cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carl Boberg
Carl Gustav Boberg (født 16. august 1859 i Mönsterås i Småland i Sverige, død 7. januar 1940 i Kalmar) var en svensk salmedikter, redaktør og politiker. Han satt 20 år (1912-1931) i Riksdagen, men er kanskje best kjent for å ha skrevet salmen «O store Gud», som blant annet er med i Norsk salmebok 2013.
Bakgrunn
Han ble født i Mönsterås i Småland som sønn av en snekker, og jobbet en kort stund som seiler. Hennes foreldre var tømmermannen Nils Petter Jonsson Boberg og Hedvig Gustava Jonsdotter.
Frikirkelig virke
Carl Boberg studerte ved missionsskolan i Kristinehamn årene 1879-1882 og var deretter predikant i Mönsterås missionsförening 1882-1889 - del av Svenska Missionskyrkan. Han forsørget seg imidlertid først og fremst som sløydlærer. Han ble dessuten redaktør for den kristne ukeavisen Sanningsvittnet (1890-1916). Han gav ut sine egne bøker og diktverk på tidskriftets forlag, og kjøpte avisen 1894.
Han var predikant ved Florakyrkan i Stockholm 1890-1892 og Immanuelskyrkan i samme by 1892-1909.
Fra 1897 til 1902 satt han i styret i Missionskyrkan. Men han gikk av for å ikke måtte ta stilling mellom Missionsförbundets to ledere Paul Peter Waldenström og E.J. Ekman. Den sistnevnte var Bobergs gamle lærer ved Missionsskolan.
Politiker
Boberg satt i Riksdagen fra 1912 til 1931, innvalgt fra Allmänna valmansförbundets liste. Fra 1921 var han også statsrevisor. Til forskjell fra mange av de frikirkelige lederne som var frisinnede og liberale, gikk Boberg i en mer konservativ retning. I riksdagens presentasjonsmateriale som ble utgitt i samband med 100-årsjubileet forv kvinneligstemmerett fremholdes at Boberg argumenterte mot kvinners stemmerett. Han skal ha sagt at ''«kvinnor, om de valdes till riksdagsledamöter, skulle skymma sikten i möteslokalerna med sina bredbrättade hattar. Dessutom, anförde han, utgjorde de vassa hattnålarna ett vapen, varför kvinnor med hattnålar var otänkbara som parlamentariker.»''
Likesom mange høyrepolitikere var Boberg tydelig tyskvennlig på 1930-tallet. I en bokanmeldelse av Harry Netzells «Då brister själen ut... En biografi om Carl Boberg» diskuterer imidlertid lokalhistorikeren Jonny Nilsson om hvor nær nazismen Boberg egentlig stod. Å være tyskvennnlig var knapt noe uvanlig, konstaterer Nilsson, men mener ogå at Boberg forekommer i dagspresse med uttalelse som kan ses som at han taler forståelsesfullt om diktatur for å motstå sosialisme og konservatisme. Nilsson påstår at Boberg også hyller Paul von Hindenburg, Adolf Hitler og Franz von Papen, og at det er uklart om og i så fall når han tok avstand fra nazismen.
Forfatter av dikt og salmer
Han gav ut mer enn 60 dikt, salmer og gospelsanger og samarbeidet blant annet med salmedikteren Lina Sandell. Salmene hans er med i flere salmebøker, både i Sverige og andre land.
O store Gud er den mest kjente. Denne er forøvrig den eneste svenske salme som er blitt sunget inn av Elvis Presley. Sangen er en naturromantisk beskrivelse av Guds skapelse, som i hvert refreng munner ut i at sangforfatteren kjenner lyst til å rope ut at Gud er stor. Den ble skrevet etter at Boberg hadde opplevd et tordenvær ved Kalmarsund.
I 1916 ble han tildelt utmerkelsen Litteris et Artibus.
Boberg var gift to ganger og døde i en alder av 80 i Kalmar i 1940.
Bobergs tekster er siden 1. januar 2011 fri for publisering. For sitt politiske arbeid ble Carl Boberg utsett til ridder av Vasaorden i 1917 og av Nordstjärneorden 1923.
Carl Boberg er og namnet på et Kustpilen-tog, som trafikerer Stångådalsbanan mellom Linköping og Kalmar.
Norgesmesterskapet for brassband 2016
Norgesmesterskapet for brassband 2016, det 38. NM for brassband ble arrangert 5.- og 6. februar 2016 i Grieghallen, Bergen.
Norgesmesterskapet 2016 ble vunnet av Eikanger-Bjørsvik Musikklag, dirigert av Nicholas Childs.
= Resultat og musikk =
Kjelsås Cricket og Futsalklubb
Kjelsås Cricket og Futsalklubb er en idrettsklubb fra Kjelsås i Oslo.
Norgesmesterskapet for brassband 2016
Elitedivisjon
Kjelsås Cricket og Futsalklubb
Klubben ble stiftet i 2008. Klubbens futsallag spiller i 1. divisjon i futsal i Norge siden 2008. I sesongen 2009/2010 spilte laget playoff om å få være med i playoffet til plass i Telekiosken Futsal Liga. Klubbens største profiler er spillende sportslig leder Endré Olav Osnes og kaptein Arild Odland.
Norgesmesterskapet for brassband 2016
Pliktverk i elitedivisjonen i 2016 var Searching for Light (Stig Nordhagen). Stykket ble opprinnelig skrevet til Grenland Brass Festival i 2013, samme år som Nordhagen skrev pliktnummeret til EM brass Dommere i eltedivisjonen var: Lars-Erik ter Jung, Aline Nistad, Manuel Hofstaetter, Jan Van der Roost, Arthur Vanderhoeft og Torgny Hanson.
1. divisjon
2. divisjon
Flesland Musikklag vant 2. divisjon - selvvalgt verk Trittico (James Curnow); dommere var Torgny Hanson og Arsène Duc.
3. divisjon
Tysnes Musikklag vant 3. divisjon - selvvalgt verk Variations on a Ninth (Gilbert Vinter); dommere var: Michael Bach og Bjørn Sagstad.
4. divisjon
Bjørvika Brass Band vant 4. divisjon - selvvalgt verk Labour and Love (Percy Fletcher); dommere var Bjørn Sagstad og Katrina Marzella-Wheeler.
5. divisjon
Brumunddal Brass vant 5. divisjon - selvvalgt verk Hispaniola (Jan de Haan); dommere var Jan Van der Roost og Katrina Marzella-Wheeler.
April Heinrichs
April Heinrichs (født 27. februar 1964) er en amerikansk tidligere fotballspiller og fotballtrener. Heinrichs var den første treneren til USA som både spilte for og ble utnevnt til trener for landslaget. Hun var den andre treneren etter Lauren Gregg, men i motsetning til Greggs korte perioder som hovedtrener når Toni DiCicco ikke var tilgjengelig, var Heinrichs den første til å bli utnevnt.
Landslaget som spiller
Heinrichs begynte på landslaget da det var svært få klubber å spille på i USA, og hun var en av få amerikanske spillere som spilte utenlands, nærmere bestemt i italienske Prato. På landslaget markerte også Heinrich seg som spiller. Hun hadde det nest høyeste forholdet mellom antall kamper og antall scoringer med 0,8 mål per kamp, men dette kan henge sammen med at hun spilte i hovedsak kamper mot relativt lett motstand. Heinrichs eneste internasjonale mesterskap (hun var skadet under Gold Cup i 1991) VM i 1991 i Kina. Heinrich hadde skaffet seg et rykte for å være del av et, ifølge kinesiske journalister, «treegget sverd», bestående av henne selv, Carin Jennings og Michelle Akers. Heinrichs ble til slutt den minstscorende av de tre, men hun fikk fire nettkjenninger i turneringen. Etter VM la Heinrichs opp. I 1998 ble Heinrichs som første kvinnelige fotballspiller tatt med i «National Soccer Hall of Fame».
Landslaget som trener
Heinrichs tok over trenerrollen i 2000, etter at USA ikke hadde lyktes å vinne gull i OL i Sydney. Som trener fikk hun kritikk fordi hun ikke lyktes i å vinne noe i begynnelsen, noe som i hovedsak betydde at hun fikk kritikk for å ikke ha vunnet VM i 2003. Dette var i og for seg skillet som markerte at Tyskland tok over dominansen i VM, mens USA beholdt dominansen i OL. Heinrichs vant for øvrig OL i Athen som trener. Ettersom hun la opp i 1991, var dette hennes eneste OL-medalje.
Are Helseth
Helseth er utdannet lege, og har hatt en rekke leder- og forskningsstillinger i norsk helsevesen. I det sivile liv er han daglig leder ved Fürst Medisinske Laboratorium.
Are Helseth har vært kirurg og sjefslege ved Bærum sykehus og jobbet for Kreftforeningen. Han har også vært stipendiat ved University of North Carolina og helse- og sosialdirektør i Akershus fylke. Helseth har bakgrunn som viseadministrerende direktør i Helse Øst, og ledet arbeidet med Nasjonal helseplan 2007–2010 som prosjektdirektør i Helse- og omsorgsdepartementet i 2006.
Bangla Desh (sang)
«Bangla Desh» er en sang av George Harrison, utgitt som en veldedighetssingle, etter katastrofene i Øst-Pakistan i 1971.
Bakgrunn
Studioversjonen av «Bangla Desh» har bare blitt utgitt på CD på samlealbumet, The Best of George Harrison, i 1976. Singelens B-side, «Deep Blue», hadde aldri blitt utgitt på noe album før den ble inkludert på den remasterede utgaven av Living in the Material World som et bonusspor, utgitt i 2006.
Sangen har også blitt covret av deltagerne på den syvende sesongen av det franske realityshowet Star Academy.
Pringsewu
Pringsewu er en by i provinsen Lampung på Sumatra i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 124 800.
Ferjesambandet Vangshylla–Kjerringvik
Vangshylla–Kjerringvik var et ferjesamband over Skarnsundet i den indre Trondheimsfjorden, det betjente Kjerringvik ferjekai i Mosvik og Vangshylla i Inderøy som del av fylkesvei 755.
Det ble opprettet 1958 som ferjesambandet Venneshavn–Kjerringvik–Vangshylla–Hokstad–Levanger med Innherredsferja AS som operatør, og betjente også Venneshamn i Framverran, Hokstad på Ytterøy og Levanger med MF «Innherredsferja». 1962 ble den supplert av den større MF «Innherredsferja II».
1964 ble tverrfjordforbindelsen lagt ned, og ferjesambandet Levanger–Hokstad ble skilt ut som eget samband. MF «Innherredsferja II» ble flyttet til Levanger og Vangshylla–Kjerringvik ble betjent av den opprinnelige ferja. Ferjeleiet i Venneshavn ble lagt ned 1968 da veien dit langs Skarnsundet ble åpnet. I 1969 ble MF «Skarnsund» tatt i bruk, 1982 MF «Mosvik». Den siste ferja på sambandet var MF «Skarnsund II», det ble nedlagt i desember 1991 da Skarnsundbrua ble åpnet.
Kornelius (pave)
Liv og virke
Cornelius ble valgt til pave enten den 6. eller 13. mars 251, midt under keiser Decius' forfølgelse av de kristne. Hans utnevnelse ble bestridt av Novatian, som holdt fast på sin oppfatning at ikke en gang biskoper kunne gi absolusjon for graverende synder som mord, ekteskapsbrudd eller apostasi, men at disse delikter skulle fastholdes til dommen på den ytterste dag. Cornelius anså tvert imot at biskoper kunne gi absolusjon fra slike alvorlige synder.
I de skrifter der Cyprianus støtter Cornelius fremkommer at den romerske kirke på denne tiden hadde 155 prester og støttet 1500 enker og fattige.
Etter et to år langt pontifikat, under keiser Trebonianus Gallus' regjering, ble Cornelius landsforvist til Centuricellae (Civita Vecchia), der han døde i juni 253.
En del av Cornelius' relikvier ble ført til Tyskland i middelalderen; hans hode sies å finnes i Kornelimünsterklosteret i Aachen. I Rhinlandet æres han som elskendes skyttshelgen, og var der en av de Vier Marschälle Gottes. Cornelius er også vernehelgen for jordbrukere og buskap.
Per G. Stavnum
Per Gullik Stavnum (født 26. desember 1941 i Oslo, død 14. april 2012 ) var en norsk diplomat.
Jovianus
Flavius Jovianus (latin: Flavius Iovianus Augustus; gresk: Ἰοβιανός; født 331, død 17. februar 364) var en romersk keiser fra 363 til 364. Da Julianus II døde av sine sår under sin krig mot det persiske Sasanideriket, ble Jovianus i all hast erklært som keiser av sine soldater. Hans styre ble kortvarig, kun sju måneder. I denne tiden avsluttet han krigen med Sasanideriket ved å inngå en fredsavtale med perserne på ydmykende vilkår. Mens han forgjenger ble kalt for «den frafalne» av rasende kristne skribenter, ble Jovianus husket som den som gjenopprettet kristendommen som enerådende statsreligion.
Bakgrunn
Jovianus ble født i den romerske byen Singidunum (dagens by Beograd i Serbia) i 331 som sønn av Varronianus som hadde vært tribun av legionen Ioviani og comes domesticorum (en elitelivvaktstyrke), kanskje under keiser Konstantius II. Jovianus gikk inn og tjenestegjorde i den samme keiserlige livvaktstyrke og ved 363 hadde han blitt forfremmet til samme posisjon som hans far tidligere hadde hatt. Ved den tiden hvor han ble keiser hadde hans far trukket seg tilbake til privat liv. Jovianus giftet seg med en datter av Lucillianus, som kanskje het Charito, og med henne fikk han minst to barn. Navnet på den ene er ukjent, men den andre het Varronianus. Han kom til å dele posisjon som romersk konsul med sin far i 364.
I 361 marsjerte Julianus II østover etter at han ble erklært keiser i Paris. Varronianus ble tatt til fange ved Sirmium hvor han da kanskje hadde rangen som comes et magister equitum og kommanderte soldater lojale til Konstantius II og trakk seg da tilbake til privat liv. Jovianus hadde vært protector domesticus (kommandant av elitestyrkene), og fortsatte som det under Julianus inntil han ble forfremmet til primicerius domesticorum. Hans karriere var ikke særskilt framragende, men han støttet seg øyensynlig på det gode omdømme til sin far og svigerfar.
I 363 fulgte Jovianus keiser Julianus østover på hans krigskampanje i Mesopotamia mot Sasanideriket. Etter en liten, men avgjørende trefning, ble den romerske hæren tvunget til å trekke seg tilbake fra et tallrik overlegen persisk hær. Julianus var blitt dødelig såret under tilbaketrekningen, og døde den 26. juni 363.
Per G. Stavnum
Stavnum har blitt dekorert som Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden og som Kommandør av Den Kongelige Norske Fortjenstorden.
Jovianus
Valgt til keiser
Den neste dagen ville hæren ha en ny keiser. Den aldrende prefekt av pretorianergarden i øst (praefectura praetorio Orientis), Saturninius Secundus Salutius, avsto fra å motta purpurkappen da han var gammel og syk. Hæren vendte seg da mot den yngre Jovianus. Valget av ham førte til betydelig overraskelse og har ført til ulike forklaringer i de antikke kildene. Den romerske historikeren Ammianus Marcellinus, som i størst grad har preget ettertidens oppfatning av Jovianus, synes å ha vektlagt at trusselen fra perserne krevde et raskt valg: «Og umiddelbart ble han kledd i den keiserlige kappe, og ble brått ledet ut av teltet og passerte i en rask gange gjennom hæren mens den forberedte seg på å marsjere...» At Jovianus ble valgt framfor bedre kandidater skjedde grunnet høylytt støtte fra noen få soldater, først og fremst for at noen få toneangivende kjente hans far og kanskje også hadde tjenestegjort under ham. Zosimus, som fulgte teksten til Eunapios’ historieverk, ga en noe annen versjon: Jovianus ble valgt ved allment valg. Den senere bysantinske historikeren Johannes Lydos har alene kommet med en versjon hvor Julianus skal på sitt dødsleie skal ha valgt Jovianus.
Som keiser
Da Jovianus ble hyllet, befant hæren seg fortsatt dypt inne i persisk territorium, helt ved Tigris’ bredder. Den nye keiserens første oppgave var å føre hæren tilbake i sikkerhet. Det ble snart klart at den persiske hæren sperret retretten slik at Jovianus ble tvunget til å innlede forhandlinger med persernes konge, Sjafur av Sasanideriket. Perserne hadde benyttet brent jords taktikk og sultet ut romerne. De var således i en vanskelig situasjon. I de ydmykende forhandlingene som fulgte ble Jovianus tvunget til å oppgi fem provinser som hadde blitt erobret av keiser Maximianus og siden utgjorde romersk Mesopotamia. Betingelsene var full avståelse av alle romerske områder bortenfor Tigris. Med dem fulgte flere viktige grensefestninger - Nisibis, Castra Maurorum og Singara – som hadde vært en sentral del av forsvaret mot Persia. Disse ble overgitt på betingelsen av at innbyggerne fikk fri passasje. Romerne måtte også oppgi sine interesser i Kongedømmet Armenia til fordel for perserne. Armenias kristne konge, Arshak II, måtte forholde seg nøytralt i fremtidige konflikter mellom de to storrikene.
Ammianus og Zosimus har gitt ulike detaljer om vanskelighetene til den romerske hærens tilbaketrekning fra persisk territorium; Ammianus hadde det militære perspektivet til en som selv var soldat, at selv i nederlaget var hans tillit til at det romerske militæret var overlegen; Zosimus er mer kortfattet og konsentrert om hærens vanskeligheter og fredsavtalen med Sjafur. Ammianus hevder at da Jovianus gikk med på disse ydmykende betingelsene feilbedømte han sin taktiske styrke og mistet muligheten som oppsto i forhandlingene med Sjafur til å flytte den romerske hæren nærmere forsyningene ved Kordiene i nordlige Mesopotamia. Isteden lyttet han til smiskende rådgivere som fikk ham til å bevare hæren intakt i påvente av angrep fra Procopius. Andre kommentatorer har framstilt fredsavtalen som uunngåelig grunnet romernes vanskelige stilling.
Fredsavtalen ble konkludert etter fire dager med samtaler, og var således ikke inngått i all hast, og den hadde til hensikt å vare i tretti år (skjønt Sjafur mente den opphørte straks Jovianus var døde). Det er vanskelig å slå helt fast hva avtalen innebar når man ikke kjenner den detaljerte lokaliseringen av de romerske besittelsene før avtalen. Det er også vanskelig å lokalisere de geografiske navnene som Ammianus og Zosimus nevner, og de er heller ikke overlappende. Det synes klart at det var en felles enighet om å respektere Armenias nøytralitet, skjønt Zosimus skriver om en deling av landet i en romersk del og en persisk del. Kristne forfattere, som åpenbart tok Jovianus i forsvar, skrev om «en nødvendig fred», og forestillingen om en ydmykende fredsavtale synes å ha oppstått senere.
Ettertiden har framstilt Jovianus som en troende kristen som opphevet Julianus’ begrensninger mot de kristne. Isteden tyder kildene på at han trådte forsiktig i religiøse spørsmål i de første månedene av sin keisertid. Eunapios sier i sitt verk om filosofers biografier at Jovianus fortsatte å ære Maximos og Priskos, de nyplatonistiske rådgiverne til Julianus, og da han ankom Tarsus på sørkysten av Anatolia, fikk han utført gravritualene for den døde keiseren. Derimot, da han var ved Antiokia ved Orontes, hvor de kristne skal ha danset i gatene i glede over Julianus’ død og forbannet ham, skal Jovianus i oktober 363, i henhold til den senere kronikøren Johannes fra Antiokia, på oppfordring av sin kone ha fått brent ned et tempel som var bygget av Hadrian og som Julianus hadde omgjort til et bibliotek. Om dette er en grunnløs fortelling ment for å glede kristne eller som en hedensk fornærmelse er vanskelig å avgjøre. «De kristne hadde glemt evangelienes ånd, og hedningene hadde tatt til seg kirkens ånd,» skrev Edward Gibbon sarkastisk om tiden under Julianus.
Den greske filosofen Themistios, som hadde virket under en rekke keisere, møtte Jovianus før hans død i Dadastana. Ved denne anledningen holdt Themistios en tale som han senere gjentok i Konstantinopel og hvor han hevdet at Jovianus ga full frihet til å praktisere hvilken som helst religion. Det synes å bekrefte at Jovianus tilbakekalte Julianus’ ikke-kristne bestemmelser, men framfor å komme med tilsvarende restriksjoner mot hedninger, besluttet han å erklære religiøs toleranse. Kristne lærere kunne igjen undervise, og ettersom også ikke-kristne kunne praktisere sin tro, var det ingen opposisjon. Kun trolldom, magi og spådommer var forbudt og straffbare. Jovianus sto fram som en pragmatiker. Selv om han var kristen og tilhenger av den nikenske trosbekjennelse, bestemte han seg for å fjerne religion fra sentrum av imperiets politikk. Ingen skulle stilles utenfor posisjoner i administrasjonen grunnet religiøs tro, verken kristne, greske eller romerske.
De få offisielle inskripsjoner fra Jovianus’ styre benytter de tradisjonelle keiserlige epiteter, og tilsvarende synes inskripsjoner på mynter først og fremst å styrke den keiserlige autoritet framfor gjenreising av et kristent rike. Selv om mynter av ikke-kristne guder fortsatt ble benyttet på en del mynter, ble et kors representert på mynt preget i Heraclea, og Chi Rho-monogrammet ble benyttet på mynter fra Thessaloniki og Sirmium. Det viser den nye keiserens tilhørighet. Mange kristne hilste den nye keiseren med jubel, i særdeleshet den aggressive Athanasius, biskop av Alexandria, kjent for sin uforsonlige motstand og hat mot Arius og arianismen, var ivrig etter å gi Jovianus støtte. Theodoret av Kyros siterte et brev i sin helhet, Epistula ad Jovianum Imperatorem, hvor biskopen erklærte sin overbevisning.
Død
Jovianus’ tid som keiser varte i kun sju måneder. Ingen støtte kravet på at hans lille sønn skulle bli keiser. Isteden vendte hæren som tidligere mot en annen militær offiser, den førtitre år gamle Flavius Valentinianus, som den neste keiseren. En nidkjær kristen, som historikeren Zosimus, selv tilhenger av de tradisjonelle gudene, karakteriserte som «en utmerket soldat, men ekstremt uutdannet.»
Omdømme
Den korte regjeringstiden til Jovianus har ikke blitt stående som en minneverdig periode i romersk historie og har også, inntil nylig, fått meget liten oppmerksom hos moderne historikere. Beskrivelsene har ikke vært spesielt positive. I beste fall har han blitt betraktet som en middelmådig keiser som ikke hadde en positiv innvirkning på imperiet. Ansvarlig for dette er Ammianus Marcellinus, som selv var øyevitne til hendelsene, men som ikke kunne leve opp til de idealer man må forvente av en keiser – i motsetningen til Julianus som var så nær den ideelle keiser man kunne komme. I særdeleshet kritiserer Ammianus avtalen med perserne uten å legge synlig vekt på at Jovianus arvet situasjonen fra sin forgjenger.
Et helt annet og langt mer positivt bilde av Jovianus har blitt gitt i kristne tekster, eksempelvis en tekst som i dag kalles for Den syriske Jovianus-roman (engelsk: Syriac Julian Romance). I denne blir han framstilt som den ideelle kristne keiseren, stående som en motsetning det svarte og negative kristne beskrivelsen av den djevelske og hedenske keiser Julianus. Teksten fremmer Jovianus som den nye Konstantin den store som gjeninnførte kristendommen og inngikk en fred med perserne for det høyere hensikt å oppnå religionsfrihet for kristne i det persiske riket. Denne teksten er meget polemisk og preget av å være historisk fiksjon, antagelig skrevet i Edessa tidlig på 500-tallet, og således ikke vektlagt av historikerne som annet enn ensrettet kristen propaganda, men gir likevel et inntrykk av åndskampen i samtiden.
En nyere historie av Susan Wise Bauer fra 2010 beskrives Jovianus som velmenende pragmatiker med godt hjerte. I motsetningen til den hedenske Jovianus før ham og de fanatiske kristne keiserne etter ham forsøkte han å innføre religiøs toleranse, men konkluderte: «Men det var for seint. Religiøs og politisk legitimitet – religiøs og politisk krav på å styre – var sammenfiltret i imperiet sentrum. En meget sterk og karismatisk keiser (som den vennligsinnede Jovianus ikke var) kunne ha greid å holde på makten og proklamere religiøs toleranse på samme tid, men Jovianus' politiske autoritet var allerede svak, takket være den upopulære avtalen med Persia. Hans eneste håp for å holde på makten var å benytte religiøs autoritet på sitt sted, etablere en streng religiøs ortodoks lære som senter for sin makt. At han nektet å gjøre det betydde at han ikke hadde noen makt i det hele tatt...»
Fires of Faith
Fires of Faith er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Edward José.
Handling
Historien forteller om Frelsesarmeen, fortalt gjennom historien om to menn og to kvinner som tjenegjorde som medlemmer av Frelsesarmen i løpet av første verdenskrig.
Norgesmesterskapet for brassband 2000
Norgesmesterskapet for brassband 2000, det 22. NM for brassband ble arrangert 11.- og 12. februar 2000 i Grieghallen, Bergen.
Norgesmesterskapet 2000 ble vunnet av Sandefjord Brass Symposium, dirigert av Garry Cutt.
Resultat og musikk
Pliktverk i elitedivisjonen i 2000 var Contest Music av Wilfred Heaton. Dommere var: Gro Shetelig Kruse, Rod Franks og Bjørn Mellemberg.
1. divisjon
Oslofjord Brass vant 1. divisjon - selvvalgt verk English Heritage (George Lloyd); dommere var Sverre S. Olsrud og Kim Lofthouse.
2. divisjon
Sola Brass Band vant 2. divisjon - selvvalgt verk Spectrum (Gilbert Vinter); dommere var Kim Lofthouse og Rod Franks.
3. divisjon
Tysnes Musikklag vant 3. divisjon - selvvalgt verk Variations on a Ninth (Gilbert Vinter); dommere var Vidar Olsen og Bjørn Mellemberg.
Rathaus Steglitz stasjon
Rathaus Steglitz stasjon er en stasjon på Berlins forstadsbane og Berlins undergrunnsbane og befinner seg nær Rathaus Steglitz. Stasjonen er på linjen U9.
Den første delen av stasjonen ble åpnet i 1839 som del av hovedlinjen til Potsdam. Stasjonen stengte allerede i 1845 og ble gjenåpnet i 1864.
Dalakopa
Dalakopa er en norsk folkemusikk-/gammeldans-gruppe, stiftet i 1985 med Bent Jacobsen som kapellmester. Gruppen har base på Røros og består av medlemmer fra Norge, Sverige, Danmark og USA. Gruppen har vunnet flere priser, blant annet NM i gammeldansmusikk under Titanofestivalen tre ganger (1986, 1990 og 1991), nordiske mestere 1987 og fikk ærespris under festivalen i 1986. For sitt første album, Dalakopa, vant de Spellemannprisen 1986 i klassen folkemusikk/gammeldans.
Gruppen har vært med å framføre gammaldansmessen Vindens hjul, en oppsetning med tekst av Johan Falkberget og musikk av Henning Sommerro, flere ganger. De har også vært med å spille inn denne gammeldansmessen på CD. Albumet ble gitt ut i 1996 og messen har siden blant annet blitt satt opp på Vossajazz og Olavsfestedagene. Foruten Dalakopa og Sommerro har John Pål Inderberg, Jan Magne Førde, Hans Fredrik Jacobsen og Tone Hulbækmo medvirket på oppsetningene.
Medlemmer
Tidligere medlemmer:
Arne Hjeltnes
Arne Hjeltnes (født 9. august 1963 i Kristiansand) er en norsk næringslivsmann, TV-personlighet og forfatter.
Han er først og fremst er kjent som programleder for "Gutta på tur"-konseptet med Bjørn Dæhlie, Vegard Ulvang og Arne Brimi, som ble sendt på TV 2 i årene 1994–2002, og igjen fra 2010 og 2017. Hjeltnes er fra 2008 konsernsjef i det skandinaviske digitale kommunikasjonsselskapet Creuna. Siden 2010 er han medlem av Høyres sentralstyre.
Biografi
Han er sønn av Jakob og Andi Hjeltnes. På grunn av farens legepraksis har han bodd ni forskjellige steder i Norge, men forbindes oftest med Voss på grunn av dialekten, og regner dette som sitt hjemsted, der broren, komponisten Sjur Hjeltnes er fra.
I årene 1982–1986 studerte han til siviløkonom, i tillegg til emner innen markedsføring, ved Handelshøyskolen BI, men fullførte ikke. Han har også et studium i bærekraftig forretningsdrift fra University of Cambridge fra 2008/2009. I 1980-årene var han fast leverandør til en diktspalte i studentavisen Inside. Han var markedskonsulent i Sparebankforeningen 1985–1987, deretter tekstforfatter i et reklamebyrå i flere år.
Han ble politisk interessert i tiden rundt Kåre Willochs tiltredelse som statsminister. Hjeltnes ble leder i Voss Unge Høyre, og stiftet tidlig bekjentskap med blant andre Erna Solberg. Våren 2010 kom Hjeltnes tilbake i politikken som landsmøtevalgt medlem av Høyres sentralstyre.
TV-karrieren startet med «Ærlege Arnes» skjulte kamerainnslag i programmet Hotell på NRK i 1990. Han kom inn som promo- og presentasjonssjef i TV 2 fra starten i 1992, og gikk over som programleder på heltid i kanalen i 1994. I en periode var han tilbake i NRK som programleder for Herreavdelingen. Konseptet med Gutta på tur ble sendt på TV 2 i årene 1994–2002. I 2009 var han programleder for dokumentarserien Vår ære og vår makt på NRK.
I 2003 ble han representant for Eksportutvalget for fisk i Hongkong, med virkeområde i Øst-Asia. Etter to år i denne stillingen flyttet han i 2005 til New York som reiselivsutsending for Innovasjon Norge. Hjeltnes var deretter kommunikasjonsdirektør i Marine Harvest 2006–2008. Fra 2008 er han konsernsjef i det digitale kommunikasjonsselskapet Creuna. Hjeltnes har en mindre eierpost i Kagge Forlag AS.
Hjeltnes ble tildelt prisen for beste programleder under Gullruten i 1998 og 2000, Den gyldne fjernkontroll (folkets favoritt) under Gullruten i 1998 samt Kringkastingsprisen for 2003. Hjeltnes har siden 1993 utgitt en rekke bøker.
For hans formidling om norske mattradisjoner og framsnakking av norske produsenter fikk han Det Norske Måltids hederpris 2022.
Hadsel
Hadsel (uttale Has`sel, norrønt: Hovdasegl, nordsamisk: Ulbi) er en kommune i Nordland fylke. Den er den sørligste kommunen i Vesterålen. Den grenser i nord og øst mot Sortland, i sørøst mot Lødingen, og i sør mot Vågan.
Kommunen er spredt over fire store øyer (derav kommunevåpenet), Hadseløya, Hinnøya, Langøya og Austvågøy, og mange mindre som f.eks. Børøya. Omtrent 70% av befolkningen bor på Hadseløya. Hadseløya, Børøya og Langøya er knyttet sammen med to bruer. Hadsel kommune er den nest største kommunen i folketall av Vesterålskommunene. Før Indre Eidsfjord ble en del av Sortland var Hadsel den mest folkerike.
Stokmarknes er kommunens administrasjonssenter, mens Melbu er det andre større tettstedet i kommunen.
Natur og geografi
Kommunen har bare litt gammelt (arkeisk) grunnfjell av inntil 2 500 millioner års alder i området rundt Rise til Haukenes, i Fiskefjorden (nedenfor Møysalen) og helt vest på Hadseløya, bestående for det meste av båndgneis og migmatitt. Mange av formasjonene har fått senere forkastninger og strekk. Helt på vestspissen av øya (også ved Indre Straumfjord rett på kommunegrensa mellom Sortland og Hadsel) finner vi også et lite felt av paleo-proterozoisk glimmergneis som er 1 870 – 1 770 millioner år gammel, men kanskje inntil 2 100 millioner år. Det er også felt av amfibolitt, gabbro, dioritt og anortositt helt nord i kommunen på Langøya, og disse er 2 500 – 1 750 millioner år gamle.
Hadsel kommune består av om lag 90 prosent paleo-proterozoisk grunnfjell fra 1 870 – 1 790 millioner år før vår tid. Dypbergartene mange steder i området størknet raskt, i løpet av de 10 millioner årene fram til 1 790 millioner år siden, og er omtrent like gamle som bergartene i Vest-Troms. Massene stammer fra mantelen, og magmaen strømmet oppover og blandet seg delvis med arkeisk grunnfjell, og størknet allerede ganske dypt nede i jordskorpa. De vanligste bergartene i denne strukturen er mangeritt og charnoctitt, for eksempel nord for Raftsundet.
Av kjente landemerker er Trollfjorden, Brottøya og fjellene Møysalen, som er Vesterålens høyeste (1262 moh), og Storheia på Hadseløya. På Hadseløya arrangeres hvert år Sommer-Melbu med 4-toppersturen til øyas fire fjelltopper Haugnyken, Motinden, Husbykollen og Storheia. Vest for Storheia ligger den krevende fjellryggen «Hestryggen», hvor det sterkt frarådes å ferdes.
Deler av Møysalen nasjonalpark ligger i Hadsel.
Opprinnelig omfattet Hadsel kommune hele Eidsfjorden, med unntak av den aller ytterste delen i vest, som tilhører Bø. 1. januar 1963 ble indre Eidsfjord overført til Sortland kommune. Området hadde 1360 innbyggere.
Høyeste fjell i Hadsel er Higravtind(an) på 1148 moh. Higravtind(an) er også høyeste fjell i Vågan. Det høyeste punktet på Møysalen ligger ikke i Hadsel kommune men ligger på grensen mellom Lødingen og Sortland kommuner, derfor blir ikke Møysalen det høyeste fjell her. Høyeste fjell på Hadseløya er Lamlitinden på 657 moh.
Kultur
Nordland Akademi for Kunst og Vitenskap ble stiftet i Melbu i 1988.
Pablo Sebastián Álvarez
Pablo Sebastián Álvarez Valeira (født 17. april 1984) er en argentinsk fotballspiller som fra 30. juni 2020 er klubbløs.
Hadsel
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Richard Withs plass med Hurtigrutens Hus. Plaketten med logoen henger inne i foajeen på Hurtigrutens Hus. Ved Richard Withs plass står det gamle hurtigruteskipet «Finnmarken» fra 1956 på land, det planlegges et større bygg rundt skipet som en videreutvikling av Hurtigrutemuseet.
Pablo Sebastián Álvarez
Han har tidligere spilt for Boca Juniors, Estudiantes, Catania og Real Zaragoza.
Hadsel
Tusenårssted
Richard With blir profilert som Hurtigrutens far, og det var på Stokmarknes det hele startet.
Det finnes fire kirker i Hadsel, disse er: Hadselsand kapell, Grønning kirke (Ytre Eidsfjord kirke), Hadsel kirke og Melbu kirke. Hadsel kirke er den eneste av sin type i Vesterålen, da hele kirken har en åttekantet form med bare et bygg. De fleste kirker i Vesterålen er hvite, mens Hadsel kirke er rød. Bare et par få, slik som Bø kirke, er også rød.
Historie
Hadsel har vært et viktig knutepunkt både for fiskeindustri og ligger på randen av Lofoten, som gjorde Hadsel et viktig handelssted for lofotværinger og vesterålinger. Første bosetning er trolig på sørøstsiden av Hadseløya, mellom Hadselhamn og Melbu. Lekang var en av de første handelsstedene på øya, sammen med Melbu. Her er det utgravningssteder ved Hadsel kirke, ved Råvoll, på Markmarka og ved samfunnshuset i Melbu.
Stokmarknes har en naturlig havn, og egnet seg godt som hvilested for fiskere og handelsmenn. Det blir fortsatt arrangert marked i Melbu og på Stokmarknes, med varer fra lokale miljø i Norge til nederlandsk og polsk mat.
Det har vært forbindelser mellom Bø, innlandet og søndre Langøya via ferge og lokalbåt. Hadsel ligger nærmere Bø enn Myre og Sortland, men fergeforbindelsen til Ramberg ble likevel lagt ned da Ryggedalstunnelen ble åpnet. Det har gått lokalbåt mellom Dragnes, Melbu, Steiro på Hadseløya, Hanøy, Fiskebøl, Hennes, Sandnes, Vik og Slottnes. Det går fortsatt hurtigbåt til Kaljord, Lonkanholmen og Hanøy.
Stokmarknes har, sammen med Sortland, bystatus. Stokmarknes fikk bystatus i år 2000.
Rundt 1960 kom forslaget om å dele Hadsel i flere kommuner. Et alternativ var å dele Hadsel i Hadsel kommune og Eidsfjord kommune, med kommunesenter i Holmstad eller Sandnes og Stokmarknes eller Melbu. Andre forslag var å dele kommunen i Eidsfjord, Innlandet (ved Hennes), Melbu kommune og Nord-Hadsel. Ingen av forslagene ble valgt, og kommunen ble heller mindre, da Sortland tok over Indre Eidsfjord.
Hadselbrua var en av de høyeste på lista over Norges lengste bruer da den ble bygd. Hadselbrua er en av Vesterålsbruene. Raftsundbrua og Børøybrua er ikke en del av disse bruene, da Børøybrua ble bygd før forslaget om en samlet betegnelse på bruene i Vesterålen og Raftsundbrua ble bygd etter de andre Vesterålsbruene.
Det har tidligere vært høgskole på Stokmarknes. Høgskola lå på Lillebørøya og har blitt omgjort til leiligheter og privat barnehage.
Hadsels navn kommer fra det gamle norrøne ordet Hovdasegl, som betyr hovedseil. Navnet beskriver at Hadseløya kan ligne på et sammenslått hovedseil på en nordlandsbåt når man ser Hadseløya fra Langøya.
Kommunevåpen
Skjoldet er et avrundet kommunevåpen, som tradisjonelt blir brukt for større tettsteder og som byskjold. Skjoldet har fire gule ringer på en blå bunn. Dette representerer de ulike deler av Hadsel - Austvågøya, Hinnøya (lokalt blir området kalt Innlandet), Hadseløya og søndre Langøya. Den blå bunnen representerer havet, da det er en øykommune, har stor fiskeindustri og ligger på randen av Norskehavet. Hadsel er den eneste kommunen i Vesterålen med et avrundet kommunevåpen/tradisjonelt byskjold.
Edifício Altino Arantes
Edifício Altino Arantes (Edifício do Banespa) er en skyskraper i São Paulo. Den ble bygget fra 1939 til 1947. Den er 161 meter høy, og er den fjerde høyeste bygningen i Brasil. Bygningen er et av São Paulos mest kjente landemerker.
Bandar Lampung
Bandar Lampung (byen het tidligere Tanjungkarang-Telukbetung som er et sammensatt navn som inneholder de to delene av byen) er provinshovedstaden i provinsen Lampung på Sumatra i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 651 000.
Byen ligger nær sør-østspissen av øya Sumatra, innerst i Lampungbukta vendt mot Java. Den var tidligere to separate byer, Tanjungkarang og havnebyen Telukbetung.
Den 27. august 1883 ble de begge fullstendig dekket av vulkansk aske da vulkanøya Krakatau ca 100 km unna i Sundastredet mellom Sumatra og Java hadde sitt katastrofale utbrudd.
Etter hvert grodde de to byene sammen til én, og ble formelt sammenslått og fikk nytt navn tidlig på 1980-tallet. En av grunnene til områdets svært raske befolkningsvekst var og er den indonesiske transmigrasjonspolitikken, som tar sikte på å flytte folk fra de svært tettbefolkede øyene Java og Bali til øyer med lavere folketetthet, som Sumatra, Kalimantan (Borneo) og Sulawesi. Et stort antall javanesere slo seg ned omkring Tanjungkarang og Telukbetung, der de utviklet jordbruket og beholdt nær økonomisk kontakt med Java. Byen er endepunkt for den viktige kommunikasjonsåren, den transsumatriske hovedvei, og endestasjon for jernbaneforbindelsen (siden 1913) med de delene av Sumatra som er rikere på naturressurser.
Greg Herbold
Greg Herbold er verdensmester i utfor på terrengsykkel 1990. Han vant det amerikanske nasjonale mesterskapet i utforsykling NORBA i 1988, 1989, og 1993, og det nordamerikanske mesterskap i utfor i 1991. Han vant det første parellellslalåm-løpet på Mammoth Mountain i 1987. Han har også vunnet det tradisjonsrike utforrittet på Mammoth Kamikaze.
Han ble innlemmet i The Mountain Bike Hall of Fame i 1996.
Etter proffkarrieren arbeidet han for RockShox og SRAM Corporation.
Pappabåt
Pappabåt var et lokalt navn på noen avganger med lokalrutebåtene som tok arbeidende fedre fra byen til landet og resten av familien etter endt arbeidstid eller ved arbeidsukens slutt. Pappabåter er kjent som begrep rundt Oslofjorden da familiene bodde «på landet» om sommeren mens fedrene fortsatt var på arbeid i byen. Disse lokalbåtene ble særlig vanlig etter at dampmaskinen ble tatt i bruk på 1800-tallet.
I Oslo gikk mange av pappabåtene fra bryggene i Pipervika, utstikker 1 og 2 nærmest Akershus festning. Der ble det i 1925 reist et par små ekspedisjonsbygg for Framnesferjene, hus som på folkemunne fikk navnet «Pappabuene». Disse står fortsatt, og rundt dem ble Pappabuene sommerrestaurant etablert i 2010.
Norsk OCD forening ANANKE
Norsk OCD forening ANANKE er en forening for mennesker med tvangslidelser (OCD), pårørende og andre interesserte. Foreningen ble startet i 1992 på Østmarka psykiatriske sykehus i Trondheim av professor i psykiatri Karl Gunnar Götestam, og har i dag lokalgrupper i Bergen, Oslo, Stavanger, Trondheim, Tromsø og Ålesund. Organisasjonen gir råd og støtte til personer med tvangslidelse og pårørende, sprer kunnskap om lidelsen og jobber for å bedre behandlingstilbudet.
Orange Volunteers
Orange Volunteers (OV) er en organisasjon som oppsto gjennom et utbrudd fra andre lojalistiske paramilitære grupper i Nord-Irland.
OV oppsto i 1998 i forbindelse med krisen i Dumcree, der Royal Ulster Constabulary og det militære nektet medlemmer og sympatisører av Oransjeordenen i Portadown å marsjere gjennom et katolsk boligområde. Organisasjonen består stort sett av tidligere medlemmer av Ulster Volunteer Force som ikke støtter fredsprosessen i Nord-Irland. De er kjent for å utføre angrep på katolske kirker og bedrifter i Nord-Irland for å forhindre politiske avtaler med irske nasjonalister. Et av deres første samordnede angrep var på 11 katolske kirker, begrunnet av den daværende lederen Clifford Peeples med at de var bastioner for antikrist. Peeples forlot senere organisasjonen og er i dag pastor i Elip Pentecostal Church. På toppen av sin styrke hadde de rundt 20 medlemmer, hvorav noen hadde erfaring med bombeproduksjon. OV antas å ha stått bak en rekke bombeangrep, og ville ifølge egne utsagn konsentrere aktiviteten sin på å ta livet av frigitte fanger fra PIRA.
OV erklærte våpenhvile i 2000, men avblåste denne året etter. Organisasjonen regnes imidlertid ikke som spesielt aktiv, og står blant annet ikke lenger på USAs liste over internasjonale terroristorganisasjoner.
Orange Volunteers var også navnet på en paramilitær organisasjon som eksisterte på 1970-tallet.
Eivind Erichsen
Han var en av Norges mektigste embetsmenn i etterkrigstiden, som departementsråd i Finansdepartementet (finansråd) i 28 år, fra 1958 til han i 1986 overlot denne mektige stillingen til Tormod Hermansen.
Liv og virke
Erichsen tok økonomisk embetseksamen ved Universitetet i Oslo i 1943, og var ut krigen funksjonær i Statistisk sentralbyrå. Det første etterkrigsåret jobbet han ved Nortraship i New York, og fikk så Rockefeller-stipend fram til han i 1947 ble konsulent i det mektige Finansdepartementet hjemme i Norge.
Allerede 1948 etterfulgte han den senere nobelprisvinner Trygve Haavelmo som byråsjef, i Handelsdepartementet, og flyttet deretter tilbake til Finansdepartementet som ekspedisjonssjef i Økonomiavdelingen 1952–1956. Fra 1956 til 1957 var han direktør for OECD i Paris. Han ble utnevnt til finansråd i Finansdepartementet i 1958, og satt i denne stillingen helt til 1986. Han var imidlertid utviklingsrådgiver i Pakistan i perioden 1967–1968.
Som finansråd var Erichsen i 28 år øverste leder for Finansdepartementets embetsverk, i hele den vekstperioden som fulgte etter nedgangskonjunkturen 1957-58. Han tjente hele fjorten finansministre fra ulike partier, også gjennom den vanskelige EF-striden i 1972 som engasjerte mange embetsmenn i departementet. Erichsen mente at Erik Brofoss, Trygve Bratteli, Per Kleppe og Rolf Presthus var de beste finansministrene.
I alle år var han en ivrig friluftsmann. Han nedla gjennom en årrekke et stort arbeid for Statens friluftsråd (formann 1965–82) og var en pådriver bak opprettelsen av Miljøverndepartementet i 1972.
Christian Noyer
Christian Noyer (født 6. oktober 1950 i Soisy-sous-Montmorency, Val-d'Oise) er en høytstående fransk embedsmann. Styreleder i Den internasjonale oppgjørsbanken (2010), styreleder i Banque de France (2003) og vararepresentant i styret i IMF. Tidligere visepresident for styret i Den europeiske sentralbanken (1998–2002).
Büyük Menderes
Büyük Menderes er ei elv i sørvestlige Anatolia i Tyrkia. I antikken ble den kalt Μαίανδρος (Maíandros) på gresk og Maeander på latin.
Elva springer ut nær Dinar og renner vestover i en bred dal, som egentlig er en graben. Den var allerede i antikken berømt for sine mange slyngninger, og navnet på elva er opphavet til meanderbord og den naturgeografiske betegnelsen meander. Elva renner ut i Egeerhavet nær den antikke byen Milet.
Det er 34 fiskearter i Büyük Menderes. 19 er endemiske og 6 er innført av mennesker.
Hans Jürgen Kallmann
Hans Jürgen Kallmann (født 20. mai 1908 i Wollstein, Provinsen Posen, død 6. mars 1991 i Pullach im Isartal) var en tysk maler.
Kallmann vokste opp i Halle an der Saale, men bodde som kunstner i Berlin fra 1930 til 1944. Han ble erklært som entartet av naziregimet med maleforbud i 1937. To av hans bilder er listet opp som beslaglagt. I 1949 fikk han tilbud om ansettelse ved universitetet i Caracas, Venezuela som professor i akt- og portrettmaleri. Han ble der i 3 år.
I 1952 kom han tilbake til Tyskland, og slo seg ned i Pullach nær München hvor han ble livet ut.
I midten av 1950-tallet slo han gjennom som portrettmaler, med flere kjente personligheter innen vitenskap, kultur og politikk på kundelisten. (Eksempelvis: Konrad Adenauer og Bertolt Brecht).
Hans foretrukne malemetoder var oljemaleri – og en spesiell blanding av tempera og pastell. Oppskriften var og forble hans hemmelighet. I tegning brukte han tegnekull, pastellkritt og fra 1950-årene en spesiell lysekte filtpenn.
Hans inspirasjonskilder var de tyske impresjonistene Max Slevogt og Max Liebermann, men med trekk også fra ekspresjonismen. Etterhvert utviklet han sin egen stil, som var nær til naturens former, men med ekspresjonistiske trekk. (Man kan si at han malte det han så, etter at det var bearbeidet kunstnerisk.
I 1992 åpnet en stiftelse Kallmann-Museum i Ismaning nær München, der hans livsverk nå befinner seg. Han ble også tildelt den bayerske fortjenestemedalje.
Euryclytosemia
Euryclytosemia er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare énh kjent art.
Utseende
En middelsstore, avlange, lyst brunlig trebukk. Antennene er en del lengre enn kroppen og nokså tynne. Pronotum er nærmest kvadratisk sett ovenfra, med en kort pigg midt på hver sidekant. Dekkvingene er nesten jevnbrede med markerte "skuldre".
Levevis
Larvene lever inne i død ved, gjerne små kvister av løvtrær. De kan også finnes inne i store urter, for eksempel arter av vortemelk-slekten. Disse artene er ikke spesialiserte og en art kan ofte utnytte flere ulike vertsplanter.
Utbredelse
Arten er kjent fra Ryukyuøyene og Taiwan.
Live Rust
Live Rust er et konsertalbum fra Neil Young med Crazy Horse, utgitt i 1979. Opptakene ble gjort den 22. oktober 1978 i Cow Palace i San Francisco. Albumet ble produsert av David Briggs og Tim Mulligan.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Neil Young unntatt hvor annet er notert.
Guttorm Granum
Guttorm Granum (født 4. juli 1904 i Vardal, død 14. september 1963) var en norsk politiker som representerte Høyre. Han satt på Stortinget i tre stortingsperioder, den første fra 1950 til 1953, deretter fra 1958 frem til sin død i 1963. Trygve Owren tok over Granums sete etter hans død.
Renate Groenewold
Renate Titzia Groenewold (født 8. oktober 1976 i Veendam) er en nederlandsk skøyteløper.
Hun vant sølv på 3000 meter under OL 2002 i Salt Lake City, og oppnådde samme plassering på samme distanse fire år senere under OL 2006 i Torino.
The Firing Line
The Firing Line er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Charles Maigne.
Renate Groenewold
I 2004 ble hun allround-verdensmester.
The Firing Line
Handling
I stedet kveler Sheila følelsene sine for Garry Hamil, og streber etter å opprettholde ekteskapet med Louis. Men etter at en tragedie inntreffer, står hun snart overfor enda et dilemma.
Ljuban
Ljuban (russisk: Любань) er en by i Leningrad oblast i Russland. Den ligger ved elva Tigoda, 85 km sørøst for St. Petersburg. Innbyggertall: 4 616 (folketelling 2002), 5 078 (folketelling 1989).
Bosetningen har vært kjent siden 1400-tallet. Bystatus ble innvilget i 1912. Jernbanen Moskva–St. Petersburg (åpnet som Nikolajbanen i 1851) går gjennom byen. Den viktigste industrivirksomheten i byen er et sagbruk.
Parabybe
Parabybe er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
Apomecynini er gjerne middelsstore, avlange, grå- eller brunaktige trebukker.
Utbredelse
Arten er bare kjent fra øyene Siberut og Sipura i Mentawaiøyene, Indonesia.
Just Mathias Thiele
Just Mathias Thiele (født 13. desember 1795 i København, død 9. november 1874 samme sted) var en dansk forfatter, kunsthistoriker, museumsmann og bibliotekar.
Thiele var ansatt ved Det Kongelige Bibliotek fra 1817 til 1835; som sekretær fra 1829. I denne perioden arbeidet han med datidens 70 000 kopperstikk biblioteket eide, reddet samlingen fra forfall og dannet grunnlaget for dagens samling ved Den Kongelige Kobberstiksamling. Han ble Kobberstiksamlingens første inspektør i 1835, direktør fra 1861. Ved Kunstakademiet i København var han sekretær og bibliotekar i årene 1825-71, med tittel av professor og bolig på Charlottenborg fra 1828.