cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lincoln Continental
1956
Navnet Continental kom tilbake i 1955 som et separat Ford-bilmerke med sin eneste modell Continental Mark II. Denne versjonen var et unikt design med den høyeste kvalitetsikring som noen gang er blitt sett i bilindustrien. Det ypperste av luksus var det mye av i den nye Continental, og det lave produksjonsvolumet gjorde at bilen virket enda mer eksklusiv enn originalen.
1956 Continental var en av de dyreste bilene i verden med en prislapp på $10 000 som gjorde den til en rival til Rolls-Royce. På tross av sin astronomiske pris så tapte Ford Motor Company penger på hver bil som ble solgt. Cadillac hadde tilsvarende finansielle tap for sin egen Continental rival, den fire dørs Eldorado Brougham. Kjøretøy som dette var image byggere for de to selskapene i tillegg til å være testplattformer for nye idéer og konsepter.
Continental Mark II ble kun solgt i to modellår med ca. 3 000 enheter produsert. Mellom historiene om forhandlere som avviste potensielle kjøpere fordi de ikke ble ansett som de rette personer til å eie en Continental, og dens prislapp som gjorde den kun oppnåelig for verdens aller rikeste gjorde at Continental ble nesten mytisk. Eierlisten er spekket med kjendiser som Elvis Presley, Sjahen av Iran, Nelson Rockefeller, Henry Kissinger, med flere.
1958-69 Mark III, IV og V
Continental divisjonen ble oppløst etter 1957, men i et forsøk på å ta vare på av Mark II ettermæle navnga Lincolns sin toppmodell i 1958 til Continental Mark III. Forskjellen på denne og de lavere modellene av fullstørrelse Lincoln var kun utstyrsnivået samt taket som hadde som hadde et elektrisk "breezeway" vindu som forsvant ned bak baksetet. Det årets fullstørrelse Lincoln solgte dårlig for alle modeller.
1958 var et år med økonomisk nedgang i USA. Den nye Lincoln var en av de største bilene noen gang laget, til og med større enn det årets Cadillac. Styling ble av mange regnet som ekstremt overdådig selv i et tiår med overdådig design.
1959 modellserien inneholdt en Continental Mark IV modell og i 1960 en Continental Mark V med mer tilbakeholden design enn 1958 modellen.
1961
For 1961 modellen ble Continental totalt redesignet av Elwood Engel. For første gang ble navnene Lincoln og Continental brukt på biler som ikke hørte til Mark serien. Designet var opprinnelig tiltenkt 1961 Ford Thunderbird, men konseptet ble utvidet og lett endret før det ble overført til Lincolnlinjen av Robert McNamara.
En av de mest bemerkelsesverdige tingene med den nye Continental var dens størrelse. Den var 60cm kortere enn sin forgjenger. Så mye mindre var bilen at markedsføringsledelsen i Ford fotograferte en dame som parallellparkerte en sedan for en fotoserie i et tidsskrift. Modellens mest gjenkjennbare varemerke er at bakdørene er hengslet i bakkant var en ren praktisk innretning. Den nye Continental hadde en ny «unibody» design hvor det ganske enkelt ikke var strukturell styrke for å henge døren i forkant for den åpne modellen. For å forenkle produksjonen, i det minste i starten, ble alle fire dørs modeller og kun to karosserityper tilbudt, sedan og convertible. Disse "selvmordsdørene" kom til å bli den mest gjenkjennelige detaljen på 1960-tallets Lincoln modeller.
1961 modellen var den første bil i USA som ble solgt med en 24 000 miles / 39 000 km 2-års full garanti. Sjefen for Lincoln Continental divisjonen Harold W. Johnson ønsket å finne et dekk som hadde lengre levetid. Dette arbeidet ble ledet av Jacques Bajer.
1961 Lincoln Continental var virkelig Engel sitt design mesterverk. Til og med dashbordet var hans design. Dette kan ha vært siste gang en enkelt person var ansvarlig for det komplette designet av en bil som skulle produseres i full skala. 1961 Lincolns formidable beskjedne eleganse vant øyeblikkelig en stor designpris og ble brett kopiert av de andre produsentene, eksempelvis 1963 Cadillac og 1963 Buick Electra.
Kennedy Limousine SS-100-X
For Kennedyadministrasjonen kjøpte Secret Service en åpen paradelimousine spesialbygget av Hess & Eisenhart i Cincinnati, basert på en 1961 Lincoln 4-dørs convertible som fikk kodenavnet SS-100-X. Dette var bilen som John F. Kennedy var passasjer i under attentatet i 1963 som kostet hans liv. På det tidspunktet var fronten av bilen oppdatert med grill, lys og støtfanger fra 1962-modellen.
Etter attentatet ble bilen returnert til Hess & Eisenhart hvor den ble reparert og ettermontert med panserbeskyttelse og fast tak. Den ble fortsatt brukt i tjeneste for Det hvite hus i mange år. Denne verdenskjente bilen er nå utstilt på Henry Ford Museum i Dearborn.
1962
1962 års modellen var en mindre justering på det lett gjenkjennelige "slab-sided" designet som ble brukt fra 1961 til og med 1969 med færre endringer fra år til år. Årets endring var en enklere design av frontgrillen med flytende firkanter og en tynn senterstolpe.
1963
Som en følge av tilbakemeldinger fra kunder ble 1963 modellens forseter endret for å gi litt mer benplass i baksetet. Bagasjelokket ble også løftet opp litt for å gi mer plass i bagasjen. De flytende firkantene i grillen på 1962-modellen ble til en enklere firkantet matriks.
1964
I 1964 ble bilen strukket 3 tommer (76mm) som økte benplassen i baksetet og taklinjen ble gjort mer firkantet. Dashbordet ble også redesignet. Sidevinduene var nå rette for å gi mer plass inni bilen. Tanklokket hadde tidligere vært skjult bak den bakre grillen, nå ble det plassert på sjåførsidens baksjerm. Det eksterne «Continental»-skriptet ble også endret.
En 1964 model ble brukt i James Bond filmen Goldfinger. Bilen blir puttet i en bilpresse hos en bilopphogger. I virkeligheten var det en 1963 modell som ble til en presset sammen. Bilen ble byttet ut etter at nærbildene ble tatt.
1965
Den konvekse 1961-64 grillen ble erstattet av en flatere og mer firkantet grill for årene 1965-69. Bilen fikk skivebremser i front i 1965 for å bedre bremseevnen. Dette var første gang at parkeringslys og blinklys foran var integrert i forskjermen i motsetning til tidligere plassering på støtfangerne.
En 1965 Continental ble fremtredende brukt i den amerikanske fjernsynsserien Green Acres. En 1965 modell ble også mye brukt i Matrix-trilogien. En 1965 Continental Convertible vises også under åpningsrulletekstene for fjersynsprogrammet Entourage.
1966
I 1966 kom det også en 2-dørs versjon. Dette var den første 2-dørs Lincoln siden 1960. MEL-motoren ble utvidet fra fra 430 til 462 in³ (7,0 til 7.6 liter). Det var også endringer på alle eksterne flater samt at bilen fikk et nytt interiør. Lengden ble øket med fem tommer til 220,9 (561,1 cm) og bredden med en tomme til 79,7 (202,4 cm). Sedanens høyde ble også økt med en tomme til 55,0 (139,7 cm). Buede sidevinduer kom tilbake.
Convertible modellen fikk noen tekniske endringer knyttet til hvordan toppens bevegelser. Lincolns ingeniører separerte hydraulikken som styrte toppen og bagasjelokket ved å ha to pumper. Bakvinduet i plast ble erstattet med et i glass.
Lauvsnes
Beliggenhet og kommunikasjon
19 km sør for Lauvsnes langs Fv 766, på Tøtdal, ligger et vegdele der Fv 215 starter og går nordover 25 km til Utvorda som ligger ved Namsenfjorden. Fra Utvorda går Fv215 sørover langs Mursteinfjorden, og 8 km sør for Utvorda ligger Sitter.
Lauvsnes har bussforbindelse til Namsos og Steinkjer.
Fra Småværet, Hasvåg, Jøssund, Vik, Utvorda og Sitter er det bussforbindelse til Lauvsnes.
Samfunnsliv
Flatanger kommune har et kommunalt legekontor på Lauvsnes. På Lauvsnes ligger også Flatanger tannlegekontor,  Flatanger pleie- og omsorgstun og Flatanger Ambulansestasjon.
Lauvsnes skole er en kombinert grunnskole med både barne- og ungdomstrinn og SFO. På Lauvsnes ligger også Vangan barnehage.
På Lauvsnes skole er det basseng. Ved skolen ligger kommunens idrettshall Flatangerhallen.
Flatanger Idrettslag holder til på Lauvsnes
På Lauvsnes finnes egen gjestehavn og ved gjestekaia ligger overnattings- og serveringsstedet Zanzibar Inn.
Ved Lauvsnes ligger Storfjellet (239 mot), som er et populært turmål med utsikt over Laukøya og Flatangers skjærgård. Storfjellveien starter i Lauvsnes sentrum.
Lincoln Continental
1966
Salget økte til 54 755 enheter i modelåret 1966, noe som ble regnet som en suksess av Ford. Dette var en 36 % økning sammenlignet med foregående år. Det ble produsert 65 % sedaner, 29 % coupéer og like under 6 % av den firedørs convertible-modellen. Kong Olav V var entusiastisk eier av en firedørs 1966-modell, en sort utgave av den på bildet til venstre.
Lauvsnes
Samfunnsliv
En årlig hendelse er Tangsprell-martnan på Lauvsnes, som blir arrangert siste helg i juli.
Lincoln Continental
Kongens bil A-5
En av kong Olav sine biler, A-5, er en Lincoln Continental Convertible fra 1966. Bilen kalles også "Bryllupsbilen" siden den var i bruk både ved Kongeparets bryllup i 1968 og da Kronprinsparet giftet seg i 2001.
Lauvsnes
Historie
En tønnefabrikk på Lauvsnes ble utgangspunkt for etableringen av AS Namdalens Træsliperi i 1909. «Sliperiet» ble en hjørnesteinsbedrift både for Lauvsnes og for Flatanger kommune. Tresliperiet ble lagt ned i 1979.
Lincoln Continental
Kongens bil A-5
Bilen ble kjøpt av slottet 22. april 1965 var ferdig registrert på A-5. På tidlig 90-tall ble bilen solgt til private og fikk skiltene DH11111, senere veteranskiltet A-55. Også under kronprinsbryllupet i 2001 var bilen privat eid og hadde A-55, men dispensasjon ble gitt til å bruke A-5 bryllupsdagen. Slottet kjøpte bilen tilbake igjen i november 2002, og bilen har nå ordinært A-5 skilter.
1967
1967 var det siste året kundene kunne velge en firedørs convertible Continental. I 1967 ble det bygget 45 667 enheter.
1968
1968 modellen hadde noen mindre eksterne endringer. Den nye Ford 385 montoren som var på 460 in³ (7.5 liter) var planlagt brukt på hele årets produksjon, men da det fantes mange av de gamle 462 motorene i produksjonslinjene ble disse benyttet først. 460 motoren ble faset inn senere i modellåret.
Lauvsnes
Flommen i 2006
I januar 2006 holdt deler av stedet på å bli tatt av en storflom i Lauvsneselva, som er regulert. Vannet rant over dammen i Lauvsnesvatnet og fosset ned elva. Et hus ble tatt av flommen og feid på havet og to broer ble ødelagt. Vann- og avløpsnettet ble ødelagt og samfunnshuset holdt på å bli revet ned i elva da skrenten det stod på ble undergravd av elva. Noen personer ble evakuert fra hjemmene sine.
Lincoln Continental
Mark III
Lincoln Continental Mark III ble introdusert i 1968 som en 1969-modell. Grunnen til "III" designasjonen var at denne bilen ble sett på som en ekte etterfølger etter 1956-57 Continental Mark II. Selv om den deler Continentalnavnet med andre Lincolnmodeller så var det en helt annen bil. Den var basert på Ford Thunderbirdplattformen. Mark III var den første chassis på ramme Lincoln bygget siden 1957. Den nye Continental Mark III var også tilgjengelig som coupé.
Mark III ble bygget fra 1968 til 1971 med kun mindre endringer i forhold til den originale 1968 modellen. Den hadde en 460 in³ motor med 365 bhp (272 kW) og kompresjonsforhold på 10,5:1. 1970 modellen hadde tilgjengelig Sure-Track anti-lock system på bakhjulene. Continental ble levert med Michelin radialdekk.
Denne modellen ble benyttet i 1971 filmen The French Connection hvor den ble brukt til smugling.
1970-79
1970 Continental fortsatte med de samme hovedtrekkene som i tidligere år, men bakdørene som var hengslet i bakkant var historie på lik linje med unibody konstruksjonen. Endringene inkluderte hovedlykter som var skjult bak deksler når de ikke var i bruk som ble introdusert med Lincoln Continental Mark III. Føderale forskrifter resulterte i nye støtfangere i 1973. Grillen ble endret i 1971 og 1977. Gradvis ble det innført avgassforbedringer. Likevel var det mellom 1972 og 1975 Lincoln Continental Mark IV som vant tittelen "Kongen på haugen" foran Cadillac Eldorado i kategorien personlig luksusbil i USA.
Standard luksustilbehør ble gradvis tilleggsutstyr i løpet av tiåret. 460 in³ (7.5 liter) motoren ble tilleggsutstyr i 1977 da standardmotoren ble en 400 in³ (6,6 liter) small-block motor. Fra 1975 til 1980 ble det solgt en Continental Town Coupé ved siden av en firedørs Continental Town Car samt Contiental Mark V. Town Coupé og Town Car var utstyrspakker til en vanlig Continental.
Bilen var 233,4 tommer (5,92m) lang og vekten varierte mellom 2050 og 2400 kg innen perioden. Etter at General Motors "downsized" sine store biler for 1977 sesongen ble Lincoln noen av de største bilene på markedet med unntak av Cadillac Fleetwood 75 limousine. Disse Continentalbilene hadde en 460 in³ (7,5 liter) motor som var den største motoren i produksjon på verdensbasis mellom 1977 og 1979.
I 1975 fikk Lincoln Continental, Town Car og Town Coupé operavinduet. I 1977 kom Rolls-Royce lignende grill på Continental Mark IV / Continental Mark V. Den nye grillen var både høyere og smalere enn den hadde vært i tidligere år, men posisjonen til hovedlysene var uendret slik at de så ut til å være plassert lavere og langt ut mot hjørnene på bilens front.
1980-81
I 1980 kunne ikke lengre Ford produsere de store slagskipene fra 1970-tallet på grunn av at de ikke klarte kravene til forbruk og avgass, selv om bilene solgte godt. Mindre og mer økonomiske biler måtte til. Ford valgte å redusere Continental til Ford Panther-plattformen som ble designet til 1979 Ford LTD og Mercury Marquis. 1980 Continental Mark VI var sammenlignet med 1979-forgjengeren Mark V ca. 400 kg lettere og omtrent en halv meter kortere. Den hadde en 302 in³ (5.0 liter) V8 motor. En 351 in³ (5.8 liter) motor var tilleggsutstyr i en kort periode. Bensinforbruket var en redusert med en tredjedel sammenlignet med 1979-modellen.
Standard Continental sedan og coupé (begge tilgjengelige i basis og Town Car / Town Coupé versjoner) hadde en akselavstand av 117 tommer / 297 cm. De hadde fire åpne firkantede hovedlykter og smale vertikale baklys med en stor refleksplate under bagasjelokket. Sedanene hadde smale operavinduer mens coupéene hadde lange, firkantede operavinduer.
Den nye Continental hadde så mange stylinglikheter med de tidligere større bilene som det var mulig å få til. Ledelsen i Lincoln visste at det var viktig å holde på det kjente for å sikre salg og øyeblikkelig gjenkjenning av bilene som Lincoln.
I 1981 ble full størrelse Continental sedan og coupe erstattet (dog kun i navn) av Lincoln Town Car og Town Coupé som tidligere var en utstyrspakke for Continentalmodellene. 1981 Town Car/Coupé ble basisversjonen og de tidligere Town Car/Coupé utstyrsnivåene ble nå til Signature Series.
Mens Town Car, som fra 1982 kun var tilgjengelig i en firedørs variant, hadde gode salgstallene for Mark VI begynt å gå nedover. Noe av grunnen var at den nye firedørs 1982 Continental konkurrerte mot Mark VI i det samme markedet. Mark VI coupé-salget falt mens kjøperne ventet på den dynamiske nye 1984 Mark VII som var bygget på en strukket Ford ´Fox´ plattform som den delte med 1982 Continental.
1982-87
Mens Mark VI fortsatt var tilgjengelig (til og med 1983) i coupe og sedan, fra 1982 var Continental kun tilgjengelig som sedan. Continentals todørsvariant som var 30 cm kortere og ca. 200 kg lettere enn Mark VI modellen ble introdusert i 1984. Det ble bestemt at denne skulle ha et annet design enn sedanen, på utsiden i det minste. Den var også over 10 cm lengre enn Continental sedan på tross av at den hadde den samme akselavstanden.
Continentals elegante eksteriør var helt klart designet etter de samme grunnprinsippene som rivalen Cadillac Seville. Continental var dog litt mer traust i sin styling og hadde mange ferre problemer enn sin Cadillac rival. Den kom dog to år for sent ut på markedet slik at Seville selv med sine problemer allerede hadde klart å etablere seg godt i markedet da Continentalen ble introdusert i 1980.
Standardmotoren i 1982 var en kompressormatet versjon av Fords velutprøvde 302 in³ V8. En innsprøytningsversjon kom året etter som ble oppgradert til en sekvensielinnsprøytningsversjon noen år senere. I 1984 og 1985 kunne man også bestille en sekssylidret BMW Steyr 2,5 liter turbodiesel motor. Den var sett på som treg med mye utslipp av dieselrøyk. Den ble ikke særlig populær og det ble kun bestilt et fåtall av den utgaven.
The Early Years, Volume Two
The Early Years, Volume Two er et samlealbum av Tom Waits, utgitt av Bizarre/Straight i 1993.
Sporliste
Sangene er skrevet av Tom Waits.
The Early Years, Volume Two
Follo
Follo er et distrikt i Akershus i Viken fylke. Follo er området som ligger mellom Oslo og Østfold, på østsiden av Oslofjorden. Det består av de seks kommunene Nesodden, Frogn, Nordre Follo, Vestby, Ås og Enebakk (de søndre delene Dalefjerdingen og Ytre av Enebakk kommune). Likevel inngår Enebakk i sin helhet administrativt i Follo).
Navnet Follo er avledet fra Folden, det gamle navnet på Oslofjorden. og ordets betydning er forklart bedre i en annen artikkel, som «Landet ved Oslofjorden».
Follo har til sammen 144 377 innbyggere (1.1.2020) og et samlet areal på 819 km². De to byene i Follo er Drøbak og Ski. Andre større tettsteder er Nesoddtangen, Ås og Vestby.
Geografi
Regionsenteret i Follo er Ski, som også er det største tettstedet. Kommunene Nordre Follo og Ås har kystlinje til Bunnefjorden. Det har Nesodden og Frogn også, samtidig som disse to sammen med Vestby har kystlinje til Oslofjorden langs kysten mellom Oslo og Moss. Langs denne kystlinja ligger flere av Follos tettsteder, som Nesoddtangen, Fagerstrand, Drøbak og Son, og det er flere badestrender som er hyppig brukt om sommeren. Langs fjorden er terrenget kupert og skogvokst, i innlandet er det mer flatt, med skog og mye jordbruksland mellom tettstedene. Om vinteren er det fine skimuligheter i Østmarka og Sørmarka, og ved lite snø lages det kunstsnø ved golfbanene på Østre Greverud gård og i Drøbak.
De største tettstedene i Follo er jevnstore. Statistisk sentralbyrås tall fra 1. januar 2011 viser at Ski da hadde 13 619 innbyggere, Drøbak 12 720 og Nesoddtangen 11 795. Deretter fulgte Ås med 8 823, Vestby med 6 213, Togrenda (Vinterbro) 3 465, Ytre Enebakk 3 359, Fagerstrand 2 191 og Siggerud 1 419. Tettbebyggelsene i Oppegård/Kolbotn (24 575) og Langhus/Ski (10 840) inngår i tettstedet Oslo.
Kommunestruktur
Follo er inndelt i 6 kommuner per 1. januar 2020:
Antall kommuner i Follo har gått opp og ned gjennom åra. I 1837 fantes det åtte kommuner i regionen, som toppet seg til elleve i 1930. Her er utviklingen av antall kommuner i regionen:
Tettsteder
Tettsteder i Follo og Enebakk, rangert etter innbyggertall 1. januar 2013 (kommune i parentes):
Byer
Drøbak ble kjøpstad i 1842, men mistet bystatusen i 1962 og fikk bystatus på nytt gjennom kommunestyrevedtak i 2006. Ski fikk bystatus gjennom kommunestyrevedtak i 2004.
Historie
Follo var en del av det historiske fylket Vingulmark som hørte til landsdelen Viken og Borgartingets rettskrets. Fra leidangstiden var Follo delt i to skibreder, Follo Vestr hlutr (vestre eller ytre del) og Follo Eystri hlutr (østre del). (Enebakk ble regnet som del av Nedre Romerike).
Stortingsvalg 2017
Valgresultat ved Stortingsvalget 2017 i Follo:
Stortingsvalg 2013
Valgresultat ved Stortingsvalget 2013 i Follo:
Medier
Den dominerende avisen i Follo, er Østlandets Blad, som dekker storparten av Follo, og har sine lokaler i Ski. Akershus Amtstidende er en annen avis, som dekker Frogn og Nesodden. Vestbyavis og Vestbynytt er lokalavisene til Vestby og Son. Ellers kan Follo-folk se på lokal-tv-stasjonen TVFollo (nedlagt). Radio FF ble stiftet i 1987, med lokaler på Follo Folkehøgskole i Vestby. Radiostasjonen flyttet senere ned i Vestby sentrum, i 2003 ble den slått sammen med Åsradionen under navnet Radio Follo, senere ble radiokanalen overtatt av Østlandets blad og flyttet til Ski. I Vestby kommune finnes den Son-baserte uavhengige nettavisen Lokalmagasinet.no som ble startet i 2002.
Samferdsel
Gjennom Follo går flere av inn- og utfartsårene til Oslo. Både E18 og E6 sørover fra Oslo går gjennom regionen. Europaveiene skilles/møtes i Vinterbrokrysset i Ås kommune. E18 fortsetter østover mot Indre Østfold, Ørje og Sverige, mens E6 går sørover mot Østfold-byene Moss, Fredrikstad, Sarpsborg og Halden, og videre inn i Sverige over Svinesund.
Oslofjordtunnelen på europavei 134 knytter Frogn i Follo direkte til Hurum, Røyken og Drammen på vestsiden av Oslofjorden, og er en snarvei sørvestover for dem som ikke behøver å besøke Oslo.
Østfoldbanen heter jernbanen som går gjennom Follo, og den er en meget viktig transportvei for innbyggerne i regionen. Mange av innbyggerne i Follo jobber i Oslo, og er avhengig av jernbanen som transportmiddel til jobben. Østfoldbanen deler seg i en østre og en vestre linje i Ski. Den østre linja går til Rakkestad om Mysen, mens den vestre går via Moss og Fredrikstad til Sarpsborg, der linjen tidligere ble slått sammen med den østre igjen. Østre linje mellom Rakkestad og Sarpsborg er nå nedlagt, og erstattet av en busslinje.
Nesoddbåtene er hovedforbindelse mellom Nesodden og Oslo; ett av landets travleste passasjerferge-samband.
Idrett
Follo har hatt flere OL-mestere. I Sommer-OL i Athen 2004 ble det gull til seileren Siren Sundby fra Son. En annen kjent idrettsutøver fra regionen er alpinisten Lasse Kjus fra Siggerud. Håndballaget Fredensborg/Ski var i mange år på 80- og 90-tallet et av Norges beste, med mange titler og medaljer. I dag er klubben nedlagt, og Follo HK er det nye håndballaget i regionen. De rykket opp i Postenligaen før fjorårets sesong. I klubben samles spillere fra de fleste håndballklubbene i Follo, blant annet Ski IL Håndball.
Fotballaget Drøbak/Frogn lå i mange år på 1990-tallet i 1.-divisjon, og var flere ganger nære på å rykke opp til eliteserien, men er i dag i 2. divisjon. Fotballaget Ski IL var også en tur i 1.-divisjon en gang på tidlig 90-tall. Fotballklubben Follo FK – et samarbeid mellom klubbene Ski, Langhus, Oppegård, Nordby, Ås og Vestby – rykket imidlertid opp til 1. divisjon i 2004, og overlevde 2 år i den nest øverste divisjonen før det ble nedrykk. I 2010 spilte Follo FK igjen i 1. divisjon. Seriespillet ga ikke de helt store resultater, derimot spilte klubben seg fram til finale i cupmesterskapet.
Den kjente fotballspilleren Martin Andresen startet sin karriere i Kråkstad Idrettslag og flyttet deretter til Ski IL.
Skihopperen Tom Levorstad kom også fra Kråkstad Idrettslag. Han har blant annet bronse fra VM i skiflyving i Oberstdorf i 1981. Han har også hatt bakkerekorden i Holmenkollbakken.
Kolbotn har et av Norges beste fotballag på damesiden, Kolbotn Idrettslag, som ble seriemester i 2002, 2005 og 2006. De vant også cup-finalen 2007 mot Asker. Idrettslaget er også kjent for bryting, med flere aktive som har vunnet diverse mestereskap år om annet.
Follo Fotball nådde sitt definitive høydepunkt i 2010 da de kom til cupfinalen etter å ha slått selveste Rosenborg på hjemmebane i semifinalen. Finalen endte med tap, men står likevel i skarp kontrast til klubbens daglige problemer som handler om å unngå konkurs. Follo Fotball spiller i 2. div i 2011 etter at klubbens styre glemte å sende inn søknad om profflisens for 2011.
Kinas riksvei 326
Kinas riksvei 326 (G326) løper sørvestover fra Xiushan i Chongqing mot provinsen Guizhou, og ender i Hekou i Yunnan, ved grensen til Vietnam og den vietnamesiske byen Lao Cai. Den er 1562 kilometer lang.
Fjernstyrt undervannsfarkost
Fjernstyrt undervannsfarkost (ofte forkortet ROV, fra engelsk remotely operated vehicle) er en robot som blir fjern-manøvrert fra et kontrollrom på skip eller plattform. Farkostene blir brukt til utallige oppgaver på havdypet, som detaljert kartlegging av havbunn, inspeksjon, vedlikehold og reparasjon av havbunnsinstallasjoner, søk og bergningsoperasjoner m.m. Vanlig operasjongdypde er fra 0 til 3000 meter og i helt spesielle tilfeller ned til 7000-8000 meter. Fjernstyrte undervannsfarkoster utfører i dag mange oppgaver som før krevde dykkere. Farkostene med dens styresystem er meget teknisk avanserte og det kreves høy kompetanse innen en rekke fagfelt for drift og vedlikehold av systemene.
Hovedtyper av fjernstyrte undervannsfarkoster er kartlegging-, observasjons- og arbeidsfarkoster. Det er også utviklet en rekke spesialfarkoster.
Merk at den generelle termen ROV kan referere til hvilken som helst fjernstyrt farkost.
Observasjonsfarkoster/undervannsdroner
En observasjonsfarkost eller undervannsdrone er som oftest en forholdsvis liten farkost med varierende utforming. Størrelsen kan variere fra størrelse med en skoeske til en fryseboks. Den blir drevet av tre eller flere elektriske posisjonspropeller, er utstyrt med et videokamera som sender levende bilder til overflaten og noen ganger utstyrt med et stillbilde-kamera, i spesielle tilfeller har den også en eller flere manipulatorer (armer). Obersvasjonsfarkoster og undervannsdroner blir brukt til små, visuelle kartleggings- og inspeksjonsjobber og som støttefarkost for arbeidsfarkoster og ved dykkeoperasjoner. Undervannsdroner kan også benyttes til hobbyfotografering, kommersielle videoproduksjoner, leteaksjoner, i oppdrettsnæringen og til inspeksjon av fartøy og utstyr under vann.
Arbeidsfarkoster
Arbeidsfarkoster er vesentlig større enn observasjonsfarkostene, i likhet med observsajonsfarkostene er de elektrisk drevet. De har dog som oftest med et hydraulikkaggregat som driver posisjonspropellene. Hydraulikkaggregatet driver også en mengde valgfritt ekstrautstyr som høytrykksspyler, moment-trekkeverktøy, kutteverktøy, roterende børsteverktøy og annet. De fleste arbeidsfarkostene har også en eller flere hydrauliske manipulatorer (armer). Alt ekstrautstyret kan demonteres og monteres raskt og farkosten kan relativt raskt skreddersys til hvert enkelt arbeidsoppdrag.
Surveyfarkoster
Surveyfarkoster (kartleggingsfarkoster) er i hovedsak oppbygd på samme måte som arbeidsfarkostene, men har kartleggingsutstyr som mer eller mindre er montert permanent på farkosten. Kartleggingsutstyret er akustisk utstyr som kartlegger havoverflaten og grunnforhold. Særlig før, etter og under legging av rør og kabler på havbunnen. Surveyfarkostene har også flere videokameraer. Det finnes også en rekke ekstrautstyr og verktøy for forskjellige arbeidsoppgaver, som sporing av rør og kabler under havbunnen, sporing av pigger i rør m.m.
Bønes
Bønes er et område i den sørlige delen av bydelen Fyllingsdalen i Bergen som ligger langs vestsiden av Nordåsvannet, med 6,15 km² landareal, 0,36 km² ferskvann og 10 178 innbyggere 1. januar 2012 fordelt på de seks grunnkretsene Kråkenes, Bønes, Kyrkjetangen, Bønesskogen, Straume og Knappen. Området tilhørte gamle Fana kommune før innlemmelsen i Bergen i 1972, var deretter en del av Fana bydel, etterfulgt av noen år i Løvstakken bydel, og endelig overført til Fyllingsdalen bydel i år 2000.
Historie
I mai 2015 ble en hodeskalle funnet ved Kyrkjetangen (av en turgåer) og en dateringsprøve ved Universitetsmuseet i Bergen viser at kraniet er 8500-9000 år gammelt.
Kultur
Bønes har et bra kulturliv. Av tilbud til kreative sjeler kan nevnes Bøneskoret, Bønes skoleorkester og Bønes skolekorps. I Bønes kirke finnes også barnekor (MiniSing og TRIA) og ungdomskor (Bønes TenSing) med både kor, drama, dans og band. Bergen barnekor (Ung i Kor Vest) har tre kor på Bønes skole, Fjellsdalen skole og Varden skole
Åndelig
På Bønes finnes flere religiøse møtesteder.
I tillegg har Credokirken og Jehovas vitner forsamlingslokaler på Bønes.
Skoler
Bønes skole, Fjellsdalen skole og privatskolen Bergen kristne grunnskole ligger i området.
Idrett
Bønes IL ble stiftet i 1995 og er idag et velrenommert idrettslag som satser på breddeiddrett. I sesongen 2005-2006 ble det opprettet et seniorlag, hvor Bønes ble slått sammen med Bjøllebotn. Laget spiller per dags dato i 4 div. Sommeren 2006 ble Fjellsdalen offisielt nyåpnet med kunstgress og en tribune. Bønes IL stiller mannsterkt på fotballsiden med ca. 60 lag i seriesystemet.
Bergen Sør Fotballklubb ble stiftet i 2003. Klubben har vært aktiv med både junior- og seniorlag.
Bønes Basketballklubb ble stiftet i 1994 og trener og spiller kamper i Bønes Arena.
Bønes klubbhus ble den 30. desember 2004 brent ned som en følge av uvettig bruk av fyrverki. Synderen ble raskt funnet, og 20. august 2005 stod det nye klubbhuset klart igjen. 12. desember 2008 brant det igjen i klubbhuset til Bønes Idrettslag. Det ble også denne gangen store materielle skader.
Bergen rackettsenter ligger på Bønes, og der blir det årlig avhold en hundeutstilling, samt en rekke andre aktiviteter.
Veier i Nordland
I Nordland var det pr. 2014 til sammen 8 878 km offentlige veier, noe som utgjorde 9,53 % av landets samlede veilengde på 92 946 km. Av dette var 1 225 km riksveier/europaveier, 4 113 km fylkesveier og 3 540 km kommunale veier. Med det var Nordland det fylket i landet som hadde det lengste offentlige veinettet.
Fylkets viktigste veier
Nordland har tre europaveier: E6, E10 og E12. er Nordlands lengste og viktigste vei, og går gjennom fylket på langs fra søndre Helgeland i sør til Ofoten i nord. E6 i Nordland har en lengde på 644 km. En del av går i Troms, men størstedelen av veien går i Nordland. E10 er hovedveien gjennom Lofoten, og er også viktig for samferdselen i Ofoten og Sør-Troms, samt som forbindelse til Sverige over Bjørnfjell. er mellomriksveien fra Mo i Rana over Umbukta til Sverige.
Europaveiene er samtidig riksveier. er veiforbindelsen mellom Bodø og E6 på Fauske. er mellomriksveien via Hattfjelldal mot Sverige. er mellomriksveien fra Saltdal til Sverige. med fergestrekningen Bognes–Lødingen som er viktig for Vesterålen og Harstad-områdets forbindelse sørover, og i økende grad også for Lofotens forbindelse sørover. Mindre riksveier er og.
er kystveien fra Steinkjer gjennom Ytre Helgeland til Bodø, deler av den er nasjonal turistvei. Av andre viktige veier kan nevnes fylkesvei 76, forbindelsen mellom Brønnøysund og E6 på Indre Helgeland og fylkesvei 78, som forbinder Sandnessjøen med E6 ved Mosjøen.
Nasjonale turistveier
To veier i Nordland har status som Nasjonal turistvei. Fylkesvei 17 mellom Stokkvågen i Lurøy og Storvika i Gildeskål er Nasjonal turistvei Helgeland-Salten, mens europavei 10 (og fylkesvei 82) mellom Å i Moskenes og Melbu i Hadsel, samt flere sideveier, utgjør Nasjonal turistvei Lofoten.
Undersjøiske tunneler i Nordland
Nordland har to undersjøiske tunneler, begge på europavei 10 i den nordlige delen av fylket. Sløverfjordtunnelen går under Sløverfjorden i Hadsel kommune og er en del av Lofotens fastlandsforbindelse. Nappstraumtunnelen går under Nappstraumen mellom Vestvågøya og Flakstadøya i Lofoten.
Olof Stahre
Nils Olof Stahre (født 19. april 1909, død 7. mars 1988) var en svensk rytter som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.
Veier i Nordland
Øyforbindelser og fjordkryssinger
I Salten og på Helgeland er det også bygd mange bruer, men på Helgelandskysten er mange mindre øyer ennå uten veiforbindelse til fastlandet. Den viktigste brua i denne delen av fylket er Helgelandsbrua, som i 1991 ga Sandnessjøen fastlandsforbindelse.
Olof Stahre
Stahre vant en olympisk sølvmedalje i hestesport i Sommer-OL 1948 i London. Med hesten «Komet». var han med på det svenske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i feltritt bak USA. De andre på laget var Robert Selfelt på «Claque» og Sigurd Svensson på «Dust». Han kom på femtendeplass i den individuelle konkurransen i feltritt.
Veier i Nordland
Øyforbindelser og fjordkryssinger
Europavei 6 i Ofoten krysser flere fjorder på bruer. Dette gjelder Efjordbruene, Skjomen bru, Beisfjordbrua og Rombaksbrua.
Olof Stahre
Fire år senere, i Sommer-OL 1952 i Helsingfors, ble han olympisk mester med hesten «Komet», han var med på svenske laget som vant lagkonkurransen i feltritt. De andre på laget var Hans von Blixen-Finecke junior på «Jubal» og Folke Frölén på «Fair».
Veier i Nordland
Fjelloverganger
Nordlands viktigste fjellovergang er europavei 6 over Saltfjellet. Andre viktige fjelloverganger på E6 er Kråkmofjellet i Hamarøy og Gratangsfjellet på grensen til Troms. Tidligere var også Korgfjellet på Helgeland en viktig fjellovergang (og en flaskehals), men veien over dette fjellet ble erstattet av Korgfjelltunnelen i 2005.
Mellomriksveier
Det er tre mellomriksveier fra Nordland til Sverige: Europavei 12 ved Umbukta i Rana, riksvei 77 ved Graddis i Saltdal og europavei 10 over Bjørnfjell i Narvik. I tillegg går riksvei 73 ved Krutvatnet i Hattfjelldal til grensen, men har ikke direkte forbindelse med riksvei eller länsväg på svensk side. Av disse er nok veien over Bjørnfjell den viktigste. Alle disse veiene hører også med blant fjellovergangene i fylket.
Conrad Hall
Conrad L. Hall (født 21. juni 1926 i Papeete, død 4. januar 2003) var en anerkjent amerikansk filmfotograf og trippel Oscar-vinner for beste kinematografi.
Hall mottok Oscar for sitt arbeid på filmene: Butch Cassidy and the Sundance Kid (1969), American Beauty (1999) og Road to Perdition (2002) (de to siste regissert av hans venn Sam Mendes). Det trettiår lange gapet mellom hans første to Oscar er en rekord for denne prisen.
Mans våpenskjold
Mans våpen dateres formelt fra 12. juli 1996. Ettersom Man er en britisk kronbesittelse er våpenet mer presis beskrevet som monarkens våpen for Man.
Conrad Hall
I tillegg ble Hall nominert til Oscar for følgende filmer: Morituri (1965), The Professionals (1966), In Cold Blood (1967), The Day of the Locust (1975), Tequila Sunrise (1988), Searching for Bobby Fischer (1993) og A Civil Action (1998). Ellers har han også vært kinematograf på Divorce American Style, Cool Hand Luke, The Day of the Locust, Maratonmannen og Love Affair.
Mans våpenskjold
Våpenskjoldet avbilder av et triskele, et symbol som består av tre bøyde menneskelige bein i rustning på et rødt felt. Triskelet er et gammelt symbol, som har vært brukt på Man tilbake til middelalderen. Opprinnelsen er antagelig norrøn. To fugler på hver side av våpenskjoldet holder det oppe, den ene er falk og den andre er en ravn. Falken symboliserer den tiden i Mans historie da Henrik IV av England ga Man med alle rettighetene til øya til John I Stanley av Man på den betingelse at han viste sin hyllest og betalte to vandrefalker til ham og til alle framtidige konger av England på dennes kroningsdag. Denne tradisjonen ble opprettholdt fram til kroningen av Georg IV av Storbritannia i 1822. Ravnen er symbolet på den betydning som den har som symbol Mans norrøne bakgrunn. I 400 år var Man styrt og preget av norrøn kultur. Ravnen er også Odins symbol, og av den grunn også benyttet som krigsfane for norrøne hærer i middelalderen. Over våpenskjoldet er en kongekrone, Sankt Edvards krone, som representerer den britiske monarken, på Man titulert «dronningen, herre av Mann».
Kulturminner under vann
Akerendam
Et av de mest kjente kulturminnene under vann i Norge er Akerendam. Akerendam (VOC-ship), en nederlandsk "austindiafarer" et frakteskip som under sin jomfrutur i 1725 kom ut av kurs og forliste utenfor Runde på Sunnmøre en stormfull natt til 8. mars samme år. Skipet tilhørte det Nederlandske Ostindiske kompani Vereenigde Oostindische Compagnie (V.O.C.A) (Amsterdam),som drev utstrakt handelsvirksomhet med utgangspunkt i de nederlandske koloniene i Øst-Asia. Den 19. januar 1725 kastet Akerendam loss fra øya Texel i Nederland sammen med "Gaasperendam" og "Kockenge" med Batavia som mål. Alle tre hadde skulle bringe store pengerforsendelser til koloniene. Men under en storm i Nordsjøen mister Akerendam følget, kom ut av kurs og havnet på nordsiden av Runde hvor hun forliste. Verken kapteinen Nicolaas de Roy eller besetningen på 200 overlevde. Skipet var en 145 fot lang tremaster, solid bygget med et imponerende akterspeil og rikt utsmykket med skulpturarbeider av kunstneren "Pieter Hogendijck".
Mans våpenskjold
Mottoet under våpenskjoldet er på latin: Quocunque Jeceris Stabit – Hvorhen du kaster det, vil det stå.
Conrad Hall
Hans Oscar for Road to Perdition ble posthumt mottatt av hans sønn Conrad W. Hall, som også er en filmfotograf.
Mans våpenskjold
Et banner av våpenskjoldet er benyttet som Mans flagg.
Om staten
Om staten (latin: De re publica) er en dialog om romersk politikk i 6 bind, som ble skrevet av den romerske juristen og politikeren Marcus Tullius Cicero mellom år 54 og 51 f.Kr.
Mans våpenskjold
Blasonering
Den formelle, heraldiske beskrivelsen (blasoneringen) av våpenskjoldet er:
For the Arms: Gules a Triskele Argent garnished and spurred Or; and for the Crest: ensigning the Shield of Arms An Imperial Crown proper; and for the Supporters: Dexter a Peregrine Falcon and sinister a Raven both proper together with this Motto: 'Quocunque Jeceris Stabit'."
Om staten
Det meste av verket gjelder politiske spørsmål, men Scipios drøm er en visjon om sjelen, livet etter døden og kosmologi.
Grade
En grade eller evolusjonær grad er et faguttrykk som brukes i systematikken i forbindelse med kladistikk. Uttrykket er en direkte oversettelse av den engelske faguttrykket «grade» (grad), og uttales ofte greid også på norsk.
Uttrykket «grade» ble framsatt av den engelske biologen Julian Huxley i 1957 som en beskrivelse av en gruppe som representerer en grad av anatomisk organisering. Når slike grupper brukes i biologisk klassifikasjon kalles den et parafyletisk taxon.
En grade er definert ved at alle medlemmer av gruppen har en felles stamfar og felles bygningstrekk, men ikke alle etterkommere etter den felles stamfaren har det relevante bygnigstrekket og er derfor ikke medlemmer av gruppa. Et eksempel er fisker, som alle stammer fra en felles stamfar og er lette å identifisere fordi de har gjeller og finner. Fiskenes felles stamfar er imidlertid også stamfar til landlevende virveldyr. Disse stammer fra fisker, men mangler fiskenes sentrale bygningtrekk (de har føtter i stedet for finner og tilbakedannede gjeller) og er derved ikke fisk i ordets alminnelige forstand. Dette er et fenomen man møter på «der en gruppe har gitt opphav til en annen gruppe».
Rosenzweig
Rosenzweig er etternavnet til blant annet:
Kit Bond
Bakgrunn og yrkeskarrière
Han har eksamen fra Deerfield Academy fra 1956, Princeton University fra 1960 og University of Virginia School of Law fra 1963. Han var ansatt hos Elbert Tuttle, daværende høyesterettsjustitiarius ved USAs ankedomstol for det 5. distrikt, 1963–1964, og praktiserte som advokat i Covington & Burling LLP i Washington, D.C. 1964–1967. Etter mange år som politiker er han fra 2011 tilbake som advokat i Thompson Coburn LLP.
Politisk arbeid
I 1968 lyktes det ham nesten å bli innvalgt i Representantenes hus fra Missouris 9. distrikt. Bond var videre assisterende generaladvokat for John Danforth 1969–1970, og ledet avdelingen for forbrukerbeskyttelse, samt delstatens skatteinnkrever 1971–1973. I 1972, 33 år gammel, lyktes det ham i å bli valgt til guvernør for perioden 1973–1977. Bond er fremdeles den yngste guvernøren i delstatens historie, og var den første republikanske guvernøren i Missouri på 28 år. I 1976 tapte han overraskende med en knapp margin mot Joseph P. Teasdale, men ble senere valgt for perioden 1981–1985. Bond var senator for Missouri 1987–2011, og ledet Senatets komité for småbedrifter og entreprenørskap 1995–2001.
Branch County
Branch County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger sør] på den sørlige halvøya (Lower Peninsula) og grenser mot Calhoun County i nord, Hillsdale County i øst og mot St. Joseph County i vest. Det grenser også mot delstaten Indiana i sør.
Hovedstadsregionen (Finland)
Hovedstadsregionen i Finland (svensk: huvudstadsregionen; finsk: pääkaupunkiseutu) består av hovedstaden Helsingfors og de tre kommunene Esbo, Grankulla og Vanda. De fire kommunene har til sammen over en million innbyggere. Regionen er en del av landskapet Nyland.
Hovedstadsregionen har en felles administrasjon, Huvudstadsregionens samarbetsdelegation (SAD), som bl.a. ivaretar trafikkplanlegging, kollektivtrafikk og avfallshåndtering.
Sven Bruns gate (Oslo)
Sven Bruns gate (1-9, 2) er en meget kort gate i Oslo. Den går mellom Holbergs plass og Hegdehaugsveien. Den fikk sitt navn i 1896 og er oppkalt etter Trefoldighetskirkens sogneprest Sven Brun (1812–1894).
Håvard Flo
Håvard Flo (født 4. april 1970) er en norsk tidligere fotballspiller som har 26.
Flo scoret Norges mål i VM-kampen mot Skottland i 1998 og er notert med totalt sju landslagsmål.
I likhet med resten av Flo-klanen begynte Håvard Flo fotballkarrieren i Stryn Fotball, og han dro deretter til Sogndal. I 1995 gikk han til den danske klubben AGF Aarhus, og han spilte senere i tyske Werder Bremen og engelske Wolverhampton. I sistnevnte klubb fikk Flo aldri langvarig tillit, og han gikk gratis tilbake til Sogndal sommeren 2002 hvor han spilte siden.
Sommeren 2007 forsøkte Brann å hente Flo til klubben som erstatter for spissen Bengt Sæternes som ble solgt til OB. Da var det snakk om lån. Men både Anders Giske, sportslig leder i Sogndal, og Håvard Flo sa nei.
Kampen mot Aalesund på Color Line Stadion skulle vere hans siste kamp i sogndaldrakten. Han la opp som fotballspiller med en scoring på samvittigheten mot Aalesund. Den 2. april 2010 annonserte Håvard Flo at han ville gjøre comeback for Sogndal, og han gjorde flere viktige opptredener for klubben den sesongen, som endte med seier i Adeccoligaen og nytt opprykk til Tippeligaen.
Håvard Flo er fetter av fotballspillerne Jostein og Tore André Flo og onkel til sin tidligere lagkamerat i Sogndal, Per Egil Flo. Hans sønn Fredrik Flo er også fotballspiller og har vært i Sogndals A-stall.
Atle Hammer
Atle Jonas Hammer (født 11. mars 1932 i Oslo, død 22. oktober 2017 ) var en norsk sivilingeniør og jazzmusiker (trompet, flygelhorn), sentral i Oslos jazzmiljø og kjent fra flere internasjonale samarbeid.
St. Joseph County (Michigan)
St. Joseph County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger sør på den sørlige halvøya (Lower Peninsula) og grenser mot Kalamazoo County i nord, Branch County i øst og mot Cass County i vest. Det grenser også mot delstaten Indiana i sør.
Atle Hammer
Biografi
Atle Hammer vokste opp på Røa i Oslo som sønn av sivilingeniør Eivind Hammer og barnebarn til jernbaneingeniør Hans Gudbrand Hammer. Atle begynte med trompet i Huseby skoles musikkorps, og spilte videre i HM Kongens Gardes Musikkorps. Han utdannet seg til sivilingeniør i Wyoming i USA og arbeidet i Norges Statsbaner og Jernbaneverket.
Han ledet på 1950-tallet sin egen sekstett som utga Seven eleven (1954) med blant andre Erik Amundsen på bass. Videre spilte han i The Modern Quartet, i Kjell Karlsens Orkester, The Norwegian Big Band, Radiostorbandet, Mikkel Flagstads kvintett, og medvirket som solist på «Line: The Passionate Demons» i soundtracket til filmen Line (1961) basert på Axel Jensens roman. Hammer medvirket også som solist på Egil Kapstads album «Syner» (1968). Fra 1976 spilte han trompet i Erling Wicklunds kvintett Oolyakoo. I 1976 spilte han også med Kjell Karlsens Norwegian Big Band på storband-versjonen av Griegs «I Dovregubbens hall». Han samarbeidet med jazzmusikere som Pepper Adams, Laila Dalseth, Einar Iversen, Jon Christensen, Erik Amundsen, Kjell Karlsen, George Russell, Egil Kapstad, Harald Bergersen, Bjørn Johansen, Finn Eriksen, Bjarne Nerem, Frode Thingnæs, Egil "Bob" Johansen, Terje Venaas, Knut Riisnæs, Per Husby, Eivin Sannes, Erling Wicklund, Svein Christiansen, Tom Olstad, Harald Gundhus, Halvard Kausland, Ole Jacob Hansen, Thorgeir Stubø, Rune Nicolaysen, Magni Wentzel, Carl Morten Iversen, Bill Hollmann, Bob Florence, Red Holloway, Jon Gordon, Benny Bailey og James Moody.
I perioden 1980–85 ledet han sin egen kvintett med blant andre Terje Venaas på bass, Eivin Sannes på piano og Tom Olstad på trommer. Denne ble etterfulgt av kvintett med Harald Bergersen på saksofon og Erling Aksdal på piano (1985–89). Utover 1980-tallet og 1990-tallet spilte han i band med Thorgeir Stubø, i Per Husby kvintett, Magni Wentzel kvintett, i storband ledet av Harald Gundhus/Ole Jacob Hansen. I 1989 medvirket han med Czech-Norwegian Band med Benny Bailey på utgivelsen Jazznost i studioopptak fra Praha, og fra 1991 spilte han med Erling Wicklunds storband «Storeslem».
På 2000-tallet ledet han sin egen kvartett med Rune Nicolaysen på saksofon, Freddy Hoel Nilsen på piano og Carl Morten Iversen på bass; i kvintetts form med Lars Erik Norum på trommer. Han medvirket som solist på Kjell Karlsens «Big Band Bonanza» fra 2001. Han var senere medlem av skabandet The Phantoms.
Han ble tildelt Reenskaugprisen 1986 og Asker jazzklubbs hederspris i 2010.
St. Joseph County (Michigan)
St. Joseph Countys totale areal er 1 350 km² hvorav 45 km² er vann. I 2000 hadde fylket 62 422 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Centreville.
Fylket ble grunnlagt i 1829 og har fått sitt navn etter Saint Joseph som er Ny-Frankrikes skytshelgen.
Evelyn Robert de Rothschild
Evelyn Robert Adrian de Rothschild (født 29. august 1931, død 8. november 2022 ) var en britisk finansmann og medlem av Rothschild-familien.
Tidlige liv
Evelyn de Rothschild var sønn av Anthony Gustav de Rothschild (1887–1961) og Yvonne Cahen d'Anvers (1899–1977). Han er oppkalt etter sin onkel Evelyn Achille de Rothschild som døde i strid under den første verdenskrig.
Evelyn de Rothschild tilbrakte mange av sine barneår i USA under den andre verdenskrig. Han var elev ved Harrow School og studerte deretter økonomi ved Trinity College på Cambridge University men, da han ikke hadde noe ønske om å gå inn i familiens bankvirksomhet, avsluttet han sine studier før han hadde tatt embetseksamen.
Jacob Rothschild er hans søskenbarn.
Manipulator
Manipulator er fra latin:manipulus som betyr håndfull. En manipulator er en fjernstyrt arm som monteres på fjernstyrte undervannsfarkoster og andre steder der tekniske behov tilsier det. De er velkjente på blant annet romstasjonene.
Felles for alle manipulatorer er at de virker som enkle hender, og har gripefunksjon tilsvarende vår tommelfinger.
En manipulator kan ha en eller flere funksjoner. Man skiller mellom hovedtyper ved antall funksjoner. Mest vanlige utrustning på en fjernstyrt undervannsfarkost er en 5-funksjons manipulator og en 7-funksjons manipulator. De mest brukte manipulatorene er hydraulisk drevet av hydraulikkaggregat på farkosten, men det finnes også elektriske varianter.
I sciencefictionlitteraturen ble avanserte manipulatorer «oppfunnet» av forfatteren Robert A. Heinlein så tidlig som 1950. Han kalte dem Waldoer og skrev en short story med den tittelen. Utviklingen er ennå ikke helt på høyde med hans forestillinger, men ser ut til å gå den veien.