cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Midt-Norge Bandyregion
Flere spillere fra MNBR har blitt tatt ut til ulike norske landslag i innebandy, og flere klubber har i løpet av de seneste sesongen spilt i Eliteserien for kvinner og menn. Midt-Norge Bandyregion hadde ved utgangen av 2014 55 medlemsklubber med tilsammen 3000 medlemmer, og er med dette blant landets største regioner underlagt Norges Bandyforbund. Den kraftige veksten på slutten av 2000-tallet har medført at det nå er to heltidsansatte ved MNBR sitt kontor i Trondheim. Jim Løvås har vært styreleder de siste årene. Åsmund Sjøberg har vært ansatt som daglig leder siden 2009, mens Martin Denstedt er utviklingskonsulent i regionen.
Man har seriespill i innebandy for ungdomslag og seniorlag. Disse er inndelt i flere divisjoner på ulike alderstrinn og nivåer. Videre arrangerer man månedelig minirunder med innebandy for de yngste utøverne. Spillere mellom 5 og 11 år deltar på denne kampaktiviteten. Lagene for 12åringer spiller på en egne turneringer som kalles Weekend League. Fra man er 13 år spiller man i ordinært seriespill. Det er verdt å merke seg at disse lagene er inndelt i divisjoner etter andre parametere enn bare alder. Man tar også med ferdighetsnivå og innebandyerfaring når man deler lagene inn i ulike divisjoner. Det er også opprettet en egne lavterskelserier for voksne, kalt Løkkebandy. Her deltok 18 lag sesongen 2014/15. Man har en lignende aktivitet for damelag som kalles Sunday League.
Tigranes II av Armenia
Tigranes II (hersket 95–56 f.Kr.), også kalt Tigranes den store, var konge av Oldtidens kongedømme Armenia. Han var sønn av enten kong Artavasdes I eller kong Tigranes I. Under hans styre nådde Oldtidens kongedømme Armenia sitt høydepunkt og ble det ledende maktsentrum øst for Romerriket. Tigranes tilhørte det ledende Artaxiade-dynastiet.
Han bygget raskt opp sin makt, og allierte seg med kong Mithridates VI av Pontos og giftet seg med hans datter Kleopatra. Alliansen gjorde det mulig for Tigranes å ekspandere østover, mens Mithridates erobret områder vestover. Her kom han i konflikt med Romerrikets interesser, og forsøket på å kontrollere Kappadokia førte til at det romerske senatet sendte en hær mot Mithridates under ledelse av konsulen Lucius Cornelius Sulla.
Tigranes erobret områder i Partia og Media så langt som til Ekbatana og Arbil i Assyria. Han erobret dermed det nordlige Mesopotamia. I 83 f.Kr. erobret han Syria, Fønikia og Kilikia, og gjorde dermed effektivt slutt på Selevkideriket som da kun besto av deler av dagens Syria. Mange av innbyggerne i de erobrede byene ble sendt til hans nye metropolis Tigranokerta.
Men hans rike skulle ikke vare. I 69 f.Kr. kom det til konflikt med Romerriket. Mithridates, som var blitt slått av Sulla, hadde søkt tilflukt hos sin allierte i Armenia. Romerne krevde ham nå utlevert, men Tigranes anså det som umulig å innfri romernes krav. Det ville bety at Tigranes ble å betrakte som romersk vasall. Tigranes mistet til slutt Tigranokerta til den romerske hærlederen Lucullus I 66 f.Kr. invaderte romerne på nytt, nå under ledelse av Pompeius. Tigranes' sønn gikk over til Pompeius og da de nærmet seg Artaxata overga Tigranes og Mithridates seg. Han ga opp alle sine områder unntatt Armenia, og fortsatte som konge i navnet mens han i realiteten var en vasall under romerne.
Han ble etterfulgt som konge i Armenia av sin sønn, Artavasdes II.
Midt-Norge Bandyregion
Aktivitet i Nord-Trøndelag
I Nord-Trøndelag er innebandy i ferd med å bli en idrett som stadig flere idrettslag tilbyr til sine medlemmer. Hovedsakelig er dette aktivitetstilbud som er innrettet mot idrettslagenes yngste medlemmer. Foreløpig deltar ingen av klubbene med lag i ordinært seriespill, men flere idrettslag deltar på minirundene for de yngste.
Aktivitet i Møre og Romsdal
I Møre og Romsdal er det en lokal innebandydivisjon for seniorlag, og 5 el-innebandyklubber.
Sluttspill
Siden sesongen 2011/12 har man arrangert et sluttspill i april for de beste innebandylagene i Midt-Norge. Sluttplasseringen på tabellen i seriespillet avgjør hvilke lag som kommer til sluttspillfinalen i de ulike klassene. Det arrangeres sluttspillfinaler kun i seniorklassene. Samme helg arrangeres det en turnering for alle aldersbestemte lag i regionen som en avslutning på sesongen.
Klubber tilknyttet MNBR
Kilde: MNBR.no
Tomas Holmström
Bengt Tomas Holmström (født 23. januar 1973 i Piteå) er en pensjonert svensk ishockeyspiller. Han spilte aktivt fra 1990 til 2012. Han spilte i NHL for Detroit fra 1996 til 2012 og vant fire Stanley Cup-seiere i 1997, 1998, 2002 og 2008. Han ble også olympiamester i 2006.
Liste over kulturminner i bydel Sagene
Liste over kulturminner i bydel Sagene er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i bydel Sagene i Oslo. Data er hentet fra Riksantikvarens register over kulturminner. Listen er ikke komplett.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Huglafossen
Huglafossen er en foss i elva Hugla i Ovrisdalen i Vik kommune i Sogn og Fjordane.
Fossen er ikke utbygget, men Hugla kraftverk har inntaksdam ved foten av fossen. Fossen er godt synlig fra Vik.
Hestehandel
Hestehandel er kjøp og salg av hester. Folketellingen i 1900 lister ca. 240 personer som driver yrkesmessig som hestehandler. Hestehandelen har et mønster, dyr ales opp i Vest-Norge og selges østover til Østlandet og Sverige. Forklaringen ligger i tilgang på beite og beitetid på årsbasis. Det var billigere å ale opp hester i Vest-Norge enn på Østlandet. I øst var derimot behovet for hest til arbeid i skog, jordbruk og transport større. En parallell til dette er fehandel der dyr ales opp til melkekyr eller slaktedyr i vest. Hestedrift og fedrift er begreper som ofte brukes om en flokk som drives over fjellet. Et opphold på høyfjellet med beiting var en del av dette.
Knud Ibsen
Knud Plesner Ibsen (født 3. oktober 1797 i Skien, død 24. oktober 1877 i Skien) var en norsk kjøpmann og trelasthandler i Skien, og var far til dikteren Henrik Ibsen.
Hestehandel
Over tid har begrepet utviklet seg til en folkelig betegnelse på en handel som foretas uten forutgående undersøkelser (nærmest usett). Betegnelsen brukes ofte i en negativ konnotasjon, som har sitt opphav i tidligere tiders handel med hester, der partene kunne være påvirket av alkohol, og både kjøper og selger i ettertid kunne føle seg lurt. Uttrykket brukes på norsk om politiske kompromisser eller «bytteavtaler» som blir inngått i siste liten, før et vedtak, og uten at partene er klar over konsekvensene av et kompromissvedtak (politisk hestehandel).
Knud Ibsen
Knud Ibsen ble oppfostret av moren Johanne og stefaren Ole Paus på gården Rising i Gjerpen; i 1825 etablerte han selvstendig forretningsvirksomhet i Skien og giftet seg med stefarens niese Marichen Altenburg, som han var oppvokst sammen med. De fikk seks barn, hvorav Henrik Ibsen var den eldste som vokste opp. Knud Ibsen overtok Altenburggården og flere eiendommer og forretninger i Skien fra svigermoren Hedevig, og var i 1820- og 1830-årene en av Skiens ledende yngre forretningsmenn. I 1830-årene fikk han økonomiske problemer, og familien flyttet ut til lystgården Venstøp et par år. Ibsen flyttet tilbake til Skien i 1843 og prøvde seg med vekslende hell på nye forretninger, samtidig som han søkte ulike offentlige stillinger. Fra begynnelsen av 1850-årene gikk familien Ibsen etterhvert økonomisk og sosialt i oppløsning; ektefellen og to av barna ble med i den fundamentalistiske lammersbevegelsen, mens Knud var registrert som fattig og etterhvert levde alene, forsørget av sine yngre brødre Henrik, Christian og Christopher Paus som da var blant byens ledende menn. Knud Ibsen møtte aldri sønnen Henrik igjen etter 1850, men uttrykte på sine eldre dager ofte stolthet over sønnens litterære berømmelse.
Hestehandel
Hesteavl på Vestlandet
På Vestlandet ble det produsert arbeidshester (fjordinger) som gjennom hestehandel ble formidlet østover og nordover. Disse hestene ble solgt til bruk i jordbruk og skogbruk, i transport, gruvedrift og militære formål. I mange hundre år var det slik før traktoren og maskinene overtok. En vanlig vurdering var at en hest er best som arbeidshest seks år gammel. Å fø fram gode arbeidshester var lite lønnsomt for de som trengte dem mest.
Knud Ibsen
Knud Ibsen anses av litteraturforskere tradisjonelt som modell for de tre skikkelsene «Jon Gynt» (1867), «Daniel Hejre» (1869) og «Gamle Ekdahl» (1884); Henrik Ibsen bekreftet også selv å ha brukt sin familie som forbilde for «skildringen af livet i den rige Jon Gynts hus» og kunne avsløre at «Mor Åse» var basert på moren. Som «Jon Gynt» skildres Knud Ibsen uten sympati av sønnen, mens «i gamle Ekdals skikkelse ser dikteren på sin far, den forkomne Knud Ibsen, med et forsonende og medfølende blikk». Jørgen Haave skriver at historien om familien Ibsen, og i særdeleshet Knud Ibsen, «handler om en patrisierfamilie som kollapser under etableringen av den moderne og demokratiske rettsstaten Norge i årene fra 1814 til 1905». Det finnes ingen bevarte portretter av Knud Ibsen, men samtidige har beskrevet hans utseende og hans livsglade og spøkefulle, skarpe og vittige personlighet.
Bakgrunn og barndom
Knud Plesner Ibsen ble født i Skien 3. oktober 1797. Han var sønn av skipsfører Henrich Johan Ibsen og Johanne Plesner, og stammet fra en opprinnelig dansk familie med en lang linje av skipsførere. Familiens stamfar Rasmus Ibsen (1632–1703) var skipskaptein fra Stege i Danmark. Knud ble døpt i Skien 13. oktober 1797 og oppkalt etter morfaren, kjøpmann Knud Plesner; blant hans faddere var onkelen Didrich von Cappelen, Skiens rikeste mann. Faren Henrich Ibsen førte skipet «Charitas» (eller «Caritas») og omkom sammen med hele mannskapet på sjøen natt til 22. november 1797 da skipet forliste ved et sted kalt «Tejne-Dybet» rett sør for Hesnesøya, under to måneder etter at Knud ble født.
Hestehandel
Hesteavl på Vestlandet
Fremfor alt var det fylkene Sogn og Fjordane og Møre og Romsdal som var hesteavlsfylkene i Norge. I jordbrukstellingen 1939 går det fram at i disse fylkene besto var 66 % av alle hestene under tre år, og til sammenlikning var tallet bare 22 % i fylkene Østfold, Akershus og Hedmark. På Vestlandet var det, særlig i de nevnte hesteavlfylkene, rikelig tilgang på gode utmarksbeiter og dessuten kort inneforingssesong. Andre forhold spilte også inn, blant annet at landsdelen hadde mange små gårdsbruk som knapt hadde mulighet til å holde hest.
Knud Ibsen
Bakgrunn og barndom
Et år senere, 27. november 1798, ble moren Johanne gift på nytt med skipsfører Ole Paus, som dermed ble Knuds sosiale far. Ole Paus var fra Lårdal og stammet fra «embetsaristokratiet» i Øvre Telemark; som tolvåring hadde han blitt tatt opp i huset hos slektningen Christopher Blom i Skien og blitt lært opp i skipperyrket, og tok borgerskap i Skien i 1788. I 1800 flyttet Ole og Johanne Paus med barna fra Skien sentrum ut til gården Rising søndre i Gjerpen, rett utenfor Skien. Ibsen-forskeren Jon Nygaard har påvist at Rising ble kjøpt for verdiene til Knuds far Henrich Ibsen: «Johanne overtok formelt formuen etter den avdøde ektemannen på vegne av de to barna. I virkeligheten ble hennes nye ektemann, Ole Paus, forvalter av denne formuen. Bare en måned senere, 5. februar 1799, viser offentlige registre i Skien og Gjerpen at Ole Paus på én og samme dag solgte Ibsen-huset i Løvestrædet 27 i Skien og kjøpte gården Rising i Gjerpen.» Selgeren av Rising var enkefru Rehbinder (Dorothea von Cappelen), som var søster til Ole Paus' nye svoger Didrich von Cappelen og som dessuten bodde i nabogården i Løvestrædet; «det vil si at Ole Paus' kjøp av Rising skjedde som en transaksjon innenfor hans nye familie og kjøpet og senere byggingen av nytt våningshus ble finansiert av salget av Henrich og Johanne Ibsens hus i Løvestrædet 27». Ved folketellingen i 1801 hadde familien på Rising syv tjenestefolk. Ole Paus drev rederivirksomhet sammen med svogeren, Knuds morbror, Nicolay Plesner.
Knud Ibsen hadde en et år eldre bror fra morens første ekteskap, Jacob von der Lippe Ibsen (1796–1805), som døde som niåring i 1805. Etter Jacobs død var Knud den eneste med navnet Ibsen i skiensdistriktet; sosialt var han et medlem av familien Paus på Rising. I morens andre ekteskap fikk han ni halvsøsken: Henrik Johan Paus (1799–1893), Christian Cornelius (C.C.) Paus (1800–1879), Maria Marthine Paus (f. 1802), Christine Pauline Paus (1803), Nicolai Kall Paus (1804, død som nyfødt samme år), Jacob von der Lippe Paus (1806–1826), Mariane Paus (1808), Christopher Blom Paus (1810–1898) og Caroline («Lina») Paus (1813–1902). Året etter at Jacob von der Lippe Ibsen døde ble halvbroren Jacob von der Lippe Paus oppkalt etter ham, men døde selv som nittenåring på Rising i 1826. Av brødrene som vokste opp ble Henrik Johan Paus og C.C. Paus begge jurister, mens yngstebroren Christopher Blom Paus gikk handelsveien sammen med Knud og endte opp som velstående skipsreder; C.C. Paus ble byfogd i Skien og amtmann i Bratsberg, og spilte en stor rolle i byens historie. Henrik Johan Paus vokste opp i Altenburggården sammen med Knuds senere ektefelle Marichen. Søsteren Christine Pauline Paus ble gift med skipskaptein Gerhard van Deurs, mens de andre forble ugifte. Av søskenene på Rising er det bare Knud Ibsen, Henrik Johan Paus og Christopher Blom Paus som har gjenlevende etterslekt etter begynnelsen av 1900-tallet, bl.a. visesangeren Ole Paus som stammer fra Knud Ibsens yngstebror.
Hestehandel
Hesteavl på Vestlandet
Hesteavlens kjerneområde var de indre og midtre bygdene i Nordfjord. Her var det «føllmerr» på hver gård. Når føllet var ett år kunne det selges og kjøperen var oftest en småbruker, fisker eller husmann. Han måtte temme ettåringen, han kunne kjøre ved og få unna våronna, og selge hesten med fortjeneste neste sommer når den var ett år eldre. De hadde nytte og attpåtil fortjeneste av dette rimelige hesteholdet. En hest på fire år var fullgod og nå blir den gjerne kjøpt opp av en hestehandler.
Knud Ibsen
Bakgrunn og barndom
Som barn og ungdom var Knud Ibsen del av en kameratgjeng, et «firkløver», sammen med broren Henrik Johan Paus, Christopher Hansen Blom og Christopher Myhre; «de havde megen fornøielse sammen, særlig mindes egkampningen om vaaren» skriver Andreas Blom. Hans familierelasjoner til Christopher H. Blom er illustrerende for det tette samholdet i skienseliten; Blom var både gift med hans kusine Maria Elisabeth von Cappelen, eidsvollsmannens datter i første ekteskap med Maria Plesner, og bror av eidsvollsmannens andre ektefelle Marie Severine Blom. Under prins Christian Frederiks besøk på Søndre Brekke i Skien i 1813 var de fire vennene til stede sammen. Knud ble konfirmert i Skien søndag 1. oktober 1815 sammen med broren Henrik Johan Paus og fetteren Knud Plesner Blom av presten Stockfleth.
Hestehandel
Hestehandlerne
Hestehandlerne bodde gjerne i de indre bygder på Vestlandet eller i fjellbygdene på Vestlandet, mellom hesteavlbygdene og markedene på Østlandet. En hestehandler måtte ha litt kapital. På våren hadde han en runde der det var unghester til salgs og gjorde avtaler. Så ble hestene hentet og samlet opp på sommeren. De kunne nytte beitene på høyfjellet, før de ble ført til markedene eller solgt underveis. En del hester ble ført videre til Sverige. Hester ble også transportert til Nord-Norge for å selges der. En hestehandler solgte fjordinger til bønder på Østlandet i bytte mot dølahester som var etterspurt ved skiferbruddene i Alta. Under gjenoppbyggingen av Nord-Troms og Finnmark etter andre verdenskrig trengtes det hester både til jordbruket og ikke minst til forsvaret. Etter hvert som traktoren overtok som drivkraft i jordbruket på 1950-tallet forsvant også markedet for hester; både hestehandelens og hestehandlerens rolle i historien ble sterkt endret. Det var enda flere ti-år til hesten skulle bli knyttet til fritid, friluftsliv og jenter.
Knud Ibsen
Bakgrunn og barndom
Etter konfirmasjonen dro Knud Ibsen til sjøs ombord på Skiensfjordens største skip, «Baron Holberg», som ble ført av Andreas Rougtvedt Blom, eldre bror av barndomskameraten Christopher H. Blom; han gikk rett inn i offiserskorpset ombord som skipstømmermann, dvs. ansvarlig for vedlikehold. Andreas Rougtvedt Blom var kjent for å være ganske streng, men skal ha likt Knuds utadvendte personlighet og morsomme historier. Knud Ibsen ble nok ikke til sjøs lenge, for han tok handelseksamen i 1820 samtidig med Christopher H. Blom og Christopher Myhre. Deretter var Knud Ibsen handelsbetjent og fullmektig i handelshuset til onkelen Nicolay Plesner, der også vennen Christopher Myhre arbeidet; Knud var fortsatt for ung til å kunne få borgerskap. Vennen Christopher H. Blom fikk derimot dispensasjon fra alderskravet på 25 år da han arvet morens forretning og ble Skiens yngste kjøpmann i 1823.
Hestehandel
Historisk om hestehandel
Ifølge Amund Helland var det i hestehandel, til forskjell fra annen handel, ikke skammelig å lure motparten. Helland skriver at hestehandelen var preget av knep, overtalelsesrunder, underfundighet og list. På Grundset marked og til dels Levanger marked ble det omsatt mye hester over riksgrensen. Hesten var det mest kostbare dyret på gården i det gamle bondesamfunnet, en hest var verdt like mye som omkring fire kyr. Ved hestehandel sto mye på spill. Frostatingsloven angir kvalitetskrav til hest i handel: Den skulle ikke være blind, døv, halt, sky, eller sta. Magnus Lagabøtes byliv og landsloven av 1274 har forbud mot bedrageri i hestehandel. Henrik Wergeland skrev i 1840 om en hendelse på Grundset marked der gudbrandsdøl og en hedmarking byttet hester, begge var fornøyd med å ha snytt den andre og oppdaget etter en tid at begge var lurt. De norske hestemarkedene var oppført i almanakken og det var hestemarked blant annet i Oslo og senere på Kristiania torv (fra 1640) og Stortorvet (fra 1736), avholdt siste gang i 1966. Ved hestemarkedet i februar 1885 i Kristiania var 500 hester til salgs. I 1940 var det 17 hestemarkeder og 42 hestestevner i Norge, på Levanger var det hestemarkedet to ganger i 1940. De mest kostbare hestene ble annonsert i avisene før markedsdagene. Til ut på 1900-tallet var det vanlig å drive hester over fjellet fra Lærdal og Nordfjord til markeder på Østlandet. Frostatingslovens bestemmelser for hestehandel tilsvarte reglene for handel med træller. Hester fra Vestlandet som skulle selges på Kongsbergmarkedet eller i Rauland om høsten gikk ofte på beite på Hardangervidda over sommeren. Krangel, slagsmål og drap i forbindelse med hestehandel er kjent fra gamle rettsdokumenter blant annet i Røldal i 1502. Både folk fra fjordene i vest og fra dølene i øst drev hestehandel over fjellet. Hallingdøler og hardinger avholdt også hestemarked på Hallingskeid (på 1700–1800 tallet), tilsvarende marked var i Røldal og ved Sankt Thomaskirken på Filefjell. Noen taterfamilier drev stort i hestehandel på 1700-1800-tallet og til andre verdenskrig.
Knud Ibsen
Kjøpmann i Skien, ekteskap med Marichen Altenburg
I 1825 fikk Knud Ibsen borgerskap i Skien og etablerte selvstendig virksomhet som detalj- og trelasthandler i sentrum av Skien med yngstebroren Christopher Blom Paus som handelsbetjent. I folketellingen det året er Knud Ibsen 28 år gammel og ført opp med tittelen «Logerende Kjøbmand»; han bor i Stockmanngården sammen med broren Christopher, da 15, og deres 30 år gamle tjenestepike Marthe Isachsdatter. Knud Ibsen og lillebroren Christopher drev i første etasje av Stockmanngården en assortert detaljhandel der de blant annet solgte franske viner og ulike luksusvarer som silkevarer, kniplinger og elfenbenskammer, og de både importerte og eksporterte varer. I 1828 eksporterte Ibsen trelast til London for 1100 rd. sammen med sin og Christophers fetter Diderik von Cappelen.
Dager med deg
Dager med deg er et musikkalbum med Kirsti Sparboe, utgitt av Polydor i 1972.
Kjærtegn (album)
Kjærtegn er et musikkalbum med Maj Britt Andersen, utgitt i 1992. Sangene har tekst av Alf Prøysen og nye melodier av Geir Holmsen.
Knud Ibsen
Kjøpmann i Skien, ekteskap med Marichen Altenburg
Samme år som han fikk borgerskap, 1. desember 1825, ble han gift i Skien med stefarens niese Marichen Altenburg, med stefaren Ole Paus og onkelen Nicolay Plesner som forlovere. Hennes foreldre var kjøpmann og skipsreder i Skien Johan Andreas Altenburg som var død året i forveien og Hedevig Christine Paus, Ole Paus' søster. Ekteskapet har blitt beskrevet som «et perfekt familiearrangement»; bruden og brudgommen hadde i stor grad vokst opp sammen og ble nærmest betraktet som søster og bror selv. Marichens far «var en av Skiens rikeste menn og hadde eiendommer til en verdi av mellom tyve og tredve tusen riksdaler, deriblant et stort palé, et brennevinsbrenneri på Lundetangen, som var det nest største i fylket, samt en gård på landet i Århus og to skip som gikk i trelastfart. Ved hans død tilfalt eiendommene enken, som lot dem gå videre til Marichen da hun var blitt gift. Ifølge tidens lover ble de automatisk hennes manns eiendom.» I 1820- og begynnelsen av 1830-årene gikk Knud Ibsens forretninger godt, og han hørte til den rikeste ene prosenten i Skien; i 1833 var han byens sekstende største skatteyter.
Familien Ibsen bodde i Stockmannsgården til 1829, de de flyttet til Marichens barndomshjem Altenburggården (Skistredet nr. 20). I 1830 overtok Knud Ibsen Altenburggården og flere andre eiendommer, bl.a. brenneriet på Lundetangen, etter sin svigermor Hedvig. Dette var Ibsenfamiliens velmaktsdager. Henrik Ibsen skrev senere at faren «yndede en hensynsløs gæstfrihed i sit hus». Om barndommens Skien i 1830-årene skrev Henrik Ibsen:
Økonomiske problemer i 1830-årene
Fra midten av 1830-årene opplevde Knud Ibsen store økonomiske problemer. I 1835 måtte han selge Altenburggården og det meste av innboet på auksjon. Dette har ofte blitt omtalt som en fallitt eller konkurs, men Ibsen gikk aldri konkurs i lovens forstand. Eldre Ibsenforskning har vært utydelig når det gjelder årsakene til Ibsens økonomiske problemer. Det har blitt antydet at Ibsen led «katastrofale tap» som medeier i et trelastskip som gikk ned uten at lasten var forsikret. Ibsen gjorde store investeringer i brenneriet, men var «uheldig med leverandører og arbeider, og ble overrumplet av en stor økning i brennevinstollen som han ikke klarte å betale» ifølge Robert Ferguson. Sønnen Johan Andreas, som emigrerte til USA, uttrykte i et brev hjem sin overraskelse over de egalitære forholdene der og merket seg at handelsfolk i USA ikke unnså seg for å delta i det praktiske arbeidet, «hvilket hjemme blev anseet for Skam». Ferguson skriver: «Hva som ligger under er tydelig nok, nemlig at Knud Ibsen ikke var en mann som ville skitne til hendene sine, selv om situasjonen var kritisk». Jørgen Haave mener hard beskatning av brenneriet han arvet fra svigerforeldrene og lavkonjunkturer var årsaken til at Knud Ibsen uforskyldt kom ut i et økonomisk uføre i 1830-årene, og viser til at de fleste brenneriene i Norge gikk konkurs i denne perioden. Ifølge Haave holdt Knud Ibsen forretningene gående lengre enn mange andre i en svært vanskelig tid der hele grunnlaget for det tradisjonelle kjøpmannsborgerskapet var iferd med å falle bort.
Årene på Venstøp
I eldre Ibsenbiografier har det vært hevdet at Ibsenfamilien opplevde en sosial degradering og at Knud Ibsen ble herskesyk og begynte å drikke. Haave mener dette er feil; familien var ikke den eneste borgerfamilien i Skien som opplevde økonomiske problemer i 1830- og 1840-årene, men delte skjebne med store deler av sin klasse i de vanskelige tiårene etter Napoleonskrigen. Familien tilhørte et miljø som uansett distanserte seg sterkt fra bondebefolkningen i Norge og som opprettholdt sin borgerlige identitet gjennom slektsrelasjoner og akkumulert kulturell kapital. Livet på Venstøp var preget av selskapelighet og kontakt med andre borgerlige familier, og familien hadde tjenestefolk. Det er heller ingen ting som tyder på at Knud Ibsen var alkoholiker i Henriks barndom; den senere utbredte fortellingen om Knud Ibsen som alkoholiker kan spores tilbake til en anekdote fortalt av Knud Ibsens nevø Karl L. Paus til Oskar Mosfjeld om at Knud Ibsen som gammel mann byttet til seg drammer mot egg fra egne høner, og er et eksempel på fjæra som ble til fem høns.
Tilbake i Skien
Like etter Henriks konfirmasjon i 1843 flyttet Ibsenfamilien tilbake til Skien, der de bodde i en leilighet i et hus på Snipetorp (Snipetorpgaden 27) som tilhørte Knuds bror Christopher Blom Paus. Det er tvilsomt om Henrik Ibsen selv bodde på Snipetorp annet enn i korte perioder da han besøkte familien.
Knud Ibsen startet i 1843 opp forretninger i Skien, som megler av korn, tømmer og skipsplasser, og med kontor på Mudringen i Skien. Forretningene gikk godt i noen år, men revolusjonene i 1848 førte til en krise i korn- og tømmerhandelen som også rammet Ibsens forretninger. Etter at han flyttet tilbake til Skien hadde han en tid også en stilling som assistent ved Skiens Sparebank.
I 1850 ble Knud Ibsen etter forslag fra sin bror, byfogd Paus, konstituert som havnefogd i Skien etter Jens Gasmann, et «viktig og ærefullt embete som ikke minst kunne sikre Knud Ibsen en anstendig inntekt livet ut» skriver Haave; havnefogden var forvalter av havneområdene og skipstrafikken i Skien, Porsgrunn og Brevik, øverste leder for losvesenet i de tre havnedistriktene og førte registeret over godkjente sjøfolk. Havnedirektøren og Marinedepartementet godkjente Ibsens kandidatur til å overta stillingen fast, men plutselig kom det havnedirektøren for øre at Ibsen ikke var til å stole på. Et brev fra havnedirektøren hevdet at Ibsen manglet den påpasselighet, sikkerhet og orden som var nødvendig, og at han ikke hadde levert alle regnskapene han skulle. «Byfogd Paus, som mottok brevet, nevnte ikke noe om at han var halvbror til kandidaten, men benektet påstandene på det sterkeste» skriver Haave. I 1851 ble likevel skipperborger Fredrik Vauvert ansatt i stedet.
Ibsenfamiliens oppløsning og Knuds siste år
Fra 1850-årene gikk familien Ibsen økonomisk og sosialt i oppløsning. Et brev fra USA fra 1850 var det siste livstegnet fra sønnen Johan, og senere emigrerte også Nicolai til USA; Hedvig og Ole, og ektefellen Marichen, ble ivrige medlemmer av den fundamentalistiske lammersbevegelsen i byen, en bevegelse Knud selv hadde lite til overs for.
I 1857 var Knud Ibsen registrert som fattig i ligningsprotokollen. Haave påpeker at dette ikke innebærer at han levde i objektivt fattigslige kår, og at begrepet er relativt; f.eks. hadde Ibsenfamilien fortsatt tjenestefolk i huset som de fortsatt lånte av broren Christopher Blom Paus, som var blitt en ledende skipsreder i Skien. De siste 20 årene av sitt liv ble Knud forsørget av sine tre halvbrødre, det vil si foruten Christopher også Christian Cornelius Paus som var byfogd i Skien, stortingsrepresentant og flere ganger konstituert amtmann i Bratsberg, og som hadde overtatt Rising, og Henrik Johan Paus som fra 1860 levde som pensjonert fogd og velstående privatmann på lystgården Lille Follestad ved Skien. I 1865 bodde Knud og Marichen fortsatt på Snipetorp sammen med sin nitten år gamle tjenestepike og en losjerende, ugift 26 år gammel kvinne og hennes to år gamle sønn; sønnen styrmann Ole Paus Ibsen var nok bare på kortvarig besøk da folketellingen ble gjennomført. Omkring 1866 flyttet Marichen til datteren Hedvig, etter å ha blitt rammet av slag flere ganger. Knud Ibsen flyttet da også fra Snipetorp, og bodde de siste årene alene på ulike hybler i Skien. På sine eldre dager var Knud til en viss grad oppfattet som en byoriginal, som gjerne tok seg en dram og fortalte historier; selv om han ikke eide nåla i veggen var han kjent som far til en verdensberømt dramatiker.
Knud Ibsen møtte aldri Henrik Ibsen igjen etter 1850.
Personlighet og ettermæle
Haave skriver at historien om Knud Ibsen og hans familie «handler om en patrisierfamilie som kollapser under etableringen av den moderne og demokratiske rettsstaten Norge i årene fra 1814 til 1905».
Haave skriver at Knud Ibsen ble beskrevet som «en livsglad og selskapelig type» som var «intelligent og alltid [hadde] en kvikk replikk på lur. Han var godt likt blant sine nærmeste, men folk var også litt redd for ham. Knud Ibsen la ikke noe imellom når han ble forbannet. De treffende replikkene hans var ikke alltid harmløse, og han kunne bite hensynsløst fra seg».
Ulikt de fleste av hans slektninger eksisterer det ingen portretter eller fotografier av Knud Ibsen. James Borchsenius skriver i boken Skien før branden 1886 at folk som møtte Knud Ibsen på hans eldre dager sa «at det ikke var vanskelig å se at han hadde vært en duelig mann, han hadde gløgge øine, og det samme trekk ved munnen som vi kjenner hos hans store sønn, men ansiktsuttrykket hos dikteren var ikke lyst og vennlig som hos faren.» Kontorsjef Hans Houen (nevø av rederen Hans Houen) beskrev ham som «under middelhøide, spædlemmet, ovalt ansigt, noksaa lang og svakt krumbøiet næse, liten mund, smal mellem øinene, der var temmelig poliske [lure eller underfundige], blondt og temmelig langt haar». Ektefellen Marichen ble beskrevet som mørkhåret, med forstandige og dype øyne, og hennes personlighet som alvorlig, blid og elskverdig, mens mannen var spøkefull, skarp og vittig.
I fjernsynsserien En udødelig mann fra 2006 ble Knud Ibsen spilt av Sven Nordin.
Knud Ibsen i sønnens drama
Knud Ibsen anses av litteraturvitere tradisjonelt som modell for tre ytterst forskjellige litterære skikkelser: «Jon Gynt» i Peer Gynt (1867), «Daniel Hejre» i De unges Forbund (1869) og «Gamle Ekdahl» i Vildanden (1884).
Hestehandel
Historisk om hestehandel
I bygder som Numedal og Hallingdal var kompetansen på handel stor.
Historisk bruk av begrepet
I 1802 skrev «Trondhjems borgerlige Realskoles alene-priviligerede Adressecontoirs-Efterretninger» om hvordan tilreisende bønder med gode hester ble tilbudt brennevin og så bedratt. Eilert Sundt skrev i 1844 om fanter som drev «innbringende bedrageri i hestehandel eller i udøvelsen av deres foregivne lægekunst»
Begrepet vokste gradvis frem som noe negativt, og ble på 1850-tallet brukt om avtaler basert på pruting og kjøpslåing, selv om det ikke var noen hest involvert. I 1898 ble begrepet brukt om politisk hestehandel, på samme måte som begrepet brukes i dag.
I 1951 vedtok Stortinget et forbud mot hestehandel med «omstreifere». Ideen kom på 20-tallet som et dårlig forkledd forslag for å hindre «omstreifere» fra å reise, men fikk ikke tilslutning før etter krigen da dyrevelferd ble en del av debatten. Forbudet ble opphevet i 1974.
Nyere bruk
«…historien vist at Senterpartiet kan hestehandel», sa SP-leder Trygve Slagsvold Vedum høsten 2017 i debatten om kommunereformen. Begrepet hestehandel brukes om politisk kjøpslåing og avtaler mellom partier og politikere, og da av politiske motstandere som mener det tas mer hensyn til egne politiske interesser enn til råd fra fagpersoner.
I 2010 uttalte stortingspresidenten at: «Presidenten er ikke sikker på om «politisk hestehandel» og «politisk sirkus» er begreper som fremmer respekten for debatten i salen». Uttrykket har vært regelmessig brukt i Stortinget for å kritisere vedtak der politiske motstandere har funnet sammen om flere saker.
Pippi Langstrømpe (album)
Pippi Langstrømpe er et musikkalbum med Kirsti Sparboe, utgitt i 1984. Albumet ble utgitt på nytt i 1996. Albumet kom etter en teateroppsetning på Chateau Neuf basert på Astrid Lindgrens bøker om Pippi Langstrømpe. I rollen som pappa Efraim Langstrømpe var Rolf Søder.
Knud Ibsen
Knud Ibsen i sønnens drama
Francis Bull oppsummerte i 1972 denne lesningen av Ibsens skuespill:
Henrik Ibsen bekreftet ved flere anledninger at han hadde brukt familiemedlemmer som forbilder for litterære figurer og latt seg inspirere av sine barndomserindringer. I et brev til Georg Brandes i 1882 skrev Henrik Ibsen:
I populærkultur
I eldre Ibsenbiografier og populærkulturelle fremstillinger har Knud Ibsen i lang tid vært fremstilt som en ødsel, alkoholisert tyrann. Nyere Ibsenforskning har vist at denne forestillingen er grunnløs. Jørgen Haave skrev i sin bok Familien Ibsen fra 2017:
Anurudha Rathnayake
Anurudha Rathnayake (født 17. august 1975) er en srilankisk amatørbokser, som konkurrerer i vektklassen fluevekt. Rathnayake har ingen større internasjonale resultater, og fikk sin olympiske debut da han representerte Sri Lanka under Sommer-OL 2008. Her ble han slått ut i første runde av Robenílson Vieira de Jesus fra Brasil i vektklassen fluevekt.
Ranasinghe Premadasa
Ranasinghe Premadasa (født 23. juni 1924, død 1. mai 1993) var den 3. presidenten på Sri Lanka. Han var president fra 2. januar 1989 til 1. mai 1993. Før han ble president var han statsminister i landet under Junius Richard Jayewardenes ledelse fra 6. februar 1978 til 1. januar 1989. Premadasa ble drept under et selvmordsangrep i Colombo av LTTE i 1993.
Beiyanghæren
Beiyanghæren (tradisjonell kinesisk: 北洋軍; pinyin: Běiyáng-jūn; «nordhavshæren», fra regionsbetegnelsen Beiyang) var en slagkraftig kinesisk hær etter vestlig modell opprettet av Qing-dynastiet mot slutten av 1800-tallet. Den var sentral i en generell reorganisering og modernisering av Kinas militærsystem.
Fylkesvei 364 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 364 i de følgende fylkene:
Beiyanghæren
Beiyanghæren spilte en viktig rolle i kinesisk politikk i minst tre årtier, ja på en måte helt frem til 1949. Den muliggjorde Xinhairevolusjonen i 1911, og da den etterpå delte seg i krigsherre fraksjoner (først og fremst Beiyangklikken, 北洋軍閥; Běiyáng jūnfá, men etterhvert også flere slike militærklikker) innledet dette en periode med regionale splittelser.
Navnet viser til regionen Beiyang i Nordkina, ikke fordi hæren hadde dette som sitt kjerneområde (noe den til å begynne med forsåvidt hadde), men fordi den opprinnelig var blitt dannet ved hjelp av tollinntekter fra nordkinesiske tollstasjoner.
De første årene (til 1900)
Beiyanghæren utsprang fra Li Hongzhangs Huai-hær (oppkalt etter elven Huai, som først ble satt inn i kamp under Taipingopprøret. Til forskjell fra Qing-dynastiets tradisjonelle styrker, den grønne standart eller bannerstyrkene, var Huaihæren for det meste en militshær basert på personlig (i stedet for institusjonell) lojalitet. Huaihæren ble utstyrt med dels tradisjonelle, dels moderne våpen. Dens opphavsmann, mandarinen og statsmannen Li Hongzhang, benyttet toll- og skatteinntekter fra de fem provinser han hadde kontroll over i 1880- og 1890-årene for å modernisere segmenter av Huaihæren og for å bygge en moderne flåte (Beiyangflåten). Omtrent samtidig ble det vanlig å benytte betegnelsen Beiyanghæren om de militære landstyrker under hans kontroll. Før midten av 1890-årene var Beiyanghæren blitt til den beste regionale troppeformasjon Kina kunne stille i felt. Under Den første sino-japanske krig (1894–1895) var det bare den som dro i felt, uten støtte fra landstyrker fra andre provinser. Men de bedre utrustede japanske styrker til lands og til vanns klarte relativt lett å beseire både Beijanghæren og Beiyangflåten.
Krigen mellom Kina og Japan startet offisielt den 1. august 1894, selv om det allerede hadde vært noen maritime trefninger. Den moderne japanske hæren slo den dårlig utstyrte kinesiske i en rekke slag rundt Seoul og Pyongyang på Koreahalvøya og presset kineserne nordover. Den 21. november hadde de japanske styrkene rykket frem til og tatt den Port Arthur (i dag har byen navnet Lüshunkou). Etter at kinesernes flåte også ned nederlag i to store slag, trengte i februar 1895 japanske tropper videre inn i Mandsjuria.
Maktesløs overfor rekken av nederlag undertegnet Kina den 17. april 1895 en fredsavtale i Shimonoseki i Japan. I Shimonosekitraktaten ble kineserne tvunget til å avstå en rekke territorier, blant annet Taiwan og deler av Nordkina.
Under Yuan Shikai (1901–1908)
Li Hongzhang døde i 1901. Han ble etterfulgt av Yuan Shikai; han ble ny guvernør av Zhili og minister av Beiyang (北洋通商大臣). Yuan var i 1895 allerede blitt gitt kommandoen over en styrke på brigades størrelse, kalt Den nye hær. Hans stjerne hadde senere steget i keiserhoffet da han i 1989 forpurret et kupp.
Mange av hans offiserer i Den nye hær skulle senere bli ledende skikkelser i krigsherretiden. Blant dem var Zhang Xun (som prøvde å gjeninnføre Qing-dynastiet i 1917), Xu Shichang (president av Republikken Kina 1918–22), Cao Kun (president 1922–24 og leder av den krigsherrefraksjonen Zhiliklikken), Duan Qirui («statsminister» i mye av perioden 1916–20 og leder av Anhuiklikken) og Feng Guozhang (president 1917–18 og grunnlegger av Zhiliklikken).
Yuan Shikai hadde overoppsynet med den gradvise reform av Qingstyrets militære institusjoner etter 1901. Han grunnla i 1902 militærakademiet i Baoding, som gjorde det mulig for ham å ekspandere Beiyanghæren. Med opprettelsen av Kommisjonen for reorganiseringen av hæren i desember 1903 ble Beiyanghæren selve modellen for standardiseringen av de militære styrker i rikets øvrige provinser. I 1905 hadde Yuan klart å forøke Beiyanghøren til seks divisjoner. I oktober gjennomførte han militærøvelser nær Hejian i det sentrale Zhili med bruk av den nettopp ferdigstilte Beijing-Hankou-jernbanen. Lignende øvelser ble avholdt med Zhang Zhidongs hærstyrker i Hubei det påfølgende år. Utenlandske observatører var enige om at Beiyanghæren fremstod som den største, mest utstyrte og mest veltrente innenlandske militærstyrke på kinesisk jord den gang.
Beiyanghæren under mandsjuen Yinchang (1909–1910)
Både Enkekeiserinne Cixi og Guangxu-keiseren døde i november 1908 og makten ble overdratt til den tre år gamle Puyi. Han trengte naturligvis en regent. Den nye regenten, annenprins Chun (醇親王), entlediget Yuan Shikai det følgende år. Avskjedigelsen ble kamuflert som en sykmelding fordi Yan skulle ha problemer med benet; Yuan ble med på skuespillet med å begynne å halte. Yuan så tiden an og pleiet varsomt sine personlige nettverk i Beiyanghæren.
Da Xinhairevolusjonen brøt ut var Beiyanghæren formelt under den mandsjuiske minister Yinchangs kontroll. Men i realiteten kunne Yuan Shikai fremdeles i stor grad trekke i trådene, hvis han ville, ettersom mange offiserer hadde personlige lojalitetsbånd til ham.
Fire divisjoner var i Zhili, 3. divisjon var stasjonert i Mandsjuria og 5. divisjon i Shandong. Nesten alle offiserer var etniske kinesere, mange av dem hadde studert i Japan. Bevæpningen var ikke standardisert, men holdt et høyere nivå enn tidligere. Det meste av infanteriet var oppsatt enten med standard 1896 japansk rifle eller Mauser 7,9 mm.
Xinhairevolusjonen i 1911
Begivenhetene under Xinhairevolusjonen i 1911 viste at Beiyanghæren, som utgjorde kjernen av den 36 divisjoner sterke Nye hær, absolutt var den dominerende militære styrke i Kina. Slik skulle det også være etterpå; hæren spilte en nøkkelrolle i hendelsene ertter revolusjonen.
Oppstanden mot Qing begynte med et opprør i Wuchang den 10. oktober. Den 12. oktober ble Yinchang beordret til å føre to Beiyangdivisjoner med jernbanen til Wuchang for å slå ned opprøret. Han angrep opprørerne, som var anført av Huang Xing, den 27. oktober.
Under dekke av feltartilleri og ildgivning fra flåten, som lå på Yangtzeelven, klarte Beiyangstyrkene å rykke frem i sluttet formasjon mot de dårlig disiplinerte opprørsstyrkene, som også manglet maskingeværer. Samme dag ble Yuan Shikai beordret til å ta kommandoen over styrkene ved Wuchang. Han nektet – under henvisning til sitt påståtte benproblem – men sørget for at kommandoen gikk til to av hans mest betrodde tilhengere, Feng Guozhang og Duan Qirui. Kampene vedvarte i Hubei i en måned til mens Yuan forhandlet frem en løsning mellom opprørerne og Qing-regimet, med Beiyanghæren som pressmiddel. Resultatet ble at Yuan ble valgt til midlertidig president for Republikken Kina.
Beiyangklikken ved makten (1911–15)
I årene 1911–15 var Yuan Shikai den eneste mann som kunne holde Beiyanghæren samlet. Han og hans menn klarte å motstå ethvert forsøk fra Kuomintang (KMT) på å få inn utenforstående i deres kommandokjede. Mot Kuomintangs protester klarte de å forhandle frem for hæren et 25 millioner pund stort lån fra et bankkonsortium fra fem fremmedmakter.
I 1913 utnevnte Yuan Shikai fire av sine mest trofaste menn til militærguvernører i sørlige provinser: Duan Qirui i Anhui, Feng Guozhang i Jiangsu, Li Shun i Jiangxi og Tang Xiangming i Hunan. Den forente Beiyangklikken utøvet med dette kontroll over sitt hittil største territorium: Hele Nordkina og ned til og med Yangtzeprovinsene. Gjennom 1914 støttet klikken Yuan i hans revisjoner av konstituasjonen slik at den sikret ham rett til å inngå traktater og føre krig, og dessuten betydelige unntakstidsfullmakter.
I desember 1915 utropte Yuan seg selv til keiser av Kina. Nesten alle generaler og offiserer i Beiyanghæren reagerte negativt på dette, fra Duan Qirui og Feng Guozhang og nedover. Viktigere enn det var at ytre provinser som for eksempel Yunnan gikk åpent ut mot ham. Yuan Shikai ble tvunget til å oppgi sine planer. Både Duan og Feng nektet å støtte Yuan videre, og den eneste ledende Beiyanggeneral som forble ham tro var Zhang Xun. Yuan døde kort tid etter.
Etter Yuan Shikais død ble Beiyanghæren splittet i forskjellige militærklikker ledet av de viktigere av Yuans gamle protesjeer. Duan Qirui ledet Anhuiklikken, og Feng Guozhang grunnla Zhiliklikken, som etter Fengs død ble ledet av Cao Kun og Wu Peifu. Disse var de viktigste av klikkene.
Slik oppsplittet ble Beiyanghæren snart utfordret av provinshærer som Yan Xishans styrker i Shaanxi og Zhang Zuolins Fengtianklikk.
Fragmenteringen av Beiyanghæren (1916–18)
Press fra Beiyanggeneralene hindret alle politiske skikkelser fra venstre fløy fra å komme til noen maktposisjoner i Republikken Kinas regjering. I nær ett tiår etter Yuans død hadde de ledende Beiyangkrigsherrene som første prioritet å gjenforene Beiyanhæren for dernest å beseire de mindre provinshærene.
I en periode i midten av 1916 klarte den ultrakonservative Beiyanggeneral Zhang Xun å sikre samholdet ved sine kollegiale kontakter og ved forhandlinger. Som Yuan Shikai før dem, benyttet Beiyanggeneralene sin militærmakt til å skremme parlamentet til å vedta de lover de ønsket seg. Etter en disputt med president Li Yuanhong om et lån fra Japan tidlig i 1917, erklærte Duan Qirui seg uavhengig fra regjeringen sammen med de fleste andre Beiyanggeneralene. Zhang Xun okkuperte så Beijing med sin hær, og den 1. juli sjokkerte han folket med å erklære Qing-dynastiet gjenopprettet. Men alle de andre generalene motsatte seg dette, og prosjektet slo raskt feil. Zhang Xun ble kort tid etter eliminert, og dette ødela i sin tur maktbalansen mellom de rivaliserende Feng- og Duan-gruppene og innledet krigsherretiden for alvor.
Feng Guozhang dro til Beijing for å overta som president, etter å ha innsatt sin protesjé som militærkommandant i Jiangxi, Hubei og Jiangsu. Disse tre provinsene ble kraftsentra for Zhiliklikken. Duan Qirui gjenopptok sin stilling som statsminister; hans Anhuiklikk (også kalt Anfuklikken) dominerte Beijingområdet. Med japansk pengestøtte bygde han opp sin såkalte «krigsdeltagelseshær» og fortsatte å kive mot Feng Guozhang.
Feng ble til slutt eliminert fra den politiske arena i 1918, da den eldre Beiyangstatsmann, Xu Shichang, ble president. Hans nestkommanderende, Cao Kun, tok over som leder av Zhiliklikken.
På slutten av første verdenskrig dominerte Duan den kinesiske delegasjon på Versailleskonferansenog benyttet fredskonferansen i Shanghai i 1919 til å legge press på ikke-beiyang-militaristene som støttet Sun Yat-sens regjering i Guangzhou. Han fortsatte å motta japansk finansiering av sin hær (nå kalt «Den nasjonale forsvarshær»), og som takk støttet han Japans overtagelse av de tidligere tyske besittelsene i Shandong.
Krigsherrenes hovedepoke (1919–1925)
Før mai–juni 1919 ble det antatt at kiving og forhandlinger på et eller annet vis ville føre til at Beiyanghæren igjen fant sammen, slik at de konstitusjonelle politiske prosesser som Yuan Shikai hadde avbrutt igjen ville komme tilbake på skinner. Men frontene ble bare steilere. I løpet av 1919 utkrystalliserte det seg særlig tre poler. To av dem, Zhiliklikken og Anhuiklikken, stammet umiddelbart fra den gamle Beiyangklikken, og den tredje, Fengtianklikken under Zhang Zuolin, var sammensatt dels av gamle Beiyangstyrker og dels av lokale styrker. I tillegg var det en rekke mindre klikker. Alle var villige til å søke midler fra nær sagt enhver kilde for å overleve, og de svakere inngikk allianser for å kunne hevde seg bedre overfor de sterkere.
Krigsherretiden med alle sine kriger frem til 1925 var svært uoversiktlig, og vitner om at ingen militær makthaver i særlig grad klarte å sentralisere den politiske og militære makt under seg. Det meste av det sørlige Kina var helt unndratt Beiyang-kontroll, og slik ble regionen en slags inkubator både for Kuomintang og for Det kinesiske kommunistiske parti.
Nordekspedisjonen og tiden etter
Kuomintang etablerte Den nasjonale revolusjonshær med støtte fra Sovjetunionen og Det kinesiske kommunistparti. Chiang Kai-shek la så ut på Nordekspedisjonen i 1926 for å få krigsherrene under sin kontroll. Noen av Beiyanghærens krigsherrer ble nedkjempet, og gradvis ble Den nasjonale revolusjonshær landets dominerende hærstyrke. Krigsherretiden var omme i 1928, da de fleste av krigsherrene enten var beseiret eller hadde alliert seg med Kuomintang, om enn det i noen tilfeller bare var i navnet.
Den kinesiske borgerkrig mellom Chiang og kommunistene var allerede i full gang. I 1930 forsøkte noen av de allierte krigsherrer å styrte Chiang og Kuomintang, men etter en kort krig måtte de gi tapt. Men vedvarende rivalisering og manglende samarbeid plaget også de påfølgende år, og bidro etterhvert sterkt til at Chiangs styre over det kinesiske fastland sviktet og kommunistene kom til makten i 1949.
Pelikaner
Pelikaner (Pelecanus) er eneste slekt i pelikanfamilien (Pelecanidae) og består av store vannfugler, som trolig er mest kjent for sitt store og meget karakteristiske nebb, med den spesielle og svært fleksible strupesekken som er festet til undernebbet og fungerer som et lite «lagerrom».
Pelikanfamilien teller åtte nålevende arter med i alt 12 taxa og tilhører ordenen pelikanfugler (Pelecaniformes), som også inkluderer ibisfamilien (Threskiornithidae), hegrefamilien (Ardeidae), skyggefugl (Scopidae) og treskonebb (Balaenicipitidae).
Garstad kirke
Garstad kirke er en langkirke fra 1856 i Nærøysund kommune, Trøndelag fylke.
Pelikaner
Taksonomi
Pelikanene dukker først opp blant fossile bevis i oligocen, for omkring 30–40 millioner år siden. Det er gjort funn av et titalls antall arter, som for det meste og på grunn av anatomiske likheter har blitt plassert i slekten Pelecanus. Det antyder at pelikaner har endret seg svært lite, selv om distribusjonen av artene kan ha variert mye. Krøllpelikanen (P. crispus) var for eksempel trolig utbredt i store deler av Europa i neolittisk tid, inkludert i Storbritannia, Nederland, Danmark og Tyskland.
Garstad kirke
Byggverket er i tre og har 300 plasser.