cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Enkeltvedtak
Legaldefinisjon
Forvaltningsloven bestemmer også at avgjørelser som gjelder «ansettelse, oppsigelse, suspensjon, avskjed eller forflytting av offentlig tjenestemann» skal regnes som enkeltvedtak. Dermed vil ikke slike forhold anses for å bygge på kontrakt eller anses for å ikke rette seg mot «private personer».
MF «Trondenes»
MF «Trondenes», er en åpen pendelferge som ble bygd som MF «Tau» for Det Stavangerske Dampskibsselskab i 1982.
Enkeltvedtak
Legaldefinisjon
Videre bestemmer forvaltningsloven at «avgjørelser som gjelder avvising av en sak eller bruk av særlige tvangsmidler for å få gjennomført et vedtak» også er enkeltvedtak. . Dette ville etter hovedregelen ikke falt innenfor vedtaksbegrepet ettersom det «prosessledende» / «saksstyrende» avgjørelser, altså ledd i behandlingen av en annen sak.
Holtet (Harstad)
Holtet er en bydel i Harstad i Troms. Den ligger mellom Medkila og Breivika, rundt fem kilometer sør for Harstad sentrum.
MF «Trondenes»
I 1990 ble den overført til Rogaland Trafikkselskap. Den ble solgt til Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap i 2003 og omdøpt MF «Odda». Den gikk inntil 2011 i sambandet Skjersholmane–Ranavik. Høsten 2011 ble den solgt til Bjørklids Ferjerederi på Lyngseidet og satt i trafikk på sambandet over Lyngen mellom Olderdalen og Lyngseidet på fylkesvei 91 under sitt daværende navn MF Goalsevarre. Mai 2021 tok Torghatten Nord over fergen og omdøpte den til MF «Trondenes» mens den lå inne til service og lakkering i Harstad. Den var søsterskip til MF «Strand» (1982) som ble hugget opp i 2017.
Holtet (Harstad)
Holtet har ca. 300 innbyggere. Riksvei 83 passerer gjennom stedet.
Marshalløyene under OL
Marshalløyene deltok første gang i olympiske leker under Sommer-OL 2008 i Beijing. De har aldri deltatt i vinterlekene. Marshalløyene har aldri vunnet noen medalje.
Jaguarciklide
Jaguarciklide er en art i gruppen ciklider. Den lever ved atlanterhavskysten på Honduras og Costa Rica i Mellom-Amerika. Det vitenskapelige epitetet managuensis betyr «fra Managua».
Det er en matfisk, og finnes også i akvariehandelen. Den blir 55-63 cm lang. Dette er en kjøttetende fisk. De lever stort sett av småfisk og større virvelløse dyr. De foretrekker grumsete og næringsrike innsjøer, og finnes ofte i varmt vann med lavt innhold av oksygen, med en pH på mellom 7 og 8,7, en hardhet på 10-15 dGH, og en temperatur på mellom 25 og 36 °C.
Hellen
Hellen (gresk: Ἕλλην) var den mytologiske patriarken eller stamfaren for hellenerne (Ἕλληνες). Hellens navn er således et annet navn på grekere.
I henhold til gresk mytologi var Hellen sønn av Devkalion og Pyrrha, de to eneste som overlevde den greske utgaven av myten om syndfloden. Han var bror av Amphiktyon og far til Aiolos, Xuthos, og Doros. I henhold til Hesiods Kvinnekatalog var hans sønner selv stamfedre til de fremste folkestammene i antikkens Hellas: Aiolos til aiolere; Doros for dorere; og Xuthos for arkaierne og jonerne gjennom sine sønner Akaios og Ion.
De erobret det greske området Fthia, eller Phthia (det sørligste området i regionen Thessalia), og spredte seg deretter ifølge mytene ut over hele Hellas. Folket ble kalt for hellenere (grekere) etter deres stamfar. Etnonymet hellenere er datert tilbake til minst Homers tid. I Iliaden er «Hellas» (Ἑλλάς) og hellenere navn gitt en stamme (også kalt for «myrmidonere») bosatt i Fthia, ledet av helten Akilles.
Scottish League Cup
Scottish League Cup er en fotballturnering som er åpne for de 42 klubbene som deltok i Scottish Football League og Scottish Premier League, senere i Scottish Professional Football League.
Som Scottish Cup, avvikles turneringen som en enkel utslagsturnering hvor lagene settes opp parvis mot hverandre etter loddtrekning. Hvem som får hjemmebane avgjøres også gjennom loddtrekningen. Uavgjorte kamper går til ekstraomganger og eventuelt straffekonkurranse.
Semifinalene og finalene spiller normalt på Hampden Park i Glasgow.
Marie Antoinette av Frankrike
Marie Antoinette (uttales /maʀi ɑ̃twanɛt/; født 2. november 1755 i Wien som Maria Antonia Josepha Johanna, henrettet 16. oktober 1793 i Paris) var en østerriksk prinsesse (erkehertuginne) av huset Habsburg-Lothringen og ble gjennom sitt ekteskap med Ludvig XVI i 1774 dronning av Frankrike.
Scottish League Cup
Fram til 1995 fikk vinneren deltakelse i europacup-turneringene, men mistet dette da Skottland fikk færre lag med i disse turneringene.
Marie Antoinette av Frankrike
Bakgrunn
Marie Antoinette var det nest yngste av 16 barn av det tysk-romerske keiserparet Frans I Stefan og Maria Teresia.
Hun vokste opp ved Habsburghoffet i Wien og ble som 12-årig forlovet med den franske kronprins (Dauphin), Ludvig August av Bourbon (Louis Auguste de Bourbon).
Ekteskap med Ludvig
Marie Antoinette og Ludvig ble gift pr stedfortreder den 19. april 1770 i Wien og personlig den 16. mai 1770 i Versailles. Marie Antoinette var på dette tidspunkt fjorten år gammel, mens Ludvig var seksten. De ble bosatt i slottet i Versailles. Ekteskapet kom i stand som pant på alliansen mellom Frankrike og Østerrike. Alliansen var ikke populær i Frankrike, og Marie Antoinette fikk få venner ved hoffet.
Ekteskapet gikk ikke godt i starten, og det unge kongelige par hadde problemer med å fullbyrde ekteskapet. Fire år etter, i 1774, døde Ludvigs farfar, og Ludvig ble så salvet som konge som nittenåring. Dermed var Marie Antoinette dronning av Frankrike.
Dronning av Frankrike
Dronningen druknet sine sorger og problemer i fornøyelser. Av omverdenen ble hun dermed ansett som munter og tankeløs. Hun brukte store summer på luksuriøse kjoler, sko og smykker. Hun besøkte jevnlig Paris for å gå på ball og operaer. Hun spilte konstant og stiftet gjeld som hennes mann betalte. Denne oppførselen la grunnlaget for mange rykter om dronningens liv. Hun var ung, naiv, arrogant og nektet å ta hoffritualene seriøst og ble derfor også upopulær ved hoffet.
Det kongelige ekteskap skrantet stadig. Keiserinne Maria Theresa var bekymret og sendte Marie-Antoinettes eldste bror til å rådgi dem. Besøket var en suksess og 16 måneder etter fødte dronningen i 1778 deres første barn. Hun var da knapt 23 år.
Etter Marie Thérése Charlotte fulgte to gutter og en pike. Den første datters fødsel markerte en ny begynnelse i dronningens liv. Hun ble mer opptatt av barnas oppdragelse, og hun trakk seg tilbake fra hoffet til sitt lystslott, Petit Trianon.
Hun er blitt tillagt, sannsynligvis feilaktig, sitatet Qu'ils mangent de la brioche! (la dem spise kake) da hun ble konfrontert med at folket manglet brød. (Påstanden lever imidlertid videre som en faktoide. ) Det tok folk som et bevis for hennes ansvarsløshet og hennes naive tankegang i forhold til folket da hun under hungersnøden i Paris kommenterte folkets rop om hjelp om mat. Setningen ble brukt i Jean-Jacques Rousseaus «Les Confessions», da Marie bare var ti år gammel, og de fleste mener at Rousseau selv oppfant det, eller at det var sagt av Maria Theresia av Spania, hustru av Ludvig XIV av Frankrike. Marie-Antoinette var meget upopulær og mange tilskriver henne setningen på grunn av hennes ry som en kald og distansert person.
Augusto César Sandino
Sandino ble myrdet i 1934 på ordre fra generalen Anastasio Somoza García, som senere skulle grunnlegge et diktatur i landet. Sandinistbevegelsen, som ble grunnlagte i 1961, tok sitt navn etter ham. I 1979 klarte sandinistene å styrte Somozadiktaturet som hadde styrt Nicaragua siden 1936.
Marie Antoinette av Frankrike
Dronning av Frankrike
Marie Antoinettes liv er beskrevet som ødselt, ansvarsløst og frivolt. Kildene var primært de beryktede pamfletter, utgitt av dubiøse trykkerier. Et vesentlig kritikkpunkt av nettopp kritikken av hennes livsførsel som for eksempel de forvrengte og lite velvillge gjengivelser av spekulasjoner rundt den såkalte affæren om diamanthalsbåndet og tildels grenseløse spekulasjoner om affærer med hoffolk.
Termoklin
En termoklin er et sjikt i hav eller sjø der temperaturen endres meget raskt innen et lite dybdeintervall. Under det termokline sjiktet blir det ekstremt syrefattig når organisk materiale brytes ned og store mengder hydrogensulfid kan dannes.
Marie Antoinette av Frankrike
Den franske revolusjon
Hun ble etter stormen på Bastillen i 1789 ført til Tuileriene i Paris med sin familie. Herfra prøvde hun både å forhandle med grev Mirabeau for å sikre stillingen til kongehuset, og samtidig å få hjelp fra Østerrike for å slå ned revolusjonen. Her bodde hun også både før og etter det mislykkede fluktforsøket i 1791 som var planlagt av dronningen og den svenske adelsmann Axel von Fersen d.y.. Kongen og hans familie ble stoppet i byen Varennes og ført tilbake til Paris. Deretter ble monarkiet vedtatt avskaffet, og kongefamilien ble innesperret i Temple-tårnet i Paris.
Termoklin
I de fleste svenske vann ligger termoklinen på mindre enn 10 meters dyp, på grunn av det relativt kalde nordiske klimaet. Nedbrytningen av organisk materiale under termoklinen går ekstremt langsomt på grunn av syrebristen og den lave temperaturen, hvilket normalt gir opphav tll en veldig gjørmete/mudrete bunn som avgir sumpgass.
Marie Antoinette av Frankrike
Den franske revolusjon
Den 21. januar 1793 ble Ludvig henrettet på giljotinen. Marie Antoinette satt fremdeles fengslet og beskrives som apatisk, uten matlyst og kledd i enkeklær. Hun hadde sønnen Ludvig på 8 år hos seg, men i juli ble han tatt fra henne med makt. Utpå sensommeren ble hun overført til la Conciergerie, en borg midt i Paris. Så ble den tidligere dronning stilt for retten, anklaget for forbrytelser mot den franske nasjon, for å holde orgier på slottet Versailles og for incest mot den 8-årige kronprins (den anklagen ble imidlertid frafalt, etter at hun tårevått appellerte til alle Frankrikes mødre). Hun ble dømt den 16. oktober og henrettet.
Augusto César Sandino
Bakgrunn
Augusto César Sandino het opprinnelig Augusto Nicolás Calderón Sandino og var uekte sønn av en velstående spanskættet godseier, f Gregorío Sandino, og en bondejente. Moren var en innfødt, Margarita Calderón, som var tjenestejente i Sandino-familien. Sandino levde med moren til han var ni år gammel, da garen tok ham til seg og sørget for at han fikk utdannelse.
Marie Antoinette av Frankrike
Den franske revolusjon
Hun ble kjørt til skafottet i en åpen kjerre. «Horen var dristig og uforskammet til det siste», skrev en avis dagen etter. Hennes siste ord på giljotinen, da hun kom til å trå på bøddelens fot, var, i henhold til en usikker overlevering:
Gravsted
Hennes legeme ble slengt i en umerket grav i Madeleine-gravfeltet (cimetière de la Madeleine) i rue d'Anjou. (Dette gravfeltet ble stengt det påfølgende år.)
Augusto César Sandino
Bakgrunn
Frem til han var 26 år gammel drev han for det meste med jordbruksarbeid, men en dag angrep Sandino og prøvde å drepe Dagoberto Rivas, sønn av en konservativ borger, som hadde fremført nedsettende ord om Sandinos mor. Sandino flyktet til Honduras, og så Guatemala. Utover i 1920-årene tok han arbeid som funksjonær i flere USA-eide selskap i Mellom-Amerika.
I 1923 kom han til Mexico, der han arbeidet som mekaniker i et USA-eid oljeselskap. På den tiden pågikk det arbeidskamper mot de amerikanske selskaper. Den sterkt nasjonalistiske og fiendtlige holdningen blant amerikanerne kan se ut til å ha vært medvirkende til hans senere politiske holdninger. Sandino var imidlertid i kontakrt meg mange og meget; syvendedags-adventister, spiritistiske guruer og anti-imperialister, anarkister og kommuunister. Han tok til seg den anti-klerikalisme som preget den meksikanske revolusjon og en stedegen ideologi, indigenismo, som glorifiserte den gamle indianske arv.
Opprører
I 1926 reiste han tilbake til Nicaragua og sluttet seg til motstanden mot USAs militære nærvær. Da Sandino kom til Nicaragua holdt det akkurat på å bryte ut et nytt liberalt opprør. Sandino organiserte og væpnet derfor en gruppe av gruvearbeidere, som sluttet seg til det liberale opprøret. Opprørerne, som hadde fått støtte av Mexico, var nær ved å innta hovedstaden Managua da USA intervenerte på de konservatives side. Sandinos tropper var de eneste som ikke sluttet seg til den påfølgende forsoning mellom USA og de liberale opprørerne i 1927.
Sandino opprettet bondekooperativer i Nueva Segovia og fortsatte med motstanden, som ble sett på som det første eksempelet på geriljakrig i Latin-Amerika. Etter at USA hadde forlatt landet og gitt det sikkerheitsmessige ansvaret videre til Nasjonalgarden i 1933, undertegnet han en fredsavtale. Lederen for Nasjonalgarden, Anastasio Somoza Garcia, så likevel på Sandino som en makttrussel. Etter et møte i februar 1934 ble han derfor arrestert og drept av Nasjonalgarden.
Myla
Myla (russisk: Мыла) er ei elv i republikken Komi i Russland. Den er ei høyre sideelv til Tsilma og er 186 kilometer lang, med et nedbørfelt på 2 700 km².
Elva har utspring på Timanhøydene, nordvest i republikken Komi og nær grensa til Arkhangelsk oblast. Den renner først mot øst, men snur så nordover. Elveløpet er svært svingete og meanderende. Det ligger flere landsbyer langs elva. Myla munner ut i Tsilma fem kilometer nedstrøms landsbyen Myla. De største sideelvene er Verkhnjaja Valsa («Øvre Valsa») og Kamennaja Valsa («Steinete Valsa»), som begge kommer fra vest (venstre).
Marie Antoinette av Frankrike
Gravsted
Både Marie Antoinettes og Ludvig XVIs jordiske levninger ble ekshumert den 18. januar 1815, under Bourbonrestaurasjonen, da comte de Provence var blitt kong Ludvig XVIII. En kristen begravelse av de kongelige levninger fant sted tre dager etter, den 21. januar, i de franske kongers nekropolis i St. Denis-basilikaen.
Myla
Elva er farbar med kano. Det ble tidligere drevet tømmerfløting på elva.
Marsberg
Marsberg er en middelstor by i Sauerland i Hochsauerlandkreis i Regierungsbezirk Arnsberg i Nordrhein-Westfalen. Byen har 20 800 innbyggere (31. desember 2010).
Johannes av Brienne
Johannes av Brienne (Johannes I, født ca. 1170, død 27. mars 1237) var konge av Jerusalem fra 1210 til 1212, regent fra 1212 til 1225, og keiser i Det latinske riket i Konstantinopel fra 1229 til 1237. Han var yngste sønn av grev Erard II av Brienne, en rik adelsmann fra provinsen Champagne. Johannes var egentlig tiltenkt en kirkelig karriere, men etter at broren, Walter III av Brienne, døde overtok han styret i Brienne på vegne av sin yngre nevø Walter IV av Brienne som bodde i Sør-Italia.
Hans tidlige liv
Johannes’ far, Erard II, ble drept under det tredje korstogs beleiring av Acre i 1191. Hans eldste bror Walter III av Brienne døde i juni 1205 i kamper i Sør-Italia, og enken Elvira fødte en sønn etter farens død, Walter IV av Brienne. Denne sønnen vokste opp i Italia, og Johannes overtok da tittelen hertug av Brienne og styrte på sin nevøs vegne fra 1205 ettersom Erards sønn nr. to, William av Brienne, var død allerede i 1199.
Konge av Jerusalem
I kongeriket Jerusalem hadde dronning Isabella I av Jerusalem dødd i aril 1205. Hennes tretten år gamle datter Maria av Montferrat overtok tronen, men var under regentskap fram til hun var sytten år. De franske baronene og adelsmennene som utgjorde makteliten i Jerusalem ønsket nå at Maria skulle gifte seg med Johannes av Brienne. Baronene hadde blitt tilrådd dette ekteskapet av kong Filip II August av Frankrike. Ettersom Johannes ikke var noen rik mann fikk han også med en betydelig pengesum fra Filip II og fra pave Innocens III. Han ankom Acre den 13. september 1210 og ble gift med Maria av patriarken i Jerusalem, Albert Avogadro, og paret ble kronet i Tyr 3. oktober 1210. Maria døde allerede i 1212, og Johannes overtok da som regent for deres nyfødte barn, Isabella II av Jerusalem. Den innflytelsesrike Johannes av Ibelin forsøkte å frata ham makten. Johannes av Ibelin var (noe omstridt) leder for Det femte korstog, og han fikk herredømme over Damietta i Egypt som korsfarerne hadde inntatt i 1219. Han hevdet også retten til Det armenske kongedømmet Kilikia på vegne av sin andre kone Stefanie av Armenia i 1220. Da imidlerid Stefania og parets nyfødte sønn døde samme år dro Johannes tilbake til Egypt. Det femte korstog endte også med nederlag da egypterne gjenerobret Damietta i 1221.
Johannes ble den første konge av Jerusalem som besøkte Europa (Italia, Frankrike, England, Kongedømmet León, Kongedømmet Castilla og Tyskland) for å søke støtte til det hellige land. Han giftet bort sin datter Isabella til keiser Fredrik II av Det tysk-romerske rike i 1225, og Fredrik overtok kongetittelen i Kongeriket Jerusalem mens Johannes måtte avslutte sin regentperiode. Selv om pavene prøvde å overtale Frederik til å gjeninnsette Johannes, betraktet Jerusalem-baronene Fredrik som sin lovlige hersker.
Keiser av Konstantinopel
Johannes ble valgt til keiser i 1229 og kronet i Konstantinopel i 1231, men han satte som krav at den mindreårige Balduin II skulle gifte seg med hans datter Marie. Han satte også som krav at selv om Balduin II ble keiser når han nådde myndighetsalderen 20 år, skulle Johannes fortsatt være medkeiser til sin død. Traktaten om dette ble undertegnet i Perugia og ble bekreftet av pave Gregor IX i april 1229 etter flere måneders forhandlinger.
Johannes dro til Frankrike for å rekruttere soldater som skulle følge med ham til Konstantinopel. Pave Gregor IX utropte ikke denne ekspedisjonen til det latinske imperiet for et korstog, men lovet pavelige rettigheter til korsfarere som fulgte Johannes og undertegnet en fredsavtale mellom Ludvig IX av Frankrike og Hugo X av Lusignan. Han kom tilbake til Italia i slutten av 1230. I Italia signerte hans utsending en traktat med dogen i Venezia, Jacopo Tiepolo, om å sende 500 riddere og 5000 menige som skulle ledsage Johannes til Konstantinopel i bytte for venetianske handelsprivilegier i det latinske riket.
Styret i Konstantinopel
Johannes ble kronet til keiser høsten 1231, men da var rikets territorium redusert til et lite område rundt Konstantinopel. Venetianerne oppfordret ham til å gå til krig mor Johannes III Vatatzes i Nikea etter at de hadde støttet et opprør mot latinerne på Kreta. Da Johannes vegret seg mot å invadere Nikea, reiste de fleste venetianske ridderne hjem igjen. Johannes oppnådde imidlertid å få finansiell støtte fra Geoffrey II av Fyrstedømmet Arkhaia.
Bretagnes historie
Bretagnes historie kan referere til den samlede historien til den franske halvøya som ligger mellom Den engelske kanal og Biscayabukten, eller dannelsen og utviklingen av den særskilte bretonske kulturen og staten i tidlig middelalder og den påfølgende historien til denne staten fra kongedømme til hertugdømme og til den ble del av Frankrike. I denne sammenhengen vil den samlede historien til halvøya og området som kalles for Bretagne være emne fra de eldste tider og fram til i dag.
Johannes av Brienne
Styret i Konstantinopel
En venetiansk flåte tvang Vatatzes flåtestyrker til å trekke seg tilbake, men etter at venetianerne dro hjem, invaderte grekerne og bulgarerne Konstantinopel igjen i november 1235. Johannes sendte brev til både europeiske monarker og til pave Gregor IX hvor han oppfordret korsfarerne til å forsvare Konstantinopel i stedet for det hellige land. En kombinert flåtestyrke fra Venezia, Genova, Pisa og fra Geoffrey II av Achaea brøt gjennom blokkaden. Ivan Asen brøt etter hvert ut av alliansen med Vatatzes, som ble tvunget til å avslutte beleiringen i 1236.
Død
Johannes av Brienne døde året etter, i 1237. Ifølge tre 1300-tallsforfattere (Matthew Paris, Salimbene di Adam og Bernard av Besse) ble Johannes fransiskanermunk før han døde. De er enige om at Johns Fallende helse bidro til hans konvertering, men Bernard beskrev også en gjentatt visjon om en gammel mann som oppfordret keiseren til å bli med i fransiskanerordenen. De fleste kilder fra 1200-tallet antyder at Johannes døde mellom 19. og 23. mars 1237, og han ble den eneste latinske keiseren som døde i Konstantinopel. Ifølge Tales of the Minstrel of Reims (fra 13. århundre) ble han begravet i Hagia Sofia i Konstantinopel.
Bretagnes historie
Det førbretonske Armorica omfatter en megalittkultur i oldtiden og var områder for keltiske stammer som eksisterte før romersk styre. Etter at Romerriket kollapset kom det en storstilt utvandring fra de sørlige områdene av Britannia som førte til grunnleggelsen av en britisk bosetning som var tilknyttet hjemlandene i Wales og Cornwall. Det uavhengige bretonske kongedømmet utviklet seg til hertugdømmet Bretagne før det senere ble forent i union med Frankrike som en provins. Etter den franske revolusjon ble Bretagne nedlagt som en administrativ enhet, men fortsatte å opprettholde sin særskilte kulturelle identitet. Dens administrative eksistens ble rekonstituert, om enn i redusert utgave, som regionen Bretagne på midten av 1900-tallet.
Johannes av Brienne
Familie
Johannes første kone, Maria av Montferrat (født 1191), var det eneste barnet til Isabella I av Jerusalem og hennes andre ektemann, Konrad av Montferrat. Maria arvet dronningtittelen i Jerusalem fra sin mor i 1205. Johannes og Marias eneste barn, Isabella (også kjent under navnet Yolanda), ble født i slutten av 1212 og hennes mor døde rett etter fødselen.
Bretagnes historie
Forhistorisk tid
Bretagne ble aldri islagt under istiden eller kvartærtiden på grunn av regionens beliggenhet ved kysten og mangel på betydelige fjellkjeder. Selv om landet var fritt for isbreer var det paleolittiske Bretagne kaldere sammenlignet med i det 21. århundre. Det klima som i dag gir grobunn for reinsdyr i de nordligste områdene av dagens Europa tilsvarer det klima som Bretagne hadde på istiden. Det ga derimot ikke god grobunn for menneskelig aktivitet i større utstrekning og kun et lite antall paleolittiske funnsteder er blitt avdekket. Et av disse er et overdekke i fjellet Perros-Guirec i nærheten av Rochworn. Den eneste hulen som er kjent er Roc'h Toul i nærheten av Guiclan (Finistère). I denne er ble det funnet rundt 200 gjenstander. Denne bosetningen knyttes til Aziliankulturen fra slutten av den paleolittiske tiden.
Johannes av Brienne
Familie
Stephania av Armenia ble Johannes' andre kone i 1214. Hun var den eneste datteren til kong Leo I av Armenia og hans første kone Isabelle av Antioch. Stephania fødte en sønn i 1220, men både hun og sønnen døde samme år.
Bretagnes historie
Forhistorisk tid
De best kjente mesolittiske stedene i Bretagne er gravplassene på øyene Hoëdic og Téviec i Morbihan med henholdsvis 10 og 9 graver. De kollektive gravene er plassert i skjellmøddinger uten egentlig orden. Gravene er dekket med steiner som danner en form for kuppel. Det er rike gravgaver som flintredskaper, graverte bein, smykker av skjell som demonstrerer en form for velstand fra dette jeger-samler-samfunnet hvor fisk var en viktig matkilde.
Johannes av Brienne
Familie
Johannes giftet seg for tredje gang i 1224 med Berengaria av León, datter av Alfonso IX av León og Berengaria av Kastilla. De hadde fire kjente barn:
Bretagnes historie
Forhistorisk tid
Villeneuve-Saint-Germain-kulturens mest vestlige utstrekning som en del av den båndkeramiske kulturen er funnet i østlige Bretagne ved Le Haut Meé. Glimmerskifer for armbånd fra den østlige utkanten av det bretonske fjellparti er funnet i bosetninger rundt Paris og viser en utstrakt handel. Et armbånd med polerte steiner av amfibolitt fra Groix som er funnet i en grav fra denne kulturen viser også til en handel innenfor de lokale mesolittiske samfunnene.
De tidligste lange jordhaugene er datert til midten av 4000-tallet f.Kr. og funnet i Barnenez. De tidligste ganggravene er generelt datert til mellom 4000 og 3000 f.Kr., fulgt av utviklede passasjegraver mellom 3000 og 2500 f.Kr. I den senere neolittiske tid ble gallerigraver (fransk allées couvertes) og enkle dysser den fremherskende type av gravmonument. En del ganggraver er dekorert med innrissede linjer som er vanskelig å tolke, eksempelvis i Gavrinis og Locmariaquer.
I tillegg til å bygge gravmonumenter, har befolkningen transportert tusenvis av store steinblokker (megalitter kilometervis for å plassere dem i linjer eller buer omkring byen Carnac. Selv om befolkningen gjennom århundrene har nytt godt av disse til forskjellige byggeprosjekter, står der fortsatt om lag 3 000 steiner igjen, foruten et stort antall dysser. Aktivitetene viser at det på den tid har eksistert et velordnet samfunn, med tydelig hierarkisk spesialisering og god teknisk innsikt. Alle slike minner ble fredet ca. 1880, men det tok tid før dette slo igjennom hos lokalbefolkningen. En viktig grunn til at så mye fortsatt er bevart, er at jordsmonnet er så skrinnt at det ikke egner seg til annet enn sauehold, og at bebyggelsen ikke var spredt til området før i nyere tid.
Steinsirkler som Er Lannic med en dobbeloval av stående steiner og en jordvoll har tidvis avslørt levninger og keramikk fra bosetninger.
Fra slutten av 2000-tallet f.Kr. ble flint importert fra det franske innlandet som Le Grand-Pressigny i en visst antall. En form for bretonske økser ble eksportert, blant annet til Britannia.
Bronsealderen
Den tidligste bronsealderen er vanligvis antatt å ha vokst ut av traktbegerkulturen med innflytelse fra både Wessex-kulturen og Úněticekulturen. I tidlig bronsealder er det funnet rike enkeltgraver under gravhøyder som indikerer en fullstendig endring av den sosiale strukturen. De bretonske gravhøydene har blitt delt i to serier, den første fra tiden 1900-1600 f.Kr. og den andre fra tiden 1600-1400 f.Kr. Fra den første gruppen kan de bli funnet vestlige Bretagne i opptil 50 i diameter og rundt 6 meter høye. Noen få stykker er funnet i Normandie. Gravhøydene består av en liten steinrøys over en steinkiste, eller trekiste som inneholder den gravlagte. Stundom er kamrene dekket av store steinplater og stundom er det funnet likhus med tak, som ved St. Jude en Bourbriac.
Den siste delen av den tidlige bronsealderen viser begynnelse på utvinning av tinn. Det er funnet hauger med redskap og våpen, men få spor av metallarbeid i graver og bosetninger. Dekorerte spydspisser, flenseøkser, og lange stikkvåpen er typiske. Salterier ved kysten er kjent fra sen bronsealder og framover, eksempelvis ved Curnic, Guissény. Kobber ble importert fra Spania i råblokker, noe som er funnet i forråd i Penfoul, Landelau. Bosetninger har i liten grad blitt utgravd, dog viser Ploubazlanec ved munningen av Trieux et eksempel på en befestet landsby.
Jernalderen
Gullmynter fra Armorica har blitt eksport og funnet så langt unna som Rhinland. Salteri var utbredt i nordlige Armorica, eksempelvis ved Trégor, Ebihens og Enez Vihan i nærheten av Pleumeur-Bodou (Côtes-d'Armor) og øya Yoc'h fra slutten av La Tène-kulturens tidsalder.
Romersk styre
I år 56 f.Kr. ble området erobret av romerne under Julius Cæsar. Hovedmotstanden kom fra Veneti, en sjøfarende gallisk stamme, og etter at de ble nedkjempet ble deres ledere henrettet og folket solgt som slaver. Romerne kalte området for Armorica som var en latinifisering av et keltisk ord for «kyst» og Armorica ble en del av Gallia Lugdunensis. Det moderne franske departementet Côtes-d'Armor har tatt til seg det antikke navnet. Etter reformene til keiser Diokletian ble Armorica en del av bispedømmet Galliarum.
Opprøret til bagaudæ, en stor gruppe arbeidsledige bønder, førte til stor uro og avbefolkning på 200-tallet e.Kr. Tallrike byer ble ødelagt. Tykke lag av svart jord i byene peker mot urban avbefolkning. Under styret til keiser Konstantin den store (307–350) førte til en ny oppblomstring. Tallrike mynter ble preget og nye festninger ble reist ved eksempelvis Brest, Avranches og Le Yaudet. Notitia Dignitatum fra 300-tallet nevner et antall lokale enheter som bemannet festningene Tractus armoricanus et nervicanus, eksempelvis tropper fra Mauritania. Det ble rapportert at frankiske laeti, barbarere, var nådd fram til Rennes. På slutten av 300-tallet ble kristendommen innført, men bevisene for dateringen er skjøre.
Isel
Elva springer ut fra isbreen Umbalkees i en høyde av 2,400 moh., og renner østover som Kleine Isel gjennom Umbaltal og deretter Virgental til Matrei. Der tar den opp den omtrent like store Tauernbach fra venstre og renner videre som Große Isel i dalen, her kalt Iseltal, i sørøstlig retning mot munningen i den (her) mye mindre Drau nær Lienz.
Bretagnes historie
Tidlig middelalder
På 380-tallet kom et stort antall britiske tropper inn i den romerske hæren og kan ha blitt stasjonert i Armorica. Historia Brittonum fra 800-tallet hevder at keiser Magnus Maximus, som trakk romerske tropper ut av Romerske Britannia stasjonerte soldater her. Andre britiske forfattere som Nennius og Gildas nevner en andre bølge av britonere som bosatte seg i Armorica i det påfølgende århundret for å unnslippe invaderende angelsaksere og skottere. Moderne arkeologi har gitt støtte til en andre bølge innvandring fra Storbritannia.
Disse britonere ga regionen dets nåværende navn og bidro til det bretonske språket, Brezhoneg, et søsterspråk til keltiske walisisk og kornisk. For britene ble Bretagne også kalt for «Lillebritannia» for å skille det fra Storbritannia. En gate i London kalt Little Britain var stedet for hertugdømmet Bretagnes ambassade.
Conan Meriadoc, den delvis mytiske grunnleggeren av huset Rohan er nevnt i middelalderens walisiske kilder som den som ledet bosetningen av Bretagne av leiesoldater som tjenestegjorde for Magnus Maximus. Geoffrey av Monmouth hevder at de giftet seg med innfødte kvinner etter å ha skåret av tungene deres for å bevare renheten i deres språk. Denne legenden er formgitt for å forklare det walisiske (brytoniske) navnet for Bretagne, Llydaw, som har sin opprinnelse i lled-taw, det vil si «halvstille». At mennene giftet seg med innfødte kvinner er nok sannsynlig, men avkuttingen av tunger er nok et litterært lån fra antikkens Hellas.
Det er tallrike nedtegnelser av misjonærer fra Britannia i løpet av den andre bølgen, særlig de såkalte «syv grunnlegger-helgenene av Bretagne» og sankt Gildas. Mange bretonske byer har fått navn etter disse helgenene. Den irske helgen Columbanus misjonerte også i Bretagne og er minnet ved Saint-Columban i Carnac.
Den tidligste tekst på bretonsk språk er botanisk avhandling som er datert fra 590, og som sammenligning er den eldste kjente franske tekst fra 843.
I tidlig middelalder var Bretagne delt i tre kongedømmer: Domnonia, Cornouaille (Kernev), og Bro Waroc'h (Broërec) som deretter ble samlet til ett kongedømme og som til slutt ble omdannet til hertugdømmet Bretagne. De første to kongedømmene fikk deres navn fra hjemlandene til de utvandrede stammene fra Britannia, henholdsvis Devon og Cornwall. Bro Waroc'h («landet til Waroch») har fått navn etter en av de første kjente bretonske herskere og som dominerte regionen rundt Vannes (Gwened). Herskerne av Domnonia, som Conomor, søkte å utvide sine områder og hevdet overherredømme av alle bretonere, noe som førte til stadig strid med andre lokale høvdinger.
Det første forente kongedømmet Bretagne ble grunnlagt av Nominoë i 845 da den bretonske hæren beseiret hæren til Frankrikes konge, Karl den skallede, i slaget ved Ballon i den østlige delen av Bretagne i nærheten av Redon og den franske grensen. Nominoë fikk kontroll over de betydelige byene som Rennes og Nantes som tidligere hadde vært en del av den franske grensesonen.
Kontroll over Rennes, Nantes og Pays de Retz ble sikret da den franske hæren ble beseiret for andre i 851 i slaget ved Jengland. Bretonene ble ledet av kong Erispoë og konklusjonen ble at Karl den skallede ble nødt til å anerkjenne Bretagnes selvstendighet og grensene mot Frankrike ble bestemt og ble siden grensene for det historiske hertugdømmet og den senere franske provinsen.
Høymiddelalderen
Bretonene gikk med i opprøret i 1173-1174 mot kong Henrik II av England. Henriks sønn Geoffrey II, da arving av hertugdømmet Bretagne, motsto sin fars forsøk til å legge Bretagne inn under eiendommene til den engelske krone. Geoffreys sønn Arthur I, hertug av Bretagne, gjorde det samme i løpet av sitt regime (1186–1203) og fram til sin død. Det har blitt spekulert om han ble myrdet på kong Johan av Englands ordre.
I 1185 signerte Geoffrey II en forordning som forbød underavdelinger av lensgods og således tvang igjennom det føydale system i Bretagne.
I 1213 med den hensikt å styrke sin makt i Bretagne introduserte Filip II August av Frankrike en slektning av Huset Capet, prins Pierre Mauclerc av Dreux som administrator («greve») av Bretagne. Pierre Mauclerc ble hertug i sin hustrus navn og det var han som introduserte bruken av røyskatt i det bretonske våpenskjoldet. Han ble innsatt av den franske konge som en veik hertug, og hans tid var preget av mye indre uro og ytre strid.
Den bretonske tronefølgekrigen ble utkjempet i 1341–1364. De ulike partene var halvbroren av den siste hertug, John av Montfort som ble støttet av England, og hans niese, Jeanne av Penthièvre, som var gift med Karl av Blois, nevø av den franske kongen og således støttet av Frankrike. Denne langvarige striden, som også utgjorde en del av hundreårskrigen, har gått inn i legendene, se eksempelvis De trettis kamp og Bertrand de Guesclin. Utgangen ble avgjort i slaget ved Auray i 1364 hvor Huset Montfort beseiret den franske partiet. Til tross for at Montfort med sine engelske forbundsfeller vant konflikten ble det likevel Frankrike som til slutt sto igjen som vinnere ettersom Johan V av Montfort utropte seg som vasall av Karl V av Frankrike, og ikke Edvard III av England som hadde hjulpet ham til seieren.
Etter den første traktaten av Guérande avga Jeanne av Penthièvre sine krav på hertugdømmet til fordel for John Erobreren. En modernisert utgave av Saliske lov ble deretter introdusert i Bretagne.
Midt under konflikten ble institusjonen États de Bretagne («Bretagnes gods») etablert i 1352. Den ble senere utviklet til hertugdømmets parlament.
I 1420 ble hertug John V kidnappet av greven av Penthièvre, sønn av Jeanne av Penthièvre. Johns hustru, hertuginne Joanna av Navarra beleiret opprørerne og frigjorde sin ektemann som deretter konfiskerte Penthièvres eiendommer.
I 1464 ble Catholicon, en bretonsk-latin-fransk ordbok utgitt av Jehan Lagadeuc. Boken var verdens første trespråklige ordbok, den første bretonske ordbok, og i tillegg også den første franske ordbok.
Kongen av Frankrike rykket inn Bretagne med 5000 leiesoldater fra Sveits og Italia og beseiret den bretonske hæren i 1488, og den siste hertug av et uavhengig Bretagne, Francis II, ble tvunget til å underkaste seg en traktat som ga den franske kongen rett til avgjøre hvem hertugens da 12 år gamle datter og enearving til hertugdømmet skulle gifte seg med. Hertuginne Anne av Bretagne ble hertuginne i samme år som traktaten ble inngått da hennes far døde fra et fall fra hesten. Hun ble den siste uavhengige hersker av hertugdømmet da hun til sist var nødt til å gifte seg med Ludvig XII av Frankrike. Ved hennes død gikk hertugdømmet til hennes datter Claude av Frankrike, men Claudes ektemann, Frans I av Frankrike, la hertugdømmet inn under kongedømmet Frankrike i 1532 ved ediktet om union mellom Bretagne og Frankrike.
Tidlig moderne tid
Etter 1532 beholdt Bretagne en viss grad av skattemessig og regulert selvstyre som ble definert av États de Bretagne til tross for en tidsmessig bølge av kongelig enevelde. Bretagne forble også som en helhet sterk katolsk i løpet av perioden med hugenotter og den franske religionskrigen, skjønt protestantisme fikk et fotfest i Nantes og noen få andre steder. Fra 1590–1598 under krigen med den katolske liga forsøkte Philippe Emmanuel (Bretagnes guvernør og ektefelle av grevinne Penthièvre) å få seg selv erklært hertug av Bretagne, og allierte seg med Filip II av Spania. Sistnevnte overveide på den andre side å etablere sin datter Isabella som overhode av et rekonstituert Bretagne. Henrik IV fikk Philippe Emmanuel til ærefullt å overgi seg.
I tiden under Jean-Baptiste Colbert dro Bretagne fordel av Frankrikes flåteekspansjon. Store havner ble bygget eller opprustet i Saint-Malo, Brest, og Lorient, og bretonere ble ledende i den franske flåten. Bretonere spilte også en viktig rolle i koloniseringen av Ny-Frankrike og Vestindia.
I 1675 gikk opprørere i bispedømmet Cornouaille og andre steder ut i det som har blitt kalt Bonnets Rouges-opprøret. Rebellene som var i kontakt med Holland ventet på militær støtte som aldri kom. Lederen Sébastian Ar Balp ble myrdet av marki de Montgaillard som holdt ham fengslet. Opprøret ble slått hardt ned ved hjelp av hæren av Charles d'Albert d'Ailly, og hundrevis av bretonere ble hengt eller brutt i stykker på hjulet. Marie de Rabutin-Chantal, marquise de Sévigné, hevdet at franske soldater i Rennes hadde stekt et bretonsk barn på spyd. En hel gate i Rennes som ble mistenkt for å tilhøre opprørerne ble revet ned og etterlot beboerne hjemløse.
Under Pontcallec-konspirasjonen av 1720 var medlemmer av småadelen i kontakt med Spania da de ledet et skatteopprør mot Régence. Merki de Pontcallec og tre andre ble tiltalt og henrettet i Nantes for opprøret.
I løpet av 1700-tallet steg Nantes til å bli et av de mest betydningsfull kommersielle byene i Frankrike. Grunnen til Nantes’ økonomiske vekst var slavehandelen over Atlanterhavet.
Den 4. august 1789 besluttet nasjonalforsamlingen i Paris enstemmig å forby føydale rettigheter. Det omfattet også privilegiene til provinser som Bretagne som da fikk fjernet sin juridiske eksistens, selvstyre, parlament og administrative, skattemessige og særegne lover som var garantert av ediktet for unionen av 1532. Selv om jakobinerne i Paris, også kjent som den bretonske klubb, hadde tatt initiativet til avskaffelsen av føydalismen var beslutningen økende upopulær i Bretagne hvor tapet av lokalt selvstyre var viktig og hvor de mislikte revolusjonens anti-kirke politikk. Mange bretonere tok del i Chouannerie, rojalistopprørerne som fikk støtte fra Storbritannia, og allierte seg med opprøret i Vendée. Et av de stedene hvor motstanden mot revolusjonen sto sterkest ble derfor Bretagne.
I 1789 ble Bretagne delt i fem departementer, delvis basert på tidligere inndelinger kalt présidiaux som i sin tur hadde bakgrunn i middelalderens bailliages, en juridisk enhet.
Tiden etter revolusjonen
1800-tallets Bretagne fikk et rykte av romantikerne som en bastion for tradisjonelle bønder, religiøse festivaler og et vilt landskap. På samme tid ble bretonernes dagligliv i økende grad integrert med resten av Frankrike, særlig under Den tredje republikk.
Bretagne hadde sine egne nasjonale og separatistbevegelser som opplevde varierende suksess ved politiske valg. Moderne bretonsk nasjonalisme utviklet seg på slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet. De fleste innenfor disse bevegelsene befant seg innenfor den katolske definisjon. Etter 1944 kom bretonsk nasjonalisme i stor grad i vanry takket være samarbeidet med nazistene ved en rekke kjente nasjonalister som blant annet Roparz Hemon. Tyskland okkuperte Bretagne på lik linje med resten av Frankrike under den andre verdenskrig. På den annen side tok andre bretonske nasjonalister del i motstandsbevegelsen. Bretagne spilte en særlig betydningsfull rolle i motstandsbevegelsen takket være regionens nærhet til Storbritannia, det relative ulente og kuperte landskapet og tilstedeværelsen av marineinstallasjoner. I løpet av krigen bombet de allierte Bretagne på like linje med resten av nordlige Frankrike og med en slik intensitet at mange byer som blant annet Lorient nær opphørte å eksistere. Dette førte til at mange tusen franske borgere ble drept. I tilfellet med Lorient ble byen ikke frigjort før mot slutten av krigen og de allierte greide ikke å ødelegge anleggene for ubåtene mens de sivile områdene hadde blitt utslettet.
Da Frankrike ble delt inn i administrative regioner av Vichy-regimet ble den offisielle regionen Bretagne bestående av kun fire av de fem departementene som tradisjonelt ble forstått som hele Bretagne. Fjerningen av Loire-Atlantique som inneholdt Nantes, den ene av to tradisjonelle bretonske hovedsteder ble et politisk kontroversielt emne.
Etterkrigstiden
Et eksperimentelt kjernekraftverk ble bygget ved Brennilis i Monts d'Arrée i løpet av 1960-tallet. Denne var igangsatt i rundt ti år og har siden 1988 vært i en prosess av demontering som det eneste nukleære kraftanlegget i Frankrike.
Siden 1960-tallet har en del av den bretonske nasjonalismen utviklet en venstreorientert vesen ved siden av den tradisjonelle katolske typen. Bestemte grupper som Armée Révolutionnaire Bretonne, ARB, marginale selv innenfor nasjonalistsirkler, skapte overskrifter med sabotasje mot symbolske mål.
I mars 1972 gikk arbeiderne ved Joint Français, en fabrikk i Saint-Brieuc, til streik for økt lønn. Streiken varte i åtte uker.
Siden 1940-tallet har bruken av bretonsk språk hadde en betydelige tilbakegang. I de fleste bretonsktalende samfunn har det blitt uvanlig for barn født etter 1945 å ha bretonsk som førstespråk ettersom fransk har blitt universelt. På den annen side har bretonsk fått økt støtte fra intellektuelle siden 1970-tallet, og den relativt lille, urbane Diwan-bevegelsen har søkt å bedre situasjonen for tapet av unge bretonske talere ved tospråklige undervisning i skolene. Bretonsk musikk har også blitt langt mer kjent ved aktiviteten til musikere som blant annet Alan Stivell.
Den 16. mars 1978 gikk supertankeren Amoco Cadiz på grunn noen få hundre meter fra kysten av den lille havnen Portsall i Ploudalmézeau. Resultate var det femte største utslippet av olje i historien og som i stor grad forurenset nord- og nordvestkysten av Bretagne.
I februar og mars 1980 demonstrerte befolkningen i Plogoff, den kommune hvor Pointe du Raz ligger, mot at det ble bygget et atomkraftverk i deres kommune. Regjeringen satte inn soldater og helikoptre mot demonstrantene som fikk stor støtte i media. Det nukleære prosjektet ble oppgitt etter presidentvalgene i 1981 som overførte makten til François Mitterrand.
Eksterne lenker
Bretagne Bretagne Bretaña
Finn Thorn
Han begynte på en utdannelse i teologi som ville ha ført han inn i den lutherske prestestand, men konverterte i 1928 og trådte inn i dominikanerordenen i Frankrike i 1932. Han deltok aktivt kulturdebatten i Norge, og skrev også en rekke bøker, blant annet Sigrid Undset: Kristentro og kirkesyn (1975) og den mer selvbiografiske Luther i mitt liv som katolikk (1983).
Momijigari
Momijigari er en japansk stumfilm fra 1899 regissert av Tsunekichi Shibata.
Capirote
Capirote er en spiss, kjegleformet hatt av papp som bæres som katolsk ordenshette i spektakulære opptog under tradisjonelle påskemarkeringer, særlig i Spania. Hodeplagget ble opprinnelig brukt som skamstraff og tegn på bot (religiøs soning).
Medlemmene i den amerikanske rasistbevegelsen Ku Klux Klan (KKK) kan opptre i liknende, hvite antrekk med spisse hetter og øyehull. Denne drakten ble utviklet omkring 1920 uavhengig av den katolske tradisjonen.
Historikk og bruk
Capiroter skal først ha blitt tatt i bruk av flagellanter i Spania. Flagellantene var en kristen bevegelse som oppstod på 1200- og 1300-tallet og bestod av folk som pisket seg selv, gjerne offentlig i opptog, som en botsgjerning, altså for å sone synd og dele Jesu lidelser og offer.
Hodeplagget ble også brukt ved utførelsen av dødsstraff i Spania. Det var dessuten påbudt «dumrianhatt» for dem som kjetterdomstolen i den spanske inkvisisjonen dømte til offentlig ydmykelse og stigmatiserende skamstraff.
Ku Klux Klan-hetter
Også medlemmer i Ku Klux Klan kan uniformere seg i hvite kapper og spisse, koniske hatter med eller uten masker som skjuler ansiktet. Opprørerne i den første KKK-bevegelsen i 1860-årene kunne utstyre seg med ulike masker og utkledninger, men de velkjente hvite hettene med øyehull er direkte inspirert av filmkostymene i D. W. Griffiths En nasjons fødsel (The Birth of a Nation). I den rasistiske storfilmen fra 1915 ble klansmedlemmene framstilt som mystiske, hvite riddere i tydelige drakter med flagrende overkjortler, hjelmliknende hatter med spiss og ansiktsslør. Filmen gjenopplivet den gamle rasistorganisasjonen på 1900-tallet, som heretter tok i bruk hvite kjortler, sammen med spiss hette med hull, en drakt og et plagg som tilfeldigvis likner den gamle katolske ordensdrakten. Ironisk nok er capiroten et katolsk hodeplagg, mens Ku Klux Klan er en antikatolsk hvit makt-organisasjon.
Capiroter med anonymiserende maske kan for øvrig også likne på finlandsluer og bøddelhetter.
Einar Lund (1880–1963)
Einar Thoralf Ottar Lund (1880–1963) var en norsk-amerikansk pressemann og redaktør.
Ulf Sterner
Ulf Ivar Erik Sterner (født 11. februar 1941) var en svensk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley og 1964 i Innsbruck.
Einar Lund (1880–1963)
Lund var født i Østre Aker, og vokste opp i Asker. Han var utdannet typograf.
Ulf Sterner
Sterner vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under vinter-OL 1964 i Innsbruck. Han var med på det svenske laget som kom på andreplass i turneringen bak Sovjetunionen. Det var seksten lag som deltok, etter en kvalifiseringsrunde gikk de åtte vinnerne videre til finalegruppe som spilte en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Sovjetunionen vant alle sju kampene og vant serien med maksimale 14 poeng foran Sverige, Tsjekkoslovakia og Canada alle med ti poeng. Sterner scoret seks mål i turneringen.
Einar Lund (1880–1963)
I 1898 begynte Einar Lund å jobbe for Drammens Blad. Der traff han kona Anne Margrete Hansen fra Kongsberg, og i 1901 giftet de seg. Tre år senere reiste de til Oslo, der Lund begynte å arbeide for Norsk Familie-Journal. I 1906 skrev han et dikt til kroningen av Kong Haakon. I 1907 kjøpte han Glommendalen. Familien flyttet til Kongsvinger, og de fikk en datter 4. februar. Einar og Anne (som ble kalt «Lully» av vennene sine) jobbet begge med å gi ut avisa. Etter å ha bodd i sentrum av byen noen år, kjøpte de i 1911 en tomt oppe i Øvrebyen og bygde gården «Fjellheim» på Røhneløkka, rett ved skytebanen. Lund bidro sterkt til å løfte Glåmdalen fra å være en relativt liten Venstre-avis til å bli en viktig sosialdemokratisk avis med daglige utgivelser.
Ulf Sterner
Sterner ble verdensmester i ishockey en gang, 1962 Colorado Springs. Han spilte 189 landskamper for Sveriges herrelandslag i ishockey. I 1963 ble han tildelt Guldpucken. Sterner spilte sin første landskamp 23. november 1958, 17 år, 9 måneder og 12 dager gammel, mot Finland i Södertälje. Han scoret ett mål og Sverige vant med 8-2. Sterner spilte noen kamper som profesjonell for New York Rangers i NHL i 1965/66