cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kensal Green
Kensal Green, også kalt Kensal Rise, er et område i bydelen Brent i London. Det ligger øst i bydelen og grenser til Westminster i øst og Kensington and Chelsea i sør.
Navnene Kensal Green og Kensal Rise brukes om hverandre, men noen forsøker å differensiere mellom de to. De definerer det mer eller mindre slik at området vest for Chamberlayne Road og nord sør for Kensal Rise stasjon regnes som Kensal Green, og området øst for veien og nord for stasjonen som Kensal Rise. Lokalbefolkningen bruker gjerne navnene om hverandre uten å ta hensyn til denne grensen, eller de opererer med en annen definisjon av grensen.
Området sør for Harrow Road, omkring Kensal Road, kalles av noen Kensal Town. Ettersom Harrow Road regnes som den sørlige grensen for Kensal Green mener de fleste at Kensal Road ligger i Westbourne Park. Det finnes ingen offisiell definisjon av grensen.
Historie
Den første kjente omtalen av stedet er fra 1253, da det kalles Kingisholt («Kongens skog»). I 1550 er det omtalt under navnet Kensal Green; en green er en type parkområde. Et kart fra 1849 viser området vest for Flowerhills Lane (nå Kilburn Lane), mellom det som nå er Regent Street og Harrow Road.
Henrik VIIs mor Margaret Beaufort og All Souls College i Oxford eide på et tidspunkt det meste av området. Det var også en liten herregård der, Chamberlayne Wood, med navn etter Richard de Camera, en prest fra det 13. århundre som hadde leieinntekter fra eiendommen. Mellom Kensal Green og Harlesden lå det gårder som drev med sauehold.
I det 18. århundre ble det opprettet et vertshus, The Plough, i området. Det nevnte kartet fra 1849 viser The Plough i det nordøstlige hjørnet. Fra 1814 hadde Cumberland Sharpshooters, en lokal skyteklubb, skytebane på Kensal Green. Det ble også holdt hesteveddeløp, Willesden Steeplechases, frem til midten av det 19. århundre på stedet hvor Willesden Sports Centre nå ligger.
Ved begynnelsen av det 19. århundre var Kensal Green en liten landsby (hamlet), med virksomheten omkring Grand Union-kanalen som viktigste inntektskilde. Det ble startet teglproduksjon, og landsbyen begynte å vokse. I 1823 ble grøntområdet delt inn i tomter for småhus.
Veksten økte kraftig da All Souls' gravlund ble opprettet i 1832. Den ble populær i de øvre skikt i det viktorianske samfunnet. Med opprettelsen av to jernbanelinjer, Great Western Line i sør og London & Birmingham Line i nord, begynte Kensal Green å bli til en forstad for London. En ny, stor gravlund, den katolske St Mary's, ble åpnet i 1858 vest for All Souls'.
Tornadoen i desember 2006
7. desember 2006 ble en gate i Kensal Green rammet av en tornado. Tornadoen varte bare noen sekunder, men seks mennesker ble skadet, og opp mot 150 hus fikk skader av varierende omfang. Fem av de skadde ble behandlet for sjokk og småskader, mens den siste hadde blitt påført hodeskader. Ettersom det stort sett var bolighus som ble rammet, og hendelsen inntraff rett før klokken 11 på formiddagen lokal tid, var det begrenset hvor mange mennesker som befant seg der.
Bydelsmyndighetene satte opp et krisesenter i Legion Hall på Albert Road for de mange som hadde fått hjemmene sine ødelagt.
Eyjafjallajökull
Eyjafjallajökull, uttalt [ˈɛɪjaˌfjatlaˌjœkʏtl] er den sjette største isbreen på Island. Den ligger i Eyjafjöll i regionen Suðurland på sør-kysten av Island. Toppen ligger 1666 meter over havet, og navnet viser at den kan sees fra Vestmannøyene. Under breen ligger en vulkan som hadde utbrudd i årene 1821 til 1823 hvoretter den var inaktiv frem til utbruddet i 2010. Vulkanen er fire kilometer i diameter.
Like østenfor Eyjafjallajökull ligger isbreen Mýrdalsjökull med vulkanen Katla under isen.
Geologisk aktivitet
Siden istiden har vulkanen under Eyjafjallajökull ofte vært aktiv. Vulkanen har hatt fire kjente utbrudd siden landet ble bebodd. Det første fant sted i år 920, det andre i 1612–13.
Det tredje utbruddet var et langvarig vulkanutbrudd i perioden 1821–23 som medførte et voldsomt isskred. Ved utbruddene på 1600- og 1800-tallet la man merke til at Mýrdalsjökull hadde utbrudd samtidig. Man mistenkte dermed at det var en sammenheng mellom de to vulkanene. I Fimmvörðuháls (De fem stenmennens bergrygg), passet mellom Eyjafjallajökull og Mýrdalsjökull, har det blitt fastslått seismisk aktivitet de siste årene. Tallrike små jordskjelv og bevegelser i grunnen gjorde at man kunne slutte at begge vulkanene når som helst kunne få utbrudd.
Vulkanutbrudd i 2010
Et nytt utbrudd fant sted like etter midnatt den 14. april, denne gang i den sørvestlige delen av Eyjafjallajökulls kraterområde, og en voldsom sky av vulkansk aske og røyk steg flere kilometer til værs fra den ulmende vulkanen. Ca. 700 mennesker ble evakuert i området på grunn av faren for jökulhlaup. Selve smeltevannet rant i første omgang ut på nordsiden av isbreen, hvor området er ubebodd. En stor del av flytrafikken i Nord-Europa måtte innstilles på grunn av den enorme askeskyen som drev østover, hele luftrommet over Norge ble stengt fra klokken 10.00 15. april.
Kaftor
Kaftor eller Caphtor var trolig et navn som ble brukt om Kreta. Det tilsvarer det akkadiske navnet Kaptara, som man finner på innskrifter fra oldtidsriket Mari.
Navnet dukker opp flere steder i Det gamle testamente. I 1. Mosebok 10,13-14 blir kaftorerne sagt å være etterkommere av Kams sønn Misrajim, som også blir sett på som stamfar til egypterne og filisterne. I Jeremia 47,4 nevnes det at Herren vil ødelegge filisterne, de som har blitt igjen fra øya Kaftor. I Amos 9,7 nevnes filisterne fra Kaftor.
Kaftor nevnes også i gamle inskripsjoner fra Egypt, Mari og Ugarit. Det finnes også jødiske kilder som plasserer Kaftor i området Pelusium, men mange moderne historikere har i stedet lansert teorier om at Kaftor er dagens Kilikia, Kypros eller Kreta.
Regierungsbezirk Köslin
Regierungsbezirk Köslin var en Regierungsbezirk i den prøyssiske provinsen Pommern som eksisterte fra 1816 til 1945. Forvaltningsenheten hadde sitt sete i byen Cöslin (senere skrevet Köslin). Området tilhører idag for det meste det vestpommerske voivodskap i Polen, tildels (i øst) til det pommerske voivodskap.
Den 1. desember 1900 hadde Regierungsbezirk Köslin 587.783 innbyggere, den 17. mai 1939 var det 597.869. Arealet omfattet i 1900 14.030,73 km², gordelt mellom 1900 byer og kommuner (Gemeinden).
Regierungsbezirk Potsdam
Regierungsbezirk Potsdam var en Regierungsbezirk i den prøyssiske provinsen Brandenburg som eksisterte fra 1815 til 1945. Forvaltningsenheten hadde sitt sete i byen Potsdam. Området er idag del av Brandenburg og Berlin.
Syvårskrigen (andre betydninger)
Syvårskriger:
Røyk (andre betydninger)
Røyk kan referere til:
Frederiksstaden
Frederiksstaden er et bykvarter i Københavns Indre By. Anleggelsen av Frederiksstaden ble påbegynt i 1749 i anledning av den Oldenborgske slekts 300-årsjubileum på tronen.
Frederik V utnevnte A.G. Moltke som hovedansvarlig for anleggelsen. Ansvaret for det arkitektoniske arbeid ble gitt til Nicolai Eigtved. Sentrum for den nye bydelen ble Amalienborg Slotsplads og Marmorkirken. Frederiksstaden omfatter dessuten de deler av Amaliegade og Bredgade som ligger nærmest Amalienborg, Sankt Annæ Plads, Toldbodgade og Esplanaden. En del hus på sydsiden av Store Kongensgade er også oppført samtidig med Frederiksstaden. Frederiksstaden omfatter det meste av Sankt Annæ Øster Kvarter og preges av rokokko. De fleste eldre husene i bydelen er fredet.
Frederiksstaden og Amalienborg er oppført på Danmarks tentative liste til verdensarven.
Frederiksstaden inngår i den danske kulturkanonen.
Byplanen
Anleggelsen av Frederiksstaden ble påbegynt i 1749. Første gang prosjektet ble nevnt var 21. august samme år, da oversekretær for Danske Kancelli Johan Ludvig Holstein sendte en skrivelse til Admiralitets- og General-Kommissariatskollegiet. Her ble det bekjentgjort at kongen overveiet å bygge ut Amalienborgområdet og derfor ønsket han en betenkning fra admiral Ulrik Frederik Suhm. Suhm sendte få dager senere sin uttalelse med et tilhørende prosjekt til bebyggelse av arealene. Planen var utført av Andreas Bjørn, en av byens ledende handelsmenn. Suhm tilrådet at de eksisterende tømmerplassene ble fjernet og at bakere, bryggere, brennevinsbrennere og kjøpmenn ikke skulle få tillatelse til å slå seg ned i den nye bydelen. Minnene etter brannen i 1728 skremte fremdeles. Allerede 5. september 1749 ble planen godkjent av konseillet med rettelser og 12. september ble Københavns magistrat orientert. Sistnevnte fikk deretter trykket en rådstueplakat som kunngjorde prosjektet for offentligheten.
Prosessen hadde muligens kommet for raskt i gang for 9. november 1749 protesterte kommandanten på Kastellet, oberst Wolfgang Ernst Paurnfeind. Han gjorde oppmerksom på at det skulle være fritt skuddhold fra festningen, også mot byen. Denne pussige innvendingen ble imidlertid overhørt.
Frederik V utnevnte deretter Adam Gottlob Moltke som hovedansvarlig for anleggelsen. Ansvaret for det arkitektoniske og byplanmessige arbeidet ble overlatt til Nicolai Eigtved.
På tomten lå kun restene av det nedbrente slottet Sophie Amalienborg og en stor barokkhave som hørte til slottet.
Eigtveds byplanlegging lå i forlengelse av det regulære sjakkbrettmønster som var blitt benyttet i nabobydelen Ny-København et århundre tidligere, men hvor Ny-København aldri hadde fått sin monumentale plass og kirke, ble Frederiksstaden mere monumental og helstøpt. Sentrum for den nye bydelen ble Amalienborg Slotsplads; en sentral åttekantet plass med fire adelspaléer – nå Amalienborg – og Frederiks kirke, kjent som Marmorkirken. Frederiksgade ble tverrakse og Amaliegade lengdeakse.
Arkitektur
Handelsmennene hadde hatt en finger med i planene helt fra ideen ble født og de kom også til å bosette seg bydelen. Hovedparten av de husene som ble reist her, ble oppført for formuende handelsmenn og håndverkere; især de tømmerhandlerne som hadde hatt tømmerplasser ved havnen. Interesserte kunne få gratis byggegrunn i Frederiksstaden og de ble fritatt for toll på innførte byggematerialer og for innkvarteringsskatt. Til gjengjeld måtte bygget stå ferdig i løpet av fem år og nøye følge bestemmelser fastsatt av Eigtved. Disse lempelige vilkårene satte fart på aktiviteten. Eigtved satte opp strenge regler for utformingen av fasadene og bygningshøydene i bydelen og ettersom byggingen gikk fort, rakk han særlig å påvirke bebyggelsen av Amaliegade; han døde i 1754. Man kunne bygge som man ville, men husene skulle være i grunnmur mot gaten; altså ingen bindingsverk tillatt, vinduer og takgesimser skulle være i flukt med hverandre og husenes fasader skulle ha fluktende kordongesims (gesimsen mellom første og andre etasje). Især det siste designmessige kravet var med på å gi en ensartethet i gaterommet som kom til å minne om en stue med paneler. Også adelsmennene som var byggherrer for de fire sentrale paléene aksepterte at bygningene skulle være like utvendig.
De fleste hjørnetomtene ble forbeholdt større adelspaléer som kunne danne monumentale blokker. Mellom disse var det ofte lav, enetasjes bebyggelse av stallbygninger uten vinduer til gaten. De fleste stallbygningene er senere revet ned, slik at det bare er ved Amalienborg at man kan få en fornemmelse av variasjonen mellom paléer i to-tre etasjer og enetasjes stallbygninger. Alle forslag skulle godkjennes av Eigtved, som selv var arkitekt for de fleste av husene i bydelen. Bygningene preges av en inndeling av fasadene i lisener og generelt tilstrebet Eigtved en svak relieffvirkning motsatt barokkens voldsomme skulpturelle effekter. Kun på Amalienborg og Det Berckentinske palé ser man at det er benyttet frisøyler. Hans rokokkostil var preget av hans opphold i Dresden, hvor noen av hans forbilder kan oppleves. De fornemste bygningene har fasader helt i sandsten, mens de øvrige står i puss eller blankmur. Lindencrones palé ble som noe usedvanlig oppført av krittsten som ellers egner seg dårlig til bygninger. Som takformer foretrakk Eigtved et helvalmet tak, mens hans medarbeidere og samtidige ofte foretrakk mansardtaket; Dehns og Bernstorffs palé av Johann Gottfried Rosenberg.
Eigtved utførte flere prosjekter til monumentalkirken, men ingen av dem ble realisert. Hans første plan var meget ambisiøs med en kirke som var mer en dobbelt så høy som Amalienborg og som hadde to flankerende klokketårn. Stilen var inspirert av sydtysk barokk.
To hospitaler ble plassert i bydelen: Frederiks Hospital for samfunnets topp og Almindelig Hospital for de fattige. Det første finnes fremdels og ble også tegnet av Eigtved med visse endringer av Laurids de Thurah. Ytterst mot øst i Amaliegade lå Københavns Universitets botaniske have.
Senere endringer i bybildet
Nicolai Eigtveds umiddelbare etterfølgere, Lauritz de Thura og Nicolas-Henri Jardin, respekterte reglene som var oppstilt av den avdøde arkitekten. Det gjelder blant annet Thurahs hus, Titkens gård, Det gule palé og Almindelig Hospital. Etter Christiansborgs brann i 1794 overtok kongefamilien Amalienborg, noe som styrket bydelens eksklusive preg. C.F. Harsdorff foretok i den anledning en ombygning av paléene og tilføyde kolonnaden.
De fleste av Eigtveds hus står fremdeles, men har blitt forhøyet med ½ eller 1 hel etasje. De største og mest iøynefallende tilføyelsene ses i Frederiksgade hvor haven til Dehns palé har blitt bebygget med historistiske hus som avsluttes mot Amalienborg med en stor branngavl. Stallbygningene mot Bredgade ved både Dehns og Bernstorffs palé er også forsvunnet. Likeledes er havene/stallene mot Sankt Annæ Plads til Lindencrones og Von der Ostens palé forsvunnet. Det Berckentinske palé har mistet det meste av sitt gitter og stallbygninger mot Bredgade. Almindelig Hospital ble erstattet av en lang, ensartet etasjeiendom av Ole Boye i 1895.
Av senere tilkomne markante bygninger kan nevnes – i tillegg til Marmorkirken – Kirurgisk Akademi, Sankt Ansgar kirke, Aleksander Nevskij kirke og A.N. Hansens palé.
20. desember 1954 avduket man en minnetavle for Eigtved i Frederiksgade. Den er tegnet av Thomas Havning.
Fire modernistiske bygninger har erstattet eldre hus: Det tidligere hovedsete for BP Olie-Kompagniet A/S i Amaliegade 3 (1960 av Holm & Grut) har erstattet Domus Medica, Assurandørernes Hus i Amaliegade 10 (1960 av Ejner Graae & Henning Helger) har erstattet Casinoteatret. Balticas hus, nå Forsknings- og Innovationsstyrelsen i Bredgade 40 er fra 1954–1957 av Svenn Eske Kristensen, som også står bak samme gates nr. 43 fra 1970 (nå Ministeriet for Videnskab, Teknologi og Udvikling).
De største endringer har funnet sted på Toldboden, som imidlertid ikke bar preg af Eigtveds stil, men av 1800-tallets arkitektur.
Kulturkanonen
Frederiksstaden inngår i Danmarks kulturkanon under kategorien arkitektur. I sin begrunnelse sier blant annet Kanonutvalget:
Dvergsnutebiller
Dvergsnutebiller (Nanophyidae) er en liten familie av små snutebiller (Curculionoidea) som lever på ulike slags planter. De har tidligere blitt regnet til ulike familier, blant annet snutebiller (Curculionidae) og Brentidae. Bare én art er registrert i Norge, men det er kjent seks arter fra Nord-Europa.
Utseende
Knøttsmå til små (1,2 – 2,5 mm) biller, kroppen tykk, oval og høyt hvelvet med en lang, sylindrisk snute som ofte er omtrent halvparten så lang som resten av kroppen. På farge er de vanligvis gul- eller brunaktige, uten påfallende hår, men ofte med lyse skjell, eller med fine hår. Hodet (bortsett fra snuten) er ganske lite, fasettøynene store og flate. Antennene sitter festet på siden av snuten i den ytterste halvdelen. De består av 8-10 ledd, og er knebøyde. Det innerste leddet utgjør nær halvparten av totallengde, så følger 4-6 små, smale ledd før antennen avsluttes med en tre-leddet kølle. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, sterkt hvelvet, ved roten nesten så bredt som dekkvingene, sterkt avsmalnet framover slik at de i spissen er omtrent så bredt som hodet. Dekkvingene er ovale og sterkt hvelvede med 9-10 tydelige punktstriper. Scutellum er ikke synlig ovenfra. Beina er nokså lange og slanke med fire-leddete føtter der det tredje leddet er tolappet. Larvene er korte og tykke, C-formede, de tre beinparene er redusert til vorter, og hodekapselen er kraftig.
Levevis
Biologien til disse små billene er ikke godt kjent, men familien kan finnes på en rekke forskjellige plantefamilier. De danner ofte galler, eller utvikler seg inne i blomsterstander, stilker eller blader. Artene i slekten Corimalia lever på tamarisk. De lager en ballformet kokong fra blomsten til vertsplanten, og denne faller til bakken. Larven holder seg inne i kokongen og spiser fra den, men kan flytte på denne ved å sprette fra side til side. De små billelarvene kan greie å få kokongen til å hoppe 6 cm høyt og 15 cm langt. Fenomenet ligner på «hoppende bønner», som er forårsaket av en annen insektlarve. Hensikten med hoppingen synes være å flytte kokongen til et gunstigere (fortrinnsvis i skyggen) sted. Nanophyes marmoratus, som finnes i Norge, utvikler seg i fruktene til kattehale (Lythrum salicaria). Dvergsnutebillene er ikke regnet som betydelige skadedyr.
Systematisk inndeling
Slekten Nanophyes blir ofte delt opp i flere slekter.
Fernand Guillou
Fernand Guillou (født 16. januar 1926, død oktober 2009) var en fransk basketballspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Guillou vant en olympisk sølvmedalje i basketball under OL 1948 i London. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i basketturneringen bak USA. Det var andre gang basketball sto på det olympiske programmet, og tjuetre lag deltok i turneringen. Frankrike vant semifinalen over Brasil med 45-33, men i finalen tapte de mot USA med 21-65.
Adam Papée
Adam Stanisław Papée (født 21. juli 1895 i Lviv, død 6. mars 1990 i Bydgoszcz) var en polsk fekter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles.
Papée vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han var med på de polske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i sabel bak Ungarn og Italia. De andre på laget var Tadeusz Friedrich, Kazimierz Laskowski, Władysław Segda, Aleksander Małecki og Jerzy Zabielski.
Fire år senere, under Sommer-OL 1932 i Los Angeles vant han en ny bronsevmedalje i lagkonkurransen i sabel sammen med Marian Suski, Władysław Dobrowolski, Władysław Segda, Tadeusz Friedrich og Leszek Lubicz-Nycz.
Regierungsbezirk Berlin
Regierungsbezirk Berlin var en Regierungsbezirk i den prøyssiske Provinsen Brandenburg som eksisterte fra 1816 til 1821. I året 1819 hadde forvaltningsenheten 196 429 innbyggere og et areal på 76 km². Området til Regierungsbezirk Berlin tilhører idag helt og holdent den tyske delstaten Berlin.
Fylkesvei 3232
Fylkesvei 3232 går mellom Kleppan og Gran i Holmestrand kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 876 (Vestfold).
Regierungsbezirk Wiesbaden
Regierungsbezirk Wiesbaden var en Regierungsbezirk i den prøyssiske provinsen Hessen-Kassel og deretter en av tre Regierungsbezirke i den tyske delstaten Hessen. Forvaltningsenheten eksisterte fra 1867 til 1968 og hadde sitt sete i Wiesbaden.
Vaduz erkebispedømme
Vaduz erkebispedømme er et immediat romersk-katolsk erkebispedømme som omfatter hele Liechtenstein. Det ble utskilt fra det sveitsiske bispedømmet Chur i 1997. Erkebiskop er den forhenværende biskopen av Chur, Wolfgang Haas.
Historie
Området som i dag utgjør Liechtenstein, lå helt fra senromersk tid under Chur bispedømme, som var det eldste bispesetet nord for Alpene.
Reformasjonen fikk aldri fotfeste i området, og katolisismen er derfor den dag i dag den fremherskende trosretningen i fyrstedømmet (76 %) – i tillegg til å være statsreligion.
På grunn av den romerske kuriens bestrebelser etter å tilpasse bispe- til statsgrenser ble Liechtenstein i 1997 løst fra Chur bispedømme. Det skjedde ved opprettelsen av Vaduz erkebispedømme gjennom pave Johannes Paul II den 2. desember 1997. En medvirkende årsak skal ha vært at Wolfgang Haas i sin tid som biskop av Chur var omstridt i bispedømmet sitt.
Pavens nuntius i Sveits, Francesco Canalini, er også nuntius for Liechtenstein.
Ivar Aasen-sambandet
Ivar Aasen-sambandet er en organisasjon som arbeider for å fremme høgnorsk som en fortsettelse av landsmålsnormalen til Ivar Aasen. Organisasjonen ble grunnlagt 11. oktober 1965 av tidligere medlemmer i Noregs Mållag som en reaksjon på samnorskpolitikken og indre strid i Noregs Mållag. Ivar Aasen-Sambandet virker i dag som paraplyorganisasjon for høgnorsklag som Høgnorskringen og Vestmannalaget. Sergej Alexander Munkvold er leder og Leif Arne Storset nestleder.
Sambandet avviser rettskrivingsreformene av 1938 og 1959 som de mener er et angrep på det nynorske skriftspråket og stilte seg kritisk til 2012-reformen. Organisasjonen ser seg ikke lenger som i direkte konkurranse med Noregs Mållag og resten av målrørsla, men som en fraksjon innafor den.
Bakgrunn
Rettskrivinga av 1938 gikk ut på å føre bokmål og nynorsk sammen til ett skriftspråk gjennom gradvis reform. I motsetning til tidligere reformer, der tilnærmingsreformer var valgfrie, ble flere tradisjonelle skrivemåter i begge normene gjort om til sideformer eller tatt ut av den offisielle rettskrivinga. For nynorskens del medførte reformen blant annet større endringer i formverket og at etymologiske skrivemåter måtte vike for ortofone – ifølge Gustav Indrebø var endringene så inngripende at reformen innebar et språkskifte («målbrigde») heller enn rettskrivingsreform. Reformen møtte motstand fra både bokmåls- og nynorskfolk, og motstanden tiltok i etterkrigstida.
Utover 1950-åra organiserte riksmålsbevegelsen motstand mot samnorskpolitikken, blant annet gjennom foreldreaksjonen mot samnorsk, grunnleggelsen av Det Norske Akademi for Sprog og Litteratur og utgivelsen av egne oppslagsverk. I målrørsla avtok motstanden mot 1938-reformen. Etter 1959-reformen mente kritikerne at mens riksmålsbevegelsen hadde fått gjennomslag for å slippe til tradisjonelle bokmålsformer i bokmålet, hadde enda flere bokmålsformer blitt pressa inn i nynorsken. Særlig stor var motstanden i Vestmannalaget som var tilhengere av Aasen-normalen og ønskte stabilitet i rettskrivinga. Andre argumenterte for at slaget om i-målet var tapt og at det viktige var å sørge for at nynorsken overlevde den pågående tilbakegangen og flyttestrømmene fra bygd til by.
Da Vestmannalaget ikke fikk gjennomslag for synet sitt i Noregs Mållag, meldte laget seg ut i 1962 og tok deretter initiativ til å etablere Ivar Aasen-sambandet som en paraplyorganisasjon for høgnorsken. Stiftelsen var 11. oktober 1965 med Per Thorson som formann og ble etter årsmøte i 1971 en landsdekkende organisasjon på linje Noregs Mållag. Den første tida bare som et lag for personlige medlemmer. Utover 1970-åra begynte også lag å slutte seg til Ivar Aasen-sambandet, blant dem Vestmannalaget. I 1971 fikk de følge av Vestlandske Mållag, som fram til da var med i Noregs Mållag.
Intern uro – nedleggelsesvedtak og videreføring
I 2002 holdt Vestlandske Mållag årsmøte i «Borkne», utenfor Bergen for første gang. Lars Bjarne Marøy ble valgt til formann. Den andre fløyen i sambandet hevdet at de ikke klarte å finne veien til Bortnen i Nordfjord. Mens Vestmannalaget boikottet årsmøtet i Nordfjord, så deltok representanter fra alle andre lokallag, inkludert Høgnorskringen i Oslo (Håvard Tangen og Kjetil Aasen) og Nidaros Høgnorsklag (Sergej Alexander Munkvold).
I april 2004 vedtok fraksjonen som i 2002 hadde holdt årsmøte i Nordfjord i stedet for Bergen å legge ned Vestlandske mållag. Noen dager senere holdt den andre fløyen et alternativt årsmøte i Vestlandske mållag. I oktober 2004 ble det i Bergen holdt årsmøte i Norsk Bladmannalag. To dørvakter var leid inn for holde enkelte personer bort og det endte i håndgemeng.
Nyere tid
I 2007 etablerte Ivar Aasen-sambandet wikien Mållekken, som de beskriver som et høgnorsk oppslagsverk og kunnskapssamling. Nettstedet sambandet.no har siden årsmøtet i 2004 blitt videreført som et høgnorsk nettressurs.
Ivar Aasen-sambandet sammen med Norskt måldyrkingslag stilte seg kritisk til rettskrivingsreformen fra 2012.
Dine Penger
Dine Penger er Norges største privatøkonomiske fagblad.
Vennerød og Five fortsatte som redaktører til henholdsvis 2000 og 2002. Ansvarlig redaktør fra 2002 til 2013 var Tom Staavi. Øyvind Henriksen er for tiden magasinredaktør for Dine Penger, og Gard Michalsen er sjefredaktør og administrerende direktør for både E24 og Dine Penger. Andreas Wolden Fredriksen er redaksjonssjef i magasinet.
Bladet kommer med 11 utgaver per år, og skriver blant annet om sparing, fond, pensjon, bolig, arv og skatt. Magasinet har en egen seksjon der de gir terningkast på alle fond tilbudt i Norge. Hallgeir Kvadsheim er fast bidragsyter i bladet, og bidrar med ekspertråd på disse temaene. Magasinet har også podkasten Pengerådet, samt en egen nettutgave.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Raymond Offner
Raymond Offner (født 17. november 1927, død 30. oktober 1989) var en fransk basketballspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Offner vant en olympisk sølvmedalje i basketball under OL 1948 i London. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i basketturneringen bak USA. Det var andre gang basketball sto på det olympiske programmet, og tjuetre lag deltok i turneringen. Frankrike vant semifinalen over Brasil med 45-33, men i finalen tapte de mot USA med 21-65.
Union Observatory
Union Observatory (også kjent som Johannesburg Observatory) var et observatorium i Gauteng-provinsen, Johannesburg, Sør-Afrika, med IAU-kode 078.
18. etappe i Tour de France 2009
1. klatring (Côte de Bluffy)
3. kategori stigning etter 28,5 km
Eksterne lenker
2009 Tour de France, Stage 12 to Stage 21
Om mus og menn
Om mus og menn (eng. Of Mice and Men) er en roman fra 1937 av nobelprisvinneren John Steinbeck. I amerikansk språkbruk kalles den en novella, dvs. en kortroman.
Boka skildrer forholdet mellom to leiearbeidere i California under de vanskelige 1930-årene etter finanskrakket i 1929: den tilbakestående Lennie og hans venn og «verge» George. De to barndomsvennene drømmer om å tjene nok penger til å få seg et småbruk sammen. De får arbeid på en gård hvor eierens svigerdatter er en vakker kvinne som blir årsak til romanens tragedie. Lennies trang til å kjæle med noe mykt, og manglende kontroll med egen styrke, fører til at han knekker kvinnens nakke. Han blir forfulgt av en lynsjemobb, ledet av den hissige gårdbrukersønnen Curley – kvinnens ektemann, og George velger å ta livet av vennen fremfor å overlate ham til mobben.
Boken er filmatisert tre ganger, først i 1939, som TV-serie i 1981 og sist i Gary Sinises regi 1992. Romanen ble dramatisert til teaterstykke allerede i 1937 og har blitt fremvist på utallige scener på mange språk. Boken ble utgitt på norsk i 1939, oversatt av Haakon Bugge Mahrt.
I USA er den noen steder blitt pensum i litteratur, mens den andre steder er sensurert eller forsøkt sensurert. Sensuren har dels vært begrunnet med vulgært språk. Mange steder har sensuren blitt opphevet, men ALA, den amerikanske bibliotekforeningen, har fremdeles romanen på sin liste over «truede bøker».
Solingen
Solingen er en by i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen, øst for Düsseldorf. Byen har 163 263 innbyggere, og ble grunnlagt i 1424.
Solingen er sammen med Remscheid og Wuppertal en viktig by i Bergisches Land.
Byen er kjent for sin produksjon av kniver, allerede i middelalderen var sverdsmeder fra Solingen berømte og dette imaget av byen har holdt seg til idag. Rundt 90 % av den tyske knivproduksjonen er fortsatt i Solingen. I byen produseres også barberblad, sakser og diverse kirurgiske instrumenter.
Båndvaran
Båndvaran er en stor øgle som er vanlig i Sør- og Sørøst-Asia.
Den kan ha en totallengde på opptil 3 m, men er som regel omtrent 1,5 m. Neseborene sitter helt ute på snutespissen, noe som skiller den fra bengalvaran og andre varanarter i området. Halen er flatklemt fra siden. Artsnavnet viser til hudfolden som går langs siden av kroppen.
Den finnes i alle habitater innenfor utbredelsesområdet, og lever ofte nær bebyggelse der den forsyner seg av tamhøns og trafikkdrepte dyr. Mangroveskog er likevel favoritthabitatet ettersom den er en svært god svømmer. Båndvaranen eter fisk, frosker, slanger, gnagere og krabber. Av og til klatrer den også opp i trær for å røve egg fra fuglereir.
Båndvaran deles i flere underarter med følgende utbredelse:
På øyene lenger øst finnes det flere nærstående arter, som tidligere ble regnet som underarter:
De fem artene utgjør til sammen underslekten Soterosaurus.
USAs historie (1964–1980)
Borgerrettighetene
Mordet på John F. Kennedy i 1963 forandret den politiske stemningen i landet. Den nye presidenten, Lyndon B. Johnson, tjente på denne situasjonen og brukte en kombinasjon av den nasjonale stemningen og hans egen politiske forståelse til å presse gjennom Kennedys agenda, særlig borgerretighetsloven av 1964.
Loven hadde en umiddelbar virkning. Innen en måned etter at den ble innført 6. august 1965 hadde 250 000 nye svarte stemmeberettigede registrert seg. Innen fire år hadde antall stemmeregistrerte i sør blitt mer enn fordoblet. I 1965 hadde Mississippi den høyeste svarte stemmedeltagelsen, 74%, og ledet nasjonen i antallet valgte svarte ledere. I 1969 hadde Tennessee 92,1% valgdeltakelse, Arkansas 77,9% og Texas 73,1%.
Valget i 1964
I presidentvalget i 1964 plasserte Johnson seg som en moderat, i motsetning til hans motstander Barry Goldwater som kampanjen karakteriserte som en ekstremist. Johnson-kampanjen er mest kjent for å ha satt i gang en reklame kalt «prestekrave-jenta» som viste en liten jente som plukket blad av en prestekrave på en mark, mens hun teller bladene, som så går over i en nedtilling til utskytning og en atomeksplosjon. Reklamen var respons til Goldwaters forsvar av taktisk atomvåpenbruk i Vietnam.
Johnson knuste Goldwater i valget og vant 64,9% av det totale stemmeantallet, den største prosentandelen noen gang registrert (dvs siden valget i 1824). Men Johnsons tap av de fleste sørlige statene viste en vedvarende valgtrend for demokratene som hadde støttet seg på det «solide sør» som valgbase i hundre år.
Før 1964 tillot den politiske koalisjonen av arbeidsbevegelser, minoriteter, liberale og sørlige hvite (New Deal-koalisjonen) demokratene å kontrollere styresmakten i mye av de foregående 30 år, før saken om borgerrettigheter delte konservative sørlige hvite fra resten av partiet (se Dixiekrat).
Krigen mot fattigdom og Great Society
Hovedartikkel: Krigen mot fattigdom og Great Society
Mange andre hjelpeprogram for individer og familier, inkludert medicare, som betaler mye av de medisinske kostnadene for de eldste, startet i 60-årene under president Johnsons (1963–1969) «krig mot fattigdom». Selv om noen av disse programmene fikk finansielle vansker i 90-årene og forskjellige reformer ble foreslått, fortsetter de å ha sterk støtte fra begge de amerikanske betydelige politiske partiene. I tillegg finansierer medicaid medisinske behov for lavinntektsfamilier. I løpet av 1960-årene skaffet den føderale styresmakten mat-kuponger for å hjelpe fattige familier i å skaffe mat, og de føderale og statlige styresmaktene samarbeidet om å gi støtte til lavinntekstforeldre med barn.
Vietnam-krigen
Hovedartikkel: Vietnamkrigen
Tonkin-gulf-resolusjon og Tết-offensiven
På mange måter var Vietnam-krigen en direkte etterfølger av Første indokinesiske krig som ble kjempet av franskmennene for å beholde sin kontroll over Fransk Indokina. Etter at de vietnamesiske kommunistiske styrkene, eller Viet Minh (ledet av Hồ Chí Minh), beseiret den fransk kolonihæren i 1954, ble kolonien gitt uavhengighet og ble senere delt i et kommunistisk nord og et ikkekommunistisk sør, samt Laos og Kambodsja.
Maskens sønn
Maskens sønn (originalt: Son of the Mask) er en amerikansk komedie fra 2005, og oppfølgeren til komediefilmen Masken fra 1994. Filmen er regissert av Lawrende Guterman, og er ansett som en fiasko på grunn av sitt budsjett på $84 millioner og sine billettinntekter på $17 millioner.
USAs historie (1964–1980)
Tonkin-gulf-resolusjon og Tết-offensiven
I 1956 ble valget som kunne ha gjenforent Vietnam avlyst på grunn av ledere i sør og deres amerikanske allierte fryktet at Ho Chi Minh ville vinne. I respons ble den nasjonale frigjøringsfront (vanligvis kjent som Viet Cong) dannet som en gerilja-bevegelse som mobiliserte til motstand mot den sørvietnamesiske regjeringen.
Amerikansk involvering i krigen økte gradvis og der var aldri en formell krigserklæring. Den amerikanske Tonkin-gulf-resolusjonen ga bred støtte til president Johnson til å øke det direkte amerikanske militære engasjement i krigen. I 1965 satte amerikanerne inn regulære styrker i kampene og i tiden framover økte antall amerikanske styrker og tap etter dette punktet. I november sammen år kom den første store militære konfrontasjonen for de amerikanske styrkene gjennom slaget i Ia Drang.
I begynnelsen hadde det amerikanske engasjementet en viss støtte i den amerikanske offentligheten, men den nordvietnamesisk-ledede Tết-offensiven i 1968 viste at en militær seier ikke var nært forestående, slik den militære ledelsen hadde lovet. Til tross for at de amerikanske og sørvietnamesiske styrkene slo tilbake offensiven, ga den Nord-Vietnam en viktig politisk seier da de viste at de kunne trenge helt inn og angripe sentrale støttepunkter i hele landet. Selv den amerikanske ambassaden i Saigon ble angrepet og den tidligere keiserhovedstaden Huế var på nordvietnamesiske hender i over en måned under Slaget om Huế.
Antikrigsbevegelsen
Der hadde vært en motstandsbevegelse mot krigen innenfor enkelte deler av USA som startet i 1964, særlig på områdene til visse høyskoler. Motstanden var fundert både på et moralsk grunnlag, men også som en reaksjon på at den manglet klare mål.
Dette skjedde i en tid av venstreorientert studentaktivisme som landet ikke hadde sett før, samtidig som den demografisk betydelige «baby-eksplosjonen» nådde alder for å begynne på høyskole. Andre verdenskrig endte i 1945 og Koreakrigen endte i 1953, derfor hadde de fleste fra baby-eksplosjonen ikke selv opplevd krig. I tillegg var Vietnamkrigen noe helt nytt i dekningen til media, den er blitt kalt den første fjernsynskrigen, noe som gjorde at krigens grusomheter ble brakt helt hjem i stua til den vanlige amerikaner.
Maskens sønn
Handling
Filmen er på bunnen en tegnefilm i kjent Per Ulv og Bippe Stankelbein-stil, med korte scener der Loke forsøker å finne barnet født av masken, siden han vet at om han finner barnet, finner han også masken. Til slutt finner Loke babyen, og en slåsskamp oppstår. Dette resulterer i at Odin tar Lokes krefter.
Loke kaller på Odin, og overbeviser ham om å gi tilbake kreftene for en time, slik at han kan hente tilbake masken. Han truer Avery til å møte opp med masken, hvis ikke vil han aldri se sin sønn igjen. Til slutt ender det hele i en kamp mellom Loke og Avery, til Loke innser at de er jevnt gode til å slåss, og lar babyen bestemme hvem som skal få masken. Babyen bestemmer seg for Avery. Odin kommer ned til jorden for å kjefte mer på Loke, noe som fører til at Avery bare gir masken til Loke, før Loke og Odin igjen drar opp til gudeverdenen i godt humør.
USAs historie (1964–1980)
Krisen i 1968 og Richard Nixons vei til makten
President Lyndon B. Johnson startet sin kampanje for gjenvalg i 1968. Et medlem i hans eget parti, Eugene McCarthy, stilte mot ham i nominasjonen på en antikrigsplattform. McCarthy vant ikke det første primærvalget i New Hampshire, men han gjorde det forbausende godt mot den sittende presidenten. Det resulterende slaget mot Johnsons kampanje, sammen med andre faktorer, førte presidenten til å gjøre en overraskende annonsering i en fjernsynssendt tale 31. mars om at han trakk seg fra valget. Han annonserte også starten på fredsforhandlingene i Paris med Vietnam i den talen.
Robert Kennedy tok muligheten som ble skapt av at Johnson trakk seg fra valget og sluttet seg til og gikk for nominasjonen på en antikrigsplattform. Johnsons visepresident, Hubert Humphrey, gikk også for nominasjon med løftet om å fortsette å støtte den sørvietnamesiske regjeringen.
Kennedy ble myrdet den sommeren og McCarthy var ikke i stand til å overvinne Humphreys støtte innad blant partiets elite. Humphrey vant nominasjonen til partiet og stilte mot Richard Nixon i det generelle valget. Nixon appellerte til det han hevdet var den «stille majoriteten» av moderate amerikanere som mislikte «hippienes» motkultur. Nixon lovte også «fred med ære» med hans «hemmelige plan» til å få slutt på Vietnamkrigen. Han foreslo Nixon-doktrinen for å etablere strategien for å snu kampene i krigen over til vietnameserne.
Nixon og Vietnam
Nixon skulle oppdage at å trekke seg ut fra Vietnam, selv om det var populært, var mye enklere sagt enn gjort. I forsøk på å balansere bekymringer for sørvietnamesisk evne til å forsvare seg alene med det økende presset fra den amerikanske kongressen til å få troppene ut, i tillegg til forsamlingens tendens om å ensidig redusere og til slutt kutte finansieringen av krigen, var Nixon tvunget til å bruke store mengder bestrebelser og politisk kapital. Samtidig ble han skyteskive for mye offentlig fiendtlighet angående Vietnam.
Moralen i konflikt fortsatte å være en sak og hendelser som My Lai-massakren eroderte støtten for krigen og økte forsøkene på vietnamiseringen. Til slutt hadde rundt 1,5 millioner vietnamesere og rundt 58 000 amerikanske soldater blitt drept i krigen. Tap påført av Røde Khmer i nabolandet Kambodsja var enda høyere. Noen hevder at destabiliseringen av Vietnam-krigen og det distraherende skjulet av konflikten lot Røde Khmer blomstre.
Id al-adha
Id al-adha, eller eid al-adha, (arabisk: عيد الأضحى i betydningen offerfest) er den største av de to islamske høytidene. Den andre er Id al-fitr, som avslutter Ramadan. Al-adha er til minne om profeten Ibrahims villighet til å ofre sin sønn Ismail til Allah etter å ha blitt beordret til dette i en drøm. Id al-adha markerer også slutten på hajj, muslimenes pilegrimsreise, og er tiende dag i måneden dhul hijja. Denne høytiden blir gjerne sammenlignet med den kristne julefeiringen.
USAs historie (1964–1980)
Nixon og Vietnam
Den voksende Watergate-skandalen var også en betydelig distraksjon for Nixon og den lille støtten til Sør-Vietnam ble ofte ineffektivt brukt av korrupte embetsmenn i et styre med stadig svakere legitimitet. Nixon gjennomførte imidlertid vietnamiseringprogrammet og alle amerikanske stryker var ute av Vietnam i 1973. Etter et større, til dels pansret felttog to år senere ble Sør-Vietnam erobret av Nord-Vietnam.
Id al-adha
Bakgrunn
Opphavet til feiringen følger av Koranen, sura 37, vers 99-111. Profeten Ibrahims var villig til å ofre sin sønn Ismail til Allah etter å ha blitt beordret til dette i en drøm. På veien til offerstedet forsøkte djevelen å overtale Ibrahim til å handle mot Guds vilje, men Ibrahim nektet å motsi Gud. Idet Ibrahim skulle til å ofre sønnen ble han stoppet av Gud, som gav ham en sau som offer i stedet.
USAs historie (1964–1980)
Romkappløpet
Etter at Sovjetunionen skjøt opp sin første kunstige satellitt, Sputnik 1, to måneder før USA skjøt opp Explorer I, var det rivalisering mellom de to supermaktene når det gjaldt romfart. President John F. Kennedy sa i 1961 at USAs mål skulle være å plassere et menneske på Månen før tiåret var omme. Dette skjedde 20. juli 1969 da Apollo 11 landet på Månen.
Arbeidsledighet og inflasjon
Samtidig som president Johnson overtalte kongressen til å akseptere et skattekutt i 1964, økte han raskt utgiftene for både hjemlige program og for krigen i Vietnam. Resultat var en betydelig ekspansjon av pengeforsyninger som hvilte hovedsakelig på styresmaktens underskudd og som presset prisene raskt oppover. Men inflasjon hvilte også på landets jevnt synkende overherredømme i internasjonal handel og videre nedgangen i den globale økonomien, geopolitiske, kommersielle, teknologiske og kulturelle herredømmet til USA siden slutten av andre verdenskrig. Etter 1945 hadde USA enkel tilgang til råmaterialer og betydelige markeder for sine varer i utlandet. Etter krigen var USA ansvarlig for rundt en tredjedel av verdens industrielle produksjon på grunn av krigens ødeleggelser i Europa. Ikke bare konkurrerte de industrialiserte nasjonene nå for sjeldnere råmaterialer, men leveranser fra den tredje verden krevde høyere priser. Bil- og stålindustriene begynte også å møte sterk konkurranse i det amerikanske markedet.
Id al-adha
Id al-adha i den gregorianske kalender
Etter den islamske kalenderen feires id al-adha samme dag hvert år, men etter den gregorianske kalenderen varierer datoen fra år til år siden den islamske kalenderen er en månekalender, mens den gregorianske er en solkalender.
USAs historie (1964–1980)
Arbeidsledighet og inflasjon
Richard Nixon lovte å takle treg vekst og inflasjon, kjent som «stagflasjon» gjennom høyere skatter og lavere utgifter, noe som møtte sterk motstand i kongressen. Resultatet var at Nixon endret retning og forsøkte å kontrollere valutaen. Hans oppnevnelser til Federal Reserve søkte å trekke sammen pengeforsyningene og øke rentene. Men til liten virkning, den trange pengepolitikken gjorde lite for å få bukt med inflasjonen. Levekostnadene steg 15% under Nixons første to år i embetet.
Sommeren 1971 var Nixon under sterkt offentlig press for å gjøre noe avgjørende for å snu den økonomiske bølgen. Først frisatte han dollaren fra den vekslende gullstandarden som hadde kontrollert den verdi siden Bretton Woods-konferansen og lot dens verdi synke på verdensmarkedene. Devalueringen hjalp til å stimulere amerikansk eksport, men den gjorde det også lettere for viktig import, råmaterialer og ferdige varer fra utlandet. 15. august 1971, under provisjonen til økonomsk stabiliserings-loven av 1970, innførte Nixon «fase I» av sin økonomiske plan: en nittidagers frysing av alle lønninger og priser over deres eksisterende nivå. I november innførte «fase II» nødvendige beordrende retningslinjer for lønninger og prisøkninger for et føderalt direktorat. Inflasjonen sank midlertidig, men nedgangen fortsatte med stigende arbeidsledighet. For å kjempe mot nedgangen, snudde Nixon helt om og adopterte en ekspansiv pengepolitikk. Den tredje fasen så slutten på strenge lønninger og priskontroll. Resultatet var at inflasjonen fortsatte sin spiral oppover.
Id al-adha
Id al-adha i den gregorianske kalender
Den følgende listen gir datoer for id al-adha etter den gregorianske kalender, og årstall etter den islamske kalender:
Florida (departement)
Florida er et departement sør i Uruguay. Nabodepartementer er Canelones, Durazno, Flores, Lavalleja og San José. Departementet hadde 67 048 innbyggere ved folketellingen i 2011 og dekker et areal på 10 457 km². Departementet ble opprettet i 1856. Hovedstaden heter Florida.
Navn
Florida er oppkalt etter Ferdinand VII av Spania (1784-1833) og José Moñino y Redondo, Jarl av Floridablanca (1728-1808).
Jacques Perrier (basketballspiller)
Jacques Perrier (født 12. oktober 1924, død 23. juni 2015) var en fransk basketballspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Florida (departement)
Kommuner
Florida har to kommuner (spansk: municipios): Sarandí Grande og Casupá.
Jacques Perrier (basketballspiller)
Perrier vant en olympisk sølvmedalje i basketball under OL 1948 i London. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i basketturneringen bak USA. Det var andre gang basketball sto på det olympiske programmet, og tjuetre lag deltok i turneringen. Frankrike vant semifinalen over Brasil med 45-33, men i finalen tapte de mot USA med 21-65.
Hakkemat
Hakkemat (eller hakkmat) er en matrett laget av opphakket kjøtt.
Hakkemat fra Helgeland
Tradisjonell hakkemat var tidligere hverdagskost i slaktetiden. Bønder på små gårdsbruk, og dermed med få dyr, solgte det meste av kjøttet de produserte, mens innmaten og andre rester ble brukt til egne måltider. Til hakkematen brukes innmat av sau: hjerte, lunge, mellomgulv og kanskje noe avskåret kjøtt. Innmaten blir kokt før den blir hakket eller grovmalt.
Søt hakkemat
Hakkematen blir gjerne smaksatt med løk, sirup og krydret med ingefær, allehånde og pepper. Dette blir spist med potet eller brød, gjerne til lunsj eller kveldsmat. Slik søt hakkemat minner mye om skottene sin haggis.
Salt hakkemat
Alternativt blir hakkematen smaksatt med brun saus, løk, salt og krydret med ingefær, allehånde og pepper. Slik hakkemat minner mye om lungemos, men den inneholder mer kjøtt. Salt hakkemat passer godt til middagsmat, siden siden den spises med poteter, men den kan også kokes.
USAs historie (1964–1980)
Arbeidsledighet og inflasjon
For å gjøre ting verre begynte Organisasjonen for oljeeksporterende nasjoner (OPEC) å vise sin styrke: olje, som gav drivstoff til biler og hjem i et land som var økende dominert av drabantbyer (hvor store hjem og bil-eierskap er vanligere), ble et økonomisk og politisk verktøy for nasjoner i den tredje verden til å begynne å kjempe for sine saker. Etter Jom kippur-krigen i 1973, annonserte arabiske medlemmer av OPEC at de ikke lenger ville sende petroleum til nasjoner som støttet Israel, dvs USA og Vest-Europa. Samtidig ble andre OPEC-nasjoner enig om å heve sine priser med 400%. Dette resulterte i oljesjokket i 1973 hvor amerikanske motorister stod ovenfor lange køer ved bensinstasjonene. Offentlige og private fasiliteter stengte for å spare på oppvarmingsolje og fabrikker kuttet produksjonen og sa opp arbeidere. Ingen annen faktor bidro mer til å produsere den kraftige inflasjonen i 1970-årene.
Inflasjonens press førte til nøkkelendringer i økonomisk politikk. Etter den store depresjonen i 1930-årene, ble perioden med treg økonomisk vekst og høy arbeidsledighet sett på som den største av økonomiske trusler, som kunne motsvirkes av tunge investeringer fra styresmaktene eller kutt i skattene slik at konsumentene ville bruke mer og en ekspansiv pengepolitikk. I 1970-årene skapte betydelige prisstigninger, særlig innen energi, en sterk frykt for inflasjon. Resultatet var at regjeringslederne konsentrerte seg mer på å kontrollere inflasjon enn på å bekjempe den trege veksten med begrenset bruk av penger, motsatte seg skattekutt og begrenset veksten i pengeforsyningene.