cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kombibuss
Store kombinertbusser
Det meste kjente eksemplet er det svenske Postverkets sju B7663-140 busser som var levert fra Kjellbergs Karosserifabrik i Örnsköldsvik i 1968. Denne bussen hadde et busskarosseri på den fremste del av Scania-Vabis chassiset, og en semitrailer koblet til en svingskive ovenpå bakakselen. Lasterommet i den lukkede semitraileren var over 10 meter lang og kunne ha en nyttelast på 12,7 tonn. Andre semitrailerkjøretøyer var også betegnet som «buss», selv hvis disse bare hadde et større mannskapsførerhus.
Rutebilselskapet Batnfjord Auto i 1960-tallet hadde en melkerute fra Batnfjorden til byen Kristiansund, som ikke lenge var mulig å trafikkere med vanlige kombinerte busser. I 1967 ble en semitrailer med lukket tilhenger bygd hos Bussbygg, og tilkoblet en Volvo N86 trekkvogn som fikk forlenget førerhus. Man hadde plass for 6 passasjerer. Etter melketankingen startet ble kjøretøyet brukt i godstransport fram til avregistreringen i 1982.
Det svenske transportfirmaet ASG Exact (Jale Åkeri, Dalarna) i 1992 hadde kopiert dette eksemplet med fire «busser» med mannskapsførerhuset ombygget for passasjerdrift og en trekkvogn av type Scania T113. Det var for å ha 10 km/t større hastighet som buss enn som lastevogn, og dermed hadde fastkoblede svingskive så traileren ikke kan løses.
Norge
Med unntak av de mest befolkede og bebygde landdelene inkludert Oslo medregnet omegn, var kombinertbussene en fast del av den landsdekkende rutebiltrafikken som forsørget det norske lokalsamfunnet med passasjer- og post/godstransport helt siden de første bussene kom ut på den norske landsbygda. Siden slutten av 1920-tallet var det mulig for rutebilene å komme fram til mindre bygdesamfunn, som opplevd en vekst og framgang ettersom det var lettere å opprettholde næringsliv og ha ny bosetting. Stykkgods, matvarer og post var vanlig å frakte i tillegg til passasjerer i mellomkrigstiden. Etter krigens slutt i 1945 måtte rutebiltrafikken gjenoppbygges, men småbedriftene enten ble assimilert av andre bedrifter eller drevet ut av virksomhet, og dermed oppsto større selskap med større finansiell kapasitet.
Kjøring av melk fra gårdsbruk til meieriet var viktig for rutebilselskapene som straks tok i bruk egnede kjøretøyer for å hente melkespann fra høye melkeramper langs rutene. Det var vanlig å ha åpent lasteplan på bussen, men buss med lukket lasterom ble mer populært etter hvert som man gikk over til lengre ruter med større godsmengde. Utover årene ble det vanskeligere å kombinere godsfrakt som forstørret seg med tiden, og passasjerfrakt som forlangte kortere reisetid. Dermed ble stykkgodstransporten skilt ut, men kombinertbusser fortsetter på de mindre lønnsomme ruter hvor godsfrakten ikke oversteg transportkapasiteten. I 1980-årene var den standardiserte hyllevaren, dvs. passasjerbuss, blitt foretrukket av rutebilselskapene som dermed reserverte kombinertbuss som hadde blitt mer kostbart å anskaffe seg, for spesielle ruter.
Sverige
Som i Norge hadde kombinertbuss eksistert helt siden begynnelsen, i 1950- og 1960-tallet var kallenavnet «skvader» et populært økenavn på kombinerte buss, spesielt disse med halv busskarosseri og åpen lasteplan. I senere tid er benevnelsesordet «godsbuss» vanlig omkring denne busstypen. Det store innlandet er sparsomt befolket så snart man kom seg utenfor de større kommunikasjoner, primært landdelen Norrland. Ved begynnelsen på 1920-tallet var mesteparten av det svenske innlandet dårlige tilgjengelig med ussel veitilstand, noe som fulgt til store forsinkelser i post- og godslevering. Da skogbruket tok seg opp, begynte økonomien å vokse i uante høyder og dermed oppsto et behov for større forflytning av folk og gods. Dette fulgt til utbedring av lokalvegene, men det skjer langsomt og dermed langsomt spredde seg ut fra de større befolkningssentre. Med disse vegene kom bussene og lastebilene.
Det ble mer og mer vanlig for buss som skulle ut på bygdene, å ta med seg bagasje og kolli, dermed ble slepevogn tatt i bruk. I Norrland skulle Postverket overta mye av busstrafikken med den såkalte diligenstrafikken med de velkjente gule busser, som også skulle ta med seg mye gods. I 1950-tallet ble private rutebilselskaper som hadde ansvar for melkekjøring kjøpt opp av Postverket, som dermed satt inn egnede buss med lasteplan. Den første «gule buss» med lasterom var bygget om hos ASJ i 1938 med den ordinære bussen av type Scania-Vabis med betegnelsen «Diligens nr. 78». Den hadde lukket lasterom med nyttelast på 1 tonn. Buss med lasteplan var allerede tatt i bruk av mange busselskaper i 1930-tallet, og Diligenstrafiken kjøpt inn vanlige Scania-Vabis busser som ombygges som «modellserie K», den første var K 1 i 1942.
Den siste kombinertbussen av K-serien var nybygget som K 118, som Scania-Vabis med karosseri fra Kjellberg Karosserifabrik i 1966.
Bussgods i nyere tid har blitt det fremste busselskapet i Sverige som har kombinert buss, som kan sendes ut i offisiell rutetrafikk eller som turbuss gjennom private og forretningsmessige bestillingsavtaler. Det har blitt et riksdekkende transportsystem som transportere både gods og personer ute på de svenske bygdene. Ulike ruter har oppstått og blitt lagt ned, men de lengste i Sverige er ofte med kombinert buss som mellom Östersund og Gällivare på 638 km med Buss 45.
Finland
Som et skogdekket og stort land med mange innsjøer og store vidder er mye av det finske innlandet sparsomt befolket, som hadde som de andre skandinaviske land en dårlig utbygget infrastruktur som over tiden utbedres, dermed åpnet for økonomisk vekst helt ut på grisgrenda lengst vekk. Som i Sverige og Norge hadde busselskaper tillatt frakt av passasjerer og gods på samme kjøretøy, men etter hvert ble dette utbedret for å øke lønnsomheten på de meste utsatte bussruter ute på landsbygda. Kombinertbuss oppsto på den finske rutetrafikken, i begynnelsen hadde man plass for ni passasjerer, men dette økes først til 13, deretter til 20 sitteplasser samtidig som nyttelasten forstørret seg. Den finske forordningen om motorvogntrafikk i 1937 definerte et kjøretøy som kombinertbuss hvis det er minimum 9 seter for passasjerene.
Kombinertbuss var et vanlig syn i Finland i 1920-tallet til 1950-tallet, blant annet for melkekjøring og stykkgodstrafikk ut på den finske landsbygda. En lokalbuss eide av lokalfirmaet Kuoreveden Savon på vegen mellom Kuorevesi og Mänttä var kalt Savon sekajuna etter brukeren, ettersom den hadde lasteplan og et dusin seter for passasjerer. Den finske benevnelsen «Seka-auto» ble et vanlig ord på denne busstypen som med 280 registrerte kjøretøyer i 1935 utgjorde 15 % av den nasjonale bussflåten. De lokale karosserimakere som Oy Suomen Autoteollisiis Ab og Autokori Oy bygget busskarosseri med lasterom eller lasteplan på innkjøpte busschassis etter kundenes anvisninger.
I mellomkrigstiden hadde Finland en kyststrekning ut mot Barentshavet omkring tettstedet Petsamo, og man hadde en forløper for den kjente Petsamotrafikken fra krigsårene, «Jäämerentie» (Arktishavvegen) som ble åpnet i 1931 mellom havnestedet Liinahamari og byen Rovaniemi. Denne strekningen på 531 kilometer var trafikkert med kombinertbusser fram til krigsutbruddet i november 1939. Det finske postverket og det private Petsamon Sekajunat rutebusselskapet hadde faste ruter med både buss og lastebiler, i 1938 var det fire daglige buss på den lange veien. Andre rutebilselskaper kom også med i denne trafikken som ikke ble gjenopptatt etter landsavslåingen til Sovjetunionen etter de finsk-sovjetiske krigene.
Etter krigens slutt i 1945 minsket behovet for kombinertbuss på det finske landet, og fem år senere hadde kjøretøyregisteret bare 120 kjøretøyer av denne typen. I 1957 var denne andelen sunket til 66 kjøretøyer. Dermed var det unntaksvis sett kombinertbuss i Finland, som i 1990-årene da moderne buss med innbygget lasterom og lastelem i selve karosseriet dukket opp. En slik buss var av type Volvo B10M med tre aksler, som var innkjøpt av den finske Gold Line Oy for ruten mellom Rovaniemi og Ivalo i 1996 til 2012. Det er fremdeles buss som fraktet gods i Finland, men med passasjerbuss med større bagasjekapasitet enn normalt - blant annet et lite lasterom med sidedør i enden av karosseriet.
Magnhild Folkvord
Magnhild Elisabet Folkvord (født 27. november 1945) er en norsk journalist og forfatter. Hun er utdannet som adjunkt.
Kombibuss
Tyskland
Den første registrerte kombinertbussen som på tysk het Kombinationsaufbau, er bussen for gjestehuset Kalte Herberge i Klingenstein, Ulm for frakt av drikkevarer og passasjerer i 1907. Den var bygget av Karl Kässbohrer Fahrzeugwerke GmbH på et Saurer lastebilchassis fra Arbon i Sveits, som brukes enten som lastebil eller som buss ved å ha langsgående foldeseter som kan settes til side for å frigjøre rommet for last. Den kunne ha 28 passasjerer, av disse 18 sittende og 10 stående. Et annet kjøretøy var bygget i året 1908, med en skillevegg mellom førerhytten og det åpne lasterommet. Karosserimakeren tok patent på dette i 1910. Süddeutsche Automobilfabrikk i Gaggenau (S.A.G) hadde utviklet en kombibuss i året 1908 ved å dele en aussichtswagen (panoramabuss) basert på et char-à-bank kjøretøy i to, den forreste delen med tre benker og bakdelen med lasteplan. Den er en av flere varianter av bussmodellen S.A.G Gaggenau Omnibusse C/36 fra året 1908.
Magnhild Folkvord
Folkvord var engasjert i ml-bevegelsen og AKP. På 1970-tallet arbeidet hun ved Jøtul i Oslo, og var aktiv under Jøtulstreiken da hun jobbet med økonomi for streikekomiteen. Hun fikk også tillitsverv i Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund.
Kombibuss
Tyskland
Et busselskap i Uckermark, Brandenburg startet en ny tjeneste, KombiBUS med passasjerbuss med større bagasjekapasitet og godstilhengere i 2012. Dette er fremdeles i virksomhet ettersom lokalmyndigheter ønsker å opprettholde og utvikle samfunnstjenester til tynne befolkede regioner.
Magnhild Folkvord
Fra 1999 til 2015 arbeidet hun som journalist i Klassekampen.
Kombibuss
Østerrike
Sprengstoffprodusenten Dynamit Nobel AG hadde reist en fabrikk i St. Lambrecht, Steiermark i 1871, hvorfra man hadde leverte ammunisjon og sprengstoff til forskjellige kunder. Men i 1945 hadde transportsystemet kollapset som et resultat av krigen, og man så dermed på en ny transportrute til jernbanestasjonen på Mariahof på Neumarkter Sattel-strekningen mellom Wien og Venezia. Det var kjøpt inn et trolleybuss-system, men for lastebil fremfor buss, oberleitungslastkraftwagen.
Magnhild Folkvord
Magnhild Folkvords lillebror er politiker for Rødt og tidligere stortingsrepresentant Erling Folkvord.
Kombibuss
Østerrike
Det var kjøpt inn tre trolleybuss som var omstilt for lastebiltjeneste, og sjåførene kunne plukke opptil syv passasjerer etter egne valg på den åtte kilometer lange strekningen. Trafikken ble lagt ned i 1951.
Canada
De første kombinertbusser som betegnes som brucks for ettertiden var introdusert i Canada av kjøretøysprodusenten Western Flyer Coach (WFC) i 1943 for kanadiske busselskaper så tidlig som i året 1943. Et av disse busselskapene, Canadian Coachways, hadde flere kombinertbuss i sin bussflåte for rutetrafikken i de nordre deler av landet. Canadian Coachways tok i bruk typebetegnelse «B» for sine samtidige busser, med numre fra 150 til 162. 13 brucks var registrert. Fra 1956 til 1964 hadde WFC en fabrikk i Winnipeg hvor man enten konverterte buss i tjeneste eller utrangerte eldre buss. Blant annet brukte buss av type Courier 100 og 200 kjøpt fra Western Canada Greyhound lines (senere Greyhound Lines of Canada).
USA
De første busskjøretøyer som kombinerte stykkgods og passasjerer i hver sitt rom i karosseriet oppsto allerede 1910-tallet i de amerikanske byene hvor bybusstjeneste hadde sin begynnelse. Et eksempel var Hesse Body Company i Kansas City som i 1913 hadde delt sin buss på Mack-chassis i to med passasjerer forut og gods på lasteplanet bakover. Et annet eksempel i 1926 i Upper Michigan er en Republic-buss med karosseri bygget av Proctor-Keefe i Detroit. Lukket busskarosseri og åpen lasteplan som kan tildekkes som på den svenske skvaderen flere tiår senere. Disse bussene var omtalt som «combination passenger and freight vans» i mellomkrigstiden med minimum 8 passasjerer og 1,5 tonn i last. I 1930-tallet begynte rutebilselskaper å sette inn buss etter nedleggelse av lokaljernbane, som sett i nordre California. Der hadde Gillig karosserifabrikk levert en kombinertbuss basert på en Diamond T lastebil til et slikt selskap.
Kombinertbuss kjent som brucks dukket opp i de forente statene av Amerika i midten av 1900-tallet. Kjøretøyprodusenten Kenworth bygget en stor treakslet buss for Northern Pacific Railway ved slutten på 1940-årene. Denne bussen hadde et stort lukket lasterom på 18 ft/5,5 m i karosseriet, med 17 passasjerseter i den forreste delen. Kenworth fortsatte produksjonen ved å utvikle en ny modell basert på skolebussen Kenworth Modell T-126 SchoolCoach, hvor det settes inn såkalte «pannekakemotor» på 220 hestekrefter av type Hall-Scott, på vegne av Great Northern Railway (GNR) i Montana. Offisielt var disse bussene kjent som «CargoCoach», 12 eksempler ble levert.
Crown Coach i Los Angeles leverte busser for mindre jernbaneselskaper som etterspurte liknende «brucks» som disse fra Kenworth, men noe mindre. Treakslede chassis på 40 ft/12,2 m var levert med et karosseri med tjue seter i den forreste delen og et lasterom med dør i enden. En noe mindre buss på 35 ft/9,75 m på to aksler med seter for 12 passasjerer var også utviklet som respons på jernbaneselskapenes ønsker.
En av de tolv bussene med kapasitet på 20 seter og nyttelast på 7 tonn som var levert til GNR som hadde vært på rutetrafikken fra Kalispell til Whitefish og Columbia Falls i 1951 til 1971, har blitt bevart. Disse hadde erstattet de såkalte «Galloping Goose» skinnebusser på mindre lønnsomme jernbanestrekninger i delstaten Montana, og fungerte utmerket i sin rolle som kombinertbuss fram til 1972, da Amtrak overtok all passasjervirksomhet innenfor jernbanedrift i USA. Den enslige bussen ble hensatt til et depot hvor den ble oppdaget av jernbaneentusiasten Larry Hoffman i 1979. Etter bussen var reddet, ble det renovert og satt i god standard på nytt som utstillingsgjenstand på Whitefish Depot.
Northern Pacific Railroad dannet i 1932 transportfirmaet NP Transport Co. som overtok passasjer- og godstrafikk på nedlagte jernbanetraseer som var eide av jernbaneselskapet i de nordvestlige delstatene, spesielt Montana. Som GNR hadde man også kombinertbuss i sin kjøretøypark av både lastebil og buss, den første var bygget i 1932 av Eckland Brothers i Minneapolis, Minnesota. Den hadde et lukket lasterom og kabin for ni passasjerer i karosseriet. Disse «truck buses» som offisielt var kalt «mixed buses», utgjorde en betydelig del av parken med 23 kjøretøyer i 1950-tallet. Mack Trucks, Yellow Truck and Coach Div. av General Motors, Flxible, Kenworth, Crown Coach og Pony Cruise hadde levert disse kombibussene. Et eksempel fra 1960 er basert på lastebilchassis med førerhus utformet som den fremste delen av en busskarosseri og et stort lukket lasterom ovenpå bakakselen.
Brasil
Slike busser med passasjerseter enten i et åpent (med tak) eller lukket busskarosseri og lasteplan kalles «mistos», som regel på eksisterende lastebiler. En typisk mistos i året 1959 basert på et Mercedes-Benz lastekjøretøy hadde busskarosseriet med sidedør til hver seterad og et åpent lasteplan fra bakakselen mot enden.
Disse busskjøretøyene utsprunget fra Pau de Arara, små lastekjøretøyer som var privat ombygget som busstransport, og var ikke i serieproduksjon for hender på kjente karosserimaker. Småsamfunn dypt inn i jungellandet eller ute på de tynne befolkede regionene i de nordøstre delene av Brasil var avhengige av motorkjøretøyer for distribusjon av stykkgods og matvarer uten ekstrautgifter, så private fremstilte kombibuss var populært i 1960-tallet.
Australia
Som et meget stort land er Australia sparsomt befolket med dårlige kommunikasjoner på innlandet, men det hindret ikke investorene fra å bygge ut transportruter med jernbane og motorkjøretøy. Kombibuss oppsto som en økonomisk utvei idet man måtte legge ned ulønnsomme jernbanestrekninger, og Western Australian Government Railways (WAGR) kjøpt disse kjøretøyer som var kjent som passenger-freighters, i 1949. De første var bygget på Foden PVSC6 chassis med Gardner sekssylinders dieselmotor hos karosseribyggeren Boltons i West Perth, Perth. Senere hadde WAGR også fått andre kombinertbuss basert på Hino RC320P chassis.
New Zealand
Som et stort og fjellrikt land med en tynn befolkning hadde man den samme utvikling av kommunikasjoner og transportmidler som i Skandinavia, etter hvert som vegene utbedres kom bussene og lastebilene ut til det rurale landskapet som utbygges og fikk bedre økonomi. Veitilstandene var generelt dårlig fram til etter den annen verdenskrigens slutt, da skulle man se en massiv utbyggingstakt som gjort det mulig å komme fram til de meste fjerntliggende avkanter i landet. Kombinertbuss som i New Zealand het composites ble en del av biltrafikken fra året 1953 for de neste tre tiår, som en permanent del av den innenlandske rutetrafikken.
Kombinertbussene oppsto fordi myndighetene hadde innførte lastebilfiendtlige reguleringsreglementer i et håp om å berge lokaljernbanen som opplevd økonomisk nedtur som konsekvens av frakttrafikken på vegene. Til å begynne med hadde bussoperatørene tatt fordelen av dette med mesteparten av busskarosseriet for stykkgods, men regelen endret seg raskt til halvparten for gods, halvparten for passasjerer. Storhetstiden for kombinertbussene i New Zealand var i 1970-tallet da det var mulig å sette inn boggibuss som kombibuss, men bare ett tiår senere skulle regjeringmakten innlede seg på en liberalisering av nasjonaløkonomien med fjerning av reguleringer, biltrafikken ble «sluppet fri» slik at man kunne overføre fra kombinertbussen til lastebilen.
I 1986 var den siste nybygde kombinertbussen levert til H & H Travel Lines bussoperatøren i Ivercargill, en treakslet høydekker av type Hino BG3000 med lukket lasterom - som en av tre eksempler. Ved år 2000 var det bare en bussoperatør som fortsatte med å bruke kombinertbuss, White Star Passenger & Freight som hadde en flåte på 6 buss siden 1989. Den siste bussturen med kombinertbuss i New Zealand var med blomster og passasjerer fra New Plymouth til Wellington.
Det var 155 nybygde kombinertbusser og omtrent 50 ombygde kombinertbusser fra 1953 til 2000, NZRRS (New Zealand Railways Road Services) var den største operatøren med en bussflåte på 90 nybygde og over 20 konverterte busser. Mange av bussene fikk en fremtid som campingbuss som kalles movans i New Zealand. Det var også kombibuss med lasteplan, såkalte brucks, (bus-trucks) som er lite kjent ettersom disse kjøretøyene var ikke i større selskaper, i New Zealand.
Forskjellige unike kombinertbusser var sett i New Zealand, blant annet boggibussen Bedford VAL for avisen «The Dominion» (De newzealandske avisene hadde egne kombinertbuss for avisfrakt til hele landet) fra 1964 med en boggi forut med servostyring på begge foraksler. Et originalt kjøretøy som en «bruck» for ruten Castlepoint-Masterton er en Morris FG lastebil med framskutt førerhus, busskarosseri og tildekket lasteplan over bakakselen. Noen av de kjente Vistaliner halvannendekkbusser fra Australia og New Zealand med Bedford SB busschassis var ombygget som kombinertbuss i 1960-tallet. I 1970-tallet var den vanlige kombinertbussen basert på treakslede høydekkbusser og ordinære turbusser. Den japanske Hino var et populært valg for flere av bussoperatørene, men i slutten var Volvo blant de siste kombinertbussene som var levert i 1980-årene, av type Volvo B58 og B10M.
New Zealand hadde en meget unik kombibuss i 1974 eide av Newmans Coachlines, No. 761 basert på et treakslet Mercedes-Benz 1319 lastebilchassis med busskarosseri bygget av karosserifabrikken NZMB. To eksempler var beordret.
Sør-Afrika
Den sørafrikanske republikken hadde en stor statlig bussflåte under kontroll av SAR (South African Railways) og SATS (South African Transport Services) med forskjellige busstyper fram til opphøringen av apartheidstyret, blant annet de såkalte treakslede half-buses som hadde busskarosseri for passasjerer i den forreste del av chassiset - og et åpent lasteplan ovenpå de to akslene. Disse var enten av merket International, Oshkosh eller OTM. Disse var for busstrafikken på det rurale landet på upreparerte veger, hvor det var vanlig å frakte gods inkludert post med passasjerer på buss; enten med godstilhenger i slep eller som kombinertbuss.
Helt fra begynnelsen hadde de sørafrikanske bussene forskjellige klasser for passasjerer i hver sin del av busskarosseriet, selv på kombinertbussene. De første eksempler var Albion snutebusser i 1934. Det var forskjellige typer blant kombinertbussene, den ene med lasterom som en uatskilt del av busskarosseri, den andre med lasteplan/dumper og robust lastebilchassis, den tredje med halv karosseri og lasteplan med stillasoppbygging. 50 Henschel H53-170T var levert fra Tyskland som kombinertbuss med lukket lasterom eller med åpen lasteplan.
Et eksempel har blitt bevart på Outeniqua Transport Museum i George.
Rhodesia
Kombinertbuss var i den britiske kolonien i lang tid helt siden de første bussruter var opprettet. Disse kalles «semi-passenger vehicles», som Rhodesia Railways Motor Bus No. 61 i 1933, et sekshjulskjøretøy med forlenget førerhytte og lasteplan. Disse var beregnet for de meget røffe rurale vegstrekningene gjennom landet.
I 1952 kjøpte Rhodesia Railways flere kjøretøyer av type Leyland Hippo, en kombinertbuss på tre aksler med 14 seter i busskarosseriet og 6 tonn i nyttelast på lasteplanet. Kravet på stor robusthet var essensielt for utvelging og bygging av disse kombibussene, og dermed var spesielt hardført i møte med de lokale forholdene.
Portugisisk Angola
I midten av 1960-tallet ble tre kombinertbusser levert til busselskapet Expresso do Viga Lda i Angola. Disse besto av et Leyland Comet lastebilchassis med forfinet busskarosseri bygget av karosserimakeren Martin & Caetano Lda. i Oporto, Portugal og et åpent lasteplan over bakakselen.
Liste over kulturminner i Hjartdal
Liste over kulturminner i Hjartdal er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Hjartdal. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Når jeg ser et rødt flag smælde
Når jeg ser et rødt flag smælde er en dansk sang som er skrevet til Danmarks Socialdemokratiske Ungdom i Københavns kretsstevne i 1923 av Oskar Hansen (1895–1968) under tittelen Ung Flagsang med melodi av Johannes Madsen.
Hansen var utdannet typograf og hadde vært havnearbeider på B&Ws skipsverft, men arbeidet senere som journalist på Dagbladet Arbejderen og senere på Social-Demokraten. På 1930-tallet hjalp Oskar Hansen politiske flyktinger som f.eks. Willy Brandt da han flyktet fra Tyskland via Danmark og Norge.
Når jeg ser et rødt flag smælde synges gjerne til 1. mai.
Zalina Petrivskaya
I likhet med sin søster, Marina Marghieva, sonet hun nettopp en to-års utestengelse fra friidrett etter å ha testet positivt for de forbudte stoffene dehydrochloromethyltestosterone og stanozolol tilbake i 2009. Hun var dermed ikke kvalifisert for konkurranser frem til 23. juli 2015 som var utløpsdato for utestengelsen.
Hun vant sleggekast under Balkanmesterskapet i friidrett 2015, 2016 og 2017.
Tidevannsoppvarming
Tidevannsoppvarming er en effekt der tidevannskrefter fører til at energi fra rotasjon og banebevegelse frigjøres som varme i skorpen på måner og planeter.
Io, en av Jupiters måner, er det legemet i solsystemet med høyest vulkansk aktivitet, og ingen kratre på månens overflate overlever over lengre tid. Månens baneeksentrisitet (en konsekvens av baneresonansen) gjør at tidevannskreftene fra Jupiter deformerer Io. Høyden på overflaten varierer betydelig (med opp til 100 m), og det er friksjonen fra denne prosessen som varmer opp månen indre.
Det teoretiseres at en liknende, men svakere prosess, har ført til at de nedre islagene rundt steinmantelen på Jupiters nest største måne, Europa, har smeltet til vann i et hav under isoverflaten. Det er også mulig at Saturns måne Enceladus har flytende vann under isoverflaten av samme grunn; det antas at isvulkanene som spyr ut vanndamp fra Enceladus skyldes friksjon som følge av at tidevannskreftene beveger på isskorpen og skaper friksjonsvarme.
Beregning av tidevannsoppvarmingen
Den totale mengden tidevannsoppvarming q_{tid} er gitt ved der r er satellittens radius, n er den gjennomsnittelige banebevegelsen, e er baneeksentrisiteten, Q er en dimensjonsløs dissipasjonsfaktor, og \mu er skjærmodulen.
Pascal Collasse
Pascal Collasse (1649–1709) var en fransk komponist.
Liv og virke
Etter utdannelse i Paris ble Collasse først elev av, senere sekretæren til Jean-Baptiste Lully. I 1683 ble Collasse musikkmester ved det kongelige kapell. Han startet opp et operahus i Lille, men operabygningen ble tilintetgjort i en brann. Den sjalu, intrigante og rangbevisste Lully beskyldte Collasse for å plagiere ham, og skuffet gav Collasse opp musikk-karrieren og forsøkte seg som alkymist.
De rundt ti operaene til Collasse er svært like Lullys verk. Publikum foretrakk originalen, så Collasses operaer fikk liten suksess. Derimot lykten han med sine instrumentalverk. Etter Lullys død i 1687, ferdigstilte Collasse hans siste, ufullendte opera.
Som Collasses hovedverk regnes Thétis et Pelée («Thetis og Pelevs»), en tragédie lyrique fra 1689 med libretto av Bernard Le Bouyer de Fontenelle.
Daniels Motor Company
Daniels Motor Company var en amerikansk bilfabrikk som ble grunnlagt i 1916 av George E. Daniels (tidligere General Motors Corporation) i Reading i Pennsylvania.
Med tilpassede karosserier ble Daniels biler bygget etter bestillerens spesifikasjoner, men med en V8-motor som standard utstyr til en pris (i 1922) av 7 450 dollar.
Til sammenligning: I 1913 kostet Lozier Big Six limousiner og landaulettes 6 500 dollar. Tourers og roadstere kostet 5 000 dollar. Lozier Light Six Metropolitan tourer and runabout startet på 3 250 dollar. American Motors Corporation gikk ned 525 dollar til 4 250 dollar. Enger 40 kostet 2 000 dollar, Fal-Car 1 750 dollar, Oakland 4 600 dollar, Cole 30 1 500 dollar og Colt Runabout 1 500.
Aemocia
Aemocia er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, kraftige, mørkfargede trebukker. Antennene hos hannene er betydelig lengre enn kroppen, forføttene utvidete.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Borneo og Molukkene).
Tomi Suoniemi
Tomi Suoniemi (født 25. desember 1974 i Forssa) er en finsk tidligere ishockeyspiller og -trener.
Karriere
I 2001 flyttet Suoniemi til Norge, signerte for Stavanger Oilers og spilte der til 2006. Draktnummeret hans (#22) er der fredet og henger i taket på DNB Arena.
5. divisjon fotball for menn 2016
5. divisjon fotball for menn 2016 var det sjette nivået i norsk fotball 2016.
Skygge
En skygge er et område hvor lyset fra en lyskilde ikke kan nå direkte fordi et objekt er i veien. Skyggen opptar området direkte bak et ikke gjennomskinnelig objekt hvor lyskilden er plassert foran objektet. Skyggen er en todimensjonal silhuett eller revers projeksjon av objektet som blokkerer lyset.
5. divisjon fotball for menn 2016
Målskårere
30 mål
Haugsfjorden (Alstahaug)
Haugsfjorden er en liten fjord i Alstahaug kommune i Nordland. Fjorden ligger nord for øya Tjøtta og like sør for selve Alstahaug. Den har en lengde på 2,5 kilometer fra sør til nord.
Skygge
Egenskaper
Skyggens utseende varierer med objektets nærhet til lyskilden, lyskildens vinkel i forhold til objektet og lyskildens beskaffenhet. Jo mindre vinkelen mellom overflaten som skyggen faller på og lysretningen, jo lengre blir skyggen. Hvis objektet er nært skyggen, blir skyggen større. Hvis overflaten er ujevn, vil det også påvirke skyggens utseende.
5. divisjon fotball for menn 2016
Målskårere
28 mål
Skygge
Variasjoner med tid på dagen
Skyggens lengde kan endre seg mye i løpet av dagen. Lengden av skyggen langs overflaten er proporsjonal med cotangens av solens vinkel over horisonten (θ). Ved soloppgang og solnedgang hvor θ nærmer seg 0 og cot(θ) nærmer seg uendelig, kan skygger bli veldig lange. Hvis solen passerer rett over objektet, blir θ=90° og cot(θ)=0, og det blir dermed ingen skygge.
5. divisjon fotball for menn 2016
Målskårere
27 mål
Skygge
Kulturell betydning
I tempererte områder hvor sollys tradisjonelt anses som komfortabelt, er det ikke uvanlig at de velstående beboerne av en dal holder til på solsiden, mens de fattigere bor på skyggesiden.
5. divisjon fotball for menn 2016
Målskårere
26 mål
Skygge
Bruk av skygge i kunsten
Billedkunstnere har til alle tider måttet ta stilling til lys/skygge-virkninger. Dette er klarest ved relieffer og tredimensjonale fremstillinger som statuer og skulpturer, der plassering i forhold til lyskilder bidrar til den endelige virkning.
I malerkunsten har man grisailler, der en ved hjelp av gråtoner alene, skaper en tredimensjonal effekt ved å etterligne skyggevirkninger. For malerkunsten som etterligner naturen, er det viktig å merke seg slike ting som fargetoner på skyggepartier (der er ofte et blåskjær fra himmellyset, men også fargereflekser fra omgivelsene som er belyst). For å male realistisk, må en også merke seg at skygger blir mere «ulne» når avstanden til det som kaster skygge øker. Måten en brukte lys og skygge på, var viktig i mange romantiske malerstykker.
5. divisjon fotball for menn 2016
Målskårere
25 mål
Brewsters vinkel
Brewsters vinkel er den spesielle verdien av innfallsvinkelen ved refleksjon av lys der det reflekterte lyset er maksimalt polarisert. Dette skjer i overgangen mellom to gjennomsiktige stoff hvor også en del av lyset vil brytes. For denne spesielle verdien av innfallsvinkelen har det reflekterte lyset en retning som er vinkelrett på retningen til det brutte lyset.
5. divisjon fotball for menn 2016
Målskårere
24 mål
Skygge
Bruk av skygge i kunsten
I litteraturen er skygge brukt i flere sammenhenger, mange med uhellssvanger symbolsk betydning.
Brewsters vinkel
Kalles Brewsters vinkel for θB, er dens størrelse gitt ved formelen
Skygge
Bruk av skygge i kunsten
I Walt Disney-utgaven av Peter Pan rømmer skyggen hans og må fanges for å festes tilbake.
Annet
Umbra er det latinske ordet for skygge, og brukes i astronomien for å beskrive en del av et objekts skygge. Andre deler av skyggen er panumbra og antumbra.
Solformørkelse er et fenomen der månens skygge dekker observatører på jorden. Når jordens skygge dekker et område av månen, kalles det for måneformørkelse.
Under visse forhold kan skygger brukes til trigonometriske beregninger.
Flere hodeplagg har som primærfunksjon å gi skygge til brukeren. Sombrero er et av dem, og ordet kommer fra det spanske sombra som betyr nettopp «skygge». Godværsutgaven av paraply er parasoll (fransk: Par la Soleil (for solen). Andre skyggeskapere er f. eks. markiser.
Brewsters vinkel
For overgangen fra luft til glass er slik at θB = 57°, mens for refleksjon fra vann med  er θB = 53°. Når brytningsindeksen til det reflekterende materialet ikke er kjent, kan observasjon av det reflekterte lyset brukes til å bestemme denne ut fra kriteriet at det skal være 100% polarisert.
Bakgrunn
I 1808 kunne Étienne-Louis Malus i Paris se at når lys som er reflektert fra glasset i et vindu, blir betraktet gjennom en dobbeltbrytende kalsittkrystall, varierer intensiteten når denne roteres. Denne observasjonen representerer oppdagelsen av polarisert lys.
Dette fenomenet ble i de følgende årene undersøkt mer nøyaktig av David Brewster i Edinburgh. Han benyttet også en kalsittkrystall for å undersøke egenskapene til lyset som er reflektert fra en glassplate. For en bestemt innfallsvinkel oppdaget han at ikke noe lys gikk gjennom krystallen når den hadde en spesielle orientering. Det betydde at lyset måtte være 100% polarisert. Han fant også en enkel relasjon mellom denne spesielle innfallsvinkelen og brytningsindeksen til det reflekterende materialet. Denne sammenhengen ble etter kort tid kalt for Brewsters lov, og han fikk allerede i 1815 en spesiell hedersmedalje av Royal Society for oppdagelsen.
Brewster hadde ingen forklaring på lovmessigheten han hadde oppdaget. Men den ble gitt ved Augustin Fresnel i 1821 etter at han hadde etablert at lys måtte beskrives som en transversell bølgebevegelse. Dette kom han frem til ved både eksperimentelle undersøkelser og teoretiske betraktninger. Ved å anvende denne teorien for hva som skjer med lyset når det går fra et medium til et annet, kunne han beregne hvor mye som blir brutt og hvor mye reflektert avhengig av dets polasisasjon. Fra disse Fresnels formler kom det så automatisk frem at for Brewsters innfallsvinkel, blir det reflekterte lyset 100% polarisert normalt på innfallsplanet.
Fresnel baserte sin teori på antagelsen at lysets bølgebevegelse skyldes svingninger i en mekanisk eter. Selv om James Maxwell i 1865 viste at denne antagelsen ikke er riktig, ble det snart klart at Fresnels formler likevel er riktige.
Fysisk begrunnelse
På samme måte som ved Thomson-spredning og Rayleigh-spredning vil et oscillerende elektron i grensesjiktet ikke sende ut noen stråling i samme retning som det oscillerer. Denne retningen er gitt ved det elektriske feltet til den brutte bølgen som beskriver dens polarisasjon og er vinkelrett til dens retning. Det betyr at hvis polarisasjonen er i innfallsplanet, vil det ikke kunne oppstå noen reflektert stråle når θ1 + θ2 = 90°. Denne spesielle innfallsvinkelen θ1 = θB  er Brewster-vinkelen. Da vll sinθ2 = sin(90° - θB) = cosθB  slik at Snells lov gir n1sinθB = n2 cosθB. På denne måten kommer man frem til Brewsters lov på formen
I dette spesielle tilfellet blir det derfor ikke reflektert noe lys som er polarisert i innfallsplanet. Alternativt kunne det innkommende lyset også være polarisert normalt på dette planet og sette i gang tilsvarende oscillasjoner. Men de vil da også være vinkelrett på samme plan og gi en reflektert stråle for alle innfallsvinkler. For upolarisert lys som kommer inn mot en slik grenseflate og inneholder like mye av begge polarisasjonsretningene, vil derfor det reflekterte lyset som kommer ut ved Brewster vinkel, være 100% polarisert vinkelrett på innfallsplanet.
Noen anvendelser
Vi er ofte omgitt av horisontale, reflekterende flater som våte asfaltveier, glatte gulv og vannflater. Disse har Brewster-vinkler mellom 50° og 60°. Det tilsvarer lyskilder som er plasserte ganske lavt over disse flatene. Mens en innfallsvinkel som er nøyaktig lik med Brewster-vinkelen, gir 100% refleksjon av lyset som er horisontalt polarisert, vil også dette være den dominerende komponenten for innfallsvinkler som ligger noe over eller under denne verdien. Dette følger fra Fresnels formler som sier nøyaktig hvor mye lys av hver polarisasjonstype som blir reflektert.
Det reflekterte lyset kan ofte være ganske sjenerende. Men problemet kan til en viss grad reduseres ved å bruke briller som blokkerer lys som er polarisert i den horisontale retningen. Disse kalles vanligvis for «polaroidbriller» etter navnet til Polaroid Corporation som først produserte dem. Glasset i dem virker som et polarisasjonsfilter som bare slipper gjennom lys som er vertikalt polarisert.
Ut fra samme prinsipp kan man skaffe lignende polarisasjonsfilter for forskjellige kameraer. Disse er vanligvis roterbare slik at de kan stenge ut lys reflekterte fra flater som er orienterte i forskjellige retninger. Et slikt filter kan for eksempel være nyttig når man skal ta et bilde av noe under vann og man vil unngå refleksjoner fra overflaten.
5. divisjon fotball for menn 2016
Målskårere
23 mål
22 mål
Trøndelag
''Melhus, vinner av KM 5. divisjon møtte Hitra fra 4. divisjon til avgjørende kvalifiseringskamp''
Vinner 5. divisjon og nr. 7 i 4. divisjon
''Vinner av kampen spiller i 4. divisjon 2017''
Hålogaland
Vinneren av Kretsmesterskapet i 5. divisjon møtte nr. 9 i 4. div Hålogolan til play-off for 4. divisjon 2017.
Otto Grolimund
Otto Grolimund var en sveitsisk landhockeyspiller.
Han representerte Sveits under Sommer-OL 1948 i London, hvor laget hans ble utslått i gruppespillet.
Søren Berg Sørensen Moen
Søren Berg Sørensen Moen (født 17. mars 1899 i Lenvik, død 16. mai 1946) var en norsk politiker som representerte Arbeiderpartiet i Troms på Stortinget en kort periode etter andre verdenskrig.
Moen var medlem av kommunestyret i Lenvik fra 1926. Han var kommunens ordfører fra 1935 til 1940. Han var vararepresentant til Stortinget fra 1934. Ved valget høsten 1945 fikk han fast plass. Han døde imidlertid allerede neste vår, etter å ha hatt permisjon fra desember 1945. Peder Nikolai Leier Jacobsen rykka da opp.
Moen hadde landbruksutdannelse og dreiv gårdsbruk fra 1930.
Sybra
Sybra er en artsrik slekt av biller som tilhører den store underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Fold Håndballklubb
Fold St. Hallvard Håndballklubb (tidligere St Hallvard håndballklubb stiftet 13. januar 2008) er en norsk håndballklubb fra Bærum i Viken.
Sybra
Utseende
Stort sett middelsstore, avlange, grå- eller brunaktige trebukker, antennene ikke spesielt lange. Pronotum er tønneformet uten pigger på sidene. Dekkvingene har ofte lyse tegninger og ender gjerne i en spiss.
Fold Håndballklubb
Historikk
Klubben ble stiftet i 2008 som en samarbeidsklubb mellom Reistad, Lier og ROS. Det ble samtidig inngått partnersamarbeid med Drammen Håndballklubb, for å gi de beste spillerne utfordringer på eliteserienivå.
Sybra
Utbredelse
Gruppen er artsrik i Sørøst-Asia, og er også godt representert i Australia og i Oseania østover til Tonga.
Fold Håndballklubb
Historikk
Klubben rykket ned fra Eliteserien i håndball for menn etter sesongen 2016/17 og rykket opp igjen i 2019. Klubben rykket ned igjen etter å ha blitt sist sesongen 2019/20.
Sybra
Liste over artene
Underslekten Cristosybra Underslekten Fasciculosybra Underslekten Microzotale Underslekten Pilosybra Underslekten Pseudathelais Underslekten Sybra (i snever forstand) Underslekten Sybrodiboma Usikker plassering
Fold Håndballklubb
Historikk
Klubben skiftet navn til Fold Håndballklubb i april 2019 og flyttet til Rykkinn.
Hornkjølberget
Hornkjølberget (også kalt Hornkjølen) er et høydedrag i Eidskog kommune i søre deler av Innlandet. Med sine 433,8 moh. er den den høyeste toppen i kommunen. Det ligger nord i kommunen, omtrent halvveis mellom Skotterud og Kongsvinger, og rett sør for kommunegrensa sydvest for Sigernessjøen. Berget ligger i godt turterreng ca. en km fra riksvei 2, og har et utkikkstårn oppført på 1930-tallet, som brannvakt-tårn.
Luigi Denza
Luigi Denza (født 23. februar 1846 i Castellammare di Stabia, Campania, død 26. januar 1922 i London) var en italiensk komponist.
Denza er kjent for å ha komponert melodien Funicoli Funicola.
Håkon Breivoll
Håkon Martin Breivoll (født 8. februar 1886 i Ibestad, død 5. mai 1955) var en norsk politiker. Han representerte Arbeiderpartiet i Troms på Stortinget i to perioder.
Breivoll var utdanna lærer (Tromsø 1907) og underviste først på skoler i Kvæfjord, på Stokmarknes, på Skjervøy og i Sund i Lofoten. Fra 1915 til 1953 var han så på Breivoll skole i Ibestad. I 1925 overtok han farsgården samme sted.
Breivoll var ordfører i Ibestad fra 1923 til 1940 og igjen i 1945. Han var vararepresentant til Stortinget i 1934–36 og 1937–40. Representanten Alfons Johan Johansen døde i 1941, og Breivoll møtte derfor som representant da førkrigs-Stortinget hadde sine samlinger i 1945. Ved valget denne høsten blei han innvalgt som Troms fylkes andrerepresentant. Han blei gjenvalgt i 1949. Den første perioden satt han i finans- og tollkomiteen, den andre i kirke- og undervisningskomiteen.
Pierre Pasche
Pierre Pasche var en sveitsisk landhockeyspiller.
Han representerte Sveits under Sommer-OL 1948 i London, hvor laget hans ble utslått i gruppespillet.
Granvinsfjorden
Granvinsfjorden er en arm av Hardangerfjorden i Voss (tidligere i Granvin kommune) og Ullensvang kommuner i Vestland. Fjorden er rundt ti kilometer lang, og bredden er for det meste under en kilometer. Fjorden har innløp fra Indre Samlafjorden mellom Furenes ved Tjoflot i østsida og Håstabbenes i vest, og går derfra i nordøstlig retning inn til tettstedet Granvin i fjordbunnen. Fjorden har bratte sider og er omgitt av opp til 1 200 meter høye fjell. Fjorden danner et basseng på omkring 200 meters og bunnen faller ved munningen bratt ned til hovedfjordens bunn slik at Granvinsfjorden danner en undersjøisk hengende dal.
Hardangerbana (også kalt Voss–Eidebanen og Granvinbanen) hadde endestasjon ved Granvinsfjorden. Granvin var et av knutepunktene for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap og ga forbindelse mellom Bergen og de indre bygdene i Hardanger. Granvin havn fungerte som overgang for godstransport mellom båt og jernbanenettet.
Tale Futtrup Solfjeld
Tale Futtrup Solfjeld (født 1991 i Tvedestrand) er en norsk lacrossespiller som siden 2019 har vært kaptein på Norges kvinnelandslag.
Fra 2012 spilte Solfjeld for GSI Grizzlies Lacrosse i Grimstad. Våren 2020 meldte hun overgang til Oslo Lacrosse, og vant NM gull med klubben i 2022.
Sommeren 2022 ledet Solfjeld landslaget under Norges første VM-deltakelse i Towson i Maryland, der kampene spilltes på Towson University.
Solfjeld er utdannet lektor og har siden høsten 2020 vært ansatt på Kuben videregående skole i Oslo.
Mandarindompap
Mandarindompap (Pyrrhula erythaca) er en art i slekten dompaper (Pyrrhula), som inngår i finkefamilien (Fringillidae). Arten er utbredt i tre mindre og en stor populasjon i det sentrale og østre Asia, inkludert Taiwan. Tre underarter anerkjennes. Ifølge IUCNs rødliste er arten livskraftig.
Beskrivelse
Mandarindompap blir cirka 15–17 cm lang og veier omkring 18–21 g. Arten mangler den ellers så karakteristiske blåsorte hetta som dompapen har, men er i stedet stålgrå i hodet, med innslag (maske) av sort rundt nebb og øyne. Hos nominatformen har hannen oransje brystkasse og er lysere grå bakover til hvit gumpen, men ligner ellers på dompap i tegningene. Hunnen er for det meste stålgrå og gråbrun, men ellers lik hannen. Hos underarten taiwandompap (P. e. owstoni) er hannen gråere enn hunnen, som ligner nominathunnen.
Arten trives i boreal barskog og temperert blandingsskog, i høyder på 2 000–3 800 moh. På Taiwan unntaksvis ned mot 1 700 moh. Arten eter et bredt utvalg av frø, skudd og knopper, men også noe bær og små virvelløse dyr.
Arten regnes som standfugl, men den migrerer ned fra høyden når tilgangen på mat krever det. Fugler som lever i Nepal gjør korte trekk.
Inndeling
Inndelingen og rekkefølgen av den følger HBW Alive og er i henhold til Clement (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser i påvente av offisielle navn.
Catapausa
Catapausa er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, stort sett lyst brunlige trebukker. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum har en kraftig pigg midt på hver sidekant, dekkvingene ender i en pigg.
Utbredelse
Slekten er kjent fra Ny-Guinea og Salomonøyene.
Lancia Prisma
Lancia Prisma (1982–89) var en liten familiebil fra italienske Lancia.
Den var en sedan-utgave av den samtidige Lancia Delta, som var en hatchback og også tegnet av Giorgetto Giugiaro. Motorene var rekkefirere på fra 1,3 til 2 liter og fra 1984 1,9 liter diesel med turbo (Lancias første). Små kosmetiske endringer kom i 1986, samt den nye Prisma 4WD integrale  med firehjulsdrift. Prisma ble i 1989 erstattet med Lancia Dedra.
Inés Arrimadas
Inés Arrimadas García (født 3. juli 1981 i Jerez de la Frontera, Spania) er en spansk jurist og politiker (Ciutadans). Hun ble medlem av Catalonias parlament i 2012, og i 2015 leder av partiets gruppe i parlamentet.
Stemmerett for fattigunderstøttede i Norge
I 1898 ble fattigunderstøttelse innført som suspensjonsgrunnlag for stemmeretten i Norge. Lovendringen ble innført som et tillegg til grunnlovens § 52 som fastsetter betingelsene for stemmeretten. Stortingsvalget i 1900 var det første valget hvor fattigunderstøttelse fungerte som suspensjonsgrunnlag. Allerede etter innføringen i 1898 var det mange diskusjoner mellom partiene Venstre, Høyre og Arbeiderpartiet om suspensjonsgrunnlagets legitimitet og funksjon. Diskusjonene resulterte i at suspensjonsgrunnlaget ble lempet i 1904, 1908 og 1916. I 1919 ble loven opphevet etter en grundig gjennomgang av dens betydning for det norsk politikk og samfunn.
Endringer i stemmerettsparagrafen 1898
Grunnloven av 1814 ga stemmerett til 7% av befolkningen i Norge. De som fikk stemmerett i 1814 var menn over 25 år som hadde bodd over 5 år i Norge og som enten besatt en embedsstilling eller hadde eiendom som kunne verdisettes til 300 riksbankdaler. Straffedømte, umyndiggjorte og konkursrammede fikk suspendert stemmeretten. Mellom 1814 og innføringen av allmenn stemmerett for menn i 1898 skjer det lite med reglene for stemmeretten utover at det økonomiske kravet gradvis blir mindre fra 1860-tallet. På 1880-90 tallet vokste det frem et større politisk krav om utvidet stemmerett. På grunn av industrialiseringen var arbeiderklassen den største sosio-økonomiske klassen i Norge på slutten av 1800-tallet, men på grunn av de økonomiske kravene hadde de aller fleste arbeidere ikke stemmerett. I 1891 gjorde partiet Venstre allmenn stemmerett til sin viktigste politiske prioritering og på grunn av et svært godt stortingsvalg i 1897 klarte de å skaffe flertall for lovendringen våren 1898. Forslaget fjernet de økonomiske og sosiale betingelsene, men det var fortsatt bare menn som fikk stemme og suspensjonsgrunnlaget ble utvidet til et fjerde tillegg til §52;