cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tysk litteratur
Symbolisme
I det klassisk moderne oppnådde begrepet «avantgarde» en spesiell viktighet. Denne epoken tok til ved slutten av 1800-tallet med den franske symbolismen, med diktere som Stéphane Mallarmé, Charles Baudelaire og Arthur Rimbaud. De viktigste representantene for den tyske symbolismen er Stefan George, Hugo von Hofmannsthal og Rainer Maria Rilke. Symbolismens program er noe helt annet en den omtrent samtidige naturalismens, som er beskrevet over. Den symbolistiske lyrikken er elitistisk og legger stor vekt på skjønnhet og form. En beslektet kunstretning er jugendstilen, mens epoken kalles fin de siècle.
De tyske litteratursentrene var Berlin og Wien; derfor bruker man ofte betegnelsene Berliner Moderne og Wiener Moderne. Dette fikk imidlertid en brå slutt ved utbruddet av første verdenskrig.
Moderne epikk
Parallelt med disse strømningene som var rettet mot tradisjonen oppsto prosaverker som grep tilbake til og videreutviklet gamle former. Her kan man nevne Rainer Maria Rilke med hans roman Malte Laurids Brigges opptegnelser (1910), Heinrich Mann, Thomas Mann, Hermann Broch, Robert Musil, Franz Kafka og Hermann Hesse.
Heimatkunst
Heimatkunst (på norsk brukes ofte det nynorske ordet «heimstaddikting») var en litterær strømning i det tyskspråklige området fra omkring 1890 til 1910. Den oppsto i umiddelbar nærhet til naturalismen. Hovedtalsmannen for denne nye bevegelsen ble forfatteren og litteraturhistorikeren Adolf Bartels, som i en artikkel i tidsskriftet Der Kunstwart fra 1898 første gang anvendte begrepet Heimatkunst. Sammen med Friedrich Lienhard spredte han sitt syn i det kortlivede berlinertidsskriftet Heimat.
Den nye retningen skulle vende seg bort fra storbyens temaer, mot hjemstedet og folkeligheten. Med det vidtfavnende begrepet Heimat («hjemsted») mente man ikke bare livet på landet, men også i byen, siden også en by kan være et hjemsted. I likhet med naturalismen skulle den ikke bare vise sin kjærlighet til, men også rette kritikk mot hjemstedet, skjønt dette gjennomgående ikke lyktes. Med sin konservative, antimodernistiske grunnholdning var denne retningen en forløper for den nasjonalsosialistiske Blut und Boden-diktningen.
Ekspresjonismen (ca. 1910–1920) og avantgarde
Ekspresjonismen anses som Tysklands siste store litterære strømning. Som symbolismen var den en avantgardistisk strømning. Som antennelsesgnisten for den ekspresjonistiske lyrikken anses Jakob von Hoddis' dikt «Weltende» fra 1911. Gottfried Benn, som akkurat avsluttet sine legestudier, vakte oppmerksomhet med den lille samlingen Morgue, som inneholdt dikt i prosavers om emner som aldri før hadde blitt bragt på bane (som likhus, fødsler og prostitusjon).
Andre ekspresjonistiske forfattere var Alfred Döblin, Albert Ehrenstein, Carl Einstein, Salomo Friedlaender, Walter Hasenclever, Georg Heym, Heinrich Eduard Jacob, Ludwig Rubiner, Else Lasker-Schüler, August Stramm, Ernst Toller, Georg Trakl og Alfred Wolfenstein.
Neue Sachlichkeit (Ny saklighet)
Etter ekspresjonismen satte en mer nøkternt-realistisk holdning inn, kjent som Neue Sachlichkeit (ny saklighet). Innenfor dramatikken kan man nevne Ödön von Horvath, Bertolt Brecht og regissøren Erwin Piscator, innenfor epikken blant andre Erich Kästner, Anna Seghers, Erich Maria Remarque og Arnold Zweig, samt Marieluise Fleißer, Irmgard Keun eller Gabriele Tergit.
Nasjonalsosialisme og eksillitteratur
30. januar 1933 tok nasjonalsosialistene med den opprinnelige østerrikske Adolf Hitler makten i Tyskland. Alt samme år ble det holdt offentlige bokbål. Uavhengig litteratur og litteraturkritikk var ikke lenger mulig. For republikken Østerrike inntraff dette først med Anschluss i 1938, da det ble holdt bokbrenninger også her. Regimet krevde Blut und Boden-diktning, ellers oppsto bare underholdningslitteratur mer eller mindre fri for ideologi. Kjente regimekritikere kunne vente døden, hvis de ikke gikk i eksil; en slik skjebne fant Jakob van Hoddis og Carl von Ossietzky. Enkelte forfattere forble i landet, skjønt de sto i opposisjon til nasjonalsosialismen; de regnes til den såkalte «indre emigrasjon». De var nødt til å tie, og skrev for skrivebordsskuffen eller om upolitiske emner, derfor er det ofte vanskelig å trekke linjen mellom dem og de upolitiske forfatterne. Kjente navn blant dem som ble tilbake er Gottfried Benn, Ernst Jünger, Erich Kästner, Gerhart Hauptmann, Hermito von Doderer og Wolfgang Koeppen.
1500 berømte forfattere gikk i eksil, og flere begikk selvmord (Stefan Zweig, Kurt Tucholsky). Det oppsto sentra for den tyske eksillitteraturen i flere land, også i den tyskspråklige delen av Sveits, som var viktig særlig for teaterforfatterne. På grunn av den store mengden forfattere kan man knapt tale om en tematisk eller stilistisk enhetlig eksillitteratur. Blant forfatterne som forble produktive også i eksil kan nevnes Thomas og Heinrich Mann, Bertolt Brecht, Anna Seghers, Franz Werfel og Hermann Broch. Andre, som Alfred Döblin, Heinrich Eduard Jacob eller Joseph Roth fant seg bare med møye eller slett ikke til rette. Etter krigen forble de til dels i utlandet, mens noen vendte tilbake. Etter at Elias Canetti som følge av Anschluss hadde utvandret fra Wien til London, fikk han Nobelprisen i litteratur som britisk statsborger.
Etterkrigstid 1945-1989
Etter slutten av andre verdenskrig talte man om et litterært nullpunkt. Litteraturen kjent som Trümmerliteratur («ruinlitteratur») beskrev en verden som hadde brutt sammen, men snart besinnet man seg for å ta igjen den forsømte utviklingen i verdenslitteraturen. Den såkalte Wiener Gruppe praktiserte innovative lyrikkformer, og i Vest-Tyskland oppsto Gruppe 47, hvis løst sammenknyttede medlemmer var toneangivende i etterkrigslitteraturen.
Ved opprettelsen av nye tyske stater oppsto det forskjellige betingelser for litteraturen. I det følgende blir litteraturen i Vest-Tyskland, Øst-Tyskland, Østerrike og Sveits beskrevet hver for seg, men forskjellene bør ikke overvurderes, for det dreide seg fremdeles om et felles språk og, med unntak av Øst-Tyskland, om et felles marked.
Etter Murens fall og den påfølgende samlingen av Tyskland i 1989, er dette skillet opphørt.
Vest-Tyskland
Umiddelbart etter 1945 skildret man krigens gru og de hjemvendtes situasjon. En nyoppdaget form var novellen, representert ved f. eks. Heinrich Böll. Etter at det tyske Wirtschaftswunder hadde satt inn, konsentrerte man seg om nåtiden, slik som i romanene av Wolfgang Koeppen, Siegfried Lenz, Christine Brückner og Martin Walser. Günter Grass skrev Blikktrommen, en pikareskroman, som behandlet Tysklands nyere historie og ble internasjonalt berømt. I 1999 fikk Grass Nobelprisen i litteratur. En viktig lyriker var Günter Erich, som også skrev hørespill, en meget populær sjanger på den tiden. Konkret poesi ble skrevet av blant andre Helmut Heißenbüttel.
Blant forfattere vanskelig kan innordnes under en bestemt retning, finner man Uwe Johnson, Ror Wolf, preget av den såkalte Nouveau roman, og Arno Schmidt, som likte å eksperimentere. Wolfgang Hildesheimer skrev absurde drama i en tid da teaterlandskapet ennå var preget av Bertolt Brecht.
Med Vietnamkrigen og sekstiåtterne slo man inn på det politiske diktet (Hans Magnus Enzensberger, Erich Fried) og det politiske dramaet (Peter Weiss, Rolf Hochhuth). En motsatt tendens var den såkalte Neue Subjektivität («ny subjektivitet»), som befattet seg med private tema (bl. a. Jürgen Theobaldy). En fremstående pop- og undergrunnslyriker fra 1960- og -70-tallen var Rolf Dieter Brinkmann.
På 1980-tallet trådte Botho Strauß (drama), Ulla Hahn og senere Durs Grünbein (lyrikk) frem.
Øst-Tyskland
«Østtysk litteratur» omfatter både litteratur fra DDR og fra tiden som sovjetisk okkupasjonssone 1945–1949. Litteraturen i 45–49 er sterkt preget av sosialistisk realisme og kontrollert av den kommunistiske regjeringen. Litteraturen fra det senere DDR ble i årevis etterpå avvist som «Gutt møter Traktor-litteratur», men den er likevel en av de mest pålitelige kildene til forståelse av det tidlige DDR. Georg Lukács hadde sterk innflytelse på den østtyske litteratur. Hans teorier fungerte som en bro mellom den nødvendige uavhengige kreativiteten til forfatteren og teorien om sosialistisk realisme som var dominerende i Sovjetunionen. Dette banet vei for en østtysk litteratur som var mer uavhengig og original enn i Sovjetunionen.
I Vest-Tyskland ble 1945 generelt ansett som «År Null», en frase som var ment å definere en ny begynnelse etter at nazismens grusomheter, men som også kunne antyde at det var best å glemme det som hadde skjedd. I motsetning til dette mente regimet i den sovjetiske okkupasjonsonen og DDR, at kulturen deres sprang ut av en kommunistisk antifascistisk tradisjon samtidig som den hadde forfedre i den liberale humanistiske kulturelle arv fra 1700- og 1800-tallet. Dette førte til en kombinasjon av eldre borgerlig litterær og nåtidig marxistisk litterær innflytelse.
Litteraturen i perioden 1945–1949 var først og fremst antifascistisk, og ble først skrevet av flyktninger fra det nazistiske Tyskland. Den typiske biografi for en slik forfatter bestod av en aktiv interesse i forsvar av Weimarrepublikken og demokratisk makt mot statsautoritet, fulgt av eksil under nazismen og deretter returnering til den sovjetiske okkupasjonssonen for å støtte opp under utviklingen av en antifascistisk-demokratisk reform gjennom sin litteratur.
Mellom 1949 og 1961
Litteraturen og andre kunstformer ble en offisiell del av regjeringens planlegging. Kultur og kunst skulle reflektere sosialismens idealer og verdier og fungere som midler i utdannelsen av massene (sosialistisk realisme). Det ble satt opp særlig avdelinger i statsapparatet, som Amts für Literatur und Verlagswesen (Kontor for litteratur og forlag) og Staatlichen Kommission für Kunstangelegenheiten (Statlig kunstkommisjon). Litteraturen på 1950-tallet tok for seg emner som industrietablering og mønsterarbeidere, og ble kalt Aufbau (oppbygning, konstruksjon).
Etter Berlinmuren
Etter at Berlinmuren ble bygget i 1961 hersket i årene frem til 1965 en liberal kultur- og ungdomspolitikk. SED-ledelsen lovet ungdommen i sitt Jugendkommunique i 1963 mer selvstendighet og medbestemmelsesrett. På samme tid kunne kritiske musikere og intellektuelle igjen opptre offentlig, som Wolf Biermann som etter lang tid i stillhet igjen fikk gi konserter. I det litterære felt gjaldt dette også. Bitterfelder-konferansen i 1959 (som var ment å styrke DDR-litteraturen og gjøre den til en nasjonal litteratur) sammen med det faktum at etter Berlinmurens oppbygging var DDR helt stengt, gav grunnlag for en ny dreining i litteraturen. Brigitte Reimanns Ankunft im Alltag fra 1961 og Christa Wolfs Der geteilte Himmel er typiske eksempler. I disse verkene finner man unge intellektuelle mennesker som mest er opptatt av å bevare og forsvare seg selv. Det er på samme tid en økende tendens til å bruke kvinnelige hovedfigurer.
Fra 1965 til 1971
Fra 1965 ble det igjen gjennomført restriksjoner i kulturpolitikken. Regimekritikeren Robert Havemann ble i 1963 stengt ute fra universitetenes partiledelse og ble i 1964 ekskludert fra partiet. I november 1965 krevde Erich Honecker, daværende Sekretær for det nasjonale forsvarsråd, på det 11. plenum i SEDs sentrakomitee at «lerretet skulle gjøres rent» og han advarte mot skadelige tendenser, skeptisisme og umoral. Litteraturen som hadde blomstret opp i første halvdel av 1960-tallet, fikk et skudd for baugen.
Honecker kommer til makten
Walter Ulbrichts avgang i 1971, der han ble fortrengt av Erich Honecker, var en viktig hendelse for DDR-litteraturen. Man snakker i denne sammenheng om den andre generasjon. Honecker la frem et liberaliseringsprogram for hele kunst- og litteraturområdet. I begynnelsen fikk DDR-forfatterne mer frihet så lenge landets sosialisme lå som en basis i det de skrev. Viktig i denne sammenhengen er den «subjektive autentisitet», som ble sterkt preget av Christa Wolf (for eksempel i hennes Nachdenken über Christa T, 1968). I Christa Wolfs subjektive autensitetskonsept står ikke lenger sosialismen i forgrunn men individets problemer i et sosialistisk samfunn.
Liberaliseringsprogrammet fikk en plutselig slutt i 1976 med utvisningen av Wolf Biermann og fratakelsen av borgerskapet og emigrasjonen av rundt 100 østtyske forfattere, deriblant Sarah Kirsch, Günter Kunert og Reiner Kunze som slo seg ned i Vest-Tyskland.
1980-tallet
Et viktig begrep i DDR-litteraturen på 1980-tallet var Prenzlauer-Berg-Forbindelsen. Dette området i Berlin ble tilholdssted for unge mennesker og deres kunstneriske undergrunn. De uttrykte seg selv gjennom punk, ulovlig performance, multimediaeksperimenter og publisering av uoffisielle magasiner og litteratur. Prenzlauer Berg drog også til seg de som var offisielt stengt ute fra den østtyske kulturen. Mange kjennere anser litteraturen fra denne perioden som den beste i hele DDRs eksistens.
I 1990 ble DDR og Vest-Tyskland gjenforent. Dette plasserte de østtyske forfatterne i en uvanlig kontekst. Den verdenen de hadde skrevet i var borte. På samme tid ble den verdenen også sett på som irrelevant for fremtiden til den nye forente Tyskland.
Østerrike
Østerrike har en rik litterær tradisjon, men de mest kjente navnene tilhører det 19. og første halvdel av det 20. århundre: Blant disse kan nevnes: Hugo von Hofmannsthal, Bertha von Suttner, Stefan Zweig, Franz Kafka, Rainer Maria Rilke, Joseph Roth og Robert Musil. Flere av disse stammer fra andre land enn det nåværende Østerrike, men siden de skrev på tysk og mer eller mindre var knyttet til Wien eller Praha (den nest største tysk-språklige byen i Østerrike før 1918), er det vanlig å regne dem til den østerrikske litteraturtradisjon. Dette tidsrommet er behandlet ovenfor.
Sammenliknet med Vest-Tyskland hadde ikke Østerrike noe systematisk og omfattende oppgjør med nazitiden, selv om dette var tema hos flere av de yngre forfatterne. Paul Celan med sin jødiske bakgrunn var en av disse. Han var sterkt påvirket av symbolismen og kan på mange måter regnes som en arvtaker for Rainer Maria Rilke.
Elias Canetti (1989) og Elfriede Jelinek (2004) regnes som etterkrigstidens østerrikske vinnere av Nobelprisen i litteratur, selv om Canetti førte et så omflakkende liv at hans tilknytning til Østerrike er noe tvilsom. Se også Østerrike.
Sveits
Sveits var som nøytral stat en frihavn for tyske og senere også østerrikske forfattere og kulturpersonligheter som flyktet fra det nasjonalsosialistiske regimet under Hitler. Thomas Mann og Hermann Hesse er kanskje de to mest kjente tyske forfatterne som emigrerte til Sveits på 30-tallet for å slå seg til mer eller mindre permanent. Forøvrig var to av de mest betydningsfulle sveitsiske forfattere i det 20. århundre Max Frisch og Friedrich Dürrenmatt, begge med en produktiv karriere både innen prosa og dramatikk.
Se også under Sveits: Litteratur
Romania
Etter første verdenskrig kom områder med en betydelig tyskspråklig befolkning under rumensk styre – spesielt gjelder dette Transilvania (på tysk: Siebenbürgen) og Banat. De fleste tyskspråklige har etter hvert emigrert fra Romania. Utvandringen startet for alvor etter kommunistenes maktovertakelse i 1945, men spesielt i Banat har det vært og er fortsatt et levende tyskspråklig litterært miljø. I 1972 oppsto en undergrunnsbevegelse knyttet til en tyske litterær krets «Aktionsgruppe Banat», inspirert av ekstiåtterbevegelsen. Denne ble imidlertid avslørt av sikkerhetspolitiet allerede i 1975 og medlemmene fengslet.
Dagens mest leste rumensk-tyske forfatter er Eginald Schlattner, som fremdeles bor i Romania. Nobelprisvinner fra 2009 Herta Müller, bor derimot for tiden i Tyskland.
Etter Murens fall, 1989-
Den rumensk-tyske forfatteren Herta Müller fikk Nobelprisen i litteratur i 2009.
Se også
Europeisk litteratur
Sveits: litteratur
Østerrike: litteratur
IQ
IQ og intelligens brukes gjerne om hverandre. Dette er uheldig, fordi det ikke er det samme. Resultatet av en IQ-test bør ses på som en hypotese om en persons intelligens. Dersom det dreier seg om en test av høy kvalitet som er gitt av en tilstrekkelig kvalifisert person under optimale forhold, kan resultatet regnes som svært pålitelig.
IQ oppgir vanligvis som en score på en normalfordelt skala som har snitt og median på 100 og standardavvik på 15. Det innebærer at om lag 68 prosent av en normalbefolkning scorer mellom 85 og 115 og at om lag 96 prosent av en normalbefolkning scorer mellom 70 og 130.
Personer som har IQ under 55 er strafferettslig utilregnlig i straffesaker om de har et tilsvarende funksjonsnivå.
Ifølge medisinske begreper er personer med IQ mellom 50–70 lettere psykisk utviklingshemmet.
Hvordan lages IQ-tester?
Å lage en IQ-test er et stort prosjekt. IQ-tester lages ved at mennesker som kan mye om tenkning og intelligens, vanligvis psykologer, foreslår oppgaver som så blir testet på forsøkspersoner. De oppgavene som viser forskjell mellom mennesker blir beholdt, de som ikke gjør det blir forkastet. En referansegruppe tar så testen når den er ferdig, og den skåren man får når man tar testen viser hvor man står i forhold til denne referansegruppa.
Testen blir videre satt sammen av spørsmål av stigende vanskelighetsgrad, slik at svarscorene fordeler seg tilsvarende en normalfordelingskurve (klokkekurve), der toppunktet på kurven navngis til IQ 100. Kravet til en god test er videre at om lag 70 % av samtlige svar fordeler seg mellom pluss/minus ett standardavvik, satt til 15 poeng og en graf som ligner mest mulig på klokkekurven. Dette krever vanligvis utprøving på flere testgrupper før spørsmålene gir rett fordeling. Ved vanlige tester, kan en regne at skårer som er mere enn to standardavvik fra 100 blir svært upresise. De få som er evnesvake eller overnormalt intelligente må derfor undersøkes med spesielt innrettede tester, som ikke tar sikte på IQ-poeng per se.
Skåren oppgis i utgangspunktet i standardavvik fra median, men blir vanligvis omregnet til IQ-skårer fordi det er folk vant med.
Den gamle formelen
er forlatt forlengst, mens betegnelsen intelligenskvotient er beholdt av historiske årsaker.
IQ-skårer
IQ oppgis vanligvis som en skår på en normalfordelt skala som har snitt og median på 100 og standardavvik på 15. Wechsler-skalaen benytter standardavvik 15, mens Stanford-Binet og Cattell benytter henholdsvis standardavvik 16 og 24. I dag er omregning til standardavvik 15 vanlig i mange sammenhenger, også for testresultat fra Stanford-Binet og Cattell. Det betyr at gitt i en skala med standardavvik 15 er det ca. 68% av en normalbefolkning som skårer mellom 85 og 115 og at ca. 96% av en normalbefolkning skårer mellom 70 og 130.
WAIS
WAIS (Wechsler Adult Intelligence Scale) regnes som den mest omfattende og mest komplette av IQ-testene. Den har to delkategorier – verbal og utøvelse – som måles ved til sammen tretten deltester. Å ta hele WAIS tar ca. to timer og den må administreres av noen som har godkjent utdannelse i den.
WISC
WISC er en utgave av WAIS som er laget for barn.
RPM
RPM (Raven's Progressive Matrices) måler bare flytende intelligens og er rask å ta. Det er muligens verdens mest brukte IQ-test.
Kritikk av IQ-testing
IQ-tester er kritisert fordi de ikke er kulturnøytrale, fordi de krever ferdigheter som ikke henger direkte sammen med intelligens (f.eks. motorikk og leseferdigheter), og fordi de kan brukes til å utvikle et sorteringssamfunn.
Den mest kjente kritikken av IQ-testing er antagelig Steven Jay Goulds The Mismeasure of Man. Ifølge Hans Eysenck, inneholder denne boka flere faktafeil enn noen annen bok han har lest.
Dadeldhura (distrikt)
Dadeldhura er et av Nepals 75 distrikter. Kanchanpur ligger i den Fjernvestlige regionen, Mahakali sone.
Areal er 1 538 km². Folketall i 2001 var 126 162.
Dadeldhura ligger i den vestligste delen av Nepal, med vestgrense mot den indiske delstaten Uttarakhand. Distriktet ligger i det nepalere kaller åsene. I nord grenser det mot Baitadi, i nordøst mot Doti, i sørøst mot Kailali og i sør mot Kanchanpur.
Hovedstad er Daadeldhura.
Største by er Amargadhi, som i 2005 hadde omtrent 19 015 innbyggere.
Distriktet skal ha 20 landsbyutviklingskomiteer (Village Developtment Comitee (VDC), et administrativt nivå som nærmest kan sammenliknes med ''landkommuner), og 1 bykommune.
Bybefolkninga i 2001 var 14,6 %.
Forventa levealder 56,6 år, barnedødelighet pr. 1 000 fødte 90,5, folk uten tilgang til reint drikkevann 43,3% (tall fra 2001), leger 3 (2002).
Høykaste-befolkning 72,99%, dalit 19,67%.
Den fjernvestlige delen av Nepal er minst utvikla og fattigst i hele landet, med flest underernærte barn og høyest andel som lever under fattigdomsgrensa.
Befolkninga i distriktet var tradisjonelt nepali-talende khas kura, som i nyere tid i stor grad har gått over til å være særlig chhetri-kaste.
Særegent for et distrikt av denne typen, er den veldige tilbakegangen for hinduismen som viste seg mellom folketellingene i 1991 og 2001: fra 99,7% til 55,3%. Økninga av gruppa amdre er like fantastisk: fra 0,1% til 44,3%.
Fort Minor Militia
Fort Minor Militia er en fanklubb for Fort Minor. Den var inspirert av Linkin Park Underground, så da Mike Shinoda startet Fort Minor Militia gav han ut DVD-er og The Rising Tied «special edition» til de første 100 medlemmene. Klubben lar deg kjøpe billetter til Fort Minor-konserter før de kommer ut i vanlige butikker og man får gratis mange forskjellige filmer og dokumentarer.
Sporliste til Fort Minor Exclusive Tracks
Dette er det første fra Fort Minor Militia, ingen av disse sangen har vært med i The Rising Tied.
Practical Fishkeeping
Practical Fishkeeping (også kjent som PFK) er Storbritannias mestselgende tidsskrift om akvaristikk. Det kommer ut hver fjerde uke. Det dekker hovedsakelig tropisk ferskvann og saltvann året gjennom, og leverer noe stoff om dam og kaldtvannsfisk gjennom sommermånedene.
Bladet kom først ut i 1966 under tittelen Pet Fish Montly som ble endret til Practical Fishkeeping tidlig i 1980-årene.
Grunnkretser i Storfjord kommune
Grunnkretser i Storfjord kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Storfjord kommune, Troms, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Eivind Bråstad Jensen
Eivind Bråstad Jensen (født 1946) er en norsk pedagog og forfatter.
Bikin (elv)
Bikin (russisk: Бики́н) er ei elv i Primorskij og Khabarovsk kraj i Russland. Den er ei høyre sideelv til Ussuri, og er 560 kilometer lang, med et nedbørfelt på 22 300 km².
Sideelver: Altsjan, Batsjelaza og Zeva.
Byer ved elva: Bikin.
Ingolf Gulbrandsen
Ingolf Hans Gulbrandsen (født 20. oktober 1904, død 30. januar 1948) var en norsk bokser. Han bokset for Idrettsforeningen Rollo.
Gulbrandsen vant gull i fluevekt i NM 1922. Han deltok i landskampen mot Danmark i 1921 og mot Frankrike i Kristiania i 1922.
Selvmotsigelse
Selvmotsigelse (Antologi kommer fra gresk, anti for mot og logos) og viser til et utsagn som med logisk nødvendighet er falsk eller strider mot logisk fornuft. En slik motsigelse kan komme til uttrykk mellom to påstander, teorier eller setninger.
Eksempler på selvmotsigelser er utsagn av typen eller
Klatrer (syklist)
I sykling er en klatrer eller klatre-spesialist en rytter som er spesielt dyktig på å forsere svært bratte stigninger, som de man finner i ritt som går i fjellområder.
Klatrernes rolle
I bratte stigninger synker gjennomsnittsfarten, fordelen av å ligge i dragsuget bak en annen rytter reduseres og viktigheten av å sette et gruppetempo øker. En god klatrer tilpasser farten sin og velger den beste linjen i en stigning, noe som gir rytterne bak en lettere jobb. Hvis gruppa opprettholder et høyt tempo, blir det vanskeligere for en rytter å angripe og bryte løs fra feltet.
Distrikter i Himachal Pradesh
Liste over distrikter i Himachal Pradesh. Distriktene er en administrativ inndeling av den indiske delstaten Himachal Pradesh.
Kenna
Kenna Zemedkun er en etiopiskfødt amerikansk musiker. Han er mest kjent for samarbeidet med Fort Minor. Kenna har lagd to studioalbum.
Imbituba
Imbituba er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Gå for gull!
Gå for gull! er det syvende studioalbumet av rocke- og showbandet Vazelina Bilopphøggers. Albumet ble spilt inn i 1987 i Rosenborg Studios, Oslo, og gitt ut samme år. Per Sveinson var produsent og tekniker mens Eldar Vågan var medprodusent.
Krigen i Afghanistan
Krigen i Afghanistan kan vise til:
Øivind Østang
Øivind Østang, født 27. september 1949 i Borge i Østfold, er en norsk journalist og forfatter. Han er cand.philol. fra Universitetet i Oslo 1977 med engelsk hovedfag, fransk mellomfag og statsvitenskap mellomfag.
Biografi
Fra 1970 til 1975 var han inspisient i NRK Fjernsynets nyhets- og reportasjeavdeling. Han var journalist i avisen Vårt Land sommeren 1975, deltids journalist i ukeavisen Vår Kirke 1976-1978 og heltids journalist samme sted 1978-1980. Fra 1980 til 1986 og fra 1988 til 1991 var han redaktør i Den norske kirkes informasjonstjeneste.Fra 1986 til 1988 var han informasjonssekretær ved Statsministerens kontor, og fra 1991 til 2007 informasjonssjef samme sted. Fra 2007 til 2017 var han seniorrådgiver ved Statsministerens kontor.
2021-2022 deltok han sammen med Kristin B. Aavitsland og Sigurd Hareide i Trondheim katolske biskop Erik Vardens arbeid med å opprette et minnesmerke i Roma over Erik Valkendorf, den nest siste erkebiskopen av Nidaros. Valkendorf døde i Roma 28. november 1522. Minneplaten ble avduket under en vesper ledet av biskop Varden i kirken Santa Maria dell' Anima i Roma 28. november 2022. Avdukingen ble foretatt av presesbiskop Olav Fykse Tveit i Den norske kirke. Historiker Rolf Grankvist, Trondheim, hadde i flere tiår argumentert for at Valkendorf burde få sitt minnesmerke i Roma.
Grunnkretser i Sandøy kommune
Grunnkretser i Sandøy kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Sandøy kommune, Møre og Romsdal, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Utti lufthavn
Utti lufthavn er en flyplass 13 kilometer fra byen Kouvola i Finland. Flyplassen er bare brukt militært i dag og har ingen ruteflyvninger.
Beihai kullkraftverk
Beihai kullkraftverk er et kullkraftverk i Beihai i provinsen Guangxi i det sørlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW fordelt på 2 stk 300 MW turbiner. Det er videre 2 x 660 MW enheter under bygging.
Festhalle/Messe undergrunnsstasjon
Festhalle/Messe er en undergrunnsstasjon tilhørende Frankfurts undergrunnsbane.
Den ble tatt i bruk i 2001 etter ti års byggearbeid. Den er betjent av linje U4 og ligger langs D-strekningen som går mellom Frankfurt Hauptbahnhof og. Ved den overjordiske stasjonen stopper trikkelinjene 16 og 17.
Stasjonen er delt i to nivåer - mellom bakkenivå og plattformnivå er det en vrimlehall på et mellomnivå som fordeler trafikantene mellom nedgangen til plattformene og de forskjellige utgangene. Innganger til stasjonen befinner seg like ved og inngangen til. Dessuten har Messeturm en egen tilgang. På grunn av det høye besøkerantallet ved messebegivenheter er øyplattformen mellom de to sporene konstruert med større bredde enn på de andre stasjonene på linjen. Plattformhallen har dobbel høyde og får dagslys gjennom to glasskjegler som er plassert på bakkenivå.
Gullrosen
Historie
Festivalen ble grunnlagt av sveitseren Marcel Bezençon, som så behovet for billige produksjoner tv-selskaper kunne fylle sendeflatene med på sommeren. Han ville lage et varietéprogram som kunne byttes med andre lands program, og som igjen kunne bytte program mellom seg. Slik ville alle landene i hovedsak EBU (Den europeiske kringkastningsunionen) nyte godt av den. For å gjøre det mer spennende, lagde man en konkurranse ut av det, der det beste programmet ble belønnet med prisen Gullrosen (Rose d'Or). I tillegg til prisen, som fort ble veldig populær, ble festivalen et bransjetreff der fagfolk fra den stadig voksende fjernsynsindustrien kunne utveksle tanker og idéer og selvfølgelig handle inn tv-programmer til sine egne kanaler. Festivalen lanserte et konsept med videokiosker, der innkjøpere kunne gå fra bod til bod og se på stedet hva kanalene hadde å tilby. Festivalen ble startet i byen Montreux i Sveits. Du måtte ha kreditering for å være med, og dermed var den ikke åpen før publikum. Ikke før i 2004, da festivalledelsen ville invitere publikum inn. Men Montreux hadde ikke fasiliteter som kunne dekke de nye behovene, og man bestemte seg så for å flytte hele festivalen til byen Luzern der man kunne benytte det nye kultur- og kongressenteret i byen. Men festivalen vil nok bli forbundet med byen Montreux en lang stund fremover.
Priser
Mens festivalen og prisutdelingen holdt til i Montreux, ble det bare delt ut én Gullrose hvert år. Dette selv om man konkurrerte i flere kategorier. Alle kategorivinnerne fikk enten sølv- eller bronseroser, mens den beste av disse vinnerne fikk gull. Men fra 2004 får alle kategorivinnerne Gullrosen. I dag er kategoriene komedie, situasjonskomedie, såpeopera, varietéprogram, musikk, gameshow, reality og kunst- og spesialprogrammer. Det deles også ut skuespillerpriser for beste mannlige og kvinnelige komikere, situasjonskomikere, såpeskuespillere, i tillegg til beste gameshow-vert. Pressens pris går til det mest innovative nye programmet, og Luzerns spesialpris blir delt ut til et program innen kategorien kunst- og spesialprogrammer. Hvem som blir belønnet med roser, blir bestemt av en jury sammensatt av bransjefolk. Pressens pris blir naturlig valgt av en jury av pressefolk, mens Luzerns spesialpris bli utnevnt av en jury bestående av spesialister.
Norske vinnere
Norge har gjennom årenes løp vunnet en rekke priser i konkurransen i Rose d'Or. Sølvi Wang, KLM, Jon Skolmen og John Cleese er blant artistene som har tatt med seg priser hjem til Norge fra Sveits. Spesielt har norske tv-programmer sikret seg mange Special Prize of the City of Montreaux, også kjent som Chaplinprisen, som deles ut til det morsomste tv-programmet ved festivalen. NRK hadde som tradisjon i mange år å spesialprodusere enkeltprogrammer som skulle konkurrere om morsomste program.
Imbuia
Imbuia er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Konvers subjunksjon
Konvers subjunksjon er en sannhetsfunksjon i setningslogikken. Den konverse subjunksjonen av to utsagn er falsk hvis og bare hvis det første utsagnet er falsk mens det andre utsagnet er sant. Den symbolske skrivemåten for den konverse subjunksjonen av to utsagn A og B er og kan uttales som følger:
Den konverse subjunksjonen er en «baklengs» subjunksjon, dvs. «A hvis B» er ekvivalent med «hvis B, så A», eller symbolsk:
Metropolitan Opera
Metropolitan Opera House, populært kalt The Met, er et av verdens fremste operahus. Det ligger ved Lincoln Square i New York og er en av de tolv kulturinstitusjonene som tilsammen utgjør Lincoln Center for the Performing Arts.
Operahuset ble grunnlagt i april 1880 og teateret Old Met ble åpnet 22. oktober 1883 med framføringen av Charles Gounods opera Faust med svenske Christina Nilsson i en av hovedrollene. Dagens hus ved Lincoln Center, med utsmykninger av Marc Chagall har vært i bruk siden 1966 og tar 3 765 tilskuere.
The Met har i dag et bredt repertoar med rundt 27 operaer årlig, i en sesong som varer fra midten av september og ut mai. Forestillingene blir presentert i et roterende spilleskjema med syv forestillinger av fire ulike verker hver uke. Hver sesong har en rekke nye produksjoner, hvorav noen er gjestespill fra eller fellesproduksjoner med andre operahus. De øvrige forestillinger er videreføringer fra den forutgående sesongen. Live-overføringer fra The Met har blitt en stor suksess. I Norge overføres operaforestillingene til Gimle og Ringen kino i Oslo, Asker kino, Bergen kino, Kilden kino i Tønsberg, Tromsø kino og Trondheim kino.
Den første norske som opptrådte på Metropolitan var Ivar F. Andresen i rollen som Daland i Wagners opera Den flyvende Hollender den 11. januar 1930.
I februar 1935 gjorde den i verdenssammenheng ennå ukjente dramatiske sopranen Kirsten Flagstad sin sensasjonelle debuten på Metropolitan som Sieglinde i Richard Wagners Valkyrien. Kirsten Flagstad var i løpet av en lørdag formiddag blitt verdens største stjerne og hadde reddet «The Met» fra å gå konkurs.
Hello Operator
"Hello Operator" er en sang av The White Stripes, utgitt på deres album De Stijl. Det var den første sangen fra albumet som ble utgitt som en 7" single, den ble utgitt i 2000. B-siden er The White Stripes' cover-versjon av Dolly Parton's «Jolene». Live-innspillinger av begge sanger er tilgjengelig på Under Blackpool Lights; The White Stripes' eneste offisielle DVD-utgivelse, til dags dato (2009). Sangen inneholder en musikalsk illustrering —trommesoloene kan høres som en klokke som tikker, mens man venter på at en operatør skal si at overføringen gikk vellykket.
Metropolitan Opera
Andre norske sangere som har opptrådt ved The Met er Ingrid Bjoner, Ragnar Ulfung, Aase Nordmo Løvberg, Anne Gjevang, Solveig Kringlebotn, Randi Stene, Elizabeth Norberg-Schulz og Ingeborg Schübeler Gillebo. Kolbjørn Høiseth gjestet Metropolitan med Stockholmsoperaen.
Hello Operator
En versjon med bilde på disken eksisterer.
John Peel utnevnte singelsen som ukas singel på sitt radioprogram, selv om singelen ikke ble utgitt i Storbritannia.
Tolvsrød
Tolvsrød er en bydel i Tønsberg kommune i Vestfold. Bydelen ligger i Søndre Slagen, østre del av kommunen ca. 5 km øst for Tønsberg sentrum. Tolvsrød er en forstad i Tønsberg. Tolvsrød lå tidligere i Sem kommune.
Tolvsrød er et eget poststed med postkontor og postnummer 3150 til 3154. Tolvsrød har også et lite kjøpesenter (bydelsenter) med apotek, bank og diverse butikker. Sentralt på Tolvsrød ligger Presterød skole og Presterød ungdomsskole (PUS), ungdomsskole for Søndre Slagen og Husøy. Fra Tolvsrød er det kort vei til Ringshaugstranda med Furustrand Campingplass like ved, Slagenhallen og naturområder. Tolvsrød er grunnkrets i Tønsberg kommune i delområde Ringshaug.
Liaodynastiet
Liaodynastiet (forenklet kinesisk: 辽朝; tradisjonell kinesisk: 遼朝; pinyin: Liáo Cháo, khitansk: Mos Jælut; 907–1125), også kjent som Khitan-riket (契丹國, pinyin: Qìdān Guó, khitansk: Mos diau-d kitai huldʒi gur), var et rike i det østlige Asia som hersket over Mandsjuria, Mongolia og deler av det nordlige egentlige Kina. Det ble grunnlagt av Yelü-slekten av Khitanfolket i Tang-dynastiets siste år, skjønt dynastiets første hersker, Yelü Abaoji, ikke erklærte noe eget epokenavn for det før i 916.
Tolvsrød
Endinga -rød i navnet Tolvsrød kommer trolig av ordet rydning, og Tolvsrød betegner da stedet der Tolv (eller trolig Tollef) gjorde rydning, altså ryddet plass til en ny gård.
Liaodynastiet
Opprinnelig ble dynastiet kalt Khitan-riket, og det var keiser Yelü Ruan som offisielt gav det navnet «Liao» (egentlig «Store Liao») i enten 938 eller 947. Navnet «Liao» ble droppet i 983, men gjenopptatt igjen i 1066. Det alternative navnet på riket, Khitan, er utgangspunkt for det engelske ordet Cathay, og er også utgangspunkt for det russiske ordet for Kina, Китай eller Kitaij.
Liao-dynastiet ble knust av Jin-dynastiet i 1125. Imidlertid klarte rester under Yelü Dashi å videreføre det som kalles det vestlige Liao-dynasti (1125–1220), også kjent som Kara-Khitan-khanatet, som overlevde helt til Djenghis Khans mongolske kavaleri gikk til angrep.
Keisere
Liao-dynastiet talte ni keisere:
Action française
Action française var en fransk orléanistisk, kontrarevolusjonær bevegelse og magasinutgivelse, grunnlagt i 1898 av Maurice Pujo og Henri Vaugeois, med Charles Maurras som viktigste ideolog. Selv om den støttet orléanistene, var den faktisk nærmere legitimistene, som var karakterisert av en avvisning av den franske revolusjon i 1789, mens orléanistene er preget av støtte til økonomisk liberalisme.
Den ble grunnlagt i 1898 under Dreyfus-affæren, delvis som reaksjon på venstresidens revitalisering som skjedde rundt forsvaret av kaptein Dreyfus, startet av Emile Zolas berømte J'accuse. Opprinnelig var den en nasjonalistisk organisasjon, som tiltrakk seg personer som Maurice Barrès, men som snart ble monarkistisk under innflytelse av Charles Maurras. Den fulgte ideene til kontrarevolusjonære teoretikere som Joseph de Maistre. Inntil dens oppløsning på slutten av den annen verdenskrig, var Action française en fremstående talsorganisasjon for en høyre-ekstrem integralisme, som så på nasjonen som en organisk enhet av blod og jord.
Turner Field
Turner Field er hjemmebanen til baseballlaget Atlanta Braves. Stadionet ligger på 755 Hank Aaron Drive i Atlanta i GA. Det ble ferdig i mars 1997, og høytidelig åpnet 19. juli 1996, i god tid før til åpningen av De olympiske leker i 1996.
Ivar Lindal
Ivar Lindal (født 25. februar 1964) er en norsk politiker (KrF) som var ordfører i Lindesnes kommune fra 1999 til 2011.
Arne Ingdahl
Arne Ingdahl (født 9. juli 1899, død 18. juli 1974) var en norsk bokser.
Ivar Lindal
Lindal var en pådriver for å få bygget Spangereidkanalen for å få større aktivitet i kommunen.
Arne Ingdahl
Han vant gull i weltervekt i NM 1922 og gull i tungvekt i NM 1923.
Ivar Lindal
Lindal har studert ved Universitetet i Tromsø og har også kurs innen økonomi og ledelse. Han ble siden næringssjef i Lyngdal kommune.
Arne Ingdahl
Ingdahl arbeidet ved Nidar sjokoladefabrikk, og fikk i 1966 kongens fortjenstmedalje i sølv etter 50 års tjeneste i bedriften.
Yanshi kullkraftverk
Yanshi kullkraftverk er et kullkraftverk i Nanshi i provinsen Henan i det nordlig-sentrale Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW fordelt på 2 stk 300 MW turbiner.
Tidaholm Bruk
Tidaholms bruk  er et tidligere svensk jernverk, valseverk, vognmakeri og lastebilsprodusent som holdt til i Tidaholm.
Tidaholms bruk fikk tillatelse til å drive jernverk i 1799. Bruket hadde et eget vanndrevet valseverk.
På 1800-tallet produserte de bl.a. vogner, ofte av eksklusiv kvalitet.
I 1903 produserte de den første bilen, «Tor I». Det var en 2-sylindret lastebil med 10 hk, og toppfart på 15 km/t.
Fra 1906 startet de med mindre produksjon av lastebiler. Fram mot 1920 økte produksjonen til ca. 150 lastebiler i året.
De produserte kun 4 personbiler, i perioden 1911-16.
I 1932 havnet firmaet i økonomiske problemer, og ble begjært konkurs i 1934. Statsminister Per Albin Hansson ga Bofors beskjed om å gå inn som eiere i det nystartede selskapet AB Tidaholmsverken. Dette selskapet fortsatte driften i Tidaholms lokaler.
Tidaholm produserte først og fremst spesialkjøretøy som brannbiler, lastebiler, brannbiler o.l. De leverte også panserbiler til det svenske forsvaret; «Modell 26» og «Modell 31».
De produserte også jernbanemateriell.
Trygve Stokstad
Trygve Stokstad (født 25. november 1902 i Oslo, død 26. april 1979 samme sted) var en norsk bokser som representerte Christiania Turnforening. Han var kontorist.
Han vant gull i mellomvekt i NM 1922 og i NM 1923. I 1922 fikk han også Kongepokalen, og i 1923 fikk han Norges Bokseforbunds pokal for sin teknisk gode innsats. Stokstad deltok i Sommer-OL 1920 (weltervekt) og 1924 (mellomvekt), hvor han ble slått ut i henholdsvis andre og første kamp.
Knock
Knock (irsk: An Cnoc, som betyr «Åsen/høyden», siden kjent som Cnoc Mhuire, «Åsen til (jomfru) Maria») er en stor landsby i grevskapet Mayo i Irland. Knock er også en verdslig sogn i det gamle baroniet Costello. Flyplassen Irland West Airport Knock ligger 20 km unna. I henhold til folketellingen i 2016 har landsbyen en befolkning på 972 innbyggere.
Helligdommen i Knock
På 1900-tallet ble Knock en av Europas største katolske helligdommer for jomfru Maria, sammen med Lourdes i Frankrike og Fátima i Portugal. Det var et av fokuspunktene for irsk fredspilegrimsreise under andre verdenskrig, da de katolske irerne ba om fred og for å forhindre spredning av krig til øya. En og en halv million pilegrimer besøker helligdommen i Knock Shrine. Pave Johannes Paul II, en tilhenger av hengivenhet til jomfru Maria, besøkte Knock i 1979 for å minne om hundreårsdagen for åpenbaringen.
Etymologi
Knock kommer fra det irske ordet cnoc som betyr «ås/høyde», historiske bevis viser at landsbyen hadde fått navnet det så langt tilbake som i 1625. Det irske språknavnet ble endret til Cnoc Mhuire som betyr «Åsen til (jomfru) Maria» etter visjonene. Sognet og landsbyen Knock blir noen ganger referert til historisk og i A Topographical Dictionary of Ireland (1837) til Samuel Lewis, som Knockdrumcalry (Cnoc Droma Chálraighe) som betyr «høyden på åsryggen til Cálraighe». Cálraighe var et folk eller stamme i nordlige Connacht i middelalderen.
Historie
Det sivile sognet Knock dekker 45 distrikter (townlands). Trettifem av distrikter ligger i baroniet Costello. De resterende 10 distriktene er lokalisert langs den sentrale vestlige grensen til prestegjeldet er i den nærliggende baroniet Clanmorris. Knock ligger 8 km fra byen Claremorris (en av de største kjøpstadene i Irland på begynnelsen av 1800-tallet) og er mellom Claremorris og Ballyhaunis.
Knock ble verdenskjent innen den katolske verden etter at blant annet jomfru Maria åpenbarte seg sammen med Josef og evangelisten Johannes for 15 vitner (godkjent av den katolske kirke) den 21. august 1879. Synet varte to timer i pøsende regnvær. To kirkelig nedsatte kommisjoner fant rapporten om dette troverdig i henholdsvis 1879 og 1936. Stedet er etterhvert utviklet til et messe- og meditasjonssenter som tar mot store mengder besøkende, spesielt fra 14 til 22. august hvert år.
Den katolske presten (monsignore) James Horan (1911–1986) ble sogneprest i Knock i 1963. Under hans embetsperiode bidro han til byggingen av en ny basilika med kapasitet på 10 000, Our Lady, Queen of Ireland, ved helligdommen i Knock i 1967. Han var også involvert i byggingen av Irland West Airport Knock, og et besøk av pave Johannes Paul II til Knock i 1979 for å minnes hundreårsdagen for åpenbaringen.
Adivasi
Adivasi (sanskrit, nepali, hindi: आदिवासी; ādivāsī) er en betegnelse som benyttes om en heterogen gruppe av stammefolk som ofte hevder å være Indias urfolk. Det benyttes om stammer som ikke er av et indoarisk opphav. Noen ganger brukes benevnelsen også om stammefolk som ikke en gang snakker et dravidisk språk, og som ofte er av et tibetoburmansk opphav. Ordet brukes i samme betydning i Nepal, sammen med betegnelsen janajāti (nepali: जनजाति), selv om den politiske sammenhengen varierte historisk under Shah-dynastiet og Rana-dynastiet.
Liste over supermarkedkjeder
Liste over supermarked- og hypermarkedkjeder inneholder supermarkedkjeder i utvalgte land.
Sam Rivers
Samuel Robert Rivers (født 2. september 1977, i Jacksonville, Florida, USA) er bassisten og en av de grunnleggende medlemmene av det amerikanske bandet Limp Bizkit.
Grunnkretser i Berg kommune
Grunnkretser i tidligere Berg kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerte Berg kommune, Troms, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Indaial
Indaial er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Batangas
Provinsen har mange sandstrender og steder for dykking. De mer kjente er Anilao, Matabungkay, Punta Fuego, Calatagan og Laiya. I Batangas er også Taal-vulkanen og Taal-sjøen.
Politisk inndeling
Batangas er delt i 3 "cities" (bykommuner) og 31 "municipalities" (landkommuner).
Yoktosekund
Yoktosekund er den korteste SI-enheten for måling av tid. Et yoktosekund er lik 10−24 sekunder. Symbolet for yoktosekund er ys.
Tidsenheten er så liten at den knapt har praktisk anvendelse i forskningen. Som en illustrasjon kan nevnes at lyset bruker 3 335 640 952 000 yoktosekunder på å tilbakelegge en millimeter.
1 yoktosekund er lik:
Og motsatt:
Badstue
Badstue, eller badstu, kan være et eget hus, eller et rom i et hus, gjerne knyttet til bad eller svømmeanlegg.
Det internasjonale ordet sauna kommer fra finsk, og den finske form for badstue er også den mest velkjente, men mange kulturer har varianter som er tett på den finske. Disse er blant andre den nordamerikanske sweat lodge, den tyrkiske hamam, romernes termer, mayaindianernes temescal og den russiske banja.
Badstuen inneholder en elektrisk eller vedfyrt ovn med steiner. Vanligvis er det trebrisker til å sitte eller ligge på. Trebriskene er ofte laget av svartor. Øvrig utstyr er vannbøtte, øse, termometer og fuktighetsmåler. I en finsk badstu finnes det også bjørkeris med bladene på.
Bruken av badstuen startes med å varme opp ovnen til temperaturen blir passe høy. Innimellom tar en litt vann på steinene slik at luften fylles av damp. Dette overfører varmen fra steinene til alle overflater i rommet. I badstuen svetter man godt før badstubadet avsluttes med «kald avrivning» med bad i kaldt vann eller snø som stopper svettingen. Utebadstuer blir ofte bygget nær vann.
Bruk av badstu blir hevdet å ha helsemessige fordeler, selv om de som har hjertesykdommer og enkelte andre plager anbefales å utvise forsiktighet.
Før i tiden pleide finnene å bruke badstuen til det aller meste. Hjemmefødsler foregikk gjerne i badstua, der de nyfødte også fikk sin første vask. Badstu har alltid blitt brukt til både sosialt samkvem og til eget bruk. For finnene er ikke saunaen ansett som luksus, men som en nødvendighet. Finland har over 5 millioner innbyggere og det finnes over 3 millioner badstuer som tilsvarer én per hushold.
Badstu-tradisjoner
Etter finsk tradisjon pleier man å varme opp badstuen før man går inn, slik at man skal bli svett på en rolig og behagelig måte. Deretter kaster man vann på ovnen for å øke fuktigheten og man pleier gjerne å daske seg lett med en såkalt vihta eller vasta, som er en bunke bjørkekvister satt sammen til slikt bruk. Ved bruk av en slik vihta, får man et masserende og rensende resultat.
Badstue i Nord-Europa
Badstubad hadde utbredelse i store deler av Nord-Europa i middelalderen, også i Norden. Siden badetøy var ukjent, og begge kjønn hadde samme badedag, var dette noe som ble mislikt av presteskapet. Bruken gikk etter hvert i glemmeboken i middelalderen bortsett fra i Finland som har en ubrutt tradisjon.
Badstua er likevel en kjent bygning i norsk byggeskikk i hele landet. Men badstua ble ikke brukt til bading, den ble brukt til tørking av korn, malt og kjøtt. Badstua var et hus for bruk av åpen ild, og den lå derfor gjerne for seg selv i utkanten av tunet; dette på grunn av brannfaren. Noen steder ble badstua erstattet av rene tørkehus, kalt tørkestove, mens på deler av Østlandet der man hadde mer korn å tørke brukte man større bygninger kalt (kjoner).
Badstue og røykbadstue
Begrepet røykbadstue er introdusert som en presisering av en tradisjonell vedfyrt badstue i motsetning til en moderne badstue – som varmes opp med vedfyrt eller elektrisk badstueovn. Før elektriske ovner ble introdusert på 1900-tallet var det en selvfølge at en badstue var fyrt med ved.