cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Comedian Harmonists
1930
I desember forlater Bootz Comedian Harmonists fordi han ønsker en karrière som pianist og sanger i Kabarett der Komiker, men han skal snart komme tilbake. I mellomtiden kommer Walter Joseph inn som pianist.
1931
24. mars opptrer Comedian Harmonists i fødselsdagen til den berømte nederlandske dirigenten Willem Mengelberg som er en stor fan av gruppa. I juli kommer Bootz tilbake som pianist. Gruppa medvirker i flere filmer, blant annet «Bomben auf Monte Carlo» der de synger sangen «Das ist die Liebe der Matrosen». Denne sangen blir en stor slager og spilles inn både på engelsk og fransk (som henholdsvis «Oh that's the Way with every Sailor» og «Voilà les gars de la marine»).
Et eksempel på den store populariteten er reiseruten høsten dette året:
1932
Den 21. januar opptrer Comedian Harmonists i filharmonien i Berlin. Dette er litt av en sensasjon, stedet er hittil forbeholdt «seriøs» musikk. 2700 tilhørere applauderer entusiastisk. Dette medvirker til at repertoaret til gruppa fra nå av regnes som «kunst», og det betyr at de slipper å betale underholdningsskatt på billettinntektene.
Suksessen fortsetter dette året med konserter og medvirkning i flere filmer.
Det er ikke noen mangel på kvinnelige beundrere, men flere av medlemmene gifter seg og blir godt «borgerlige» ektemenn i løpet av 1932 og 1933.
1933
1933 i Tyskland begynner med den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen. Dette skal etter hvert få ødeleggende konsekvenser for ensemblet: Frommermann, Cycowski og Collin er alle jøder. Til å begynne med ser lite ut til å forandre seg. Sangerne interesserer seg ikke for politikk og ser seg også som så poplulære at de ikke frykter noe for sitt eget vedkommende. Collin er i tillegg døpt kristen.
Gruppa fortsetter å opptre i inn- og utland med en overfylt konsertkalender. Om høsten er de i Sveits, Frankrike, Belgia, Nederland og Danmark, og 24. november opptrer de for andre gang i filharmonien i Berlin, denne gangen med egen konsert. Salen er fylt til siste plass.
Snart kommer likevel de første avlysningene av konserter fordi jøder ikke lenger er ønsket på tyske scener. Også filmselskapet UFA nekter dem allerede dette året å delta i flere filminnspillinger. Den siste filmen de er med i er «Kleiner Mann – was nun?». Scenene med Comedian Harmonists blir senere fjernet.
1934
Det begynner å bli forstyrrelser, bråk og provokasjoner på konsertene. I mars 1934 følger de første forbudene mot konserter på grunn av ikkemedlemskapet i Reichsmusikkammer, og 13. mars 1934 får Comedian Harmonists et brev hvor det meddeles at de bare får lov til å oppfylle allerede inngåtte konsertavtaler i Tyskland, men at ingen nye tillates inngått. Den siste konserten i hjemlandet finner sted i mars i Tonhalle i München. Det er ledende nazister tilstede, men gruppa hilses av voldsom og langvarig applaus – før konserten.
For å holde hodet over vannet og av mangel på andre alternativer begynner gruppa fra mai å legge konsertvirksomheten til utlandet, spesielt til Frankrike. Etter en gjesteopptreden i Danmark reiser de i juni 1934 på en turne til USA og gjør mer enn 30 opptredener i radio, blant annet i NBC i New York. Den største hendelsen er likevel en opptreden på hangarskipet USS Saratoga sammen med andre amerikanske kunstnere for USAs samlede atlanterhavs- og stillehavsflåte. Fartøyene har radioforbindelse og alle får overført konserten. Comedian Harmonists blir applaudert med et kor av skipssirener.
Gruppa drar på disse utenlandsturene også for å prøve om det er mulig å livnære seg i et annet land. Spesielt i New York er dette et aktuelt spørsmål, men på tross av den velvilje de møter i USA klarer de ikke å bestemme seg for å utvandre. De ikke-jødiske medlemmene avviser en slik tanke, og de reiser alle sammen tilbake.
1935 Forbud og splittelse
I begynnelsen av 1935 bestemmer Comedian Harmonists seg endelig for å skille lag. De «ariske» medlemmene i gruppa vil ikke forlate Tyskland. Særlig Biberti argumenterer mot. Han har investert i fast eiendom og mye penger han ikke får eksportere. Samtidig vil han ikke forlate sin gamle mor. De jødiske medlemmene har ikke noe valg.
Etterfølgende hendelser
Collin registrerer navnet «Comedian Harmonists» i Paris i 1935 og drar med Frommermann og Cycowski til Wien. De setter sammen et nytt ensemble i eksil, skriver kontrakt med et britisk plateselskap og endrer etter hvert navnet til «Comedy Harmonists». De har konserter i Wien, Frankrike, Luxemburg og London, reiser på turne i Skandinavia, Russland, Belgia, Danmark, Nederland og ikke minst Australia der de blir svært populære. Rundt 1940-41, etter at gruppa har bosatt seg i London, daler populariteten. Gruppa blir oppløst i 1941.
Diskografi
Comedian Harmonists ga ut mer enn 163 titler på grammofonplate i flere land, noen ganger også i flere versjoner og på flere språk. Komplette oversikter over originalinnspillinger med matrisenummer finnes i begge litteraturhenvisningene nedenfor. Det fleste titlene er gjenutgitt, først på LP-plater, senere på CD.
Arrangementer
Rekonstruerte originalarrangementer utgitt av Ulrich Etscheit og Julian Metzger:
First Artists
First Artists var et amerikansk filmselskap som eksisterte i årene 1969-1980. Det ble opprettet av Barbra Streisand, Sidney Poitier, og Paul Newman. Senere ble Steve McQueen og Dustin Hoffman også med i selskapet. Selskapets navn hadde et åpenbart slektskap med et tidligere filmselskap som også var opprettet og styrt av skuespillere, United Artists. Dette selskapet ble opprettet i 1919 av de fire største navnene i Hollywood den gang: Charles Chaplin, Douglas Fairbanks, Mary Pickford og D. W. Griffith.
Initiativet til First Artists var særlig fremmet av filmagenten og filmprodusenten Freddie Fields (1923–2007) som førte skuespillerne sammen i 1969. Hensikten av å gi hovedpersonene i selskapet større kunstnerisk kontroll over de filmene de var involvert i, men underforstått også større andel av inntektene. Selskapet var et datterselskap av Warner Bros.. Selskapets logo var en animert profil av de involverte, henholdsvis Newman, Poitier, Streisand, og McQueen, men denne ble endret til en enklere logo bestående av kun navnet en gang etter 1972. Å opprette et eget filmselskap var en måte å omgå den besværlige prosessen om å overbevise filmdirektørene i Hollywood om å investere i deres «mer kreative filminstinkter». Alle grunnleggerne av selskapet besluttet å produsere minst tre filmer for First Artists, men Poitier gjorde fire og Hoffman kun to.
«Vi vil ha et samarbeid basert på gjensidig respekt og forståelse», annonserte Streisand ved opprettelsen av selskapet, men etter hvert begynte samarbeidsproblemene å dukke opp. Særlig McQueen og Hoffman fikk vanskeligheter med å være i selskapet. McQueen likte ikke selskapets holdninger som han mente lente seg mot venstresiden i amerikansk politikk, og var heller ikke tilfreds med at manuskripter som han likte ble avvist av de andre, blant annet The Driver (som senere ble produsert med Ryan O'Neal i hovedrollen) og First Blood som McQueen personlig hadde ønsket å produsere og gjøre siden tidlig på 1970-tallet. Sistnevnte ble gjort i 1982 med Sylvester Stallone i rollen som Rambo.
Hver skuespiller som arbeidet med selskapet ble øverste produsent for de filmer de selv hadde hovedrollen i og deres egne selskaper håndterte produksjonen: eksempelvis var Paul Newmans produksjonsselskap Newman/Foreman Company og Coleytown Productions, Inc.; og Steve McQueens selskap var Solar Productions, Inc. Warner Bros. hadde distribusjonsrettighetene.
Selskapet ble et aksjeselskap i 1972, og ved slutten av 1979 hadde de involverte stort sett oppfylt sin avtale om tre filmer, og filmselskapet ble deretter solgt. I henhold til en Paul Newman-biografi var årsaken til at selskapet ble solgt at de fire stjernene slåss innbyrdes, hovedsakelig for at de ga størst oppmerksomhet til prosjekter i andre, større filmselskap og kom med sine mindre prosjekter til First Artists. «Det var den samme sprekkdannelse som hadde oppløst United Arist med beskyldninger fram og tilbake mellom Douglas Fairbanks og Charlie Chaplin.» Ingen av de involverte stjernene og aksjonærene var tilstede da selskapet ble offisielt annonsert solgt. Den siste filmen ble McQueens Tom Horn som da ikke var ferdigstilt, og først kom i 1980.
Enigmatic: Calling
Enigmatic: Calling er det tredje studioalbumet til det norske progressiv metal-bandet Pagan's Mind.
Patolog
En patolog er en lege som har spesialutdannet seg videre (5 år) innen det medisinske faget patologi (fag som gir medisinen vitenskapelig bakgrunn).
Patologer er ofte ansatt ved patologiavdelinger på sykehus og på universiteter, og arbeider også med forskning og har undervisningsoppgaver.
En patolog er spesialist i å tolke forandringer i celler og vev tatt fra pasienter, for å stille individuelle pasientdiagnoser og vurdering for behandling og prognose. Undersøkelsene blir oftest gjort gjennom mikroskop, elektronmikroskop eller ved spesielle molekylære- og genetiske metoder (f.eks. PCR).
Omtrent 95% av arbeidet til en patolog består av å undersøke vev fra levende pasienter. En liten del av arbeidet omfatter obduksjoner, i vitenskapelig eller rettsmedisinsk øyemed.
Patologene stiller i dag nærmest alle kreftdiagnosene, og resultatet fra den patologiske undersøkelsen av kreftsvulster er avgjørende for valg av behandling og for prognosen.
Norge
Vanligvis er hovedarbeidet hos patologer i Norge patologisk histologi, cytologi, obduksjoner, undervisning, medisinsk forskning og utvikling, og medisinsk kvalitetskontroll utføres i stort omfang.
Andre land
I Sverige har man for eksempel spesialutdannelse innen cytologi som spesialitet (cytopatolog).
I noen land er det kliniske legespesialister som undersøker og vurderer deler av det patologiske pasientmateriale (for eksempel hudleger (dermatologer) undersøker celle- og vevsmaterialet fra hud og gynekologer cellemateriale fra kvinner).
USA
I USA er inndelingen av patologi og patologer noe spesiell. Ofte er patologen Consultant pathologist (”Doctor's doctor” ).
Patologi er delt opp I to hoveddeler:
1.	Anatomical Pathology (pathological anatomy) (noe liknende som i Norge). Subspesialiteter:
2.	Clinical Pathology
(Oftest laboratorieanalyse av patientvæsker). Laboratoriemedisin med leger som  arbeider med hematologi, mikrobiologi, immunologi, klinisk kjemi (også toxikologi) og blodbank.
(Noe liknende gjelder også veterinary pathology).
Noen steder arbeider patologer med begge hovedområdene som blir betegnet som General pathology
Utdannelsen er 3 til 4 år etter Medical school graduate og mange mottar trening innen begge hovedfelt, men man kan også velge et av hovedfeltene.
Subspesialiteter, USA
Det foreligger mange subspesialiteter:
Fylkesvei 3210
Fylkesvei 3210 går mellom Hvitsten i Holmestrand og Kornto i Tønsberg kommune.
Lü Zhi
Keiserinne Lü Zhi (tradisjonell kinesisk: 呂雉, forenklet kinesisk: 吕雉, pinyin: Lǚ Zhì, stilnavne Exu, døde 180 f.Kr.), vanligvis kjent som Enkekeiserinne Lü (呂太后; pinyin: Lǚ Tàihòu), eller formelt som Keiserinne Gao (高皇后; Gaō Huánghoù) var kona til den kinesiske keiseren Han Gaozu av Han-dynastiet. De hadde to barn, den senere keiser Han Huidi og prinsesse Luyuan. Etter hennes manns død innledet hun et forhold med en av hans embedsmenn, Shen Yiji, markien av Piyang, som varte helt til hennes død.
Keiserinne Lü er blitt fermstilt som en maktgal kvinne. Ifølge tradisjonelle historikere sammensverget hun seg mot Han Xin, prinsen av Chu, og Peng Yue, prinsen av Liang, som begge var ledende generaler og hadde spilt viktige roller i opprettelsen av dynastiet, som ble forfremmet til prinser for sine bedrifter. Keiser Gao skal ha fratatt Han Xin fra sitt fyrstedømme Chu, visstnok etter Lüs anmodning, og i keiser Gaos fravær ble han henrettet for forræderi av keiserinne Lü. På samme måte ble Peng Yue arrestert, tiltalt for forræderi og henrettet, visstnok også etter Lüs anmodning. Til tross for hennes sannsynligvis velfortjente rykte om nådeløshet og ondskap, var hun tilsynelatende trofast til mannen og til keiserrikets trygghet – så mye at lenge etter Gaos død i 195, da hun hadde full kontroll over styret, fortsatte hun med å fremme hans instruksjoner til ministernes etterfølgere.
Fylkesvei 3210
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 760 (Vestfold).
Lü Zhi
Til tross for hennes nådeløshet var hun også kjent som en dugelig administrator, og med flere nepotiske unntak, forfremmet hun dugelige embedsmenn. Dermed nøt keiserrikets folk en stille periode under hennes regentskap, etter kaoset under Qin-dynastiets undergang og Chu-Han-konflikten. Riktignok angrep kongedømmet Nanyue flere ganger fyrstedømmet Changsha (i dag i Hunan) og kommanderiet Nan (i Hubei), på grunn av Lüs uforklarlige handelsforbud med kongedømmet. Det var også en berømt episode i forbindelse med xiongnuene, hvor chanyuen Modu Shanyu skrev et spottende brev til henne hvor han foreslo et ekteskap mellom dem. Hun svarte i et enkelt brev at hun heller skulle sende en prinsesse til ham som en del av heqin-(fredsekteskap)-systemet.
Etter at Han Gaozu døde i 195 f.Kr. mottok Lü Zhi tittelen enkekeiserinne, og ble deretter svært mektig. Hun myrdet konkubine Qis sønn Liu Ruyi, prinsen av Zhao, og torturerte deretter Qi ved å kutte av lemmene hennes, binde henne og gjøre henne døv, som førte til hennes død. Lüs umenneskelige behandling av Qi gjorde den snille men svake sønnen, keiser Han Huidi, nedtrykt. Hun sultet også ihjel en av mannens andre sønner, Liu You, prinsen av Zhao, som hun følte fornærmet sin kone, prinsessen av Zhao, som var en av Zhis nieser. Keiser Huis sønner, Liu Gong og Liu Hong, som da bare var barn, ble innsatt som hennes marionettekeisere da Hui døde i 188. Dermed forble den virkelige makten i hennes hender i seksten år.
Under Lüs regentskap tok medlemmer av Lü-klanen gradvis over flere viktige regjeringsstillinger. Riktignok ble Lü-klanen eliminert etter Lüs død av embedsmenn som tidligere hadde tjent under keiser Gao, inkludert Chen Ping, Zhou Bo og Guan Ying, og de innsatte Han Wendi som keiser. Dermed ledet enkekeiserinne Lüs trofasthet til hennes manns ønsker til at klanen hennes gikk under, siden Chen og Zhou nå overtok deres stillinger lenge etter at keiser Gaos instruksjoner om ministeretterfølgelse.
Lorents Stenvig
Han var sønn av gårdbruker og fanejunker Johan Arnt Stenvig og hustru Gurine Hofstad. Morsslekten eide gården Østre Hus ved Lånke kirke, der Lorents Stenvig ble født og vokste opp. Faren var medlem av herredsstyrene i Nedre Stjørdalen og Lånke samt valgmann, valgt for Venstre og Samlingspartiet. Lorents Stenvig giftet seg i 1911 med Aasta Moen, datter av stasjonsmester Johan Moen ved Hell stasjon. Ekteparet fikk to barn sammen.
Etter eksamen ved trønderbrigadens underoffisersskole i 1906 var han materialforvalter ved AS Meraker Gruber i tre år. I 1911 ble han sersjant, senere furer, ved det 16. infanteriregiment i Tromsø stift. Han ble også bokholder ved Tromsø Elektrisitetsverk. I 1924 kom han tilbake til Lånke for å overta slektsgården, og gikk over til en stilling som løytnant ved det 12. infanteriregiment og forvalter ved furasjemagasinet i det 5. intendanturkompani på Værnes 1926–1944. Han var sjef for forpleiningen under forsvaret av Hegra festning i 1940, noe han mottok Krigsmedaljen for. På sine eldre dager forpaktet han bort gården i Lånke.
Han døde i 1967 og ble begravet fra Værnes kirke.
De to sicilier
Kongedømmet De to sicilier var det nye navn som bourbonkongen Ferdinand IV av Napoli gav sitt herredømme (som omfattet Sør-Italia og Sicilia) etter Napoleonskrigene og han selv ble gjeninnsatt i det fordums velde i 1816. Hovedstad var Napoli.
Overblikk
Før de franske invasjonene i Napoleonstiden hersket bourbonerne over de samme områdene, men de var da formelt delt i «Kongedømmet Napoli» og «Kongedømmet Sicilia». Etter at dobbeltkongedømmet skiftet navn, ble Ferdinand kjent som kong Ferdinand I av De to Sicilier. Kongedømmet bestod til 1860, da kong Frans II ble styrtet av opprørere anført av Garibaldi og støttet av kongedømmet Sardinia. Dette kongedømmet annekterte dette området, og fra nå av ble det hele hetende kongedømmet Italia.
Navnehistorien
Navnet De to sicilier går tilbake til 1282, da kongedømmet Sicilia. Selv om det fortsatt ble regjert som en enhet i enda ett århundre, skilte øya og fastlandet lag da «Den sicilianske vesper» gjorde opprør mot det napolitanske styre, og slo seg i stedet inn under Aragón. De angevinske napolitanske konger klarte å holde på fastlandsbesittelsene og fortsatte å holde på navnet «Kongedømmet Sicilia» for å holde sitt krav i hevd. I en periode var den sørlige halvøy kjent som «Kongedømmet Sicila på denne side av Kapp Faro», etter fyret på fastlandssiden av Messinastredet. Men dette var aldri kongedømmets offisielle navn.
De to kongedømmene var ikke igjen under samme hersker før i 1735. under Karl III av Spania, og ble ikke folkerettslig gjenforent før etter Wienerkongressen i 1815.
Konger av De to sicilier, 1816–1860
I 1860 ble kongedømmet erobret av Giuseppe Garibaldi som en del av Italias samling.
Et annet kjent medlem av Huset de to Sicilier var Maria Christina av Bourbon-to Sicilier (1806–1878).
Yaşar Doğu
Yaşar Doğu (født 1913 i Samsun, død 8. januar 1961 i Ankara) var en tyrkisk bryter som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Doğu ble olympisk mester i bryting under Sommer-OL 1948 i London. Han vant den fjerde tyngste vektklassen, weltervekt opp til 73,0 kg, i fristil. I finalen beseiret han Richard Garrad fra Australia.
Burscough
Burscough er en stor landsby og verdslig sogn innenfor West Lancashire i nordvestlig England. Den ligger nord for både Ormskirk og Skelmersdale Sognet omfatter også grendene Tarlscough og naturreservatet Martin Mere Wetland Centre. Ved folketellingen i 2011 var befolkningen på 9 493 innbyggere, noe som er en vekst fra tilsvarende folketelling i 2001 da befolkningen utgjorde 8 968 innbyggere.
Leeds og Liverpoolkanalen og veien A59 går gjennom byen. Den har to jernbanestasjoner, Burscough stasjon på linjen mellom Liverpool og Preston, og Burscough Bridge stasjon på linjen mellom Southport og Manchester. Tidligere krysset linjene hverandre i Burscough, men de er nå lagt om.
Malhada dos Bois
Malhada dos Bois er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Det var en som var villig til å dø i mitt sted
«Det var en som var villig til å dø i mitt sted» er en kristen amerikansk sang skrevet av Carrie E. Breck i 1900. Melodien ble skrevet av Grant Colfax Tullar før 1911.
Thomas Ball Barratt oversatte den til norsk i 1911.
Skogfiol
Skogfiol (latin: Viola riviniana ) er en art av fiolslekta som vokser i næringsrik jord i skogs- og kystterreng av lauv- og blandingsskog, kulturmark, eng og beitemark over hele Sør-Norge og nord til Tromsø, observert helt opp til 980 moh. Den blomstrer tidlig, allerede i april.mai.
Philip LaBatte
Philip William «Phil» LaBatte (født 5. juli 1911 i Minneapolis i Minnesota, død 6. september 2002 i Alexandria i Virginia) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1936 i Garmisch-Partenkirchen.
Skogfiol
Skogfiol er 5-15 cm høy og har blekt mellomblå til lilla blomster som blomstrer allerede i april.mai i Sør-Norge. Sporen er hvit eller lilla og ikke kløyvet, bladene er lett hjerteformede.
Philip LaBatte
LaBatte vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen. Han spilte på det amerikanske laget som kom på tredjeplass i ishockeyturneringen.
Skogfiol
Den beslektede arten engfiol (Viola canina) har tynnere blader, dypere blå blomster og gulhvit, kløyvet spore. Den kan krysse seg med skogfiol.
Philip LaBatte
USA vant sin semifinalegruppe og i finalerunden beseiret de Tsjekkoslovakia med 2-0, spilte uavgjort 0-0 mot Storbritannia og tapte med 0-1 til Canada. Storbritannia ble olympiske mestere, Canada fikk sølv og bronsemedaljene gikk til USA.
Leiesoldat
Leiesoldat er en soldat som lar seg kjøpe til betalt tjeneste i et fremmed lands militærapparat.
Definisjon
Ifølge Genève-konvensjonene defineres en leiesoldat slik:
USA og flere andre land har ikke skrevet under på Protocol Additional GC 1977 i Genève-konvensjonene.
Half-Life: Blue Shift
Half-Life: Blue Shift er en utvidelsespakke for Valve Softwares science fiction første-person skytespill Half-Life. Spillet ble utviklet av Gearbox Software og utgitt av Sierra Entertainment 12. juni 2001. Blue Shift er den andre utvidelsen for Half-Life, opprinnelig planlagt som del av en Dreamcastversjon av det originale spillet. Selv om Dreamcastporten ble senere kansellert, fortsatte utviklingen av PC-versjonen som resulterte i Blue Shift. Spillet ble sluppet på Steam 24. august 2005.
Holocaustbenektelse
Holocaust-benektelse omfatter ulike forsøk på å avvise at det foregikk et folkemord på jøder og andre folkegrupper under den andre verdenskrig. Dette innebærer at man avviser og nekter for holocaust, det nasjonalsosialistiske Tysklands systematiske tilintetgjørelse av påstått mindreverdige menneskegrupper før og under den andre verdenskrig. Hovedpåstandene i holocaust-benektelse er at den tyske nasjonalsosialistiske regjeringen ikke førte noen politikk får å iverksette en «endelig løsning» av «jødeproblemet» eller i det hele tatt hadde et forsett å utrydde jøder, at de nasjonalsosialistiske myndighetene ikke brukte konsentrasjonsleirer og gasskamre for å masseutrydde jøder, eller at det faktiske antallet av drepte jøder og andre ofre var betydelig lavere enn det historisk aksepterte antallet på 5 til 6 millioner.Nøkkelelementer for holocaust-benektelse:
Holocaustbenektere aksepterer generelt ikke betegnelsen «benektelse» som betegnelse for sine aktiviteter, og benytter isteden den mildere betegnelsen «revisjonisme». Forskere benytter uansett betegnelsen «benektelse» for å skille holocaust-benektere fra generell historisk revisjonisme som benytter etablert historisk metodelære. Metodene blir kritisert for å bygge på en foregående konklusjon som overser omfattende historisk bevis.
De fleste holocaustbenektere hevder eller antyder at hele holocaust er en svindel eller løgn som springer ut av en bevisst konspirasjon for eksempelvis å fremme jødiske interesser på bekostning av andre folk. En annen påstand som gjerne blir fremsatt, er at jøder i konsentrasjonsleirer ikke ble myrdet, men døde av sykdom. Av denne grunn er holocaustbenektelse generelt betraktet som en antisemittisk konspirasjonsteori og som pseudohistorie. Holocaustbenektelse har tradisjonelt vært et kjennetegn for fascistiske og nynazistiske grupperinger. I Norge har eksempelvis den høyreekstreme nasjonalistiske grupperingen Vigrid holdt fast ved benektelse av Holocaust.
Terminologi og etymologi
Forskere betrakter karakteristikken av benektelsen som historisk revisjonisme som villedende. Legitim historisk revisjonisme ble definert slik av Duke Universitys historiske fakultet den 8. november 1991:
I boken The Holocaust: Problems and Perspectives of Interpretation gir Donald L. Niewyk en del eksempler på hvordan legitim historisk revisjonisme — det vil si ny granskning av faktisk historie og oppdatering med nyere, mer nøyaktig, eller mindre tendensiøs informasjon — kan bli benyttet i studiet av Holocaust etterhvert som nye fakta blir avdekket som endrer hvordan historiske hendelser blir forstått.
I motsetning til dette baserer holocaustbenektelse sin tilnærming på den forhåndsbestemte overbevisningen om at Holocaust, slik den er forstått i generell historiografi, ikke har funnet sted. Det er tidvis blitt kalt «negasjonisme», fra det franske begrepet négationnisme introdusert av Henry Rousso, Holocaustbenektere forsøker å omskrive historien ved å bagatellisere, minimalisere, benekte eller ganske enkelt overse vesentlige fakta.
Forsøk på hemmeligholdelse av gjerningsmennene
Historikere har dokumentert at de tyske lederne ved Tysklands forestående nederlag innså at de ville bli tatt til fange og satt til doms, slik at de gjorde store anstrengelser for å fjerne og ødelegge alle bevis på masseutryddelse. Heinrich Himmler instruerte sine leirkommandanter om å ødelegge nedtegnelser, krematorier, og andre bevis på massemord. Som ett av mange eksempler ble likene av de rundt 25,000 hovedsakelig latviske jødene som Friedrich Jeckeln og hans soldater hadde skutt ved Rumbula-massakren (i nærheten av Riga) i slutten av 1941, gravd opp og brent i 1943. Tilsvarende operasjoner ble satt i gang ved Bełżec, Treblinka og andre tilintetgjørelsesleirer. I Posentalene i oktober 1943 henviste Heinrich Himmler uttrykkelig til mordene på de europeiske jødene og uttalte at mordene måtte bli hemmeligholdt for alltid:
Eksempler på påstander
De fremste påstandene til holocaust-benektelse om etablerte fakta, er:
Andre påstander er som følgende: Lipstadt, Deborah (1993): Denying the Holocaust – The Growing Assault on Truth and Memory, Penguin. ISBN 0-452-27274-2. s. 27. Sitat: «The central assertion for the deniers is that Jews are not victims but victimizers. They 'stole' billions in reparations, destroyed Germany's good name by spreading the 'myth' of the Holocaust, and won international sympathy because of what they claimed had been done to them. In the paramount miscarriage of injustice, they used the world's sympathy to 'displace' another people so that the state of Israel could be established. This contention relating to the establishment of Israel is a linchpin of their argument.»; «The nature of Holocaust denial: What is Holocaust denial?» , JPR report No. 3, 2000. Sitat: «Jews are thus depicted as manipulative and powerful conspirators who have fabricated myths of their own suffering for their own ends. According to the Holocaust deniers, by forging evidence and mounting a massive propaganda effort, the Jews have established their lies as 'truth' and reaped enormous rewards from doing so: for example, in making financial claims on Germany and acquiring international support for Israel.»
Shermer, Michael & Grobman, Alex (2000): Denying History: who Says the Holocaust Never Happened and why Do They Say It?, University of California Press, ISBN 0-520-23469-3, s. 106. Sitat: «Why, we might ask the deniers, if the Holocaust did not happen would any group concoct such a horrific story? Because, some deniers claim, there was a conspiracy by Zionists to exaggerate the plight of Jews during the war in order to finance the state of Israel through war reparations.»
Holocaust-benekterne er gjennomgående sett på som sviktende til reglene for behandling av bevis, prinsippene til historikere (foruten også forskere i andre felt) angående rasjonell forespørsel.
Holocaust ble meget godt dokumentert av de nasjonalsosialistiske myndighetene i seg selv. Det ble også bevitnet av de allierte styrkene som gikk inn i Tyskland og dets assosierte aksemaktene (Tysklands allierte) mot slutten av andre verdenskrig.
Ifølge forskerne Michael Shermer og Alex Grobman er det et «sammenfall av bevis» som beviser at Holocaust har skjedd. Disse bevisene består av:
Mye av den kontroversen som omgir påstandene fra holocaustbenekterne er sentrert om metodene benyttet for å presentere argumenter om at holocaust angivelig aldri skjedde slik som det er akseptert at det gjorde. Tallrike redegjørelser har blitt gitt av holocaustbenekterne (også i domstoler) av påståtte fakta og bevis; imidlertid har uavhengig forskning vist at disse påstandene er basert på feilaktig forskning, fordomsfulle uttalelser, eller endog bevisst forfalskede bevis. Motstandere av holocaustbenekterne har dokumentert tallrike tilfeller hvor slike bevis er blitt endret eller fabrikkert. Ifølge den franske historikeren Pierre Vidal-Naquet, «i vårt samfunn av bilder og skuespill, tilintetgjørelse av papir fører til tilintetgjørelse av virkeligheten.»
Sparebanken Sør
Sparebanken Sør er en selvstendig sparebank med hovedkontor i Kristiansand. Banken har også flere konsernfunksjoner plassert i Arendal, herunder personmarkedet.
Virksomhetens historie kan føres tilbake til 1824 og 1825, da henholdsvis Christianssands Sparebank og Arendals Sparebank ble etablert. Sparebanken Sør er med det landets femte eldste bank.
De alfonsinske tabeller
De alfonsinske tabeller (latinsk: Tabulae Alphonsinae, spansk: Tablas Alfonsíes, ofte også Tabulae Alphonsine) er en historisk astronomisk samling av tabeller, efemeride, for å beregne planetenes posisjoner. Tabellene ble utarbeidet på slutten av 1200-tallet i Toledo, Spania, på oppdrag av Alfonso X av Castilla. Verket utgjør den første astronomiske tabellsamlingen i det kristne Europa.
Sparebanken Sør
Banken har en forvaltningskapital rundt 90 milliarder kroner og medarbeiderne utfører ca. 500 årsverk pr. 1. januar 2014. Banken betjener personmarkedet, næringsliv og offentlig sektor fra 31 ekspedisjonssteder i Agder, Vestfold og Telemark, samt Rogaland.
Holocaustbenektelse
Innledning
Willis Carto har i mange år vært en ytterliggående politisk figur svært langt ute på den amerikanske høyresiden og kjent for sine antisemittiske konspirasjonsteorier og holocaust-benektelse. Carto har også opprettet et forlag kalt Noontide Press som utgir en rekke bøker om hvit rasisme, inkludert Francis Parker Yockeys Imperium: The Philosophy of History and Politics (skrevet i 1948) og David Hoggans The Myth of the Six Million (1969), en av de første bøker som benektet Holocaust og som fabrikkerte nye «sannheter». I 1978 grunnla Willis Carto Institute for Historical Review (IHR) som en amerikansk organisasjon dedikert til avvisningen av den aksepterte historien om Holocaust. Denne organisasjonen forsøkte å etablere seg selv innenfor den bredere tradisjonen av historisk revisjonisme ved å knytte seg opp mot personer som ikke direkte var tilknyttet nynazistiske miljøer, som eksempelvis Samuel Edward Konkin III, i et forsøk på å vise at holocaust-benektelse hadde en bredere støtte enn kun nynazister.
Sparebanken Sør
12. mars 2013 inngikk Sparebanken Sør en intensjonsavtale med Sparebanken Pluss om å fusjonere de to bankene. Avtalen ble behandlet i juni 2013 og ble gjeldende fra 1. januar 2014. Finansdepartementet gav i vedtak av 15. november 2013 tillatelse til sammenslåingen. Virksomheten ble videreført under navnet Sparebanken Sør.
De alfonsinske tabeller
Tabellen
Tabellen var et matematisk instrument for å kunne beregne posisjonene og bevegelsene for solen, månen og de fem planetene Merkur, Venus, Mars, Jupiter og Saturn.
Sparebanken Sør
Sparebanken Sør eier eiendomsmeglerselskapet Sørmegleren. Sørmegleren har pr. 1 mai 2019 16 avdelingskontorer i området mellom Farsund i vest, Porsgrunn i øst, Mandal i sør og Hovden i nord. Banken har også eierandeler i Frende Forsikring, Norne Securities og Brage Finans.
Holocaustbenektelse
Innledning
Den britiske forfatteren David Irving er den som er mest kjent for å bli kalt holocaust-benekter. Tilsvarende har Nicholas Kollerstrom fått oppmerksomhet. I Frankrike har Paul Rassinier og Robert Faurisson fremmet synspunkter som har blitt beskrevet som holocaust-benektelse. I USA er kjente talsmenn for nevnte synspunkter Arthur R. Butz, David Cole, Bradley R. Smith, Fred A. Leuchter jr. og Mark Weber. Tysk-kanadieren Ernst Zündel var også lenge en ledende skikkelse, og fikk stor oppmerksomhet ved sine rettssaker om Holocaust i Canada i 1985 og 1988.
De alfonsinske tabeller
Tabellen
De alfonsinske tabellene bestemte årets lengde til 365 dager, 5 timer, 49 minutter og 16 sekunder.
Holocaustbenektelse
Innledning
Også enkelte muslimske ledere, blant andre den iranske presidenten Mahmoud Ahmadinejad, er holocaustbenektere. Den 14. desember 2005 ga Ahmadinejad flere kontroversielle uttalelser om holocaust hvor han gjentatte ganger refererte til den som en «myte». Han benekter dog ikke at holocaust har funnet sted, men viser til holocausts funksjon og anvendelse. I et intervju med Der Spiegel den 30. mai 2006 insisterte Ahmadinejad at det var «to meninger» om holocaust. Da han ble spurt om Holocaust var en myte, svarte han at «Jeg vil kun akseptere noe som sannhet om jeg er faktisk overbevist om det.» I et intervju med nyhetsmagasinet 60 Minutes utdypet han imidlertid dette; han benektet ikke at holocaust fant sted, men, ikke ulikt Norman Finkelstein og andre vestlige kritikere, mener han at Israel i kjølvannet av denne skjebnen har skapt en myte rundt dette som har legitimert okkupasjon av Palestina og fordrivelse av millioner av palestinere.
De alfonsinske tabeller
Tabellen
Tabellen forenklet de astronomiske posisjonsberegningene og kunne dermed benyttes uten de underliggende matematiske modellene i de Ptolemeiske planettabellene. Dette gjorde det lettere for de tidlige oppdagelsesreisene til sjøs.
Holocaustbenektelse
Harry Elmer Barnes
Harry Elmer Barnes, en gang en vanlig historiker, ble holocaust-benekter i sine senere år. Mellom den første og den andre verdenskrig ble Barnes en antikrigsskribent og en leder for bevegelsen med historisk revisjonisme. Fra 1924 arbeidet han nært med Zentralstelle zur Erforschung der Kriegschuldfrage («Senteret for studiet av årsakene til krigen»), en tysk regjeringsstyrt tenketank med den ene hensikt å utbre den offisielle statlige posisjon at Tyskland var offeret for en alliert aggresjon i 1914 og at Versaillestraktaten var moralsk ugyldig. Ledet av major Alfred von Wegerer, en aktivist innenfor Völkisch-bevegelsen, forsøkte organisasjonen framstille seg selv som et akademisk selskap, men historikere har senere beskrevet det som «et avregningskontor for offisielt ønskelig oppfatning om utbruddet av krigen».
De alfonsinske tabeller
Historie
Astronomiske beregninger var hittil basert på de ptolemeiske planettabellene som var utarbeider av Klaudios Ptolemaios så tidlig som på 100-tallet. Disse hadde imidlertid i lengre tid ikke vært tilstrekkelig nøyaktige.
Holocaustbenektelse
Harry Elmer Barnes
Etter den andre verdenskrig ble Barnes overbevist om at påstandene som ble rettet mot det nasjonalsosialistiske Tyskland og Japan, inkludert holocaust, var kun krigspropaganda for å rettferdiggjøre USAs deltagelse i krigen. Barnes hevdet at det var to falske påstander som ble fremmet om den andre verdenskrig, den ene var at Tyskland startet krigen i 1939, og holocaust som Barnes mente aldri hadde skjedd.
De alfonsinske tabeller
Historie
Alfonso X samlet et femtitalls astronomer under ledelse av Jehuda ben Moses Cohen og Isak ben Sid. Arbeidet med å skape de nye beregningstabellene baserte seg på iakttagelser av moriske astronomer.
Arbeidet ble påbegynt i 1248 og avsluttet rundt 1252 og ble trolig presentert i sin helhet for første gang 31. mai 1252.
Verket er opprinnelig skrevet på spansk og ble senere oversatt til latin. Tabellen ble det mest innflytelsesrike astronomiske arbeidet i Europa frem til 1600-tallet. Verket ble blant annet studert av Nikolaus Kopernikus ved det jagellonske universitet i Kraków. Selv Georg Peurbach benyttet seg av tabellene i sin bok Theoricæ novæ planetarum, id est septem errantium siderum nec non octavi seu firmamenti som kom ut i 1472.
Den nye beregningstabellen ble imidlertid enda mer nøyaktig da man som Ptolemaios forklarte planetbanene gjennom epicykler.
Holocaustbenektelse
Begynnelsen på den moderne holocaust-benektelse
I 1961 utga den amerikanske historikeren David Hoggan, en elev av Barnes, boken Der Erzwungene Krieg («Den påtvungne krig») i Vest-Tyskland. Den hevdet at Tyskland hadde blitt et offer for en britisk-polsk konspirasjon i 1939. Selv om Der Erzwungene Krieg hovedsakelig var opptatt av årsakene til den andre verdenskrig, nedvurderte den eller forsvarte den effektene av nasjonalsosialismens antisemittiske handlinger fra tiden før 1939. Eksempelvis rettferdiggjorde boken den enorme straff på én milliard mark som ble gitt til hele det jødiske samfunnet i Tyskland etter Krystallnatten. Han mente det var et akseptabel og fornuftig grep for å forhindre det han kalte «jødisk profittering» på bekostning av tyske forsikringsselskaper og hevdet samtidig at ingen jøder ble drept i løpet av Krystallnatten. Faktisk ble 91 tyske jøder drept. Deretter skrev Hoggan en av de første gjennomførte bøker som benektet Holocaust i 1969, The Myth of the Six Million. Den ble utgitt av Noontide Press, et lite forlag i Los Angeles som hadde spesialisert seg på antisemittisk litteratur. Hoggan ble en av de første frontfigurene i bevegelsen for holocaust-bevegelsen ettersom han hadde en rekke professorat ved universiteter.
De alfonsinske tabeller
Historie
4. juli 1483 utkom det første trykte bokopplaget utgitt av den tyske boktrykkeren Erhard Ratdolt i Venezia.
Holocaustbenektelse
Begynnelsen på den moderne holocaust-benektelse
I 1964 utga den franske historikeren Paul Rassinier boken The Drama of the European Jews. Rassinier var selv overlevende fra konsentrasjonsleirene etter å ha sittet fengslet i Buchenwald for å ha hjulpet franske jøder å slippe unna nasjonalsosialistene. Moderne Holocaust-benektere fortsetter sitere hans verker som akademisk forskning som sådde tvil på aksepterte fakta om holocaust. Kritikere argumenterte at Rassinier ikke siterte bevis for sine påstander og at han ignorerte informasjon som motsa hans påstander; han forble uansett innflytelsesrik i sirkler med holocaust-benektelse ved å være en av de første benektere som hevdet at det var en enorm sionistisk, alliert og sovjetisk konspirasjon som hadde forfalsket hele holocaust, et tema som ble plukket opp i senere år av andre forfattere.
Henry Bienen, tidligere akademisk administrator ved Northwestern University, har beskrevet Arthur Butzs oppfatninger om holocaust som en «forlegenhet» for universitetet. I 2006 signerte seksti av Butzs kollegaer fra fakultet Electrical Engineering and Computer Science et felles opprop som beskrev og kritiserte Butzs holocaust-benektelse som «en fornærmelse av vår menneskelighet og var standarder som forskere».
Institute for Historical Review
Institute for Historical Review (IHR) ble opprettet av Willis Carto i 1978. Det er en organisasjon som er dedikert på offentlig å utfordre vanligvis akseptert historie av holocaust. IHR søkte fra begynnelsen å etablere seg selv innenfor den bredere tradisjonen av historisk revisjonisme ved å søke støtte fra tilhengere som ikke kom fra en nynazistisk bakgrunn som James J. Martin og Samuel Edward Konkin III, og ved å fremme skriftene til franske Paul Rassinier og Harry Elmer Barnes for således forsøke å vise at holocaust-benektelse hadde en bredere støtte enn kun nynazister. IHR førte det meste av Barnes' skrifter, som lenge hadde vært ute av trykk siden hans død. Mens IHR også hadde artikler om andre emner og solgte bøker av generelle historikere i sin katalog, var flertallet av det materialet som ble trykt og distribuert av IHR viet til å betvile fakta om holocaust. IHR ble en av de viktigste organisasjoner hengitt til Holocaust-benektelse; imidlertid fikk den et tilbakeslag i 1981 som et resultat av en rettssak som ble ført av advokaten William John Cox på vegne av sin klient Mel Mermelstein som hadde overlevd Auschwitz. Som svar på Coxs erklæring for dom uten domsforhandling, tok retten «rettslig varsel på det fakta at jøder ble gasset til døde ved konsentrasjonsleiren Auschwitz i Polen i løpet av sommeren 1944.» Retten fortsatte med å si at «Det er ganske enkelt et faktum». Etter rettssaken fikk IHR interne problemer og maktkrig som førte til at Willis Carto ble presset ut og Mark Weber overtok ledelsen. Carto opprettet magasinet Barnes Review i 1994, et blad også hengitt til holocaust-benektelse.
I en meddelelse på sitt nettsted hevder IHR at de ikke benekter holocaust og har ingen posisjon til noen særskilt hendelse, men et eksempel fra en holocaust-benekter som er blitt publisert av IHR er en avskrift fra tale fra presten Herman Otten ved den niende IHR-konferanse i 1989 hvor han blant annet sier «Revisjonistiske forskere har presentert bevis (...) som viser at det var ikke noe tysk program for å utrydde Europas jøder, og at beregningen på seks millioner døde i krigstiden er en uansvarlig overdrivelse. Holocaust (...) er en svindel og må anerkjennes som det av kristne og alle informerte, ærlige og sannhetssøkende menn alle steder.»
Kommentatorer og historikere her merket seg det villedende vesen i uttalelsene til IHR som stort sett er misvisende ordspill med begrepet holocaust: «IHR nekter ikke for at Holocaust har skjedd, de bare nekter for at ordet 'Holocaust' betyr hva folk vanligvis benytter det for.»
«Komiteen for åpen debatt om Holocaust»
I 1987 grunnla Bradley R. Smith, tidligere tilknyttet Institute for Historical Review (IHR), hva han kalt en «komité for åpen debatt om Holocaust», Committee for Open Debate on the Holocaust (CODOH). I USA har CODOH har gjentatte ganger forsøkt å få inn annonser i skoleaviser som stilte spørsmål eller avviste om holocaust faktisk har skjedd. En del skoleaviser tok imot annonsene mens andre avviste dem.
James Keegstra
I 1984 ble James Keegstra, en kanadisk lærer, siktet for holocaust-benektelse og for å komme med antisemittiske påstander i sitt klasserom som en del av undervisningen. Keegstra og hans advokat, Doug Christie, argumenterte at den seksjonen av den kanadiske straffeloven (i dag seksjon 319) er en krenkelse av loven om rettigheter og friheter, Canadian Charter of Rights and Freedoms (seksjon 9). Saken ble sendt videre til Canadas høyesterett hvor det ble besluttet at den loven han var dømt under hadde krenket hans ytringsfrihet, men at det var en rettferdig krenkelse. Keegstra ble dømt og avsatt fra sin jobb.
Zündel-rettssakene
Ernst Zündel, en tysk fotoretusjør i Toronto med et lite forlag ved navn Samisdat Publishing, publiserte og spredte materiale bestående av holocaust-benektelse, blant annet boken Did Six Million Really Die? av Richard Harwood (faktisk navn Richard Verrall – en britisk nynazistisk leder). I 1985 ble han siktet og dømt under loven om «falske nyheter» og dømt til 15 måneder i fengsel av en domstol i Ontario for «spredning og utgivelse av materiale som benektet Holocaust». Holocaust-historikeren Raul Hilberg var et framstående vitne for aktor ved rettssaken i 1985. Zündel ble både kjent og beryktet grunnet dommen, og en rekke aktivister for ytringsfrihet kom fram for å forsvare hans rett til å publisere hans meninger. Etter dommen i 1985 klarte Zündel å få dommen veltet i en appell grunnet teknisk legalitet, noe som førte til en ny rettssak i 1988 hvor han igjen ble dømt. Saken i 1988 ble kjent for at Fred A. Leuchter, David Irving og Robert Faurisson møtte opp som vitner for forsvaret, og for presentasjonen av den pseudovitenskapelige Leuchter-rapport som dokument for forsvaret. Leuchter-rapport var utgitt i Canada i 1988 av Samisdat Publishers og på nytt i Storbritannia i 1989 av Irvings Focal Point Publishing. I begge rettssaker ble Zündel forsvart av Douglas Christie og Barbara Kulaszka. Hans dom ble forkastet i 1992 da Canadas høyesterett erklærte at loven om «falske nyheter» var grunnlovsstridig.
Zündel har et nettsted, drevet hans kone Ingrid, som publiserer hans synspunkter. I januar 2002 avleverte Tribunalet for menneskerettigheter i Canada (Canadian Human Rights Commission, CHRC) en bestemmelse i en klage som involverte hans nettsted hvor den var en overtredelse av den kanadiske loven om menneskerettigheter (Canadian Human Rights Act). Retten beordret Zündel å slutte å kommunisere sitt hatbudskap. I februar 2003 arresterte amerikanske immigrasjonsmyndigheter (US Immigration and Naturalization Service) ham i Tennessee i USA for overtredelse av immigrasjon, og noen få dager senere ble Zündel sendt tilbake til Canada hvor han krevde å få flyktningstatus. Han forble i fengsel fram til 1. mars 2005 da han ble deportert tilbake til Tyskland og hvor han ble anklaget for spredning av hatpropaganda. Den 15. februar 2007 ble Zündel dømt på 14 punkter under Tysklands lov Volksverhetzung (tilskyndelse av hat mot minoriteter), og ga ham maksimum dom på fem år i fengsel.
Ernst Nolte
Den tyske historikeren Ernst Nolte begynte i 1980-årene med en rekke teorier som tilnærmet seg holocaust-benektelse som et seriøst historisk argument uten direkte å være det. I et brev til den israelske historikeren Otto Dov Kulka av 8. desember 1986 kritiserte Nolte arbeidet til den franske holocaust-benekteren Robert Faurisson på det grunnlag at holocaust hadde skjedd, men fortsatte med å argumentere at Faurissons arbeid var motivert av hva Nolte hevdet var beundringsverdige motiver, sympati for palestinerne og opposisjon til Israel. I sin bok fra 1987, Der europäische Bürgerkrieg («Den europeiske borgerkrig»), hevdet Nolte at intensjonene til holocaust-benekterne er «ofte hederlige», og at en del av deres påstander er «ikke opplagt uten grunnlag». Nolte selv, skjønt han har aldri direkte nektet for holocaust, har påstått at Wannsee-konferansen i 1942 har aldri skjedd, og at konferansen var en forfalskning etter krigen av «fordomsfulle» jødiske historikere med den hensikt å diskreditere Tyskland.
I hans bok fra 1993, Streitpunkte, har Nolte lovprist arbeidet til holocaust-benektere som overlegen det til «hovedstrømmen av historikere». Nolte skrev at «radikale revisjonister har presentert forskning som, om man er kjent med kildematerialet og kritikken av kildene, er antagelig overlegen det til etablerte historikere i Tyskland.» I et intervju i 1994 med det tyske magasinet Der Spiegel, uttalte Nolte at «Jeg kan ikke utelukke betydningen av undersøkelsen av gasskamrene hvor de så etter levninger av [kjemiske prosessen framkalt av Zyklon B]», og at «Selvfølgelig, jeg er imot revisjonister, men Fred Leuchters 'undersøkelse' av nasjonalsosialistenes gasskamre må bli gitt oppmerksomhet fordi man må være åpen for 'andre' ideer.»
Mayer-kontroversen
I 1988 utga den amerikanske, marxistiske historikeren Arno J. Mayer en bok med tittelen Why Did the Heavens Not Darken? som ikke benektet holocaust, men syntes å gi støtte til holocaust-benektelse ved å uttale at flertallet av de mennesker som døde ved Auschwitz var ofre for sykdommer framfor bevisst drap ved gass. I tillegg har kritikere av Mayer, som Lucy Dawidowicz, angrep ham for å liste litteraturen til holocaust-benektere som Arthur Butz og Paul Rassinier i sin bibliografi, og anklaget ham for uttalelser om Auschwitz som var feil i sitt faktagrunnlag. Holocaust-ekspert Robert Jan van Pelt har påpekt at Meyers bok ligger så nært som en generell historiker noen gang har kommet i å gi direkte støtte til holocaust-benektelse. Åpenbare Holocaust-benektere som David Irving har ofte sitert Meyers bok som en årsak for å omfavne holocaust-benektelse. Selv om Meyer hyppig har blitt fordømt for hans uttalelser om årsakene til dødstallene i Auschwitz, benekter hans bok ikke holocaust slik holocaust-benektere ofte hevder.