cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
En sannferdig kjærlighetsvise
Teksten
24.En venn jeg i himmelen har bedre enn deg som kalles min Kristus og frelseren blid der finner jeg glede for all min uro der får jeg en brudgom som bliver meg tro.
25.Jeg ondt deg ei unner der Herren selv vet, skjønt tiden seg heretter ynkelig ter, jeg glad aldri bliver før sjelen til gud henkalles og bliver besmykket til brud.
26.Jeg gleder meg over at Gud er den mann som glede for sorg meg igjen give kan. Thi har jeg min glede i verden forlist i himmelen er glede der brukes ei list.
27.Du mener at leve i velstand og prakt, mens jeg ut i verden er ganske forlatt, i medens jeg er på den syndige jord, jeg glemmer visst aldri din falskhet så stor.
29.Den skål du meg skjenker drikkes må ut, mon den skulle være beskikket av Gud, nei jeg tror ei Herren vil sådant skal skje at nogen skal falskhet med troen bete.
30.Jeg må deg ei dømme Gud dømmer selv meg, men Gud bevare at gjøre slik svik, vi begge behøve at tenke oss om, thi det er forsilde når Gud holder dom.
31.Den visen har diktet har sannhet fremført, fordi at mitt hjerte av sorgen var rørt. Jeg gjerne vil sverge for ære og liv at alt det er sannhet jeg skriver om dig.
32.Jeg slutter min vise enfoldig og kort, skjønt mange fortryder jeg dette har gjort. Men Herren meg hjelper gjør tiden ei lang så er jeg fornøyet og slutter min sang.
Jesuittparagrafen
Bernt T. Oftestad har tolket forbudet som et uttrykk for norsk antikatolisisme. Katolisismen var forbudt i Norge til 1845, da dissenterloven ble vedtatt og katolsk trosutøvelse ble tillatt i Norge, selv om munker fortsatt var utestengt fra landet. Norge hadde helt fra 1624 hatt forbud mot at katolske prester oppholdt seg i landet, med trussel om dødsstraff.
Restriksjonene på katolsk trosutøvelse ble gradvis redusert fra 1845, men forbudet mot jesuitter ble ikke opphevet før Norge i 1956 skulle ratifisere Den europeiske menneskerettskonvensjon av 1950. Både i 1897 og i 1925 ble det diskutert og votert over forslag om å oppheve forbudet mot jesuitter, men det fikk ikke kvalifisert flertall i 1897, og fikk bare støtte av et mindretall i 1925. Slik ble denne bestemmelsen den siste viktige uttrykte lovbegrensning av religiøst nærvær og utøvelse i Norge.
Jesuittene
Jesuittordenen ble stiftet under reformasjonen i Europa under visjonen om å reformere den katolske kirken innenfra. Ordenen har ikke klostre i vanlig forstand selv om munker som befinner seg på samme sted skal bo sammen. Munkene bærer ikke egen ordensdrakt og er ikke stedbundne i kontrast til for eksempel benediktinerordenen, men blir sendt ut av ordenen på oppdrag. Jesuittordenen spilte en avgjørende rolle under motreformasjonen og i katolsk misjon. Den var i en periode en mektig organisasjon innenfor den katolske kirke. Jesuittene har vektlagt både misjon og etablering av utdannelsesinstitusjoner, og etablerte en rekke av universitetene i Europa. Deres misjonsvirksomhet og til tider elitistiske og offensive stil har gjennom tidene ført til kraftige motreaksjoner og kritikk av den, samt at det har oppstått både mistenkeliggjøring og en rekke myter knyttet til ordenen og deres virksomhet. Også fra katolske kretser som Jansenismen og filosofen Blaise Pascal bidro til angrepene på jesuittene.
Oppfatninger om jesuittene
Ved stortingsbehandlingen om opphevelse av paragrafen i 1956 ble ordenen beskyldt å stå bak borgerkrigen i Spania og som inspirator for kommunister og marxister av daværende odelstingspresident C.J. Hambro. Det hersket oppfatninger om at medlemmene i ordenen fulgte en kadaverdisiplin overfor paven og at ordenen fulgte en moralteologi som rettferdiggjorde både løgn og svik så lenge formålet var godt, og ble av den grunn tillagt mottoet «Hensikten helliger midlet». Slike forestillinger om Jesuittene var også vanlige i Norge på 1900-tallet.
Før 1814
Etterhvert som de jesuittiske skolene og universitetene steg i anseelse, ble det også vanlig for velstående norske embetsmannsfamilier å sende sine barn til disse for å få den beste utdannelsen. Dette var både i Roma, men også senere i Belgia, Polen og andre steder. For norske elever var særlig skolen i Braunsberg ved Østersjøen attraktiv. Studentene gikk på jesuittiske skoler, og mange fikk studiene gratis. De måtte delta på katolske messer, Skriftemål og katolsk nattverd. Mange av studentene gikk over til katolisismen, og den mest kjent er Laurentius Nicolai Norvegus. Skolene fikk også godt ry, med gode lærerkrefter og pedagogiske anerkjente metoder og som holdt ungdommene i streng kustus. Undervisningen var praktisk tilrettelagt og resultatfokusert. Skolene ga utdannelse i ulike disiplier, som litteratur, musikk, teatervitenskap og matematikk. Flere av disse begynte med misjonsvirksomhet i Norden, med utgangspunkt i Polen og Belgia. Det ble etterhvert også en del katolikker i Norge som mer og mindre skjulte sin tro, blant annet Laurits Clausen Scabo som var biskop i Stavanger og Christoffer Hjort som var rektor ved Oslo skole. I 1602 fikk katolikkene i Norge i en periode en egen geistlig.
I 1604 ble situasjonen for katolikkene forverret. Det ble da forbudt å ansette noen som hadde gått på jesuittiske skoler i stillinger i skoler og kirker. I praksis ble det da slutt med at studenter fra Norge dro til jesuittiske skoler, og mye av kontakten med katolske land forsvant. I 1623-1624 gjorde jesuittene et nytt misjonsforsøk. Som en følge av det kom det i 1624 forbud mot at katolske prester oppholdt seg i Danmark-Norge, med trussel om dødsstraff.
Men omkring midten av 1600-tallet avviklet den katolske kirken sin misjonsvirksomhet, og de fleste aktive forsøk på å re-katolisere Danmark-Norge opphørte.
Grunnlovsarbeidet
De første grunnlovsutkastene nevner ikke jesuitter, men forbudet mot jøder var med fra starten. Et utkast fra 16. april lyder:
Et par av prestene argumenterte imot dette og for religiøs toleranse. Da ble også spørsmålet om jødene bragt opp igjen. Sokneprest Peter Ulrik Magnus Hount forsøkte forgjeves å argumentere for at bestemmelsen med å utestenge jødene var
Det ble som Christie ønsket, og 94 av 110 representanter på Eidsvoll stemte for forslaget, men det hadde da en bestemmelse om at det i prinsippet skulle være fri religionsutøvelse, et punkt som falt ut i redaksjonskomiteen, bestående av Christian Adolph Diriks, Lauritz Weidemann og Georg Sverdrup mens Nicolai Wergeland i denne sammenhengen gikk inn for full religionsfrihet. Men slaget stod ikke på kort sikt om religiøs toleranse, selv ikke i paragraf 15 som fastslo at regenten skulle «stedse» bekjenne seg til den evangelisk-lutherske religion. Denne formuleringen var viktig fordi Karl III Johan inntil 1810 hadde vært bekjennende katolikk. Selvstendighetspartiet fikk altså her gjennomslag for en streng bekjennelse til den lutherske religion i et forsøk på å utelukke den svenske tronarvingen som framtidig norsk konge.
Debatt om opphevelse
Ved debattene om opphevelse av jesuittparagrafen, gikk motargumentene langs to linjer: Den ene var at en adgang for jesuitter kunne representere en trussel mot landet, og en grunnlovskonservativ linje om at grunnloven ikke skal endres med mindre det forelå et behov for endring, og at denne bestemmelsen i realiteten var en sovende bestemmelse, da ingen jesuitter hadde blitt stoppet på grensen. Argumentene for opphevelse gikk hovedsakelig på prinsipper om religions- og åndsfrihet, og at bestemmelsene ikke var et moderne demokrati verdig.
Vektingen av disse ulike argumentasjonene var imidlertid noe ulik ved de tre anledningene, hvor frykten mot jesuittenes angivelige skadelige virkning på landet var størst ved diskusjonen i 1925.
1897
Etter ønske fra norske katolikker ble det i 1892 levert inn en endringsforslag til grunnloven om å oppheve jesuittparagrafen, og de oppfordret Viggo Ullmann fra Venstre om å fremme det. Forslaget kom til behandling i 10. mai 1897, sammen med to andre forslag.
Ullmanns forslag strøk forbudet mot jesuitter og munkeordener, men jesuittforbudet ble føyet til da forslaget ble støttet at Ullmanns partifrender Thomas Georg Münster og Hans Jacob Horst. Et annet forslag ble fremmet av Hans Andersen fra Høyre, hvor jesuitt og munkeordensforbudet var fjernet og full religionsutøvelse var tillat «inden Lovs og Ærbarheds Grændser». Et tredje forslag ble fremmet fra Venstremennene Ole Olsen Five og Johannes Okkenhaug som ville beholde jesuitt- og munkeordensforbudet, og føye til et forbud mot frimurerordner.
Resultatet av debatten ble at forbudet mot «munkeordener» ble fjernet da det allikevel ikke fantes noen sanksjons- og håndhevelsesmulighet, mens jesuittforbudet ble opprettholdt. Forslaget om å fjerne jesuittforbudet fikk imidlertid flertall, 63 for og 43 mot, men ikke det kvalifiserte flertallet på 2/3.
1925
Regjeringen fremmet forslag overfor Stortinget om å fjerne jesuittbestemmelsen i en St.prp datert 23. november 1923, referert i stortingsmøte 29. november. På dette tidspunktet var det en mer positiv holdning til lovendring, men innen forslaget kom til behandling i 1925 hadde stemningen snudd, særlig innen kristne kretser i landet. Både Menighetsfakultet, landets biskoper og Den norske kirkes presteforening uttalte seg mot å oppheve jesuittforbudet. Også blant allmennheten var det debatt, hvor særlig Marta Steinsvik og Luthersk Kirketidende gikk imot opphevelse av forbudet, mens kirkehistorikeren Oluf Kolsrud og komponisten og forfatteren Gerhard Schjelderup ønsket å fjerne jesuittforbudet. Steinsvik reiste landet rundt med foredraget «I moderkirkens favn» og agiterte gjennom en artikkelserie i Aftenposten i 1925 kraftig mot den katolske kirke og opphevelse av jesuittparagrafen.
Debatten i Stortinget viste at dette ønsket å respektere kirkens ønsker i saken. Denne gangen ble jesuittforbudet diskutert alene, i motsetning til i 1897. Det ble denne gangen argumentert med at bestemmelsen nå var en «død paragraf», da de tidligere straffebestemmelsene var fjernet. Men i motsetning til i 1897 ble forslaget denne gangen stemt ned, da 99 stemte imot, og bare 33 stemte for.
1956
Hambro markerte seg sammen med Lars Elisæus Vatnaland (Bondepartiet) og Erling Wikborg (Kr.F) som motstandere av opphevelsen av jesuittparagrafen. Hambro hevdet at jesuittene hadde vært en bidragsyter for fascismen og nasjonalsosialismens framvekst i mellomkrigstiden, og i tillegg en inspirasjon for kommunister og marxister. Også Kjell Bondevik uttalte seg mot en opphevelse og advarte mot å slippe denne ordenen inn i landet.
Da saken kom til votering i Stortinget, fikk opphevelsen et stort flertall, 111 mot 31 stemmer. Alle 14 representantene fra KrF stemte imot, og innen mindretallet var Hambro sammen med fem av Høyres 27 representanter.
Senere religionsfrihetsledd
I 1964 ble § 2 endret på nytt, denne gang ved at retten til fri religionsutøvelse ble tilføyd. Paragrafen ble lydende:
21. mai 2012 ble paragrafen endret på nytt ved at leddet om statens offentlige religion ble tatt bort, og den endrede paragraf § 2 lyder:
Leddet om fri religionsutøvelse ble flyttet til § 16:
Hopsjøstiftelsen
Hopsjøstiftelsen A/L ble stiftet 4. november 1989 med det formål å kjøpe og bevare restene etter handelsstedet Hopsjø ved Melandsjøen på Hitra. Bygningene som ble sikret av stiftelsen var selve pakkhusbrygga og krambua, i tillegg til at det er sikret avtaler for bruk av kaiområde med flytebrygge. Virksomheten har siden utviklet seg til å omfatte flere bygninger.
Initiativtaker til tilbakekjøpet og etableringen av stiftelsen var Tor Bugten.
Stiftelsen startet restaureringsarbeidet umiddelbart og sommeren 1990 kunne brygga åpnes offisielt, inneholdende et serveringssted, mens krambua inneholdt Tor Bugtens enorme samling av gamle krambodting og ble et levende museum for hva som tidligere hadde foregått på stedet. I tilknytning til stedet finnes Margrethes Minde som er et lokalt utfartssted og tidligere landsted for handelsstedets eiere.
I tillegg til et enormt antall dugnadstimer (25 000?) er det investert vel 3,5 millioner kroner i utbedring og gjenreisning av stedet. Stiftelsen er sammen med andre lokale aktører arrangør av de årlige Hopsjødagene hver juli.
Krambua kan spores tilbake til 1716, mens dagens bygning er noe yngere, men fra 1700-tallet. Litjbrygga ble gjenreist i 1991 og benyttes som lager og sanitærbygning.
De siste årene har også gården på Hopsjø blitt restaurert, med utgangspunkt i hvordan den så ut rundt 1900. Hovedlåna eies og disponeres av Neerland-familien, mens annekset opereres av driftsselskapet og er innredet for utleie.
I 1992 ble driften av stedet profesjonalisert ved etableringen av driftsselskapet Hopsjø Kyst og Kultursenter AS. Selskapet har idag det formelle ansvaret for driften av handelsstedet Hopsjø.
Lanka Sama Samaja Party
Lanka Sama Samaja Party (LSSP) er et politisk parti i Sri Lanka. LSSP ble først stiftet i 1935 som et sosialistisk parti som kjempet for Ceylons selvstendighet. I starten var det ikke et stort parti, men var det eneste radikale partiet som kjempet mot britene. LSSP var innledningsvis ikke et trotskistisk parti, men rommet mange forskjellige ideologiske tendenser. Omkring 1939 oppsto en konflikt mellom trotskister og Kominterntilhengere. Trotskistene vant den interne maktkampen og stiftet United Socialist Party (senere Ceylon Communist Party).
Under andre verdenskrig motsatte LSSP seg den britiske krigføringen og ble tvunget under jorden, og de viktigste lederne, N.M. Perera og Philip Gunawardena, ble pågrepet. Etter andre verdenskrig falt hele partiets virksomhet sammen, etter at ytterligere tretti personer ble pågrepet av de britiske styrkene, og store deler av ledelsen flyktet til India. Der tok de kontakt med indiske trotskister og besluttet å slå sammen LSSP med de indiske trotskistene, og sammen med dem stiftet de Bolshevik-Leninist Party of India, Ceylon and Burma (en sammenslutning som de fengslede LSSP-lederne aldri har gått med på), som sluttet seg til den fjerde internasjonale.
Etter krigen reorganiserte Perera og Gunawardena LSSP, og de hjemvendte BLPI-aktivistene reorganiserte seg som Bolshevik Samasamaja Party. LSSP var dermed splittet i to. Pereras LSSP var likevel fra begynnelsen betydelig større enn BSP. LSSP var på denne tiden det største venstreorienterte partiet i landet, selv om kommunistpartiet så vidt hadde begynt å vokse. I august 1953 ledet LSSP en massiv generalstreik for den srilankiske fagorganisasjonen, en streik som fikk regjeringen og britene til å frykte en revolusjon. Ved valget i 1956 ble LSSP det nest største partiet, og Perera ble valgt til opposisjonsleder, noe som anses som LSSPs absolutte høydepunkt. I valget i 1960 håpet LSSP å vinne regjeringsmakten, men mislyktes. I denne tiden vokst det populistiske partiet SLFP frem med en sosialistisk retorikk. LSSP kunne dermed ikke lenger regne med at alle venstreorienterte ville stemme på dem, og dette førte til mange interne diskusjoner innad i LSSP om partiets rolle. I 1964 fikk LSSP tilbud fra SLFP om å danne en koalisjonsregjering, og Perera gikk med på dette.
Küçükçekmece
Küçükçekmece er en by med 770 393 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen İstanbul. Den ligger nord for Marmarahavet, sørvest for Başakşehir og Bağcılar, øst for Avcılar og vest for Bakırköy.
Khitansk
Khitansk, eller kitansk (khitansk: Khitai, khitansk stor skrift:, khitansk liten skrift: , tradisjonell kinesisk: 契丹語, qìdānyǔ), også kjent som liao, er et utdødd språk som ble snakket fra det 4. århundre e.Kr. frem til omkring 1243. Khitansk ble snakket av khitanerne i det nordøstlige Kina, innenfor det som idag er provinsene Liaoning og Jilin, sør for den historiske regionen Mandsjuria. Fra 1124 ble det også snakket i den sentralasiatiske regionen Turkestan i det nåværende Kasakhstan.
Khitansk var nært beslektet med de mongolske språk, og blir, sammen med tabgachisk, klassifisert som et paramongolsk språk. Dette er språk med flere mongolske trekk; de er likevel såpass forskjellige fra historisk kjente mongolske språk til at de ikke kan være en direkte forgjenger til dem. De antas imidlertid å ha en felles forgjenger med protomongolsk.
Khitansk var det offisielle språket til Liao-dynastiet (907–1125) og Kara-Khitan (1124–1218). Khitansk ble skrevet ved hjelp av to forskjellige skriftsystemer som er kjent som khitansk stor skrift og khitansk liten skrift. Den lille skriften var en stavelsesskrift. Etter Liao-dynastiets fall, ble den brukt av de tungusisktalende jursjenerne til å skrive jursjensk helt til jursenerne i 1191 fikk sin egen skrift under Jindynastiet (1115–1234). Den store skriften var logografisk liksom kinesisk skrift. Denne skriften ble også brukt av stammen tuoba til å skrive tabgachisk.
Religionsåret 1543
Religionsåret 1543 er en oversikt over hendelser, utgivelser, kunst, arkitektur og personer med tilknytning til religion definert i videste forstand i 1543.
Askerkassetten 88
Askerkassetten 88 er en musikk og reklame-kassett utgitt av Vazelina Bilopphøggers i 1988. Kassetten var også Friidrettskassetten for 1988.
Diaphanes (bille)
Diaphanes er en slekt av biller i delgruppen (underfamilien) lysbiller (Lampyrinae) i familiegruppen lysbiller.
Utseende
Hannene er middelsstore (gjerne 8-10 millimeter), avlange, gjerne gulaktige lysbiller. Hodet er vanligvis dekket av pronotum, antennene nokså korte og trådformede. Hunnene er larvelignende (neoteniske).
Utbredelse
Utbredt i Afrika og Asia.
Isfjord radio
Isfjord radio er en norsk radiostasjon på Svalbard, opprettet i 1933. Isfjord radio ligger ytterst i Isfjorden, på Kapp Linné som springer ut helt nord på Nordenskiöldkysten. Stasjonen er i dag automatisert og fjernstyrt fra Bodø radio. Byggene som tilhørte radiostasjonen er omgjort til villmarkshotell.
Historie
I 1911 etablerte Telegrafvesenet en kystradiostasjon lengre inne i Grønfjorden, i Green Harbour, som betjente nordlige deler av Atlanterhavet. Isfjord radio ble opprettet og avløste Grønfjord-radioen 22 år senere, etter anmodning fra Sovjetunionen. Bakgrunnen var de vanskelige is- og værforholdene som kunne skape problemer for skipsfarten til gruvebyene i Isfjorden. Et sovjetisk skipsforlis var den utslagsgivende årsaken og en bemannet radiostasjon med et fyrtårn var på plass i 1930-årene. Materialene til Isfjord Radio ble fraktet opp med motorkutteren M/K «Polarbjørn», og det første anlegget oppført av A. K. Orvin på vegne av Norges Svalbard- og Ishavsundersøkelser (forløperen til Norsk polarinstitutt).
I mellomkrigstiden stod det her et hovedbygg, en brakke, en smie, et lagerbygg og et båtnaust. Det ble overdratt til Staten i 1933. Da Svalbard ble evakuert i 1941 ble byggene revet eller brent. Rett etter at krigen var over ble radiostasjonen gjenoppbygd på samme plass som før. I 1957–58 ble stasjonen utvidet med et nytt hovedbygg og et nytt generatorrom.
Den 19. september 2011 monterte Telenor Maritim Radio en ny kystradiosender på Isfjord Radio, som skal sende kortbølge vær- og ismeldinger til skipstrafikken rundt og nord for Svalbard. Dette er den tredje historiske antenneinstallasjonen på stedet og gjør igjen Isfjord Radio til et viktig sendersted for kystradioen i Nord-Atlanteren.
I 2018 brøt en isbjørn seg inn i hotellet.
Charles Thomson Rees Wilson
Charles Thomson Rees Wilson (født 14. februar 1869, død 15. november 1959) var en britisk fysiker og kjemiker. Han ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 1927 for hans metode å gjøre banene til elektrisk ladde partikler synlige ved hjelp av kondensasjon av damp. Han delte prisen med Arthur Holly Compton som fikk prisen for oppdagelsen av comptoneffekten.
Isfjord radio
Historie
I 2021 startet Store Norske planleggingen av en energiløsning som vil redusere bruk av diesel.
I 2022 varslet Riksantikvaren fredningsoppstart for Isfjord Radio.
Charles Thomson Rees Wilson
Etter at hans far døde i 1873, flyttet familien til Manchester. Wilson ble utdannet ved Owen's College hvor han studerte biologi for å bli lege. Han flyttet så til Sidney Sussex College, Cambridge, hvor han ble interessert i fysikk og kjemi. Etter dette ble Wilson spesielt interessert i meteorologi, og i 1893 begynte han å studere skyer og deres egenskaper. For en tid jobbet han ved observatoriumet ved Ben Nevis, hvor han utførte observasjoner av skyformasjoner. Han forsøkte så å reprodusere disse effektene i en mindre skala ved å utvide fuktig luft i en forseglet beholder ved laboratoriet i Cambridge. Senere eksperimenterte han med å skape spor av skyer forårsaket av ioner og stråling. For oppfinnelsen av tåkekammeret ble han tildelt Nobelprisen i 1927.
Wilson giftet Jessie Fraser i 1908, datter av en minister fra Glasgow, og paret hadde fire barn. Han døde i nærheten av Edinburgh, omgitt av familien sin.
Buschwhacker
Buschwhacker er et uttrykk for NASCAR-førere som vanligvis kjører i den øverste serien Nextel Cup, men som samtidig regelmessig kjører løp i den lavere serien Busch Series. Kritikere hevder Buschwhackers stjeler sjanser fra mindre erfarne førere, mens mange tilhengere hevder at Busch Series ville forsvunnet hvis det ikke hadde vært for Nextel-førerne og det antall publikummere de trekker til Busch-løpene.
Fordi løpene sjelden kjøres samtidig er det mulig å kjøre tilnærmet komplette sesonger i begge serier samtidig. Vanligvis kjøres Busch Series-løp på lørdager, mens Nextel Cup-løpene kjøres på søndager, og nesten alltid på samme bane. Dette, kombinert med at det er svært få og små forskjeller på bilene som brukes i de to seriene, gjør at førerne på den måten får ekstra trening før Nextel-løpene på søndagen.
Japansk spisshund
Japansk spisshund (FCI #262) er liten/middels stor og relativt moderne spisshund som stammer fra Japan, der den trolig oppsto et stykke ut på 1900-tallet. Rasestandarden ble første gang publisert i 1948 og gjelder fortsatt.
Opprinnelse og alder
Noen hevder at denne lille hunden skal nedstamme fra den store og kraftige samojedhunden, men det medfører neppe riktighet. Japansk spisshund er en moderne hund, skapt i Japan langt inn på 1900-tallet. Tysk spitz er med stor sannsynlighet opphavet til hunderasen, som ble anerkjent som egen rase i Japan i like etter andre verdenskrig. Småhundpreget stammer trolig fra såkalt pomeranian. Rasestandarden er fra 1948 og gjelder fortsatt.
De først tyske spitzene (hvite grosspitz) ble bragt til Japan i 1920, via Sibir i Russland og det nordlige Kina. Fra 1925–1936 ble flere slike hvite hunder importert til Japan fra land som Canada, USA, Australia og Kina. Rasen ble anerkjent av FCI i 1964 og er ganske populær i Skandinavia. Den første japanske spisshunden ble registrert i Norge i 1973, og raseklubben ble dannet her i 1979.
Utseende, anatomi og fysikk
Japansk spisshund er liten og gir et velbalansert og harmonisk uttrykk. Forholdet mellom mankehøyde kroppslengde skal være 10:11. Den har et spisst snuteparti, trekantede og opprettstående ører og rikt behåret hale som er høyt ansatt og skal bæres over ryggen. Hodets størrelse harmonerer med kroppen, moderat bredt og avrundet. Den bakre delen av skallen er bredest og gir den et typisk spisshundpreg. Middels store, mandelformede, svakt skråstilte og mørke øyne.
Bruksområde
Japansk spisshund er en hendig og liten hund som først og fremst passer som familiehund, men som også har brukshundegenskaper som vakthund og innen forskjellige former for hundesport. Den er også i ferd med å bli en svært populær utstillingshund i mange land. Rasen egner seg dessuten svært godt til agility.
Lynne og væremåte
Japansk spisshund er kvikk, smidig og hendig i størrelse. Den er livlig og våken, glad og modig. Rasen kan være mistenksom og usikker overfor fremmede. Rasen er glad i å være i nærheten av deg. Den oppsøker deg ofte for å sjekke at du er til stede og det er ikke uvanlig om den vil bli med deg på toalettet. Når du er ute å går tur er de raske til beins. De trives godt med å løpe fram og tilbake i høy fart. Kan få små raptuser innimellom der de bruker opp energien. Morsomt for eier å følge med på.
Annet
Rasen krever mindre pelsstell enn de fleste kanskje tror. Pelsen er skittavstøtende og holder seg ren og hvit lenge. Rasen har lite sykdommer og regnes som en veldig sunn rase. Den beste stammen av Japansk Spisshund finnes i Skandinavia, Norge og Sverige spesielt.
Lesja naturminne
Lesja naturminne er en fredet einer som står på eiendommen Lesja øst i Eidsvoll kommune, like ved oppkjørselen til Gullverksveien 331. Eineren ble fredet 12. juni 1959.
Carol Dweck
Carol Susan Dweck (født 17. oktober 1946) er en amerikansk psykolog. Dweck er kjent for sitt arbeid med tankesett. Hun var på fakultet ved Columbia University, Harvard University og University of Illinois før hun begynte på Stanford University-fakultet i 2004. Hun er stipendiat i Association for Psychological Science.
Tidligere liv og utdanning
Dweck ble født i New York. Faren hennes jobbet i eksport-importbransjen og moren i reklamebransjen. Hun var eneste datter og mellomsøsken til tre barn. I sjette klasse ved P.S. 153 barneskole i Brooklyn, New York, ble elevene satt i rekkefølge etter IQ. Elever med høyest IQ-poengsum kunne slette tavlen, bære flagget eller ta et notat til rektors kontor. Dweck sa i et intervju i 2015: "På den ene siden trodde jeg ikke at en poengsum på en test var så viktig. På en annen side ønsker alle elever å lykkes i rammeverket som er etablert, så når jeg ser tilbake tror jeg at glorifisering av IQ var et sentralt punkt i utviklingen min." Hun ble uteksaminert ved Barnad College i 1967 hvor hun oppnådde en Ph.D. i psykologi ved Yale University i 1972.
Karriere og forskning
Dwecks første jobb etter utdanning var ved University of Illinois (1972-1981). Etter det begynte jobbet hun ved Harvards Laboratory of Human Development (1981-1985), før hun deretter returnerte til Illinois som full professor (1985-1989). Hun flyttet senere til Columbia University som William B Ransford psykologi professor i 1989. Siden 2004 har hun vært Lewis og Virgina Eaton-professor i psykologi ved Stanford University.
Tankesettarbeidet
Hennes kjernebidrag til sosialpsykologien er relatert til implisitte teorier om intelligens som er beskrevet i boken hennews fra 2006, «Mindset: The New Psychology of Success». Ifølge Dweck kan individer plasseres på et kontinuum i henhold til deres implisitte syn på hvor evnen kommer fra. Noen tror at suksess er basert på en medfødt evne. Disse har en "fast" teori om intelligens (fixed mindset). Andre som har troen på at suksess er basert på hardt arbeid, læring, trening og utholdenhet, sies å ha en "vekst" eller inkremntell" teori om intelligens. Enkeltindivider er ikke alltid klar over eget tankesett, men deres tankesett kan likevel bemerkes basert på hvilken oppførsel de har. Dette er spesielt tydelig i hvordan reaksjonen deres er på fiasko. Individer med en fast tenkemåte gruer seg til å mislykkes fordi det gir noe negativt til evnene. Individer med en tenkemåte basert på veksttankesettet har lite frykt for å mislykkes fordi de vet at ytelsen kan forbedres og at fra feil er det noe å lære. Begge tankesettene spiller viktig rolle i alles aspekter ved et individ sitt liv. Dweck hevder at teksttankesettet gir tillatelse til at en person kan leve et mindre stressende og mer suksessfullt liv. Dwecks definsjon på fast- og veksttankesettet fra et intervju i 2012 er som følgende:
I et tankesett som er fast tror elevene at de grunnleggene evnene, intelligensen og deres talenter er faste egenskaper. De har en begrenset mengde og det er det. Målet vil da bli å alltid se smart ut og aldri dumme seg ut. I et tankesett med vekst forstår elevene at talentene deres kan utvikles gjennom innsats, god undervisning og utholdenhet. De vet at ikke alle er like og at hvem som helst kan være Albert Einstein. De har en tro på at alle kan bli smartere dersom de jobber for det.
Dette er viktig grunnet:
Som Dweck forklarer handler et veksttankesett ikke kun om egeninnsats. En vanlig misforståelse er å sette likhetstegn mellom veksttankesettet og innsatsen: "Veksttankesettet var ment å lukke ut prestasjonsgap, ikke skjule det. Det er om å fortelle sannheten om elvenes prestasjoner samtidig som en gjør noe med det, for å hjelpe han eller henne til å bli smartere."
Dweck har advart mot faren ved å ære intelligens fordi det plasserer barn i et fast tanksett hvor de ikke vil bli utfordret fordi det kan føre til at de vil dumme seg ut eller gjøre feil. Hun sier: "Å rose barn sin intelligens skader motivasjon og ytelsen". Rådet hennes er: "Hvis foreldre ønsker å gi barne en gave, er det beste å gjøre å lære opp barna til å elske utfordringer, bli fascinert av å gjøre feil, nyte innsatsen og fortsette å lære. På den måten trenger ikke barne å være slaver av gode tilbakemeldinger fordi de vil få en livslang måte å bygge opp og reparere egen selvtillit.
Nylig arbeid
Dweck har vært professor i psykologi ved Stanford University siden 2004, og undervist i utviklingspsykologi, selvteorier og uavhengige studier. I 2017 fortalte hun: "Jeg har nå utvilet en bred teori som plasserer motivasjon og dannelse av tankesettet (eller tro) i hjertet av sosial- og personlighetsutvikling." Samme år publiserte hun en artikkel med tittelen: "Fra behov til må og representasjoner: Grunnlaget for en enhetlig teori om motivasjon, personlighet og utvikling."
Heder
Dweck ble valgt inn i American Academy of Arts and Science i 2002 og til National Academy of Sciences i 2012. Hun mottok «Distinguished Scientific Contribution Award» fra American Psychological Association i 2011. Den 19. september 2017 kåret den Hong Kong-baserte Yidan-prisen Dweck som en av de to første prisvinnere for å bli tildelt prisen for utdanningsforskning. Prisen inkluderer omtrent 3,9 millioner dollar.
Personlig liv
Dweck er gift med David Goldman, som er nasjonal teatersjef, kritiker, grunnlegger og direktør for National Center for New Plays ved Stanford University.
On the Sunny Side of the Rockies
«On the Sunny Side of the Rockies» er en amerikansk countrysang, skrevet av Roy Ingraham og Harry Tobias.
Den ble første gang fremført av Smith Ballew i spillefilmen Roll Along Cowboy fra 1937. Ballew spilte også inn sangen 23. november 1937 på 78-platen Decca 1666A.
Norsk versjon
Peter Coob (Jens Book-Jenssen) har skrevet en norsk tekst. Den har tittelen «Kom til de blåe fjell».
Gregory Russell
Gregory Russell (født 10. juli 1951) er en canadisk volleyballspiller.
Han representerte Canada under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor han ble nummer 9.
Pentosefosfatshunten
Pentosefosfatshunten (engelsk "pentose phosphate pathway") er en kjede av reaksjoner som omdanner glukose-6-fosfat til ribose-5-fosfat, samt NADP+ til NADPH (energi) + H+. Ribose-5-fosfat er en veldig viktig sukkermonomer som kreves til biosyntesen av svært mange stoffer, bla. DNA (deoksyRIBOnukleinsyre), RNA, ATP, GTP, NAD(P)H, CoA +++. NADPH er en viktig energikilde, særlig til anabolske reaksjoner som fettsyresyntese, nukleinsyresyntese o.l.
Guwahati
Guwahati (hindi: गुवाहाटी, assamesisk: গুৱাহাটী, Gauhati) er en av de største byene i det østre India, og ligger i delstaten Assam. Delstatshovedstaden Dispur er lokalisert inne i Guwahati, slik at dette storbyområdet i realiteten er Assams politiske og økonomiske senter. Byen har 818 900 innbyggere (2001) og et areal på 216 km² på sørsiden av elva Brahmaputra. Guwahati er også administrasjonssete for distriktet Kamrup.
Rockall
Rockall er ei ubebodd øy (skjær) i Nord-Atlanterhavet, 350 km vest for Ytre Hebridene. Den ble annektert av Storbritannia i 1955, og tilordnet den skotske hebridiske øya Harris. Annekteringen har ikke blitt internasjonalt anerkjent og de andre nærmeste nabolandene Irland, Island og Færøyene er blant dem som protesterer mot dette.
Skjæret er omstridt da Danmark (via Færøyene), Irland og Storbritannia krever rettigheter til havbunnen utenfor skjæret.
DS «Norge»
På vei fra Kristiansand til New York støtte DS «Norge» på St. Helena-grunnen ved Rockall 28. juni 1904 og sank. Av de 727 passasjerene og besetningen på 68 omkom 620, blant dem 225 nordmenn. Den kjente, norske forfatteren Herman Wildenvey var med som passasjer og overlevde, men Henrik Ibsens barnebarn, en pike, omkom i forliset.
Guwahati
Byen vokser meget raskt og mange bedrifter etablerer seg her som en innfallsport til det østlige India nord for Bangladesh. Høsten 2009 etablerte norsk-eide Uninor seg med regionskontor i byen. I byen ligger også universitetet Indian Institute of Technology Guwahati, som er et nytt tilskudd til Indias ledende universitetssystem, IIT.
Pentosefosfatshunten
Nettoreaksjon etter de 3 første reaksjonene:
Glukose-6-fosfat + H2O + 2 NADP+  →   Ribulose-5-fosfat + CO2 + 2 NADPH + 2 H+
Ribulose-5-fosfat omdannes videre til ribose-5-fosfat (vha enzymet fosfopentoseisomerase). Hvis cellen har "nok" ribose-5-fosfat omdannes dette da videre til substrater som inngår i glykolysen vha en rekke ikke-oksidative reaksjoner. Netto:
3 Ribose-5-fosfat  →   2 Fruktose-6-fosfat + Glyseraldehyd-3-fosfat
Skrivepensel
Skrivepensel (, jap. 筆, fude, koreansk 붓, but) er det viktigste hjelpemiddel i kinesisk kalligrafi og malerkunst. Sammen med papir, tusjstang og rivstein regnes den som en av studerkammerets fire skatter.
Historie
Den eldste kjente intakte kalligrafipensel ble funnet i 1954, i gravkammeret til en borger i staten Chu i de stridende staters tid (475-221 f.Kr.), i det arkeologiske utgravningsfeltet Zuo Gong Shan 15 nær Changsha (長沙). Denne tidlige versjon av skrivepenselen hadde et grep av tre med en bambustube som holdt på penselhårene.
Kinesisk legende vil (med urette) at det var general Meng Tian fra Qin-dynastiet som oppfant skrivepenselen. Men penselen var med sikkerhet eldre (også eldre enn det ovennevnte arkeologiske funnet), for spor av bruk av slike pensler er blitt funnet på jade fra Shang-tiden, og det er også de forskere som mener å se dem som mønster for orakelbeininskripsjonene.
Beskrivelse
Den kinesiske skrivepenselen er vesentlig mer elastisk enn de vestlige malerpensler. Den har en elastisk kjerne, de fineste av hår fra sibirflodilder (utbredt også i Kina), omsluttet av lengre hår fra geit eller hare. Slik smalner den til en hårfin spiss som finner sin form raskt igjen etter at penselen løftes fra papiret.
Også holdningen er annerledes enn ved vestlig malerkunst. Man holder grepet (som oftest er av bambus) loddrett over papiret eller lerretet, som alltid ligger flatt på bordet. Man beveger verken fingre eller håndledd; slik avgjøres strøkene av hvordan man styrer skulderledd og albue. Tusjlinjene moduleres ved at man trykker ned eller hever penselen.
Typer
Penslene kan variere kraftig i størrelse, tekstur, materiale og pris.
Jan Graubner
Jan Graubner (født 29. august 1948 i Brno i Tsjekkoslovakia) er en tsjekkisk katolsk prelat som er erkebiskop av Praha.
Bakgrunn
Jan Graubner ble født i Brno i en søskenflokk på seks barn, men vokste opp i småstedet Strážnice. Etter å ha fullført Matura i Strážnice i 1967, lot ikke myndighetene ham begynne på høyere studier. Graubner måtte jobbe som arbeider i ett år før han under Pragervåren fikk begynne å studere katolsk teologi i Olomouc.
Prest
I 1973 mottok han presteordinasjonens sakrament og arbeidet først som sjelesørger i Zlín og Valašské Klobouky. I 1982 ble han sogneprest for menighetene i Vizovice, Provodov og Horní Lhota og Luhačovic.
Avcılar
Avcılar er en by med 435 682 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen İstanbul. Den ligger nord for Marmarahavet, sør for Esenyurt, øst for Beylikdüzü og vest for Küçükçekmece.
Jan Graubner
Hjelpebiskop i Olomouc
Den 17. mars 1990 utnevnte pave Johannes Paul II ham til titulærbiskop av Tagaria og hjelpebiskop i Olomouc. Olomoucs erkebiskop František Vaňák bispeviet ham den 7. april 1990. Medkonsekratorer var biskop Vojtěch Cikrle av Brno og biskop Karel Otčenášek av Hradec Kralove.
Erkebiskop i Olomouc
Den 22. september 1992 ble han utnevnt til erkebiskop av Olomouc av Johannes Paul II, som etterfølger etter avdøde biskop František Vaňák. Han tiltrådte 7. november 1992. Fra 2000 til 2010 var Graubner formann for den tsjekkiske bispekonferanse og lder eder av pastoralkommisjonen og kommisjonen for veldedige formål. I 2020 ble han igjen formann for den tsjekkiske bispekonferanse.
I juni 2000 avduket Olomouc erkebiskop Graubner i Šumperk en minneplakett for dekan Christoph Alois Lautner, som ble brent levende under hekseprosessene i Velké Losiny (Groß Ullersdorf) i 1685, og ba om unnskyldning for Kirkens del av skylden for hekseprosessene.
Erkebiskop av Praha
Den 13. mai 2022 ble han utnevnt av pave Frans til erkebiskop av Praha. Han overtok etter kardinal Dominik Duka, O.P., som akkurat var fylt 79 år.
Graubner var blitt nevnt som en tenkelig etterfølger i Praha allerede i begynnelsen av 2000-tallet da erkebiskopen var Miloslav Vlk; våren 2022 var det imidlertid andre biskoper som ble hyppigere nevnt i tsjekkisk presse: Biskop Tomas Holub av Plzen (54 år), biskop Jan Vokal (63) av Hradec Králové, eller abbedden i benediktinerstiftet i Brevnov, Prokop Siostrzonek (64).
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Linje C (Prahas metro)
Linje C (tsjekkisk: Linka C) er en undergrunnsbanelinje ved Prahas metro. Linjen var den første linjen i nettverket da den ble åpnet i 1974 og den har blitt gradvis utvidet siden, senest i 2004 og 2008. Den har 20 stasjoner over 22,41km med spor.
Linjen er også den traveleste på nettverket med rundt 26 900 passasjerer i timen i rushtiden.
Ryggmargen
Ryggmargen (latin: medulla spinalis) eller ryggnerven er et rør av flettede nervetråder beskyttet av ryggsøylen. Den utløper fra hjernen og er en del av sentralnervesystemet. Ryggmargens hovedfunksjon er videresending av informasjon mellom hjernen og det perifere nervesystemet. Ryggmargen strekker seg fra medulla oblongata og ned til filum terminale. Hos menn er den ca. 45 cm og hos kvinner er den ca. 42 cm. Ryggmargen blir ikke tykkere enn ca. 14 mm. Ryggmarg er ikke det samme som ryggrad, men ryggmargen ligger bak ryggraden, beskyttet av beinbuer som er vokst fast i ryggvirvlene under. Nerverøret løper ut fra hjernen og stopper et sted mellom L1 og L2. Vi har 31 ryggmargsnerver segmenter. 8 cervicale, 12 thoracicale, 5 lumbare (korsryggen), 5 sacrale og 1 coccygeal.
Munch-Ellingsen
Munch-Ellingsen er en norsk slekt som utgår fra rederen Arne Ellingsen (1889-1965) fra Sigerfjord, gift med Andrea Sofie Munch (1896–1980). Arne Ellingsen var sønn av Jens Ellingsen. De tilhørte en norsk slekt fra Meløy i Nordland som stammer fra Elling Kristoffersen (1676–1730). Hans etterkommere bodde i Fiskevåg, Sortland og andre steder i Nordland. Andrea Sofie Munch tilhørte den norske slekten Munch som stammer fra Søren Rasmussen Munch (1686–1748) og var datter til Peter Andreas Munch (f. 1865), som var gift med Johanne (født Kinck), og bror til maleren Edvard Munch.
John Paulsen (volleyballspiller)
John Paulsen (født 22. mai 1951) er en canadisk volleyballspiller.
Han representerte Canada under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor han ble nummer 9.
Kerry Klostermann
Kerry Klostermann (født 19. august 1947) er en canadisk volleyballspiller.
Han representerte Canada under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor han ble nummer 9.
Ifranidene
Ifranidene (arabisk: ; al-Ifraniyūn eller ; Banū Yafrin) var en berbersk stamme og dynasti som spilte en viktig rolle i det førislamske og tidlige islamske Nord-Afrika. Tilimsān i dagens Algerie var hovedstaden i dynastiet fra 790 til 1066.
Edvin Landsem
Edvin Landsem (født 27. februar 1925 i Rindal, død 31. august 2004 i Rindal) var en norsk langrennsløper. Han representerte Sportsklubben Troll.
Landsem vant 50 km i NM på ski i 1951. Han kom på 5.-plass på 50 km i VM på ski i 1954 i Falun. Han deltok under vinter-OL for Norge i 1952 i Oslo med 7.-plass på 50 km, og i 1956 i Cortina d'Ampezzo med 15.-plass på 50 km.
Svømming under EM i svømmesport 2021 – 800 meter fri menn
800 meter frisvømming menn  er en svømmeøvelse som blir arrangert under Langbane-EM i svømming 2021 i Danube Arena i Budapest, Ungarn. Øvelsen blir svømt den 21. og 22. mai 2021.
Rekorder
Før mesterskapet var rekordene som følger:
Finale
Finalen ble avholdt 22. mai 2021 kl. 18:00.
Büyükçekmece
Büyükçekmece er en by med 247 736 innbyggere (2018) i den tyrkiske provinsen İstanbul. Den ligger nord for Marmarahavet, nordvest for Beylikdüzü, øst for Silivri og vest for Avcılar.
Carcassonne
Carcassonne (oksitansk: Carcassona) er en befestet by i den sydfranske regionen Occitanie og er administrasjonssentrum (préfecture) i departementet Aude. Carcassonne tilhørte tidligere den historiske provinsen Languedoc. Byen er delt i to av elven Aude. På elvens høyre bredd ligger den øvre befestede Cité de Carcassonne med sin middelalderbebyggelse og sine dobbelte bymurer, som gir et bilde av befestningskunsten helt fra 500-tallet til 1300-tallet. Den nedre bydelen på venstre bredd, Bastide Saint-Louis eller Ville Basse (nedre by), er sterkest befolket og ekspanderende. De to bydelene er forbundet med to broer, Pont vieux og Pont neuf.
Festningsbyen i Carcassonne ble satt på UNESCOs liste over verdensarvsteder i 1997.
Geografi
Carcassonne ligger nord for Pyreneene, 53 km vest for Narbonne, 90 km sydøst for Toulouse og 800 km syd for Paris. Byen ligger på sletten mellom Pyreneene og det franske Sentralmassivet, og to store trafikkruter har krysset Carcassonne siden antikken: Den historiske veien mellom Garonnedalen ved Atlanterhavet og Middelhavet, og ruten mellom Sentralmassivet og Spania langs kanten av Pyreneene. Canal du Midi, som forbinder Middelhavet og Atlanterhavet, går igjennom den nedre bydelen i Carcassonne. Kanalen ble satt på UNESCOs liste over verdensarvsteder i 1996.
Klima
Carcassonne har middelhavsklima med tørr, varm sommer, mild høst og vinter og vår uten mye regn. Nedbør i form av snø er sjeldent, det snør i gjennomsnitt kun sju dager per år, mellom desember og mars. Dager med frost er også sjeldne. Sterkest nedbør kommer i oktober om høsten og i april om våren. Om sommeren kommer nedbøren stort sett under tordenvær. Uværet kan bli ganske voldsomt, med nedbør i form av hagl, noe som kan være ødeleggende for vingårdene. Carcassonne har også en del vind, gjennomsnittlig mer enn 117 dager per år med vindstyrke over 55 km/h.
Byen ble rammet av flom fra elven Aude flere ganger i 1872 og 1875. En av de kraftigste flommene var i 1891, da økte vannstanden med 8 m og de lavere områdene av byen ble oversvømt. I august 1912 ble byen rammet av en tornado som forårsaket store skader.
Historie
Første tegn på bosetting i området er datert til rundt 3500 f.Kr. På 500-tallet f.Kr. ble en befestet by (oppidum) med det keltiske stedsnavnet Carsac etablert to kilometer syd for dagens Carcassonne. Den hadde trolig en iberisk befolkning. Byen ble et viktig handelssted for områdene fra Aude til Middelhavet.
Gallo-romersk periode
Det galliske folket Volcae Tectosages fra Sentral-Europa tok over byen rundt 300 f.Kr. De bekjempet byens befolkning, og slo seg ned der Carcassonne ligger i dag.
Rundt 120 f.Kr. ble byen en del av den romerske provinsen Gallia Transalpina, senere omdøpt til Gallia Narbonensis. Byens strategiske beliggenhet førte til at romerne befestet bakketoppen og gjorde byen til colonia av Julia Carsaco, senere Carcasum. De eldste murene i Carcassonne og mesteparten av de nederste steinrekkene på bymuren mot nord dateres til galloromersk tid.
Denne perioden karakteriseres av murer som strekker seg mellom ganske tett plasserte runde eller kvadratiske tårn. Begge deler er laget for å motstå angrep. Murene mellom tårnene går i «sikksakk», fordi rette murer var mer sårbare. Av over 30 gallo-romerske tårn, er kun tre bevart: Moulin du Connétable, Moulin du Vieulas og Marquière. Disse tårnene dominerer nordfasaden. Marquière-tårnet er mest autentisk, de to andre tårnene fikk de øverste delene ombygd på 1200-tallet.
Vestgotisk periode
I 462 overga romerne offisielt den vestre delen av Gallia Narbonensis, Septimania, til den vestgotiske kong Teoderik II, som hadde beleiret Carcasum siden 453. Han fortsatte utbyggingen av festningsverkene i byen, nå kalt Carcasona, som forble en grenseby mot nord. Vestgoterne kopierte den gallo-romerske arkitekturen, og det er vanskelig å skille deres byggearbeider fra de eldre konstruksjonene. Mye av det de bygde står fremdeles. Teoderik skal også ha påbegynt byggingen av basilikaen som nå er viet til St. Nazarius. Tidlig på 500-tallet, antagelig i 533 eller kort tid etter, ble Carcasona bispesete sammen med Agde og Maguelone. Det skal ha blitt bygget en vestgotisk katedral, men den fins det ikke spor etter i dag. Den første biskopen hvis navn er bevart kjent for ettertiden, var Sergius (kildebelagt 589).
Sarasensk og frankisk periode
I 508 slo vestgoterne tilbake angrep fra den frankiske kong Klodvig I. I 725 inntok imidlertid muslimske sarasenere fra Barcelona Carcassonne, og byen fikk navnet Carchachouna. Den frankiske kong Pipin den yngre drev sarasenerne bort i 759. I 760 hadde Pipin tatt mesteparten av Syd-Frankrike, men han var ikke i stand til å innta den ugjennomtrengelige festningen i Carcassonne.
Larry Plenert
Larry Plenert (født 17. juli 1953) er en canadisk volleyballspiller.
Carcassonne
Trencaveldynastiet
Etter Karl den stores død tok føydalsystemet over i det oppstykkede landet. I 1067 ble eiendommen Carcassonne overført til Ermengard, vicomtesse av Agde og Béziers. Hun var gift med Raimond Bernard Trencavel, vicomte av Albi og Nîmes (vicomt er egentlig vicecomte, det vil si visegreve på norsk, også kalt borggreve). I 1082 ble Trencavel myrdet, og sønnen, Bernard Aton Trencavel, utropte seg selv til vicomte av Carcassonne i tillegg til Albi, Nîmes og Béziers. Carcassonne var underlagt Trencaveldynastiet fram til 1209, og denne perioden var fylt med velstand og stor innflytelse. Skatter fra handel førte med seg gode inntekter for byen og vicomten. Byen ble delt inn i 16 châtellenies med hver sin vasall som hadde ansvar for forsvar av sin del av byen. Trencavelfamilien var hele tiden utsatt for rivalisering mellom de to mektige naboene, Barcelona og Toulouse, og inngikk allianser med hver av dem etter tur.
Larry Plenert
Han representerte Canada under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor han ble nummer 9.
Carcassonne
Trencaveldynastiet
Denne perioden ble det satt opp flere nye bygninger og mange av de eldre konstruksjonene ble restaurert. Grunnsteinene til katedralen St. Nazarius ble velsignet av Pave Urban II i 1096. Paven hadde da reist til Carcassonne for å overbevise Bernard de Trencavel om å slutte seg til det korstog som på den tid ble organisert.