cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Beinkirken i Sedlec
Historie
Abbed Henrik ved cistercienserklosteret i Sedlec ble sendt til Det hellige land i 1278 av kong Otakar II av Böhmen. Da han kom tilbake, hadde han besøkt Golgata og tatt med seg en håndfull med jord derfra. Den strødde han på klosterkirkegården. Ryktet om dette bredte seg, og kirkegårdsplassen ble ettertraktet av folk som kom fra fjern og nær med sine døde, i håp om at det hjalp dem å være gravlagt i ekstra helliget jord. Etter at Svartedøden og husitterkrigene hadde gjort sitt mellom midten av fjortenhundre- til tidlig femtenhundretall, var der knapt om plass, selv om man lenge hadde gravlagt folk stående. Omkring år 1400 ble det bygd en gotisk kirke i midten av kirkegården. Kjelleren i denne ble innredet som ossuarium for å ta mot levningene fra alle de gravene som ble avdekket eller gikk ut på dato. Ifølge legenden var det en halvblind munk som fikk oppdraget med å ta opp, ta vare på og rydde i levningene, noe han visstnok gjorde svært pent og ordentlig. Mellom 1703 og 1710 ble der bygd ny inngang for å støtte opp fronten på kirken, som hadde begynt å helle. Arbeidet ble utført i tsjekkisk barokkstil etter tegninger av Jan Santini Aichel. I 1870 ble treskjæreren František Rint engasjert av fyrstehuset Schwarzenberg for å ordne opp i de etterhvert svært uryddige beinhaugene. Han gjorde et stort, men noe makabert arbeide. Hjørnene i kapellet rommer hver sin beinhaug i klokkeform. En enorm lysekrone henger midt i rommet. Den inneholder minst ett av hver eneste knokkel som finnes i et menneskelig skjelett, og har seks armer med plass til hvert sitt store kubbelys. Girlandre og rosenkranser av kranier er der flere av. Andre arbeider omfatter komplett alter med altertavle, slekten Schwarzenbergs våpenskjold og mester Rindts egen signatur nær inngangen.
I media
Mange ukeblad har hatt reportasjer fra kapellet. Til hundreårsdagen for Rints arbeide, ble filmskaperen Jan Švankmajer engasjert til å lage en dokumentarfilm om saken. Han laget en marerittaktig og hektisk film som vekslet mellom nærbilder og hurtige forflytninger, mens en tørr og saklig guidestemme fortalte historien. Det daværende (kommunist)-regimet bannlyste versjonen, og lydsporet ble erstattet med en kort talt intro og et jazzarrangement av Zdeněk Liška over diktet Comment dessiner le portrait d'un oiseau (Hvordan tegne portrettet av en fugl) av Jacques Prévert. Etter fløyelsrevolusjonen er det originale lydsporet kommet i bruk igjen.
London Marathon
London Marathon er et årlig gate-maraton i London, første gang arrangert i 1981. Løpet regnes som et av de fem største maratonløpene. Løypa er relativt lite kupert og går omkring elva Themsen og ender ved St. James's Park. Fire ganger har vinneren i London maraton satt verdensrekord. Amerikaneren Khalid Khannouchi satte verdensrekord på 2:05:38 i 2002. Briten Paula Radcliffe satte verdensrekord for kvinner på 2:15:25 i 2003. Grete Waitz vant kvinneklassen i 1983 (verdensrekord) og 1986, Ingrid Kristiansen vant i 1984, 1985 (verdensrekord), 1987 og 1988.
Ali Mohamed
Ali Abdul Saoud Mohamed (علي محمد) (født 3. juni 1952) er en egyptisk offiser og antatt dobbeltagent. Han jobbet for det amerikanske CIA og for egyptisk islamsk jihad samtidig.
Ali Mohamed dimitterte fra Egypts armé i 1984 med majors grad, og ble sikkerhetsekspert for EgyptAir. I 1985 gikk han inn på CIAs kontor i Kairo og ba om å snakke med lederen for denne avdelingen og tilbød dem sine tjenester. CIA skal ha antatt at Mohamed var egyptisk spion, men kan likevel ha rekruttert ham til etterretningsoffiser.
Høsten 1985 immigrerte Mohammed til USA, og bosatte seg i California. Året etter vervet han seg til hæren og ble utstasjoner på Fort Bragg. I 1988 informerte Mohamed sine overordnede offiserer i den amerikanske hæren om at han tok litt fritid for å bekjempe russerne i Afghanistan. En måned senere returnerte Mohamed til USA og skrøt til sine venner og kollegaer av at han hadde drept minst to sovjetiske soldater og han ga bort diverse suvenirer som han hevdet var fra uniformene til de drepte sovjetiske soldatene. Han dimitterte i 1989. Mohamed giftet seg med Linda Sanchez i Santa Clara, og fikk amerikansk statsborgerskap gjennom giftermålet.
I begynnelsen av 1990 var Mohamed tilbake i Afghanistan, der han trente sammen med noen av de første medlemmene av al-Qaida i forskjellige teknikker innenfor ukonvensjonell krigføring, inkludert kidnappinger, henrettelser, kapring av fly. Med al-Qaida delte Mohamed mye av sin erfaring fra de amerikanske spesialstyrkene.
I 1993 reiste Mohamed flere ganger til Afrika, der han skal ha kartlagt vestlige ambassader i Afrika som Al-Qaida senere bombet eller prøvde å bombe. Etter terrorangrepene i Kenya og Tanzania 7. august 1998 ble Mohamed arrestert 10. september 1998 og satt under tiltale i mai 1999. I oktober 2000 erklærte Mohamed seg skyldig etter tiltalen i deltagelse av sammensvergelse for å drepe amerikanske statsborgere og for å ødelegge amerikanske eiendommer både innenfor og utenfor USA.
I 2011 ble det bekreftet at Mohamed forsatt er fengslet uten at det ikke foreligger dom.
Kamal el-Din Hussein
Kamal el-Din Hussein (1921–1999) var en egyptisk offiser som var statsråd og visepresident i årene etter den egyptiske revolusjonen i 1952. Han var medlem av den egyptiske revolusjonære bevegelsen De frie offiserer, som engasjerte seg i å fjerne det egyptiske monarkiet og dets britiske rådgivere.
Kamal El-Din Hussein begynte på sin karriere i det egyptiske militæret i 1937, og fikk en bachelorgrad fra det egyptiske militærakademiet i 1938. Hussein tjenestegjorde deretter i feltartilleriet, oggså under felttoget i Nord-Afrika under den andre verdenskrig.
Hussein ble etter den andre verdenskrig en av grunnleggerne av den egyptiske organisasjonen De frie offiserer, og han ble utnevnt til medlem av rådet som styrte i Egypt for en kortere periode etter den egyptiske revolusjonen i 1952. Under styret til president Gamal Abdel Nasser ble Hussein minister for sosiale saker i 1954, og senere ble han minister for utdannelse.
Hussein ble kort tid før sin død diagnostisert med leverkreft. Ved hans begravelse var blant andre den egyptiske presidenten Hosni Mubarak til stede.
Organisation internationale de radiodiffusion et de télévision
Organisation internationale de radiodiffusion et de télévision (OIRT) (før 1960 Organisation internationale de radiodiffusion (OIR)), oftest kalt Intervision (russisk Интервидение, polsk Interwizja, ungarsk Intervízió), ble etablert i 1946 som en østeuropeisk kringkastingsorganisasjon bestående av radio- og fjernsynsselskaper, og som hadde som formål å organisere utveksling av programinnhold.
HTC Douton
HTC Douton (MTeoR) er en Windows Mobile-basert mobiltelefon (smartphone) som ble produsert av HTC. Den ble lansert på slutten av 2005.
Organisation internationale de radiodiffusion et de télévision
Organisasjonens medlemmer var Bulgaria, Tsjekkoslovakia, DDR, Finland, Ungarn, Polen, Romania og Sovjetunionen. Fra 1950 var hovedkontoret plassert i Praha. Finland var samtidig medlem av European Broadcasting Union (EBU) som tilsvarte Intervisjonen i Vest-Europa og benyttet FM-båndet i stedet for OIRTs del av FM-båndet.
Mellom 1977 og 1980 organiserte OIRT fire musikkonkurranser under navnet Intervision Song Contest i Sopot i Polen, i et forsøk på å matche den mer suksessfulle Eurovision Song Contest som ble arrangert av EBU.
1. januar 1993 fusjonerte OIRT med EBU som organiserer kringkastingsutveksling gjennom Eurovision.
Hadeland
Hadeland er et distrikt i den sørlige enden av Randsfjorden. Hadeland omfatter dagens kommuner Jevnaker og Lunner i Viken og Gran i Innlandet, men i tidligere tider var distriktet trolig betraktelig større, og inkluderte blant annet Toten/Gjøvik, Land og andre nærliggende mindre områder pluss tidvis flere naboregioner.
Dagens distrikt har til sammen 29 530 innbyggere (1. januar 2020) og måler ca. 1 125 km², fordelt på de tre kommunene.
Lunner og Gran tilhører bo- og arbeidsmarkedsregion Oslo/Bærum, mens Jevnaker tilhører Ringerike.
Geografi
Hadeland grenser til Oslo og Nittedal i sør, Ringerike i vest, Toten og Søndre Land i nord, og Hurdal og Nannestad i øst. Deler av Randsfjorden, Norges fjerde største innsjø, går gjennom store deler av Hadeland. Den munner ut i Randselva ved Jevnaker.
Den 25 km langer Viggadalen, med elva Vigga, er sentral på Hadeland. Dalen er en av få på Østlandet som heller nordover, og har en rekke rike landbruksområder. Den starter ved Grua og ender i Røykenvika ved Randsfjorden.
De sentrale delene av Hadeland er omgitt av åser: Veståsen vest for Randsfjorden, åsene i nord og nordøst mot Land og Toten, Øståsen øst for Viggadalen, Romeriksåsen sørøst for Grua og øst for Harestua, Nordmarka i sør mot Oslo. Området fra Mylla ned til Harestuvatnet og videre til Stryken er geografisk tilknyttet Hakadal via Myllselva.
Høyeste topper er Lushaugen med sine 812 m og Skreihaugen med 779 m - begge på grensen til Hurdal, Framstadsæterfjellet på 793 m, Svarthaugen på 791 m, samt de mer kjente Høgkorset på 757 m og Hvalebykampen på 771 m (med et fall ned til Jarenvannet under 3 km unna i luftlinje på ca. 570 høydemetre). Alle disse toppene ligger i Gran kommune, hvor mange topper finnes på mellom 700 og 770 moh. Lunner har en del topper på mellom 600 og 700 m så som Paradiskollen på 670 m og Branntjernhøgda på 640 m, mens Svarttjernshøgda på 717 m er høyeste toppen i Jevnaker og Nordmarka.
Geologi
Hadeland tilhører en av de fem mest fruktbare såkalte silurbygdene på Østlandet, og er også et av de mest fruktbare jordbruksområdene i hele landet. Bygdene har forsynt for eksempel Oslo-området med mat, drikke og andre varer i århundrer. Grunnen er de vulkanske bergartene i området, samt den kalkholdige jorden som utskilles fra nærliggende bergrunn av kalkfjell. I området er det flere utdødde vulkaner som har bidratt til det gode jordsmonnet, slik som Sølvsberget, Brandbukampen, Buhammeren, Onsberget og Ballangrudkollen. Hadeland er geologisk en del av Oslofeltet.
Historie
Det gode jordsmonnet i Hadeland har ført til et tidlig og intensivt jordbruk, og en rik forhistorie. Mye tyder på at Hadeland har vært et av de store sentrene i Norge fra gammelt av med sine mange storgårder, småkonger og sitt religiøse sentrum på Granavollen. Dette området inkluderte også Toten, Land, Hurdal og tidvis andre nærliggende områder som Ringerike, Gjøvik og deler av Valdres. Granavollen har trolig vært et stort religiøst senter siden før eller rundt Kristi fødsel. Småkongen Halvdan Svarte skal ha gått gjennom isen på Randsfjorden i ca. 840 etter å ha vært i gilde på vestsida, noe som er behørig referert til av Snorre. En av flere Halvdanshauger på Østlandet ligger på Tingelstad, og etter sigende skal deler av høvdingens kropp ligge begravet der.
Navnet Hadeland er kjent fra runesteinen Dynnasteinen som er tidfestet til ca. 1050 og dessuten fra Snorres sagaer. Første stavelse i landskapsnavnet henspiller kanskje på folket haðar som trolig betyr «strid, kamp». Det svenske sognet Hassela i Hälsingland kan muligens være oppkalt etter mennesker som emigrerte dit fra Hadeland. Amatørhistorikere mener at hadene opprinnelig var en del av keltiske stammer som flyktet fra romerne i Frankrike, vandret opp fra Mellom-Europa og blandet seg med lokale germanske stammer på Ringerike, i Hadeland, Land, Toten og muligens på Romerike og Hedmarken, men dette er ikke bevist godt nok. I dag er det kun navnet Hadeland som har direkte tilknytning til stammefolket hade. Ordet Granum, som kan være opphavet til kommunenavnet og Gran tettsted og Granavollen, var iflg. samme historikere navnet på en keltisk gud (den keltiske guden for vatn og helse). Andre mener at hadene, som var kjent som gode soldater, kom fra disse distriktene, var helt og holdent av germansk avstamning og at Gran kommer av trenavnet gran og vin som betyr eng eller eventuelt av det latinske ordet granula som betyr korn.
For 100 år siden og mer var Hadeland et geografisk mye større område enn i dag, faktisk et av de dominerende distriktene på Østlandet. Men grunnet vanskelige atkomstforhold fra de ytterste delene av distriktet, særlig om vinteren, etterhvert større tilhørighet til andre områder (kirkeliv, kultur, lokalstyre), distriktspolitiske hensyn og direktiver fra sentralt hold (konge og myndigheter) m.m. ble flere områder «skallet av» underveis, så som Skrukkelia (nå i Hurdal), søndre delen av Einafjorden (nå i Vestre Toten), mest sannsynlig Hakadal til Romerike/Nittedal og antagelig noen mindre deler til andre nabodistrikter. Distriktet Toten ved Mjøsa inkl. Gjøvik, Vardal og Biri tilhørte Haðafylki og Hadeland til rundt 1675 og distriktet Land ved Randsfjordens nordre halvdel var en del til omtrent 1775 da disse fikk egne privilegier og regionalt selvstyre. I tillegg har til tider Ringerike (muligens inklusive Modum og Krødsherad), Valdres og Hedmarken vært underlagt gamle Haðafylki.
Under det tyske angrepet på Norge i 1940 var det harde kamper i Hadeland, spesielt kampene i Lunner. Ved Stryken, Harestua og Bjørgeseter falt 12 norske, og 31 tyske soldater, mellom 14. og 17. april. De norske styrkene lyktes med å stanse de tyske fremrykningene, til tross for en overlegen tysk styrke. Det ble likevel beordret tilbaketrekning 17. april, av frykt for et tysk gjennombrudd sør for Jevnaker, noe som ville begrense mulighetene for tilbaketrekning for styrkene ved Bjørgeseter.
Rudsetra ved Harestua spilte en viktig rolle i motstandskampen, blant annet som skjulested for radiosenderen BETA fra 1941. Den ble også brukt som base for flyslipp for Secret Intelligence Service, og for våpenslipp til Milorg D13. Den fungerte også som skjulested for sentralledelsen i Norges Kommunistiske Parti og Osvald-gruppen.
Kommuner
Hadeland er inndelt i 3 kommuner:
I 1838 ble Hadeland inndelt i kommunene Gran og Jevnaker. I 1897 ble Brandbu utskilt fra Gran. I 1898 ble Lunner utskilt fra Jevnaker. I 1962 ble Brandbu gjeninnlemmet i Gran, med unntak for Furulund (Vestre Grans områder vest for Randsfjorden) som ble innlemmet i Jevnaker.
Det har flere ganger vært diskutert en sammenslåing av kommunene på Hadeland. I 2015 ble det gjennomført en folkeavstemning om sammenslåing av Lunner og Gran, hvor det ble et flertall mot sammenslåing i begge kommuner.
Alle tre kommuner tilhørte Oppland fylke frem til 2020. I forbindelse med regionreformen søkte Lunner og Jevnaker om å få bli en del av Viken, mens Gran ble en del av Innlandet.
Regionråd
Gran og Lunner inngår i samarbeidsorganet Regionrådet for Hadeland - Interkommunalt politisk råd.
Jevnaker inngår i samarbeidsorganet Interkommunalt politisk råd for Ringeriksregionen. Frem til 31.12.2021 inngikk kommunen også i samarbeidsorganet Regionrådet for Hadeland - Interkommunalt politisk råd.
Regionalt helseforetak
Gran, Jevnaker og Lunner tilhører det regionale helseforetaket Helse Sør-Øst
Helseforetak og lokalsykehus
Gran og Lunner tilhører Sykehuset Innlandet Helseforetak, og har Gjøvik sykehus som lokalsykehus.
Jevnaker tilhører Vestre Viken Helseforetak, og har Ringerike sykehus som lokalsykehus.
Leger
Gran: Brandbu legegruppe AS, Gran legesenter og Jaren legesenter
Jevnaker: Nybygget legesenter DA, Dr. Sajid Arain og Jevnaker legegruppe
Daglegevakt
Gran, Jevnaker og Lunner har daglegevakt 08:00-15:00 ved sine lokale legekontor. Se leger.
Legevakt, kveld og helg
Gran og Lunner har felles kveldslegevakt 15:00-23:00 på Lunner og Gran legevakt i Nødetatbygget i Gran. Ved helg og høgtid 08:00-23:00.
Jevnaker har kvelds- og nattlegevakt 15:00-08:00 på Ringerike interkommunale legevakt og ambulansestasjon.
Politidistrikt
Gran og Lunner tilhører Innlandet politidistrikt, Gran politistasjon.
Jevnaker tilhører Sør-Øst politidistrikt, Hønefoss politistasjon. Tidligere Nordre Buskerud politidistrikt.
Domstoler
Gran tilhører Vestre Innlandet tingrett (Gjøvik rettssted), under Eidsivating lagmannsrett.
Alle tre kommunene tilhører Vestre Innlandet jordskifterett (rettssted Lillehammer), under Eidsivating lagmannsrett.
Fogderi
Kommunene var frem til 1909 en del av Hadeland og Land fogderi.
Prostier og bispedømmer
Gran og Lunner tilhører Hadeland og Land prosti under Hamar bispedømme.
Jevnaker tilhører Ringerike prosti og Tunsberg bispedømme (fra 01.01.2022). Tidligere Hadeland og Land prosti og Hamar bispedømme.
Skoler
Hadeland har en videregående skole: Hadeland videregående skole. Skolen sto ferdig høsten 2012, og erstattet de tre tidligere skolestedene Brandbu videregående skole, Gran videregående skole og Roa videregående skole.
Gran
* Bjoneroa skole (tidligere Bjoneroa sentralskole 1955, ungdomstrinn fra 1975) tok over for Bildensol skole (1889/1890- brant i 1953, Sørum krets), Fjellheim skole (1912/1913-1955, Nordre Bjonskogen krets), Granerud skole (?-1955, Søndre Bjonskogen krets), Bergheim skole (1917-1953, Toverud krets), Vestheim skole (?-1955, Nyhus krets).
** Brandbu barneskole stod klar i 2016 og tok over for grendeskolene Bjørklund skole, Fagerlund skole og Solvang skole.
*** Grymyr skole stod klar i 1964 og tok over for grendeskolene Vestheim skole og Leikvoll skole.
Tidligere skoler: Furulund skole (1890-1961, Halvorsbøle krets) ble flyttet til Jevnaker ved kommunereformen i 1961.
Jevnaker
* Jevnaker ungdomsskole (tidligere Jevnaker sentralskole, Jevnaker barne- og ungdomsskole) tok over for grendeskolene:
Tidligere skoler:
Lunner
* Lunner barneskole tok over for grendeskolene; Fagertun skole, Lundby skole, Løken skole, Nordre Oppdalen skole og Søndre Oppdalen skole.
Tidligere skoler: Nordstrand skole, Gjerdingen skole, Mutta skole.
Tettsteder
Jevnaker (Nesbakken) og Brandbu/Jaren er de to største tettstedene på Hadeland, med rett i underkant av 5000 innbyggere. Deretter følger Harestua med 2318 innbyggere, Gran med 1655 innbyggere, Grua med 1507 innbyggere og Roa med 961 innbyggere. Gran er regionens viktigste handelssenter. Mindre steder er Røykenvik, Bleiken, Bjoneroa, Grymyr, Grindvoll, Sløvika og Onsaker.
Kultur og aktiviteter
Hadeland Glassverk er en av Norges mest besøke turistattraksjoner, med rundt 500 000 besøkende i året. På Jevnaker ligger også Kistefos-Museet, med skulpturpark, industrimuseum og gallerier. Museet har de siste årene blitt en internasjonal anerkjent formidler av samtidskunst. I Gran er Hadeland Folkemuseum, Tingelstad gamle kirke og Søsterkirkene viktige attraksjoner. I Lunner ligger Bergverksmusset på Grua, med guidede turer i de gamle gruvene, samt Solobservatoriet på Harestua.
Hadeland har rekrasjonsområder ved flere av innsjøene, som Randsfjorden, Jarenvatnet og Harestuvatnet. I tillegg til mindre vann i åsene rundt, som Mylla, Skjerva, Vassbråa og Gulsjøen. Fjorda er et område hvor mange innsjøer henger sammen, med til sammen rundt 17 mil med strandlinje. Sammen med Lygna, er disse områdene også populære hytteområder.
Hadeland kultursal er samlokalisert med Hadeland videregåene skole på Gran og huser konserter, arrangementer og oppsetninger. Kultursalen er en av spillestedene til Teater Innlandet. «Bronsebukkene» er et utespill med handling inspirert av Vestbyfunnet på Grindvoll, som spilles på Midtre Olimb på Jevnaker om sommeren.
Hadeland har en rekke aktive dansegrupper, samt konsertplasser som på Glassheim på Jevnaker og Marienlyst på Jaren. Korpsmusikken er veldig levende og flere korps ligger blant de 10-15 beste i landet, av og til helt oppe blant topp 3.
Transport
De viktigste veiforbindelsene på Hadeland er riksvei 4 og europavei 16. Riksvei 4 går fra Oslo til Mjøsbrua, og passer gjennom Lunner og Gran. I 2017 ble det åpnet 9,5 km. firefelts motorvei mellom Jaren og grensen mellom de kommunene, med planlagt videreføring til Roa. Europavei 16 går gjennom Lunner og Jevnaker, og fungerer som regionenes viktigste veiforbindelse til Gardermoen og Hønefoss.
Gjøvikbanen går over Hadeland og benyttes av et stort antall pendlere, med Jaren som utgangspunkt for mange av pendlertogene. Bergensbanens strekning mellom Hønefoss og Roa benyttes i all hovedsak av godstransport, og passasjertogene har ingen av- eller påstigning for passasjerer. Røykenvikbanen var i drift mellom 1900 og 1957.
Matkammer, trevarer, gruver o.a
Hadeland har i flere århundre levert landbruksvarer, tømmer m.v., særlig til Oslo, tidligst med de såkalte lasskjørerne, og de seinere år med tog og bil. Harestua sies å være en forkortelse for Hadelendingstua og var opprinnelig en hvilestue for lasskjørerne. Det påstås også at Hake, høvdingen i Hakadal, fikk navnet sitt fra hadene. Det som senere ble kjent som Hakadals Verk og som sannsynligvis var det eldste jernverket i landet, het opprinnelig Hadelands Jernverk, da det fikk malmen fra Grua på Hadeland. Ifølge sikre kilder ble driften startet omkring 1550 som et offentlig foretagende på kongens befaling. Marmor ble brutt oppe i Granåsen i et par perioder og den vakre røde, hvite og gråblå, men litt sprøe marmoren ble blant annet brukt til pryd i Oslo rådhus og i Fredrikstad (rådhus?). Nå er det pukkverk for Vegvesenet rett ved siden av stedet hvor marmorbruddet lå. Randsfjorden ble fram til rundt 1970 brukt til stor tømmerfløting fra skogindustrien lokalt, i Land og deler av Valdres. Tømmeret ble fløtet ned elvene som renner ut i fjorden (Dokkaelva, Etna og mange mindre elver) og sørover fjorden til Jevnaker og sagbrukene og papirfabrikkene på Bergerfoss, Kistefoss og Viul. En av landets mest kjente skofabrikker og den aller siste egenproduserende, Alfa Skofabrikk i Brandbu, avviklet sin produksjon per 28. september 2007 og er etter dette kun distributør og lager for sko og støvler produsert i Øst-Europa og Asia. Hadeland Bio Olje AS, Habiol, var et annet foretak som produserte bio-diesel fra raps og andre oljeplanter. I 2010 måtte foretaket gi opp etter 16 års drift.
== Pendlerkommuner == Siden 1960-tallet har det vært stor grad av pendling av arbeidstakere fra Hadeland, grunnet nærheten til store arbeidsmarkeder i Osloområdet, Gardermoen og Ringerike.
Det er store variasjoner i omfanget av pendling for de tre kommunene. Størst er pendlingen fra Lunner kommune, hvor over 40 prosent av de sysselsatte pendlet i 2013, de fleste til andre deler av Osloområdet. I Gran er pendlingen til Osloområdet rundt 15 prosent, mens den er elleve prosent i Jevnaker. Der pendling til Osloområdet er det vanligste i Gran og Lunner, er Ringerike det viktigste området for Jevnaker. Nesten 30 prosent av de sysselsatte i Jevnaker pendler til Ringerike.
Friidrett under Sommer-OL 2008 – Spydkast menn
Øvelsen spydkast menn i Sommer-OL 2008 fant sted den 21. og 23. august på Beijings nasjonalstadion.
Kvalifikasjonskravene var 81,80 m (A-krav) og 77,80 m (B-krav).
Norge var representert med vinneren fra OL 2004, Andreas Thorkildsen, som forsvarte gullmedaljen.
Rekorder
Før konkurransen var verdens- og olympisk rekord som følger:
Følgende olympisk rekord ble satt i konkurransen:
Finalen
21. august 2008 – 19.20
Østerdølen
Østerdølen er en avis som blir utgitt i Stor-Elvdal i Innlandet. Avisa utkommer en gang i uken. Avisens hoveddekningsområde er kommunene Stor-Elvdal, Engerdal, Rendalen og Åmot.
I 2001 fikk avisa prisen for beste forside i konkurransen Årets avisside.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Norsk Opplagskontroll og Landslaget for Lokalaviser.
Kaukasiske fjelljøder
Kaukasiske fjelljøder, høylandsjøder eller kavkazijøder, også benevnt som juvuro eller juhuro, er jøder som har sin opprinnelse i den østlige delen av Kaukasus på grensen mellom Russland (Dagestan) og Aserbajdsjan. Det er usikkert når og hvordan disse jødene kom til østlige Kaukasus, men muligens så tidlig som i tiden under Akamenide-dynastiet for å fungere som grensetropper. Under den andre verdenskrig ble nordlige Kaukasus okkupert av tysk soldater, men de fleste fjelljødene ble spart for tilintetgjørelse da nazistene ikke visst om de skulle klassifiseres som jøder eller ikke. Allerede i mellomkrigstiden utvandret noen til britisk Palestina, og etter oppløsningen av Sovjetunionen har mange utvandret til Israel.
Historie
Det har vært hevdet at fjelljødene er etterkommere fra de tapte stammer, som en kandidat blant flere, som forlot oldtidens Israel etter ødeleggelsen av det første tempelet i Jerusalem i år 587 f.Kr. Det foreligger stor usikkerhet til denne opprinnelsen. Fjelljødene har ikke bevart noen skriftlige nedtegnelser om sin ankomst og bosetning. Derimot har de gjennom generasjonene formidlet muntlig om sin herkomst tilbake til fangenskapet i Babylon. Jødisk tilstedeværelse i Kaukasus er indikert i gamle levninger av murer, jødiske gravsteder, og i mange av landsbyene i fjellene også epigrafiske inskripsjoner, fragmenter av hellige jødiske bøker, talismaner (mazuze) og annet.
Det har også vært hevdet at fjelljødene kan nedstamme, helt eller delvis, som etterkommere fra jødiske militære bosettere som i oldtiden ble utplassert i Kaukasus av herskerne i Partia og Sasanide-dynastiet som grensevakt og buffersone mot angrep fra nomadiske folk fra den pontisk-kaspiske steppe, men det er vanskelig å finne bevis som understøtter denne antagelsen.
Fra denne tiden har fjelljødenes historie vært knyttet til fjellene og folket i Dagestan. Arkeologiske utgravninger i 1990 avslørte levninger av en jødisk bosetning fra 600-tallet i nærheten av Baku og en synagoge 25 km sørøst for Guba. Historisk har jøder i Aserbajdsjan vært representert av ulike undergrupper, hovedsakelig fjelljøder, askenasiske jøder og georgiske jøder. På slutten av 1800-tallet levde fjelljødene som bønder i egne, små, isolerte samfunn, som landsbyene Privolnoe, Krasnaya Sloboda (Quba), og Vartashen (Oğuz).
På 1700- og 1800-tallet var det en del fjelljøder som flyttet fra høylandet og ned til lavlandet ved kysten, men betegnelsen «fjelljøder» fulgte med dem. De tenderte til å holde seg i egne landsbyer, men deres bosteder skilte seg ikke større grad fra naboene. De kledde seg også likt med omgivelsene, men jødisk skikker sikret at de beholdt egen matkultur og opprettholdt jødisk tro innenfor familien. Da området falt under Russland i 1813, fikk fjelljødene betegnelsen Jøde i offentlige arkiver, og de ble som de øvrige jødene i Tsarriket pålagt militærtjeneste. og etterhvert forfulgt under pogromer.
Allerede i mellomkrigstiden startet undertrykkingen av kaukasiske jøder under De hvites herredømme, og noen jøder utvandret til britisk Palestina. All utvandring ble stoppet etter bolsjevikenes maktovertakelse, men etter oppløsningen av Sovjetunionen har mange utvandret til Israel.
Kultur
Historikere som middelalderens Leonti Mroveli og nåtidens Ruslan Khasbulatov mener at jødene også har påvirket tsjetsjensk kultur. Mange felles tsjetsjenske familienavn, vanligvis tilskrevet arabisk opprinnelse grunnet deres semittiske røtter, har vist seg å ha eksistert før islamiseringen av Tsjetsjenia. Historikerne Mroveli og Khasbulatov, som har spekulert i at Tsjetsjenia nedstammer 30 prosent fra jøder, støtter også oppfatningen om jødisk innflytelse. Deres teorier er dog kontroversielle og har ikke blitt gjennomgående akseptert, men at det er et jødisk historisk opphav for enkelte folkegrupper i Tsjetsjenia virker hevet over tvil, enten knyttet til det jødiske Khazar-kaganatet i det 7-10. århundre, eller med røtter blant de persisk-talende jødene i Dagestan.
Under Sovjetunionen ble de etnisk nasjonale gruppene ofte gitt en viss kulturell autonomi og oppmuntring. I Kaukasus ble det allerede fra andre halvdel av 1920-tallet startet en prosess med godkjent opprettelse av jødiske aviser, teatre, noen skoler, og litteratur på eget språk. Også de få europeiske jødene (Askhenazim) som bodde i Kaukasus ble motivert til å integrere seg i denne kulturmønstringen. Før bolsjevikenes maktovertakelse hadde noen fjelljøder løftet seg økonomisk inn i handelsborgerskapet, men ble etter revolusjonen tvunget inn i lokale kooperativer.
I Tsjetsjenia ble jødene tett integrert i samfunnet. En klan, Dzugtoi, ble dannet av jøder i Tsjetsjenia lang tid tilbake, kanskje allerde i middelalderen. I tsjetsjensk kultur finnes et råd av om lag 90 klaner - taips, hvorav ca 20 opprinnelig kan ha vært opprettet av utlendinger. Klanene sverger lojalitet til den tsjetsjenske stat. Det finnes polske, russiske, armenske, tyrkiske og andre klaner. Over tid har jødene blitt mer og mer integrert grunnet tilpasning. Giftemål mellom klanene er vanlig og tsjetsjenske jøder er i stor grad ikke til å skilles fra andre tsjetsjenere, bortsett fra deres tro. De tidligere fjelljødene i Tsjetsjenia snakker i dag hovedsakelig kun tsjetsjensk.
Økonomi
Som andre steder i jødisk diaspora, landflyktighet, har jøder hatt forbud mot å eie land, var situasjonen på slutten av 1800- og begynnelsen av 1900-tallet at fjelljødene både eide land og var bønder. De dyrket hovedsakelig korn. Deres eldste levevei var dyrking av ris, men de kultiverte også silkeormer og dyrket tobakk. De jødiske vingårdene var særlig kjente. Jødene og deres kristne naboer i Armenia var de fremste vinprodusentene, en aktivitet som muslimene ikke ville være involvert i grunnet deres religion. Jødedommen på sin side begrenser konsum av en del kjøttretter. I motsetningen til sine naboer hadde jødene få husdyr. På samme tid var de anerkjente garvere. Garving var deres tredje viktigste økonomiske aktivitet. Mot slutten av 1800-tallet var rundt 6 prosent av jødene involvert i denne handelen. Håndverk og handel ble hovedsakelig praktisert av jøder i byene.
De sovjetiske myndighetene krevde at fjelljødene måtte jobbe på kollektivgårder, men de fikk fortsette med sine tradisjonelle kultivering av vinranker, tobakk og grønnsaker, og produsere vin. Den tidligere isolerte livsstilen har stort sett opphørt, og de gjenværende fjelljødene lever i dag side om side med andre etniske grupper.
Arne Storrønningen
Arne Storrønningen (født 1956) er en norsk fagpresseredaktør med mer enn tretti års erfaring som journalist, redaktør og kommunikasjonsrådgiver fra presse og organisasjoner. Storrønningen har vært redaktør for flere norske fagblader: (Handikapnytt 1994-1997, Velferd (1997–2001) og Folkevett (2001–). Han har særlig jobbet med områder som velferdsutvikling, velferdspolitikk, klima- og miljøpolitikk, energi, utvikling av grønn teknologi og bærekraftig forbruk og vekst.
Han publiserer jevnlig artikler og kommentarer på sin private blogg.
Villmarksliv
Om bladet
Magasinet ble etablert i 1973 (ett prøvenummer i 1972), og er kjent for de fleste såkalte villmarkinger. Bladet ble startet av de fire gründerne Thorbjørn Tufte, Bjørn Holm-Hansen, Anton Lossius og Olaf Gundersrud gjennom Naturforlaget AS. De første årene delte Tufte og Holm-Hansen på redaktørjobben, ved å ha ansvaret for annenhver utgivelse. I 1988 overtok Dag Kjelsaas redaktørstolen. Dagens redaktør er Knut Brevik, og tok over jobben i 2005.
I 1992 kjøpte Hjemmet Mortensen opp aksjemajoriteten, og overtok driften. Villmarksliv har vært boltreplass for en rekke kjente villmarkinger, fra Sverre M. Fjelstad til Lars Monsen.
Bladet utgir i tillegg flere årlige spesialutgivelser som «Ørretfiske», «Vill mat» og «Norske naturperler». Bladet arrangerer også «NM i naturfoto», og gjennom hele året kan leserne følge landets beste naturfotografer knive om premiene. Det fører også de offisielle norgesrekordlistene innen sportsfiske, de såkalte «Sportsfiskerekordene».
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
HMS «Glasgow» (D88)
HMS «Glasgow» var en britisk Type 42 Sheffield-klasse jager som deltok i Falklandskrigen. Som én av fem Type 42-jagere som deltok i krigen, ble skipet sendt ned til Falklandsøyene i en kampgruppe sammen med søsterskipene HMS «Sheffield», HMS «Coventry». Etter at «Sheffield» og «Coventry» ble senket, ble HMS «Exeter» og HMS «Cardiff» sendt ned som erstatning. 12. mai 1982 ble «Glasgow» skadet av bomber fra flere argentinske A-4 Skyhawk.
Andy Samberg
Samberg ledet MTV Video Music Awards i 2009.
And So to Sleep Again
«And So to Sleep Again»  er en amerikansk populærmusikksang med melodi og tekst av Joe Marsala og Sunny Skylar. Den ble skrevet i 1951.
Andy Samberg
Film
I 2007 slo Samberg gjennom med filmen Hot Rod, hvor han spilte «stuntmannen» Rod Kimble. Etter dette ble han med i den animerte langfilmen Space Chimps, hvor han hadde stemmen til Ham III. Han ble senere med i TV-serien Saturday Night Live. Her har han imitert mange kjente stjerner, blant andre Zac Efron, Barack Obama, Chuck Norris og Alan Rickman.
I filmen Det regner kjøttboller (2009) har Samberg stemmen til Brent.
And So to Sleep Again
Den ble også spilt inn på plate i USA av Dick Haymes, April Stevens og Margaret Whiting. Britiske coverversjoner ble spilt inn på plate av Jimmy Young og Dorothy Squires.
Andy Samberg
Film
I 2013 fikk Samberg hovedrollen som Jake Peralta i TV-serien Brooklyn Nine-Nine.
And So to Sleep Again
Norsk versjon
Arne Andersen har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Og så en natt igjen». Øystein Frantzen, sang, med Robert Levins orkester har spilt inn sangen. Den ble utgitt på 78-platen HMV A.L. 3243 i 1952.
Listeplasseringer
Pages versjon kom på den amerikanske Billboard Best Sellers In Stores-listen 22. september 1951 og lå der i 16 uker med nummer fire som høyeste plassering.
Den lå som nummer 21 på den britiske sheet music-listen.
Enevold Ewald
Enevold Ewald (født 29. august 1696 i Øster Højst i Tønder, død 17. november 1754 i København) var en dansk prest, kjent for opprettelsen av Waisenhuset i København.
Ungdom og skolegang
Enevold Ewalds foreldre var presten Niels Enevoldsen Ewald (1658 – 1733) og Mette Magdalene Prætorius (1671 – 1729). Han viste tidlig at han var en gutt med gode evner, og han forteller selv i boka Visdoms kilde at han hadde lest gjennom Bibelen fire ganger før han var 14 år:
På baksiden av altertavlen i Øster Højst kirke har han risset inn navnet sitt både med latinske og hebraiske bokstaver, datert 1709. Han vokste opp sammen med en annen kjent personlighet, salmedikteren Hans Adolph Brorson.
Ewald ble sendt til tyske universiteter, i Kiel, Jena og Halle. Både i Halle og i Jena fikk han se pietismen i full blomst, og han ble sterk påvirket av den vekkende forkynnelsen. I studietiden tok han opp igjen bibelstudiene og fikk en enestående kjennskap til den.
Innfører pietismen i Danmark
Da han vendte tilbake til Tønder tok han med seg pietismen. Han holdt forsamlinger, forkynte og katekiserte, og folk flokket seg om virksomheten hans. Men den offentlige kirken likte ikke Ewalds opptrinn og forsamlinger.
På 1700-tallet ble hertugdømmet Slesvig hjemsted for kirkelig og folkelig fornyelse, først og fremst gjennom Enevold Ewald og de tre brødrene Brorson: Nicolaj Brorson, Broder Brorson og Hans Adolph Brorson.
Ewald regnes som den som innførte pietismen til Danmark, mens Hans Adolph Brorson var den som gav den et uttrykk i kirkesangen.
Christian VI forsøkte ved mange anledninger å fremme pietismens sak. På den måten kom mange som hadde vist iver for pietismen til viktige embeter. Slik ble Ewald prest ved Waisenhuset i 1727. Året etter var det brann i huset, og Ewald fremkalte i den forbindelse en sterk vekkelse, sammen med de tre brødrene Brorson.
De ledende menn under den vestslesvigske vekkelsen fikk sentrale stillinger i eneveldens statskirke under Christian VI. Ewald ble prest i Waisenhuset i København, og de tre Brorson-brødre gjorde tilsvarende karriere: Nicolai Brorson ble prest ved Nicolai Kirke i København, Broder Brorson biskop i Aalborg og Hans Adolph Brorson ble først stiftsprost i Ribe – uten at han hadde søkt om det – og siden biskop i Ribe.
Ewald var den første som praktiserte konfirmasjonsundervisning i København før kongen (Christian VI) fikk J. W. Schrøder til å innføre konfirmasjonen som obligatorisk.
Starter Waisenhus i København
Waisenhuset brant kort etter at det var bygd, i 1727. I restaureringstiden holdt han gudstjenester i Ridehuset. «En større Prædikant og Katekisator haver Danmark næppe haft», sa en samtidig. Det var ikke bare på grunn av hans veltalenhet at folk flokket seg omkring ham, men også for å høre de «kjetterske meningene» han satte frem: Man måtte skjelne mellom den indre, sanne kristendom og den ytre kirke med dens nådemidler. Mennesket kan vinne nåde hos Gud ved selvoppdragelse i tålmod og troskap. Han krevde også tålsomhet overfor annerledes troende.
Ewald som forfatter
Ewald tjente ikke så mye på prestestillingen ved Waisenhuset, men ville likevel ikke forlate stillingen. For å løse de økonomiske utfordringene begynte han å utgi egne bøker. Han oversatte oppbyggelige skrifter til dansk, og han forfattet egne verker:
Beregning av årstall for verdens skapelse
Enevold Ewald ble professor i teologi i 1747. Han giftet seg i 1730 med Marie Wulf, og de fikk sønnen Johannes Ewald i 1734.
Pieris (sommerfugler)
Pieris er en slekt av sommerfugler i gruppen hvitvinger.
Levevis
Disse artene har vanligvis larver som lever mer eller mindre selskapelig på planter i korsblomstfamilien (Brassicaceae), inkludert dyrkede arter som kål, raps og sennep. Hunnene blir tiltrukket av sennepsoljer som disse plantene skiller ut, dette er stoffer som virker frastøtende på de fleste andre insekter. Pieris-artene lever i åpne områder, ofte i kulturlandskap, men også for eksempel i fjellet. Flere av artene, blant annet stor kålsommerfugl, kan foreta lange vandringer. De har gjerne flere generasjoner hvert år, i Norge oftest to.
Utbredelse
Slekten har en holarktisk utbredelse og én eller flere arter forekommer nesten over alt i Nord-Afrika, Europa, Nord-Asia og Nord-Amerika. I tillegg er liten kålsommerfugl innført til Australia.
Navnet
Det latinske navnet, kommer av det greske ordet Pieris, og betyr «musa», som har med navnet på stedet Pieria, ved Olympus.
Systematisk inndeling
Slektskapsforholdene mellom hvitvingenes delgrupper og slekter kan være avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje.
Eksterne lenker
Whites (butterfly) Pieris
HTC Faraday
Den er også solgt som Cingular 2125, Orange C600.
Sta. Clara kirke
'''Sta. Clara kirke''' er en katolsk kirke i Kongsvinger. Kirken er viet til Klara av Assisi og tilhører Oslo katolske bispedømme. Den ble vigslet av biskop Gerhard Schwenzer ved en høytidelig seremoni lørdag 16. juni 2001.
Ved innvielsen var det over 700 år siden det sist ble innviet en katolsk kirke i Kongsvinger og distriktets snaut 300 katolikker hadde i mer enn 40 år ønsket seg en egen kirke som samlingspunkt. Kirken kostet om lag ni millioner kroner. Sta. Clara menighet ble opprettet 2. desember 2007. Menigheten omfatter de seks kommunene i Kongsvinger og omegn: Kongsvinger, Nord-Odal, Sør-Odal, Eidskog, Grue og Åsnes. Til sammen blir dette totalt 4 580 km². Over halvparten av menigheten består av polakker (794 medlemmer i 2018).
Byggeskikkprisen til St. Clara kirke blie tildelt av Kongsvinger kommune for 2003. Den katolske menigheten i Kongsvinger har sine messer i en kirke som har vakt oppsikt blant arkitekter i hele Europa. Ved å bruke tradisjonelle virkemidler på en ny måte, får denne kirken en egen kraft. Slik beskriver det internasjonale arkitekttidskriftet The arcitectural review den katolske kirke på Vennersberg St. Clara. Det er ikke ofte om noen gang at lille Kongsvinger kommer i de store fagtidsskriftene. Men så skjedde i artikkelen Sensing the Divine (Å fornemme det - 15 - guddommelige) er St. Clara kirke en av 5 omtalte kirkebygg verden over. De andre er i Los Angeles, Lisboa,Chemnitz i Tyskland og Puglia i Italia. Det er spesielt kombinasjonen av enkle linjer, lysflater og miljø med norsk skog rundt. St. Clara ble bygget med ett minimalt budsjett og materialvalg og lyssettingen blir derfor viktigere. I så måte er St. Clara svært ulik det vi kjenner av katolske kirker og katedraler i Sør-Europa. Men nordisk nøkternhet trenger ikke bety kjedelig og traust, tvert imot. Arkitektkontoret Hille og Strandskogen i Oslo tegnet kirken, som alt har fått så stor oppmerksomhet at den er viet 4 sider i det prestisjetunge tidsskriftet.
Menigheten samles til Høymesse hver søndag kl. 11.00 med etterfulgt kirkekaffe. Kirken åpnes også etter behov for besøkende og turister. Kontakt menighetens kontor for bestilling. Adgang er gratis.
Den gylne spores orden
Den gylne spores orden (italiensk: Ordine dello Speron d'Oro), også kalt Ordenen av den gylne milits, er en pavelig orden. Ordenens opphav lar seg ikke enkelt tidfeste. Den omtales tildelt 1539 av pave Paul III. Ordenstegnet, ryttersporen som symbol for kirkens riddere og forsvarere, er kjent i en beskrivelse fra 1747. Under Gregor XVI ble ordenen i 1841 omgjort til Sankt Sylvester-ordenen, et navn som henviser til ordenens mytiske opphav i pave Sylvester Is tid (314–335). Den gylne spores orden ble 7. februar 1905 av pave Pius X gjenopprettet som selvstendig orden. Den har én klasse, ridder. Ordenen tildeles for fortjenester av den katolske kirke og for fremme av kirkens virke. Den rangerer som den nest fornemste av de pavelige ordener, etter Kristusordenen. Den gylne spores orden kan tildeles både katolikker og medlemmer av andre kirke- og trossamfunn.
Insignier
Ordenstegnet for Den gylne spores orden er et gulemaljert malteserkors i gull. Fra nedre korsarm henger en rytterspore i gull. Midtmedaljongen bærer et kronet monogram med bokstaven M, for jomfru Maria. Jomfru Maria er ordenens beskytter. På baksiden bærer medaljongen «MDCCCCV» for året 1905 med innskriften «PIUS X. RESTITUTOR» i borden. Ordensstjernen er i sølv og har åtte tagger. Ordenstegnet er plassert i midten. I 1932 ble det skapt et ordenskjede for Den gylne spores orden. Ordenskjedet har ledd bestående av monogrammet «XP» og åttetaggede stjerner. Ordenstegnet er opphengt i kjedet ved et midtledd utformet som en samling troféer. Ordensbåndet er rødt med hvite striper ved kantene.
Ruoqiang
Ruoqiang eller Qakilik (kinesisk: 若羌县; pinyin: Ruòqiāng Xiàn; uigursk: چاقىلىق ناھىيىسى / Çakilik Nahiyisi) er et fylke i det autonome prefektur Bayin'gholin i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina. Hovedsetet er byen Ruoqiang.
Befolkningen i fylket var på 28,786 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Oldtidsbyen Loulan, hvis ruiner ble avdekket i 1899 av den svenske forskningsreisende Sven Hedin, ligger nordvest for Lop Nor, innen fylket Ruoqiangs territorium.
Ruinbyen Miran er også i fylket, likeså nekropolisen Xiaohe.
Samferdsel
Kinas riksvei 218 ender her. Den løper fra Yining til Ruoqiang, begge i den autonome region Xinjiang.
Kinas riksvei 315 løper gjennom området. Den fører vestover fra Xining i provinsen Qinghai til Kashgar (Kashi) i Xinjiang.
Den gylne spores orden
Tildeling
Siden Kristusordenen kun tildeles katolikker, er Den gylne spores orden den høyeste pavelige orden som kan tildeles ikke-katolikker. Ordenens kjede er tildelt fremmede lands statsoverhoder. Blant disse var kong Frederik IX av Danmark. Ordenen er også tildelt ikke-kristne, blant andre kong Fuad I av Egypt og kong Amanullah av Afghanistan. I 1966 ble det bestemt at tildeling kun skjer til kristne. På det tidspunkt hadde tildeling helt stoppet opp. Den siste som ble tildelt ordenen var storhertug Jean I av Luxembourg. Han fikk Den gylne spores orden i 1965. Den er ikke tildelt siden.
Christoph Willibald Gluck
Christoph Willibald Ritter von Gluck (født 2. juli 1714 i Erasbach ved Berching, død 15. november 1787 i Wien) var en tysk komponist. Han regnes som en av de mest betydelige operakomponister i klassisismen.
Bakgrunn
I årene 1748–1749 var Gluck kapellmester for kong Frederik Vs operatrupp i København. Det vites ikke om han selv skrev operaer til truppen, men ved kronprinsens (Christian VII) fødsel i 1749, komponerte Gluck opptrinnet La Contesa dei Numi (Gudenes trette), hvor de olympiske gudene samledes ved Storebælt for å diskutere hvem som i særlig grad skulle beskytte den nye prinsen.
I 1750-årene ble han engasjert som operakomponist i Wien. Her innledet han sammen med sin librettist, Ranieri Calzabigi, et reformprogram av den seriøse opera-sjangeren, opera seria, som i stigende grad ble utsatt for kritikk og var i ferd med å miste popularitet til fordel for konkurrerende sjangrer som opera buffa og det tyske og wienske Singspiel. I 1770-årene oppholdt Gluck seg i perioder i Paris, hvor han bearbeidet sine operaer for den franske scenen, og skrev nye operaer som Iphigenia i Aulis (1774), Armide (1777) og Iphigenia på Tauris (1779).
Gluck komponerte over 30 operaer. De syv siste var «reform-operaer», som alle er skrevet over emner fra gresk mytologi. Best kjent er Orfeo ed Euridice. Glucks operaer vakte beundring over hele Europa.
Glucks opera-reform
I sitt arbeid for å slå gjennom i Frankrike, søkte Gluck Rousseaus støtte og vennskap. Paris-versjonen Orphée et Eurydice hadde premiere først tolv år etter at Orfeo ed Euridice hadde skapt sensasjon i Wien, og Gluck var blitt mer avslappet i forhold til de rousseauske idealene om det naturlige, så han tillot nå en del ornamentering i ariene. Likevel traff stykket det franske publikumet som noe helt nytt. Dels varte Glucks opera knapt halvannen time, og var ytterst enkel i stil og oppsett. Dertil kom den sentrale scenen, dvs. Orfeus' møte med furier og fiendtlige ånder ved ankomsten til underverdenen, hvor han i løpet av ett minutt vinner dem over på sin side. Han akkompagnerer seg selv på harpe mens han synger til skyggevesnene og til publikum at han vet hvordan de føler det, fordi hans smerte er som deres. Skyggene trekker sig dermed tilbake, åpner portene til Hades og lar scenen ende «in un confuso mormorio» (= i en forvirret mumling). Publikum og de opptredende ble alle deltakere i stykket, for Orfeus sang til dem alle.
Gluck forsøkte å reformere den italienske opera med sitt krav om at musikken skulle underordnes teksten, og var dermed på kollisjonskurs med Mozart som satte musikken høyest. Under Mozarts besøk i Paris havnet han midt i striden om dette mellom Gluck og Piccinni, der den fredsommelige Piccinni helt uforvarende ble gjort til fører for Glucks motstandere.
Fylkesvei 5460
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 395 (Hordaland).
HTC Feeler
HTC Feeler er en Windows Mobile-basert mobiltelefon (smartphone) som ble produsert av HTC. Den ble lansert i september 2004.
Den er også solgt som Dopod 575, i-mate SP3i, O2 Xphone II, Qtek 8020 og Vodafone VD.
Schweigt stille, plaudert nicht
Schweigt stille, plaudert nicht (BWV 211), også kjent som Kaffeekantate, er en verdslig kantate av Johann Sebastian Bach.