cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juan Gerardi
Biskop av Santa Cruz del Quiché
I 1980 var biskop Gerardi formann for Biskopskonferansen i Guatemala. Han tok åpent opp hendelsene 31. januar 1980, da en brann ved den spanske ambassade tok livet av 39 mennesker. Brannstifterne ble ofte formodet å være tilknyttet regjeringskretser. Samme år deltok han i en bispesynode avholdt i Vatikanet. Etter at det var over, ble han ulovlig nektet gjeninnreise til hjemlandet. Han reiste først til nabolandet El Salvador, der han ikke fikk rett til asyl. Han oppholdt seg derpå i Costa Rica og Mexico frfem til den guatemalanske militærhersker Fernando Romeo Lucas García ble styrtet i 1982.
Etter to år i eksil bestemte han seg for å trekke seg som biskop av Santa Cruz del Quiché og vendte ikke tilbake til bispedømmet sitt.
Hjelpebiskop i erkebispedømmet Guatemala
28. august 1984 ble han utnevnt til hjelpebiskop i erkebispedømmet Guatemala og til titulærbiskop av Guardialfiera av pave Johannes Paul II.
Den 24. april 1998 presenterte prosjektet resultatene av sitt arbeid og presenterte rapporten «Guatemala: Nunca más» (Aldri igjen).[1][2] Denne rapporten registrerte vitnesbyrd fra tusenvis av vitner og ofre for undertrykkelse og vold under borgerkrigen; de fleste forbrytelsene ble tilskrevet hæren og offentlig ansatte.
Den historiske omvurderingen som Gerardi og hans stab hadde påbegynt i REMHI-kommisjonen, dannet grunnlaget for arbeidet til den FN-sponsede sannhetskommisjonen (Historical Clarification Commission, CEH), som utførte sitt arbeid som en del av fredsprosessen som startet i 1996.
Mordet på biskop Gerardi
To dager etter at REMHI-rapporten ble presentert, ble biskop Gerardi drept den 26. april 1998 i garasjen til hjemmet sitt i Guatemala by. Drapsmennene brukte en betongplate for å knuse hodet hans. Han ble så vansiret av skadene at ansiktet hans ikke lenger var gjenkjennelig. og liket kunne bare kunne identifiseres ved hans bispering.
Ifølge Giancarlo Collet kan biskopens død forklares som en direkte konsekvens av hans arbeid «som talsmann for de fattiges rettigheter».
Etterspill
Den 8. juni 2001 ble tre hæroffiserer - oberst Byron Disrael Lima Estrada, kaptein Byron Lima Oliva (far og sønn) og José Obdulio Villanueva - dømt som gjerningsmenn og fikk hver 30 års fengsel. Oberst Lima Estrada hadde fått videreutdannelse og trening av amerikanske hær- og hemmelige tjenesteoffiserer ved den såkalte School of the Americas. Presten Mario Orantes ble av retten dømt til 20 års fengsel som medskyldig. Rettssaken skapte en presedens ved at det var første gang militært personell ble stilt for retten av en offentlig straffedomstol. De anket, og i mars 2005 reduserte anneninstansdomstolen dommene til far og sønn Lima til 20 år, men Orantes' dom forble uendret. Villanueva ble myrdet i fengselet før ankedommen ble kunngjort. I april 2007 stadfestet den konstitusjonelle domstol i Guatemala straffereduksjonen. Lima Oliva ble også myrdet i fengselet, i juli 2016.
Selv om forfatterne Maite Rico og Bertrand De La Grange i sin bok «¿Quién mató al Obispo?» (Hvem myrdet biskopen?) har hevdet at rettssaken var drevet av politiske motiver snarere enn målet om å avdekke sannheten om mordet på biskopen, fasthold retten at det var mål og nødvendighet for å finne den fulle sannhet var en etterforskning av alle kommandoledd.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Sigve Tjøtta (økonom)
Sigve Tjøtta (født 1956) er en norsk matematiker og samfunnsøkonom som er professor i økonomi ved Universitetet i Bergen. Han underviser blant annet i eksperimentell økonomi. Han har vært instituttstyrer ved institutt for økonomi.
Han er nevø av matematikeren Sigve Tjøtta og har selv hovedfag i matematikk.
Gwen Stefani
Gwen Renee Stefani (født 3. oktober 1969) er en amerikansk sanger og frontfigur i bandet No Doubt. Hun er også motedesigner og skuespiller. Hun begynte en solokarriere i 2004 med albumet Love Angel Music Baby. Stefani er kjent som en trendsetter, og hennes varemerker er rød leppestift og platinablondt hår. Hun lanserte også en kleskolleksjon i 2004 som heter L.A.M.B.
Kirsti Strøm Bull
Kirsti Strøm Bull (født 27. april 1945) er en norsk jurist og professor ved Universitetet i Oslo.
Bull tok sin juridiske doktorgrad i 1993, og ble professor ved det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo i 1997. Hun er ansatt som professor ved Institutt for privatrett ved Universitetet i Oslo og som professor II ved Samisk høgskole.
Gwen Stefani
Barndom og karrière
Stefani, broren Eric, og vennen John Spence grunnla No Doubt i 1986. Stefani ble gruppens vokalist etter at Spence begikk selvmord i desember 1987. I 1994 sluttet Eric som keyboardist i bandet for å begynne med animasjon i TV-serien Simpsons.
Kirsti Strøm Bull
Hun har spesielt arbeidet og publisert innenfor rettsfeltene familierett og samerett. Hun har også vært medlem av flere offentlige utvalg knyttet til samerett og medisinsk forskningsetikk. Blant annet ledet hun utvalget som la fram forslag til endringer i reindriftsloven (NOU 2001:35) og granskingskommisjonen om medisinsk forskning på mennesker uten dere samtykke (NOU 2003:33).
Gwen Stefani
Barndom og karrière
Bandets tredje album, Tragic Kingdom, tok tre år å fullføre og i denne perioden ble bandet nesten oppløst. Albumet ble gitt ut i 1995 og hadde en rekke hitlåter. Den første singelen var «Just a Girl». Mange av albumets sanger, som «Don't Speak» og «Spiderwebs», var inspirert av Stefanis åtte år lange forhold og påfølgende brudd med bandmedlemmet Tony Kanal. Etter suksessen med Tragic Kingdom, ble Stefani meget populær og gjenkjennelig; spenningen som dette medførte med de andre medlemmene av bandet ble illustrert i deres video for sangen «Don't Speak». Stefani gikk inn i en depresjon etter turnéen for Tragic Kingdom.
I 2001 ga No Doubt ut sitt toppselgende fjerde album, Rock Steady, som inneholdt sangene «Hey Baby».
Kirsti Strøm Bull
Bull ble innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi i 2008 og ble valgt til preses for 2013.
Hun er gift med jusprofessor Hans Jacob Bull.
Gwen Stefani
Barndom og karrière
Stefanis første soloalbum, Love. Angel. Music. Baby. ble gitt ut i USA 23. november 2004. Den solgte flere kopier i sin først uke enn noe No Doubt-album (350 000), og debuterte på 7.-plass på Billboard-listen. Albumet solgte til platina i USA etter fire uker. Den første singelen som ble utgitt, «What You Waiting For?», debuterte på 1.-plass på det australske ARIAs singeldiagram, på fjerdeplass i Storbritannia og nådde 47.-plass på amerikanske hitlister. Den andre singlelen var «Rich Girl», en duett med Eve (rapper), produsert av Dr. Dre. Det er delvis en coverlåt av sangen «If I Were A Rich Man» fra musikalen Spelemann på taket, med en dancehall-beat.
I 2006 ga hun ut sitt andre soloalbum, The Sweet Escape, til gode kritikker. I den første singelen, «Wind It Up», sampler hun en liten del av sangen «The Lonely Goated» fra musikalen Sound of Music. Albumet klatret til tredjeplass på Billboard-listen. Den andre singelen, «The Sweet Escape», hvor hun synger med Akon, hadde også gode salgstall. Senere samme år bekreftet hun at hun ville gå tilbake til No Doubt.
I 2004 lanserte Stefani kleskolleksjonen L.A.M.B. (Love. Angel. Music. Baby.). Hun bruker selv klær og tilbehør fra denne kolleksjonen. Nicky Hilton, Paris Hilton, Pamela Anderson, Carmen Electra, Nicole Richie, Jenny McCarthy, Alicia Keys og Halle Berry har også blitt sett med L.A.M.B. Jenter som imiterer Stefanis distinkte stil omtales gjerne som «Gwennabes» eller «Gwenabees».
Andre prosjekter
I 2004 lanserte Stefani kleskolleksjonen L.A.M.B. (Love. Angel. Music. Baby.). Hun bruker selv klær og tilbehør fra denne kolleksjonen. Kjendiser som Nicky Hilton, Paris Hilton, Pamela Anderson, Carmen Electra, Nicole Richie, Jenny McCarthy, Alicia Keys og Halle Berry har også blitt sett med L.A.M.B. Jenter som imiterer Stefanis distinkte stil omtales gjerne som «Gwennabes» eller «Gwenabees».
I 2004 hadde Stefani sin filmdebut i en liten rolle som Jean Harlow i Martin Scorseses film The Aviator. Samme året lånte hun også stemmen sin til tittelkarakteren i Malice, et PS2- og Xbox-videospill
Fra 2014 til 2017 var Gwen Stefani en del av dommerpanelet i "The Voice"
I 2018 er Gwen Stefani aktuell med egne, faste show i Las Vegas, ved Zappos Theatre.
Privatliv
Stefani møtte Bush-vokalisten Gavin Rossdale på en konsert med No Doubt i 1996. De giftet seg 14. september 2002 og har tre sønner, Kingston, Zuma og Apollo. Februar 2015 kom sjokket om at ektemann gjennom snart 13 år og sammen med i snart 20 år, har hatt et lengre forhold til barnas "Nanny" Det resulterte til det emosjonelle albumet, " This is what the truth feels like" Albumet handler ikke bare om smerte og svik, men også om den nye spirende kjærligheten til country sanger og The Voice kollega, Blake Shelton. De to opplevde omtrent samtidig samme type samlivskrise og støttet hverandre. "Misery", "Make me like you" og "Rare"er noen av sangene om Shelton. Stefani og Shelton har sammen skrevet og utgitt to duetter: "Why don't you go ahead and brake my hart" og "You make it feel like Christmas" Paret lever sammen og deler på å være i LA og på Sheltons farm i Oklahoma. Barna har fått et nært forhold til Shelton. Paret har også fått mange følgere på div nettmedia.
Catocyclotis
Catocyclotis er en slekt av dagsommerfugler som tilhører familien Riodinidae.
Utseende
Små til middelsstore (vingespenn 35-40 millimeter), brune sommerfugler. Bakvingen og bakhjørnet på forvingen er skinnende hvite eller gule.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika.
Dikaiarkhos
Dikaiarkhos fra Messene (gresk: Δικαίαρχος, Dikaiarkhos; også Dicaearchus, Dicearchus, Dicearch, Diceärchus og Diceärch; født rundt 350 i Messina, død rundt 285 f.Kr.) var en gresk kartograf, geograf, matematiker, forfatter og filosof innen den peripatetiske skolen.
Liv og virke
Dikaiarkhos var sønn av Pheidias og kom fra den greske byen Messene på Sicilia. Han studerte hos Aristoteles og Theofrast fra Eresos i deres filosofiskole, Peripatos ved Lykeion i Athen.
Dikaiarkhos beskjeftiget seg med konstruksjoner av hyperbler og parabler, og skrev om gresk filosofi, politikk, geografi og historie, blant annet skrev han den første kulturhistorien om Hellas, Bios Hellados («Livet i Hellas»). Han ga viktige bidrag til kartografien og var blant de første som benyttet geografiske koordinater. Psykologi og mantikk (spådomskunst) var andre interesseområder.
Millennium Stadium
Historie
Millennium Stadium ble bygget i 1999, på samme sted som den gamle nasjonale arenaen, i Cardiff Arms Park. En av grunnene til at det ble bygget var at Wales var vertskap for verdensmesterskapet i rugby union i 1999. Mange av kampene i denne turneringen ble spilt på banen, blant annet finalen.
Selve anlegget kostet eierne 126 millioner pund, noe som ble betraktet som rimelig. Pengene ble skaffet av private investorer, offentlige bevilgninger fra det nasjonale lotteriet i Storbritannia, salg av obligasjoner til supportere og lån.
Dikaiarkhos
Liv og virke
Bare noen fragmenter er bevart av Dikaiarkhos' skrifter. Av dem kan en avlede at han holdt seg til samme temakrets som Aristoteles, men likevel behandlet stoffet med stor grad av selvstendighet. Eksempelvis avviste han fullstendig de siste restene av Platons dualisme som Aristoteles beholdt i sin lære, og bestred eksistensen av en sjel uavhengig av legemet.
Millennium Stadium
Historie
Arenaen ble første gang brukt den 26. juni 1999 da Wales' rugbylag spilte mot Sør-Afrika. Kampen endte med 29-19 seier til Wales, og det var første gang de slo Sør-Afrika i rugby.
Den 30. juni 2015 bestemte UEFA at finalen i Mesterligaen 2016/2017 skal spilles på Millennium Stadium.
Dikaiarkhos
Liv og virke
Språkfilosofi og retorikk mangler i Dikaiarkhos' verkliste, og han er derfor framfor alt blitt oppfattet som geograf, kulturhistoriker og politisk forfatter.
En del av skriftene dediserte Dikaiarkhos til Theofrast, Aristoteles etterfølger som skolark i den peripatetiske skolen.
Millennium Stadium
Historie
Fra 2001 til 2006 var Millennium Stadium vertskap for følgende engelske fotballturneringer mens Wembley ble bygd om:
Det har blitt gjort forsøk på å få fotballaget Cardiff City til å bruke arenaen til sine hjemmekamper, men Cardiff City valgte å bygge et eget anlegg, Cardiff City Stadium.
Tor Einar Olaisen
Tor Einar Olaisen (født 1976) er en norsk forretningsmann og alternativ behandler. Han er mest kjent for sin deltakelse i pyramideselskapet World Games Inc. (WGI), som gikk overende i 2008. Ifølge egen profil på LinkedIn er Olaisen ekspert på blodanalyse og nettverksmarkedsføring, profesjonell foredragsholder, entreprenør og er opptatt av holistisk helsebehandling.
Bakgrunn og virke
Som ganske ung ble Olaisen rekruttert til nettverkssalg, og han hadde suksess i å verve medlemmer til selskapet Nature's Own. Selskapet vokste raskt i begynnelsen, men opplevde politisk motgang og negativ medieoppmerskomhet, noe som førte til at størsteparten av nettverket ble oppløst. I 2003 ble Olaisen av Tønsberg forliksråd dømt til å betale Bolkesjø Hotellene 214,401 kroner etter å ha stukket av fra en regning etter et rekrutteringsmøte for Nature's Own på hotellet.
Fra 2019 var Olaisen sentral i utbredelsen av konseptet Cash FX i Norge. I verving av medlemmer til Cash FX har Olaisen hevdet at de kan få en snittavkastning på fem til seks prosent per uke. Olaisen har avvist påstandene som knytter Cash FX til ulovlig pyramidespill og svindel.
Bedragerioffer
I 2009 kom det frem at Tor Einar Olaisen var blitt lurt til å investere penger gjennom Espen Linnerud med løfte om 100 ganger avkastning. Det var strukturelle spareprodukter og valutahandel som skulle gi den skyhøye avkastningen. Det hele viste seg å være en bløff, pengene ble ikke i realiteten ikke investert, men gikk til Linneruds private forbruk. Sammen med fem bekjente tapte Olaisen 1,4 millioner kroner på investeringsbedrageriet som totalt omfattet 27 millioner. Linnerud ble idømt fem års fengsel for sin rolle i dette.
Café Landtmann
Café Landtmann er en kafé og restaurant i Wien. Den ble etablert i 1873, og er et av de fremste eksemplene på klassiske wienerske kafeer.
Slavey
Slavey (også skrevet slave) er et innfødt folkeslag i Canada. De hører til dene-folkegruppen og bor hovedsakelig i området rundt Store Slavesjø i den sørlige delen av Nordvestterritoriene, men også i den nordøstre delen av Britisk Columbia og det nordvestre Alberta.
Navnet ble tidligere skrevet «slave» på engelsk, men ble endret for å unngå forvirring med det vanlige substantivet for slaveri. Navneforvirringen eksisterer dog fremdeles med hensyn til Store Slavesjø og elva Slave, hvor navnene er avledet av navnet på folkeslaget, men hvor stavemåten ikke er endret.
Vest-Tyskland under Vinter-OL 1984
Vest-Tyskland under Vinter-OL 1984. Åttifire sportsutøvere fra Vest-Tyskland, sekstini menn og femten kvinner, deltok i ti sporter under Vinter-OL 1984 i Sarajevo i Jugoslavia. De deltok i aking, alpint, bobsleigh, langrenn, kunstløp, skihopping, skøyter, ishockey, kombinert og skiskyting. Det var femte gang som Vest-Tyskland stilte med egen OL-tropp i et vinter-OL, første gang var under 1968 i Grenoble. Vest-Tyskland kom på åttendeplass med to gull-, en sølv- og en bronsemedalje. Skøyteløperen Monika Pflug var Vest-Tysklands flaggbærer under åpningsseremonien.
Luscosmodicini
Utbredelse
Arten lever i Sør-Amerika.
Eksterne lenker
Luscosmodicini Luscosmodicini
Klas Lestander
Klas Lestander (født 18. april 1931 i Arjeplog, død 13. januar 2023) var en svensk skiskytter. Han vant det første olympiske skiskytterrennet, da han gikk til topps på 20 km individuelt under OL 1960 i Squaw Valley. Han hadde bare den 25. beste langrennstiden av de 30 deltakerne, men takket være feilfri skyting (tjue av tjue blinker) gikk han altså helt til topps.
Det skulle ta hele 46 år før en svensk skiskytter igjen gikk til topps i en OL-øvelse i skiskyting. Anna Carin Olofsson-Zidek vant fellesstarten i OL 2006 i Torino og fire år senere gikk Björn Ferry fra Storuman til topps i herrenes jaktstart i Vancouver.
Året etter OL-seieren var Lestander med på det svenske laget som kom på tredjeplass på stafetten under verdensmesterskapet i svenske Umeå. Stafetten ble ikke offisiell VM-øvelse før i Garmisch-Partenkirchen 1966.
FIB
Forkortelsen FIB kan stå for:
The Convent
The Convent er embetsboligen til Gibraltars guvernør, siden 1728. Bygningen var opprinnelig et kloster for fransiskanere, bygget i 1531. Soldater fra Royal Gibraltar Regiment står vakt utenfor hovedporten noen dager i uken.
Det internasjonale bandyforbundet
Det internasjonale bandyforbundet (Federation International Bandy – FIB) ble stiftet 12. februar 1955 og er det styrende internasjonale organet for bandy. Forbundet arrangerer verdensmesterskap for herrer, damer og junior herrer. Hovedkvarteret til FIB ligger i Katrineholm i Sverige. Forbundets nåværende president er Boris Skrynnik fra Russland.
Historie
Det internasjonale bandyforbundet ble stiftet 12. februar 1955 i Stockholm av bandyforbundene i Finland, Norge, Sovjetunionen og Sverige. Svenske Gunnar Galin var forbundets første president. Ved stiftelsen ble nasjonene enige om et felles regelverk for idretten. Fram til dette hadde Russland/Sovjetunionen hatt regelverk som skilte seg fra reglene i de øvrige landene.
Forbundet het offisielt International Bandy Federation (IBF) fram til 2001, da det på oppfordring fra Den internasjonale olympiske komité (IOK) endret navn til det nåværende. Oppfordringen kom da bandyforbundet søkte om å bli medlem i IOK, siden forkortelsen IBF allerede var i bruk av Det internasjonale badmintonforbundet. FIB har vært medlem av Den internasjonale olympiske komité siden 2004, men bandy er ikke olympisk idrett.
Presidenter
Følgende personer har vært presidenter i Det internasjonale bandyforbundet:
The Trail of the Octopus
The Trail of the Octopus er en amerikansk stumfilm-føljetong fra 1919, regissert av Duke Worne. Føljetongen består av 15 kortfilmer.
Handling
Carter Holmes, en kriminolog, må hjelpe den kidnappede Ruth Stanhope med å finne de 9 dolkene som kan låse opp hemmeligheten bak det forbannede Djevelens varemerke!
Argulus africanus
Argulus africanus er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk. Arten ble beskrevet i 1900.
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Moradabad
Moradabad eller Muradabad (hindi:, urdu: ) er en by og kommune i distriktet med samme navn i den indiske delstaten Uttar Pradesh. Den ble grunnlagt i år 1625 av Rustam Khan, guvernøren av Katehr. Den mogulske prinsen Murad Baksh var navnegiveren, og gav byen navnet Moradabad. Byen er administrasjonssentrum i Moradabad distrikt. Ifølge den indiske regjeringen er Moradabad distrikt en av flere distriktet hvor det er muslimsk majoritet. Dette ble sagt på grunnlag av tall fra 2001-folketellingen, sosioøkonomiske indikatorer og grunnleggende fasilitetsindikatorer. Byen har en moské fra 1600-tallet.
Moradabad ligger 167 km øst for Indias hovedstad, New Delhi, på bredden av elven Ram Ganga (en sideelv til Ganges). Den ligger gjennomsnittlig 185 moh. Byen er et samferdsels- og handelssenter. NH 24 (National Highway 24) går gjennom byen. Denne hovedveien går mellom New Delhi og Lucknow. Moradabad er kjent for sin storartede eksport av messingprodukter til Nord-Amerika, Europa og resten av verden. Av den grunn blir byen ofte kalt Messingbyen eller Peetal Nagri (på det lokale språket). I tillegg tjener Moradabad godt på fremstilling av bomullsvarer, tepper, glassvarer, kniver og klokker. Byen utmerker seg ved å være den største eksportøren av husflid i landet. Den har nå nærmere en million innbyggere, som tilhører forskjellige etnisiteter og trosretninger.
Fra 1740 til 1773 var det rohillafolk (et pashtunfolk) som hadde herredømme over byen. I tiden fra 1801 frem til Indias uavhengighet i 1947 var Moradabad under britisk styre.
Byen er Indias største produsent av Bangel
Terje Mjåtveit
Terje Mjåtveit (født 9. desember 1953) var ordfører i Hå kommune i Rogaland fra 2003 til 2011. Mjåtveit representerer Nærbølista, som ble stiftet for å skille ut Nærbø som en egen kommune. Partiet var det størst partiet i Hå kommune både i 2007 og i 2011 med henholdsvis 33,9 prosent og 32.5 prosent av stemmene. Ved kommunestyrevalget i 2015 fikk Nærbølista 28 prosent av stemmene.
David Cotterill
David Rhys George Best Cotterill (født 4. desember 1987) er en walisisk fotballspiller som for tiden er klubbløs.
Landslaget
Han ble tatt ut i EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Egamnazar Akbarov
Egamnazar Akbarov (født 18. juli 1976) er en usbekisk judoka.
Han representerte Usbekistan under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i andre runde.
Leptotyphlus
Leptotyphlus er en slekt av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae). Denne gruppen er representert med tallrike arter i Mellom- og Sør-Europa, men finnes ikke nord for Østerrike.
Utseende
Bittesmå (0,8-2,1 millimeter), slanke, blekt fargede (gjerne rødlige) kortvinger. Disse billene bærer preg av sitt underjordiske levesett. Øyne og flygevinger mangler helt. Kroppen er lang og tynn, jevbred, hodet forholdsvis stort med korte antenner. Pronotum og dekkvinger er ganske små, bakkroppen lang og smal. Beina er korte.
Levevis
Disse billene lever dypt nede i jorda og kommer sjelden til overflaten. De fleste av de kjente artene lever i områder med middelhavsklima. Det har blitt spekulert i at årsaken til at gruppen mangler i Nord-Europa er at de ennå ikke har vandret inn etter siste istid, da disse billene trolig har ganske dårlig spredningsevne.
Utbredelse
Slekten har mange arter i det sørlige Europa.
Athenaios
Athenaios (gammelgresk Ἀθήναιος Nαυκράτιος – Athếnaios Naukratios, latin Athenaeus Naucratita), fra Naukratis i Egypt, var en gresk retoriker og grammatiker som var virksom på slutten av 100-tallet og begynnelsen av 200-tallet e.Kr. Lite er kjent om ham, bortsett fra det som kan trekkes ut fra hans litterære verker.
Athenaios selv uttaler at han var forfatter av en avhandling om tratta, en fisksort nevnt av forfatteren Arkippos og andre komedieforfattere, og en avhandling om de syriske kongenes historie. Begge verkene har gått tapt for ettertiden.
Et tredje verk, Deipnosophistæ, er derimot bevart. Tittelens mening er muligens middagsbordsfilosofier, og består av femten bøker. De første to bøkene, og deler av den tredje, elevte og femtende, er kun bevart i utdrag, men resten er bevart i sin helhet. Det er et stort verk av ulike former av informasjon, hovedsakelig til emner knyttet til bordet, men også bemerkninger om musikk, sanger, danser, leker, og kurtisaner. Verket består av mange sitater fra andre forfatteres verker som har gått tapt (og Athenaios’ verk har således verdi utover seg selv). Rundt 800 forfattere og 2500 enkeltstående skrifter eller verker blir referert av Athenaios og han skryter selv over å ha lest 800 komedieskuespill alene.
Opplegget i Deipnosophistæ er umåtelig besværlig og blir dårlig utført. Verket hevder å være en redegjørelse gitt av forfatteren til hans venn Timokrates ved en bankett holdt i huset til en Laurentius (eller Larentius), en lærd og en rik patron av kunsten. Det er således en dialog innenfor dialogen, lik Platons, men en samtale av utilstrekkelig lengde for å oppta flere dager (skjønt representert i å ha skjedd i løpet av en dag) og overbeviser ikke i en stil tilsvarende de korte samtalene tilsvarende Sokrates. Blant de 29 gjestene er Galen og Ulpianus, men de er alle sannsynligvis fiktive personligheter i fortellingen, og de øvrige har liten andel i samtalen. Om Ulpianus er identisk med den berømte juristen kan Deipnosophistæ ha blitt skrevet etter dennes død i 228, men juristen ble drept av pretorianergarden i motsetningen til den Ulpianus i Deipnosophistæ som dør en naturlig død.
Gjestene i henhold til de litterære tradisjoner, også i grammatikk og kritikk, var forventet å bringe med seg utdrag av poesi som blir lest høyt og diskutert ved bordet. Det hele er et klossete litterært virkemiddel for å framvise den varierte og omfattende lesningen til forfatteren selv. Som selvstendig verk er ikke Deipnosophistæ høyverdig, men som kilde til fragmenter av tapt informasjon er det uvurderlig. Uten verkene til Athenaios ville mye verdifull informasjon om antikken var manglende, og mange antikke greske forfattere ville ha vært ukjente. Bok XIII er i tillegg en viktig kilde for studier i seksualiteten i den klassiske og hellenistiske Hellas.
Den mest verdifulle samlingen i de senere år om Athenaios og Deipnosophistæ er Athenaeus and his world redigert av David Braund og John Wilkins, (2000). Boken er en samling av 41 essayer av litterære spesialister og historikere på ulike aspekter av verket.
Supernøkkel
I en relasjonsdatamodell er en supernøkkel en mengde av attributter som unikt identifiserer hver tuppel (sekvens av elementer) av en relasjon. Siden supernøkkelverdier er unike medfører det at tupler med samme supernøkkelverdi også må ha de samme ikke-nøkkel attributtverdiene. Altså er ikke-nøkkel-attributter funksjonelt avhengige av supernøkkelen.
Mengden av alle attributter er alltid en supernøkkel (den trivielle supernøkkelen). Tupler i en relasjon er per definisjon unike, med duplikater fjernet etter hver operasjon, slik at mengden av alle attributter alltid gir unike verdier for hver tuppel. En kandidatnøkkel (eller minimal supernøkkel) er en supernøkkel som ikke kan reduseres til en enklere supernøkkel ved å fjerne en attributt.
I for eksempel en ansattmodell med attributtene,  ,   og   så kan man (under forutsetning at  -ene er unike) si at   kombinert med noen eller alle av de andre attributtene unikt identifiserer tuplene i tabellen. Enhver kombinasjon, som eksempelvis { }, {, }, { ,  ,  } og så videre, er en supernøkkel. { } er en kandidatnøkkel, siden ingen delmengde av attributtene også er en supernøkkel. {, ,  ,  } er den trivielle supernøkkelen.
Dersom attributt-mengden K er en supernøkkel av relasjonen R vil det til enhver tid være slik at projeksjon av R over K har samme kardinalitet som R selv.
Eksempel
Først listes alle de mulige mengdene med attributter:
Deretter elimineres alle mengdene som ikke tilfredsstiller kravene for å gi en supernøkkel. For eksempel kan ikke {, } være en supernøkkel fordi det for disse attributtverdiene er et tilfelle (Edvard, Plantagenet) som gir to forskjellige tupler:
Til slutt etter eliminering sitter man igjen med de ulike mengdene av attributter som er de eneste mulige supernøklene i dette eksemplet:
I virkeligheten kan ikke supernøkler bestemmes bare ved å undersøke en begrenset mengde av tupler i en relasjon. En supernøkkel definerer en funksjonell avhengighet i en relasjonsmodell som gir en begrensning som må gjelde for alle mulige forekomster (instanser) av relasjoner av den gitte relasjonsmodellen (inkludert fremtidige).
Kvinneuniversitetet i Norden
Stiftelsen Kvinneuniversitetet i Norden er en norsk allmennyttig forskningsstiftelse tilknyttet Nord universitet. Den ble etablert i 2011 med støtte fra Kunnskapsdepartementet. Stiftelsen har som formål å drive forskning og formidling om kvinnespørsmål i et nordisk og internasjonalt perspektiv, med særlig vekt på vold mot kvinner, kvinner, arbeid, økonomi og lønn, og kvinnehelse. Styreleder er Margaret E. Hillestad.
Zinda
Zinda er en slekt av biller som lever av og på sopp. De hører til underfamilien dråpebiller (Scaphidiinae) i den artsrike familien kortvinger (Staphylinidae).
Kvinneuniversitetet i Norden
Stiftelsen ble etablert etter initiativ fra bl.a. Berit Ås, tidligere rektor ved Høgskolen i Nesna Arna Meisfjord, leder i JURK Gunhild Vehusheia og flere andre kvinnelige jurister, og med bistand fra Henning Jakhelln og Ingjald Ørbeck Sørheim. Den har fått finansiering av Kunnskapsdepartementet, Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, Justis- og beredskapsdepartementet og Nesna kommune, og etableringen blitt støttet av ordfører Marit Bye (Høyre). Kvinneuniversitetet i Norden har tilhold på nåværende Nord universitets campus i Nesna, og har en formell vertsinstitusjonsavtale med universitetet.
Zinda
Utseende
Små, ovale, svært blanke biller, brune eller svarte.
Kvinneuniversitetet i Norden
De tematiske satsingsområdene for stiftelsen er kvinner, arbeid, økonomi og lønn; vold mot kvinner og kvinnehelse med særlig vekt på reproduksjon. Kvinneuniversitetet i Norden har en tverrpolitisk plattform og jobber for å avskaffe all diskriminering av kvinner og fremme kvinners menneskerettigheter.
Zinda
Levevis
Disse billene er knyttet til sopp.
Kvinneuniversitetet i Norden
Stiftelsen driver forskning på kvinner og likestilling, har arrangert fagkonferanser i samarbeid med bl.a. Høgskolen i Telemark, Høgskolen i Nesna og de juridiske fakultetene ved Universitetet i Oslo og Lunds universitet, bl.a. med rettsteoretikeren Martha Fineman og forskere fra de nordiske landene, og tilbyr i samarbeid med Høgskolen i Nesna et akkreditert studium i vold mot kvinner. Stiftelsen arbeider også for å etablere et studium i feministisk økonomi.
Zinda
Utbredelse
Artene lever på Ny-Caledonia.
Kvinneuniversitetet i Norden
Historie
Berit Ås, Ragnhild Queseth Haarstad og ni andre kvinner grunnla Stiftelsen Kvinneuniversitetet, den første institusjonen av sitt slag, i 1983, som et tverrpolitisk initiativ støttet av alle de politiske partiene og med lokaler i Løten, for å «drive tverrfaglig forskning og undervisning om og for kvinner i alle aldre og med ulik utdanning». I 2008 ble tilskuddet for det opprinnelige Kvinneuniversitetet overført fra Kunnskapsdepartmentet til Barne- og likestillingsdepartementet, og det ble søkt om å endre vedtektene. Organisasjonen begynte samtidig å bruke navnet Likestillingssenteret utad og endret fokuset til å gjelde generelt antidiskrimineringsarbeid. Etter klage fra stifterne gav Stiftelsestilsynet avslag på søknad om å endre vedtektene og navnet i 2009, men til tross for avslaget fortsatte organisasjonen å opptre utad under det nye navnet og med endret fokus. Forsknings- og høyere utdanningsminister Tora Aasland uttalte i 2012 at «de opprinnelige stifterne av Kvinneuniversitetet ble utsatt for en urett da tilskuddet ble overført fra KD til BLD i 2008 og vedtektene ble forsøkt endret (søknaden om å endre vedtektene ble avslått av Stiftelsestilsynet i 2009). Som resultat av en lang prosess, ga KD og BLD støtte til etableringen av Kvinneuniversitetet Norden som en minnelig ordning og for å ivareta den opprinnelige stiftelsens intensjoner.»
Den daværende Høgskolen i Nesna, som senere ble fusjonert med Universitetet i Nordland til Nord universitet, inngikk i 2010 en intensjonsavtale om å være vertsinstitusjon for «en reetablering av Kvinneuniversitetet». Høgskolestyret uttalte at «å være vertsinstitusjon for en stiftelse som har særlig fokus mot kvinners behov for kunnskap, vil være i overensstemmelse med høgskolens oppgave med å heve kompetansenivået i samfunnet, og vil kunne være et godt bidrag til vårt øvrige arbeid».
Stiftelsen Kvinneuniversitetet i Norden ble formelt stiftet 11. januar 2011 i lokalene til KVIBALD (Avdeling for kvinnerett, barnerett, likestillings- og diskrimineringsrett) ved Det juridiske fakultet, UiO. Stiftelsen har tillatelse fra Kunnskapsdepartementet til å bruke betegnelsen universitet i navnet. Stiftelsen «viderefører arbeidet etter det tidligere norske kvinneuniversitetets vedtekter og har som målsetting å 'etablere læresteder som bygger på hevdvundne feministiske verdier og feministisk pedagogikk'.» 15. oktober samme år ble kvinneuniversitetets råd etablert under et seminar på Rosenlund, de gamle lokalene til det første kvinneuniversitetet; rådet har representanter fra Danmark, Finland, Island, Litauen, Norge og Sverige, og ledes av dr. philos. Dagrunn Grønbech. 29. oktober samme år ble organisasjonen etablert i Sverige under et seminar i samarbeid med Arbetarnas bildningsförbund. Tidligere Europaparlamentariker for Socialdemokraterna Maj Britt Theorin ble valgt til leder av fagutviklingsgruppen «Vold mot kvinner». Kvinneuniversitetet i Norden tilbyr fra høsten 2013 også et akkreditert studium i vold mot kvinner i samarbeid med Nord universitet.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig bestod av om lag 102 000 krigsfanger, tvangsarbeidere og sivile - som ble transportert til Norge av den tyske krigsmakten under 2. verdenskrig. De bygde festningsanlegg, aluminiumsverk, veier og jernbaner; de arbeidet med vedhogging og i fiskeindustrien. Mange døde av sykdom eller underernæring eller de ble drept. Mange ble henrettet for bagateller. Et stort antall døde i to katastrofale skipsforlis, forårsaket av allierte flyangrep.
Dette er et faktum: Antallet døde sovjetiske tvangsarbeidere på norsk jord er langt større enn det totale tap av norske liv, ute og hjemme, sivile og militære, til sammen.
De ble kalt russerfanger av nordmenn under krigen, slik betegnes de fremdeles av enkelte. Men de var fra Sovjetunionen og representerte minst 16 av de sovjetiske republikkene og autonome republikker. Den korrekte betegnelsen er sovjetiske krigsfanger.
Det store flertall var soldatkrigsfanger, men noen var sivile; 7 000 såkalte østarbeidere ble sendt til Norge. De fleste var menn, men 1 800 østarbeidere var kvinner og barn.
Om lag 13 700 av de sovjetiske fangene døde og ble gravlagt i Norge.
Sett på bakgrunn av disse tørre fakta er det påfallende hvor lite norske historikere har skrevet om de sovjetiske fangene de første 50 år etter krigen. En yngre historiker som hevder dette er Ole-Jacob Abraham.
Krigsfangene
Tyske myndigheters bruk av krigsfanger som tvangsarbeidere under 2.verdenskrig er et stort og viktig tema, og historikernes undersøkelser er bare såvidt begynt. Vi vet nå at mer enn 7 millioner militære krigsfanger fra alle de allierte nasjoner ble brukt som tvangsarbeidere i bygging av fangeleirer, veier, jernbaner og i gruvevirksomhet, tømmerhogst, jordbruk og industri. Forskningen på dette temaet tok først (1980-tallet) utgangspunkt i kravene om erstatning fra de berørte, deretter mer detaljert om de ulike aktørenes roller og betydningen for krigens gang. Wehrmachts soldater og offiserer var ikke alltid korrekte profesjonelle soldater, dette viste seg særlig på Østfronten; de var grundig indoktrinert av nazi-propagandaens raseteorier. Ikke bare jødene, men også slaviske folkeslag ble plassert i kategorien «Untermenschen». Dette fikk stor betydning for kampene på østfronten, som fra tysk side var en utslettelseskrig. Vanlig militære prinsipper og praksis ble lagt til side. Av betydning var det også at Sovjetunionen ikke hadde ratifisert Genève-konvensjonen; det betød at sovjetiske soldater sto uten formelle rettigheter som krigsfanger.
Nazi-Tyskland angrep Sovjetunionen 22. juni 1941. Tyske tropper gjorde raske framstøt mot øst, og sovjetiske styrker ble lett omringet i knipetangsmanøvere. Det ble på kort tid tatt store mengder sovjetiske krigsfanger.
Nazistenes mål med invasjonen var ikke bare militær seier over motstanderen. Sovjetunionen skulle tilintetgjøres, områdene i øst skulle utnyttes, utbyttes og koloniseres. Innbyggerne i øst, de slaviske folk, var ansett som en "mindreværdig" rase og skulle utryddes. De var i beste fall tiltenkt en rolle som rettsløse slavearbeidere. I løpet av hele krigen ble 5,7 millioner sovjetiske soldater tatt til fange. Da krigen var over, fire år seinere, var 3,3 millioner av disse døde.
Partifunksjonærer, ledende personligheter, jøder og asiater skulle skilles ut fra de andre fangene, sendes i konsentrasjonsleirer og drepes. Men drapene på krigsfanger var ikke begrenset til dette. I 1941 og -42 var regelen den at sovjetiske krigsfanger skulle henrettes. Det ble utført massehenrettelser med nakkeskudd og slaktekniv. Mange var også offer for eksperimenter med gass som drapsvåpen.
Argulus angusticeps
Argulus angusticeps er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk. Arten ble beskrevet i 1913.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Krigsfangene
De 10 000 sovjetiske krigsfangene som bygde IG Farbens industrianlegg i  Monowitz fra 1941 og utover var de første som ble tatt livet av med gassen Zyklon B – som det første forsøk på industriell henrettelse av store mengder mennesker.
Argulus angusticeps
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Darvis Patton
Darvis Patton (født 4. desember 1977) er en amerikansk friidrettsutøver som konkurrerer i sprint.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Krigsfangene
Først i 1942–1943 ble krigsfangene i større grad satt i tvangsarbeid. Selv om de ble behandlet dårlig ga det faktisk større muligheter til å overleve.
Darvis Patton
Patton startet sin karriere som lengdehopper, og har hoppet 8,12 meter. Ved VM 2003 deltok han på 200 meter, der han vant sølv, slått med et hundredel av landsmannen John Capel. Han deltok også på det amerikanske stafettlaget som vant gull på 4 x 100 meter stafett.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Overløpere
Mange soldater i den røde hær støttet ikke landets kommunistregime. Disse kunne la seg overtale til å kjempe mot Sovjetunionen. Slike overløpere begynte nazistene å eksperimentere med. I 1942 ble det dannet en tyskvennlig russisk frigjøringshær som skulle delta i nedkjempelsen av sovjetregiment, ledet av Andrej Andrejevitsj Vlasov. I løpet av krigen ble over en million krigsfanger vervet til tysk tjeneste. Også i Norge drev Vlasovs offiserer en vervekampanje for å hente krigsfanger ut av leirene og sende dem til Østfronten i tysk uniform.
Darvis Patton
Patton deltok ved Sommer-OL 2004, der han i forsøket løp for det amerikanske stafettlaget som senere vant sølv på 4 x 100 meter. Neste mesterskap for Patton ble VM 2007, der han bare deltok i stafetten på 4 x 100 meter, der det igjen ble gull.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Tvangsarbeidere i Norge, antall og kategorier
Hvor mange var de sovjetiske fangene? De tyske fangearkivene ble overlatt til Sovjetunionen, og forskning i Russland viser at 84 775 sovjetiske fanger ble repatriert i 1945. Av disse var 77 812 krigsfanger. Krigsgravtjenesten har registrert 12 678 sovjetiske krigsgraver i Norge. Antallet sivile tvangsarbeidere som ble hjemsendt var 6 963. Det totale antall sovjetiske tvangsarbeidere var større enn 99 443. En regner i dag med at fra august 1941 til 1944 ble det sendt 95 000 sovjetiske krigsfanger og 7 000 sivile sovjetborgere til Norge.
Tyskerne sendte også krigsfanger og sivile tvangsarbeidere fra andre land enn Sovjetunionen til Norge. De som ble behandlet mest brutalt var jugoslavene. 4 113 jugoslaver, de fleste serbere, ble ikke betraktet som krigsfanger; de var partisaner. 2 360 av dem døde og dødsprosenten var 57. De var politiske fanger under SS til 1943 da Wehrmacht overtok. Jugoslavene var sendt til Norge for å tilintetgjøres.
Darvis Patton
Patton kvalifiserte seg til Sommer-OL 2008 gjennom å løpe på 9,89 i de amerikanske uttakningene før OL på 100 meter. I Beijing endte han sist i finalen på 100 meter.
Sovjetiske fanger i Norge under andre verdenskrig
Tvangsarbeidere i Norge, antall og kategorier
Det var ca. 9 100 polakker i Norge, og av disse var 1 700 krigsfanger og 7 400 sivile tvangsarbeidere. I tillegg var det sivile tvangsarbeidere fra mange land i Europa, blant annet var det 2 200 franske borgere blant dem.
Fangeleirene i Norge
Tvangsarbeiderne ble satt i arbeid for å bygge riksvei 50 (i dag E6), Nordlandsbanen og Polarbanen, flyplasser, festningsanlegg, gruvearbeid, bygging av aluminiumsverk og i fiskeindustrien. Arbeidene var i stor grad organisert innen Organisasjon Todt.
Det ble transportert fanger til Norge både fra nordfronten og fra polske havner. Allerede 4. august 1941 kunne de første sovjetiske fangene observeres i Kirkenes. Noen dager senere var to skip på vei fra Stettin til Nord-Norge, hver med 800 fanger ombord. De ble sendt til Narvik for å bygge vei, og til arbeid på AS Nordags bedrift i Glomfjord, der det skulle produseres aluminium for tysk krigsindustri.
Det ble opprettet fire store hovedleirer (Stalag) for de sovjetiske fangene: På Jørstadmoen ved Lillehammer, på Sagen ved Alta (i 1944 flyttet til Beisfjord ved Narvik), i Drevja på Oppdal og på Elvenes ved Kirkenes. Fangene ble plassert i 500 ulike leirer, fra Kristiansand i sør til Kirkenes i nord. Ved krigens slutt var det 284 leirer i tillegg til de fire hovedleirene. Omkring 75 000 av fangene var plassert fra Nord-Trøndelag og nordover. Det var 30 000 i Nordland, der store vei- og jernbaneprosjekter var satt i gang. Det var også her forholdene var dårligst, og dødeligheten størst.
I brakkene lå fangene i køyesenger uten madrasser, tre og tre i høyden. Omkring leirene var det flere lags piggtrådgjerder. Det var også vakttårn med lyskastere.
Kontakten med nordmenn
All kontakt mellom sivile nordmenn og de sovjetiske fangene var forbudt, ifølge en forordning utstedt av Josef Terboven fra september 1941. Kontakt med fanger ble straffet med fengsel, bøter eller tukthus.
Det kom aldri noe opprop fra Hjemmfronten eller regjeringen i London om å hjelpe de sovjetiske krigsfangene. Likevel fikk de hjelp av det norske folk. Denne hjelpen var basert på enkle menneskelige reaksjoner fra dagliglivet. Når mennesker var i så stor nød som de sovjetiske krigsfangene sto mange opp for å hjelpe. I lokalsamfunn der det var fangeleirer så lokalbefolkningen fangene mer eller mindre daglig. De marsjerte ut fra leirene om morgenen til en arbeidsplass og tilbake på ettermiddagen. Noe av kontakten foregikk også gjennom piggtrådgjerdene.
De tyske vaktene hadde Terbovens forordning å forholde seg til, men valgte oftest å se bort om de oppdaget at de sovjetiske fangene fikk mat fra nordmenn. Tyskerne hadde også noen svake punkter, og disse benyttet norske hjelpere seg av. Det var ofte barn som fikk i oppgave å formidle matpakkene til de russiske fangene. Tyske soldater var svake for norske barn. Matpakkene ble ofte gjemt der de visste fangene ville finne dem.
Ufarlig var det ikke for nordmenn å ha kontakt med de sovjetiske fangene. Det hendte at norske hjelpere ble skutt av tyske vakter. 19. mai 1943 ble Karl Johan Lindstrand fra Lyngdal i Vest-Agder skutt bakfra av en tysk vakt da han ville hilse på fange som var i arbeid. Lindstrand drev kafe og snakket med alle, både tyskere og fangene fra Sovjetunionen. Den tyske ledelsen i Lyngdal likte ikke denne episoden, men den involverte vaktsoldaten ble unnskyldt med at han kom rett fra Østfronten.
Kontakten med nordmenn kunne utvikle seg til kjærlighet. Det mest kjente forholdet er Gunvor Galtung Haavik, som forelsket seg i en fem år yngre østarbeider, Vladimir Kozlov fra Leningrad. Hun var ti år tidligere blitt betatt av russisk kultur, musikk og litteratur. Kozlov arbeidet på en fiskehermetikkfabrikk i Bodø da han havnet på sykehus og traff sykepleiersken Gunvor som kunne russisk – et intenst kjærlighetsforhold oppsto. Kozlov rømte og kom seg tilbake til Sovjetunionen. I 1945 ble Gunvor tolk for en alliert offiser med ansvar for de 40 000 krigsfangene i Nordland. Seinere fikk hun arbeid som sekretær ved den norske ambassade i Moskva og kunne reiste til Leningrad og gjenfinne sin Vladimir. Et slikt forhold visste KGB å utnytte; Gunvor underskrev i 1950 en agenterklæring, og dom for hennes spionasje falt i Oslo byrett sommeren 1978. Da var hun allerede død.
Rømming
Straffen for å rømme fra fangeleirene var døden. Mange sovjetiske fanger ble skutt under rømningsforsøk, eller de ble pågrepet, dømt til døden og henrettet. En antar at mellom 1500 og 2000 sovjetiske fanger rømte fra leirer i Norge og Finland til Sverige.
En vellykket rømning krevde forberedelser, flaks og i mange tilfeller hjelp. For leirene i Nordland var avstanden til Sverige kort, men fra Vestlandet var det lang vei gjennom ukjent terreng. Hjelpen kunne bestå i husly, mat, klær og egnet fottøy og ikke minst veiledning i å finne fram. Men å gi seg til kjenne for fremmede hadde stor risiko; en kunne støte på angivere.
I Sverige ble det opprettet leirer for rømte tvangsarbeidere fra Norge og Finland. Den første åpnet på Baggå herregård i Skinnskatteberg i mai 1942. Etterhvert ble det seks slike leirer i Sverige. Den sovjetiske legasjonen i Sverige hadde en viss kontroll med hva som foregikk i disse leirene, og de hadde et mål om at beboerne ikke skulle bli påvirket gjennom kontakt med svensker. Legasjonen oppfordret bl.a. til angiveri. De rømte fangene kunne gjøre sine antagelser om hvilken mottakelse de ville få i hjemlandet. Noen valgte derfor å forlate disse leirene og bli i Sverige.
Okkupasjonsmakten lette intenst etter rømte fanger. De annonserte i lokalavisene og lokket med belønning for opplysninger og truet med straff for å hjelpe rømlinger.
I en annonse i Østlandsposten i februar 1942 fortelles at en flyktet russisk krigsfange befinner seg et sted ved Helgeroa. Videre heter det bl.a. "Opplysninger som fører til pågripelse av den flyktede vil bli belønnet med 20 flasker brennevin eller 500 kroner. Derimot vil understøttelse og fluktbegunstigelse bli straffet md døden. Opplysninger kan gis til tyske militærmyndigheter..."