cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget om Frankrike
Alliert etterretning mot Tyskland
Den franske hæren hadde tradisjon for et tilnærmet vanntett skille mellom seksjonene for etterretning (G2) og operasjon (G3) i generalstaben. Det førte til at offiserene i operasjon, som forberedte seg på et tysk angrep fra nordøst, gjennom Nederland og Belgia, primært mottok etterretning om tyske styrker på de avsnittene. De var derfor ikke oppmerksom på den tyske styrkeoppbyggingen øst for Luxembourg. Tilsvarende var ikke etterretningsoffiserene integrert i planarbeidet til operasjon, dette i motsetning til på tysk side, hvor etterretning og operasjon samarbeidet nært.
Styrker og utplassering
En grunnleggende militær regel for felttog er at en angriper bør ha en overvekt i styrker med 3:1. Hvis forsvareren kan kjempe fra vel forberedte posisjoner, som var tilfelle i Frankrike med Maginotlinjen, må angriperen sette inn enda flere soldater. Paradoksalt nok, ifølge historikeren Karl-Heinz Frieser, var de tyske angriperne i mai 1940 underlegne de allierte på nesten alle områder (soldater, kanoner, stridsvogner, utstyrets kvalitet og soldatenes trening). Den amerikanske historikeren Ernest R. May hevdet det samme. Professorene Richard Overy og Gerhard Weinberg fremhevet at alt for mange franske tropper var bundet opp i Maginotlinjen, vekk fra områdene hvor kampene fant steds Samme vurdering ga militærhistorikeren Pierre Rocolle og Alphonse Juin, senere marskalk av Frankrike, og historikeren Karl-Heinz Friezer.
Tyske styrker
Tyskland utplasserte rundt tre millioner soldater for felttoget. Grunnet Versailles-traktatens bestemmelser innførte ikke Tyskland verneplikt før i 1935, det var derfor kun 79 infanteridivisjoner av totalt 157 som hadde fullført sin trening. Totalt 135 divisjoner med tyske soldater ble disponert for felttoget i vest. I tillegg til de 93 frontlinjedivisjonene (ti pansrede og seks motoriserte) var det også 42 reservedivisjoner i vest; om lag en tredjedel av dem ble holdt utenfor felttoget. Rundt en fjerdedel av de tyske styrkene besto av veteraner fra første verdenskrig, og var over 40 år gamle. Av de totale tyske styrkene var kun rundt 10 % motorisert, resten måtte gå eller bruke hest.
De tyske styrkene i vest disponerte 2445 / 2439 stridsvogner. Av feltartilleri hadde de 7710 / 7378 med ammunisjon for seks ukers kamp. Luftwaffe hadde totalt 3530 / 3578-2589 jagerfly, transportfly og glidefly.
De tyske hærstyrkene ble delt i tre armégrupper:
Allierte styrker
Grunnet lav fødselsrate hadde Frankrike mangel på mobiliserbare menn sett i forhold til total befolkning – og Frankrikes totale befolkning var igjen om lag halvparten av Tysklands. For å kompensere hadde Frankrike mobilisert en tredjedel av den mannlige befolkningen mellom 20 og 45. Det gjorde at Frankrike hadde en total forsvarsstyrke på over 6 millioner mot Tysklands 5,4 millioner. Av i alt 80 franske divisjoner var syv basert på soldater fra koloniene i Afrika og tre divisjoner med soldater fra andre kolonier. Afrikanere utgjorde 9 % av den franske hæren.
Bare 2,2 millioner av de franske styrkene tjenestegjorde i nord. Med de britiske, nederlandske og belgiske styrkene var det totalt 3,3 millioner allierte soldater i nord. Den 10. mai 1940 var det 92 / 104 franske, 22 belgiske, 10 / 13+2 britiske og 12 / 10 nederlandske divisjoner i Nord-Frankrike, totalt 136 / 151 divisjoner. Av disse var seks panserdivisjoner og 24 motoriserte divisjoner. Ytterligere 22 divisjoner ble trent eller samlet under selve felttoget, blant dem to polske divisjoner.
Projeksjonsapparat
Et projeksjonsapparat, også kalt videokanon, prosjektør, prosjektor/projektor eller bare framviser, er en teknisk innretning som projiserer lysbilder på en flate ved hjelp av lys, en optisk linse og en bildekilde.
Slaget om Frankrike
Allierte styrker
Totalt hadde de allierte om lag 2900 / 4204 stridsvogner. De allierte hadde rundt 11 200 / 14 000 kanoner, både i stridsvogner og artilleri hadde de flere enheter enn tyskerne.
I flystyrker oppgir Jackson at franske Armée de l'air hadde 1286 fly mens RAF hadde 416 fly. Historikeren Frieser oppgir at de allierte totalt hadde 4469 fly av ulike typer, av de var 1453 ved fronten i nord. Franske og britiske bombefly var dels ikke beregnet for, eller trent for støtte til bakkestyrker, dels anså britene at de burde brukes mot tyske våpenfabrikker, ikke sløses bort mot fremrykkende tyske bakkestyrker. Det britiske Hawker Hurricane og det franske Dewoitine D.520 kunne måle seg med det tyske jagerflyet Messerschmitt Bf 109, det amerikanske Curtiss P-36 Hawk (i Frankrike benevnt Hawk 75A) var også fullt på høyde. De franske hærstyrkene i Nord-Frankrike var delt opp i tre armégrupper.
Projeksjonsapparat
Vanlige prosjektører er lysbildeapparater, filmframvisere og overheadprosjektører. Etter 2000 er det blitt vanligere med elektroniske prosjektører som kan behandle digitale signaler fra datamaskiner, videospillere og andre kilder og vise dem som forstørrede bilder på et lerret.
Slaget om Frankrike
Allierte styrker
Oversikten viser at mens de allierte var overlegne i bakkestyrker langs Maginotlinjen og mot tyske styrker i Belgia, var de underlegne vest for Ardennene, mellom Namur og Sedan. General André Corap, som hadde kommando over 9. armé, klaget flere ganger til Gamelin over manglende styrker og deres kvalitet, men ble avvist. General Charles Huntziger, med kommando over 2. armé ved Sedan, var imidlertid ikke særlig bekymret. En annen som advarte mot mulig tysk gjennomtrenging av svake franske posisjoner ved Sedan, var industrieieren Pierre Taittinger. Etter et besøk ved fronten i mars 1940 sendte Taittinger en rapport til Daladier og Gamelin. Han påpekte de store manglene ved Sedan, som han uthevet som en særlig svak del av den franske fronten, noe general Huntziger igjen avviste.
Projeksjonsapparat
Ordet prosjektør kan også brukes om en lyskaster eller spotlight.
Slaget om Frankrike
Fronten i nord
Hitler hadde etablert seg i førerhovedkvarteret Felsennest da Tyskland iverksatte «Fall Gelb» kvelden og natten til 10. mai 1940. Sent om kvelden 9. mai invaderte tyske styrker Luxembourg. I løpet av natten startet armégruppe B sin avledende offensiv mot Nederland og Belgia. Fallskjermtropper under general Kurt Student landet ved Haag og på taket av fortet Eben-Emael for å sikre broer for armégruppens fremrykking.
Projeksjonsapparat
Historikk og typer
En kan gruppere projeksjonsapparatene etter hvilken teknologi som blir brukt. De første projeksjonsapparatene var camera obscura, en type avtegningsmaskin, og laterna magica, et enkelt lysbildeapparat. Seinere kom episkoper og epidiaskoper med elektrisk lys og filmframvisere.
Slaget om Frankrike
Fronten i nord
Den tyske invasjonen førte til at både Nederland og Belgia ba om hjelp fra Frankrike og Storbritannia, og Dyle-Breda planen ble iverksatt av general Gamelin. Den franske overkommandoen beordret 1. armégruppe nordover. Med dette ble de beste allierte styrkene satt inn, forflytningen reduserte stridsevnen og mobiliteten grunnet forbruk av drivstoff. Den franske 7. armé under general Giraud nådde Breda 11. mai, men tyske fallskjermstyrker hadde tatt broene ved Moerdijk. Derved var Nederland delt i to, og nederlandske styrker trakk seg tilbake nordover, noe som fjernet hele grunnlaget for den franske fremrykkingen. Girauds 7. armé trakk seg derfor tilbake, mot Antwerpen.
Chaplin i dameklær
Chaplin i dameklær (originaltittel: A Woman) er en amerikansk stumfilm fra 1915 regissert av Charlie Chaplin.
Slaget om Frankrike
Nederland, rask kapitulasjon
Det nederlandske flyvåpenet hadde 144 kampfly. Halvparten ble ødelagt invasjonsdagen, noen få ved tysk bombing av flyplasser, resten i luftkamp med det tyske Luftwaffe. Nederlandske og belgiske jagerfly og luftvern skjøt ned totalt 230 tyske fly, blant de flesteparten av tyske transportfly, de hadde tap på om lag 80 %. Den tyske 18. armé erobret de strategiske broene i og rundt Rotterdam. Med det hadde de omgått den nye hollandske vannlinjen og trengt inn i «festning Holland» – et område mellom Haarlem i nord, Utrecht i øst og Rotterdam i sør. En operasjon organisert av Luftwaffe for å ta den nederlandske hovedstaden Haag mislyktes imidlertid fullstendig. To flyplasser ved byen ble inntatt under store tap av soldater og transportfly, men ble gjenerobret samme dag av to nederlandske infanteridivisjoner tilhørende reserven. Den 13. mai trakk nederlandske styrker seg tilbake fra «Grebbelinjen» til «den nye hollandske vannlinjen», da et motangrep for å stoppe et tysk gjennombrudd mislyktes. Derved trakk de nederlandske styrkene seg vekk fra de allierte, en beslutning som bidro til å undergrave den såkalte Dyle-Breda planen.
Dagen etter, 14. mai, ble Rotterdam bombet av tyske fly i det som mange anså som et rent terrorangrep mot sivilbefolkningen (byen ble overgitt av den nederlandske ledelsen, men den tyske ledelsen fikk meldingen etter bombeflyene hadde tatt av). 814 sivile ble drept og 80 000 ble hjemløse, og Tyskland truet med å bombe andre nederlandske byer om landet ikke oppga motstanden. Selv om den nederlandske hæren i største delen var intakt, ble landets strategiske situasjon ansett som håpløs og det valgte å kapitulere. Kapitulasjonsavtalen ble undertegnet den 15. mai. De nederlandske styrkene i Zeeland og i koloniene fortsatte imidlertid å kjempe, mens dronning Wilhelmina flyktet til Storbritannia, og etablerte en eksilregjering der.
Projeksjonsapparat
Historikk og typer
Overheadprojektorer, i entall ofte bare kalt overhead, er projeksjonsapparater som projiserer tekst og bilder fra gjennomsiktige, A4-store, såkalte lysark, foiler eller transparenter til et hvitt lerret. Lysarket legges på en lysflate på apparatet, og det gjennomlyste motivet sendes via et speil og en linse på et stativ. Slike projektorer er enkle i bruk og har siden 1970-tallet vært svært vanlige på skoler og kontorer, i møterom og foredragssaler.
MTG Music
MTG Music er et norsk plateselskap etablert i 1990. Det begynte med utgivelsen av musikken til filmene Kamilla og tyven med Morten Harket og The Kon Tiki Man, begge med musikk av Ragnar Bjerkreim. Selskapet har utgitt over 200 album og mange singler innen mange genre men mest pop, rock og hiphop. Selskapet ble organisert som aksjeselskapet MTG Music i 2014.
Projeksjonsapparat
Historikk og typer
Videokanoner som kom på 1980-tallet, projiserte til å begynne med analoge videosignaler, men ble etter hvert digitale. Laserkanoner bruker kraftig lys med stor presisjon og kan vise bilder og lys også over lang avstand. Moderne projektorer som sender ut bilder fra digitale framvisere av forskjellig størrelse, blir stadig vanligere på jobb, i skolen og hjemme.
MTG Music
Artister
MTG Music har over 40 artister, for eksempel Robin og Bugge, Erik & Kriss, Lucky stoke, Hooga Troppers, Yoga Fire, ONE PEOPLE, Freddy & the Casuals, Sordal, Inglow, Moi, Klovner i Kamp, Oslo Fluid, Bergtatt, Ronnie Jacobsen, Seven, Bazooka Boppers, Luxus Leverpostei, Oslo Soul Children, A Corda og Mads Eriksen.
T.J. Dillashaw
Tyler Jeffrey Dillashaw (født 7. februar 1986 i Sonora i California i USA) er en amerikansk MMA-utøver under kontrakt med MMA-arrangøren UFC, der han stiller i vektklassen bantamvekt. Han har i to perioder vært UFCs tittelholder i bantamvekt.
Slaget om Frankrike
Belgia, overkjørt av tyske styrker
Luftwaffe fikk raskt luftherredømme over Belgia, grunnet det franske flyvåpenets beslutning om å holde tilbake sine fly, for å ha de i reserve for å bekjempe strategisk tysk bombing. Etter å ha gjennomført omfattende fotorekognoseringstokt, ødela de 83 av 179 belgiske krigsfly i løpet av det første døgnet av kampene. Avledningsmanøveren til den tyske armégruppe B var avhengig av at de sterke belgiske forsvarslinjene langs Albertkanalen og fortet Eben-Emael ble inntatt. De tyske styrkene brukte ukonvensjonelle midler. Tidlig om morgenen 10. mai landet spesialstyrker oppå selve fortet med glidefly, og uskadeliggjorde kanontårnene med hulladninger. Tyske fallskjermsoldater inntok så broene over kanalen. Med landets sterkeste forsvarsverk inntatt, trakk den belgiske hæren seg tilbake til Dylelinjen fem dager tidligere enn planlagt. Den belgiske tilbaketrekningen undergravde den franske planen. Det var antatt at de belgiske styrkene skulle holde ut så lenge at den franske 1. armégruppe skulle komme i posisjon.
Projeksjonsapparat
Digitale projeksjonsapparater
{| Digitale prosjektører bygger i hovedsak på to digitale skjerm-teknologier: LCD (Liquid Crystal Display) er billige, strømgjerrige skjermer basert på flytende krystaller. DLP (Digital Light Processing) er en teknologi som opprinnelig ble utviklet av Texas Instruments i USA i 1987 til bruk i videokanoner.
Slaget om Frankrike
Belgia, overkjørt av tyske styrker
Da det tyske XVI panserkorps under general Erich Hoepner (bestående av 3. og 4. panserdivisjon) rykket frem over broene og mot Gemblouxgapet, syntes det for den franske overkommandoen å bekrefte at tyskerne konsentrerte angrepet der. De to franske panserdivisjonene (2. DLM og 3. DLM) ble beordret frem for å møte det tyske fremstøtet og å dekke 1. armé. De påfølgende slaget ved Hannut, som utfoldet seg 12.-14. mai, var verdens første større slag mellom to panserstyrker (under første verdenskrig hadde i praksis kun de allierte stridsvogner ). Den franske siden mistet om lag 100 stridsvogner, mens tyskerne mistet 160. Den 15. mai trakk den franske styrken seg tilbake, etter å ha vunnet tid så den franske 1. armé kunne sikre sine stillinger. Den 15. mai forsøkte general Hoepner å trenge gjennom den franske linjen. Det var den eneste gangen under felttoget at tyske panserstyrker forsøkte et frontalangrep mot en sterkt befestet posisjon. Angrepet ble slått tilbake, og kostet de tyske styrkene et større antall ødelagte stridsvogner. Denne defensive taktiske suksessen ved Dyle var imidlertid allerede irrelevant på grunn av utviklingen lenger sør, der tyske panserstyrker krysset Meuse ved Sedan, Monthermé, og Dinant.
Projeksjonsapparat
LCD-projektorer
LCD er den eldste teknologien og er vanlig i blant annet flatskjermer for datamaskiner.
I de første produktgenerasjonene hadde LCD-skjermer og -projektorer svakere kontraster, det vil si forskjeller mellom lys og mørke i bildene, enn DLP-teknologien. LCD gir imidlertid generelt skarpere bilder, noe som gjør at pikslene, selve bildepunktene i skjermbildet, blir synlige i visse sammenhenger. Dette blir på engelsk kalt screendoor effect eller pixelation effect fordi bildet kan se ut som om en betrakter det gjennom et gitter (på engelsk screendoor). For å minske denne effekten, er det anbefalt at avstanden mellom lerret og betrakter bør være lengre enn 1,5 ganger bredden på lerretet, noe avhengig av oppløsningen på LCD-projektoren. Jo høyere oppløsning, jo nærmere lerretet kan seerne sitte.
Moderne LCD-teknologi er i ferd med å gi minst like god bildekvalitet som den tradisjonelt overlegne DLP-teknologien.
DLP-projektorer
DLP-projektorene virker ved at en sender lys gjennom et hjul som har de tre primærfargene rød, blå og grønn i additiv fargeblanding (farget lys) samt ett hvitt felt. Dette hjulet roterer x antall ganger per sekund. Dette kan medføre noe som kalles for «regnbueeffekten»; at menneskets øye kan oppfatte forsinkelsen mellom oppdateringene av fargene på skjermen. Dette blir motvirket i de dyrere projektorene, ved at de overgår 6 × rotasjoner i sekundet, og flere ruter i hjulet. De aller dyreste projektorene har gjerne en DLP-brikke per farge som fremstiller bildet, dette fører til raskere oppdatering og bedre kontrast i bildet. Problemene med DLP er at disse projektorene er større og tyngre og ikke er like mobile som LCD-projektorene. Billige DLP-apparater er mindre lyssterke enn LCD-apparater, men gir et mye mer kontraststerkt bilde med mykere toner. DLP egner seg derfor godt til framvisning av film, men ikke like bra til skjermbilder fra datakilder.
Digital kino : DLP Cinema
Film & Kino finansierte først et prøveprosjekt. I 2009 begynner fase to, der målet er at alle kinoene i landet skal være fulldigitalisert i 2011.
I Sverige blir sceneforestillinger jevnlig sendt til digitaliserte Folkets Hus-kinoer.
Lerret
Projiserte lysbilder kan vises på alle lyse flater, for eksempel en hvit vegg. Spesielle projeksjonsduker eller lerreter kan imidlertid forbedre gjengivelsen betydelig. Duken må tilpasses apparatene og visningsforholdene ellers.
En hvit duk er best ved forhold der man kan kontrollere lyset i rommet. Den forvrenger ikke fargene, og i de fleste situasjoner er en matt, hvit duk med gain 1,1 foretrukket. Størrelsen gain beskriver hvor mye lys fra prosjektøren som vil bli reflektert av lerretet. Et høyere nummer betyr sterkere refleksjon av lyset. Hvit duk med høyere gain er foretrukket når framviseren er lyssvak. En slik duk er «glass beaded» og reflekterer i større grad lyset tilbake til seeren som opplever bildet som mer lyssterkt. Slike lerreter er særlig egnet hvis framviseren er montert i omtrent samme høyde som øyehøyden hos seeren. Ellers bør ikke betraktningsvinkelen være større enn 30 grader med denne type duk.
Mange hevder at kontrastnivået i en grå projeksjonsduk er bedre, og grå lerreter har derfor blitt populære. Gråtonen gjør at ikke alle fargene blir like riktig reflektert, men dette merkes i liten grad.
Slaget om Frankrike
Sentrum av fronten
I sentrum av frontlinjen var den allierte planen at den tyske armégruppe A skulle oppholdes av belgisk motorisert infanteri og franske lette divisjoner fra kavaleriet (fransk: Divisions Légères de Cavalerie, DLC), som skulle avansere inn i Ardennene. Etter innledende kontakt med tyske styrker trakk de belgiske og franske styrkene seg av flere ulike grunner raskt tilbake (ifølge historikeren Karl-Heinz Frieser var grunnen manglende koordinering og misforståelser) på den andre siden av elven Meuse (flamsk/nederlandsk: Maas). Fra om kvelden den 12. mai var det kun fremrykkende tyske styrker øst for Meuse.
Tomas Olsson
Tomas Kenneth Olsson (født 18. mars 1976, død 16. mai 2006) var en svensk eventyrer, best kjent i Norge som Tormod Granheims faste klatrepartner.
Slaget om Frankrike
Sentrum av fronten
Fremrykking på trange veier, med kilometerlange kolonner med stridsvogner gjorde armégruppe A svært sårbar for franske luftangrep, uten at så skjedde. Dels var ikke general Gamelin klar over situasjonen, dels var allierte bombefly opptatt i Belgia. Den 11. mai beordret imidlertid Gamelin en rekke divisjoner i reserve å forsterke sektoren ved Meuse. På grunn av trusselen fra Luftwaffe ble troppeforflytningene gjort om natten. Franskmennene anså ikke den ekstra tidsbruken som problematisk, da man antok at den tyske siden ville ha samme begrensninger. De første tyske enhetene nådde den franske forsvarslinjen ved elven Meuse sent på ettermiddagen den 12. mai. De tre panserkorpsene i armégruppe A, skulle krysse elven ved tre brohoder; Sedan i sør, Monthermé 20 kilometer nordvest, og ved Dinant og Houx (i Yvoir, 5 kilometer nord for Dinant), ytterligere 50 kilometer nordover.
Sedan, det svakeste franske punktet
Ved Sedan var det forsvarsverk i seks kilometers dybde, konstruert etter de moderne prinsippene for soneforsvar. Forsvarsverkene var etablert på høyder som dekket Meusedalen og forsterket av 103 bunkere, bemannet av 147. festnings infanteriregiment (147 RIF), en del av 55. infanteridivisjon (55e DI). I det mest utsatte området, den nordlige delen  av Meuse ved Sedan, var det imidlertid hverken bunkere eller minefelt. Forsvaret i dybden ble holdt av 55. infanteridivisjon (55e DI), en reservedivisjon av grad B. Forsterkninger var underveis, den 13. mai ankom 71. infanteridivisjon (71e DI), også en grad B. divisjon, og ble satt inn øst for Sedan. Det tillot 55e DI å forkorte sitt frontavsnitt med en tredjedel, og øke forsvaret i dybden til over 10 kilometer. Den franske overkommandoen forventet intet tysk angrep før de hadde etablert styrkeoverlegenhet, noe de med hensyn til de tyske styrkenes utfordring med transport anså ikke ville skje før 20. mai. Det var derfor en total overraskelse for de franske forsvarerne at de første tyske enhetene kom frem til elven Meuse den 12. mai, på den tredje dagen av invasjonen.
Tomas Olsson
Olsson omkom da et rappellfeste røk under et forsøk på å kjøre ski fra toppen av Mount Everest via Norton-couloiren. Tormod Granheim skrev boken På ski fra EVEREST om ekspedisjonen.
Slaget om Frankrike
Sedan, det svakeste franske punktet
Den 13. mai gjennomførte det tyske XIX panserkorps under general Heinz Guderian tre krysninger av elven Meuse nær Sedan med 1., 2., og 10. panserdivisjon, forsterket av infanteriregimentet Großdeutschland. De tyske styrkene var underlegne i artilleri (1:3 i forhold til de franske forsvarerne). I stedet for å metodisk samle artilleri for et gjennombrudd, konsentrerte Luftwaffe sine taktiske bombefly så de slo et hull i en mindre del av den franske forsvarslinjen. Luftwaffes Luftflotte 3, med støtte av Luftflotte 2, gjennomførte det kraftigste luftbombardement verden til da hadde sett. Luftwaffe satte inn totalt 1500 fly (600 bombefly; He 111, Do 17, Ju 88; 250 stupbombere, Ju 87; 500 jagerfly, Me 109; 120 tunge jagerfly, Me 110) til støtte for kampgruppe Kleist, de fleste av de ved Sedan. Antall tokt er ukjent, og tapene på fransk side var beskjedne (rundt 50 mann), men den psykologiske effekten på de franske forsvarerne var avgjørende.
I begynnelsen av angrepet holdt 147 RIF sine posisjoner, regimentets bunkere var lite berørt av tysk bombing og de slo tilbake forsøkene fra den tyske 2. og 10. panserdivisjon på å krysse elven. I et område hvor elven gjorde en sving var det hull i linjen med bunkere, og sent på ettermiddagen klarte enheter fra Großdeutschland å krysse elven og trenge gjennom der. Det var for å møte nettopp slike infiltrasjoner at det dype franske soneforsvaret hadde blitt etablert, men grunnet bombingen var moralen i 55e DI svekket og stillinger forlatt. Det franske artilleriet hadde også flyktet, og det skapte en stemning blant de gjenværende enhetene av divisjonen at de var isolert og forlatt, sent på kvelden flyktet også de gjenværende enhetene.
Arild Mentzoni
Arild Øystein Mentzoni (født 20. september 1945) er en norsk meteorolog og tidligere værmelder.
Slaget om Frankrike
Sedan, det svakeste franske punktet
Denne «panikken ved Bulson» inkluderte divisjonens artilleri, slik at de tyske styrkenes overfartsområde ikke lengre kunne beskytes av fransk artilleri. Med et tap på noen hundre soldater hadde det tyske infanteriet innen midnatt avansert inntil 8 kilometer inn i den franske forsvarssonen. Knappe 4 tropper (rundt 200 soldater) hadde æren for mye av suksessen, de fleste av dem ingeniørstyrker. De tyske tapene ved Sedan var beskjedne, rundt 120 døde og 400 sårede.
General Gaston Billotte, sjef for 1. franske armégruppe som var stasjonert ved Sedan, ivret for at broene over Meuse skulle ødelegges av flyangrep, og tilgjengelige allierte bombefly ble satt inn for å slå ut de tre broene. Støttet av franske og egne jagerfly angrep RAF broene med Fairey Battle og Bristol Blenheim bombefly. Til tross av RAFs største tap noensinne, om lag 62 %, ble ikke broene ødelagt. I tillegg til tyske jagerfly ble broene forsvart av 303 tyske luftvernkanoner, general Guderian hadde konsentrert mesteparten av luftvernskytset til de tyske styrkene i området der.
Kollaps ved elven Meuse
Kommandant for XIX panserkorps, general Heinz Guderian, hadde allerede 12. mai antydet at han ønsket å utvide brohodet ved Sedan til en dybde av minst 20 kilometer. Hans overordnede, general Ewald von Kleist, beordret ham imidlertid til å begrense det til maksimum 8 kilometer og så konsolidere stillingen. Den 14. mai bekreftet generaloberst Gerd von Rundstedt, sjef for armegruppe A, denne ordren. I praksis medførte den at stridsvognene skulle etablere seg i forsvarsposisjon. Guderian ignorerte ordren, utvidet området han kontrollerte mot sør, og begynte et selvstendig fremstøt med panserstyrker mot vest. Ifølge historikerne Julian T. Jackson og Karl-Heinz Frieser var Guderians selvstendige fremstøt den 14. mai avgjørende i felttoget. Hans initiativ dro resten av hæren med seg, da seieren kom delvis fordi den tyske overkommandoen i perioder mistet kontrollen.
De franske styrkene hadde den 14. mai fremdeles en mulighet for et motangrep. De tyske 1. og 2. panserdivisjonene hadde begynt fremrykking vestover, mens 10. panserdivisjon fremdeles ikke var over Meuse. Muligheten forsvant da et planlagt angrep fra 3 DCR ble utsatt, ifølge Frieser ved en feilvurdering av divisjonens kommandant, general Flavigny. I den opprinnelige planen Guderian hadde lagt frem for Manstein, skulle avledende angrep foretas i sørøst, bak Maginotlinjen, for å forvirre den franske overkommandoen, men dette elementet ble fjernet av Halder. Guderian valgte imidlertid på eget initiativ å sende 10. panserdivisjon sørover for å gjennomføre et slikt skinnangrep, for fremrykkingen valgte man platået over landsbyen Stonne (om lag 17 kilometer sør for Sedan). I det samme området hadde imidlertid general Charles Huntziger, sjef for den franske 2. armé, valgt å gjennomføre et motangrep for å ødelegge brohodene. Dette resulterte i en serie kamper om landsbyen Stonne, som varte fra 15. til 18. mai. Huntziger anså slaget som en defensiv suksess, og begrenset sine styrker til å sikre 2. armées flanke.
Kampene om Stonne var blant de hardeste under felttoget. Fransk seier ville gitt gode observasjonsmuligheter for kontroll med fransk artilleribeskytning av det tyske brohodet ved Sedan. Guderians ordre om fremrykking, som var et offensivt forsvar av brohodet ved Sedan, ledet til fransk feiltolkning av situasjonen. General Charles Huntziger, sjef for den franske 2. armé, antok at det tyske hovedfremstøtet ville gå sørover, for å ta Maginotlinjen bakfra. Etter nederlaget ved Stonne evakuerte han derfor store deler av sin 2. armé sørover mot Inor, og oppga det befestede området ved Mouzon. Med det ble den tyske åpningen ved Sedan utvidet fra 6 til 30 kilometer.
Den 15. mai ble forsterkninger fra den nylig opprettede franske 6. armé splittet i harde kamper ved sine samlingsområder vest av Sedan. Det tyske angrepet skar 40 kilometer inn i den franske 9. armés sørlige flanke og tvang den 102. festningsdivisjonen å evakuere stillingene som hadde blokkert tyske panserstyrker fra XV panserkorps ved Monthermé. Mens den franske 2. arméen hadde blitt maltraktert og hadde sterkt redusert kampkraft, begynte den franske 9. armé å oppløses fullstendig. Den 9. armé hadde ikke fått tid til å etablere sine styrker under fremrykkingen inn i Belgia, og hadde blitt drevet tilbake av tysk infanteri. Det ga general Rommel en åpning for å trenge gjennom med sin 7. panserdivisjon. En fransk panserdivisjon (1. DCR) ble sendt for å blokkere det tyske fremstøtet. Den raske tyske fremrykkingen overrumplet den franske panserdivisjonen under brennstoffylling den 15. mai og splittet den, på tross av noen tap påført de tyske styrkene, av de kraftige franske stridsvognene. Fremrykkingen til Rommels 7. panserdivisjon, sammen med general Kemps 6. panserdivisjon i senter av fronten og Guderians XIX panserkorps i sør, førte til fullstendig kollaps av den franske fronten ved Meuse.
Alliert reaksjon på tysk gjennombrudd
Dagen etter, den 16. mai, fløy Churchill til Paris. Han forsto alvoret i situasjonen da han så at den franske regjering var i ferd med å brenne sine arkiver og klargjøre for en evakuering av hovedstaden. I møte med den franske regjeringen spurte Churchill: «Hvor er den strategiske reserven?», med henvisning til styrken som reddet Paris under første verdenskrig. «Det er ingen», svarte general Gamelin. Senere beskrev Churchill dette som en av de største overraskelsene han hadde opplevd i sitt liv. Churchill spurte general Gamelin når og hvor han ville gjennomføre et angrep mot flankene av den tyske fremrykkingen, noe Gamelin avviste ved å svare: «underlegenhet i antall, underlegenhet i utstyr, underlegenhet i metode».
Gamelin hadde rett, de fleste divisjonene i reserve var allerede blitt satt inn. Den franske overkommandoen bestemte seg for å opprette en ny reserve sør for det tyske angrepet mot den engelske kanalen, sammen med en reorganisert 7. armé under general Aubert Frère. Planen var å bruke alle enheter de kunne trekke ut fra Maginotlinjen, for å blokkere hva de antok var tyskernes fremstøt mot Paris. Oberst Charles de Gaulle, som kommanderte 4. DCR, forsøkte et angrep mot de tyske styrkene fra sør, ved Montcornet. De Gaulles angrep den 17. og 19. mai hadde en viss innledende fremgang mot en mindre tysk styrke, men ble så stoppet (blant annet med tysk bruk av 8,8 cm FlaK luftvernkanoner mot franske stridsvogner). Angrepet endret ikke helhetsbildet av tysk fremrykking mot Den engelske kanal.
Tyske panserstyrker mot Den engelske kanal
Den 16. mai rykket totalt 6 tyske panserdivisjoner frem vestover, i en bredde på 40 kilometer, blant lederne var generalene Guderian og Rommel, de avanserte så raskt de kunne. Mesteparten av de tyske infanterisoldatene rykket frem til fots, og var 100–120 kilometer bak panserstyrkene. Det gjorde Walther von Brauchitsch (øverstkommanderende for Wehrmacht) og Gerd von Rundstedt (øverstkommanderende for armégruppe A), svært bekymret for et alliert angrep på de tyske flankene. Guderians styrker nådde elven Oise, 100 kilometer vest for Sedan, mens Rommel krysset elven Sambre ved Landrecies, 100 kilometer fra hans brohode over elven Meuse, ved Dinant.
Ved fortielse og bevisst ulik tolkning av ordre om å stoppe, ignorerte kommandantene for de tyske panserstyrkene sine overordnedes forsøk på å bremse fremrykkingen vestover mot Abbeville (fransk by nær den engelske kanal). Den tyske fremrykkingen ville avskjære hele den franske 1. armégruppe og British Expeditionary Force (BEF) fra resten av Frankrike. En rasende Ewald von Kleist fløy til Guderians kommandopost den 17. mai, og etter en opphetet diskusjon ved landsbyen Montcornet, ble Guderian fristilt fra sine plikter. Gerd von Rundstedt nektet imidlertid å godkjenne von Kleists fristilling av Guderian. De fremskutte tyske panserstyrkene brukte dagene med beordret stopp, 17. og 18. mai, for å komme seg etter den raske fremrykkingen. Stridsvogner ble reparert og etterfylt mens soldatene fikk mat og hvile. De allierte styrkene gjorde lite for å forstyrre dem eller forsøke å unnslippe en avskjæring fra hovedstyrken.
Den 19. mai vokste den tyske overkommandoens følelse av å ha et avgjørende overtak. De allierte styrkene i nord fikk 16. mai ordre fra overkommandoen om å trekke seg tilbake til bak elven Escaut (nederlandsk: Schelde). Omtrent på denne tiden fanget de allierte styrkene en tysk offiser, som bekreftet at målet for det tyske angrepet ikke var Paris, men å avskjære de allierte styrkene nord i Frankrike og i Belgia. Etter pausen på to dager fortsatte de tyske panserstyrkene sin offensiv, trengte gjennom stillingen til de svake britiske 18. og 23. territorielle divisjonene og inntok Amiens. Derved sikret de den vestligste broen over elven Somme ved Abbeville. Om kvelden den 20. mai nådde en rekognoseringsenhet fra 2. panserdivisjon Noyelles-sur-Mer, hvor de kunne se elven Somme flyte ut i Den engelske kanal. Derved var 16 franske og 9 britiske divisjoner i Belgia og det nordlige Frankrike isolert. De allierte styrkene var stengt inne i en lomme som var 200 kilometer lang og 140 kilometer dyp.
De allierte virket ute av stand til å hanskes med den raske utviklingen. Den 20. mai hadde sjefen for den britiske generalstaben, general Ironside, møte med general Gort, sjef for BEF, i hans hovedkvarter i Lens. General Gort rapporterte at han ikke hadde fått noen ordre fra den franske nordlige armégruppe på åtte dager. Ironside konfronterte general Billotte, sjef for den franske nordlige armégruppe med dette, og fant ham ute av stand til å ta besluttsom kommando over styrkene. General Ironside hadde opprinnelig oppfordret Gort til å redde BEF ved å angripe sørvestover mot Amiens. Gort repliserte at syv av hans ni divisjoner allerede var i kamp med tyske styrker ved elven Escaut (nederlandsk: Schelde), så han hadde bare to divisjoner tilgjengelig for en offensiv. Generalstabssjef Ironside returnerte til Storbritannia sterkt bekymret for BEFs skjebne, og beordret umiddelbare anti-invasjonstiltak.
Luftwaffes Fliegerkorps VIII under general Wolfram von Richthofen satte inn sine stupbombere for å støtte «kappløpet mot kanalen». Stupbomberne viste seg spesielt effektive til å bryte opp angrep langs de tyske styrkenes flanker, slå ut befestede stillinger og forstyrre forsyningstjenesten. De tyske panserstyrkene dro nytte av bakke-til-luft kommunikasjon under offensiven, liaisonoffiserer utstyrt med radio kunne beordre angrep fra stupbombere i front av angrepsaksen. I noen tilfelle ble angrepene utført bare 10-20 minutter etter forespørselen ble gitt.
Weygandplanen, for lite, for sent
Samme dag forsøkte deler av BEF under generalmajor Harold Edward Franklyn å forsinke den tyske offensiven, og muligens avskjære fronten på de tyske panserstyrkene. Slaget om Arras viste styrken til den sterkt pansrede britiske stridsvognen Matilda. De tyske 37 mm anti-stridsvogn kanonene hadde liten effekt mot Matilda og den begrensede offensiven overkjørte to tyske regimenter. Panikken som fulgte (Rommel rapporterte at han hadde blitt angrepet av hundrevis av stridsvogner) forsinket den tyske offensiven. Tyskerne måtte benytte 88 mm antiluftskyts og 105 mm feltkanoner for å stoppe det allierte motangrepet. Angrepet var ikke en del av en større plan for å ødelegge de tyske panserstyrkene, men den tyske hovedkommandoen ble skremt og fryktet en stund at de hadde blitt overfalt av hundrevis av allierte stridsvogner.
Den 22. mai forsøkte franske styrker å angripe sørover, mot Cambrai, og hadde innledende suksess. Det tyske infanteriet hadde nå innhentet panserstyrkene, og med støtte fra Luftwaffe ble angrepet slått tilbake av den tyske 12. infanteridivisjon. Dagen etter, den 23. mai, rykket Guderians XIX panserkorps nordover mot kanalbyene Boulogne og Calais, bak de allierte styrkene i nordøst.
BEF ved Dunkerque, redning for britene, fortapelse for franskmennene
Om kvelden den 23. mai beordret øverstkommanderende for BEF, general Gort, retrett fra Arras, for å redde de to britiske divisjonene der fra utslettelse. Med det var Weygandplanen ikke lenger realistisk. General Weygand anså den britiske retretten som forræderi, og prøvde å legge skylden for planens manglende iverksettelse på general Gort.
Samme dag angrep 2. tyske panserdivisjon Boulogne-sur-Mer. Den franske garnisonen i byen overga seg den 25. mai, mens 4 368 britiske soldater ble evakuert. Den britiske beslutningen om å trekke seg tilbake fra byen ble senere sterkt kritisert av franskmennene. Den 24. mai angrep 1. tyske panserdivisjon Calais. Britiske forsterkninger hadde i all hast blitt stasjonert der ett døgn før det tyske angrepet. Beleiringen av Calais varte i 3 dager. De britiske forsvarerne ble overveldet av de tyske styrkene og overga seg på ettermiddagen den 26. mai. Wehrmachts 1. panserdivisjon var klar for å angripe Dunkerque den 25. mai, men Hitler beordret den til å stoppe offensiven dagen før. Denne avgjørelsen er blant de mest kontroversielle og omdiskuterte under hele andre verdenskrig.
Omringet av de tyske styrkene innså general Gort, sjef for BEF, den 25. mai at britiske styrker måtte evakueres og trekke seg tilbake til området ved Dunkerque. Evakuering av BEF ble akseptert av den britiske overkommandoen dagen etter. Sammen med franske styrker etablerte BEF en forsvarslinje (perimeter) rundt Dunkerque, hvor tyske styrker ble forsøkt holdt tilbake så flest mulig kunne evakueres. Området det allierte kontrollerte var om lag 90 km langt, men kun rundt 28 km bredt, og sårbart for tyske forsøk på å avskjære styrkene fra kanalhavnene.
Anatolij Tymosjtsjuk
Anatolij Oleksandrovytsj Tymosjtsjuk (ukrainsk: Анатолій Олександрович Тимощук; født 30. mars 1979 i Lutsk i det daværende Sovjetunionen) er en ukrainsk tidligere fotballspiller som sist spilte for den kasakhstanske klubben FC Kairat. Han spilte midtbane, gjerne i en defensiv posisjon.
Volyn Lutsk
Tymosjtsjuk startet karrieren i hjembyen Lutsk, og spilte aldersbestemt fotball for klubben Volyn Lutsk. Han kom etterhvert opp på A-laget til klubben, og etter to gode sesonger i Lutsk-trøyen kom han i større klubbers søkelys.
Arild Mentzoni
Han ble ansatt av Meteorologisk institutt i 1977, og ble siden værmelder for NRK. I slutten av sin karriere i NRK oppfant og utviklet han Dialekttempen; en temperaturmåler som beskriver temperaturen med lokale væruttrykk. Måleren finnes nå i 43 varianter. Han pensjonerte seg fra jobben hos rikskringkasteren i 2010, men fortsatte å jobbe deltid for Meteorologisk institutt.
Han bor på Lørenskog.
Slaget om Frankrike
BEF ved Dunkerque, redning for britene, fortapelse for franskmennene
Den 25. mai informerte general Weygand det franske krigskabinettet at han holdt på å etablere en siste forsvarslinje bak elvene Somme og Aisne (senere kjent som Weygandlinjen). Gitt tysk overmakt mente han de franske forsvarerne hadde små muligheter for å lykkes, og uttrykte at det var viktig å spare hæren fra total utslettelse, for å unngå anarki i landet. Med andre ord så antydet han behovet for en våpenhvile og at Frankrike måtte oppgi kampen.
Anatolij Tymosjtsjuk
Sjakhtar Donetsk
Som attenåring i 1997 ble Tymosjtsjuk kjøpt av Sjakhtar Donetsk. I Donetsk ble Tymosjtsjuk en nøkkelspiller i laget som vant tre ukrainske seriemesterskap, tre ukrainske cupmesterskap og én ukrainsk supercup-finale.
Etter å ha hatt kapteinsbindet i Sjakhtar i flere år ble Tymosjtsjuk sommeren 2006 linket til flere store vesteuropeiske klubber, blant annet Juventus, Feyenoord, Celtic og Roma.
Zenit St. Petersburg
Den 27. februar 2007 gikk Tymosjtsjuk til Zenit St. Petersburg. Overgangssummen var rapportert til å være ca. 110 millioner kroner. Han ble snart kaptein også på Zenit.
Tymosjtsjuks første sesong i Zenit-trøyen endte med suksess, da klubben for første gang siden 1984 ble seriemester. På slutten av sesongen kom Tymosjtsjuk med på fotballseriens toppliste over årets beste spillere, og ble samtidig kåret til seriens beste spiller av sportsavisen Sport-Ekspress.
Våren 2008 vant Zenit UEFA-cupen under Tymosjtsjuks kommando etter å ha slått Rangers 2-0 i finalen, og høsten 2008 var han med på å slå Manchester United i UEFA-supercupen.
Landslagskarriere
Siden debuten i 2000 har Tymosjtsjuk blitt en viktig brikke i. Han ble for alvor kjent under VM i fotball 2006, da Ukraina kom til kvartfinalen og Tymosjtsjuk ble kåret til banens beste av FIFA i seieren over.
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Slaget om Frankrike
BEF ved Dunkerque, redning for britene, fortapelse for franskmennene
De allierte begynte operasjon Dynamo og evakuerte soldater fra området ved Dunkerque, Pas-de-Calais og tilstøtende lommer på belgisk side. Fra 26. mai til 4. juni ble i alt 218 000 britiske og 120 000 franske soldater, totalt 366 162 reddet av Royal Navy, (andre kilder oppgir 338 226 ) de fleste av de franske returnerte til Frankrike.
Under slaget om Dunkerque utførte RAF totalt 2 739 tokt med jagerfly, mens Luftwaffe i alt fløy 1 882 tokt med bombefly og 1 997 tokt med jagerfly. En annen kilde oppgir at RAF fløy 2200 tokt med jagerfly, og mistet 87 fly, mens Luftwaffe fløy over 3000 tokt med jagerfly og mistet 36 av dem. Luftwaffe feilet i forsøket på å forhindre evakuering, men de allierte styrkene ble påført store tap. Totalt 272 allierte skip av ulik størrelse ble senket, med en samlet tonnasje på 126 000 bruttotonn. Totalt 9 allierte jagere ble senket, og 19 av jagerne som deltok under evakueringen fikk store skader.
Tyske styrker sør for Somme
Etter sammenbruddet av Weygandplanen 23. mai (det allierte forsøket på å bryte gjennom de tyske linjene, så styrker nord i Frankrike fikk kontakt med styrker i sør, og avskar tyske styrker i vest), forsøkte den franske overkommandoen å etablere en ny forsvarslinje sør for elven Somme. Franske styrker prøvde å drive tyske styrker tilbake fra de seks brohodene de hadde erobret over elven, blant de Saint-Valery-sur-Somme, Abbeville, Amiens og Péronne. Det første angrepet fra sør kunne ikke iverksettes før 24. mai, da 7. DIC med støtte av noen få stridsvogner mislyktes i å gjenerobre Amiens. Den 27. mai forsøkte den britiske 1. panserdivisjon å angripe tyske styrker ved Abbeville, men ble slått tilbake med store tap. Franske styrker under general kommando av Charles de Gaulle angrep både 28. og 30. mai, presset de tyske forsvarerne noe tilbake, men klarte ikke å få kontroll over hele området på den sørlige bredden av Somme. De tyske styrkene fikk gode resultater ved å bruke 8,8 cm FlaK luftvernkanoner mot franske stridsvogner. Et siste forsøk ble gjort med en blanding av britiske og franske styrker 4. juni, men de tyske forsvarerne av brohodet avviste igjen det allierte angrepet. Det allierte motangrepet ved Abbeville endte med tap av over 200 stridsvogner, og flere tusen soldater, uten at det tyske brohodet ble erobret.
Juni: «Fall Rot», tysk angrep på resten av Frankrike
De beste og mest moderne franske arméene var blitt sendt nordøstover (Nord-Frankrike og Belgia) og var gått tapt i den påfølgende tyske omringingen, totalt 16 franske og 9 britiske divisjoner. Det franske flyvåpnet, Armée de l'air, hadde fremdeles mange fly, men stor mangel på både piloter og bakkemannskap. Med et dårlig fransk varslingssystem mot tyske flyangrep (de hadde ikke noe tilsvarende det britiske Dowdingsystemet), kun 3 skvadroner med britiske Hurricane jagerfly og numerisk tysk overvekt, ba de franske myndighetene britene om vesentlig flere fly. General Vuillemin, sjef for Armée de l'air, anmodet om 20 skvadroner med britiske jagerfly. Britiske myndigheter avviste det franske kravet, RAF hadde allerede tapt flere hundre Hurricane jagerfly i Frankrike, og valgte etter råd fra air chief marshal Hugh Dowding å holde sine fly i beredskap for å møte et tysk angrep mot Storbritannia. Til tross for totalt tap av 338 fly, og en rekke andre fly skadet eller med mekaniske problemer, hadde Luftwaffe over 500 Bf 109E jagerfly, over 200 Ju 87 Stuka bombefly og 700 andre bombefly tilgjengelig ved fronten i Frankrike 4. juni 1940.
Den franske øverstkommanderende, general Maxime Weygand, hadde totalt 60 franske og fem allierte divisjoner (fra Polen, Tsjekkoslovakia og Storbritannia). Ifølge historikeren Alistain Horne hadde Wehrmacht 104 divisjoner til disposisjon, mot 49 allierte divisjoner, altså 2:1 overvekt. Ifølge historikeren Robert Forczyk var det faktiske antallet tyske divisjoner tilgjengelig for «Fall Rot» 90, hvorav 50 av de var disponert i første linje. Det ga styrkelikevekt der kampene begynte, men Wehrmacht hadde et solid overtak i 12:1 når det gjaldt reserver.
Weygandlinjen, franske styrkers siste skanse
General Weygand var stilt overfor oppgaven å forsvare en lang front, fra den nordlige enden av Maginotlinjen i øst, til elven Sommes utløp i Den engelske kanal i vest, med en sterkt redusert fransk hær og med lite alliert støtte. Frontlinjen, den såkalte Weygandlinjen, var på om lag 360 kilometer, og støttet seg på elvene Aisne i øst og Somme i vest. I motsetning til de tyske angriperne hadde ikke general Weygand noen betydelige reserver for å møte fiendtlige gjennombrudd eller avlaste troppene ved frontlinjen. I tillegg til den anstrengte situasjonen ved fronten kom at deler av den franske ledelsen hadde mistet motet, fremst av de general Weygand, mens offiserer av lavere grad og soldatene syntes å ha hatt høy moral og motivasjon i begynnelsen av juni.
Den sentrale delen av den franske fronten ble forsvart av armégruppe 3 (GA3, fransk: groupe d’armées n° 3), under general Benoît Besson (1876–1969). GA3 hadde 27 infanteridivisjoner, som skulle dekke 275 kilometer front, hver divisjon måtte holde en større sektor enn hva fransk militær doktrine tilsa. Til høyre for GA3 var GA4 (fransk: groupe d'armées n° 4) under general Charles Huntziger (1880–1941). GA4 var i stilling langs elven Aisne. GA4 besto av 2. og 4. armé, ble etablert som enhet så sent som 3. juni, og bidro til manglende kommandostruktur på fransk side, så nær det tyske angrepet. GA2 (fransk: groupe d'armées n° 2), med 4 arméer under general André Gaston Prételat (1874–1969) var i øst, i det kommende tyske angrepet ble de nesten kun tilskuere. Med styrkene i Maginotlinjen var mer enn halvparten av den franske hæren satt på sidelinjen i den andre og siste kampen.
General Weygand beordret den 24. mai at defensive posisjoner skulle på plass, og i de få dagene de hadde til rådighet, arbeidet de franske forsvarerne ved elvene Somme og Aisne frenetisk med å etablere en forsvarssone. Sivile ble evakuert fra et område på minst 8 kilometer fra frontlinjen, og ulike stillinger med kanoner, skyttergraver og skjulte maskingevær ble konstruert. Selv om andre forsvarslinjer videre sørover var mulig, var Weygandlinjen ment som mer enn fartsdump, det var her det tyske angrepet måtte stoppes. Samtidig var det ikke forberedt noen posisjoner som den utsatte armégruppen GA3 kunne falle tilbake på. Ordre ble gitt om forsvar som soldater, ifølge historikeren Robert Forczyk, gjenkjenner som oppdrag hvor man må «dø på stedet». Weygandlinjen var stedet hvor den tyske fremrykkingen måtte stoppes.
I et møte med regjeringen den 6. juni sa den franske statsministeren, Paul Reynaud, at om Somme-Aisne linjen ble tapt måtte Frankrike om nødvendig fortsette kampen fra sine områder i Nord-Afrika. Dette ble avvist av general Weygand som meningsløst. Det eneste Weygand var åpen for var å prøve å holde Paris, og en forsvarslinje ble forsøkt etablert (kjent som Chauvineau-linjen, etter general Narcisse Chauvineau som ledet arbeidet med den).
Den 7. juni fikk general Hoths XV korps et avgjørende gjennombrudd ved Amiens. Det førte til at en kile på over 20 kilometer åpnet seg mellom de franske styrkene sørøst for Amiens, og de franske og britiske styrkene i sørvest. De britiske styrkene trakk seg tilbake mot Le Havre og Saint-Valery-en-Caux. Le Havre ble overgitt den 13. mai, etter 11 tusen britiske soldater var evakuert i Operation Cycle. Med det var aktiv britisk deltakelse i Frankrike i hovedsak over. Den franske 9. armé (underlagt GA3) var nå også utslettet, bare 8 dager etter «Fall Rot» begynte.
Italia med i krigen, når den nesten var over
I tillegg til den allerede vanskelige situasjonen erklærte Italia krig mot Frankrike og Storbritannia den 10. juni.