cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charlie Hebdo
Angrepet i 2015
Myndighetene beordret en opptrapping til høyeste sikkerhetsnivå på Plan Vigipirate-skalaen for områdene Île-de-France og Picardie efter angrepet på redaksjonen. Noen timer senere, rundt klokken 23, utstedte politiet arrestordre på brødrene Saïd og Chérif Kouachi, begge franske statsborgere med foreldre fra Algerie. Den ene av brødrene, Chérif Kouachi, har tidligere forklart at han ble radikalisert som følge av Irak-krigen i 2003 og torturbildene fra Abu Ghraib-fengslet, og at han ikke var særlig interessert i religion før det. Under et forsøk på å reise til Syria for å delta i kamphandlingene mot amerikanske tropper i Irak i 2005 ble han arrestert og dømt til tre års fengsel, hvorav halvannet ble gjort betinget. I mai 2010 ble han arrestert igjen, denne gang på grunn av mistanke om delaktighet i et forsøk på å befri to fengslede gjerningsmenn fra et terroranslag som hadde funnet sted i Frankrike i 1995. Ifølge CNN skal Saïd har reist til Jemen i 2011 og ha mottatt trening av al-Qaida.
En opprinnelig tredje mistenkt, en atten år gammel elev, meldte seg for politiet i 23-tiden samme dag. Han ble ikke siktet og alibiet hans ble omtalt som troverdig.
Følgende ble drept under attentatet: De tre siste hadde ingen tilknytning til magasinet. Merabet var en konstabel som tilfeldigvis befant seg på gaten utenfor redaksjonslokalene.
Disse ble såret:
Reaksjoner
Attentatet vakte nasjonal og internasjonal fordømmelse, blant annet betegnet Det islamske råd i Frankrike handlingen som «barbarisk» og «i strid med demokrati og pressefrihet». Umiddelbare avskyerklæringer kom også fra Russlands president Vladimir Putin, Indias statsminister Narendra Modi, og Barack Obama, som ga uttrykk for at attentatet var «feigt» og «ondskapsfullt», og tilbød amerikansk assistanse i jakten på gjerningsmennene. NATOs generalsekretær Jens Stoltenberg sa at «dette var en barbarisk handling og et angrep på pressefriheten.» Frankrikes president François Hollande betegnet angrepet som en «terrorhandling» og innkalte regjeringen til krisemøte samme dag. Tysklands forbundskansler Angela Merkel karakteriserte det som «en avskyelig dåd» som ikke bare var et angrep på Frankrike, men også på «menings- og pressefriheten, som utgjør kjerneverdier i vår frihetlige og demokratiske kultur.» Storbritannias statsminister David Cameron uttalte at angrepet var «motbydelig».
I Frankrike
Dagen efter anslaget samlet over 100,000 mennesker seg til en spontan demonstrasjon i Paris, og tilsvarende arrangementer ble holdt i resten av Frankrike. Plakater med slagordet «» («Jeg er Charlie») preget menneskemengdene. Landets parlamentsmedlemmer fra venstre- og høyresiden samlet seg på parlamentets trapp for å synge Marseillaisen arm i arm, mens byens metrobaner ble stående ved sine perronger under ett minutts stillhet i hele landet. Klokkene i Notre-Dame klang, og efter mørkets frembrudd ble lysene i Eiffeltårnet slått av. Også emneknaggen «#jesuisahmed» til minne om den myrdede politimannen Ahmed Merabet, fikk stor utbredelse, gjerne med tilføyelsen «Jeg er ikke Charlie, jeg er Ahmed, den døde konstabelen. Charlie gjorde narr av min tro og min kultur, og jeg døde for å forsvare retten til å gjøre det.»
Den 10. januar samlet rundt halvannen million mennesker seg i Paris, og det fant sted kunngjøringer til minne om ofrene i flere forskjellige franske byer.
I en sørgemarsj i blant annet Paris søndag 11. januar møtte det opp anslagsvis 1,3 til 2 millioner mennesker til sørgemarsjen fra Place de la Republique til Place de la Nation. Over 40 statsledere, deriblant David Cameron, Angela Merkel, Israels statsminister Benjamin Netanyahu, Palestinas president Mahmoud Abbas, EU-president Donald Tusk og jordanske kong Abdullah samlet seg til et separat arrangement. Ialt skal folkemassene i hele Frankrike ha utgjort rundt tre millioner mennesker.
Sjefredaktør Gérard Biard befant seg i London under angrepene. Den gjenværende redaksjonen kunngjorde at magasinet ville utkomme som planlagt, men i et opplag på én million. Efter kort tid ble antallet justert opp til tre, fem og til slutt syv millioner. Magasinet ble oversatt til 16 sprog. Forsiden har en illustrasjon av profeten Muhammed som holder et skilt med påskriften «Je suis Charlie» og teksten «Alt er tilgitt».
Rettssaken mot 14 av de antatte medsammensvorne begynte 2. september 2020. De var blant annet tiltalt for å ha deltatt i planlegningen av angrepet på redaksjonen, samt å ha tatt gisler i en jødisk-drevet butikk. Den 16. desember samme år ble alle de tiltalte kjent skyldige i deltagelse i et terrornettverk og ble idømt fengselsstraffer fra fire år til livstid. Tre av de tiltalte, Hayat Boumeddiene og brødrene Mohammed og Mehdi Belhoucine, ble dømt in absentia da de forlot Frankrike like før angrepet.
Ansatte
De ansatte i magasinet er redaktørene Gérard Biard og Sylvie Coma, tegnerne «Luz», «Riss», Catherine Meurisse, «Coco», «Willem», Walter Foolz og «Babouse», journalistene Patrick Pelloux, Antonio Fischetti, Zineb El Rhazoui, Philippe Lançon, Fabrice Nicolino, Sigolène Vinson og Laurent Léger, kritikeren Jean-Baptiste Thoret og spaltisten Mathieu Madénian.
I tillegg er bladet arbeidsgiver for én webmaster, én advokat og en økonomisjef.
Our Lady of Gethsemani
Historie
Det franske trappistabeddiet Melleray, som var under sterkt press under februarrevolusjonen i 1848, grunnla dette samme år (i sporene av den mislykkede klostergrunnleggelsen Casey Creek av Urbain Guillet) i Trappist i Kentucky klosteret Our Lady of Gethsemani («Vår frue av Getsemane»). Det ble i 1851 elevert til et eget abbedi. Det er det eldste kloster i USA som fortsatt består. Blant munkene var de betydelige forfatterne Raymond Flanagan (1903–1990), Thomas Merton og Chrysogonus Waddell.
EM i bridge for nasjonslag 2012
Europamesterskapet i bridge for nasjonslag 2012 var det 51. i rekken og fant sted i Dublin i Irland fra 12.-23 juni 2012 Mesterskapet ble arrangert for klassene åpen, damer og veteran. Mesterskapene var også kvalifisering for Bermuda Bowl (VM i bridge) hvor de seks beste kvalifiserte i hver klasse. Åpen klasse hadde først en innledende runde hvor de var oppdelt i to puljer av 17 lag og spilte round robin innen hver pulje. Deretter gikk de ni beste videre til en finalerunde hvor man fikk med seg poengene fra lagene man hadde møtt og deretter spilte mot de ni lagene man ikke hadde møtt. I klassene damer og veteran ble det spilt round robin i kamper over 16 spill
Åpen klasse
34 nasjoner stilte med lag i åpen klasse. Norge var representert ved Boye Brogeland, Odin Svendsen, Jan Tore Berg, Frode Nybo, Thor Erik Hoftaniska og Thomas Charlsen. Christian Vennerød var ikkespillende kaptein.
Sluttresultat etter finalespill:
Damer
19 nasjoner stilte med lag i dameklassen. Norge var representert ved Tonje Brogeland, Marianne Harding, Stine Holmøy, Ann Karin Fuglestad, Gunn Tove Vist og Tone Svendsen. Allan Livgård var kaptein.
Uncharted: Drake’s Fortune
Undertittelen Drake's Fortune er en referanse til den berømte oppdageren Francis Drake. I spillet tar man rollen som Nathan Drake, en skattejeger som er på jakt etter Francis Drakes fiktive skatt. Nathan hevder selv at han er en etterkommer av Francis Drake, selv om historien sier at han døde barnløs. Han arvet en ring, som tilhørte Francis Drake. Ringen som angivelig var fra dagen etter Francis død pekte ut et sted utenfor Panama hvor en kiste var skjult på havbunnen. For å få ekspedisjonen finansiert kontaktet han Elena Fisher, og de to ble enige om at hennes TV-program skulle dekke kostnadene mot at hun fikk dokumentere det.
Spillet benytter seg av selskapets egen spillmotor, kalt Naughty Dog Game Engine.
Salgadinho
Salgadinho kan vise til:
Kirill Petrenko
Kirill Garrijevitsj Petrenko (russisk: Кирилл Гарриевич Петренко, Kirill Garrievič Petrenko; født 11. februar 1972 i Omsk) er en russisk dirigent.
Petrenko ble født av jødiske foreldre som i 1990 utvandret til Østerrike. Hans mor ble utdannet som musikkviter og hans far fiolinist.
Petrenko var fra 1999 til 2002 sjefdirigent ved Meininger Theater. Han tiltrådte i 2002 stillingen som operasjef (tysk: Generalmusikdirektor) ved Komische Oper Berlin, og var deretter frilans fra 2007. Petrenko startet i 2013 som operasjef ved Bayerische Staatsoper for et åremål på fem år. Han skal tiltre som ny sjefdirigent ved Berlinfilharmonien i 2019.
Hinds County
Hinds County er et fylke i den amerikanske delstaten Mississippi. Det samlede arealet er 2 272 km², hvorav 2 251 km² er land.
Fylkeshovedstaden er Jackson og Raymond.
Areneo David
Areneo David (født 6. juni 1995) er en malawisk bueskytter.
Han representerte Malawi under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i første runde i den individuelle konkurransen.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021 ble han utslått i første runde i den individuelle konkurransen.
Dvergbladlus
Dvergbladlus (Phylloxeroidea) er en gruppe med plantelus som hører til gruppen bladlus (i vid forstand), Aphidomorpha. De er insekter med sugende munndeler og hører til i den store gruppen nebbmunner.
Utseende
Små, gjerne blekt fargede bladlus. De vingede formene (alatae) har store, skjøre vinger. De mangler "rørene" oppe på bakkroppen som de fleste bladlus har. Siden de gjerne lever i galler ser man ikke ofte disse dyrene.
Skadedyr
Særlig én art fra denne familien har utmerket seg som et økonomisk veldig viktig skadedyr. Den ca. 1 mm lange arten vinlus, Viteus vitifoliae stammer opprinnelig fra det østlige Nord-Amerika, der den lever på røttene og bladene av ulike viltvoksende vin-arter (Vitis spp.). Disse er forholdsvis resistente mot arten, men det viser seg at den europeiske vindruen (Vitis vinifera) er svært utsatt for angrep. Nymfenes angrep på røttene kan, sammen med sekundære soppangrep, føre til at røttene blir effektivt ringbarket og vinstokkene dør. D. vitifolii ble ved et uhell innført fra Nord-Amerika til Europa på 1860-tallet, og på slutten av 1800-tallet truet den med å rasere europeisk vindyrking fullstendig. Man lykkedes i stor grad i å stoppe ødeleggelsene ved å utvikle resistente vinstokker, dels gjennom krysning med nordamerikanske arter. Enkelte vinkjennere hevder at dette førte til at kvaliteten på europeisk vin sank merkbart. Bartrelusene er til dels alvorlige skadedyr på bartrær i tømmerproduksjon.
Hov stasjon
Hov stasjon ligger langs Valdresbanen i Søndre Land kommune, den ble åpnet 1902 da Valdresbanen ble tatt i bruk. Persontrafikken ble nedlagt 1989.
Per 2020 er Hov Stasjon i privat eie og det drives dresin-utleie.
Hanne-Vibeke Holst
Hanne-Vibeke Holst (født 21. februar 1959 i Hjørring) er en dansk forfatter og utdannet journalist som var ansatt i Berlingske Tidende og Søndags B.T.
Hun er datter av forfatterne Knud Holst Andersen (1936–1995) og Kirsten Johanne Høybye (1936–2008). Hun giftet seg i 1984.
Holst er medlem av VL-gruppe 67.
Claus Bendeke
Claus Bendeke (1763–1828) var en norsk Eidsvollsmann, jurist og embetsmann. Han var amtmann i Hedmark 1804–1816 og dommer i Kristiansand fra 1816 til sin tidlige død i 1828.
Liv og virke
Han var sønn av sorenskriver og kanselliråd Andreas Bendeke og Amalia Margrethe Rosenkrantz, født Lerche. Han ble født mens faren var sorenskriver i Vang i Hedmark. Bendeke giftet seg i 1807 med Magdalene Cathrine Pihl (1787–1843), datter av presten og opplysningsmannen Abraham Pihl. Han tok artium i Helsingør i 1783, og ble cand.jur. i 1788.
Han oppholdt seg på Grønland fra 1795 til 1801, og hadde embete der fram til 1803. Som Danmarks inspektør for Nord-Grønland var han den som innførte bruken av penger på Grønland. Fra 1801 lagde han «kredittsedler» som avregning til hvalfangerne. Sedlene var enkelt lagd, Benkdeke produserte dem selv av spillkort.
Han ble amtmann i Hedemarkens amt 1804–1816. I 1814 var han medlem av Riksforsamlingen på Eidsvoll, hvor han knyttet seg til Selvstendighetspartiet. Under Riksforsamlingen var han ikke spesielt aktiv, unntatt i spørsmålet om stemmerettsreglene. Han formulerte de prinsippene som frem til 1884 lå til grunn for stemmerett. Han var varamann til Stortinget i perioden 1815–17.
14. september 1816 ble han utnevnt til dommer i Kristiansands stiftsoverrett, og ble justitiarius, rettens leder, der i 1823. I Kristiansand bodde han i Gyldenløves gate 6.
Bendekes hjem i 1814 var storgården Kjonerud i Stange. Hovedbygningen brant ned i 1905.
Jo Tenfjord
Johanne Marie Giæver Tenfjord (født 13. august 1918 i Oslo, død 12. juni 2007) var bibliotekar, forfatter, oversetter, forlegger og kulturarbeider. Hun ble kjent for sin formidling av eventyr og myter. Disse omfatter både egendiktede, gjendiktede og fortellinger bygget på myter.
Liv og virke
Tenfjord har selv sagt at hennes oppvekst i Oslo ladegård var å vokse opp i et spøkelseshus, der de hadde et spøkelse som de daglig måtte forholde seg til. I oppveksten var hun omgitt av mange gamle mennesker som hadde mange gode historier og eventyr å fortelle. Familien hennes kommer fra Olderdalen i Troms, og i historien Tre trylleord (1976) er handlingen lagt til Troms.
Tenfjord arbeidet i perioden 1940–47 som bibliotekar ved Deichmanske bibliotek i Oslo. Senere studerte hun barnelitteratur, og underviste i emnet ved Statens bibliotekhøgskole og som foreleser ved forskjellige lærerhøgskoler. Hun arbeidet også som redaktør i Bokklubbens Barn.
Tenfjord var en av de forfatterne som var med på å endre innholdet i barnebøkene etter 2. verdenskrig, hvor hun i Venner verden over (1949) skriver for å fremme internasjonal forståelse. Inspirasjon til boken fikk hun etter i 1948 å ha fått et UNESCO-stipend til deltagelse ved et internasjonalt seminar i USA om formidling av FNs oppbygging og målsetting.
Hannebo Holm og Guri Gla
Tenfjord debuterte litterært i 1941 under pseudonymet Guri Gla med boken Valsesommer. Hun ga også ut boken Hannemor vil ikke gifte seg under samme psevdonym (1942). I 1956 ga hun ut boken Skjønnhetsdronning under pseudonymet Hannebo Holm.
Litteratur
Lista er ufullstendig, og det antas at Tenfjord har oversatt nærmere 200 barnebøker.
Chionopsychinae
Chionopsychinae er en artsfattig gruppe av sommerfugler som tilhører familien ekte spinnere (Lasiocampidae). Det er bare kjent to arter fra Afrika, som er regnet som kanskje de mest primitive medlemmene av familien Lasiocampidae.
Utseende
Hannen av Chionopsyche montana er en hvit spinner med korte, runde vinger. Antennene er ganske smalt fjærformede. Fasettøynene er forholdsvis store. Den har en brun tverrstripe på oversiden av forvingene, ellers er den helt hvit.
Levevis
Chionopsyche montana lever i ganske stor høyde i fjellene i Øst-Afrika. Arten ble beskrevet fra Kilimanjaro i Tanzania.
Helen Traubel
Helen Francesca Traubel (født 16. juni 1899 i St. Louis, Missouri, død 28. juli 1972 i Santa Monica, California) var en amerikansk opera-og konsertsanger.
Traubel ble født inn i en velstående familie i Missouri av tysk avstamning. Hun var datter av Otto Ferdinand Traubel, en farmasøyt, og hans kone Clara Traubel (født Stuhr). Hun studerte sang i hennes hjemby og senere i New York City med Giuseppe Boghetti som lærer. Traubel debuterte som konsert-sanger med Saint Louis Symphony Orchestra i 1923, og i 1926 fikk hun sitt første tilbud om å delta i Metropolitan Opera under dirigent Rudolph Ganz.
Traubel gjorde sin første opptreden på en opera-scene den 12. mai 1937, da komponisten Walter Damrosch ba henne om å skildre rollen som Mary Rutledge i verdenspremieren av hans opera The Man Without a Country on Met. Senere samme året debuterte hun med Chicago City Opera Company som hun var aktiv hos inntil selskapet gikk konkurs i 1939. I 1940 sluttet hun seg til Chicago Opera Company. Men dette selskapet gikk konkurs i 1946.
Traubel sang i flere forestillinger ved San Francisco Opera i 1945 og 1947 der hun gjorde sin debut med dette selskapet som Brünnhilde i Die Walküre den 9. oktober 1945. I 1948, mens hennes karriere var på dens høyde, avtalte USAs daværende president Harry S. Truman henne om å opptre som rådgiver for hans datter, Margaret, som håpet å lansere sin karriere som klassisk sanger. Traubel utga i 1959 sin selvbiografi, St. Louis Woman, som inneholder en redegjørelse for de tre årene hun tilbrakte i rollen som rådgiver for presidentens datter.
Kunståret 1753
Kunståret 1753 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1753.
Kaffekanne
Kaffekanne er en kanne for servering av kaffe. Kaffekanner har tut og lokk. De kan være laget av metall, glass eller keramikk. Metallkannene har ofte hank eller skaft av et varmeisolerende materiale som tre eller bein. Kaffekanner er ofte pæreformet eller sylinderformet, men det finnes en rekke kaffekanner som avviker fra disse hovedformene. Det kan noen ganger være vanskelig å skille mellom kaffekanner, tekanner og sjokoladekanner. En hovedregel er at kaffekanner har rundt tverrsnitt, at høyden er større enn diameteren og at de har en forholdsvis lang tut som sitter et stykke ned på korpus.
I Norge kommer kaffen på 1600-tallet, men den var dyr og forbeholdt velstående borgere. I disse miljøene finner vi kaffekanner i bruk på 1700-tallet, men i brede lag av befolkningen blir kaffen først vanlig som hverdagsdrikk omkring 1840-50-årene, og mange steder enda senere. Til hverdags har nok kaffen i de fleste hjem blitt servert direkte fra kjelen. Kaffekannen har vært brukt mer til selskap og fest og ellers ofte stått fremme til stas i stuen.
Se også:kaffe, kaffekjele, tekanne og sjokoladekanne.
Santa Helena
Santa Helena kan vise til:
Sven Ove Gade
Sven Ove Gade (1935–) er en dansk forfatter og tidligere sjefredaktør.
Annie Guglia
Annie Guglia (født 15. november 1990) er en canadisk rullebrettkjører.
Hun representerte Canada under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble nummer 19 i street.
Sven Ove Gade
Gade var redaktør på Politiken før han i 1976 ble sjefredaktør på Ekstra Bladet. Her ble han sittende frem til 2000, og arbeidet særlig for avisens samfunnskritiske kampanjejournalistikk. Gade har siden forfattet en rekke bøker.
Ivan Ivanov (volleyballspiller)
Ivan Ivanov (født 19. november 1950) er en bulgarsk volleyballspiller.
Gudleiv Harg
Gudleiv Harg (født Gudleiv Harr Larssen 9. mai 1916, død 27. mai 2007) var en norsk sivilingeniør og næringslivsleder.
Harg var medlem av Norges Tekniske Vitenskapsakademi og ble i 1987 utnevnt til ridder av 1. klasse av Den Kongelige Norske St. Olavs Orden for sin innsats for norsk industriell forskning.
Kunståret 1752
Kunståret 1752 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1752.
Santa Inês
Santa Inês kan vise til:
Otiorhynchus (Otiorhynchus)
Otiorhynchus (Otiorhynchus)  er en underslekt av snutebiller.
Utseende
Middelsstore, kraftige, halvblank svarte snutebiller med kort, bred snute. Snuten har antennegroper som åpner oppover. Denne gruppen er vanligvis ikke eller lite skjellkledte, beina har klubbeformede, ofte rødlige lår.
Levevis
De voksne billene finnes ofte på bladene av ulike busker og trær. En del av artene kan gjøre skade ved å gnage på røtter av ulike planter.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i alle verdensdeler.
Myrina
Utseende
Middelsstore stjertvinger med en ganske lang og bred stjert på bakvingen. Oversiden er mer eller mindre metallisk blåaktig, undersiden lysbrun med en mørk tverrstripe.
Horst Wessel
Horst Ludwig Wessel (født 9. september 1907 i Bielefeld i Tyskland, død 23. februar 1930 i Berlin) var en tysk jusstudent og SA-Sturmführer i det beryktede Sturmabteilung (SA), det tyske nasjonalsosialistiske partiets gatetropper. Han ble dyrket som «nazimartyr» etter at han ble skutt av to kommunister i sitt hjem i 1930. Wessel skrev teksten til «Horst-Wessel-Lied» under tittelen «Die Fahne Hoch», en nazistiske kampsang som ble regnet som uoffisiell nasjonalsang i det nasjonalsosialistiske Tyskland fra 1933 til 1945.
Bakgrunn
Wessel ble født i Bielefeld i Westfalen, men familien flyttet til Berlin i 1913 da faren Ludwig Wessel, som var luthersk prest, fikk en stilling i Berlins eldste kirke, Nikolaikirche, en stilling han hadde fram til sin død i 1930. Moren Luise Margarete Wessel kom også fra en familie med en rekke lutherske prester. Familien bodde i gaten Judenstraße («Jødegaten») i nærheten av kirken, en gate som siden middelalderen hadde vært et sentrum for byens jødiske befolkning.
Han gikk på Volksschule des Köllnischen Gymnasiums (grunnskole) i årene 1914 til 1922 og gikk deretter ved Gymnasium (videregående skole) i Königstadt. Det siste året før han tok abitur var ved Luisenstadt Gymnasium. Fra april 1926 studerte han juss ved Friedrich-Wilhelm-universitetet (dagens Humboldt-Universität zu Berlin) i Unter den Linden.
Drapet
Wessels tropp dekket blant annet området rundt Alexanderplatz, som på den tiden var Berlins utested. Her møtte han i september 1929 den 18 år gamle prostituerte Erna Jänicke, og kort tid etter flyttet han inn hos henne i hennes leilighet i Große Frankfurter Straße (i dag Karl-Marx-Allee). Huseieren var imidlertid en enke etter en kommunist, og hun mislikte Wessel meget sterkt. Etter noen måneder brøt det ut krangel om husleien.
Om kvelden 14. januar 1930 ble Wessel skutt i ansiktet da han åpnet døren i Jänickes leilighet. Han døde 23. februar 1930 på sykehuset av blodforgiftning som følge av skadene. Han ble skutt av kommunistene Albrecht Höhler og Erwin Rückert. Höhler ble senere dømt til seks års fengsel for drapet, men ble drept etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i 1933. Kommunistpartiet benektet enhver kjennskap til drapet, og henviste til at det hadde vært krangel om husleien, og at dette måtte ha vært et privat oppgjør. En annen teori var at det var en rivalisering mellom disse mennene i forhold til Jänicke. Saken ble aldri oppklart, men en teori er at huseieren kan ha henvendt seg til venner for å få hjelp, og Höhler og Rückert kan ha sett dette som en god anledning til å få tatt hevn for angrepet på kommunister som Wessel tidligere hadde vært innblandet i.
«Martyr» for nasjonalsosialistene
Wessel ble begravet under en storstilt seremoni og prosesjon gjennom Berlins gater, med anslagsvis 30 000 mennesker til stede, blant dem keiser keiser Wilhelms sønn August Vilhelm av Preussen. Etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i 1933 ble det reist et stort monument på graven hans i Berlin, som ble åstedet for store årlige markeringer. Etter det tyske sammenbruddet i 1945 ble alle spor etter dette minnesmerket fjernet.
Etter drapet på Wessel i ble sangen Die Fahne Hoch omdøpt til «Horst Wessel Lied», og ble brukt som NSDAPs partisang. Etter maktovertagelsen fungerte denne som en uoffisiell nasjonalsang ved siden av den offisielle nasjonalsangen Deutschlandlied.
Wessel ble regnet av nasjonalsosialistene som en av bevegelsens fremste «martyrer», og Joseph Goebbels holdt minnetalen i begravelsen. «Horst Wessel Lied» ble fremført av Sturmabteilung, noe som bidro til at sangen ble kjent.
I 1944 ble Waffen-SS-divisjonen 18. SS-frivillige-pansergrenaderdivisjon Horst Wessel opprettet og oppkalt etter ham.
Forbud
Etter andre verdenskrig ble det gjennom denazifiseringen forbudt å fremføre sangen «Horst Wessel-Lied» offentlig i Tyskland, på lik linje med forbudet mot andre nasjonalsosialistiske symboler. Dette forbudet gjelder fortsatt.
Nivlisen
Den ble første gang fotografert fra luften under Den tyske antarktisekspedisjonen 1938–39 under ledelse av Alfred Ritscher.
Respect the Rock America
Respect the Rock America er et split-album med The Hellacopters & Gluecifer. Albumet kom ut i 1999.
Kao Hao-wen
Han representerte Kinesisk Taipei under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i første runde i den individuelle konkurransen.
Karin Lorentzen
Karin Lorentzen (født 21. mai 1939) er en norsk barnebokforfatter.
Hun debuterte i 1975 med Mette midtimellom, og har skrevet i alt åtte bøker. Kamp mot sykdom og mestring av sorg er et sentralt tema i de tidligste bøkene. Trilogien om Silje og hesten hennes (Den hvite hesten, Zorbas sønn og Min venn Zorba, 1987-92) skildrer en ung jentes modning og utvikling.
Hennes eneste roman for voksne, Det hendte meg et barn  (1983) skildrer morsfølelser knyttet til en etterlengtet datter, etter å ha mistet to barn.
Hun fikk Kirke- og undervisningsdepartementets pris for Stine Stankelben (1976). Hennes bøker er oversatt til finsk, svensk, dansk, tysk, nederlandsk og fransk.
Rikerud
Rikerud (engelsk: John D. Rockerduck) er en tegneseriefigur i Disneys Donald Duck-univers. Hans engelske navn henspiller på den amerikanske industriherren John D. Rockefeller. Figuren er skapt av Carl Barks, som kun brukte ham én gang, men ellers forekommer han svært sjelden i amerikanske historier.
Rikerud har derimot blitt benyttet flittig av spesielt de italienske tegnerne som erkerival til Skrue McDuck, og har vært en flittig gjest i de norske Donald Pocket-bøkene.
Norske utgaver nevner normalt ikke Rikeruds fornavn, men Carl Barks Samlede Verk bekrefter at han skal hete "John D. Rikerud", med samme fornavn og initial som Barks opprinnelig gav ham. En sjelden gang har figuren fått helt andre navn, som "K. Røsus", antagelig fordi en ny oversetter ikke visste at han hadde et etablert norsk navn. Da den ene Barks-historien med figuren ble trykt i Donald Duck & Co, ble "John D. Rockerduck" oversatt til John D. Grynesen, men i årene som fulgte ble navnet "Rikerud" etablert.
Rikerud er til forskjell fra både Skrue og Gulbrand Gråstein en fornem rikmann med en livsstil som står til formuen. Han har kjempet utallige ganger mot Skrue McDuck om å være verdens rikeste and, en posisjon han gang på gang har måttet se gå til Skrue. Et typisk trekk ved Rikerud er at han spiser hatten sin hver gang han taper for Skrue.
I de italienske historiene har Rikerud erstattet Gulbrand Gråstein som "verdens nest rikeste and" og den som kappes med Skrue om å være den rikeste. (Den opprinnelige Barks-historien presenterer Rikerud som en bitter konkurrent til Skrue, men uten å antyde at Rikerud er i nærheten av å overgå Skrues enorme formue.)
Rikerud er skruppelløs i sin rivalisering. Ofte tyr han til ran eller kidnapping. For å unngå rettsforfølgelse leier han skurker – gjerne B-gjengen – til å utføre grovarbeidet for seg. I tillegg har han ofte en lojal butler med seg. Skrues egen moral i konkurransen med Rikerud er ofte bare marginalt bedre, og de to kan generelt ikke møtes uten å kjekle. Det finnes imidlertid også historier der de finner det best å samarbeide, og da kan de opprettholde en slags anspent høflighet til hverandre ("kjære erkefiende"). I den italienske tradisjonen er Skrue selv ofte beskrevet som en nokså amoralsk og utnyttende kapitalist, og hans forhold til Rikerud er ikke nødvendigvis en "god" karakter stilt opp mot en "ond" karakter. Snarere er de begge i en moralsk gråsone der Rikerud likevel er mørkere grå enn Skrue og mer villig til å begå eksplisitte lovbrudd. Normalt virker det imidlertid som om Rikeruds finansimperium opererer innenfor lovens grenser.
Til tider kan Rikerud, som åpenlyst nyter livets goder, fremstå mer avslappet og sympatisk enn den fanatisk gjerrige Skrue. Han er også på sitt vis kulturinteressert: Rikerud er en ivrig samler (av alle slags historiske gjenstander), og mange historier går ut på at han og Skrue kappes om å finne en eller annen verdifull kulturgjenstand.
Rikerud var også med som siderolle i Don Rosas "Skrue McDucks liv og levnet" kapittel IV, hvor han opptrer som en bortskjemt unge med en rik far, Gamlerik Rikerud. (Gamlerik var han som eide Skrues første tiøring før Skrue.) Don Rosa forutsetter at John D. Rikerud er ca. ti år yngre enn Skrue (han er kanskje ca. sju-åtte år i en historie der Skrue skal være 17), mens mange andre tegnere later til å forutsette at den voksne Rikerud er flere tiår yngre enn den voksne/gamle Skrue.
Wu Shengli
Wu Shengli (forenklet kinesisk: 吴胜利, tradisjonell kinesisk: 吳勝利, pinyin: Wú Shènglì; født i august 1945 i Wuqiao i provinsen Hebei i Kina) er en kinesisk admiral. Han er den syvende og nåværende (2012) øverstkommanderende i Folkets frigjøringshærs marine i Folkerepublikken Kina, en post han har hatt siden 2007.
Holmes County (Mississippi)
Holmes County er et fylke i den amerikanske delstaten Mississippi. Det samlede arealet er 1 979 km², hvorav 1 958 km² er land. Ved folketellingen i 2010 hadde fylket 19,198 innbyggere.
Fylkeshovedstaden er Lexington.
Countyet tilhører geografisk og kulturelt Mississippi Delta.
Milano–Sanremo 2007
Milano-Sanremo 2007 fant sted den 24. mars. Som vanlig bød rittet på flere harde stigninger, som Passo del Turchino, Cipressa og Poggio, hvor de eksplosive rytterne var ventet å angripe for å unngå en massespurt i Sanremos Via Roma.
Rittet er det viktigste i Italia på vårsesongen, og tiltrakk seg derfor mange av de beste italienske klassiker-rytterne som Alessandro Petacchi, Paolo Bettini og Filippo Pozzato som alle hadde vunnet rittet tidligere.
Riccardo Ricco og Philippe Gilbert gikk i brudd på den siste klatringen, opp Poggio, men ble tatt igjen av hovedfeltet ett par kilometer fra mål. Milrams tog drog opp spurten for Alessandro Petacchi, men den italienske spurtkanonen viste at formen ikke var på topp enda. Oscar Freire skjøt fart fra bakhjulet til Petacchi og seilte inn til sin andre seirer i Milano-Sanremo.
Milano-Sanremo, 294 km
24-03-2007
Santa Rita
Santa Rita kan vise til:
Trizogeniates schmidti
Trizogeniates schmidti er en bille som hører til underfamilien praktskarabider (Rutelinae) i den store familien skarabider (Scarabaeidae).
Utbredelse
Billen finnes i den neotropiske faunaregionen, nærmere bestemt i Bolivia.
Slaget ved Lund
Slaget ved Lund (Skåne i Sverige) sto 4. desember 1676. Striden sto mellom den invaderende danske armeen, bestående av ca. 12 300 soldater under Christian V, og den svenske armeen på ca. 8 000 soldater under Karl XI. Slaget ved Lund er et av de blodigste slagene som har stått på nordisk jord. Tapene var om lag 50 prosent på begge sider, 6 500 danske og 3 000 svenske soldater måtte bøte med livet.
Svenskene gikk seirende ut av slaget. De vant først og fremst på grunn av nytenking i den taktiske offensiven. Seieren kunne likevel ikke nytes på grunn av de store tapene. Dessuten var slaget veldig kaotisk og det kan regnes som ren tilfeldighet at svenskene vant.
Bakgrunn
I 1675 erklærte den danske kongen Christian V krig mot Sverige, en krig kjent i Norge som Gyldenløvefeiden, men også kalt den skånske krig. Målet var å gjenerobre de gamle danske landområdene som Frederik III hadde mistet ved freden i Roskilde i 1658.
Etter at Christian V landsatte en dansk hær på 14 000 soldater ved Råå sør for Helsingborg 29. juni 1676, falt Skåne raskt under dansk herredømme. I Skåne var det bare 4 000 svenske soldater i festningene og 2 000 menn ute i felt. De svenske styrkene trakk seg derfor raskt tilbake til Kristianstad. Svenskekongen Karl XI begynte straks å samle svenske tropper for å gå mot den danske hæren, men danskene nådde frem til Kristianstad og deretter til Karlshamn. Samtidig var Ulrik Fredrik Gyldenløve i ferd med å underlegge seg Båhuslen og nærmet seg Göteborg.
Alt tydet på et forestående nederlag for svenskene, men Karl XI ville for alt i verden ta opp kampen, og det med en så aggressiv holdning at moralen ble styrket i den svenske ledelsen. Dette viste seg under slaget ved Halmstad, da Karl XI fikk stoppet et dansk ekspedisjonskorps som skulle nordover for å forsøke å stoppe Gyldenløves fremmarsj mot Göteborg. Den svenske seieren bidro til å styrke moralen også hos de svenske fotsoldatene. Det var den aggressive viljen som gjode at svenskene nå tok initiativet i krigen.
Felttoget
Før 23. oktober 1676 hadde det kommet forsterkninger til den svenske styrken i Sør-Sverige, som talte 15 000 menn. Den svenske hæren krysset grensen til Skåne, et vågestykke som var dumdristig, siden hæren ikke hadde med seg vinterforråd. Derfor måtte man regne med både matmangel og sykdom hos troppene. På den annen side var svenskene bedre vant med vinterkrig enn danskene. Spesielt dårlig forberedt var nok danskenes tyske leiesoldater, som hadde for vane å tilbringe vinteren i varme kaserner. Karl XI fikk svenskehæren til å foreta flere manøvre som førte til trefninger, og det førte til at Helsingborg ble tatt 30. oktober 1676. Disse troppemanøvrene førte til at soldater døde av sult og sykdom under de vanskelige forholdene. Etter å ha inntatt og plyndret Helsingborg, marsjerte svenskehæren til Bårslöv, hvor de gikk i stilling i starten av november 1676. Stillingen lå delvis beskyttet av elven Råå, men plasseringen var likevel et dårlig valg: Den lå for langt fra forsyningslinjene, og de som forsøkte ta seg frem mellom leiren og de øvrige svenske styrkene ble angrepet av Snapphaner og danske styrker. Plassen var også et dårlig valg helsemessig – tusenvis av soldater ble syke og døde, eller ble stridsudyktige på bare ni dager. Jordsmonnet var mykt, og novemberregnet og alle som trampet rundt der, forvandlet området til en kald sølepytt. Forholdene affiserte likevel ikke Karl XI, som ville slåss videre, uansett troppenes tilstand.
Christian V likte ikke situasjonen. Han gikk med hæren sin mot Råå, med det formål å holde svenskene på avstand. Danskehæren slo leir på Kvistofta, hvor forholdene var langt bedre, med fast grunn og kort avstand til de danske forsyningene. Terrenget på begge sider av elven hadde bratte skrenter, slik at ingen av partene kunne angripe den andre uten uakseptable tap. Nå kunne partene bare vokte på hverandre. Christian V prøvde å lure frem svenskene ved å drar sørover mot Glumslöv, nord for Landskrona. Men Karl XI ombestemte seg, og vendte sørøstover ved Tågarp, til Kävlinge – mellom danskene og Malmö. Den danske hæren oppdaget unnamanøvren og dreide også sørøstover. Langsomt fulgte de to hærene hverandre, skilt av knapt 10 km, helt til Karl XI nådde Kävlingeåen. Der fikk han nyss om at danskene hadde gått over elven allerede og at de hadde lagt seg like nord for Lund, slik at veien til Malmö var stengt. Den 11. november slo svenskehæren leir ved Lille Harrie, på nordsiden av Kävlingeåen.
Igjen var svenskene nødt til å utholde store lidelser, for valget av leirplass var like dårlig nå. Den forrige leirplassen hadde kostet 2 000 menn liv og helse. På ny ble soldatene rammet av sykdom. De manglet ly og ble nødt til å bygge jordhytter, bo i dårlige telt, eller skaffe seg annen ly der det var mulig. I et regnvær som ble kaldere og kaldere, og med færre forsyninger, krympet svenskehæren stadig inn. På den andre siden av elva nøt danskene bedre ly og kunne få alt de trengte og begjærte av forsyninger, som i vinterkvarter.
Før 3. desember 1676 var svenskehæren farlig nær ved å opphøre å eksistere som en slagkraftig enhet. Hele 40 % av de over 10 000 som hadde kommet til Lille Harrie var syke. Hver dag døde hundrevis av menn og hester. Karl XI innså at han måtte gjøre noe før han mistet hele hæren sin, og bestemte seg for å prøvde å nå frem til Malmö, eventuelt ta et oppgjør med danskene, slik han hadde siktet mot hele tiden. Natten til den 4. desember 1676 var det bare 7 000 fullt stridsdyktige svenske soldater, og ytterligere 2 000 med redusert kapasitet, som kunne settes inn i nødsfall. Mot dem sto 11 000 danske soldater med betydelige reserver.
Slagoppstilling og taktikk
Så snart svenskene hadde tatt seg over den islagte Kävlingeåen ved Rinnebäck, klokken 5 om morgen, stilte de seg opp i formasjon for å angripe danskene på deres venstre flanke. Men rekognoseringspatruljer rapporterte snart at et flankeangrep, sammen med et kavaleriangrep mot danskenes leir, ikke var mulig på grunn av terrenget. Klokken 08:30 var danskene varslet, og allerede i ferd med på å stille opp.
Curling under Vinter-OL 2010 – Kvinner
Curling under Vinter-OL 2010 avholdes på Hillcrest Park mellom 16. og 27. februar 2010.
Curling vil stå på det olympiske programmet for femte gang, etter å ha vært med i OL i 1924, 1998, 2002 og 2006.
Kvalifiserte lag
*Legger andresten
''**The World Curling Federation listet Olga Jarkova som tredje. I en pressemelding fra arrangørkomitteen i Vancouver ble Anna Sidorova derimot listet som tredje.''
Innledende runder
I innledende runde spiller hvert av lagene én kamp mot alle øvrige lagene i turneringen. De fire beste lagene etter at kampene er spilt, går videre til semifinalene. Best rangerte lag etter innledende runde møter fjerde best rangerte lag. Nest best rangerte lag møter tredje best rangerte lag i semifinalen.
Lachezar Stoyanov
Lachezar Stoyanov (født 4. januar 1943) er en bulgarsk volleyballspiller.
Curling under Vinter-OL 2010 – Kvinner
Tirsdag 16. februar
Kl 14.00:
Lachezar Stoyanov
Han representerte Bulgaria under Sommer-OL 1972 i München, hvor han ble nummer 4.
Santa Teresinha
Santa Teresinha kan vise til:
Curling under Vinter-OL 2010 – Kvinner
Onsdag 17. februar
Kl 19.00:
Torsdag 18. februar
Kl 14.00:
Fredag 19. februar
Kl 09.00:
Kl 19.00:
Lørdag 20. februar
Kl 14.00:
Søndag 21. februar
Kl 09.00:
Kl 19.00:
Mandag 22. februar
Kl 14.00:
Tirsdag 23. februar
Kl 09.00:
Kl 19.00:
Bronsefinale
Bronsefinalen ble spilt 26. februar kl 09.00
Slaget ved Lund
Slagoppstilling og taktikk
Hvorfor ønsket Christian V å gå i direkte kamp, når alt han trengte var å holde Karl XIs tropper borte fra resten av Sverige og Malmö? Tid hadde danskene nok av, noe feltherrene forsto. Til nå hadde strategien vært å sette den svenske hæren fast i terrenget og la naturkreftene og manglende forsyninger redusere den gjennom sult og sykdom, ikke en uvanlig taktikk i 1600-tallets krigføring. Alt tyder på at danskene lot seg rive med, slik at det kom til et uunngåelig sammenstøt.
Svenskene nådde først frem til slagplassen. Den høyre flanken kom til Möllevångshöjen ved Lund, og vendte deretter i slagorden mot danskenes venstre fløy, som var kommet til Galgbacken. Det var i hovedsak kavaleristyrker på begge hærenes fløyer, mens hovedstyrken i hver hær besto av fotfolk. Infanteriet i midten rykket frem i kolonne. Mellom Vallkärra og Möllevångshøjen gikk nå begge hærene i slagorden mot hverandre, og kampene begynte først ved Lund, deretter oppover langs veien mot Vallkärra. Ettersom det bare var 2 000 infanterister i den svenske hæren, var det satt inn ridende infanterister og kavalerister i det som utgjorde kjernen av svenskenes styrke. Det var ikke taktisk nytenking som skapte denne situasjonen, men ren og skjær nødvendighet. Karl XI og hans offiserer hadde også diskutert hva de kunne gjøre med den taktiske disfavøren de var i. De hadde mindre ildkraft enn danskene. Dermed kom de til en viktig avgjørelse: I stedet for å følge de vanlige spillereglene for hvordan infanteriet skjøt, ble det besluttet at soldatene, etter å ha avfyrt to salver, skulle angripe en masse; både pikenerer og skyttere, alle måtte delta i nærkamp – uten unntak. Man fikk la kaldt stål telle. Dette var begynnelsen på en ny taktisk oppskrift som karolinerne adopterte i senere tid.
Det svenske kavaleriet hadde allerede gjort seg bemerket i flere tiår. De var aggressive og fremviste taktiske finesser, adoptert fra Polen. En av taktikkene innebar å ri tett sammen i voldsomme stormangrep med kårder, etter å ha avfyrt pistoler. Fordi de svenske hestene var mindre enn de danske, var slik taktikk og finesse nødvendig: Man kunne ikke gi suverent overlegne danske styrker på større hester tid til å angripe først. Taktikken «karakole» (halvvendinger med hest), som spesielt de tyske kavaleristene var opptatt av, var derfor ikke egnet mot de svenske rytterne. I stedet ga svenskenes aggressive kavalerifremrykning bedre resultater under slaget, enn den danske taktikken ga.
Slaget
Karl XI og Christian V ledet styrkene sine i et sammenstøt der kavalerihærene smalt sammen med et brak. Den svenske aggressiviteten tvang danskene og tyskerne til å ta opp kampen i en brutal og blodig nærkamp. Slaget startet ved nitiden om morgenen. Til å begynne med klarte danskene å slå seg vei inn i de svenske rekkene, de klarte å drive tilbake svenskene med rent overtall. Danskene presset svenske soldater mot murer og diker, og svenskene kom i uorden. Men da nederlaget var nesten et faktum, utmerket Livregimentet seg. Med bare fem skvadroner i orden forsvarte de seg så heltemodig at de med hissige og kostbare motangrep hadde fått danskene i uorden ved at første og andre linje ble blandet sammen. Dette ga svenskene tid til å organisere seg igjen.
Christian V hadde derimot ikke flyktet. Han plasserte seg i midten av hæren sin, sammen med sin bror. Det var nå Karl XIs dumdristighet kunne ha fått fatale følger, for uten hans ledelse, og uten høyre fløy, kom den svenske hærens sentrum og venstre fløy under stort press. Klokken 10 hadde svenskenes midtoppstilling stoppet mellom Sliparebacken og Nöbbelöv. Delt opp i to linjer sto de vendt mot nord, der danskenes sentrum sto oppstilt på Ladugårdshøjdens vestre bakke, på den andre siden av Vallkärrabäcken.
Danskene var nå under ledelse av generalløytnant Friedrich von Arensdorff, bror til general Carl von Arensdorff som tidligere var alvorlig såret og måtte tas ut av kampene. Det danske artilleriet skjøt ut et gap i de svenske rekkene, slik at det finske dragonregimentet ble avskåret og må kjempe sin egen kamp. Så rykket begge hærene ned på dalbunnen, hvor de gikk i nærkamp med hverandre. Danskene var i flertall og kunne dominert kampene, tross hard motstand fra Livgarden, som klarte å slå vekk to kongelige danske regimenter. Det var da bruken av kavaleri til støtte for infanteri i slike situasjoner viste seg lønnsomt. To skvadroner fra svenskenes høyre fløy kom til, og angrep danskene på deres høyre flanke. De fikk slått en kile, og fikk lettet presset på det svenske infanteriet. De fikk også kjøpt seg verdifull tid. Men de fleste av de svenske offiserene var falt.
Like etterpå kom den svenske venstre fløyen frem til Vallkärra. Der ble de angrepet av danskenes høyre fløy så effektiv at svenskene ikke rakk å få omstilt seg fra marsjorden til slagorden. Svenske etter svenske ble hogd ned. Det finske dragonregimentet under Borckhusen forsvarte seg tappert, og slåss så hardt at danskene var tvunget til å felle nær alle med håndgranater, regimentet ble regelrett utryddet. Bare fem av de 19 svenske skvadronene var stridsdyktige, og med hele den svenske venstrefløyen knust, var nå sentrums venstre side blottstilt.
Det svenske sentrumet trakk seg hastig videre mot Lund, slik at det som var tilbake av venstrefløy, kunne finne tilbake til stillingene sine. Da kunne ikke midtrekkene blir omringet og danskene måtte slåss mot hele bredden av den nå tette svenske slagordenen. Klokken ett ble det en pause i kamphandlingene på omtrent en time, ettersom begge hærene var utmattet og i uorden. Så kunne man få reorganisert troppene. Svenskene benytter pausen til å forsøke å finne Karl XI, som hadde vært borte i flere timer. De sendte ut menn til den danske leiren ved Svenstorp, som var i ferd med å blir plyndret. Bare 75 % av den svenske hæren var tilbake, klar for kamp.
Slaget startet på nytt da begge parter sendte styrker mot Väderkvarnshøjden. For nå hadde svenskene byen i ryggen og snudd fronten mot nordvest, med hovedvekten av styrken på Sliparebacken. Det danske artilleriet skjøt ut gap i de svenske rekkene, som led store tap, før den danske hæren marsjerte fremover. Sammenstøtet var nå grufullt, den svenske høyre fløyen ble tvunget tilbake, mens den danske midtoppstillingen og den danske høyre fløyen ble presset tilbake. Stridighetene bølget frem og tilbake. Med stor tapperhet og seighet klarte svenskene til slutt å presse danskene tilbake, men den svenske høyre fløyen var i ferd med å blir knust. Til slutt sto svenskene bokstavelig talt med ryggen mot murene og husveggene til byen Lund.
Det var da Karl XI endelig vendte tilbake til slaget, om ettermiddagen, mange timer etter å ha forlatt hæren. Han angriper danskene i ryggen fra Valkärrahållet. Danskene trodde det var en liten fortropp som angrep, og vendte seg dermed mot Karl XI og hans ni skvadroner. Med de ni skvadronene rykket Karl XI ned og mot det danske kavaleriet på 20 skvadroner. Av uforståelige årsaker blir danskene lett drevet tilbake, inn i infanteriet sitt, som kom i uorden. Ufattelig nok klarte Karl XI å bryte gjennom og komme frem til sin egen hær. De benyttet anledningen til å storme mot danskene, som nå for alvor var i uorden.
De slitne danske troppene var nå i panikk, og mange flyktet, jaget av utmattelse og frykt. Flere hundre dansker holdt ut ved Vallkärra kyrka, og Karl XI måtte bruke de siste timene av dagen på å nedkjempe denne sterke stillingen.
I mellomtiden stod svenskene i Livregimentet og finnene i Åbo-Viborgs regimentet for en massakre. De slaktet ned matroser fra Nederland, Danmark og Norge, men ble stanset av feltmarskalk Helmfelt. Over tusen som ville ha overgitt seg, ble slaktet ned til slagord som «Matroser har betalt för att slåss till sjöss men ej till lands. I fortjänen därför ingen nåd!»
Innen klokken 17 var slaget over.
Tapene
Lund-slaget er det blodigste slaget noensinne i Norden. Halvparten av begge hærene lå tilbake på valplassen, hvor det ble sagt at man talte opp 8 357 døde og hardt sårede som døde kort tid etter (Erik Dahlbergh). Ifølge en annen kilde, Ascheberg, som også var der, var det 8 993 døde. Fra 1677 har vi tallet 9 300 i en kongelig erklæring utstedt av Karl XI. 42 % av alle som deltok omkom i et av samtidens verste feltslag. 2 500 til 3 000 offiserer, 4 700 kavalerister og 1 750 infanterister, over 7 500 menn, pluss flere hundre ekstra som ikke var med i Dahlbergs rapport om den svenske hæren. Det menes at det var under 5 000 menn igjen i Karl XIs hær. Det var 14 500 menn i den danske hæren, men det er beregnet at det var 5 800 infanterister og 4 700 kavalerister når man ikke tar med befal, matroser og tilleggsstyrker. Dette gjør at vi vet det var flere enn 11 000 og færre enn 14 500 menn i den danske hæren. Et tap på 6 000 til 6 500 falne og 2 000 tilfangetatt, betød at det var 4 000 tilbake hos Christian V.