han skyter for Østre Romerike MSL. Etter å ha vunnet det meste av det som kan vinnes i DFS bortsett fra kongetittelen på Landsskytterstevnet, ble han endelig Skytterkonge på Landsskytterstevnet 2008 i Førde.
Året etter klarte han som femtemann i historien å forsvare tittelen og bli skytterkonge to år på rad. Internasjonalt har han fire VM-gull, to VM-sølv samt én VM-bronse, enten individuelt eller i lagskyting. Berg skyter 300 m rifle, 300 m standardrifle og 50 m rifle i internasjonale konkurranser.
Han vant prisen for Åpen klasse under Idrettsgallaen på Hamar i 2010.
I 2014 ble det kjent at Berg må legge opp som følge av en øyesykdom.
Strømmen stadion
Strømmen stadion er hjemmebanen til Strømmen IF og ligger i den vestlige delen av Strømmen, mot kommunegrensa til Lørenskog.
Banen ble åpnet 29. juli 1923 med seriekamp mot Lillestrøm Sportsklubb. Da Strømmen på slutten av 1940-tallet rykket oppover i divisjonene var underlaget på banen fortsatt grus. Det var krav om gressbaner i de to øverste divisjonene og Strømmen spilte derfor sine hjemmekamper fra 1949 til 1952 på Fedrelandet stadion i Fet. Gressbanen på Strømmen stadion ble åpnet med Hovedseriekamp mot Fredrikstad 3. august 1952. I 2005 ble det lagt kunstgress på hovedbanen.
Tribunen ble bygget vinteren 1986 etter opprykket til 1. divisjon i 1985. Kapasiteten var da 4000 ståplasser. Dette ble før klubbens 100-årsjubileum i 2011 omgjort til 1012 sitteplasser og 988 ståplasser. Tilskuerrekorden på Strømmen stadion er 12 800. Den ble satt i kvartfinalen i NM mot Larvik Turn i 1957.
Kvinnelaget Team Strømmen brukte banen til sine hjemmekamper i Toppserien fra 2001 til 2007.
Anlegget ble bygget av idrettslaget selv etter at området i 1918 ble kjøpt av general Laake for kr 18 000. Strømmen stadion som er et spesialanlegg for fotball eies nå av Lillestrøm kommune og driftes i samarbeid med Strømmen IF. Tidligere har arenaen blitt benyttet til friidrett, skøyter, turn, bandy, håndball og greyhound-løp.
Våpenjournalen
Våpenjournalen (VJ) var et norsk tidsskrift som omhandlet skytevåpen.
VJ kom ut først i 1973, og holdt på frem til 2001. I begynnelsen het bladet kun Våpen, men ble endret i 1984 til Våpenjournalen. Det ble utgitt åtte nummer pr. årgang. Redaktør var i mange år Erik Braathen, andre flerårige medarbeidere var Svein Solli og Vidar Nakling.
Sverre Kvalø & Stig Danielsen overtok rettighetene til VJ etter nedleggelsen, og skulle gjøre et forsøk på å starte det igjen. Det gikk ikke, og 25. oktober 2002 kunngjorde de at ville stille rettighetene til rådighet om noen andre ville prøve seg.
FK Austria Wien
Fußballklub Austria Wien er en østerriksk fotbalklubb i Wien. Klubben vant den nasjonale serien i 2006/07-sesongen, og har totalt vunnet 24 seriemesterskap i Østerrike. Klubben ble grunnlagt 12. mars 1911 og spiller sine hjemmekamper på Franz-Horr-Stadion som har en kapasitet på 12 400.
I første runde av UEFA-cupen 2007/08 slo Austria Wien ut Vålerenga.
De tidligere norske landslagsspillerne Mons Ivar Mjelde, Petter Rudi, Thorstein Helstad, Raymond Kvisvik og Sigurd Rushfeldt har alle spilt for Austria Wien.
John Heilemann
John Arthur Heilemann (født 23. januar 1966) er en amerikansk journalist og sakprosaforfatter. Han er politisk korrespondent og kommentator for New York Magazine, og har tidligere jobbet for The New Yorker, Wired og The Economist.
I boken Game Change fra 2010 forteller han sammen med journalist Mark Halperin om den amerikanske presidentvalgkampen i 2008, og sier blant annet at forholdet mellom Joe Biden og Barack Obama var meget dårlig, og at John Edwards' medarbeidere håpet at han ikke skulle bli valgt som demokratenes presidentkandidat.
Payex
PayEx er et privateiet konsern innen finanssektoren med hovedkontor på Visby, Gotland, Sverige.
Selskapet ble startet som Faktab AB i 1972 av Max Hansson. Payex har i dag 500 ansatte og foruten på Gotland, kontorer også i Stockholm, Oslo, København og Helsingfors.
Payex tilbyr betalingsløsninger på Internett, på mobiltelefon og i ordinære butikker. I tillegg administrative tjenester som fakturering, betalingsoppfølging og inkasso. Selskapet er godkjent som kredittselskap av Finansinspektionen i Sverige og tilbyr også finansielle tjenester som factoring og delbetaling.
Tjenesten PayEx Konto opphører i Norske kroner og valutaer DKK, EUR, GBP og USD 31.12.2017 på grunn av økte krav om å forhindre hvitvasking av penger og finansiering av terrorisme, og på grunn av vanskeligheter med å identifisere utenlandske brukere.
Vladimir Tikhonov
Vladimir Tikhonov (, født 5. februar 1973) eller Pak No-ja  er en russiskfødt professor i Øst-Asia studier, språk og områdekunnskap ved Universitetet i Oslo.
Han ble født i Leningrad i en jødisk familie. Etter å ha flyttet til Sør-Korea i 1997 byttet han til det koreanske navnet Pak No-ja og ble sørkoreansk statsborger i 2001. Han har særlig forsket på koreansk buddhisme, ideologi i Sør-Korea og sosialdarwinisme i Øst-Asia. Han har også oversatt en rekke verk fra koreansk og japansk. Han ble kåret til en av Det humanistiske fakultets i Oslos fremragende forskertalenter 2005. I 2004 gjendiktet han sammen med Erling Kittelsen koreanske dikt i samlingen ''Hanen har galt. Helten har gjort alt han måtte gjøre; han har også vært medredaktør av Zen'' (2007) i serien Verdens Hellige Skrifter.
Nevers
Nevers er en kommune i departementet Nièvre i regionen Bourgogne-Franche-Comté sentralt i Frankrike. Nevers er préfecture (administrasjonssted) i departementet Nièvre. Byen har om lag 45 000 innbyggere, og ligger der elven Nièvre munner ut i Loire. Nevers ligger i den tidligere provinsen Nivernais, 260 km sørøst for Paris. Byens areal er 17,33 km² og den ligger 180 moh.
Historie
Byen ble bispesete på slutten av 400-tallet. Grevskapet Nevers går minst tilbake til 900-tallet. Innbyggerne i Nevers fikk privilegier i 1194 og 1231. En kort stund på 1300-tallet var byen sete for et universitet, som senere ble overført til Orléans.
Cathrine Nøttingnes
Cathrine Nøttingnes (født 5. september 1974 i Bergen) er en norsk handikappidrettsutøver som har deltatt i paralympiske sommerleker én gang i 2000 Sydney, Australia, der hun vant til sammen tre medaljer i sykling. Hun er svaksynt, konkurrerer i klassen B2 og syklet sammen Marianne Bruun. Hun deltok også under Paralympiske vinterleker på Lillehammer i 1994 samt i Nagano i 1998, begge gangene i langrenn.
GBE
GBE kan sikte til:
Mark Halperin
Mark Halperin (født 11. januar 1965) er en amerikansk journalist og sakprosaforfatter. Han er politisk analytiker for Time, Time.com og ABC News.
I boken Game Change fra 2010 forteller han sammen med journalist John Heilemann om den amerikanske presidentvalgkampen i 2008, og sier blant annet at forholdet mellom Joe Biden og Barack Obama var meget dårlig, og at John Edwards' medarbeidere håpet at han ikke skulle bli valgt som Demokratenes presidentkandidat.
Perleugle
Perleugle (Aegolius funereus) er en art i uglefamilien (Strigidae) og tilhører slekten Aegolius, som teller fire arter. Perleugla eksisterer i kraft av seks underarter, hvorav nominatformen (A. f. funereus) hekker i store deler av Fennoskandia. Arten er muligens den vanligste ugla i Norge, men den mangler over det meste av Vestlandet, bortsett fra i indre strøk, som på Voss.
Beskrivelse
Perleugla blir cirka 21–28 cm lang og veier omkring 120–195 g. Hunnen blir størst. Arten har et vingespenn på cirka 53–60 cm. Den er brun på oversiden med hvite flekker (som perler) på skulderpartiet og hodet, som er stort med gule øyne og ansikt rundt med gråhvite ansiktsparaboler. Brystet er gråhvitt med brunt stripemønster.
De forskjellige underartene varierer noe i utfarging. I Nordøst-Sibir (Kolyma og Kamtsjatkahalvøya) er den generelt noe lysere enn på våre trakter. I Nord-Amerika er den derimot snarere litt mørkere, noe som kommer til uttrykk gjennom at ansiktsparabolene er mer grå og tydeligere markert.
Ernæring
Ugla jakter etter mat stort sett om natten, de spiser lemen, små pattedyr og i en del tilfeller andre småfugler. Langt mot nord uten fullt dagslys hender det at de også jakter om dagen.
Inndeling
Inndelingen følger Taxonomy in Flux og er i hovedsak basert på Wink et al. (2008) og Fuchs et al. (2008b). Underfamilien er delt i ni slekter og en underslekt. En art antas å være utdødd.
Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Norske navn i parentes er ikke offisielle navn, men antas å være beskrivende.
Peter Sillett
Peter Richard Sillett (født 1. februar 1933 i Southampton – død 13. mars 1998) var en engelsk fotballspiller som gjennom sin elleve år lange karriere spilte for Southampton og Chelsea.
Han begynte karrieren i Southampton i 1951. Han var i klubben til 1953, og da hadde han spilt 59 kamper og scora fire mål. I 1953 gikk han til Chelsea. Han spilte 260 ligakamper (totalt 288) kamper og scora 29 mål for klubben til han la opp i 1962 da den nye manageren Tommy Docherty gjorde store utskiftninger. I Chelsea vant han ligaen en gang og Charity Shield en gang. Begge trofeene kom i 1955.
Faren hans, Charlie Sillett, spilte i Southampton fra 1931 til 1938. Han døde i et ubåtangrep i 1945. Broren hans, John Sillett, spilte fotball i Chelsea, Coventry City og Plymouth Argyle. Han trente senere Hereford United og Coventry. Han trente Coventry til FA-cupseier i 1987.
Han spilte i 1955 tre landskamper for. Han var også med i troppen til fotball-VM 1958, men spilte ingen kamper.
Peter Sillett døde i 1998, 65 år gammel, etter lang kamp mot kreftsykdommen.
Skorsteinsseiler
Skorsteinsseiler (Chaetura pelagica) er en fugl.
Suodenniemi
Suodenniemi er en tidligere kommune i landskapet Birkaland i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 2004, og arealet var 208 km². Suodenniemi var en finskspråklig kommune.
thumb|left|150px|Suodenniemi kirke I 2007 ble Suodenniemi kommune slått sammen med Vammala. Den 1. januar 2009 ble Vammala kommune sammen med kommunene Mouhijärvi og Äetsä slått sammen til den nye kommunen Sastamala.
Sukat
Navnet sukat brukes også unntaksvis om andre former for frukt eller røtter som er kandisert.
Navnet «sukat» kan komme av enten latin sucus, «saft», eller det hebraiske סֻכּוֹת, sukkōt  siden frukten tradisjonelt inngår i feiringen av denne jødiske høytiden.
Sukat er mye benyttet av krigsgenerasjonen som tilsetning i blant annet den tradisjonelle julekaken. Sukat blir i Norge produsert av Freia, som eies av Mondelēz International.
Sukaten var et kjærkomment og populært innslag i et ellers sparsommelig kosthold i krigsårene, da Hans Claussens fabrikker på Olderneset på Laksevåg var Skandinavias største produsent av sukat med egne pumpeverk og kabler for sjøvann fra stor dybde. Produksjonen var svært plasskrevende. Fruktene til sukat ble kalt «cedrat» på norsk, italiensk cedri. De friske fruktene ble levert bare én gang om året og gjennomgikk deretter 7-8 måneders nøye kontrollert behandling. Etter de første 7-8 månedene var sukaten halvfabrikata som fremdeles krevde daglig pass.
S.O.B.
S.O.B. er en amerikansk svart filmkomedie fra 1981 regissert av Blake Edwards. Filmen handler om en regissør i Hollywood som synker inn i en depresjon etter en filmflopp. Etter en stund bestemmer han seg for å relansere filmen i en mykpornografisk utgave. Hovedrollene spilles av Richard Mulligan, Julie Andrews, Robert Vaughn, Robert Preston, Larry Hagman, Shelley Winters, Loretta Swit, Robert Loggia og William Holden.
S.O.B. (Standard Operational Bullshit) kan sees som en parodi på filmmiljøet i Hollywood.
Handling
Filmen handler om den vellykkede regi- og filmprodusenten Felix Farmer som bor i Hollywood sammen med sin skuespillerkone Sally. Da han lager sin første flopp forlater kona ham, og hans verden faller i grus. Etter en periode nedsunket i selvmedlidenhet, depresjon og alkohol bestemmer han seg for å relansere filmen i en mykpornografisk utgave. Med store anstrengelser klarer han å overtale både sin kone og filmstudioet til å gå med på denne ideen, men han har undervurdert egoet til de store filmfolkene i Hollywood.
Popularitet og økonomi
S.O.B. ble ingen stor publikumssuksess. Den spilte inn ca $15 millioner i USA og havnet på en 50-plass over de mest innbringende kinofilmene i USA i 1981.
Anmelderne
Den ble forholdsvis godt mottatt av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 86 % på Rotten Tomatoes.
Priser
Filmen distribuert av Paramount Pictures i USA og mange andre land.
Fotnoter
<references group='lower-alpha'/>
Drury Lane
Drury Lane er en gate i den delen av sentrale London som kalles Covent Garden. Drury Lane går fra Aldwych opp til High Holborn. Den sørlige delen ligger i bydelen Westminster og den nordlige i Camden.
Gateløpet går tilbake til middelalderen, men navnet fikk gata etter en Sir William Drury, som i 1590 satte opp sitt Drury House ved den sørlige enden av gata. Et av de verste utbruddene under pesten som krevde 100 000 liv i London i 1665, forekom i Drury Lane. Kronikøren Samuel Pepys beretter at mange hus var merka med et rødt kors og påskriften «Lord have mercy upon us» på døra. Væpna soldater ble utplassert for å hindre at folk forlot området, men til liten nytte.
På 1500- og 1600-tallet var Drury Lane en respektabel adresse, men området forfalt og ble utover på 1700-tallet invadert av horehus, billige skjenkesteder og slum. Mot slutten av 1800-tallet ble en del av slummen sanert. Etter hvert som folk flytta vekk fra området, fikk Drury Lane mer karakter av forretningsgate. Sainsbury's åpna sitt første utsalg i Drury Lane nr. 173 i 1869.
Drury Lane er ellers kjent som en av Covent Gardens teatergater, og «Drury Lane» brukes ofte synonymt med det store teateret Theatre Royal Drury Lane, som siden 1812 har hatt sitt tilhold her. På hjørnet av Parker Street ligger siden 1973 New London Theatre.
Académie Colarossi
Académie Colarossi var et fransk privat kunstakademi. Det var grunnlagt av den italienske skulptøren Filippo Colarossi, og lå i rue de la Grande-Chaumière nr. 10 i Paris, like i nærheten av Académie de la Grande Chaumière, nr. 14 i samme gate. Akademiet ble grunnlagt som et alternativ til det offentlige École des Beaux Arts, som etter mange unge kunstneres mening var blitt for konservativt.
Murfatlar
Murfatlar (Basarabi fra 1924 til 1965 og 1980 til 2007 er en by i fylket Constanța, Dobrudsja, i Romania. De ca 10 900 innbyggerne er rumenere, tatarer og tyrkere.
Arkeologiske funn har vist at stedet var bebodd allerede i 992. Navnet fremkommer skriftlig under navnet Murfatlar første gang i 1864. Like i nærheten ligger Basarabi-Murfatlar hulekompleks med den eldste kirken på rumensk territorium.
Murfatlar er fremfor alt kjent for sine store vinmarker. Her dyrkes det hvite, vanligvis meget søte og alkoholrike viner. Vinene er ofte fremstilt av Chardonnay-druer med typisk utviklet preg.
Murfatlar er fødested for den rumenske presidenten Traian Basescu.
Martín Torrijos
Martín Erasto Torrijos Espino (født 18. juli 1963 fra Panama by) var Panamas president fra 1.september 2004 – 1. juli 2009.
Joel Cedergren
John Joel Cedergren (født 22. juli 1974) er en svensk tidligere fotballspiller og nåværende fotballtrener. Cedergren er for tiden manager for GIF Sundsvall sammen med Roger Franzén.
Martín Torrijos
Han var kandidat ved presidentvalget i Panama 1999, men tapte til Mireya Moscoso, som ble landets første kvinnelige president. I 2004 ble han valgt president.
Torrijos er sønn av Omar Torrijos, som var Panamas sosial reformator og militære de facto leder fra 1968 til 1981. Den yngre Torrijos studerte statsvitenskap og økonomi ved Texas A & M University, College Station, Texas i USA før han begynte ved krigsskolen i Panama.
Joel Cedergren
Cedergren har tidligere spilt for Sogndal Fotball i 1. divisjon og kom til klubben i 2004 etter å ha spilt for IFK Mora, IK Brage, Halmstad BK, GIF Sundsvall. Cedergren spilte 22 kamper og scoret ett mål for Sogndal i Adeccoligaen, fordelt på to sesonger.
Lars Elling
Lars Elling er utdannet ved Kunsthøgskolen i Bergen, avdeling for grafikk, der han tok hovedfagseksamen i 1992. Han debuterte som maler i 1997 med «Velkommen til speilet», en utstilling med apeportretter.
Lars Elling arbeidet lenge som avistegner og bokillustratør, og utgav blant annet tre bildebøker om kunst i samarbeid med Bjørn Sortland, flere bøker sammen med Thor Edvin Dahl, et par bildebøker for voksne sammen med Gro Dahle og to små, romantiske bildebøker med egen tekst. Elling har mottatt en rekke priser for disse bøkene, blant annet gull i Årets vakreste bøker to ganger.
Fra omkring 2003 har Elling gått over til å male eggoljetemperamalerier på full tid, og har hatt separatutstillinger i Oslo, New York og Trondheim. Ellings bilder har ofte fotografiske og filmatiske elementer, kombinert med dramatisk handling. Maleriene kan leses som arrangerte enaktere med mange løse tråder.
EM i friidrett 1938
EM i friidrett 1938 ble arrangert i to forskjellige byer. Herrenes øvelser ble arrangert i Paris 3.–5. september, mens damenes øvelser ble arrangert i Wien 17.–18. september.
Høydepunkter var blant annet verdensrekorden på 80 meter hekk av Claudia Testoni (11,6 sekunder) og europarekorden på 100 meter hekk av Donald Finley (14,3 sekunder).
Raymond Carr
Raymond Carr (født 11. april 1919 i Somerset, England, død 19. april 2015 i Barcelona) var en britisk historiker og forfatter.
Carr ble utdannet ved St. Antony's College i Oxford fra 1968 til 1987. Carr fungerte en kortere periode som foreleser ved University College i London i 1945–1946, før han vendte tilbake til Oxford University som et medlem av All Souls College fra 1946 til 1953. Som historiker og hispanist var Carr sine hovedinteresse i omskiftningene på 19. og 20. århundre i Spania og han var også spesialist på Latin-Amerika i tillegg til svensk historie.
Carr regnes, sammen med Angus Mackay og John Huxtable Elliott, som en stor figur innen utviklingen av spansk historieskriving. Carr skrev også to bøker om engelsk revejakt.
Henry Campbell-Bannerman
Henry Campbell-Bannerman (født 7. september 1836 i Glasgow, Skottland død 22. april 1908 i London, England) var en britisk politiker (Liberal Party). Han var Storbritannia og Irlands statsminister fra desember 1905 til april 1908. Campell-Bannerman var den første som offisielt kunne bruke tittelen statsminister.
Han ble omtalt som«CB», og var en varm tilhenger av frihandel, irsk Home Rule og forbedringer av de sosiale levekår. Campell-Bannermann var statsminister samtidig som han var parlamentets medlem med lengst ansiennitet (Father of the House). Han måtte gå av som følge av sykdom, men ble boende i Downing Street 10. Der døde han, som den eneste statsminister noensinne.
Bakgrunn
Hans etternavn fra fødselen var Campbell - resten er et senere tillegg, som kom fra morssiden. Faren var James Campbell av Stracathro (1790-1873) forretningsmann og lokalpolitiker i Glasgow, moren var Janet Bannerman (1799-1873). Henry var deres andre sønn og yngste barn i en søskenflokk på seks. Han ble utdannet ved Glasgow High School, så Universitetet of Glasgow og så Trinity College i Cambridge.
Parlamentsmedlem
Campbell-Bannerman talte fransk, tysk og italiensk flytende. Hver sommer tilbragte han og hans kone et par måneder på det europeiske kontinent, vanligvis i Frankrike og i kurbyen Marienbad i Bøhmen.
I 1898 ble han etterfølger etter William Vernon Harcourt som de liberales anfører i Underhuset.
Statsminister
Etter at den konservative Balfour-regjeringen fratrådte i desember 1905 fikk Campbell-Bannerman oppdraget å danne ny regjering. Et forsøk fra anførerne av partiets høyrefløy å få Campbell-Bannerman skjøvet ut av veien til Overhuset, slo feil.
Campbell-Bannermanns regjering ble kjent for sin styrke og effektivitet, og den sørget for å ha støtte i hele det liberale partiet.
Det liberale partiet vant valget i 1906 og beholdt regjeringen. Regjeringen gjenreiste uavhengighet for Transvaal og Oranjefristaten som var deler av Sør-Afrika. Den møtte motstand i Overhuset til sin undervisningslov. I løpet av sin tid ble Campbell-Bannerman til Father of the House (det parlamentsmedlem med den lengste uavbrutte mandattid). Han var i 2014 fortsatt den eneste britiske statsminister som hadde vært dette.
Han huskes for prøveløslatelsesloven av 1907 (Probation Act). Loven gjorde det mulig for domstolen å løslate straffedømte på prøve. Loven er grunnlaget for dagens prøveløslatelsessystem og kriminalomsorg i landet.
Fratreden og død
Etter en tid gikk det verre med hans helse. Han trådte derfor tilbake fra statsministerembedet den 3. april 1908, og døde den 22. april 1908 i Downing Street No. 10. Han var dermed den eneste statsminister hittil som har dødd i det huset han kalte «en rotten gammel brakke av et hus» («a rotten old barrack of a house»).
EWI
EWI er en forkortelse for engelsk Electronic Wind Instrument (Elektronisk blåseinstrument). Det er en MIDI-kontroller med en fasong som kan ligne en klarinett eller en saksofon. Siden den kommuniserer via MIDI så kan den kobles til annet elektronisk musikkutstyr som f. eks. synthesizere, samplere eller datamaskiner. De har blitt benyttet i jazz av grupper som Hawk On Flight. Markedsledende merker er Akai og Yamaha.
Avdeling Q
Avdeling Q er en bokserie av den danske forfatteren Jussi Adler-Olsen.
Serien handler om kriminaletterforsker og antihelt Carl Mørck og hans medhjelpere Hafez el-Assad og Rose Knudsen (fra og med bok 2). De tre utgjør til sammen den nyopprettede «Avdeling Q» i Danmarks krimavsnitt, som tar for seg foreldede saker av særlig alvorlig karakter.
EWI
Fingersetningen ligner den som saksofonister bruker og derfor er det lett for enhver treblåser å spille på EWI siden fingersetningene på treblåseinstrument er relativt like. En ting som er annerledes med EWI er at man må dra tommelen over en sensor for å skifte oktav. På den siste modellen (EWI 4000s) kan man endre en innstilling slik at man får samme fingersetning som et messinginstrument (trompet, tuba etc). Derfor erstatter den også den tidligere EVI-en (Electronic Valve Instrument).
Avdeling Q
Filmrettigheter
Filmrettighetene til bøkene om «Avdeling Q» er kjøpt opp av Lars von Trier og Peter Aalbæk Jensens selskap Zentropa. Planen er å filmatisere de fire første bøkene. Kvinnen i buret kom i 2013 og Fasandreperne kom 28. november 2014 på norske kinoer. Flaskepost fra P kom ut 6. mai 2016 (Norge). Fjerde film i serien Journal 64 kom ut i 2018 og Marco-effekten i 2021.
EWI
De siste modellene har innebygd lydgenerator og trenger ikke MIDI-tilkoblingen for å fungere (kun forsterker). Det finnes 100 preprogrammerte lyder i den, men ved hjelp av datamaskin kan man lage egne lyder og man kan kjøpe lyder på internett. Siden den kan kommunisere via MIDI kan den styre hva som helst av elektronisk musikkutstyr med MIDI-tilgang. I praksis er derfor antall lyder ubegrenset.
En EWI har en del funksjoner som ikke finnes på tradisjonelle blåseinstrument:
Avdeling Q
Filmrettigheter
Roller
Carl Mørk - Nikolaj Lie Kaas
Rose Knudsen - Johanne Louise Schmidt
Demonstrasjonene på Den himmelske freds plass
Mellom 15. april og 4. juni 1989 ble det avholdt omfattende demonstrasjoner av studenter og arbeidere på plassen og tilstøtende områder. Selv om protestene manglet en samlet ledelse var kravene økt demokrati og frihet og kritikk av korrupsjon innen det regjerende kommunistpartiet. Det var også demonstrasjoner i andre kinesiske byer, blant dem Shanghai, men de andre protestene forløp fredelig.
Demonstrasjonen ble slått ned av militære styrker og i det minste flere hundre mennesker omkom. Overslag over antallet sivile døde har spriket, fra 180 til 10.454. Overslaget på rundt 10.000 er av en senere dato ha gjelder det som var antatt i den utenlandske offentlighet, men bygger på nedgraderte diplomatiske rapporter som ble skrevet i den første tiden etter hendelsene.
Den kinesiske regjeringen anslo antall døde til 2-300, avisen New York Times oppga første 4-800 mens de demonstrerende aktivistene mente rundt 2-3 tusen mennesker ble drept. Til tross for hvordan disse hendelsene synes stedfestet av den journalistskapte betegnelse av dem (massakren på den himmelske freds plass), døde langt de fleste ikke på selve Den himmelske freds plass, men i gater særlig vestenfor plassen - flere kilometer unna, som i og rundt nabolaget Muxidi.
Etter demonstrasjonene var slått ned gjennomførte den kinesiske regjeringen en arrestasjonsbølge for å undertrykke demonstrantene og deres støttespillere, stengte utenlandsk presse ute fra landet og innførte streng sensur rundt det som hadde skjedd. Medlemmer av kommunistpartiet som hadde sympatisert med protestene ble utrensket, blant annet ble flere høytstående partimedlemmer satt i husarrest, deriblant generalsekretæren Zhao Ziyang. Den brutale undertrykkelsen av protestene forårsaket massiv internasjonal fordømmelse av den kinesiske regjeringen.
Betegnelser på hendelsen
På kinesisk er hendelsen mest kjent som «fjerde juni-bevegelsen», «fjerde juni-hendelsen» eller ganske enkelt «seks-fire», etter måned og dato (4. juni). Den første betegnelsen samsvarer med to andre protestbevegelser som knyttes til Den himmelske freds plass, nemlig «fjerde mai-bevegelsen» i 1919 og «fjerde april-bevegelsen» i 1976.
I noen sammenhenger viser «fjerde juni-bevegelsen» mer generelt til demonstrasjonene som fant sted i ulike deler av Kina, i tillegg til begivenhetene i Beijing og på Den himmelske freds plass. Den kinesiske regjeringen har referert til det som skjedde som «politisk uro mellom våren og sommeren 1989».
Bakgrunn
Fra 1978 ledet Deng Xiaoping en rekke økonomiske og politiske reformer som gradvis ledet Kina mot en markedsøkonomi og en viss politisk liberalisering, sammenlignet med styret under Mao Zedong. Grupper av studenter og intellektuelle var bekymret over at reformene ikke gikk langt nok. Reformene ga mest fordeler for bønder og fabrikkarbeidere, mens intellektuelles inntekter sto stille. Det var bekymring over den sosiale og politiske kontroll som Kinas kommunistparti fremdeles hadde. Denne gruppen hadde også fulgt med på liberaliseringene benevnt som Glasnost under Mikhail Gorbatsjov og håpet på tilsvarende reformer i Kina.
Demonstrasjonene i 1989 virker i stor grad å ha blitt utløst av generalsekretær Hu Yaobangs død. Hu Yaobang hadde trukket seg fra stillingen som generalsekretær i januar 1987. Han hadde vært en åpenhjertig talsmann for rask reform, og hans klare kritikk av maoistiske utskeielser hadde gjort han til en passende syndebukk etter studentdemonstrasjonene til fordel for demokrati i 1986-87. Som en del av Hu Yaobangs avgang ble han også tvunget av sentralkomiteen til å avgi en ydmykende selvkritikk. Hu Yaobangs plutselige dødsfall den 15. april 1989 ga studentene en perfekt anledning til å samles igjen. De samlet seg for å sørge over den avdøde generalsekretæren, men også for å kreve dommen over Hu Yaobang omgjort, for å få fornyet fokus på grunnlaget for demokratiprotestene i 1986-87 og muligens også for demokratimur-protestene i 1978-79.
Det kan være lett å betrakte demonstrantenes mål å kullkaste det kommunistiske system, som demokratiske strømninger i kamp mot totalitarisme. Men sett i en bredere kontekst er denne tilnærmingen ikke sakssvarende. Det er ikke særlig med holdepunkter for at de demonstrerende studenter var ute etter systemskifte; de var snarere ansporet av de merkbare og tildels betydelige reformer som var funnet sted i løpet av de siste ti år etter at reform og åpning-politikken var kommet i gang, og de ønsket mer av det samme, og raskere. Slik sett er det mulig å betrakte demonstrasjonene som et resultat av reformpolitikken og de forventninger de vakte, og ikke av noen økt undertrykkelse.
Ettpartisystemets begrensninger
Reformpolitikken hadde skapt en spenning som berørte selve ettpartisystemets vesen. Et ettpartisystem vil naturlig strebe etter og hegne om politisk autoritet og hegemoni. Når det samtidig gjennomføres økonomiske reformer som stadig mer oppløser planleggings- og gjennomføringshegemoniet på det økonomiske område, og som etter kort tid beviser at veien til økt velstand går nettopp om slike reformer, vekkes forventninger om tilsvarende reformer også på andre samfunnsområder. Når slike forventninger også får næring av forsiktige politiske reformer – som innføringen av mer reelle valg mellom flere kandidater enn ledige posisjoner på landsbynivå -, og partitoppene selv imellom er uenige om behovet for politisk reform, oppstår det spenninger. Når uenigheten i partiledelsen er så åpen at den blir åpenbar for den allmenne befolkning, og fraksjonene appellerer til massene, blir massemanifestasjoner både mulige og truende i den politiske drakampen.
Forskyvninger av de økonomiske reformer
De første årene av økonomiske reformer gav særlig raske og synlige frukter på landsbygden. Produksjonen gikk raskt fremover, og reformene gikk relativt smidig for seg. Men da regjeringen i 1984/1985 begynte å implementere reformene i de større byene, ble det mer komplisert. Her var det etablert mønstre og strukturer som var langt mer sammensatte enn på landet, og det ble vanskeligere, Som problemene vokste begynte mange byborgere å fornemme at enkelte folk profitterte urimelig meget mer enn andre av reformene, og mange ble hengende etter.
Dermed oppstod det konflikter på flere nivåer. Byfolk mente at bøndene ble rikere mye raskere enn dem. Partikadre og regjeringsadministratorer følte at de ble akterutseilt av private næringsdrivende. Innlandet og de nordligere provinser mente at de ble satt på vent mens kystområder som Fujian og Guangdong fikk fosse fremover mot velstanden; de mente at dette skjedde på deres bekostning ettersom råvarene fra deres områder var underlagt priskontroll, mens kystområdenes inntekter fra eksportvarer produsert i skattefri spesielle økonomiske soner bare kom kysten og ikke innlandet til gode.
De økonomiske reformene desentraliserte kontrollmekanismene slik at det ble en voksende ubalanse mellom lokalforvaltningen og sentralmyndighetene. I 1987 var det allerede heftig strid innen kommunistpartiet om lønnsreformer. Spenningene slo snart over fra bare å handle om lønnsutviklingen og til å dreie seg om hele den økonomiske politikks retning og fart. Frontene ble mer og ber steile mot hverandre; de konservative mente at det var nå eller aldri dersom den kommunistiske idé skulle overleve.
Folk flest var imidlertid blitt nærmest feberyre over alle de materielle forbedringer de enten opplevde selv, eller så at andre fikk del av mens de selv ble hengende etter. Reformene var store, men den appetitt etter mer var desto større, og forsøk på innstramninger passet slett ikke inn i forventningene. Folk flest fikk også merke inflasjonen i en form som de ikke var vant til fra tidligere, da kontrollmekanismene heller hadde ført til vareknapphet og at størsteparten av befolkningen satt mer eller mindre i samme båt.
Reformprosessen hadde overbevist mange om at status quo måtte forandres, men samtidig var ikke myndighetene i stand til å kommunisere en evne om at de visste hvordan de skulle få på plass noe bedre fungerende. Noen reformvennlige fullstendig overvurderte hva reformene ville klare å løse av problemer, og det få eller ingen som kommuniserte til folket at veien fremover også ville bli vanskelig og kunne få midlertidige feilskjær etterhvert som man prøvde seg frem. Slik var de reformvennlige politikere selv med på å legge grunnen til rekke for de urealistiske forventninger og den utålmodighet som skulle munne ut i protester – protester som i sin tur gjorde de konservative desto mer overbevist om at selve systemet stod i fare for å bryte sammen.
På det grunnlag kan det kanskje hevdes at hendelsene i Beijing våren 1989, inkludert drapene natt til 4. juni, var blitt forberedt av reformene, ikke av noen økt undertrykkelse.
Protestene begynner
Protestene begynte beskjedent den 16. og 17. april, i form av sorg over Hu Yaobang og krav om at partiet endret sitt syn på ham og hans reformberedskap. Den 18. april arrangerte 10 000 studenter en sit-in på Den himmelske freds plass, foran Folkets store hall. Samme kveld samlet noen tusen studenter seg foran Zhongnanhai, regjerings- og partikontorene og forlangte å få se regjeringsmedlemmer, men ble avvist av vaktstyrker.
Protestene økte etter nyheter om at sammenstøtene mellom studenter og politi spredde seg, og studentenes overbevisning om at myndighetene undertrykket informasjon var også med å øke støtten til demonstrasjonene.
Natten til 21. april, dagen før Hu Yaobang skulle begraves marsjerte om lag 100 000 til Den himmelske freds plass, før plassen ble stengt av for begravelsen. Den 22. april ba de om å få møte den de anså som Hu Yaobangs rival, statsminister Li Peng, men ble avvist. Samme dag var det også protester i Xi'an og Changsha.
Anselmo Citterio
Anselmo Citterio (født 19. mai 1927, død 2. oktober 2006) var en italiensk syklist som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Demonstrasjonene på Den himmelske freds plass
Protestene begynner
Fra 21. til 23. april oppfordret studenter fra Beijing til streik på universitetene, inkludert i det var boikott av klasser fra studenter og lærere. Myndighetene var bekymret og hadde Tiananmenepisoden fra 1976 friskt i minne. Den 26. april trykket partiavisen Renmin Ribao (Folkets Dagblad) en leder på forsiden hvor overskriften var «Hold flagget høyt for å klart motstå ethvert opprør» i et forsøk på å mobilisere folk til støtte for regjeringen, og anklaget «ekstremt små grupper av opportunister» for å planlegge opprør. Uttalelsen opprørte studentene og den 27. april samlet 50 000 studenter seg i Beijings gater, trosset advarselen fra myndighetene og krevde at uttalelsen ble trukket tilbake.
Anselmo Citterio
Citterio vant en olympisk sølvmedalje i sykling under Sommer-OL 1948 i London. Sammen med Arnaldo Benfenati, Guido Bernardi og Rino Pucci kom han på andreplass i lagkonkurransen 4000 meter forfølgelsesritt bak Frankrike.
Demonstrasjonene på Den himmelske freds plass
Protestene begynner
I Beijing deltok mange av studentene fra byens ulike høyskoler og universiteter, og de fikk støtte fra sine lærere og andre intellektuelle. Studentene avviste de offisielle partistyrte studentorganisasjonene og etablerte sine egne uavhengige organisasjoner. Studentene så seg selv som kinesiske patrioter, som arvtakere til 4. mai-bevegelsen for «vitenskap og demokrati» i 1919. Protestene vekket også minner om tilsvarende protester i 1976 som til slutt ledet til firerbandens fall. Protestene som hadde startet for å hedre Hu Yaobangs minne utviklet seg til demonstrasjoner mot korrupsjon, for pressefrihet og til slutt til støtte for reform av kommunistpartiet og derved kritikk av dets leder Deng Xiaoping. Studentene forsøkte underveis å nå studenter i andre byer og arbeidere.
Selv om de innledende protestene var av studenter og intellektuelle som mente Deng Xiaopings reformer ikke hadde gått langt nok tiltrakk de seg snart grupper av arbeidere som mente at reformene hadde gått for langt. At to grupper med så motstridende oppfatninger kunne demonstrere sammen skyldtes at lederne for demonstrasjonene fokuserte på kritikk av korrupsjon som opptok begge gruppene, og fordi studentene spilte på kinesiske ideer om uselviske intellektuelle som talte makten imot med sannhet.
Protestene utvides
Den 4. mai 1989 gikk om lag 100 000 studenter og arbeidere i demonstrasjonstog i Beijing, de krevde reform av media og at myndighetene skulle åpne en formell dialog med deres representanter. Demonstrantene sang noen av sine slagord til melodien Fader Jakob, som er vel kjent og ofte brukt i Kina.
Regjeringen avviste dialog med demonstrantene og ville kun diskutere med valgte medlemmer av de eksisterende studentorganisasjonene. Den 13. mai, to dager før et mye omtalt statsbesøk av den sovjetiske lederen og reformatoren Mikhail Gorbatsjov, samlet store grupper av studenter seg på Den himmelske freds plass og innledet en sultestreik. Deres krav var at beskyldningene fra Renmin Ribao måtte trekkes tilbake og myndighetene måtte gå med å innlede samtaler med deres representanter. I en uke var det hundrevis av studenter som sultestreiket og de ble støttet av hundretusener av andre studenter og deler av befolkningen i Beijing. Det var fra myndighetenes side egentlig meningen at Gorbatsjov skulle legge ned en krans ved Monumentet For Folkets Helter som står midt på Den himmelske freds plass, men folkemengdene var vokst slik at det ikke ble noe forsøk på å gjennomføre dette. Det kan også være at myndighetene været av fare for at Gorbatsjov nærvær bare ville styrke studentene i deres standhaftighet.
Protester og streiker begynte ved universiteter i andre byer og mange studenter reiste til Beijing for å slutte seg til protestene. Generelt var demonstrasjonene på Den himmelske freds plass velorganisert, og daglige demonstrasjonstog viste sin solidaritet med de sultestreikende med boikott av undervisning. Studentene sang Internasjonalen på vei til Den himmelske freds plass, og på selve plassen. Studentene viste endog en forbløffende grad av respekt for myndighetene ved å hjelpe politiet å arrestere tre menn fra Hunanprovinsen som hadde kastet blekk på det store portrettet av Mao som henger nord for plassen.
Bakgrunnen for sultestreiken var at studentene anså det som nødvendig for å øke oppmerksomheten om deres protester, og iverksettelsen av sultestreiken ble et avgjørende vendepunkt. Aktivistene bar hvite hodebind, noe som var inspirert av den filippinske People Power Revolution av 1986. Over ett tusen personer deltok etter hvert i sultestreiken og den fikk bred støtte fra andre studenter og vanlige innbyggere i Beijing. Innbyggerne i hovedstaden ble overbevist om at studentene ikke bare søkte personlige fordeler, men at de ofret seg for befolkningen i sin helhet I lederskapet var Zhao Ziyang, generalsekretæren i det kinesiske kommunistparti, sterkt for en myk linje overfor demonstrantene mens Li Peng argumenterte for å slå ned på protestene. Den 17. mai var det et avgjørende møte hjemme hos Deng Xiaoping om demonstrasjonene. Zhao Ziyang gikk inn for at regjeringen skulle slutte med sine trusler mot protestantene, for å dempe med situasjonen. To konservative kommunister spratt da straks opp og begynte å beskylde ham for å ha medvirket til protestene. Deng fikk det siste ord, og meddelte at han aktet å utrope krigstilstand og flytte militære styrker inn i Beijing. Zhao ville ikke gi sin tilslutning: «Jeg nektet å bli den generalsekretær som mobiliserte tropper for å slå ned på studentene».
Den 19. mai, klokka 16.50, kom Zhao Ziyang til plassen og holdt en tale hvor han oppfordret studentene til å avslutte sultestreiken. Deler av talen han holdt ble vel kjent og sitert, og han refererte blant annet til sin generasjon og sa: «Vi er allerede gamle, det er ikke lenger viktig for oss». I motsetning til de var studentene unge og han oppfordret dem til å ta vare på sin helse og ikke ofre seg unødvendig. I motsetning til de var studentene unge og han oppfordret dem til å ta vare på sin helse og ikke ofre seg unødvendig. Med tårer i øynene bad han om unnskyldning for å ha «kommet for sent», og bad dem innstendig avbryte sine protester. Men det lyktes han ikke i.
Hva som beveget Zhao til sin holdning overfor protestene, er blitt et omdiskutert emne blant kinakjennere. Noen har hevdet at han håpet at en imøtekommende gest overfor demonstrantene ville styrke hans tak på Li Peng i den tilstundende åpne maktkampen med de kompromissløse innen kommunistpartiet. Andre mener at han rett og slett støttet demonstrantene og ikke ville at de skulle komme til skade under den militære reaksjon han visste ellers ville komme.
Det ble gjort forsøk på å forhandle med regjeringen som holdt til i det nærliggende Zhongnanhai. Grunnet besøket til Mikhail Gorbatsjov var det mange utenlandske journalister i Beijing og Kina. Mediedekningen av protestene var utfyllende og generelt positive overfor demonstrantene, men skeptiske til hvorvidt de ville nå sine mål. Mot slutten av demonstrasjonen den 30. mai ble det reist en statue til ære for demokratiet, og statuen ble et symbol for protestene for fjernsynsseere over hele verden.
Til sist ble avgjørelsen om hva man skulle gjøre med demonstrantene tatt av en gruppe av de eldste i partiet. De så trusselen mot ettpartistyret som en utvikling som lignet på det som skjedde under kulturrevolusjonen. Selv om de fleste av de eldste i partiet ikke hadde noen offisiell posisjon så kunne de regne med støtte fra de militære. Dèng Xiǎopíng var leder for partiets militærkommisjon og kunne derved erklære unntakstilstand. Yang Shangkun var folkerepublikkens president og selv om dette var en formell posisjon etter grunnloven av 1982 så var presidenten formelt øverstkommanderende. De eldste i partiet anså at langvarige demonstrasjoner var en fare for landets stabilitet. Demonstrantene ble sett på som verktøy for «borgerlige liberale» og de som trakk i trådene. De ble også sett på som redskap for elementer innen partiet som ønsket å fremme sine personlige interesser.
Protester i resten av Kina og utlandet
Ved starten av protestbevegelsen hadde kinesiske nyhetsmedier en sjelden mulighet til å rapportere fritt om utviklingen, grunnet manglende kontroll fra sentrale og lokale styresmakter. Ifølge kinesiske medier var det protestaksjoner fra studenter og arbeidere i over 400 byer, og folk reiste også til hovedstaden for å delta i protestene der. Universitetsstudenter i Shanghai demonstrerte også for å markere Hu Yaobangs død og protestere mot visse deler av regjeringens politikk. I mange tilfeller ble demonstrasjonene støttet av kommunistpartiets komiteer ved universitetene. Jiang Zemin, som på den tiden partisekretær i byen, talte til studentene og uttrykte sin forståelse. Han hadde selv vært studentagitator før kommunistpartiets maktovertakelse i 1949. Parallelt med det handlet han raskt og sendte inn politistyrker for å patruljere gatene og han utrensket ledere i kommunistpartiet som hadde støttet studentene.
I Hongkong ble det den 27. mai holdt et støttemøte ved Happy Valley Racecourse. Over 300 000 mennesker var samlet under slagordet «demokratiske sanger tilegnet Kina». Mange kjente personligheter fra Hongkong og Taiwan sang og uttrykte sin støtte til studentene i Beijing. Dagen etter gikk et demonstrasjonstog med rundt 1,5 millioner mennesker (om lag en fjerdedel av Hongkongs befolkning) anført av ledende lokale personligheter som Szeto Wah og Martin Lee.
Siste forberedelser
Den 3. juni utkom Renmin Ribao med en forsideartikkel som fremholdt at «en liten folkegruppe» hadde instigert den pågående uro og at dette rettferdiggjorde unntakstilstand. Beijings Partikomite stod ansvarlig for artikkelen, som antas å ha vært utformet under oppsyn av det konservative politbyråmedlemmet Li Ximing, samme mann som ble antatt for å ha vært spydspiss i bestrebelsene for å få brennemerket Zhao Ziyang som kontrarevolusjonær.