cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jernbaneentusiast
Togtitting kan være til hjelp for jernbaneselskap. For eksempel kan branner i godstog lett oppdages av en årvåken person ved sporet, mens togpersonalet kan bruke for lang tid på å oppdage situasjonen. Likevel blir togtittere mange steder sett på som en trussel mot jernbanen. I USA konfronteres trainspottere stadig med myndighetene fordi de oppfattes som en terrortrussel. Lokomotivførere er generelt engstelige for personer ved linja, i frykt for at de kan hoppe foran toget. I noen land oppfordres derfor trainspottere til å bære vernetøy, mens holdningen i Norge er stikk motsatt. Kun personell med sikkerhetskurs bør bære vernetøy nær spor.
Tygerberg
Tygerberg er en av de nordøstlige forstedene til Cape Town i Sør-Afrika. Det er også navnet på høydedraget over byen. Tygerberg Mountain Bike Club holder til i dette området. De er oppsynsmenn i Majik Forest som har flott utsikt og noen morsomme stier. Forstaden ligger omtrent 25 km fra sentrum av Cape Town.
Historie
Nederlandske og tyske bosettere som slo seg ned i Cape-regionen fra 1652, oppkalte åsen «Tigerberg» etter det stripete og spraglete inntrykket de fikk av den gamle vegetasjonen her, selv om det fantes en rekke store rovdyr i området på den tiden, men ingen tigre.
I 1996 ble de seks bydelene Bellville, Durbanville, Goodwood, Parow, Khayelitsha og Mfuleni slått sammen til City of Tygerberg.
Infrastruktur
En del av åsen er utpekt som et naturreservat, Tygerberg Nature Reserve. I Tygervalley finnes et nyetablert boligområde med kunstige innsjøer og flere restauranter, modellert etter Victoria & Alfred Waterfront i Cape Town og kjent som Tygervalley Waterfront. I nærheten ligger også det store kjøpesenteret Tygervalley Shopping Centre.
Sør for Tygerberg ligger Tygerberg sykehus. Det er et universitetssykehus tilknyttet Universitetet i Stellenbosch. I campusen er det også flere boliger og et studentsentrum med spisesal.
Sammen med Bellville tilhører City of Tygerberg campusen til University of the Western Cape (UWC).
Franco Tancredi
Franco Tancredi (født 10. januar 1955 i Giulianova i Abruzzo i Italia) er en tidligere italiensk fotballspiller. Han voktet målet for AS Roma og.
Tancredi spilte 228 kamper for Roma fra 1979 til 1990. Tancredi var forholdsvis kortvokst til å være keeper, men kompenserte med stor fart og spenst. Han ble regnet som spesialist på å redde straffespark.
Etter at han la opp som spiller, arbeidet Tancredi som keepertrener for Roma, før han i 2004 fulgte trener Fabio Capello til Juventus for å virke som keepertrener der. I 2006 skiftet han arbeidsgiver igjen, og dro nå til Real Madrid, igjen sammen med Capelo.
Negasso Gidada
Negasso Gidada (født 3. september 1943 i Dembidolo, død 27. april 2019 i Tyskland) var en etiopisk politiker. Han var informasjonsminister i overgangsregjeringen som ble grunnlagt etter Mengistu Haile Mariams fall, og var Etiopias president fra 1995 til 2001.
Han døde i Tyskland der han var innlagt på sykehus.
Jernbane i USA
USAs jernbanenett består pr. 2014 av totalt 293 564 kilometer med normalsporet skinnegang. Det er verdens mest omfattende jernbanenett målt i total sporlengde. Mesteparten av sporene er privateide, og det er først og fremst gods som fraktes av de forskjellige private aktørene. Siden 1983 har alle langdistanse passasjertog i USA blitt kjørt av det føderale selskapet Amtrak. Mange av storbyene har skinnegående kollektivtransport - både over og under bakken. Disse er sjelden tilknyttet det øvrige jernbanenettet.
Historie
Den første jernbanen i USA åpnet i 1826 og var en industrijernbane i forbindelse med et steinbrudd. Baltimore & Ohio Railroad (B&O) ble som USAs første jernbaneselskap stiftet i 1827. Jernbanene ble bygd av private selskaper og var konsesjonsbelagt. Den første transkontinentale jernbanen ble åpnet i 1869.
Utover 1900-tallet økte privatbilismen i USA, og etter andre verdenskrig begynte selskapene å avvikle ulønnsomme passasjertog.
Internasjonale forbindelser
USA har direkte forbindelser med Canadas og Mexicos jernbanenett. Flere av USAs jernbaneselskaper - inkludert Amtrak har grensekryssende togtrafikk.
Humanist (tidsskrift)
Humanist er et tidsskrift for allmenn livssynsdebatt, med særlig vekt på humanetiske problemstillinger. Humanist utgis av Human-Etisk Forbund og i årene 2014-2016 ble tidsskriftet utgitt 3-4 ganger årlig. Tidsskriftet har endret karakter etter fusjonen med Fri Tanke i 2018
Redaksjonen
Redaksjonen består ellers av:
Orkanen Wilma
Orkanen Wilma var en atlantisk orkan (hurricane) som i midten og slutten av oktober 2005 med usedvanlig styrke rammet områder rundt Det karibiske hav, og deretter raste tvers over Florida og ut i Atlanterhavet.
Haiti og Jamaica
På vei vestover fra Atlanterhavet kom orkanen nær Haiti, og utløste leirras som kostet minst tolv mennesker livet. Deretter forvoldet den i over tre dager store skader i Jamaica, og det ble meldt om én omkommet.
Mexico
Den feide deretter inn mot Mexicogulfen over Cancún, Cozumel og den nordøstlige tippen av Mexicos østlige halvøy Yucatán. Orkanen ble den 19. oktober klassifisert som en kategori 5-orkan, og som den voldsomste orkanen som er målt noensinne siden målingene begynte. Men som orkanen beveget seg over Yucatán ble den svekket. Imidlertid gikk også farten ned slik at orkanen holdt seg nesten i ro over Yucatán i flere dager, noe som skapte større oversvømmelser enn det en raskere passasje ville ha gjort. Åtte dødsofre ble rapportert fra Mexico, alle i delstaten Quintana Roo.
Cuba og Florida
Orkanen satte da opp farten og trakk raskt østover slik at den gikk klar av og nord for den kubanske landmasse, men likevel bragte kraftig vind og mye regn til øya, og deretter fortsatte den mot den amerikanske delstaten Floridas sørøstre kyst mot Mexicogulfen. Den raste raskt over den sørlige delen av Floridahalvøya og fortsatte nordøstover i Atlanterhavet utenfor kysten av sørstatene.
Verdensdel
En verdensdel er et stort geografisk område. Verdensdel er et samfunnsgeografisk begrep, til forskjell fra det naturgeografiske begrepet kontinent. Verdensdelene baseres i utgangspunktet på kontinentene med øyene rundt, og havene som skiller dem, men også på tradisjonelle inndelinger bestemt av historie og kultur. Europa og Asia regnes for eksempel som to forskjellige verdensdeler, selv om de tilhører samme kontinent. Jorden deles vanligvis inn i syv verdensdeler:
Distinksjonen mellom kontinentet og verdensdeler er ikke-eksisterende i mange språk. Tidligere har det vært vanlig å definere fem verdensdeler (Europa, Asia, Afrika, Amerika og Australia/Oseania).
Nord-Amerika og Europa
Europa og Nord-Amerika separeres av Nord-Atlanteren, Danmarkstredet, Grønlandshavet og Nordishavet. Svalbard, Island, Jan Mayen, Azorene og øyene østenfor regnes til Europa; Grønland og Bermuda til Nord-Amerika.
Europa og Asia
Grensen mellom Europa og Asia er uvanlig, da den går en lang strekning over land. Vanligvis regnes grensen langs Karahavet, vannskillet i Uralfjellene, Uralelva, Det kaspiske hav, vannskillet i Store Kaukasus, Svartehavet, Bosporos, Marmarahavet, Dardanellene og Egeerhavet. Etter denne definisjonen har Russland 26 %, Tyrkia 5 % og Kasakhstan 3 % av sitt areal i Europa. Meget små deler av Georgia og Aserbajdsjan er også nord for Kaukasus, og dermed i Europa.
Etter en annen definisjon går grensen fra Uralfjellene via Emba, Det kaspiske hav, Kuma-Manytsjsenkningen og Azovhavet til Svartehavet. Grensen har variert opp igjennom historien.
Øyene i Egeerhavet regnes vanligvis til Europa gjennom deres greske politiske tilhørighet, selv om de Nordlige egeiske øyer og Dodekanesene ligger utenfor den asiatiske kysten av Tyrkia. Kypros regnes geografisk til Asia, men kulturelt og politisk ofte til Europa. Frans Josefs land og Novaja Semlja regnes vanligvis til Europa, Usjakovøya, Vizeøya, og Ensomheden til Asia.
Asia og Nord-Amerika
Nordishavet, Tsjuktsjerhavet, Beringstredet, Beringhavet og Stillehavet skiller Asia fra Nord-Amerika, der også den internasjonale datolinjen går. Vrangeløya, Heraldøya, Store Diomede, og Kommandørøyene regnes til Asia; Lille Diomede, St. Lawrence Island, Saint Matthew Island, Pribylovøyene og Aleutene til Nord-Amerika.
Europa og Afrika
Europas og Afrikas kontinenter grenser ikke til hverandre, så det er bare øyene som kan bli usikker. Avstand til uomstridte landområder brukes ofte som definisjon.
I Middelhavet regnes Balearene, Sardinia, Sicilia, Malta og Kreta til Europa. Alborán, De pelagiske øyer og Pantelleria ligger nærmest Afrika og hører geografisk sammen med de afrikanske kontinent, men av historiske og politiske grunner, vises de på kart vanligvis som deler av Europa. De spanske småøyene utenfor kysten av Marokko og La Galite regnes til Afrika.
Asia og Afrika
Grensen dras vanligvis langs Suezeidet, den korteste avstand mellom Suezbukten og Middelhavet, der også Suezkanalen går. Videre langs Rødehavet, Adenbukta, Arabiahavet og Det Indiske hav. Øyene Shadwan, El Ikhwa, Zabargad, Dahlak og Sawabi i Rødehavet regnes til Afrika, mens Tiran, Farasanøyene, Jabal al-Tair, Zubairøyene, Hanishøyene og Perim regnes til Asia. I Det indiske hav regnes Sokotra, Seychellene og Mauritius vanligvis til Afrika, og Lakkadivene, Maldivene og Chagosøyene til Asia, basert på avstand til fastland.
Asia og Oseania
Malayarkipelet, som regnes til Asia, skilles fra Australia, Melanesia og Mikronesia, som regnes til Oseania, av Det Indiske hav, Timorsjøen, Arafurasjøen, Seramsjøen, Halmaherasjøen og Filippinerhavet, der også Lydekkerlinjen går. Kokosøyene, Christmasøya, Sundaøyene, Molukkene, Filippinene, Vulkanøyene og Ogasawara regnes da til Asia, og Ashmore og Cartierøyene, Ny-Guinea med Raja Ampat-øyene, Palau, Guam, Nord-Marianene og Wake Island til Oseania. Minami-Tori-shima er også geografisk en del av Oseania, men regnes politisk ofte til Asia, gjennom sin japanske tilhørighet. I noe sjeldnere tilfeller regnes enkelte av De små Sundaøyer og Molukkene til Oseania. I andre tilfeller regnes Raja Ampat-øyene til Asia.
Nord-Amerika og Oseania
Grensen mellom Polynesia, som er en del av Oseania, og Nord-Amerika dras vanligvis øst i Stillehavet. Midwayøyene, Hawaii og Linjeøyene regnes til Oseania, og Guadalupeøya, Rocas Alijos, Revillagigedoøyene og Clipperton til Nord-Amerika.
Sør-Amerika og Afrika
Afrika og Sør-Amerika er skilt av Atlanterhavet. Ascension, St. Helena og Tristan da Cunha regnes til Afrika; St. Peter og St. Paul-øyene, Fernando de Noronha og Trindade og Martim Vaz til Sør-Amerika.
Afrika og Oseania
Det Indiske hav ligger mellom Afrika og Australia. Île Amsterdam og Île Saint-Paul, som ligger omtrent midt mellom, regnes vanligvis til Afrika gjennom sin historiske tilknytning til Madagaskar og andre tidligere franske øyer utenfor Afrika.
Oseania og Sør-Amerika
De østligste øyene i Polynesia, som vanligvis regnes til Oseania, er Marquesasøyene, Tuamotuøyene, Pitcairnøyene, Påskeøya og Sala y Gomez. Galápagosøyene, Desventuradasøyene og Juan Fernández-øyene regnes til Sør-Amerika.
Sør-Amerika og Antarktis
Den antarktiske konvergens regnes vanligvis som geografisk grense for Antarktis. Etter Antarktistraktaten regnes alt land sør for 60°S politisk til Antarktis. Peter I Øy, Sør-Shetlandsøyene, Sør-Orknøyene, Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene ligger sør for konvergensen, og regnes vanligvis geografisk til Antarktis, mens Diego Ramírez-øyene, Ildlandet, og Falklandsøyene ligger nord for konvergensen og regnes til Sør-Amerika.
Afrika og Antarktis
Bouvetøya, som er verdens mest avsidesliggende øy, regnes vanligvis til Antarktis, da den både ligger sør for konvergensen og nærmere Antarktis enn noe annet fastland. Det samme gjelder Heard- og McDonaldøyene. Kerguelen, som ligger omtrent på konvergensen, regnes vanligvis også til Antarktis basert på avstanden til annet fastland. Prince Edwardøyene og Crozetøyene ligger nord for konvergensen og regnes vanligvis til Afrika.
Oseania og Antarktis
Den antarktiske konvergens går omtrent midt mellom New Zealand og det antarktiske fastlandet. Ballenyøyene og Scott Island regnes til Antarktis, mens Macquarieøya, Aucklandøyene, Campbelløyene og Antipodeøyene regnes til Oseania.
Liste over verdensdeler og land
Underområdene er ikke autoritative, men er delvis basert på handelsavtaler og inndelingene til FN.
Håndverk
Håndverk er en betegnelse på produksjonsmetoder der man hovedsakelig benytter hendene og enkle verktøy for å produsere noe, oftest en gjenstand. Betegnelsen brukes helst om spesialister innen håndverksfag, med en yrkesmessig produksjon. Slike utøvere kalles håndverkere. Arbeid med ulike håndverksteknikker i mindre skala må også betegnes som håndverk, enten formålet er selvberging, salg av varer eller ren hobbyvirksomhet. Husflid og håndarbeid er på denne måten inkludert i begrepet håndverk.
Håndverk kan også brukes som betegnelse på varen eller produktet, og karakteriserer et objekt som småskalaproduksjon i motsetning til industriell masseproduksjon.
Håndverksutdanning
Den tradisjonelle utdanningen som håndverker begynte som lærling hos en mester i faget. Etter fastsatt tid kunne svenneprøve avlegges. En svenn kunne noen år være omvandrende, vandre på faget, som det het. Det var videre regler for hvordan en svenn ble mester. Mulighet til å etablere eget verksted var en nødvendighet.
I dag foregår en stor del av håndverksutdanningen i Norge i videregående skole, som erstattet yrkesskolene. Men en betydningsfull del av opplæringen foregår i godkjente lærebedrifter. Håndverksutdanning i dag preges i stor grad av teoretiske fag.
Regulering av håndverk
Håndverksvirksomhet reguleres i dag bl.a. av håndverksloven. Det finnes læreplaner for om lag 200 håndverksfag, og det er 65 godkjente mesterfag, fag en kan ta mesterbrev i. Norges håndverkerforbund var lenge en viktig aktør, men er nå en del av Næringslivets Hovedorganisasjon. Dagens regulering av håndverk har lange tradisjoner.
Utøvelse av håndverk som yrke har vært sterkt regulert gjennom Europas historie fra middelalderen til i dag. Håndverk (definerte byhåndverk) og handel var økonomisk virksomhet som kun var tillatt i byene. Fra rundt 1100-tallet vokste laugene fram, og disse organisasjonene beskyttet medlemmenes interesser. Laugene regulerte virksomheten, og satte standard for opplæringen innenfor fagene. De bestemte hvor mange mestere det skulle være i en by, og hvem som skulle godkjennes.
Cartimandua
Cartimandua (levde i 1. århundre) var dronning for den keltiske brigantene i den nordlige del av dagens England fra ca. 43 til ca. 70.
Hun var nylig innsatt som dronning da romerne i 43 invaderte De britiske øyer og opprettet provinsen Britannia. Sammen med sin mann, carvetiernes krigsherre Venutius, ledet hun en allianse mot romerne. Det ser ut til at hun tidlig delvis underkastet seg romerne, og styrte et klientkongedømme underlagt guvernøren.
Etter slaget ved Caer Caradock i 50 flyktet Caratacus, en av de fremste lederne for den keltiske motstanden, til brigantenes område. Cartimandua valgte å overgi ham til romerne, og Caratacus ble ført til Roma i lenker. Hennes lojalitet ble belønnet i 53, da Venutius' forsøk på å underlegge seg brigantene ble stoppet ved romersk intervensjon. I 61 nektet Cartimandua å slutte seg til Boadiceas opprør.
I 69 kastet hun ut sin mann Venutius, og tok en tidligere livvakt, Vellocatus, som gemal. Venutius invaderte brigantenes område, og avsatte henne omkring år 70. Tacitus antyder at romerne reddet henne fra å bli holdt fanget. Hun dukker ikke senere opp i kildene, så det er ingen tegn til at hun fikk noen ny maktposisjon noe annet sted.
Édith Piaf
Édith Piaf (født Édith Giovanna Gassion 19. desember 1915 i Paris, død 10. oktober 1963 i Plascassier) var en fransk sangerinne. Hun er allment betraktet som Frankrikes største populærmusikkartist. Piaf var arvtager til en sterk tradisjon av parisisk chanson (vise og sang), og den logiske etterfølgeren til 1920-tallets Chanson réaliste: Yvonne George, Damia og Fréhel. Hennes tolkninger av Marguerite Monnots Mon légionnaire (1937) og Michel Emers L'Accordéoniste (1940) tilhører den gamle music hall-tradisjonen. Piafs dramatiske tolkninger av tekstene hun framførte, samt hennes karakteristiske stemme, harmonerte godt med hennes egne kompliserte livsforhold, som inkluderte alkoholmisbruk og andre rusproblemer. Hun hadde framgang med sanger som La Vie en rose (1946; egen tekst), Milord (1959) og Non, je ne regrette rien (1960). Hun var den franske chanson-tradisjonens fremste representant på 1950- og 1960-tallet. Piaf medvirket også i filmer.
Piafs oppvekst
Til tross for at det er utgitt et stort antall biografier, er man ukjent med en betydelig del av hennes liv. Det er hevdet at hun ble født på fortauet utenfor Rue de Belleville 72, men i fødselsattesten står det Hôpital Tenon, sykehuset i 20. arrondissement, hvor Belleville ligger. Édith er oppkalt etter Edith Cavell, en britisk sykepleier som under første verdenskrig flyktet da hun forsøkte å hjelpe franske soldater å flykte fra tysk fangenskap. «Piaf» – som er parisisk slang for spurv – var et tilnavn hun skulle få tjue år senere.
Piafs mor, Annetta Giovanna Maillard (1895-1945), hadde fransk-italienske aner på farsiden, og var av marokkansk-berbisk opprinnelse på morsiden. Piafs mor var født i Livorno i Toscanas veskyst i Italia, hvor hun senere skulle komme til å arbeide som cafésanger under artistnavnet Line Marsa.
Piafs far, Louis-Alphonse Gassion (1881-1944), var en normanisk gateakrobat, med bakgrunn fra teater. Piaf ble forlatt av sine foreldre, og hun bodde en kortere tid hos sin mormor, Emma (Aïcha) Saïd ben Mohammed (1876–1930). Da hennes far ble innkalt til den franske hæren i 1916, bragte han Piaf til Piafs farmor, som drev et bordell i Normandie, og hun ble tatt hånd om av kvinnene som jobbet der.
Da hun var 14 år opptrådte hun sammen med sin far og sang offentlig for første gang. Hun forlot sin far og bosatte seg på Grand Hôtel de Clermont i 18 rue Veron i Paris' 18. arrondissement. Hun forsørget seg selv som gatesanger i Pigalle, Ménilmontant, og i forstedene (jevnfør sangen Elle fréquentait la Rue Pigalle). Hun inngikk et samarbeid med sin venn og halvsøster Simone Berteaut («Mômone»), som senere skulle komme til å skrive en biografi om Piaf. Da Piaf var 16, ble hun forelsket i Louis Dupont, og 17 år gammel fødte hun sitt eneste barn, datteren Marcelle, som i 1935 døde av hjernehinnebetennelse, to år gammel. Som sin mor hadde Piaf problemer med å ta hånd om barn, da hun levde sitt liv på gaten, og Dupont tok hånd om barnet fram til barnets død.
Piafs neste forhold var med en hallik med navnet Albert. Han tok provisjon av Piafs inntekter, i bytte mot ikke å tvinge henne ut i prostitusjon. Da Piaf avsluttet forholdet, forsøkte han å skyte henne, men han lyktes ikke.
Artistkarriere
Nattklubbeieren Louis Leplée, som drev klubben Le Gerny i Champs-Élysées, oppdaget Piaf i Pigalle-området. Han overtalte henne til å synge, og hennes nervøsitet, samt at hun bare var 147 cm høy, fikk han til å gi henne tilnavnet «Piaf», et navn som kom til å være hennes artistnavn resten av livet. «La môme piaf» er parisisk, og kan oversettes med «spurvungen».
Hennes første plate ble produsert samme år. Kort tid etter ble Leplée myrdet. Piaf ble anklaget for å ha vært medvirkende, men ble frikjent. Leplée lærte henne det grunnleggende i å opptre på en scene, og presenterte henne i en svart kjole, en klesstil som skulle komme til å kjennetegne hennes framtidige opptredender. Han gjennomførte en intens markedsføring foran hennes første opptreden, noe som resulterte i at flere celebriteter, blant annet Maurice Chevalier, kom til å overvære hennes premiere. Hun ble en stor suksess, noe som førte til hennes to første grammofoninnspillingene i januar 1936, da hun spilte inn Les Mômes de la cloche og L'Étranger gjennom Polydor. Den sistnevnte var skrevet av Marguerite Monnot, som kom til å bli en samarbeidspartner for Piat resten av hennes karriere. Sangskapere som Marguerite Monnot, Michel Emer og Raymond Asso forsto hennes stil og behov, og skrev følgelig sanger som passet for hennes artistuttrykk. Den 6. april 1936 ble Leplée myrdet, og Piaf ble avhørt og anklaget for medvirkning, men hun ble sluppet fri. Leplée ble drept av gangstere med tidligere koblinger til Piaf. Et oppkom av negativ medieoppmerksomhet truet hennes karriere. For å bedre sitt image ansatte Piaf Raymond Asso, som hun senere også innledet et forhold med. Han endret hennes artistnavn til «Édith Piaf», hindret henne i å møte upassende venner, og gav Monnot i oppdrag å skrive sanger som beskrev eller henviste til hennes tidligere liv på gaten.
Piaf ble etterhvert svært etterspurt, kunne vise til stor suksess i Paris, og hadde etablert seg som Frankrikes mest ettertraktede innen underholdningsbransjen. Etter andre verdenskrig ble hun kjent internasjonalt, og hun turnerte i Europa, USA og Sør-Amerika. I Paris samarbeidet hun på scenen med Atahualpa Yupanqui, som senere har blitt anerkjent som en av Argentinas mest betydningsfulle folkemusikere. Piaf besøkte Sverige to ganger, i 1947 og 1958. Hun bidro til at Charles Aznavours karriere skjøt fart da hun turnerte i Frankrike og USA sammen med ham, samt spilte inn enkelte av hans sanger.
Tidlige forsøk på gjennombrudd i USA var ikke vellykkede, da mange oppfattet henne som dyster, men etter en anmeldelse av en av de mest innflytelsesrike kritikerne i New York, økte hennes popularitet, og hun kom til å opptre åtte ganger i The Ed Sullivan Show, samt to ganger, 1956 og 1957, i Carnegie Hall.
Édith Piafs signatursang La vie en rose ble skrevet 1945, og ble belønnet med en Grammy Hall of Fame Award i 1998. På L'Olympia, som er en av Paris mest berømte scener, som ble drevet av Bruno Coquatrix, framførte Piaf mange konserter i sin storhetstid mellom januar 1955 og oktober 1962; mange av disse konsertene er utgitt på vinyl og cd. En av konsertene, fra 1961, var et forsøk på å redde L'Olympia fra konkurs, og var første gangen hun framførte Non, je ne regrette rien. I april 1963 spilte hun inn sin siste sang, L'homme de Berlin.
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig opptrådte hun jevnlig for de tyske troppene i det okkuperte Frankrike, og mange betraktet henne som en forræder. Etter krigen meddelte hun at hun jobbet for motstandsbevegelsen. Det finnes ingen belegg for dette, men det anses som sannsynlig at hun bidro til å hjelpe flere personer å unnslippe nazistenes forfølgelse. Hun oppnådde uansett popularitet både på et nasjonalt og internasjonalt plan. I denne perioden var Piaf i kontakt med en jødisk pianist, og skrev sammen med Monnot en subtil protestsang. Ifølge en beretning fikk hun, da hun sang for tyske offiserer på et høyere nivå på One Two Two Club, tillatelse til å la seg fotografere sammen med franske krigsfanger for å høyne deres moral. Fangene kunne senere klippe ut bildene og benytte dem som falske passfoto.
Privatliv
Édith Piafs store kjærlighet, den gifte bokseren Marcel Cerdan, døde i en flyulykke i oktober 1949, da han fløy fra Paris for å treffe henne. Flyet styrtet på Azorene, og alle om bord omkom, blant disse var også fiolonisten Ginette Neveu. Piafs og Cerdans forhold var mye omtalt, da Cerdan var verdensmester i mellomvekt, og betraktet som en legendarisk fransk bokser.
Piaf ble alvorlig skadet i en bilulykke i 1951, sammen med Charles Aznavour. Hun fikk brudd i en arm og to ribbein, og fikk etter ulykken store problemer med å frigjøre seg fra alkohol og morfin. Ytterligere to bilulykker, som nesten kostet henne livet, forverret hennes situasjon. Jacques Pills fikk henne innlagt for rehabilitering ved tre ulike tilfeller, uten hell.
Piaf giftet seg med sangeren Jacques Pills i 1952, men skilte seg fra ham igjen i 1956. I 1962 giftet hun seg med Theophanis Lamboukas, også kjent som Théo Sarapo, en gresk frisør som hadde blitt artist og skuespiller, og som var tjue år yngre enn henne. Paret opptrådte sammen ved noen av hennes siste opptredener.
Død og ettermæle
Piaf døde av leverkreft 47 år gammel, i Plascassier ved den franske riviera 10. oktober 1963 (enkelte kilder oppgir 11. oktober i Paris ). Hun hadde da periodevis vært bevisstløs i en tidsperiode på flere måneder. Hennes legeme ble ført tilbake til Paris, slik at hennes fans skulle oppfatte det slik at hennes død skjedde i hennes hjemby. Piaf ligger gravlagt på Cimetière du Père Lachaise, ved siden av datteren Marcelle. Piafs gravsted er en av de mest besøkte. Til tross for at erkebiskopen av Paris vegret seg mot en dødsmesse på grunn av hennes livsstil, samlet begravelsesprosesjonen titusener, sørgende samlet i Paris gater og ved seremonien på kirkegården samlet over 100 000 personer. Charles Aznavour har senere uttalt at Piafs begravelsesprosesjon var det eneste som til da hadde fått trafikken i Paris til å stå fullstendig stille siden andre verdenskrig.
I Paris er det et lite museum betående av to rom, som er dedikert Piaf, Musée Édith Piaf i Rue Crespin du Gast 5.
Artisten Piaf
Piafs stemme har en utpreget altklang, og spennet i sanger hun framførte, ligger som regel innenfor en drøy oktav, vanligvis mellom g og a1. Hennes stemme har blitt omtalt av både samtidige og senere anmeldere. Mikael Katz skrev i Expressen ved et av hennes Sverigebesøk: «Når hun begynner å synge med sin harde, hese stemme, beveger hun hendene forsiktig, men meget uttrykksfullt, diskret sensuelt.
Ofte beskrives hennes evne til å fange publikum og uttrykke følelser.
Fabrikk
En fabrikk (fra latin fabrica, verksted) er et industrianlegg der man produserer varer, halvfabrikat eller foredler råstoff til en annen råvare. En typisk fabrikk er en eller flere store bygg som inneholder maskineri, råstoff og ferdige produkter. Her finner man arbeidere eller oppsynsfolk for maskiner som jobber etter samlebåndsmetoden eller en annen form for masseproduksjon.
Endringskostnad
Endringskostnader er et uttrykk for hva endringer, eller omstillinger, koster. De senere år har fleksibilitet, tilpasningsdyktighet, omstillingsevne og endringskompetanse vært plussord brukt i organisasjonsteorien. Begrunnelsen for ønsket om endring har vært uttrykt som at "verden beveger seg stadig raskere", kombinert med et krav om tilpasning (av organisasjoner og organisasjonsmedlemmer) til en globalisert virkelighet.
Dette kan sees som et ledd i New Public Management, en styringsfilosofi som har dominert debatten om offentlig sektor de siste tredve årene. Hovedtesen er at et godt (altså effektivt, veldrevet) samfunn skapes ved at aktørene opptrer rasjonelt, altså at de raskt flytter innsatsen sin dit de får mest uttelling for den.
Baksiden av medaljen har det vært vanskeligere å finne uttrykk for, men har vært beskrevet som utfallet av de opplevelser individene i organisasjonen har i forbindelse med endring. Usikkerhet for egen stilling og frustrasjon over (stadige) reformer er utbredt i endringsutsatte organisasjoner. Disse individuelle reaksjonene gir seg utslag i sykefravær, arbeidsledighet, økte inntektsforskjeller, m.m. Disse kostnadene er ikke tilsiktede, men er heller ikke synlig i bedriftens økonomiske resultat.
Tysklands justisdepartement
Tysklands justisdepartement er et føderalt departement med ansvar for justispolitikken. Det ledes av justisminister Heiko Maas.
Ministeriet ble grunnlagt 1. januar 1877 under navnet Riksjustiskontoret (Reichsjustizamt). I 1919 fikk det status som føderalt departement. På grunn av Tysklands føderale karakter var justispolitikken overveiende forbundsstatenes domene før 1919, og mange områder av justispolitikken er fremdeles delstatenes ansvarsområde.
Ministeriets offisielle betegnelse var Reichsministerium der Justiz (riksministeriet for justis) fra 1919 til 1945. I 1949 ble så ministeriet gjenopprettet under betegnelsen Bundesministerium der Justiz (forbundsministeriet for justis). Betegnelsen Reichsministerium der Justiz og Reichsminister der Justiz ble likevel fortsatt brukt i tallrike lover i Tyskland frem til 2006, og ble beholdt selv om flere av lovene ble endret flere ganger etter 1949.
Ángel Vicioso
Ángel Vicioso Arcos (født 13. april 1977) er en profesjonell spansk landeveissyklist. Vicioso syklet som profesjonell rytter fra 1999 til 2017. Hans beste plasseringer er to 2.-plasser i Baskerland rundt og en etappeseier i Giro d'Italia 2011.
Visioso var blant de trettitalls profesjonelle syklister som i 2006 ble navngitt som klienter av dopinglegen Eufemiano Fuentes.
16. serierunde i Tippeligaen 2008
16. serierunde i Tippeligaen 2008 startet med to kamper lørdag 2. august, én kamp klokken 18:00 og én klokken 20:05. Runden fortsatte med fem kamper søndag 3. august, fire kamper klokken 18:00 og én kamp 20:00. Runden avsluttet mandag 4. august klokken 19:00 med Molde mot Aalesund.
Hengekamper
To hengekamper fra henholdsvis 9. og 15. serierunde spiltes onsdag 6. august klokken 19:00.
Tabellen etter hengekampene
Ta’veren
En Ta'veren er i bokserien Tidshjulet en person som med sitt nærvær påvirker det som skjer rundt seg i stor grad. I bøkene beskrives dette som at verdensveven former seg etter disse personene. I bøkene møter vi de tre vennene Rand al'Thor, Mattrim Cauthon og Perrin Aybara. Alle disse er Ta'veren.
Leonid Bresjnev
Bresjnev ble født i en arbeiderfamilie i Ukraina. Han utdannet seg til ingeniør og arbeidet først i jern- og stålindustrien. Han meldte seg inn i Komsomol i 1923 og Sovjetunionens kommunistiske parti i 1929. Under den andre verdenskrig tjenestegjorde han som politisk kommissær i Den røde armé, der han ble generalmajor. Josef Stalin ble etter hvert oppmerksom på hans dyktighet. I 1952 ble Bresjnev medlem av kommunistpartiets sentralkomité. Etter reorganiseringen som fulgte etter Stalins død i 1953 ble han sjef for det politiske arbeidet i hæren og marinen, før han ble hentet tilbake av Nikita Khrusjtsjov, som han hadde kjent fra Ukraina. Bresjnev ble medlem av politbyrået i 1956, og tilhørte den nye partieliten som fikk Khrusjtsjov avsatt som generalsekretær i 1964.
Etter flere års sykdom døde Bresjnev i 1982 og ble raskt etterfulgt som generalsekretær av KGB-sjef Jurij Andropov. Bresjnev var kjent for sin forfengelighet, men personkulten hans hadde en mildere karakter enn Stalins. Mikail Gorbatsjov tok avstand fra arven etter Bresjnev og ledet en prosess med økonomisk og politisk liberalisering i Sovjetunionen i 1980-årene.
Familiebakgrunn og yrkesliv
Som mange andre unge i tiden etter den russiske revolusjon i 1917 fikk han en teknisk utdannelse. Først studerte han landmåling, men skiftet fagfelt til metallurgi. Han ble uteksaminert med ingeniørutdannelse i metallurgi fra Dniprodzerzjynsk metallurgiske høyskole i 1935. Deretter arbeidet han som prosessingeniør i jern- og stålproduksjon i det østlige Ukraina. Han giftet seg i 1928 med Viktoria Denisova (1908–1995) fra Belgorod, etter at de hadde kjent hverandre i tre år. Paret ble foreldre til Jurij Bresjnev og Galina Bresjneva. Sønnen var Sovjetunionens visehandelsminister 1976–1983.
Bresjnev ble medlem av ungdomsorganisasjonen Komsomol i 1923 og selve kommunistpartiet i 1929. Han møtte Nikita Khrusjtsjov for første gang i 1931, og Khrusjtsjov ble raskt hans mentor. I perioden 1935–1936 gjennomgikk han den obligatoriske førstegangstjenesten som politisk kommissær ved en stridsvognsfabrikk. Senere i 1936 ble han direktør ved sin gamle ingeniørhøyskole i Dniprodzerzjynsk. Samme år ble han overført til Dnipropetrovsk, hvor han ble partisekretær i 1939 og ansvarlig for byens viktige våpenindustri. I likhet med Khrusjtsjov og Aleksej Kosygin tilhørte Bresjnev den nye klassen av intellektuelle fra bonde- og arbeiderstanden, som stod sentralt i Stalins nasjonsbygging. Denne klassen ble i stor grad forskånet for Stalins store terror i 1937–1939, og kunne deretter avansere raskt med nye åpninger i parti- og statsapparatet.
Militærtjeneste
Som de fleste middels høyt rangerte partimedlemmer ble Bresjnev innrullert i militæret ved den tyske invasjonen av Sovjetunionen i 1941. Bresjnev forsøkte å evakuere virksomheter i Dnipropetrovsk østover i Sovjetunionen, men byen ble okkupert av tyskerne den 26. august. I oktober ble han tilknyttet den politiske administrasjonen for sørfronten i Den røde armé med rang av brigadekommissær (oberst). Da Ukraina ble okkupert av tyskerne i 1942, ble Bresjnev sendt til Kaukasus som nestleder i den politiske administrasjonen for den transkaukasiske fronten.
I april 1943 ble han leder for den politiske avdelingen i den 18. hær, som ble en del av Den første ukrainske front senere samme år. Dette skjedde samtidig med at Den røde armé rykket vestover gjennom Ukraina. Frontens øverste politiske kommissær var Nikita Khrusjtsjov, som hadde støttet Bresjnevs avansement i partiet siden 1930-årene. Mot slutten av krigen ble Bresjnev den fremste politiske kommissæren i Den fjerde ukrainske front, som gjennomførte Praha-offensiven på slutten av krigen. Bresjnev forlot hæren med rang av generalmajor i august 1946. Han hadde tilbragt hele krigen som politisk kommissær istedenfor militærkommandant. Etter å ha deltatt i gjenoppbyggingen av Ukraina, ble han igjen partisekretær i Dnipropetrovsk.
Avansement etter krigen
I 1950 ble han varamedlem av Det øverste sovjet, den lovgivende forsamlingen i Sovjetunionen. Senere samme år ble han oppnevnt til førstesekretær i kommunistpartiet i Moldova. Etter et møte med Stalin i 1952 ble Bresjnev forfremmet til medlem av sentralkomiteen i Sovjetunionens kommunistiske parti og medlem uten stemmerett i politbyrået i Moskva i Kreml.
Stalin døde i mars 1953, og i den reorganiseringen som fulgte, ble et mindre politbyrå innsatt. Selv om Bresjnev ikke ble medlem av politbyrået, ble han oppnevnt til sjef for den politiske administrasjonen i hæren og marinen med rang av generalløytnant. Khrusjtsjov etterfulgte Stalin som generalsekretær, og Bresjnev tok hans side i konflikten med Georgij Malenkov. I 1955 ble Bresjnev oppnevnt til førstesekretær i kommunistpartiet i Kasakhstan. På overflaten hadde han i oppgave å lede nydyrkingen av nytt jordbruksareal, et ledd i Jomfrulandplanen. I realiteten ble han involvert i utviklingen av Sovjetunionens atomvåpenprogram, herunder Bajkonur kosmodrom i Kasakhstan. Jomfrulandplanen lyktes ikke i å løse den sovjetiske matvaremangelen, og Bresjnev ble kalt tilbake til Moskva i 1956.
Da han kom tilbake til Moskva, ble han på nytt medlem uten stemmerett i politbyrået. Han fikk i oppgave å overvåke forsvarsindustrien, Sovjetunionens romprogram og Bajkonur, tungindustri og kapitalbygging. På dette tidspunktet var han blant Khrusjtsjovs mest betrodde medarbeidere, og støttet ham da Malenkov og eldre stalinister forsøkte å velte ham i juni 1957. Heretter ble Bresjnev medlem med stemmerett i politbyrået. Han ble andresekretær i sentralkomiteen i 1959 og formann i presidentskapet i Det øverste sovjet i mai 1960. Dette gjorde ham til offisielt statsoverhode, men den reelle makten lå fortsatt hos generalsekretær Khrusjtsjov i kommunistpartiet.
Khrusjtsjov blir avsatt
Frem til rundt 1962 var Khrusjtsjov partiets ubestridte leder. Etter hvert som han ble eldre, ble han mindre konsistent i sin lederstil, noe som undergravde tilliten til ham. Sovjetunionens økonomiske problemer økte presset på Khrusjtsjov. Det politisk-ideologiske bruddet mellom Kina og Sovjetunionen og håndteringen av Cubakrisen og U2-affæren skapte misnøye. Khrusjtsjovs indre avstalinisering og idealistiske utenrikspolitikk skapte en følelse av utrygghet innen den poststalinistiske nomenklaturaen.
Utad forholdt Bresjnev seg lojal til Khrusjtsjov. I 1963 etterfulgte han Frol Kozlov, en annen Khrusjtsjov-protesjé, som sekretær i sentralkomiteen, og posisjonerte seg som Khrusjtsjovs sannsynlige arvtager. Året etter ble Bresjnev visegeneralsekretær. I mars 1964 begynte han å drøfte et kupp mot Khrusjtsjov med andre sentrale medlemmer av sentralkomiteen.
Khrusjtsjov var ikke klar over kupplanene da han kom tilbake fra Skandinavia og Tsjekkoslovakia i oktober 1964, og dro til feriestedet Pitsunda ved Svartehavet. Anastas Mikojan besøkte generalsekretæren og antydet at posisjonen hans var mindre trygg enn antatt. KGB-sjef Vladimir Semitjastnyj var forpliktet til å informere generalsekretæren om eventuelle kupplaner, men han deltok selv i konspirasjonen. Nikolaj Ignatov loddet stemningen blant flere medlemmer av sentralkomiteen. Den 12. oktober bad konspiratøren Mikhail Suslov om et møte med generalsekretæren i Moskva. Khrusjtsjov forstod hva som skulle skje, og gav beskjed til Mikojan om at han ønsket fratre frivillig. Et mindretall anført av Mikojan ville fjerne Khrusjtsjov som generalsekretær, men beholde ham som regjeringssjef, mens flertallet, anført av Bresjnev, ønsket å fjerne ham fra alle utøvende roller.
Bresjnev og Nikolaj Podgornyj kritiserte Khrusjtsjov i sentralkomiteen, og anklaget ham for en mislykket økonomisk politikk og en uforutsigbar lederstil. Påvirket av Bresjnevs allierte, stemte politbyråets medlemmer for å avsette generalsekretæren. Bresjnev sørget imidlertid for at hans gamle mentor ikke ble straffet ytterligere.
Bresjnev ble utnevnt til ny generalsekretær, men på dette tidspunktet ble han antatt å være en overgangsfigur.
Maktkonsolidering
I 1964 besluttet sentralkomiteen at de to mektigste vervene i Sovjetunionen, generalsekretæren og statsministeren, ikke kunne besittes av samme person. Tidligere KGB-sjef Aleksandr Sjelepin mislikte den nye kollektive ledelsen og reformene deres. Han fremstilte seg selv som kandidat til statsleder i 1965, med et ønske om å gjenopprette «lydighet og orden», men fikk ikke den nødvendige støtten i politbyrået. Bresjnevs posisjon var sikret, men han klarte ikke å fjerne Sjelepin fra politbyrået før 1967. Sjelepin mente senere at valget av Bresjnev var «en veldig stor feiltagelse av partiet.»
I Bresjnevs lederperiode, iallfall i slutten av 1960-årene og i 1970-årene, ble Sovjetunionen styrt av en kollektiv ledelse. Dette kan forstås enten som favorisering av et kollektivt lederskap fremfor et individuelt lederskap, eller som et stabilt oligarkisk system rundt Bresjnev, Aleksej Kosygin og Nikolaj Podgornyj. Kosygin hadde en ledende rolle i den økonomiske politikken, men mistet innflytelse da mislykkede reformer tilsynelatende førte til Prahavåren. Kosygins motstandere arbeidet deretter for å styrke Bresjnevs stilling.
Forfremmelser under Bresjnev var i stor grad knyttet til det nettverket han hadde etablert før 1964. Denne tilliten gjorde ham i stand til å delegere myndighet. En forutsetning for dette var at det var etablert tydeligere kommandolinjer enn hva det var under Khrusjtsjov, slik at makten reelt sett ble sentralisert. Ønsket om gjenytelser og stabilitet undergravde derimot behovet for fornyelse. Tidlig i 1980-årene var alle medlemmene av politbyrået i 70- og 80-årene.
Forfølgelser
Bresjnevs stabiliseringspolitikk gikk blant annet ut på å stanse Khrusjtsjovs liberaliseringer, og slå ned på kunstnerisk frihet. Bresjnev hadde støttet Khrusjtsjovs fordømmelse av Stalins forfølgelser og rehabilitering av ofrene. Han støttet også den forsiktige liberaliseringen av den sovjetiske kulturpolitikken. Så snart han selv ble leder, begynte han å reversere denne prosessen, og utviklet en stadig mer tilbakeskuende holdning.
Den beryktede Sinjavskij-Daniel-rettssaken mot forfatterne Julij Daniel og Andrej Sinjavskij i 1966, den første offentlige rettssaken i sitt slag siden Stalins tid, markerte tilbakekomsten av en undertrykkende kulturpolitikk. Med Jurij Andropov som sjef fikk KGB tilbake noen av fullmaktene sine fra Stalins tid, skjønt utrenskningene fra 1930- og 1940-årene aldri kom tilbake. Stalins ettermæle var fremdeles i stor grad diskreditert av den sovjetiske intelligentsiaen.
Download Festival
Download Festival er en tre dagers heavy metal-musikkfestival som blir holdt i Donington Park i England. Festivalen er hvert år på slutten av våren, og den blir eid og styrt av Live Nation, et selskap eid av Clear Channel Comunications.
Leonid Bresjnev
Forfølgelser
Under Bresjnevs styre infiltrerte KGB langt de fleste regimekritiske organisasjoner. I midten av 1970-årene var det anslagsvis 10 000 politiske og religiøse fanger i Sovjetunionen. De levde under kummerlige forhold og led av feilernæring. Mange av disse fangene ble systematisk behandlet som psykisk syke av regimet, og ble dømt eller forvist til tvungent psykisk helsevern over hele Sovjetunionen. Rettspsykiaternes beslutning var endelig. Regimets misbruk av tvungent psykisk helsevern kulminerte i Bresjnev-perioden.
Download Festival
Festivalen blir ansett som en fortsettelse av Monsters of Rock som foregikk på samme sted fra 1980 til 1996. Første festival ble holdt som en todagers-festival 31. mai og 1. juni 2003, med opprinnelig Iron Maiden og Limp Bizkit som hovedband, men sistnevnte trakk seg og ble erstattet av Audioslave.
Leonid Bresjnev
Forfølgelser
I 1969 ble Bresjnev forsøkt myrdet av en desertør fra Den røde armé, Viktor Ivanovitsj Iljin. Iljin skjøt med pistol mot en bileskorte på Den røde plass der Bresjnev var med, men skjøt mot feil bil og drepte sjåføren. Iljin ble dømt til tvungent psykisk helsevern.
Sauk County
Sauk County er et fylke i den amerikanske delstaten Wisconsin. Det ligger i de sørlige delene av staten og grenser mot Juneau County i nord, Adams County i nordøst, Columbia County i øst, Dane County i sørøst, Iowa County i sør, Richland County i vest og mot Vernon County i nordvest.
Leonid Bresjnev
Økonomisk vekst før 1973
Mellom 1960 og 1970 økte produksjonsutbyttet fra jordbruket med 3 % i året. I løpet av den 8. femårsplanen (1966–1970) økte produksjonsutbyttet i industri og gruvedrift med 138 %, sammenlignet med 1960. Selv om politbyrået ble meget negative til reformer, klarte Kosygin å overbevise både Bresjnev og politbyrået om å tillate János Kádárs radikale forsøk med priskontroll i Ungarn i 1968. En annen reform som ble akseptert, var Edward Giereks statlige låneopptak i Vestblokken for å fornye tungindustri i Polen i 1970. Den underprisede olje- og gasseksport til Østblokken var en tung økonomisk byrde for Sovjetunionen. Politbyrået forlot Khrusjtsjovs forsøk på desentralisering. I 1966 ble de regionale økonomiske rådene, som skulle styre de regionale økonomiene i Sovjetunionen, avskaffet. Mellom 1964 og 1973 hadde den sovjetiske økonomien et produksjonsutbytte per innbygger som var halvparten så stort som i Vest-Europa og en tredjedel så stort som i USA. Tidlig i 1970-årene hadde Sovjetunionen verdens nest største industrielle kapasitet, og produserte mer stål, olje, råjern, sement og traktorer enn noe annet land.
Sauk County
Sauk Countys totale areal er 2,197 km² hvorav 28 km² er vann. I 2000 hadde fylket 55,225 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Baraboo som også er fylkets største by.
Leonid Bresjnev
Jordbrukspolitikk
Bresjnev konsentrerte sin økonomiske politikk om jordbruket. Bresjnev delte Khrusjtsjovs tro på at større kolkoser ville øke produktiviteten i jordbruket. Kvoter for produksjonsutbytte ble fortsatt fastsatt sentralt. Bresjnev sørget for at jordbrukets andel av de statlige investeringene økte til 27 %, noe som ikke inkluderte investeringene i jordbruksredskaper. Bare i 1981 ble det investert 33 milliarder USD, etter datidens vekslingskurs, i det sovjetiske jordbruket.
Sauk County
Fylket har fått sitt navn etter Sauk-indianerne.
Leonid Bresjnev
Jordbrukspolitikk
Det er omstridt hvorvidt Kosygins reformer fra og med 1965 hadde noen positiv effekt. Priskontrollene ble revidert. Virksomhetene skulle svare for hvordan statlige investeringer og produksjonsfond ble anvendt for å øke produksjonen. Kriterier for å motta nye statlige bevilgninger skulle være en økning i den faktiske produksjonen, i tillegg til «produksjonens lønnsomhet og kvalitet.»
Produksjonsutbyttet fra jordbruket i 1980 var 21 % høyere enn den gjennomsnittlige produksjonen mellom 1966 og 1970. Kornimport hadde blitt vanlig, ettersom mye av det egenproduserte kornet ble brukt til dyrefôr. Sovjetunionens egen grovfôrproduksjon var for liten. Da Bresjnev fikk vanskeligheter med å lage handelsavtaler med USA, gikk han heller til land som Argentina. Kostnaden med ineffektive kollektivbruk ble kompensert gjennom prisøkning på råstoff. Fra slutten av 1960-årene til 1977 steg oljeprisen med 84 %.
Bresjnev økte den tillatte størrelsen på privat jordeiendom til en halv hektar. Privat jordeiendom utgjorde 4 % av jordbruksarealet i Sovjetunionen, men stod etterhvert for 30 % av produksjonsutbyttet. Bresjnevs store forsøk på landvinning og irrigasjon endret ikke de strukturelle problemene. Mangel på faglært arbeidskraft, manglende infrastruktur og belønning for kvantitet fremfor kvalitet forble uløste problemer i jordbruket.
Økonomisk stagnasjon og levekår
Med den 9. femårsplanen (1971–1975) kom en avgjørende forandring i Sovjetunionens økonomi. For første gang ble det produsert flere konsumvarer enn kapitalvarer i industrien. Konsumvarer som klokker, møbler og radioer ble allemannseie, og det private konsumet økte kraftig. Planen la fortsatt opp til at storparten av statens investeringer gikk til produksjon av kapitalvarer. Dette misforholdet ble ansett som urovekkende av mange apparatsjik. Fra 1975 vokste produksjonen av kapitalvarer 9 % mer enn produksjonen av konsumvarer. Denne politikken ble videreført til tross for Bresjnevs ønske om å investere i konsumvarer for å tilfredsstille befolkningens behov og heve levestandarden. I stedet økte investeringene i forsvarsrelatert produksjon. Politiske prosesser eller hensyn som skapte usammenhengende eller selvmotsigende reformer, var en medvirkende årsak til stagnasjonen. Begynnelsen av stagnasjonen sammenfalt med en finanskrise i Vest-Europa og USA.
Estimert vekst i BNP sank fra rundt 5 % årlig til 1–2 % årlig mellom 1970 og 1975. Offisiell sovjetisk statistikk, som beregnet nettomaterialprodukt (NMP), viste en forholdsvis lik nedgang, men hadde et kunstig høyt utgangspunkt. På det meste i 1970-årene tilsvarte det sovjetiske BNP rundt 57 % av det amerikanske, men stagnasjonen gjorde at forskjellen økte.
Levekår og boligstandard var betydelig forbedret tidlig i 1970-årene. Bresjnev forsøkte å forbedre levestandarden gjennom flere sosiale goder, noe som bedret oppslutningen om ham i befolkningen noe. Arbeidere kunne belønnes med ferier til Krim og Georgia. Systemsvikt gjorde at mange nøkkelstillinger i offentlige etater og industri var fylt av ukvalifisert arbeidskraft. På lengre sikt gikk dette ut over arbeidsmoralen. Fraværet av arbeidsløshet gjorde at staten stod uten mottiltak. Et annet aspekt var at den sosiale mobiliteten forsvant. Da kvaliteten i helsevesenet sank, ble innslaget av sykdom større. Tusener av moskovitter ble etterhvert hjemløse, og i slutten av 1970-årene innførte enkelte byer matrasjoner.
Quoin Point fyr
Quoin Point fyr (afrikaans: Quoin Pointvuurtoring) er et fyr ved Quoin Point ved Kapps sydkyst ved Danger Point og Kapp Agulhas i Sør-Afrika omtrent tre kilometer syd for Die Dam.