cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Parthenon
Parthenon erstattet et eldre tempel for Athene, som historikerne refererer til som «Før-Parthenon» eller «Eldre-Parthenon», som ble ødelagt av perserne under invasjonen i 480 f.Kr. Tempelet er arkeoastronomisk rettet mot stjernehopen Hyadene. Som de fleste greske templer fungerte Parthenon i praktisk henseende som skattekammer for byens skattekammer. For en tid fungerte det også som skattekammer for det athenske sjøforbundet. I det siste tiåret av 500-tallet e.Kr. ble konvertert til en kristen kirke dedisert jomfru Maria. Bygningens offisielle navn var Jomfru Athenes tempel og det vanlige navnet kommer av det greske ordet παρθένος (parthénos betyr jomfru, til ære for Athene, som var jomfru).
Etter den osmanske erobringen ble det gjort om til en moské tidlig på 1460-tallet. Den 26. september 1687, etter at osmanerne hadde lagret ammunisjon og krutt i det gamle tempelet, ble det rammet av artilleri fra kanonene til republikken Venezia. Den påfølgende eksplosjonen gjorde store ødeleggelser på Parthenon og dens skulpturer. Fra 1800 til 1803 fjernet Thomas Bruce, lord Elgin, britisk ambassadør i Istanbul, en del av frisene og skulpturene fra tempelet. Disse skulpturene, kjent som Eligin-marmoren eller Parthenon-marmoren, ble solgt til British Museum i London i 1816, hvor de er stilt ut. Siden 1983 har de greske myndighetene, på initiativ fra kulturminister Melina Mercouri, krevd å få skulpturene tilbake til Hellas. Parthenon er en av verdens mest berømte bygninger, snart 2500 år gammel, og hele Akropolis ble oppført på UNESCOs verdensarvsliste i 1987. Geografisk plassering av Parthenon er 37°58’17.45 N / 23°43’34.29 Ø.
Konstruksjon
Under de tredve årene Perikles hadde ledelsen, ble en rekke bygninger reist: Parthenon og Propylaia på Akropolis, Stoa Poikele og Hefaisteiontempelet på agorá, Odeion ved Akropolis' fot, og mange flere. For alle byggverkene på Akropolis fikk Perikles' personlige venn billedhoggeren Feidias både det overordnede konstruksjonsmessige og det direkte kunstneriske ansvaret. Det omfattet blant annet skulpturdekorasjonene. Parthenon hadde høyeste prioritet blant byggeprosjektene. Bygningens arkitekter var Iktinos og Kallikrates. Perikles tok sikte på monumenter så perfekte at «fremtiden vil undre seg over oss, slik man i dag undrer seg over oss».
Byggingen startet 447 f.Kr. og var ferdig 438 f.Kr., men arbeidet med dekorasjonene fortsatte minst fram til 433 f.Kr. Tempelet ble innviet til Panathenaia i 438 f.Kr., selv om bygge- og utsmykningsarbeidet varte i fem år til.
Noen av regningene fra byggeprosjektet er bevart, og de viser at den største kostnaden var steintransporten til Athen og Akropolis fra marmorfjellet Pentelikon omkring 16 km mot nord.
Tempelet ble bygget på samme sted som det arkaiske Parthenon, og reist på den utbrente grunnmuren fra en uferdig bygning som ble påbegynt på 480-tallet som et minnesmerke over seieren ved Marathon. Rester av dette kan sees noen steder rundt tempelet, og de to tidligere bygningene er kjent også fra innskrifter på Akropolis. I arkeologiske verker betegnes de gjerne som Parthenon I (eldst), II (arkaisk) og III (klassisk). Det arkaiske tempelets krepidoma ble brukt som fundament for det klassiske. Da man valgte å bygge et større tempel ble fundamentet utvidet mot nord.
Til tross for at Hefaisteion, tempelet på agorá viet til Hefaistos, er det mest komplette bevarte doriske tempelet ble Parthenon i sin tid betraktet som det «vakreste». John Julius Cooper skrev at
Volcán Barú
Volcán Barú (også kjent som Volcán de Chiriqui) er det høyeste fjellet i det latinamerikanske landet Panama. Fjellet er 3 475 meter høyt, litt over 1 000 m høyere enn Galdhøpiggen.
Parthenon
Konstruksjon
Stylobatet er den flaten som søylene står på. Den kurver seg lett oppover av optiske hensyn. Entasis refererer til søylenes lette utbuktning oppover, for å oppnå en optisk effekt når man ser mot taket i tempelet. Disse fine kurvene gjør at tempelet ser mer symmetrisk ut enn det faktisk er.
Målt fra det øverste trappetrinnet er Parthenons mål på 30,80 x 69,62 meter; på det nederste er målene 34 x 73,5 meter. Den indre helligdommen var 19,2 meter bred og 29,8 meter lang, med to indre doriske søylerader, som behøvdes for å støtte opp taket. Lengden på cella (= hovedrom med kultbilde) tilsvarer 100 attiske fot, hvilket har gitt den navnet Hekatompedon, «Hundre fot». Fundamentet er 1,65 meter høyt, med tre trinn á 0,55 meter. Utvendig måler de doriske søylene 1,9 meter i diameter, og de er 10,4 meter høye. Hjørnesøylene har en noe større diameter. Stylobatene har en oppadgående kurve mot midten med 60 millimeter mot den østre og vestre enden, og 110 millimeter på sidene.
Den indre bygningen har en tradisjonell utforming med cella (i Parthenon kjent som Hekatompedon), pronaos og opistodom.
Arkitektonisk er Parthenon et tempel med de definisjoner Walter Burkert angir for en gresk helligdom, bestående av temenos, alter og tempel med kultbilder. og inneholdt tidligere det berømte kultbildet av Athene av Feidias og et skattkammer med offergaver. Religiøs gresk ofring fant sted ved et alter under åpen himmel, og Parthenon ble også brukt som skattkammer.
Skulptur og friser
Parthenon var utsmykket med marmorskulpturer av høy kvalitet både innvendig og utvendig. Disse er bare delvis bevart, men de som fremdeles finnes, gir en god forestilling om skulpturene som er gått tapt. På det østre pedimentet (et triangulært felt ovenfor søylene på tempelets forside og bakside) har det vært avbildet en skildring av Athenes fødsel. Det vestre pedimentet viste Athenes strid mot Poseidon om Attika.
Langs tempelets ytre sider, nedenfor pedimentet og ovenfor søylene, løp friser med metoper (i dorisk arkitektur består frisen vekselvis av metoper, som er firkantede blokker med bildemotiver og triglyfer som er blokker med tre loddrette rifler). Disse viste på sørsiden motiv fra slaget mellom lapiter og kentaurer, på østsiden kampen mellom guder og kjemper, og på vestsiden kampen mellom grekere og amasoner. Det er ukjent hvilket motiv som var avbildet på nordsiden, men det kan ha vært scener fra den trojanske krigen.
Cellaen (hovedrommet) hadde doriske søyler i to etasjer i hesteskoform. På ytterveggen av cellaen var det rundt en meter høye friser, ca. tolv meter over bakken. Cellafrisen bestod av 92 metoper som var rundt en meter høye og 60 cm brede. På tre av sidene viste de motiver fra den store Panathenaiaprosesjonen, den store årlige (midtsommers)festivalen til ære for Athene. På den fjerde siden viste frisen de olympiske guder, de mest sentrale gudene i det greske pantheonet.
Inne i cellaen stod Feidias' statue av Athene Partnenos på en omkring tre meter høy plattform. Statuen var omkring tolv meter høy, og var laget i khryselefantin teknikk, det vil si i gull og elfenben festet på en trekjerne. Originalen har forlengst gått tapt, men det finnes flere kopier i mindre skala. Deler av plattformen er bevart. Delene som var i gull, fungerte som gullreserve; formene ble bevart, slik at de kunne smeltes ned i krisetider, og så støpes på nytt senere, noe som ble gjort ved minst et par anledninger.
Vest for cellaen lå det tredje rommet, opistodomen, med døråpning mot vest. Det var dette rommet som opprinnelig ble kalt Parthenon, og som ble brukt som skattkammer.
Selv om den rene hvite marmoren på oldtidens tempeler tiltaler den moderne esteten, var Parthenon, som alle antikke bygninger, i hvert fall delvis malt, selv om forskere er uenige om hvor mye, og i hvilke farger de var malt. Det er kjent at helligdommens indre tak var malt i en dypblå farge, og statuegruppene på pedimentet var malt i sterke farger. Noen forskere mener at de øvre delene av Parthenon var malt i sterkt rødt og blått, slik at skulpturene skulle fremheves mer, siden de ble sett nedenfra.
Kirke, moské og kruttlager
I 450 ble Parthenon omfunksjonert til kirke, og viet til jomfru Maria – den ble en Theotokos-kirke (en kirke innviet til Maria Gudefødersken). Det ble opprinnelig ikke gjort større endringer, annet enn at noen skulpturer i øst ble fjernet for å rydde plass for den kirkelige apsis: Kirker vender tradisjonelt motsatt vei av greske templer. Dessuten ble trolig de av de øvrige skulpturer som forestilte greske guder, fjernet på grunn av sin hedendom, og sannsynligvis ødelagt.
På denne tiden var imidlertid Athen ikke mer enn en provinsby i Romerriket, om enn med en storslagen fortid. En gang på 400-tallet ble den store Athene-statuen bortført av en av keiserne. Den ble tatt med til Konstantinopel, der den senere ble ødelagt, muligens ved plyndringen av byen under det fjerde korstoget i 1204.
Under latinsk styre var Parthenon en katolsk Mariakirke.
I 1456 falt Athen i Det osmanske rikets hender, og Parthenon ble igjen konvertert, denne gangen til moské. Osmanene var vanligvis respektfulle overfor de antikke monumentene i sine områder og ødela nok ikke Athens fortidsminner med hensikt, men de gjorde heller ingenting for å beskytte dem. I krigstider var de villig til å bruke deler av monumentene til bygningsmaterialer for murer og festninger. Det ble oppført en minaret i Parthenon, men ellers ble ikke noe ødelagt. Europeiske besøkende på 1600-tallet bevitnet at bygningen da stort sett var intakt. Fragmenter av minaretens base er synlige i det sørvestlige hjørnet.
I 1674 besøkte den franske ambassadør i Konstantinopel, marki de Nointel, Athen, sammen med kunstneren Jacques Carrey, som i løpet av to uker lagde skisser og tegninger av Pantheon. Dette var bare 13 år før begivenhetene i 1687 (se nedenfor), og selv om tegningene var utført hastig og unøyaktig, kan man se hvor mye som var bevart av bygningen på dette tidspunkt. Skissene er nå i Paris.
I 1687 ble Athen angrepet av venetianere, og Parthenon ble rammet veldig hardt. Osmanene befestet Akropolis, og brukte Parthenon som kruttmagasin. Den 26. september samme år ble Parthenon bombardert av svensk-tysk artilleri, under ledelse av feltmarskalken Otto Wilhelm von Königsmarck, og deler av bygningen eksploderte. Ordren var gitt av den venetianske general Francesco Morosini, og den var særlig skjødesløs med tanke på at han var klar over at tyrkerne lagret krutt på Akropolis.
Den indre strukturen ble ødelagt, og det som var igjen av taket, falt sammen. Noen av søylene, hovedsakelig på sydsiden, ble avhugd, skulpturer falt ned, og deler av dem ble senere solgt som souvenirer. Etter dette ble bygningen stående ubrukt.
Senere hendelser
På slutten av 1700-tallet ble Athen besøkt av mange europeere, og Parthenons ruiner var et yndet motiv for kunstnere, de ble ofte tegnet og malt. Dette var med på å få mange i Storbritannia og Frankrike til å heve sine røster for gresk selvstendighet. I 1801 fikk den britiske ambassadøren i Konstantinopel, Thomas Bruce, 7. jarl av Elgin, tillatelse fra sultanen til å lage en opptegnelse av fortidsminnene i Akropolis, rive nyere bygninger som hindret utsikten til monumentene, og flytte noen av skulpturene. Han tok dette også som en tillatelse til å samle sammen alle skulpturer som han kunne finne. Noen tok han fra bygningene, noen fra marken rundt, og noen kjøpte han av lokalbefolkningen.
Muligens var Lord Elgin oppildnet av hva Napoleon hadde foretatt seg i Egypt under sitt felttog der. Franskmennene hadde tatt rikelig for seg av løst og fast fra den egyptiske oldtid, og bragt det med seg hjem til sin hovedstad Paris som troféer for å sikre landets prestisje som verdens kulturelle midtpunkt. Den 26. desember 1801 skrev Lord Elgin ivrig til en venn:
I dag oppbevares den samlingen Lord Elgin tok med seg, i British Museum i London og er best kjent under tilnavnet The Elgin Marbles. Elginsamlingen består av nesten alle statuene fra Parthenons pediment (gavlfelt), dets beste metoper, de fleste av frisepanelene, én av karyatidene og én jonisk søyle fra Erekhteion. I tillegg fins de fire panelene som sammenlagt utgjorde frisen på tempelet for Den vingeløse Nike, og som er blitt erstattet med gipsavstøpninger av statuene, i samlingen.
Andre skulpturer fra Parthenon er i Louvre, i Paris og i København.
Mesteparten av de gjenværende statuene er imidlertid i Akropolismuseet, som ligger noen meter sydøst for Parthenon. Noen få kan fortsatt ses på selve bygningen. Den greske regjeringen har i mange år forsøkt å få British Museum til å returnere skulpturene til Hellas. British Museum har nektet, og den britiske regjeringen har vist seg uvillig i å tvinge museet å gjøre det med lovmakt.
Da det selvstendige Hellas i 1832 fikk full myndighet over Athen, ble minareten fjernet fra Parthenon sammen med alle bygninger fra middelalderen og nyere tid. Området ble vernet som historisk område under kontroll av greske myndigheter. I dag trekker det årlig millioner av turister, som går opp stien på vestsiden gjennom den restaurerte Propylaia, og opp den panathenaiske veien mot Parthenon, som er omgitt av et lavt gjerde for beskyttelse mot skader.
I dag er miljøfaktorer den største trusselen mot Parthenon. Athen har vokst enormt siden den andre verdenskrig, og har store problemer med trafikktrengsel og luftforurensning. Vibrasjoner fra Athens trafikk beveger Parthenons grunn, og sur nedbør forårsaker korrosjon av marmoren på tempelet og skulpturene. I løpet av de siste tjue årene har de greske myndighetene og byen Athen kommet et stykke på vei med disse utfordringene, men Parthenons framtid er fortsatt usikker.
Rekonstruksjon
I begynnelsen av 1975 startet greske myndigheter rekonstruksjonen av Parthenon og de andre strukturene på Akropolis, med støtte fra EU. En arkeologisk komité gjennomgikk og dokumenterte nøyaktig hver eneste gjenværende gjenstand på området, og arkitekter assisterte ved å lage computermodeller for å bestemme deres opprinnelige plassering. I noen tilfeller fant de ut at den tidligere rekonstruksjon var feilaktig. Spesielt viktige og skjøre skulpturer ble ført til Akropolismuseet. En spesialbygd, moderne kran ble installert inne i Parthenon-bygningen for å flytte marmorblokker. De feilaktige rekonstruksjonene ble demontert, og en nøye restaureringsprosess startet. Parthenon kommer ikke til å bli tilbakestilt til samme tilstand som den var i før eksplosjonen i 1687, men skadene etter eksplosjonen vil bli reparert så godt som mulig. Ny marmor fra det originale steinbruddet blir brukt til å fylle hull og til å reparere strukturelt viktige elementer. Bortimot alle store marmordeler blir plassert på sin opprinnelige plass i strukturen, og støttet av moderne bygningsmaterialer der det er nødvendig.
Rolls-Royce Phantom V
Rolls-Royce Phantom V var en ultra-eksklusiv bilmodell fra Rolls-Royce som ble produsert mellom 1959 og 1968. Totalt 516 eksemplarer ble bygget. Under panseret satt en 90° V8-motor med et sylindervolum på 6 230 ccm og doble forgassere, og en firetrinns automatisk girkasse. Bilen hadde trommelbremser og en akselavtsand på 3 683 mm. Fra 1963 fikk bilen en 7 % kraftigere motor fra Silver Cloud III, og en ny front med doble hovedlykter.
Kinesisk
Kinesisk, eller han-kinesisk, er et språk eller en språkgruppe som hører til den sinotibetanske språkfamilien. Kinesisk domineres av talespråket mandarin, og «kinesisk» brukes gjerne metonymt som synonym for mandarin. Språket skrives med kinesiske skrifttegn, kjent som hanzi (汉字 Hanzi, «han-skrift»). Om lag 20 % av verdens befolkning har kinesisk som morsmål (eller undervisningsspråk), og det er dermed det språket med flest morsmålsbrukere i verden, hvis man regner det som ett språk. Det normerte kinesiske språket (standard kinesisk) er det offisielle språket i Folkerepublikken Kina og Republikken Kina (Taiwan), i tillegg til å være ett av fire offisielle språk i Singapore, og ett av de seks offisielle språk i FN.
Avhengig av klassifiseringsmetode, er det mellom seks og tolv språkgrupper innenfor Kina. Generelt er dialektforskjellene relativt små i Nord-Kina, mens i sør er språkforskjellene ofte så store at de er gjensidig uforståelige. De største språkgruppene er mandarin (1 000 millioner), wu (90 millioner), kantonesisk (ca. 80 millioner), foruten ikke-kinesiske språk som mongolsk og tibetansk. Påvirkning fra skolesystemet og TV har ført til at nesten alle kinesere forstår Beijing-varianten av mandarin - som er å regne som «rikskinesisk» selv om de snakker sin lokale variant av kinesisk til daglig.
Skriftspråket har vært en samlende faktor i kinesisk historie. Etter om lag 1500 års bruk med mange varianter ble tegnene standardisert under Qín-dynastiet på 220-tallet f.Kr. Språket basert på skriftlig kinesisk ble kjent som «klassisk kinesisk» og ble i 2000 år brukt i embetsverk og litteratur. I likhet med latin i Europa fjernet talemålet seg mer og mer fra klassisk kinesisk slik at det krevde mange års trening å beherske dette kunstspråket. På 1900-tallet kom det i gang en reformbevegelse der en ønsket å samordne talemålet og skriftspråket. Et av resultatene av dette ble en språkreform på 1950-tallet. Da ble antallet strøk redusert i de fleste skrifttegn. De klassiske skifttegnene kalles i dag «tradisjonelle», og blir fortsatt brukt på Taiwan, i Hongkong og Macao og andre grupper kinesere utenfor Folkerepublikken, mens de forenklede overtok i Folkerepublikken, og etter hvert også i Malaysia og Singapore. (Internasjonale institusjoner som har kinesisk som offisielt arbeidsspråk, bruker det samme tegnsettet som det landet som representerer «Kina».)
En stor forskjell mellom kinesisk språk og de indoeuropeiske er at kineserne klarere skiller mellom skriftspråk (wén), og talespråk (yǔ). Dette skillet nedfeller seg i ordene for skrevne ord (zì) og talte ord (huá).
En interessant forskjell er at mens norsk regnes som ett talespråk med flere varianter av skriftspråket, regnes kinesisk som mange forskjellige talespråk, men med ett felles skriftspråk.
Kinesisk talespråk
Kinesisk talespråk er et tonespråk og er i slekt med tibetansk og burmesisk, men er ikke i slekt med nabospråkene mongolsk, koreansk, vietnamesisk, thai eller japansk. Disse språkene har likevel blitt påvirket av kinesisk gjennom tidene. Taiwan-kinesisk, koreansk og japansk språk bruker kinesiske tegn i skriftspråkene sine, da kalt henholdsvis hancha, hanja og kanji. I Nord-Korea brukes ikke lenger hanja, og Hangul er der det eneste skriftspråket. I Sør-Korea bruker en hanja som en slags uthevet tekst. Vietnamesisk har også mange kinesiske lånord, men siden språket nå skrives med det latinske alfabetet, bruker man ikke lenger kinesiske tegn.
Kartene ovenfor viser undergrupperingene av han-kinesisk. Disse blir ofte kalt dialekter, selv om de lingvistisk sett kan ses på som ulike språk. De syv hovedgruppene av han-dialekter er mandarin (se linjene trukket fra Beijing), wu (inkl. shanghainesisk), xiang, yuè (kantonesisk), gan, hakka og min. Språkforskerne deler denne siste gruppen opp i 5 eller 7 undergrupper, alle med språk som regnes som gjensidig uforståelige. Språkforskere som skiller mellom ti istedenfor syv hovedgrupper skiller jin fra mandarin, ping fra yue, og hui fra wu. Det finnes også mange andre mindre grupper som gjør klassifisering forvirrende. Disse inkluderer blant annet dungan, en nordvestlig mandarindialekt snakket av muslimer av kinesisk opphav som bor i Kirgisistan, danzhouhua talt på Hainan, waxianghua 瓦乡话 (ikke det samme som xiang 湘) talt i vestre Hunan, og shaozhou-tuhua talt i nordre Guangdong.
Rekognoseringsfly
Sivil bruk
Sivile rekognoseringsfly benyttes til kontroll av trafikk, geodetiske undersøkelser, geologiske undersøkelser, miljø- og fiskerikontroll, grensekontroll, forebyggelse av smugling og illegal innvandring eller som et brannvarslingsverktøy. De brukes også i kartproduksjon.
Militær bruk
De første militærflyene var rekognoseringsfly. Under første verdenskrig ble det brukt enkle flykonstruksjoner for artillerikoordinering og for innhenting av informasjon om fiendtlig aktivitet.
Kinesisk
Kinesisk talespråk
Der er strid om terminologien som blir brukt for å beskrive de forskjellige undergruppene til kinesisk. Noen foretrekker å kalle kinesisk et språk og undergruppene dialekter, mens andre foretrekker å kalle kinesisk en språkfamilie og undergruppene språk. Men selv om Dungan ligger veldig nær han-kinesisk, er det ikke mange som regner det som «kinesisk» siden det er blir skrevet med kyrillisk alfabet, og talt av dunganfolket utenfor Kina, et folk som ikke blir regnet for å være kinesisk.
Rekognoseringsfly
Militær bruk
Til tross for at satellitter i stor grad har tatt over rollen til rekognoseringsflyet, benyttes det fortsatt til observasjon av fiendtlige aktiviteter, artillerikoordinering eller identifisering av taktiske og strategiske mål. De militære rekognoseringsflyene er som regel uten bevæpning, men er utstyrt med kameraer eller fjernsensorer.
Kinesisk
Kinesisk talespråk
Det er vanlig at kinesisktalende snakker flere varianter av språket. For eksempel kan en person i Sør-Kina ofte snakke riksspråket Putonghua, den lokale språkvarianten i tillegg til en annen regional dialekt, som for eksempel kantonesisk. Flerspråklige personer som dette er i stand til å kodeveksle mellom de ulike språkene avhengig av kontekst. Av og til blir de ulike dialektene blandet med hverandre, avhengig av geografisk påvirkning. En person som bor på Taiwan for eksempel, blander ofte uttale, fraser og ord fra mandarin og taiwansk. Denne blandingen er sosialt akseptert i mange tilfelle.
Er kinesisk et språk eller en språkfamilie?
Kinesisk talespråk er satt sammen av mange regionale og gjensidig uforståelige varianter. I Vesten kjenner mange til hvordan de romanske språkene alle stammer fra latin og dermed har mange lignende egenskaper – selv om de er gjensidig uforståelige. Den kinesiske språkutviklingen er likeartet, men den sosiopolitiske sammenhengen er ganske ulik.
Politisk oppstykking i Europa skapte uavhengige nasjonalstater som er noenlunde like store som de kinesiske provinsene. Dette skapte et politisk ønske om å danne separate kulturelle og litterære mål i de forskjellige nasjonalstatene. Språkene ble standardiserte innen hver stat.
Det var for eksempel vanlig at språket i en nasjonalstat ble standardisert til slik det ble talt i hovedstaden. Det gjorde det lett å klassifisere språk som for eksempel fransk og spansk og var med på å skjerpe de språklige forskjellene. En bonde på den franske siden av grensen begynte å modellere språket sitt etter slik en snakket i Paris, mens en bonde på den spanske siden snakket mer Madrid-dialekt. Dette skjedde ikke i Kina, så kategorisering av variasjoner kan være vanskelig, delvis fordi ulike dialekter blander seg med hverandre. På grunn av dette er språkforskere uenige med hverandre om klassifisering.
Kinesere ser generelt på kinesisk som étt språk. For å beskrive dialekter bruker kinesere vanligvis bymål, som i Beijing hua (北京話/北京话, beijingmål), eller Shanghai hua (上海話/上海话, shanghaidialekt). Folk flest bryr seg dermed lite om hvordan disse forskjellige hua er kategoriserte som "språk" basert på gjensidig forståelse. Selv om mange naboprovinser i Nord-Kina har ganske likt talespråk, mens folk i naboprovinser i Sør-Kina kan ha problem med å forstå hverandre, blir alle disse språkvariantene regnet som ulike hua, likestilte varianter av ett kinesisk talespråk.
På grunn av denne oppfatningen om ett kinesisk talespråk av majoriteten av de kinesisktalende, bruker mange språkforskere denne definisjonen og regner kinesisk som ett språk og variasjon som dialekter. Andre bruker gjensidig forståelse mellom språkbrukere for å definere fra syv til sytten ulikt beslektede «språk» under språkgruppen kinesisk, alle med variasjoner en kan sammenligne med variasjonene i de romanske språkene.
Det bør også merkes at dette skillet kan ha politiske overtoner. Å regne kinesisk som forskjellige språk kan implisere at Kina faktisk skulle ha vært mange ulike nasjoner, og at Hàn-folket faktisk er sammensatt av flere etnisiteter. Kinesiske myndigheter avviser kategorisk at dialektene er språk, og mange kinesere trives heller ikke med tanken om flere kinesiske språk fordi de er redde for at den kan legitimisere separatistbevegelser. Tilhengere av taiwansk uavhengighet driver for eksempel fram Min- og Hakka-undervising.
Sammenhengene mellom etnisitet, politikk og språk kan likevel være mer komplekse enn dette. Folk som snakker wu, min, hakka eller yue, og regner disse som egne talespråk, men likevel ser på det kinesiske folk som en enhet, ser ikke på det som en motsetning. I tillegg erklærer Folkerepublikken Kina offisielt at Kina er en multietnisk nasjon, og at begrepet kinesisk også inkluderer de 8 % av befolkningen som ikke har kinesisk som morsmål i det hele tatt. De som snakker kinesisk blir kalt Hàn-kinesere, noe som er et etnisk og kulturelt konsept, ikke et politisk. På samme måte kan en finne tilhengere av kinesisk sammenslåing som også er interesserte i å fremheve de lokale dialektene, og tilhengere av taiwansk uavhengighet som er lite interesserte i temaet.
Fylkesvei 176
Fylkesvei 176 (Fv176) går mellom Dal i Ullensaker og Kneppe i Nannestad.
5. oktober
5. oktober er den 278. dagen i året og den 279. i skuddår. Det er 87 dager igjen av året.
Fylkesvei 176
Veien forlater E6 ved Dal og går vestover til Nordmoen og derfra sørover til Kneppe ved Oslo lufthavn.
5. oktober
Navnedag
Brynjar, Bo, Boye
Fylkesvei 176
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
5. oktober
Fødsler
Se flere som er født 5. oktober i Kategori:Fødsler 5. oktober.
Dødsfall
Se flere som døde 5. oktober i Kategori:Dødsfall 5. oktober.
Trevor Watkins
Trevor Watkins (født i 1938) er en britisk arkeolog og emeritus professor som hadde sitt virke ved University of Edinburgh frem til 2003. Hans spesialfelt er jordbrukets historie, og han har særlig fokusert på at jordbruk ble utviklet etter kuldeprioden yngre dryas (10.900-9.600 f.kr), og at dette kan bidra til å styrke endogene teorier om at menneskets intensjoner eller oppfinnsomhet – snarere enn eksterne krefter – motiverte overgangen til jordbruk.
Fred Everiss
Fred Everiss (født 1882 i West Bromwich, West Midlands, død 1951) var sekretær/manager for West Bromwich Albion i rekordlange 46 år.
Hans sønn Alan kom til klubben i 1933. Han var i klubben i 66 år som kontorarbeider, assistentsekretær og sekretær, direktør og livstidsmedlem. Alan døde i 1999.
Südwestrundfunk
Südwestrundfunk (SWR) er det offentlige kringkastingsselskapet i de tyske delstatene Baden-Württemberg og Rheinland-Pfalz. Det har hovedkontorer i Stuttgart, Baden-Baden og Mainz.
Selskapet ble dannet i 1998 ved fusjon av Süddeutscher Rundfunk (SDR) i Stuttgart og Südwestfunk i Baden-Baden. Det er medlem av ARD. Südwestrundfunk er etter Westdeutscher Rundfunk det nest største kringkastingsselskapet i ARD, og betjener et område med ca. 14,7 millioner mennesker.
Hạ Long-bukten
Hạ Long-bukten (vietnamesisk: Vịnh Hạ Long) er en bukt i Quang Ninh-provinsen i det nordlige Vietnam, og er et av landets fremste turistmål. Bukten har 1960 øyer, hvorav de fleste er kalkstein, i en rekke ulike former og fasonger.
Mange av øyene er hule med enorme grotter, mens andre er støtte for flytende fiskebyer. Området har over 200 fiskearter.
Bukten kom med på UNESCOs verdensarvliste i 1994. Bukten dekker 1553 km².
Hạ Long-byen ligger ved Hạ Long-bukten. Nord-Vietnams viktigste havneby Haiphong ligger bare 40 km sørvest for Hong Gai.
Geografi
Bukten består av et tett nettverk med 1 969 monolittiske kalksteinsøyer, hver og en med en kompakt jungelvegetasjon på toppen. Kalksteinsøyene reiser seg på spektakulært vis fra havet. Flere av øyene er hule, med enorme grotter.
«Hang Dau Go» («Tømmergrotten») er den største grotten i Hạ Long-området. Franske turister besøkte denne på slutten av 1800-tallet og ga den navnet «Grotte des Merveilles». Grottens tre store kamre består av store mengder stalaktitter og stalagmitter.
Mange av øyene har fått navn av sine spesielle formasjoner, blant dem «Voi» (elefant), «Ga Choi» (kjempende toppen) og «Mai Nha» (taket). Det er gitt navn til 989 av øyene.
Noen av øyene har flytende fiskebyer som utnytter det grunne vannet med 200 fiskearter og 450 bløtdyrsarter. De fleste øyene er uberørt av mennesker.
Historie
Hạ Long-bukten har vært plassen for lokale sjøslag mot Vietnams naboland. Ved tre tilfeller hindret den vietnamesiske arméen kineserne fra å ilandsette tropper i øylabyrinten.
I år 1288 hindret general Trần Hưng Đạo mongolske fartøy å seile inn i bukten fra den nærliggende Bach Dang-elven. Generalen lot sine menn plassere spisse bambuspåler ut i bukten da det var høyvann, og dette senket den mongolske flåten.
Under Vietnamkrigen la den amerikanske flåten ut store mengder miner i kanalene mellom øyene, og en del av disse minene utgjør fortsatt en trussel mot fartøy.
Den 17. februar 2011 sank en båt i bukten, og minst tolv personer omkom. De fleste av de omkomne var utenlandske turister, blant dem var to svenske kvinner.
Film
Bukten var en av innspillingsplassene for James Bond-filmen Tomorrow Never Dies fra 1997. I filmen er bukten gjemmested for en stealth-båt.
Brian Hayden
Brian Hayden er en canadisk arkeolog ved Simon Fraser University i Burnaby (British Columbia). Han er spesielt kjent for å ha frememt gildeteorien om hva som motiverte overgangen fra jegersamfunnet til jordbruk i den fruktbare halvmåne i Midtøsten, for om lag 10–12 000 år siden.
Hayden mener at økende sosial konkurranse mellom tettere befolkede jegergrupper skapte en større hierarkisk lagdeling og økt fokus på å framvise makt og ressurser. Hayden mener økende fokus på gaver og etegilder (slik man senere har sett blant annet blant indianere i Amerika) kan ha utviklet hierarkiske samfunn som stimulerte utviklingen av overskuddsproduksjon gjennom landbruk. Også Hayden peker på funnene fra Göbekli Tepe.
Av spesiell interesse for gildeteorien er funnstedet ved Göbekli Tepe i sørøstlige Tyrkia, hvor det fra omkring 9 000 f.Kr. er funnet rester av imponerende kommunale kultanlegg og seremonibygninger for offentlige ritualer, men ingen spor etter domestisering av hverken planter eller dyr.
Desert Classic
Humana Challenge (tidligere kjent som Bob Hope Classic) er en golfturnering på PGA-touren som arrangeres i California hvert år i januar. Turneringen ble spilt første gang i 1960 under navnet Palm Springs Golf Classic. Bob Hope gav sitt navn til turneringen i 1965. Den er kjent for sin «pro-am»-konkurranse, hvor lag med profesjonelle og amatører, hovedsakelig kjendiser, spiller sammen.
Formatet er unikt blant turneringene på PGA-touren. Det spilles over fem dager og fire forskjellige baner. De opprinnelige banene var Thunderbird og Tamarisk i Rancho Mirage, Bermuda Dunes Country Club i Bermuda Dunes og Indian Wells Country Club i Indian Wells. Den første turneringen ble vunnet av Arnold Palmer med en score på 338, 22 under par, som sto som rekord i de neste 20 årene.
Helt siden begynnelsen har publikum strømmet til turneringen på grunn av «pro-am»-konkurransen, hvor de profesjonelle golferne spiller på lag med kjendiser. Blant de største kjendisene var Bing Crosby, Burt Lancaster, Kirk Douglas, Frank Sinatra, Dwight Eisenhower og Gerald Ford. Bob Hope, som kanskje var Hollywoods beste golfspiller, gav sitt navn til turneringen i 1965 og ble styreformann.
Det ble skapt historie i turneringen i 1995 da «pro-am»-laget med president Bill Clinton, George H.W. Bush, Gerald Ford, Bob Hope og tittelforsvarer Scott Hoch spilte sammen i første runde. Dette var første gang en sittende president spilte i en turnering på PGA-touren, og sannsynligvis også første gang tre presidenter spilte golf sammen.
I de senere år har Bob Hope Chrysler Classic fått en del kritikk, til tross for betydelig publikumsinteresse og store veldedige resultater. De gamle banene Bermuda Dunes og Indian Wells er ikke lenger lange eller vanskelige nok til å utfordre dagens spillere som drar fordel av golfutstyrets teknologiske utvikling. Turneringen har derfor begynt å fase ut de eldre banene til fordel for mer moderne baner. I 2005 donerte en lokal veldedig organisasjon sin nye bane, The Classic Course at NorthStar (tegnet av Arnold Palmer), til turneringsstiftelsen. Bob Hope Chrysler Classic ble dermed den eneste turneringen på PGA-touren til å eie sin egen bane.
På grunn av turneringsformatet har det også vært vanskelig å lokke til seg mange av elitespillerne på touren, slik som Tiger Woods, som aldri har deltatt. Turneringen går over fem dager, én dag mer enn vanlig, og fire av dagene inkluderer amatørspillere, slik at hver runde tar lenger tid. I tillegg møter et stort antall tilskuere opp for å få et glimt av alle filmstjernene, musikerne og sportsidolene som deltar som amatører, noe som gjør at selv de første rundene kan få et mer uformelt preg, og dette er det mange elitespillere som ikke setter pris på.
Irregulær måne
Innen astronomien er en irregulær måne en naturlig satellitt som følger en fjern, skråstilt, og ofte eksentrisk og retrograd bane. De antas å ha blitt fanget av deres moderplanet, i motsetning til vanlige satellitter som dannes in situ.
Siden 1997 har nittitre irregulære måner blitt oppdaget i bane rundt alle fire gasskjempene Jupiter, Saturn, Uranus og Neptun. Før 1997 var kun ti irregulære måner kjent, deriblant Phoebe, den største irregulære månen til Saturn, og Himalia, den største irregulære månen til Jupiter. Sycorax, den største irregulære månen til Uranus ble oppdaget i 1997. Det antas at de irregulære månene ble fanget fra heliosentriske baner nær deres nåværende posisjoner kort tid etter dannelsen av moderplaneten. En alternativ teori, at de stammer fra lengre ute i Kuiperbeltet, støttes ikke av nåværende observasjoner.
Definisjon
Der finnes ingen allmenn akseptert og presis definisjon for en irregulær måne. Uformelt vurderes månene som irregulære dersom de er langt nok unna planeten til at presesjonen til baneplanet primært kontrolleres av solen.
Brega
Brega var et historisk kongedømme i Irland, styrt av klanen Síl nÁedo Sláine. Denne artikkelen omhandler både klanen og kongedømmet.
Umesamer
Umesamer er en etnisk gruppe blant samene, som geografisk befinner seg mellom pitesamer i nord og sørsamer i sør. Som etnisk gruppe skiller umesamene seg fra andre samiske grupper med et eget samisk språk, umesamisk.
Brega
Klanen Síl nÁedo Sláine tok sitt navn som etterkommere av Áed Sláine, sønn av Diarmait mac Cerbaill. De tilhørte dynastiet Uí Néill, og regnet seg som etterkommere av Niall Noigíallach gjennom dennes sønn Conall Cremthainne.
Jean-Louis Tauran
Jean-Louis Tauran (født 5. april 1943 i Bordeaux i Frankrike, død 5. juli 2018 i Hartford i USA) var en av Den katolske kirkes kardinaler og virket i Den romerske kurie.
Umesamer
I Norge ble umesamisk talt i Rana, Hemnes og Korgen, men denne folkegruppen blitt assimilert.
Brega
Den grenen av Uí Néill som tok kontroll over den sentrale delen av Irland (Míde) på 500-tallet ble senere kalt det sørlige Uí Néill. Det var Áed Sláine og hans etterkommere i Brega som gjorde Uí Néill til den dominerende makten i denne regionen.
Jean-Louis Tauran
Prest
Han ble postert til de pavelige representasjoner i Den dominikanske republikk og Libanon, og var senere beskjeftiget med særlige problemstillinger knyttet til blant annet Haiti, Syria og Libanon. I 1980-årene var han også tilknyttet den staben i Vatikanet som arbeidet med KSSE-konferansen (Konferansen for sikkerhet og samarbeid i Europa).
Umesamer
I 1995 fantes det, ifølge M. Krauss, 1,000 etniske umesamer igjen i Sverige, fordelt i Lycksele, Malå, området omkring Tärnaby, og i Sorsele. Ifølge språkforskeren Trond Trosterud, var det i 2003 bare noen få igjen som snakket umesamisk, alle eldre. Katarina Barruk (født 1994) synger på umesamisk.
Brega
Brega hadde navn fra Mag Breg, slettelandet i dagens grevskap Meath og grevskapet Dublin. Innenfor dette landskapet lå Tara, som ifølge tradisjonen var høysetet for Irlands mytologiske konger. Tittelen konge av Tara ble brukt videre i middelalderen om overherredømmet for Uí Néill klanene, og etter annalene og dømme ogsåoverkonge av Irland. Åtte av Bregas Síl nÁedo Sláine var konger av Tara, selv om kontrollen av Taraåsen ikke hadde direkte betydning for kongeverdigheten.
Jean-Louis Tauran
Biskop
I 1990 ble han utnevnt til biskop og til sekretær for Statssekretariatets seksjon for relasjonene med statene, populært kjent som Vatikanets «utenriksminister».
Brega
Síl nÁedo Sláine ble svekket av indre splittelse, samtidig som den beslektede klanen Clann Cholmain som var deres naboer i vest vokste i makt. I 743 var det for første gang en konge fra Clann Cholmainn som fikk tittelen konge av Tara, og siden var det ingen konger fra Síl nÁedo Sláine før Congalach Cnogba i 944 (han stammet også fra Clann Cholmainn på morsiden). Fra midten av 700-tallet ble Brega delt i to rivaliserende kongedømmer, Lagore i sør og Cnogba (Knowth) i nord. Den indre splittelsen vedvarte, og dette ble utnyttet av de norrøne som etablerte et selvstendig kongedømme i Dublin og ekspanderte på Bregas bekostning.
Konger av Brega
Navn i uthevet skrft er også regnet som overkonger av Irland. Listen er ikke komplett.
Jean-Louis Tauran
Kardinal
I 2003 ble han kardinal, og samtidig gitt en ny kuriepost som Vatikanets bibliotekar og arkivar.
Etter den daværende paves tale/forelesning i Regensburg i 2006, som irriterte flere toneangivende muslimer og ble fulgt av drap på en biskop i Tyrkia og en nonne i Somalia, fikk kardinal Tauran som særlig oppdrag å forsøke å reparere de katolske relasjoner med den muslimske verden. I denne hensikt deltok kardinalen i en konferanse ved Al Azhar-universitetet i Kairo i februar 2008. Dette førte videre til at han organiserte et av paven ønsket religiøst toppmøte i november 2008, med embedsbærere fra begge verdensreligioner med temaet «elsk Gud, elsk din neste».
Sikkerhetstjeneste
Sikkerhetstjeneste på vegne av en stat er en særskilt tjeneste som har ansvaret for nasjonens indre sikkerhet. Sikkerhetstjenestene bruker etterretning som viktig metode og utarbeider ulike trusselvurderinger og analyser. De vil ofte kunne iverksette tiltak for å avverge sikkerhetstruende hendelser.
Zuojiang-demningen
Zuojiang-demningen er en demning med et vannkraftverk på elva Zuojiang i provinsen Guangxi, i det sørlige Kina. Anlegget stod ferdig i år 2000 med kapasitet på totalt 72 MW fordelt på 4 turbiner.
Operatør er Meiya Power Company Ltd (MPC).
Anlegget ligger i den autonome regionen Zhuang.
Sikkerhetstjeneste
Sikkerhetstjenester som har politimyndighet kalles gjerne sikkerhetspoliti.
Jean-Louis Tauran
Sykdom og død
Tauran begynte å vise symptomer på Parkinsons sykdom i 2003. Han undergikk behandling for sykdommen i Hartford i Connecticut da han døde 5. juli 2018.
Sikkerhetstjeneste
Norge
Sikkerhetstjenesten i Norge kan deles i to deler. Den aktive og den forebyggende sikkerhetstjenesten. Mens den aktive sikkerhetstjenesten gjerne har et offensivt tilsnitt med metoder som eksempelvis inkluderer spaning, kommunikasjonskontroll og kildeføring, er den forebyggende sikkerhetstjenesten i sin natur av defensiv karakter. Eksempler på forebyggende sikkerhetstjeneste er informasjonssikkerhet, cybersikkerhet, personellsikkerhet og objektsikkerhet.
I Norge er ansvaret for nasjonal sikkerhet, kontraetterretning og kontraterror tillagt Politiets sikkerhetstjeneste (PST), jamfør politiloven §§ 17 b flg. PST er tillagt etterforskningsmyndighet og påtalemyndighet som sikkerhetstjeneste.
Forebyggende sikkerhetstjeneste tilknyttet sikkerhetsloven følger sektorprinsippet, slik at hvert departement i utgangspunktet har ansvar for forebyggende sikkerhetsarbeid innen sin sektor.
Overordnet har Justis- og beredskapsdepartementet ansvaret for den nasjonale forebyggende sikkerhetstjenesten i Norge. I praksis er dette ansvaret delegert til direktoratet Nasjonal sikkerhetsmyndighet som koordinerer den forebyggende sikkerhetstjenesten og er fag- og tilsynsmyndighet etter sikkerhetsloven på vegne av Justis- og beredskapsdepartementet. Andre sentrale aktører innen den forebyggende sikkerhetstjenesten i Norge er Forsvarets sikkerhetsavdeling og Sivil klareringsmyndighet.
Sverige
Den svenske sikkerhetstjenesten er Säkerhetspolisen, organisert i 1914 som et samarbeid mellom Detektiva Polisen og Generalstaben.
Frankrike
Den franske sikkerhetstjenesten, Direction générale de la sécurité intérieure, er direkte underlagt innenriksministeriet og har 3,300 ansatte. Den har ansvar for kontraetterretning, kontraterrorisme, kontraekstremisme og beskyttelse mot økonomisk spionasje og cyberangrep.
Jean-Louis Tauran
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Ørnen (TV-serie)
Ørnen er en dansk drama- og kriminalserie som gikk på DR fra 2004 til 2006. Serien er blant annet belønnet med en Emmy.
Handlingen
Hallgrim Ørn «Örnen» Hallgrimsson (Jens Albinus) arbeider for Rigspolitiets Særlige Afdeling som driver med å løse internasjonal kriminalitet. Utenom den ytre dramatikken med spaning, skuddløsninger og bomber finnes også en indre dramatikk. Ørnen hadde en traumatisk barndom på Island, og har et komplisert kjærlighetsliv – ofte med flere kvinner samtidig.
Om navngiving av episoder
En av de tingene som er spesielt med Ørnen er, at hvert avsnitt har et kodenavn fra en figur fra gresk mytologi, for eksempel Kronos, Hades mm.
Om serien
TV-serien er en samproduksjon mellom danske DR, NRK, Sveriges Television, islandske Ríkisútvarpið, tyske ZDF og ZDF Enterprises. Hoveddelen av handlingen er lagt til København og Danmark, men mye av handlingen skjer også i de landene hvor TV-selskaper står som medprodusenter. For eksempel har hovedpersonen blitt gitt islandsk opphav og flere avsnitt har delvis utspilt seg i Norge, Sverige og Tyskland. Også flere av skuespillerne kommer fra de samproduserende landene.
Etter at det ellevte avsnittet ble vist i SVT1 i januar 2006 skrev Jens Christian Brandt, en journalist som arbeidet for Expressen og Judisk Krönika, en kronikk der han anklaget serien for å være antisemittisk. Avsnittet handlet for en stor del om karakteren Benjamin Stern (Shanti Roney) som blant annet drev med barnepornografi og utpressing. Da karakteren Stern var israeler mente Brandt i sin kronikk at det fantes likheter mellom hendelser i serien og «antisemittiske klisjéer». Han ga også opphav til konspirasjonsteorier om at karakteren det gjaldt med vilje ble gitt navnet «Stern» for å vekke assosiasjoner til terrororganisasjonen Sternligaen. Brandt syntes det var «ubegripelig» at SVT sendte programmet og at de «hadde betalt for å stå som samprodusent til populistbroileren».
Kanton 10
Kanton 10 (kroatisk: Hercegbosanska županjia, bosnisk: Kanton 10, serbisk: Кантон 10) er en av ti kantoner i Føderasjonen Bosnia-Hercegovina, en entitet (delstat) i Bosnia-Hercegovina. Foreløpige tall fra folketellingen i 2013 viste at kantonen hadde 90,727 innbyggere.
Kantonens areal er 41 934,1 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Livno som også Kanton 10s største by.
Navn, flagg og våpen
Kantonen blir offisielt referert til som Kanton 10 av Føderasjonen Bosnia-Hercegovina. De lokale myndighetene bruker derimot navnet Hercegbosanska županija («Herceg-Bosnia kanton»), som kantonen opprinnelig ble kalt. Dette navnet ble erklært forfatningsstridig av Føderasjonens konstitusjonelle domstol fordi «ingen av delene av kantonen tilhører Hercegovina som en region». «Herceg-Bosnia kanton» var en videreføring av navnet til den kortlivede republikken Herceg-Bosnia (1991–1994).
Kantonets våpenskjold og flagg ble brukt av den tidligere kroatiske republikken Herceg-Bosnia. Vest-Hercegovina kanton bruker også dette flagget og våpenskjoldet. Deres bruk som kantonens offisielle symboler ble ansett som grunnlovsstridig av Føderasjonens konstitusjonelle domstol, fordi «de bare representerer en konstituerende nasjon» (kroater).
Kommuner
Kantonen består av seks kommuner: Drvar, Bosansko Grahovo, Glamoč Kupres, Livno og Tomislavgrad
Fylkesvei 4540
Fylkesvei 4540 går mellom Madlaforen i Stavanger og Røyneberg i Sola. Veien er 5,0 km lang og heter Madlaveien og Grannessletta.
Veien ble i 1997 tildelt Vakre vegers pris.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 382.
Svein Tømmerdal
Svein Tømmerdal (født 4. november 1940) er en norsk advokat og politiker som representerer Høyre. Han var ordfører i Ålesund 1980–1987.
Tømmerdal er utdannet jurist. Han var dommerfullmektig 1967–1969 og har vært høyesterettsadvokat siden 1976. Tømmerdal har i dag privat advokatpraksis i Ålesund.
Svein Tømmerdal er far til tidligere ordfører i Ålesund, Bjørn Tømmerdal.
Nixierør
Et nixierør er en elektronisk innretning for å vise tall eller annen informasjon. Glassrøret inneholder en netting-anode og flere katoder ofte formet som arabiske tall. Ved å sette spenning på en katode vil den lyse opp med en oransje, glødende farge. Røret er fylt med gass under lavt trykk, vanligvis mest neon og litt kvikksølv. Den mest vanlige typen nixierør har ti katoder formet som tallene 0 til 9, og av og til et desimalpunkt eller to.
Ved å påtrykke en strøm på et par milliampere ved 170V DC mellom anode og katode, vil den respektive katoden lyse opp. Strømbegrenseren er normalt en anode-motstand på et par titalls kiloohm.
Nixierør kan noen ganger bli utsatt for ionebombardering, noe som gjør at innsiden av glasset vil få en grå overflate. Dette skjer gjerne når et rør nærmer seg slutten av sin levetid. Ionebombardering kan også forekomme hvis en katode har vært lenge på, mens andre har vært av den samme tiden. Ionebombarderingen vil da kunne legge et belegg på de ubrukte katodene. Når så en av de ubrukte katodene tennes, vil den bare delvis gløde, eller den vil ikke gløde like sterkt som før. Dette kan i noen tilfeller fikses ved å påtrykke en større strøm i en periode.
Historie
Nixierøret ble utviklet av en liten vakuumrør-produsent ved navnet Haydu Brothers Laboratories, og ble introdusert i 1954 av Burroughs Corporation som kjøpte Haydu og eide navnet Nixie som et varemerke. Navnet Nixie kommer fra "NIX I", en forkortelse for "Numeric Indicator eXperimental No. 1"
Renessanse
Nixierør har i de senere år fått sin renessanse. Grunnet enkeltes misnøye angående dagens digitale måter å vise informasjon på, er mange tiltrukket av rørenes glødende varme og sjarm. Etter mange år på lager grunnet liten interesse har rørene steget i pris. Dette gjelder spesielt store rør. Det er nå populært å lage klokker med nixierør som display.
Tone Hatle
Tone Hatle (født 1949, død 30. april 2019) fra Høyre var ordfører i Sør-Varanger i perioden 2003–2007. Hun hadde tidligere sittet flere perioder som kommunestyrerepresentant. Før hun gikk over til stillingen som ordfører var hun rektor ved Bjørnevatn skole i Bjørnevatn. Hun stite ikke til gjenvalg i 2007.
Hatle ble 70 år gammel.
Afrikamesterskapet i friidrett 1988
Afrikamesterskapet i friidrett 1988 var det femte Afrikamesterkapet i friidrett, det ble avviklet i Annaba i Algerie i perioden 29. til 2. september 1988.
4. oktober
4. oktober er den 277. dagen i året og den 278. i skuddår. Det er 88 dager igjen av året.