cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Star Trek
Star Trek (1966–1969)
De fleste situasjoner løser seg når vesenet eller maskinen er nær ved å ødelegge skipet eller gjøre mannskapet til slaver, men så blir reddet av Kirk. Hans vanlige strategi er å lure fienden med et deus ex machina, ofte fulgt av en glødende appell til humanistiske verdier.
Denne første serien har senere fått benevnelsen Star Trek: The Original Series eller ST:TOS for å skille den fra de andre.
Star Trek: The Animated Series (1973–1974)
Star Trek: The Animated Series er en tegnefilmserie som foregår i det oppdiktede Star Trek-universet. Det offisielle navnet på serien var i likhet med den første serien med skuespillere kun Star Trek, men tilføyelsen «The Animated Series» brukes av fansen til å skille den fra den opprinnelige Star Trek-serien (ST:TOS).
Serien ble produsert av selskapet Filmation og hadde to sesonger i 1973 og 1974 som tilsammen består av 22 episoder à 30 minutter. Serien omhandlet det meste av den opprinnelige besetningen, som også ga stemme til figurene, med unntak av Pavel Chekov (Walter Koenig), som ble erstattet av Løytnant Arex. Arex var en del av en rase som hadde tre armer og tre bein.
Man håpte at Star Trek skulle kunne ta i bruk all den frihet som animasjoner gir, men budsjettrammene var fortsatt et problem, og kvaliteten på animasjonene var dårlig. I det minste ga det muligheten til et mye mer omfattende landskap på fremmede planeter enn det et lite studio kunne gi.
Star Trek: Phase II (1978; ikke produsert)
Star Trek: Phase II var ment å skulle starte i 1978 som flaggskipserien for et nytt TV-nettverk som Paramount var i gang med å opprette. 12 manuskript ble skrevet før produksjonen startet. Mesteparten av mannskapet fra TOS var planlagt å skulle returnere for et nytt fem år langt oppdrag på Enterprise, bortsett fra Spock fordi Leonard Nimoy ikke ville komme tilbake. En yngre, fullblods vulcaner, kalt Xon, skulle være erstatningen for Spock, selv om de fremdeles håpet at Nimoy ville gjøre gjesteopptredener. Kulisser ble laget og det ble gjort testopptak på flere minutter. Imidlertid gjorde risikoen å starte et fjerde nettverk og populariteten til Star Wars at Paramount bestemte seg for å lage en film istedenfor en TV-serie. Det første manuskriptet for TV-serien var grunnlaget for Star Trek: The Motion Picture og to andre manuskript ble omskrevet og brukt i Star Trek: The Next Generation.
Star Trek: The Next Generation (1987–1994)
I 1987 ble en ny TV-serie lansert, Star Trek: The Next Generation (forkortet til ST:TNG eller bare TNG), med et nytt mannskap og en ny handlingstråd. I motsetning til den opprinnelige serien møter mannskapet ombord på USS «Enterprise» NCC 1701-D som regel på andre raser som er teknologisk jevnbyrdige. En god del episoder er uten møter med andre raser, men med temaer som tidssløyfer, karakterdrama og naturkatastrofer.
Selv om mannskapet også i denne serien møter på avanserte raser er det mindre konflikt og bedrag. Som regel prøver figurene å finne en fredelig løsning, og i noen tilfeller løses det hele på en humoristisk måte.
En sentral forskjell i forhold til den opprinnelige serien er vektleggelsen av Hoveddirektivet (Prime Directive), som sier at den teknologisk avanserte Føderasjonen ikke skal blande seg inn i den teknologiske og moralske utviklingen av andre kulturer. I handlingen skaper dette ofte moralske konflikter mellom figurene, og besetningen må jevnlig bevitne vesener i nød som de er juridisk forhindret fra å hjelpe.
Den største forskjellen mellom TOS og TNG er likevel at episodene er historisk knyttet til hverandre. Gjenstander, trusler og figurer fra tidligere episoder kommer ofte igjen, noe som styrker sammenhengen mellom episodene. En meget viktig figur som går igjen i hele serien, Q, blir presentert i den første episoden (Encounter at Farpoint). Han er den mest innflytelsesrike enkelttrusselen i hele serien, og dette var også serieskapernes plan.
Axel Thue (skuespiller)
Axel Thue (født 3. juni 1904 i Oslo, død 28. oktober 1985) var en norsk skuespiller.
Star Trek
Star Trek: The Next Generation (1987–1994)
Roddenberry ble vedvarende kalt produksjonsleder for Star Trek: The Next Generation, men hans innflytelse ble gradvis svekket ettersom serien utspant seg. Da produsenten Rick Berman kom med på laget ble serien mer aktiv i sin karakter og bygde mer på action og krig. Dette ble tydeligere i de senere episodene av TNG, og tendensen fortsatte i senere serier.
Axel Thue (skuespiller)
Biografi
Thue debuterte på Det Nye Teaters forsøksscene, ansatt 1933 ved Det Nye Teater, hvor han var med i de store oppsetningene «Tanken» av Leonid Andrejev og «Larsen eller Melodien som ble vekk» av Kjeld Abell. Han kom 1936 med i Trøndelag Teaters første ensemble og spilte her en lang rekke roller frem til 1943; 1945– 74 ansatt på Nationaltheatret. Blant hans roller er tittelrollen i Brand, pastor Sang i Over Ævne I, Helmer i Et dukkehjem og Manders i Gengangere, Melvil i Schillers Maria Stuart og interessante komedieskikkelser i Shakespeares og Holbergs skuespill.
Star Trek
Star Trek: Deep Space Nine (1993–1999)
I 1993 lanserte Paramount Pictures Star Trek: Deep Space Nine (ofte forkortet DS9) som gikk samtidig med slutten av The Next Generation og de fleste sesonger av Voyager. DS9 er et avvik fra den vanlige Star Trek-oppskriften ved at serien ikke handler om romskipet Enterprise og mannskapet. Isteden handler serien om romstasjonen Deep Space Nine, en fjern føderasjonsutpost på en tidligere cardassisk gruvestasjon. Forbindelsen med The Next Generation blir imidlertid tydeliggjort ved at klingonen Worf og tidligere transportørsjef O'Brien på NCC-1701-D «Enterprise-D» forflyttes dit.
Deep Space Nine forlater de mer utopiske emnene fra tidligere Star Trek-serier, og vektlegger heller krig, politikk og diplomati, såvel som andre nye emner. Kommandør Benjamin Sisko (Avery Brooks) ble tvunget til å samarbeide med et splittet bajoransk styre med sin førsteoffiser, major Kira (Nana Visitor). Som en tidligere motstandsleder ønsker hun i begynnelsen ikke Føderasjonens hjelp til å drive stasjonen.
Et annet eksempel på DS9s mørkere, mer konfliktorienterte handling er Avdeling 31, en hemmelig politiavdeling i Stjerneflåtens etterretningstjeneste (Starfleet Intelligence). Denne udemokratiske skyggeorganisasjonen rettferdiggjør sine ulovlige, etisk betenkelige handlinger med at de er nødvendige for Føderasjonens vedvarende eksistens. Avdeling 31 medvirker i flere episoder om dominionkrigen.
Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands (1875)
Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands (SAP) var et sosialistisk parti i Det tyske keiserriket fra 1871 til 1918. Partiet ble etablert i 1875 i den tyske byen Gotha, gjennom en sammenslåing av Sozialdemokratischen Arbeiterpartei (SDAP) og Allgemeiner Deutschen Arbeiterverein (ADAV). Partene vedtok Gothaprogrammet. Partiets historie mellom 1878 og 1889 var preget av Sosialistlovene som forbød slike partier. Da lovene ble opphevet skiftet partiet samtidig navn til SPD.
Star Trek
Star Trek: Voyager (1995–2001)
Voyager hadde premiere på TV 16. januar 1995, i midten av Deep Space Nines tredje sesong og foregår i samme periode som denne serien. Handlingen er satt til skipet USS «Voyager». I pilotepisoden blir «Voyager» sendt på et oppdrag for å spore opp et skip styrt av en cellegruppe av maquisene, en anti-cardassisk terroristorganisasjon. Under en jakt gjennom et område kjent som the Badlands, blir skipene transportert til den andre siden av galaksen. De blir deretter strandet, maquisenes skip blir ødelagt og serien følger deres reise hjem.
Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands (1875)
De viktigste støttepunktene for partiet var Berlin, Hamburg, Leipzig, Nürnberg og Bremen.
Star Trek
Star Trek: Voyager (1995–2001)
På veien hjem må skipet med det passende navnet hamle opp med organstjelende vidiianere, borgenes marerittlegioner og den ekstradimensjonelle skrekken fra rase 8472.
Star Trek: Enterprise (2001–2005)
I 2001 startet den nyeste serien som opprinnelig bare fikk navnet Enterprise. Den er den første uten ordene «Star Trek» i tittelen. Enterprise foregår i år 2151, ti år før Føderasjonen ble grunnlagt. Den hadde mer action og mer fokus på farer forbundet med utforskingen av verdensrommet med underlegen teknologi. Den hadde også en «Temporal Cold War»-plot som ser ut til å lede bort fra den tradisjonelle Star Trek-tidslinjen. Ved starten av den tredje sesongen i 2003 endret de tittelen fra bare Enterprise til Star Trek: Enterprise.
Etter fire sesonger ble serien vedtatt avsluttet 3. februar 2005 grunnet stadig synkende seertall. Siste episode ble vist på UPN 13. mai 2005.
Star Trek: Discovery (2017–)
Star Trek: Discovery er en amerikansk fjernsynsserie skapt av Bryan Fuller og Alex Kurtzman, basert på romoperaen Star Trek av Gene Roddenberry.
Serien hadde premiere på CBS i september 2017.
Star Trek: Picard (2020–2023)
Star Trek: Picard er en amerikansk web-TV-serie skapt for videotorget CBS All Access, lansert i 2020 som en del av Star Trek-medieuniverset.
Tittelrollen som admiral Jean-Luc Picard spilles av Patrick Stewart og gjengjelder sin rolle fra serien Star Trek: The Next Generation så vel som andre Star Trek-medier.
Spillefilmer
Paramount Pictures har produsert ti spillefilmer, med en 11. film under produksjon. De første seks filmene omhandler mannskapet fra The Original Series. Den sjuende har med skuespillere fra både The Original Series og The Next Generation, mens de neste tre omhandler eksklusivt mannskapet fra The Next Generation. Den 11. filmen foregår før The Original Series og handler om Kirk og Spock.
Star Trek-samfunnet
Star Trek: The Next Generation ga seerne langt mer bakgrunnsinformasjon enn før om Føderasjonen, en union mellom ulike raser med hovedbasen på Jorden. Føderasjonen bruker ikke penger. Økonomien er basert på prinsippet om overflod, takket være blant annet replikator-teknologien (gjenstander som mat og klær kan produseres fra ren energi).
Overfloden fører til at alle får tilfredsstilt sine økonomiske behov. Arbeid, kjøp og salg er derfor ikke nødvendig, og penger har dermed utspilt sin rolle. Andre raser bruker imidlertid penger. En rase kalt Ferengi (som i Thailand forøvrig er en nedsettende betegnelse på vestlige menn) er meget opptatt av penger og framstår som en allegori over jordboerne selv på et tidligere utviklingsstadium.
I Føderasjonen er uønskede følelser som grådighet og sjalusi sterkt redusert siden eiendeler ikke har noen verdi utover den sentimentale. Figurene, især kaptein Jean-Luc Picard, legger ofte ut om hvordan folk i Føderasjonen nå bare strever med å forbedre seg selv og menneskeheten, ofte fulgt av et spørsmål som «Hva bruker du dagen din til?».
Mange episoder og filmer handler om en trussel mot status quo som ofte blir løst av mannskapet, slik at alt som regel er tilbake til det normale ved slutten av episoden. På engelsk blir denne formen for selvstendige episoder kalt «reset button»: når man er ferdig med å leke må man putte alle klossene tilbake i kassen. Mange TV-serier har fått sin bane av denne måten å gjøre det på. På slutten av Voyager- og Deep Space 9-seriene ble denne forlatt til fordel for lengre, sammenhengende fortellinger. Gene Roddenberry var selv glad i de selvstendige episodene, og det at han døde i 1991 (under innspillingene av Next Generation), kan ha medvirket til at denne metoden ble forlatt.
Roddenberry var en glødende forkjemper for likhetspolitikk, og brukte ofte TV-seriene til å vise sin visjon av et fremtidssamfunn basert på denne politikken. Originalserien hadde en fremtredende afrikansk-amerikansk kvinne som en del av mannskapet, Nyota Uhura (Nichelle Nichols). Nichols var den første afrikansk-amerikanske kvinne til å inneha en hovedrolle på amerikansk TV. Whoopi Goldberg (som er med fra andre sesong av Next Generation) har selv sagt at en av grunnene til at hun regner seg som en trekkie var rollemodellen som Nichols var for henne. Bare 21 år etter at atombombene ble sluppet over Hiroshima og Nagasaki, hadde Star Trek en japansk offiser, Hikaru Sulu (George Takei) ombord. I den andre sesongen – muligens etter klager fra Sovjet om at det «internasjonale» mannskapet ikke hadde noen sovjetere – ble en russisk figur, Pavel Chekov (Walter Koenig), skrevet inn i serien.
Den vulkanske førstestyrmannen, Mr. Spock (Leonard Nimoy) ble først avvist av TV-stasjonen fordi de fryktet at hans vagt satanistiske utseende ville føre til klager. Det endte likevel med at Mr. Spock ble en av de mest populære figurene i TV-serien, muligens på grunn av samspillet mellom hans fredelige, logiske og rolige rolle og doktor McCoys glødende, gammeldagse og hissige personlighet.
Dagens TV-seere vil kanskje se på originalseriens fremstilling av minoriteter og kvinner som umoderne, men serien var fremskrittsvennlig, åpen og liberal for sin tid. En av Star Treks mer berømte påfunn var å vise det første kysset mellom en hvit amerikaner og en afrikansk-amerikaner på TV i USA. I en episode hvor tankekontroll ble brukt som unnskyldning til å bryte det tabuet, ble Kaptein Kirk og Uhura tvunget til å utføre det første kysset mellom raser (episode 67, Platons Stebarn). Serien hadde også en meget mektig romvesenrase, klingonene, som minte mer om jordens asiater, fremfor mektige hvite europeere, men senere visninger har mange vikingaktige trekk til dem. Det er delte meninger om hvorvidt dette er en henvisning til det røde Kina eller et forsøk på å vise et balansert syn på etnisitet.
Star Trek i Norge
I 1996 ble en Star Trek–serie vist for første gang på norsk TV, da TVNorge begynte å vise en del av The Next Generation. Noen få år senere viste TV 2 de første fire sesongene av den samme serien. I 2003 begynte TV 2 å vise Voyager på søndager og de viste to sesonger av denne serien.
Den første noenlunde utbredte fanklubben i Norge – Star Trek Norge – hadde utgangspunkt i en nettside startet opp av Mads Andre Strømsnes, som ble offisielt lansert 1. august 2001. Nettsiden ble drevet på frivillig initiativ og 17. januar 2005 ble det offisielt lagt ned. Star Trek Norge var ingen klubb i vanlig forstand med et valgt styre og medlemsinnmelding. Det medfølgende diskusjonsforumet og IRC-kanalen #STNorge på EFnet har imidlertid vært med på å samle norske tilhengere. En norsk trekkie-klubb ble stiftet i november 2004 med et eget forum som først gikk under navnet Star Trek Norge. 21. januar ble navnet endret til Trekkers Norge. Klubben tar sikte på å være en paraplyorganisasjon for flere små, lokale Star Trek-klubber.
Slevik
Slevik er et tettsted i Fredrikstad kommune i Østfold. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger 11 kilometer vest for Fredrikstad by.
Her ligger Slevik batteri som falt under den svensk-norske krigen (1814) og raskt ble lagt ned.
Etymologi
Navnet Slevik er satt sammen av ordene slede (et slags fiskeredskap) og vik.
Vilhelm Kyhn
Peter Vilhelm Carl Kyhn (født 30. mars 1819 i København, død 11. mai 1903) var en dansk landskapsmaler.
Han kom først i handelslære, derfra i kobberstikklære, men brukte samtidig Kunstakademiet fra 1836 og ble elev på modellskolen i 1840, hvor han vant den lille sølvmedaljen. Samme året begynte han å stille ut i landskapsfaget som han hadde lært seg på egen hånd. I 1845 vant han den Neuhausenske premie, og i 1848 ble han tildelt akademiets reisestøtte. På grunn av de urolige forholdene i Europa på dette tidspunkt, fikk han imidlertid lov til å utsette sin reise til 1850. Året etter fikk han stipendiet fornyet så han kunne tilbringe to år i Frankrike og Italia.
I 1870 ble han medlem av Akademiet og sa seg ferdig i 1882. I 1887 ble han medlem av akademirådet. Mens han var medlem av Akademiet, ble han utnevnt til ridder av Dannebrog i 1879.
Kyhn stilte ut sitt første bilde, Bornholmsk Strandparti, som straks ble kjøpt av Den Kongelige Malerisamling, som siden kjøpte ytterligere ni av hans bilder. Han er grundig representert i offentlige og private samlinger.
Jammerbugt
Jammerbugt er en kyststrekning på Jyllands nordvestside i Danmark. Farvannet er en bueformet 100 km lang kyststrekning mellom Hirtshals, Løkken og Bulbjerg. Jammerbugt regnes som en del av Skagerrak. Navnet peker på at dette var et farlig område for skipsfarten, spesielt i seilskutetida. Her var det langgrunt, med farlige sandbanker. Det var ingen naturlige havner i nærheten. Derfor søkte gjerne seilskutene i Skagerrak opp mot kysten av Norge.
Birmingham St George’s FC
Historie
Klubben deltok i FA-cupen for første gang i 1884/85 sesongen der de tapte 3-2 for Walsall Swifts den 10. januar 1885 i turneringens 3. runde. Deres beste prestasjon i denne turneringen kom i 1888/89 sesongen da de tapte i kvartfinalen mot Preston North End som vant FA-cupen den sesongen. Totalt deltok klubben åtte ganger i FA-cupen.
Da Football Alliance startet opp i 1889/1890 sesongen var Birmingham St George's en av de opprinnelige medlemmene. Av de tolv lagene som deltok i serien i 1888/89 endte de på en 7.-plass med ni seire, tre uavgjorte og ti tap. Året etter ble de nummer 4, mens de i 1891/92 endte som nummer tolv og sist på tabellen.
I 1892 ble klubben oppløst på grunn av finansielle problemer.
Kilder
Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7472-1954-0
Joe Perrault
Paul Joseph «Joe» Perrault (født 3. desember 1924 i Green Bay, død 29. juli 2010 i Ishpeming var en amerikansk skihopper som representerte Ishpeming Ski Club. Han ble nummer 15 i OL i St. Moritz i 1948.
Perrault var født i Wisconsin, men vokste opp i Ishpeming, Michigan. Under 2. verdenskrig tjenestegjorde han som soldat i Den amerikanske 10. bergdivisjon i Nord-Italia. Han ble tildelt den militære utmerkelsen Silver Star etter at han brakte sin skadde sersjant i sikkerhet.
Joe Perrault ble tatt opp i National Ski Hall of Fame i 1971.
Hangface
Hangface er et norsk rockeband fra Tromsø med base i Los Angeles, California.
Medlemmene kommer fra tidligere band som Hengfjes & fjesingene, Englebarn, Jetmotor, toreBrumm og andre prosjekter.
Bandet har spilt flere hundre konserter i USA og har utgitt debutalbumet Freakshow (2005) som ble produsert av Eddie Kramer.
Ferdinando Terruzzi
Ferdinando Teruzzi (født 17. februar 1924, død 9. april 2014) var en italiensk syklist som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Teruzzi ble olympisk mester i sykling under Sommer-OL 1948 i London. Sammen med Renato Perona vant han tandemkonkurransen foran det britiske tandemparet Reginald Harris og Alan Bannister.
Jordugle
Beskrivelse
Jordugle har en lengde på 34-42 centimeter og et vingespenn på 90-105 centimeter. Den veier fra 206 til 465 gram, har store øyne, stort hode, kort nakke og brede vinger. Hunnen er litt større enn hannen. Den er brunspettet med striper på vinger og stjert. Gul-oransje øyne er omkranset av en svart ring og utenfor der igjen er det en hvitaktig ring, som gir inntrykk av en maske.
Ranulf de Glanvill
Ranulf de Glanvill (stundom skrevet Glanvil eller Glanville; født ca. 1112, død 21. oktober 1190) var fremste eller sjefsjusticiar av England under regimet til kong Henrik II, og den antatte forfatteren av en bok om engelsk lov.
Jordugle
Habitat og utbredelse
Den finnes på alle kontinenter unntatt Antarktis og Australia, slik sett er den en av de fuglene som er mest utbredt i verden. Den hekker i Europa, Asia, Nord- og Sør-Amerika, Karibia, Hawaii og Galápagosøyene. Den er delvis en flyttfugl som flytter sørover om vinteren fra den nordlige delen av området den er utbredt i. Den flytter seg også til nye områder om den kan finne bedre mat der.
Levevis
Jorduglen jager for det meste i skumringen eller om morgenen og er dermed mer aktiv om dagen enn de andre uglene. Den fanger primært små gnagere, og påvirkes av såkalte smågnagersvingninger. Men de kan også fange fugler, fuglunger og andre smådyr.
Ranulf de Glanvill
Kongens høyre hånd
Han ble født ved Stratford i Suffolk, men årstallet for hans fødsel er ukjent. Det er lite informasjon om hans tidligste år. Han nevnes i kildene først som sheriff av Yorkshire fra 1163 til 1170. I 1173 ble han sheriff for Lancashire og vokter av Richmond. I 1174 var en av de engelske lederne i slaget ved Alnwick, og det var til ham som Skottlands konge Vilhelm I overga seg til. I 1175 ble han igjen utpekt til sheriff av Yorkshire, og i 1176 dommer av kongens rettssal og en omreisende dommer i de nordlige distriktene, og til sist i 1180 ble han sjefsjusticiar av England.
Det var med assistanse fra Glanvill at Henrik II gjennomførte sine berømte legale reformer, skjønt mange hadde vært i gang satt før han kom i posisjonen. Han ble kongens trofaste høyrehånd, og i løpet av Henriks hyppige fravær var han i praksis Englands styrende regent.
Etter at Henrik II døde i 1189, ble Glanvill fjernet fra sin stilling av Rikard I av England den 17. september 1189 og satt i fengsel inntil han hadde betalt en løsepenger, i henhold til en kilde på hele 15 000 pund. Kort tid etter at han var satt fri tok han korset, og fulgte dermed Rikard I på det tredje korstog til han døde under beleiringen av Akko i 1190.
Glanvills avhandling
Kanskje på oppfordring av Henrik II skrev Glanvill, eller hadde overoppsyn over skrivingen, av Tractatus de legibus et consuetudinibus regni Angliæ, omtales i korthet på engelsk som «Tractatus of Glanvill», noe som kan oversettes til Glanvills avhandling. Det er en praktisk avhandling om formene for prosedyrene ved kongens rettssal. Som kilde til vår kunnskap om de tidligste former for curia regis, og for informasjon den som gir om oldtidens skikker og lover, er den av stor verdi for studiet av engelsk historie. Det er nå enighet blant historikerne at verket til Glanvill er av tidligere dato enn den skotske lovbok, kjent fra dens først ord som Regiam Majestatem, som har stor likhet med Glanvills avhandling.
Avhandlingen ble første gang trykket i 1554. En oversettelse til engelsk med fotnoter og en innledning av John Beames ble utgitt i London i 1812. En fransk versjon er funnet i flere middelaldermanuskripter, men disse har ikke blitt trykket. I moderne tid ble avhandlingen oversatt på nytt og redigert av G. D. G. Hall og utgitt av Oxford University Press 1965.
Fyrstbispedømmet Liège
I det 10. århundre fikk biskopen av Liège sekulær makt over deler av bispedømmet, og i årene som fulgte ble det stadig utvidet med nye landområder. For eksempel ble det i 1096 ble det utvidet med hertugdømmet Boullion som ble overdratt til Frankrike i 1678. Fyrstbispedømmet ble oppløst og fordelt i ulike franske departementer da det ble erobret av Frankrike i 1795.
Bakgrunn
Bispedømmets første bispesete lå i Tongeren, nordøst for byen Liège, og landområdene falt da først under erkebispedømmet Trier og senere under erkebispedømmet Köln. Etter første halvdel av det 4. århundre fikk Tongeren selvstyre, grensene kom overens med Civitas Tungrorum, og disse forble uendret frem til 1559.
Liège ble da avgrenset av erkebispedømmet Utrecht i nord, Köln i øst, Trier og erkebispedømmet Reims i sør og bispedømmet Cambrai i vest. Bispedømmet Tongeren strakk seg dermed fra området rundt Chimay i Frankrike til Stavelot, Aachen, Gladbach og Venlo i øst. I nord og vest rakk det fra bredden av Semois til Ekeren ved Antwerpen til midten av øyen Tholen i Zeeland og videre forbi Moerdijk i nord. Dette betyr at (fyrst)bispedømmet omfattet både latinske og germanske folkegrupper. I 1559 ble Lièges 1636 sogn fordelt i åtte erkediakonater, og 28 diakonater eller chrétientés.
Byen Liège, i den tiden kalt Vicus Ledicus, ble grunnlagt med blod. Theodards etterfølger, Lambertus, fullførte kristningen av hedningene. Han hadde et landsted på det lille stedet Liège, antagelig var dette en ombygget romersk villa. 17. september (året er usikkert, 696, 700 eller 705) ble han drept av Dodons menn, Dodon var hersker over et område som grenset til Liège. Dette skjedde antagelig fordi Lambertus forsvarte kirkens eiendommer mot raid fra stammene rundt Liège.
Lambertus' legeme ble brakt til Maastricht og begravet der. Ikke lenge etter ble det sagt at mirakler fant sted i huset, og mennesker valfartet dit. Lambertus' etterfølger, Hubertus av Liège, hentet relikviene av Lambertus tilbake fra Maastricht i 714 og plasserte dem i en kirke viet ham. Rundt kirken vokste en by frem, og i 722 flyttet Hubertus dit. Konsekvensen av at han slo seg ned i Liège var at byen ble bispesete.
Biskopene som fulgte brukte ikke tittelen «biskop av Liège», men heller «biskop av Tongerens kirke» eller «biskop av Tongeren og Liège». Agilbert (768-84) og Gerbald (785-810) ble begge utnevnt til biskop av Karl den store. Hartgar bygget det første biskopspalasset, og biskop Franco som slo normannerne nevnes av den irske dikteren Sedulius Scottus. Flere av de etterfølgende biskopene kom fra klostere.
Bispedømmets områder hadde tiltatt takket være gaver fra prinser og kjøp foretatt av biskopene. I 817 viste kart over området, og dessuten listen over Lièges fyrstbiskoper, at Tongeren, Maastricht, Huy, Dinant, Ciney og abbediet Saint-Hubert falt under fyrstbispedømmet. Tre år senere, i 820, overfalt vikingene området for første gang. Etter at traktaten i Verdun var undertegnet i 843 ble Liège en del av Lorraine. Heraclius, (959) bygget fire sognekirker, et kloster og to andre kirker. Videre begynte under hans ledelse en tid fylt med mye kunstnerisk aktivitet, denne ble kalt mosansk kunst.
Mot en ny tid
I 980 ble bispedømmet gitt i len til biskop Notger (972-1008) av den tyske keiser Otto II. Dette betød at Notger ikke bare hadde den geistlige makten i området, men også den verdslige. Fra da av var en del av bispedømmet Liège et fyrstbispedømme og det var de facto et autonomt land under keiserens beskyttelse. Denne sekulære tittelen beholdt hans etterfølgere i nesten 800 år, frem til den franske revolusjon. Gjennom disse århundrene lyktes det Liège å forbli autonomt, selv om det i teorien hørte til Det hellige romerske rike av den tyske nasjon. Dette selvstyret skyldtes for en stor del dets habile biskoper og deres politiske teft, Liège lå mellom Frankrike og Det tysk-romerske rike og spilte ved flere anledninger en viktig rolle innen internasjonal politikk.
Notger, som grunnla fyrstbispedømmet, var også byens andre grunnlegger. Han sørget for at katedralen til minne om Lambertus og biskopspalasset ble gjenoppbygget, ferdigstilte Pauluskirken som Heraclius hadde startet byggingen av, lot to andre kirker bygge – Sainte-Croix og Saint-Denis, og dessuten en kirke til minne om Evangelisten Johannes. Notger var en av de første som innførte feiring av allehelgensdag i sitt bispedømme. Biskop Notgers viktigste bidrag til Lièges fremtid var arbeidet han la ned innen utdannelse, i dette fortsatte han Heraclius' arbeid: takket være Notger og Heraclius – og Wazo – var Liège i mer enn hundre år en av de fremste nasjonene innen vitenskap, dette har byen aldri på nytt nådd opp til. Flere av Notgers etterfølgere sørget for at hans arv ble holdt ved like. Fra byens skoler kom det, i tillegg til de to pavene Stefan IX og Nikolas II, flere meget gode akademikere.
Keiser Otto II føyde i 985 grevskapet Huy til områdene som falt under biskopen av Liège, og kong Zwentibold av Lorraine ga i 898 Theux til biskopen av Liège. Gottfried av Bouillon solgte i 1096 hertugdømmet Bouillon til biskopen, og hertugdømmet forble en (separat) del av fyrstbispedømmet frem til 1678. I det 12. århundre ble disse samlede områdene til markgrevskapet Franchimont.
Under Henrik av Verduns styre (1075–1091) ble en fredsdomstol (tribunal de la paix) opprettet for å undersøke brudd mot Pax Dei. Othbert økte fyrstbispedømmets territorium, og forble trofast mot Henrik IV som døde som hans gjest. Henrik av Namurs voldsomme død førte til at han ble hedret som martyr. Aleksander av Juliers mottok paven, keiseren og Bernhard av Clairvaux i Liège. Raoul av Zachringens episkopat ble markert av reformatoren Lambert le Bègues prekener. Le Bègue skal være grunnleggeren av beginerne, et klosterlignende samfunn av fromme mennesker. Skolene i Liège ble etterhvert underlagt universitetet i Paris, og fra bispedømmet kom med noen av universitetets første doktorer, William av Saint-Thierry, Gerard av Liège og Godfrey av Fontaines. Alger av Liège (1055–1131), kjent som «Alger av Cluny» og «Algerus Magister», var en viktig intellektuell i denne perioden. Han begynte sin «karrière» som sogneprest i St. Bartolomeus' kirke i Liège, og trakk seg til slutt tilbake til klosteret i Cluny.
Albero I av Louvain ble valgt til biskop av Liège i 1191, men keiser Henrik VI, tvilte på at valget hadde gått korrekt for seg, og gav embetet til Lothar av Hochstadt. Valget av Albero ble bekreftet av paven, og han ble tatt i ed. I 1192 ble han drept ved Reims av tre tyske riddere, og det er sannsynlig at keiseren stod bak drapet. Albero ble kanonisert. I 1195 ble borgerskapet til folket i Liège formelt anerkjent av Albert de Cuyck (1195–1200). I det 12. århundre inntok katedralens domkapitel en viktig posisjon i forholdet til biskopen, og begynte å spille en viktig rolle i fyrstbispedømmets historie.
Maktkampen mellom de høyere og lavere klassene, som fyrstebiskopene ofte intervenerte i, utviklet seg gjennom de 13. og 14. århundrene, og kulminerte i det 15. århundre da den biskoppelige byen ble plyndret og ødelagt. Under Robert av Thourottes styre (også kjent som Robert av Langres) (1240–1246), hadde St. Juliana syner som ledet henne til å opprette en spesiell høytid til ære for det hellige sakramentet. Etter mye nøling godkjente biskopen idéen hennes, og opprettet et spesielt embete, men døde før han kunne innsette høytiden. Fullføringen av arbeidet ble overlatt til en tidligere dominikansk abbed i Liège, Hugh av Saint-Cher som ble sendt tilbake til Liège av paven. Gjennom sin lovgivning gjorde Hugh høytiden obligatorisk i 1252. John av Troyes, som etter å ha vært prost i Liège, ble valgt til pave som Urban IV, fikk Thomas Aquinas til å opprette et nytt embete og utvidet høytiden Kristi legemsfest til å gjelde for hele kirken. En annen prost fra Liège ble pave under navnet Gregor X; han avsatte biskop Hendrik av Geldern, grev Gerard III av Gelderns sønn, (1247–1274). Fexhe-freden, underskrevet i 1316 under Adolf av La Marcks (1313–1344) styre, regulerte forholdet mellom fyrstebiskopen og hans undersåtter. Likevel fortsatte de indre stridighetene, og Arnold av Hornes (1378–1389) tid som biskop ble preget av den folkelige gruppens triumf. I 1366 ble grevskapet Loon føyd til fyrstbispedømmet av Engelbert van der Marck etter at Ludvig IV av Loon døde, men likevel beholdt grevskapet en stor grad av selvstendighet. For eksempel var det umulig for fyrstbiskopen å forhøye eller kreve skatter på egen hånd, og han var nødt til å erkjenne Loons gamle privilegier da han ble innsatt som fyrstbiskop.
Etter at en representant for pave Paulus II hadde hatt et møte med Karl I og Ludvig av Bourbon i Brussel 20. august 1468 kom det til en forsoning mellom Ludvig og Lièges beboere. Freden varte bare i vel to måneder, 30. oktober var det igjen opprør i Liège. Dette ble slått ned av Karl I og Ludvig XI av Frankrikes tropper. En stor del av befolkningen ble da drept og byen rasert og brent.
Erard de la Marcks (1505–1538) styre brakte en fredelig periode til fyrstbispedømmet. Han var en opplyst beskytter av kunst. Det var han som satte i gang kampen mot reformasjonen som hans etterfølgere fortsatte, og som Gerard av Groesbeeck (1564–1580) særlig utmerket seg i. Med tanke på å støtte denne kampen, opprettet pave Paulus IV gjennom den bullen «Super Universi» 12. mai 1550 de nye bispedømmene i De sytten nederlandske provinsene. Denne endringen ble gjennomført hovedsakelig på bekostning av bispedømmet Liège. Mange av soknene ble fradelt for å danne bispedømmet Roermond, Bois-le-Duc ('s Hertogenbosch) og Namur, i tillegg til deler av Mechelen og Antwerpen. Antallet domprester i bispedømmet Liège ble redusert til tretten.
Grevskapet Horn (ved Weert i nederlandsk Limburg) ble føyd til fyrstbispedømmet i 1568 som et selvstendig len, etter at Philippe de Montmorency ble halshugget.
De fleste av biskopene i det 17. århundre var utlendinger, og mange av dem ledet flere bispedømmer samtidig. Deres jevnlige fravær gav grobunn for kranglene mellom chirouxene og grignouxene som Maximilan Henrik av Bayern (erkebiskop i Köln, 1650-1688) gjorde slutt på gjennom ediktet i 1681. I midten av det 18. århundre begynte de franske encyklopedistenes idéer å komme til Liège. Biskop de Velbruck (1772–1784) oppmuntret dette og gjorde dermed forberedende arbeid for revolusjon Liégeoise som brøt ut i bispesetet under 18. august 1789 under biskop de Hoensbroechs (1781–1792) styre.
To hundre år med uavhengighet
Frem til Frankrike annekterte Liège i 1795 var fyrstbispedømmet mer eller mindre uavhengig, selv om det var en del av Det hellige romerske rike av den tyske nasjon. I sin rolle som riksfyrste (latin: princeps regni ) var fyrstbiskopen medlem av riksdagen. Liège var heller ikke en del av De sytten nederlandske provinsene.
I 1789 ble Lièges beboere trukket med i malstrømmen rundt den franske revolusjon og igjen gjorde de opprør mot fyrstbiskopen. Revolusjonen i Liège var av samme type som den franske revolusjon. På samme tid gjorde De sydlige Nederlandene opprør mot erkehertugdømmet Østerrike og De forente nederlandske statene ble opprettet. Med denne nye staten inngikk republikken Liège en pakt, men dette endret seg da den nye keiseren ikke bare tok tilbake makten i De sydlige Nederlandene, men også gjeninnsatte fyrstbiskopen.
Uavhengighetstiden tar slutt
Fyrstbispedømmet Liège opphørte å eksistere i 1795. 1. oktober ble det annektert av det franske Nasjonalkonventet (fransk: Convention nationale). Deretter ble fyrstbispedømmet inndelt i ulike departementer: Meuse-Inférieure (Loon), Ourte (Liège og Fyrstedømmet Stavelot-Malmedy) og Sambre-et-Meuse (Dinant og omliggende områder).
Etter å ha vært et fyrstbispedømme i flere hundre år var Liège nå igjen «bare» et vanlig bispedømme.
Crowborough
I befolkningstall er den største byen i innlandet av East Sussex. Per folketellingen i 2011 var det 20 607 innbyggere. Byen er kjent som hjemstedet til sir Arthur Conan Doyle (født i Edinburgh i 1859) fra 1905 til han døde der i 1930, og en statue av ham er reist i sentrum. Rosenkorsordenen (AMORC) har sin storlosje for Europa og Afrika i byen.
Historie
Det har vært bosetninger i området siden steinalderen, og i romersk tid var det en del industri i forbindelse med en vei som gikk gjennom området. Den første referansen til Crowborough kommer langt senere, i 1292. Da klagde sognepresten på at en del av hans sognebarn gikk i nabosognets kirke, fordi den var lettere tilgjengelig for dem. Presten hadde ingen annen lønn enn tiende og kollekt, og var derfor misfonøyd med dette, og henvendte seg til erkebiskopen av Canterbury. For å bøte på problemet gav erkebiskopen ham en eiendom i den problematiske delen av sognet slik at det kunne bygges et kapell der.
Crowborough forble et jordbruksområde inntil midten av 1800-tallet. I en folketelling fra 1851 var fortsatt de fleste sysselsatt innen jordbruket. I 1868 kom jernbanen, og dermed endret byen sin karakter. Det ble opprettet industribedrifter, og etterhvert ble Crowborough også kjent som et kursted. En av de som ble trukket dit av helseårsaker var naturvitenskapsmannen og forfatteren Richard Jefferies, som kom i 1885 og skrev noen av sine mest kjente essayer i byen.
I populærkulturen
Byen tjente som territorialt mål for den fiktive tittelen «hertug av Crowborough», framstilt av skuespilleren Charlie Cox i første episode av TV-dramaet Downton Abbey. Cox vokste opp i nærheten av byen.
Rikskammerretten
Den var en av få felles institusjoner i det gamle tyske rike. Alle rettsavgjørelser kunne bringes inn for rikskammerretten, såfremt territorialherren ikke besatt noe privilegium de non appellando eller de non evocando.
I 1772 var Johann Wolfgang von Goethe praktikant ved rikskammerretten i Wetzlar.
«Retten i Spir»
I norsk folkeminne fantes det lenge en forestilling om at saker som var tapt i den dansk-norske retten kunne innankes for den keiserlige «retten i Spir» eller «Spir-retten», det vil si rikskammerretten i Speyer. Knut Robberstad mener at denne tanken trolig er overtatt fra tyske bergmenn som kom til Norge fra 1500-tallet av, og som sto under den saksiske bergretten. Oscar Platou foreslår at forestillingen kan stamme fra hanseatene i Bergen, som levde under sin egen jurisdiksjon og som i siste instans måtte søkes for rikskammerretten. Som en tredje mulig kilde til forestillingen nevner Ludvig Aubert de mange tyske lensherrene i Norge på 1500-tallet og den sterke påvirkningen fra tysk rett i det dansk-norske rettsvesenet på denne tiden.
Hans Jacob Wille beskriver forestillingen i sin Beskrivelse over Sillejords Præstegield fra 1786: «Forresten spørge de, som have tabt deres Sager ved Høiesteret, om de ei kan indstævne Sagen for Spirretten [d.e.] Retten til Speir i Tydskland, hvor de mene, at 4 Konger og 9 Bisper præsidere.» Juristen Ludvig Aubert skal så sent som omkring 1860 ha hørt en bonde fra Gudbrandsdalen si at han ville appellere en sak han hadde tapt for Høyesterett til «retten i Spir». Aubert skriver: «Ja, hin Tids tro paa den keiserlige Domstols Overlegenhed er trængt saa dybt, at jeg endnu har hørt det Folkesagn i Gudbrandsdalen, at man kan indanke en Sag fra Kongen «til Keiseren» eller «Spiret» ([d.e.] Spiirretten)».
Norsk Tonekunstnersamfund
Norsk Tonekunstnersamfund (etablert 1912) er en norsk musikerorganisasjon som organiserer frilans kammermusikere og operasangere. Det ble etablert på initiativ av blant andre komponisten Johan Svendsen.
Det har i dag over 160 medlemmer, en del av disse er også medlem av Musikernes Fellesorganisasjon. Leder er Toril Carlsen (2012-). Tidligere var blant annet Alf Hurum leder (1923–24) og Ole Böhn (1988–2012). Komponistene brøt i 1917 ut, og dannet organisasjonen Norsk Komponistforening.
Æresmedlemmer omfatter Jean Sibelius, Henry Wood, Kirsten Flagstad, Klaus Egge, Odd Grüner-Hegge, Egil Nordsjø, Arild Sandvold, Øivin Fjeldstad, Robert Riefling, Robert Levin og Ingrid Bjoner, Aase Nordmo Løvberg, Knut Skram, Ole Bøhn og Einar Steen-Nøkleberg, Terje Boye Hansen og Liv Glaser.
Samfundet har flere stipendordninger. Det er med i paraplyorganisasjonen NORWACO og var en av stifterne av GRAMO.
Engelsviken
Engelsviken (av navnet Ingjald og vik) er et sted i Fredrikstad kommune i Østfold. Ved Engelsviken er det skjærgård.
Engelsviken er et gammelt lokalsamfunn bygget opp rundt fiskeindustrien. Her har flere rekefiskere sitt utgangspunkt. Havnen har slipp. Det finnes to restauranter, "Engelsviken Brygge" og "Engelsviken Matbar". "Engelsviken Brygge" er svært kjent for Brødrene Skogens fiskesuppe. Det er også en matbutikk tilgjenglig, "Nærbutikken", som er sesongåpent. Fiskebutikk, frisørsalong og campingplass er også tilgjengelig. Området har vært bygget ut med boliger. Om sommeren øker antallet beboere kraftig i Engelsviken da det er mange hytter og campingboere i området. Det bor ca 1000 mennesker i Engelsviken.
Etter SSBs tettstedsdefinisjon vokste Engelsviken sammen med Lervik i 2003.
Dundee
Dundee (Dùn Dèagh på skotsk gælisk) er Skottlands fjerde største by, og ligger på nordsiden av Firth of Tay. Byen er bygget på en basaltpropp av en utdødd vulkan (174 m), nå kalt Dundee Law.
I løpet av den yngste jernalderen var stedet en pictisk bosetning. I boken «History of the Scottish People» (1527) foreslår Hector Boece at det pictiske navnet var Alec-tum i betydningen «et vakkert sted». Dette navnet ble brukt sammen med det moderne så sent som til 1607, ifølge William Camden.
Tradisjonelt har Dundee ligget innenfor grevskapet Angus. Fra 1975 ble byen det administrative senter for regionen Tayside Region (og var selv administrert som en av distriktene av denne regionen). Siden avskaffelsen av distrikter i 1996 er City of Dundee (inkludert byen Broughty Ferry) blitt en enhetlig myndighet og derfor blitt Skottlands minste region.
Dundee feiret sitt 800-årsjubileum i 1991, og er kjent som «City of Discovery» til ære for skipet som tok Robert Falcon Scott til Antarktis på hans første ekspedisjon, RRS «Discovery». Fartøyet ble bygget i Dundee i 1901, og er i dag på utstilling i byen.
Den 5. mars 2004 fikk Dundee tilegnelsen «Fairtrade City»-status, altså rettferdig handelsby.
Historie
William I av Skottland tilkjente byen status av burgh ved kongelig brev i 1191. Hans bror David, 8. jarl av Huntingdon, sies å ha gitt byen navn, Dondum Dei (Guds gave) etter så vidt å ha berget livet på veg tilbake fra korstog. Dette er sannsynligvis bare populære forestillinger. Navnet kommer fra Dun Dèagh som betyr borgen på Tay. ‘Dun’ («borg») er et vanlig førsteledd i skotske stedsnavn, som f.eks. Dunfermline og Dunkeld.
Slagugle
Slagugle (Strix uralensis) er også stedvis kjent som uralugle (S. u. uralensis) og sichuanugle (S. u. davidi, blir av noen regnet som en selvstendig art, som i inndelingen under). Arten tilhører de såkalte skoguglene (Strigini) og har åtte eller ni underarter. Underarten S. u. liturata opptrer i Norge. Slagugla er en nær slektning av lappugla (S. nebulosa).
Beskrivelse
Arten har et bredt, rundt hode med distinkt grå ansiktsdisk, runde sorte øyne og gult nebb. Den er måler cirka 50–62 cm og kan minne om en stor kattugle, kjennes imidlertid lett på det bleke sløret rundt øynene. Hunnen blir størst og veier cirka 570–1 300 g, mens hannen gjerne veier omkring 500–950 g.
Fjærdrakten er i hovedsak grå og kamuflasjefarget. Lys grå til nærmest hvit i buken med ispedde mørke spetter og mørk spettet grå, grågrønn eller gråbrun på ryggsiden, litt etter underarten. De vestlige formene har lysere fjærdrakt enn de østlige, bortsett fra de tre japanske underartene.
Utbredelse
Arten er utbredt i det boreale barskogbeltet i Eurasia, fra Fennoskandia i vest og østover gjennom Sibir til Korea og Japan i øst. I vest flekkvis så langt sør som til Polen, Balkan og Karpatene. I Norge regnes arten som meget sjelden, og den hekker nesten bare i Hedmark.
Atferd
Arten er stedbunden og ofte stillesittende. Hannene og nesten alle hunnene holder seg gjerne i umiddelbar nærhet av en tidligere hekkeplass, selv til tider når mattilgangen er begrenset. Under spesielt tøffe vintre kan noen hunner gjøre korte trekk, typisk 100–150 km, og, dersom dem overlever, initiere et nytt territorium.
Slagugla jakter mest om natten og tar først og fremst små pattedyr i musefamilien, hamsterfamilien og ungdyr i hareslekten, men også noen fugler og av og til også noen amfibier, firfisler og insekter. Arten eter dessuten åtsel. I Finland består dietten av cirka 86 % pattedyr, hvorav de fleste tilhører slekten Microtus.
Slagugla er monogam og danner normalt livslange parforhold. Reiret legges gjerne til fuglekasser, gamle reder etter andre rovfugler eller i toppen av en råtten høystubber, men av og til også til hule trær og hulrom i klipper og bygninger. Hunnen legger som regel 2–4 egg, men 1–6 regnes som normalt. Eggene legges med et intervall på 1–3 dager. Hunnen ruger eggene i 28–34/35 dager, mens hun mates av hannen. Ungene forlater redet etter 35–40 dager og blir flygedyktige cirka 45 dager gamle. De blir imidlertid sammen med foreldrene i ytterligere 2–3 måneder. Formering skjer fra fuglene er omkring 3–4 år gamle. Arten er kjent for å være svært aggressiv ved reiret og kan med sine lange klør skade inntrengere alvorlig.
Ringmerkede individer bekrefter en levealder på 20 år, men noen lever nok lenger.
Rødlistevurdering
Utbredelse og økologi: Slagugle hekker i Norge regelmessig, men fåtallig i østlige skogsområder i Hedmark og Nord-Trøndelag. Arten har østlige deler av Norge som vestgrense for sin europeiske utbredelse. Den hekker helst i barskog, gjerne i mosaikk med store myrer. Føden består hovedsakelig av smågnagere. Slagugla er hovedsakelig standfugl.
Bestand og bestandsutvikling: Den norske hekkebestanden ble i 2015 anslått å være mellom 30 og 40 individer, og den ble da vurdert som økende. Etter 2005 har antall hekkefunn i tre smågnagerår vært 14, til forskjell fra maksimalt tre før dette. Økningen kan ha samme forklaring som lappuglenes ekspansjon, nemlig markmusenes gjeninntog i gnager­svingningene etter 2005, og i særdeleshet de tre siste gnagertoppårene 2011, 2014 og 2018.
Bestandsestimatet tilsier rødlistekategori kritisk truet CR etter kriteriet D1 (få reproduksjonsdyktige individ).
Påvirkninger: Bestanden påvirkes av svingninger i smågnagerbestanden. Mangel på reirplasser framheves som en negativ påvirkningsfaktor for slagugla i Sverige. Utplassering av hekkekasser har sannsynligvis hatt en viss positiv effekt på bestanden, i alle fall på å dokumentere hekkinger. Flatehogst rundt reirtreet blir framhevet som negativt.
Konklusjon: Slagugle vurderes til rødlistekategori kritisk truet CR, på bakgrunn av bestandsestimater
IUCN regner slagugla som en livskraftig art, men den står oppført på CITES liste II.
Rui de Figueiredo
Rui de Figueiredo kalt Lei Fede (født 16. august 1594 i Coruche nær Evora i Portugal, død 9. oktober 1642 i Kaifeng i Kina) var katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. Han ankom Macao i juni 1622 og virket som misjonær i Hangzhou, Ningbo, Kaifeng og i provinsen Huguang. Han døde i Kaifeng under beleiringen av byen i 1642.
1992 Galvarino
1992 Galvarino er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 18. juli 1968 av Carlos Torres og S. Cofre ved Cerro El Roble Astronomical Station i Chile.
Andrew Bonar Law
Andrew Bonar Law (født 16. september 1858 i Rexton, New Brunswick, død 30. oktober 1923 i London, England) var en konservativ britisk politiker og Storbritannias statsminister 1922–23. Han var den eneste britiske statsministeren som var født utenfor Storbritannia frem til Boris Johnson tiltrådte som statsminister.
Barndom og oppvekst
Skjønt han ble født i New Brunswick, som sønn av presbyteriansk prest, ble Bonar Law oppfostret av rike slektninger i Skottland. Han gjennomførte ikke noen universitetsstudier, men ble utdannet ved kostskolen Gilbertfield og Glasgow High School. i 1885 ble Law deleier av et jernsmieselskapet William Jacks&co i Glasgow.
Parlamentsmedlem
Bonar Law ble innvalgt i underhuset som konservativ representant for valgkretsen Glasgow Central i 1900. Han sluttet seg til partiets proteksjonistiske fløy, som ble ledet av Joseph Chamberlain, og etter at Chamberlain i 1906 trakk seg tilbake fra politikken av helsegrunner ble Law leder for denne fløy sammen med Chamberlains sønn, Austen Chamberlain.
I 1902 ble han understatssekretær i handelsdepartementet.