cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Simeon I av Bulgaria
Handelskrig med Bysants og magyariske invasjoner
Med Simeon på tronen kom den langvarige freden med Det bysantinske riket, som ble inngått av faren hans, til å nærme seg slutten. Det oppsto en konflikt da den bysantinske keiseren Leo VI, etter press fra sin hustru Zoe Karbonopsina og hennes far, flytta markedsplassen for bulgarske varer fra Konstantinopel til Thessaloniki, hvor de bulgarske kjøpmennene ble hardt beskatta. Bulgarerne søkte beskyttelse av Simeon, som i sin tur klagde det inn for Leo. Den bysantinske keiseren ignorerte imidlertid Simeons forespørsel
Simeon ble tvunget til å handle, og invaderte Det bysantinske riket nordfra på høsten 894. Han møtte liten motstand ettersom de fleste bysantinske styrkene var sendt til østre Anatolia for å stå imot arabiske invasjoner. Da han ble informert om det bulgarske framstøtet sendte den overraskede Leo en armé bestående av gardeoffiserer og andre militære enheter fra hovedstaden for å stoppe Simeon, men troppene hans ble fullstendig nedkjempa et sted i themaet Makedonia. Bulgarerne tok de fleste av de khazariske gardeoffiserene til fange og drepte mange arkonter, deriblant lederen av hæren. I stedet for å fortsette framstøtet mot den bysantinske hovedstaden dro imidlertid Simeon raskt tilbake troppene sine for å møte en magyarisk invasjon fra nord. Disse hendelsene har seinere blitt kalt «den første handelskrigen i middelalderens Europa» av bulgarske historikere.
Bysantinerne kunne ikke svare effektivt på det bulgarske felttoget siden styrkene deres var sysselsatt i kamper mot araberne. De overtalte i stedet magyarerne til å angripe Bulgaria, og lovet å transportere dem over Donau med den bysantinske flåten. Muligens gjorde Leo VI en avtale med Arnulf for å forsikre seg om at frankerne ikke skulle støtte Simeon mot magyarerne. Dessuten ble den begava kommandanten Nikeforos Fokas kalt tilbake fra Italia for å lede en separat armé mot Bulgaria i 895, kun med det formål å gjøre bulgarerne redde. Simeon, som ikke kjente til trusselen fra nord, skyndte seg å møte Fokas' styrker, men de to armeene gikk ikke i kamp med hverandre. I stedet tilbød bysantinerne fred, og informerte ham om både felttoget til lands og til sjøs, men ga med vilje ingen beskjed om det planlagte magyariske angrepet. Simeon stolte ikke på sendebudet og satte ham i fengsel, og ga orde om at den bysantinske flåtens vei inn i Donau skulle sperres av med rep og kjeder, for å holde den der til han hadde tatt hånd om Fokas.
På tross av problemene de møtte på grunn av avsperringa lyktes det bysantinerne til slutt å føre de magyariske styrkene, under ledelse av Árpáds sønn Liüntika, over Donau, muligens nær dagens Galaţi, og bisto dem med å plyndre de nærliggende bulgarske områdene. Da han hadde fått vite om den overraskende invasjonen dro Simeon nordover for å stoppe magyarerne, men lot noen av troppene sine være igjen ved sørgrensa for å forhindre et mulig angrep fra Fokas. Simeons to møter med fienden i nordre Dobrudsja resulterte i seire for magyarerne, og tvang ham til å trekke seg tilbake til Drǎstǎr. Etter å ha plyndra store deler av Bulgaria og nådd fram til Preslav dro magyarerne tilbake til områdene sine, men ikke før Simeon hadde inngått våpenhvile med Bysants før sommeren 895. En fullstendig fred lot vente på seg, ettersom Leo VI krevde at de bysantinske fangene fra handelskrigen skulle slippes fri.
Felttog mot magyarerne og ytterligere krig mot Bysants
Siden han hadde håndtert trykket fra magyarerne og bysantinerne, hadde Simeon mulighet til å planlegge et felttog mot magyarerne for å ta hevn. Han forhandla fram en felles armé med magyarernes naboer i øst, petsjenegerne, og tok det bysantinske sendebudet Leo Magister til fange for å drøye frisettelsen av fanger til etter felttoget mot magyarerne. Dette skulle gjøre det mulig for ham å reforhandle fredsvilkåra til sin fordel. I en brevveksling med sendebudet nekta Simeon å slippe fangene fri, og hånte Leo VIs astrologiske evner.
Simeon tok i bruk en magyarsk invasjon av slavernes områder i år 896 som casus belli og marsjerte mot magyarerne sammen med sine petsjenegiske allierte. De beseira magyarerne i slaget ved Søndre Bug og fikk dem til å forlate Etelköz for alltid og slå seg ned i Pannonia. Etter å ha overvunnet magyarerne slapp Simeon til slutt de bysantinske fangene fri i bytte mot bulgarere som hadde blitt tatt til fange i 895.
Simeon hevda at ikke alle fangene hadde blitt sluppet fri, og invaderte Det bysantinske riket på nytt sommeren 896, og gikk rett mot Konstantinopel. Han ble møtt i Thrakia av en raskt oppsamla bysantinsk armé, men slo de bysantinske styrkene i slaget ved Bulgarophygon (ved dagens Babaeski i Tyrkia). Gjennom en desperat handling bestående i å bevæpne arabiske fanger og sende dem i strid mot bulgarerne lyktes det Leo VI å slå tilbake bulgarerne fra Konstantinopel, som de hadde beleira. Krigen endte med en fredsavtale som formelt varte til omkring Leo VIs død i 912 og som innebar at Det bysantinske riket måtte betale en årlig skatt til Bulgaria. Ifølge avtalen avsto bysantinerne også et område mellom Svartehavet og Strandzja til det bulgarske riket. I mellomtida hadde Simeon også lagt under seg Serbia i bytte mot å anerkjenne Petar Gojniković som serbernes hersker.
Simeon brøt ofte fredsavtalen med Bysants. Han angrep og erobra bysantinsk territorium ved flere anledninger, slik som i 904, da bulgarernes raid ble brukt av arabere under ledelse av den bysantinske overløperen Leo av Tripoli for å gjennomføre et sjøkrigstog og innta Thessaloniki. Etter at araberne hadde plyndra byen var den et lett mål for Bulgaria og de nærliggende slaviske stammene. For å hindre Simeon i å innta byen og befolke den med slavere, var Leo VI tvunget til å avstå ytterligere landområder til Bulgaria i Makedonia. På grunn av avtalen fra 904 ble alle de slaviskbefolkede områdene i det sørlige Makedonia og det sørlige Albania avstått til det bulgarske riket, og grensen kom til å ligge cirka 20 kilometer nord for Thessaloniki.
Anerkjennelse som keiser
Leo VI døde den 11. mai 912, og hans mindreårige sønn Konstantin VII tiltrådte som keiser under veiledning av Leos bror Alexander, som kasta ut Leos kone Zoe fra palasset. Dette ga Simeon en stor mulighet til å forsøke seg på et nytt felttog mot Konstantinopel, som han i hele sitt liv drømte forgjeves om å erobre. Våren 913 ble Simeons sendebud, som hadde kommet til Konstantinopel for å fornye 896 års fred, sendt bort av Alexander, som nekta å betale den årlige skatten og ba Simeon forberede seg på krig.
Før Simeon kunne angripe, døde Alexander den 6. juni 913, og riket havna i hendene på et regentskapsråd under ledelse av patriarken Nikolaos Mystikos. Mange av Konstantinopels innbyggere anerkjente ikke den unge keiseren, og støtta tronpretendenten Konstantin Doukas, noe som, forsterka av opprør i Sør-Italia og den planlagte arabiske invasjonen i det østre Anatolia, var til Simeons fordel. Nikolaos forsøkte å fraråde Simeon fra å invadere Bysants i en lang rekke bedende brev, men den bulgarske herskeren angrep allikevel med full styrke i slutten av juli eller i august 913, og kom fram til Konstantinopel uten nevneverdig motstand. Anarkiet i Konstantinopel hadde imidlertid tatt slutt etter at pretendenten Konstantin Doukas hadde blitt drept, og det hadde blitt danna en regjering med patriark Nikolaos som leder. Dette drev Simeon til å oppheve beleiringa og delta i fredsforhandlinger, til bysantinernes glede. De forsinkede forhandlingene førte til at Bysants betalte de gjenstående avdraga på skatten til Bulgaria, at de avga et løfte om at Konstantin VII skulle gifte seg med en av Simeons døtre og viktigst av alt, at patriark Nikolaos offisielt anerkjente Simeon som bulgarernes keiser i palasset Blachernai.
Kort tid etter Simeons besøk i Konstantinopel vendte Konstantins mor Zoe tilbake til palasset på oppfordring fra den unge keiseren, og begynte umiddelbart å gjøre seg av med riksforstanderne. Gjennom et komplott lyktes hun i å ta makta i februar 914, da hun praktisk talt fjerna patriark Nikolaos fra regjeringsmakta, tok avstand fra hans anerkjennelse av Simeons keisertittel og avlyste det planlagte ekteskapet mellom sønnen hennes og en av Simeons døtre. Simeon ble tvunget til å gå til krig for å oppnå målsettingene sine. Han invaderte Thrakia sommeren 914, og inntok Adrianopel. Zoe var rask med å sende mange gaver til Simeon for å blidgjøre ham, og lyktes i å overtale ham til å gi tilbake Adrianopel og trekke tilbake armeen sin. I de påfølgende åra kjempa Simeons styrker i de nordvestre bysantinske provinsene, rundt Durrës og Thessaloniki, men de gikk ikke til angrep på Konstantinopel.
Seire ved Anchialos og Katasyrtai
I år 917 hadde Simeon begynt å forberede enda en krig mot Bysants. Han forsøkte å danne en antibysantinsk union med petjenegerne, men tilbudene hans holdt ikke mål mot bysantinernes økonomiske ressurser, og bysantinerne lyktes med å by over dem. Bysantinerne planla et stort felttog mot Bulgaria, og forsøkte også å overtale den serbiske fyrsten Petar Gojniković til å angripe bulgarerne med hjelp fra magyarerne.
Det planlagte petjenegiske angrepet fra nord ble også mislykka, ettersom petjenegerne krangla med admiral Lekapenos, som ikke ville transportere dem over Donau for å hjelpe den større bysantinske armeen. Bysantinerne fikk ingen hjelp av serbere eller magyarere heller: magyarerne var i strid i Vest-Europa som allierte med frankerne, og serberne under Petar Gojniković' ledelse var ikke villige til å angripe Bulgaria siden Mihailo Višević i Zahumlje, som var alliert med Bulgaria, hadde informert Simeon om planene deres.
Simeons armé fulgte raskt opp seieren ved Anchialos med en annen framgang. De bulgarerne som hadde blitt sendt for å forfølge det som var igjen av den bysantinske armeen nærma seg Konstantinopel og møtte bysantinske styrker under ledelse av Leo Fokas, som hadde dratt tilbake til hovedstaden, ved byen Katasyrtai like ved Konstantinopel. De bulgarske regimentene angrep og beseira bysantinerne på nytt, og ødela noen av de siste enhetene deres før de dro tilbake til Bulgaria.
Undertrykkelse av serbiske uroligheter og seinere felttog mot Bysants
Umiddelbart etter dette felttoget fikk Simeon straffa den serbiske herskeren Petar Gojniković, som hadde forsøkt å forrå ham ved å danne en allianse med bysantinerne. Simeon sendte en armé under ledelse av to av kommandantene sine, Teodor Sigritsa og Marmais, til Serbia. De to klarte å overtale Petar til å delta i et personlig møte. Under møtet la de ham i lenker, og han ble frakta til Bulgaria, hvor han døde i et fangehull. Simeon satte Pavle Branović, som tidligere var i eksil i Bulgaria, på den serbiske tronen, og gjeninnførte dermed den bulgarske innflytelsen i Serbia for en periode.
I mellomtida tvang de militære motgangene fram enda et regjeringsskifte i Konstantinopel: admiralen Romanos Lekapenos bytta ut Zoe som riksforstander med den unge Konstantin VII i år 919, og tvang henne tilbake til et kloster. Romanos forlova bort dattera si Helena til Konstantin, og rykka opp til å bli medkeiser i desember 920. Dermed overtok han i praksis styret over riket, som stort sett var det Simeon hadde planlagt å gjøre.
Siden han ikke lenger hadde mulighet til å ta over den bysantinske tronen med diplomatiske midler ble Simeon nok en gang tvunget til å føre krig for å få gjennom viljen sin. Mellom 920 og 922 økte Bulgaria presset mot Bysants. Bulgarerne førte felttog i vest gjennom Thessalia og i øst i Thrakia, og nådde fram til Dardanellene og Korinteidet. Simeons styrker kom fram til Konstantinopel i 921. De krevde Romanos avgang og erobra Adrianopel. I 922 seira de i slaget ved Pigae, brente store deler av Det gylne horn og inntok Bizye. Imens forsøkte bysantinerne å sette opp Serbia mot Simeon, men han erstatta Pavle med Zaharije Pribisavljević, en tidligere flykting som han hadde tatt til fange i Konstantinopel.
Simeon, som var desperat etter å erobre Konstantinopel, planla et stort felttog i år 924 og sendte sendebud til den fatimidiske kalifen Ubayd Allah al-Mahdi Billah, som eide en mektig flåte, noe Simeon trengte. Kalifen samtykte og sendte egne representanter tilbake med bulgarerne for å gjøre klar alliansen. Sendebuda ble imidlertid tatt til fange av bysantinerne i Kalabria. Romanos tilbød araberne fred og ga dem i tillegg sjenerøse gaver. Dermed gjorde han slutt på unionen med Bulgaria.
I Serbia ble Zaharije overtalt av bysantinerne til å gjøre opprør mot Simeon. Zaharije fikk støtte fra mange bulgarere som var leie av Simeons endeløse felttog mot Bysants. Den bulgarske keiseren sendte troppene sine som var leda av Sigritsa og Marmais, men de ble beseira og de to kommandantene ble halshugd. Dette tvang Simeon til å inngå våpenhvile med Bysants for å konsentrere seg om å slå ned opprøret. Han lyktes i dette fordi Zaharije rømte til nabolandet Kroatia, og Serbia ble satt under direkte bulgarsk kontroll.
Sommeren 924 reiste Simeon likevel til Konstantinopel og begjærte å få møte patriarken og keiseren. Han snakka med Romanos ved Det gylne horn 9. september 924 og fikk til en avtale om våpenhvile, som sa at Bysants skulle betale en årlig skatt til Bulgaria, men at de i gjengjeld skulle få tilbake noen områder ved kysten av Svartehavet. Det sies at to ørner møttes på himmelen under de to regentenes samtale, og at de deretter fløy fra hverandre, den ene for å fly over Konstantinopel og den andre i retning Thrakia, som et tegn på de to herskernes uenighet. I sin beskrivelse av dette møtet nevner Theophanes Continuatus at «de to keiserne… samtalte», noe som kan tyde på en fornya bysantinsk anerkjennelse av Simeons beslag på keisertittelen.
Krig mot Kroatia og død
Antagelig etter (eller muligens rundt samme tid som) patriark Nikolaos død i år 925 heva Simeon den bulgarske ortodokse kirkens stilling til et patriarkat. Dette kan ha å gjøre med Simeons diplomatiske forbindelser med pavedømmet mellom 924 og 926, da han begjærte og fikk pave Johannes Xs anerkjennelse av tittelen som «Romernes keiser». Denne tittelen var sannsynligvis likestilt med den bysantinske keiseren, og kanskje en bekreftelse på den bulgarske ortodokse kirkens overhodes stilling som patriark.
I år 926 invaderte Simeons tropper Kroatia, som på den tida var alliert med Bysants, men ble beseira av kong Tomislavs armé i slaget i de bosniske høylanda. Siden Tomislav frykta hevn fra bulgarerne gikk han med på å avslutte unionen med Bysants og slutte fred på basis av status quo. Dette ble megla fram av pavens sendebud Madalbert. I de siste månedene av sitt liv forberedte Simeon en ny beleiring av Konstantinopel til tross for Romanos' desperate bønner om fred.
27. mai 927 døde Simeon av hjertesvikt i palasset sitt i Preslav. Bysantinske krønikeskrivere knytter døden hans til en legende, som sier at Romanos halshugde en statue som var en livløs dobbeltgjenger til Simeon, og at Simeon døde i samme øyeblikk.
Tashmetu
Tashmetum eller Tashmetu er en akkadisk gudinne, guden Nabus ledsagerske.
Simeon I av Bulgaria
Krig mot Kroatia og død
Han ble etterfulgt av sønnen Peter I, i begynnelsen med Georg Sursuvul, den nye keiserens onkel, som riksforstander. Som en del av fredsavtalen som Bulgaria og Bysans slutta i oktober 927, og av Peters ekteskap med Maria (Eirene), barnebarnet til Romanos, ble de eksisterende grensene bekrefta. Det samme ble den bulgarske herskerens keisertittel og den bulgarske kirkens overhodets tittel som patriark.
Lars Pettersson
Lars Pettersson (født 19. mars 1925, død 8. mai 1971) var en svensk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo.
Tashmetu
Hun ble påkalt for bønnhørelse og begunstigelser. Tashmetum og Nabu delte tempel i byen Borsippa, som de var verneguddommer for. Tashmetums naavn betyr «fruen som lytter». Hun er også kjent som Tashmit.
Simeon I av Bulgaria
Kultur og religion
Under Simeons regjeringstid nådde Bulgaria sitt kulturelle høydepunkt og ble det slaviske Europas litterære og åndelige sentrum. I denne henseende fortsatte Simeon faren Boris' politikk med å etablere og spre slavisk kultur og dra til seg kjente lærde og forfattere innenfor Bulgarias grenser. Det fremste litterære arbeidet i Bulgaria under Simeons regjeringstid var konsentrert til Preslavs litterære skole og Ohrids litterære skole, som begge ble grunnlagt under Boris.
Lars Pettersson
Pettersson vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han spilte på det svenske ishockeylaget som kom på tredjeplass i turneringen bak Canada og USA.
Simeon I av Bulgaria
Kultur og religion
Slutten av 800-tallet og starten av 900-tallet utgjør den tidligste og mest produktive perioden i middelaldersk bulgarsk litteratur. Simeon, som hadde tilbragt en del av oppveksten sin i Konstantinopel, introduserte bysantinsk kultur ved det bulgarske hoffet, men fjerna dens assimilerende effekt ved hjelp av militær makt og religiøs autonomi. Kyrillos' og Methodios' læregutter, blant annet Klemens av Ohrid, Naum av Preslav og Konstantin av Preslav, fortsatte utdanningsarbeidet sitt i Bulgaria og oversatte aktivt kristne tekster som Bibelen og arbeider av Johannes Chrysostomos, Basilios den store, Kyrillos av Alexandria, Gregor av Nazianz, Athanasius av Alexandria, samt historiske krøniker som de av Johannes Malalas og Georgios Hamartolos, til bulgarsk. Under Simeons regjeringstid ble det også framstilt originale teologiske og sekulære verker, slik som Johannes eksarkens Seks dager (Sjestodnev), Konstantin av Preslavs Alfabetisk bønn og Proklamasjon av evangeliene, og Tjernorizets Chrabars Om bokstaver. Simeons egne bidrag til denne litterære blomstringa ble hylla av hans samtid, for eksempel i Lovord til tsar Simeon som ble bevart i Zlatostruj-samlinga og Simeons samling, som tsaren personlig skrev et tillegg til.
Lars Pettersson
Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng, Sverige og Tsjekkoslovakia fikk begge tolv poeng og samme målforskjell +29. De møttes i en kamp om bronsemedaljene 25. februar, Sverige vant kampen med 5-3. Pettersson spilte alle ni kampene og scoret seks mål.
Simeon I av Bulgaria
Kultur og religion
Simeon gjorde den nye bulgarske hovedstaden Preslav til et storslagent religiøst og kulturelt sentrum, som fungerte mer som en utstilling av hans veldes blomstringstid og som en kongelig residens enn som en militær festning. Preslav var en keiserlig hovedstad med over tjue kirker og mange klostre, et imponerende kongelig slott og den kongelige Gylne (eller Runde) basilikaen. Den bulgarske kunstens utvikling under denne perioden demonstreres av et keramisk ikon av Teodor av Amasea og Preslav-stilens illustrerte keramikk.
Familie
Simeon var gift to ganger. Med sin første kone, hvis identitet er ukjent, fikk Simeon en sønn ved navn Mihail, som ble født før 913. Han ble utelatt fra tronfølgen i 927 og ble sendt i kloster. Han døde i 931, kort tid etter at han hadde organisert et opprør.
Med sin andre kone, som var datter av den innflytelserike adelsmannen Georg Sursuvul, fikk han tre sønner: Peter, som etterfulgte ham som tsar av Bulgaria i 927 og regjerte fram til 969, Ivan, som gjorde opprør mot Peter i 928 og så flykta til Bysants; og Benjamin (Bajan), som, ifølge den langobardiske historikeren Liutprand av Cremona, «hadde evnen til å forvandle seg plutselig til en ulv eller et annet merkelig dyr».
Simeon hadde også flere døtre, blant annet ei som ble forlova bort til Konstantin VII i år 913, og som altså ble født før dette. Giftemålet ble avlyst av Konstantins mor Zoe så snart hun hadde vendt tilbake til hoffet.
Simeon Is slektstre
Ettermæle
Tsar Simeon I har forblitt en av de mest verdsatte personene i Bulgarias historie, noe som viste seg i en avstemning i TV-programmet Velikite Bǎlgari (en variant av det britiske programmet 100 Greatest Britons), hvor han i februar 2007 endte på fjerdeplass blant de største bulgarerne noensinne. Den siste bulgarske regenten, Simeon Sachsen-Coburg-Gotha, ble oppkalt etter Simeon I. Et druerakijamerke av høy kvalitet, Tsar Simeon Veliki, bærer også navnet hans, og en antarktisk fjelltopp på Livingston Island i Sør-Shetlandsøyene fikk navnet Simeon Peak til hans ære av Bulgarias antarktiske stedsnavnskommisjon.
Simeon den store har også blitt ofte nevnt i skjønnlitteraturen. Den bulgarske nasjonalforfatteren Ivan Vazov tilegna ham et patriotisk barnedikt, «Tsar Simeon», og det ble seinere itonesatt som sangen «Kraj Bosfora sjum se vdiga». En dramaserie på elleve episoder som ble filma i 1984, Zlatnijat vek (Gullalder), gjenforteller historien om Simeons regjeringstid. I serien spilles tsaren av Marius Donkin. Et historisk drama med navnet Tsar Simeon — Zlatnijat vek kom på lufta i desember 2006. Ivan Samokovliev spiller hovedrollen som Simeon.
Praephilotes
Praephilotes er en slekt av blåvingene. De er sommerfugler i gruppen glansvinger. Slekten omfatter bare én kjent art, Praephilotes anthracias.
Utseende
En ganske liten (vingespenn ca. 25 millimeter) og spinkel blåvinge uten stjerter på bakvingene. Oversiden er mørkbrun med noen blåfiolette skjell. Undersiden er brun med hvitkantede, svarte flekker.
Utbredelse
Arten er utbredt i Sentral-Asia.
Trainingportal
Trainingportal er et kommersielt Learning Management System for administrasjon av kurs og kursbrukere. Trainingportal leveres av det norske e-læringsselskapet Mintra.
I oljeindustrien er det myndighetspålagt å fullføre Grunnleggende Sikkerhetskurs før man kan reise offshore. Grunnleggende Sikkerhetskurs tilbys av OLF-godkjente Sikkerhetssentre. Alle som skal reise offshore må også fullføre teoridelen på e-læringskurs via Trainingportal.
I oljeindustrien samarbeider NHO/Olf, Samarbeid for Sikkerhet, alle operarørselskapene, kontrakt- og leverandørindustrien i forbindelse med bruk og videreutvikling av Trainingportal.
NHO/Norsk Industri har også valgt å benytte Trainingportal for sine e-læringskurs, gjennom Industriskolen.
Trainingportal følger SCORM- og AICC-standarden.
AICC
AICC var i utgangspunktet en komité som startet å jobbe med spesifikasjoner innen e-læring. I ettertid er imidlertid AICC sine spesifikasjoner mye brukt innen e-læringsindustrien uavhengig av tilknytning til luftfart.
Den AICC-spesifikasjonen som frem til nå har fått størst utbredelse er AICC CMI001, AICC CMI Guidelines for Interoperability.
AICC kan anses som en konkurrent til SCORM.
Seven Natural Wonders
Seven Natural Wonders er en dokumentarserie som først ble sendt på BBC Two fra 3. mai til 20. juni 2005. I åtte programmer tok serien for seg syv underverker fra naturen i forskjellige deler av England. Hvilke steder som ble valgt ut, var stemt frem av lokalbefolkningen i de enkelte områdene.
Områdene som ble valgt ut fulgte ikke grensene for Englands regioner.
Nesøya
Navnet Nesøya har øya antakelig fått etter gården Nes på fastlandet, som også har gitt navn til Neselva, Næs bro fra ca. 1800 og stedet Nesbru. Denne gården antas å ha vært av de eldste i distriktet.
Nesøya er nesten delt av Halsbukta i en nordre og en søndre del, bundet sammen av det smale eidet Halsen. Sentralt i den søndre delen ligger Nesøytjern naturreservat. Området er fredet på grunn av artsrikdommen i skogen og tjernet, som også inneholder en øy. Nesøytjernet har en spesiell og verneverdig fauna, slik det er spesifisert i begrunnelsen for å opprette naturreservatet. Tjernet ble tidligere brukt til isproduksjon med utskipningshavn ved Hestesund mellom Nesøya og Landøya, og fra ishus i Kalkbukta på østsiden av øya. Nesøye har fortsatt spor etter to kalkovner og en teglovn.
Historie
På Nesøya lå tidligere en adelig setegård som var sentrum i Nesøygodset. På 1500- og 1600-tallet omfattet den mange gårder i Asker og Bærum. Fra slutten av 1200-tallet til omkring 1500 hadde gården norske adelige eiere, men kom ved giftermål over til den danske adelsfamilien Rosenkrantz. Øst for det nåværende tunet på Nesøya hovedgård finnes tufter etter den adelige borggården.
Den danske adelsmannen Christopher Urne giftet seg i 1624 med en av arvingene til Nesøygodset og ble i 1629 lensherre på Akershus slott og stattholder i Norge. En gang mellom 1625 og 1629 overtok han hele «Nessøe Hoffuidtgaard» fra de andre arvingene etter Jacob Rosenkrantz. Urne og hans familie bodde selv på Akershus slott. I 1640 lot han fogden på Nesøya flytte til gården Lysaker i Bærum, som ble det nye sentrum for Nesøygodset, ikke Kjørbo på faslandet, som tidligere antatt. Da var den fremdeles en ødegård. Den gjenværende ladegården på Nesøya ble fra da av bebodd av leilendinger som drev gården. Urne beholdt det innarbeidede og adelige Nesøy-navnet. Bøndene på hans eiendommer ble etter 1640 fortsatt kalt «Nesøy-bøndene», og ennå i 1647 ble godset kalt «Nesøe goedtz».
Sønnen Christian Urne solgte i 1663 sin fars eiendommer i Asker og Bærum til den danskfødte Christiania-borgeren Knud Frandsen, slottsskriver på Akershus. Frandsen bosatte seg senere på Kjørbo, som han opparbeidet til en storgård og kalte «Kjørboholm», etter dansk herskapelig navneskikk. Dermed byttet Nesøya og Kjørbo roller. Ladegården til den tidligere så mektige «Nessøe Hoffuidtgaard» ble et underbruk av sin tidligere ødegård.
Etter en høyesterettsdom i 1681 ble deler av Knud Frandsens store eiendomsmasse tvangssolgt av hans kreditor Jacob Dirrichsen. I 1682 solgte Dirrichsen Kjørbo og et tyvetalls gårder til Anna Jacobsdatter Felber, enke etter Johan Krefting og eier av Bærums Jernverk. Kjørbo med Nesøya og underliggende ødegårder og øyer overdro hun samme år til sin sønn Jacob Krefting. Gården på Nesøya ble utover på 1700-tallet et underbruk under Kjørbo under eiere fra slektene Krefting og Leuch. Eier fra 1771 var kammerråd Gustavus Strømboe, som i 1782 skilte ut selve Nesøya og solgte den til eierne av Vøyen gård i Bærum, brødrene Søren og Thorer Christensen. De bodde på Vøyen og drev Nesøya som et underbruk, og øya var i familiens eie til 1894.
Isproduksjon og landstedsbebyggelse
August Hanson var etter midten av 1800-årene gjennom ekteskap blitt eier av Vøyen og Nesøya, og han drev sammen med firmaet Heftye & Søn trelastforretning og isproduksjon på øya. Han bodde selv på gården under isskjæringen om vinteren. Isblokkene ble sendt på sklie ned til utskipningshavnene i Hestesund og Kalkbukta. Hanson solgte i 1894 øya til den svenske operasangeren Carl Hagman, som planla å bygge en herskapelig sommervilla der. Planene ble ikke realisert, og øya ble i 1896 solgt videre til eiendomsselskapet A/S Næsøen, som begynte med utparsellering av tomter for landstedsbebyggelse. Samtidig fikk øya fast dampskipsforbindelse til Kristiania med D/S Sport, og det ble anlagt flere dampskipsbrygger.
Øya blir landfast boligstrøk
I 1916 ble gården kjøpt av politikeren Eivind Blehr, som oppførte en herskapelig bolig ved østenden av Nesøytjernet, tegnet av arkitekt Magnus Poulsson. Arkitekten oppførte på Nordre Nesøy landstedet Herodd, som under krigen ble hans helårsbolig. I 1919-20 bygget Blehr den første broen til fastlandet med to portstuer, også de tegnet av Poulsson. Bare den søndre portstua står fremdeles, etter at den gamle trebroen ble avløst av en ny betongbro i 1957. Utbygging for helårs bosetning begynte for alvor i 1950-årene.
Nesøya skole ble åpnet skoleåret 1965/66. På grunn av stor tilflytting ble skolen etter hvert for liten, og en ny skole blir for tiden (2014) oppført ved siden av den gamle.
Nesøya Idrettslag ble dannet i januar 1958 og gjorde det etterhvert meget skarpt mot slutten 60-tallet, spesielt innen friidrett. Den hadde dyktige medlemmer som Henrik Abel, Christian-Fredrik Schønfeldt og Petter Bogsti.
Nesøya ble på midten av 1970-tallet bosted for flere kjente og velstående mennesker. Øya er i dag et av Norges mest attraktive steder å bo, med meget høye boligpriser.
David Lloyd George
David Lloyd George (født 17. januar 1863 i Manchester, død 26. mars 1945 i Llanystumdwy i Wales) var en britisk politiker fra Det liberale partiet som var statsminister i Storbritannia 1916–1922. Han hadde tidligere vært handelsminister, finansminister, rustningsminister og forsvarsminister. Han gis mye av æren for at britene vant første verdenskrig. Han ble adlet 2 måneder før sin død som 1. jarl Lloyd-George av Dwyfor.
Bakgrunn
Lloyd George ble født i Manchester. Begge foreldrene var fra Wales, og faren arbeidet som rektor i Manchester. Etter at faren døde mens David var bare ett år gammel, tok moren ham og hans søsken med til sin familie i Wales. Her vokste han opp, med walisisk som dagligspråk. Han er den eneste britiske statsministeren med walisisk bakgrunn. Fra 1884 var han sakfører i London.
Politisk karriere
Han var aktiv i sitt første valg for Det liberale partiet i 1885. En av hans tidligste kampsaker var frikirkemedlemmers rett til å bli begravet i tråd med sitt eget kirkesamfunns praksis. Denne hjertesaken hadde han med seg fra barndomshjemmet, hvor onkelen var baptist-pastor. Fra 1890 var han medlem av Underhuset for Caernarvon i Nord-Wales. Han var handelsminister i Henry Campbell-Bannermans regjering i 1905–1908, og finansminister i Herbert H. Asquiths regjering i 1908–1915, der han tok initiativet til en rekke sosiale reformer – de første skrittene mot en velferdsstat.
Han var en krass kritiker av boerkrigen, og ble nær lynsjet i Birmingham i 1901 for dette synspunktet.
Første verdenskrig
Lloyd George ble utnevnt til den nye posten som rustningsminister i mai 1915 etter en politisk krise. Etter at Herbert Kitchener døde i et skipsforlis ble Lloyd George utnevnt til forsvarsminister i juli 1916.
Som forsvarsminister hadde han lite handlingsrom vis-à-vis general Douglas Haig, øverstkommanderende for de britiske styrkene på vestfronten, og generalstabssjef William Robertson. Det hele endte med at han foreslo å opprette et underutvalg i regjeringen for å håndtere krigssaker, uten at statsministeren deltok i dette utvalget. Dette ble oppfattet som en tilsidesettelse av statsministeren Herbert Asquith, og ved Asquiths avgang i desember 1916 overtok Lloyd George som statsminister i koalisjonsregjeringen bestående av de liberale og de konservative. Heller ikke som statsminister var han i takt med sine ledende generaler.
Ved fredskonferansen i Versailles sto Lloyd George for et mellomstandpunkt. Han ønsket ikke å ramme Tyskland så hardt som det Frankrikes president Georges Clemenceau tok til orde for, og støttet heller den forsonende politikken som USAs president Woodrow Wilson sto for.
Etter krigsoppgjøret
Hans koalisjonsregjering med de konservative fortsatte etter krigen,og vant ved «khakivalget» en stor seier over Asquiths gammelliberale parti. Han hadde etterhvert liten støtte i sitt eget parti. Da de konservative trakk seg fra koalisjonsregjeringen i oktober 1922, måtte han gå av som statsminister.
Etterkrigstiden bød på arbeidsledighet og streiker. Han fikk kritikk for sin innblanding i konflikten mellom Hellas og Tyrkia, hvor han nesten involverte Storbritannia i krig med Tyrkia. Den irske konflikten ble stadig mer alvorlig. Lloyd George ville gå irene i møte og bidro til etableringen av Den irske fristaten i 1921, men mistet da den konservative støtten.
Altevatnet
Altevatnet (nordsamisk: Álddesjávri) er en innsjø i Bardu kommune i Troms og Finnmark fylke. Den er utspring for Barduelva, som renner ut i vest.
Altevatnet er Norges 13. største innsjø og den største i Troms og Finnmark. Den er regulert som magasin for Innset, Straumsmo og Bardufoss kraftverk. Vannstanden reguleres mellom 489 og 472,8 moh og magasinkapasiteten er på 1,027 millioner m³.
Angola under Sommer-OL 2012
Angola deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012. Trettifem utøvere, fem menn og tretti kvinner deltok i sju sporter, blant annet i basketball og håndball for damer. Det var åttende gangen Angola deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer. Judoka Antónia Moreira var landets flaggbærer under åpningsseremonien
[[Image:Canoeing (flatwater) pictogram.svg|30px]] Sprint
Angola har kvalifisert én båt til følgende øvelse.
Swimming pictogram.svg Svømming
Svømmere fra Angola har så langt oppnådd kvalifiseringsstandard i følgende øvelser (opp til maksimum 2 svømmere i hver øvelse under Olympic Qualifying Time, 1 under Olympic Selection Time):
The Golden Route
The Golden Route (norsk Gullruten) er et tidligere reiselivsprodukt bestående av turistattraksjoner på Nordvestlandet, etablert i 1992, med støtte av blant annet Møre og Romsdal fylkeskommune og de direkte berørte kommuner Stranda, Norddal og Rauma. Attraksjonen inkluderte ruten Otta–Geiranger–Valldal–Åndalsnes–Dombås: I 2002 ble deler av virksomheten omorganisert og videreført i Geirangerfjord A/S, mens Rauma gikk ut av samarbeidet. Området markedsføres ikke lenger under navnet Golden Route. I stedet benyttes Geirangerfjord-Trollstigen for området hovedsakelig i Stranda og Norddal kommuner. Åndalsnes og Romsdal driver egen markedsføring av tilstøtende og dels overlappende område i Rauma kommune.
I 2004 ble ruten Geiranger–Trollstigen utpekt til Nasjonal turistvei.
Nærliggende nasjonale attraksjoner som har dratt nytte av konseptet, men holdes utenfor, er blant annet Atlanterhavsvegen og Sognefjorden, byene Molde, Kristiansund og Ålesund.
Navnet «Golden Route» benyttes også internasjonalt om reiseruten Afghanistan–Pakistan–Iran der attraksjonen er uforhindret smugling av opium. Kina, Japan og en rekke land ellers, har også sine Golden Route «salgskonsept» som inkluderer besøk av kjente byer og minnesmerker.
Mousa
Fergeforbindelse med Leebitton og Sandwick på Mainland.
Geografi
Mousa ligger litt over en mil utenfor østkysten av den store øya Mainland på Shetland i sognet Dunrossness omtrent 24 km sør for Lerwick. Øya er nesten delt i to av innløpene, East og West Hams, og er 2,4 km lang og nesten 1,6 km i maksimal bredde. Geologisk senger av hard sandstein veksler med gjørmete kalksteiner som forvitrer ved å produsere fruktbar jord. Et steinbrudd ga i sin tid hellesteiner for Lerwick.
Mousa ligger rett på 60. breddegrad, 60 grader nord for ekvator, 30 grader sør for nordpolen.
Historie
Mousa Broch er den best bevarte festningen fra tidlig jernalder på de britiske øyer. Det 2000 år gamle runde tårnet står over en steinete strandlinje, det ene av et par av disse borgene som vokter sundet Mousa Sound. De kan være en del av en borgkjede i denne delen av Shetland, synlige fra hverandre som fyrtårn. Det andre av de to, ved Burland på Mainland er langt mindre godt bevart. Mange brocher var i fokus for en bosetting, men det har aldri vært en fullstendig arkeologisk undersøkelse for å bekrefte dette ved Mousa. Den ble ryddet ut i 1860 og 1919. Mousa Broch har overlevd intakt i den høyden den har og det antas at aldri har vært mye høyere enn den er i dag. Den slapp unna i sin tid å bli benyttet som et grustak for å samle inn steiner for å bygge steinmurer og lokale hus (som siden ble forlatt og ødelagt).
Mousa Broch er nevnt i Orknøyingenes saga som et sted brukt som et forsvar ved angrep, og som et sted hvor et par med elskede gjemte seg unna.
Inngangen til tårnet er lang, noe som gjenspeiler den enorme tykkelsen på veggene. Ved bunnen er tårnborgen 15 m i diameter, men interiøret er bare 6 m i diameter. Innenfor den enorme tykkelsen av bunnen av veggene er det en rekke kamre som sannsynligvis ble brukt som lagerrom, mens på de høyere nivåer går det passasjer mellom den indre og ytre delen av veggen. På innsiden fører bratte trappetrinn til toppen av veggen. Halvveis oppe er en trappeavsats som trolig ga tilgang til et øvre nivå av borgens indre, bygget på en avsats som løper rundt omkretsen av interiøret.
Miljøvern
Mousa har rundt 6800 hekkende par av europeiske havsvaler totalt. Dette representerer omtrent 8 % av den britiske fuglebestanden og 2,6 % av verdens bestanddel. Øya er utpekt som både et spesielt verneområde (SAC) og et område av særskilt vitenskapelig interesse (SSSI) av NatureScot, og drives som et reservat av RSPB.
I havet rundt øya er det en bestand av havsil som er en matkilde for mange arter fisk, sjøfugl, sel, hval og delfiner: området anses å ha den mest pålitelige bestanden av havsil av alle områder av havet rundt Shetland. Disse havene er derfor også beskyttet, og danner både et spesialområde for bevaring (SAC) og et maritimt naturvernområde (NCMPA).
Primero de Mayo fyr
Primero de Mayo (Første mai) er et fyr på øya Lambda Island i øygruppa Melchior Islands på vestkysten av Antarktishalvøya. Fyrtårnet ble oppført av Argentina i 1942, og var det første argentinske fyrtårnet i Antarktis. Hensikten med fyret var å forenkle innseilingen til den argentinske basen Melchior på Gamma Island.
Evenstad kraftverk
Evenstad kraftverk er et vannkraftverk i Nidelva i Froland kommune i Agder. Elven er oppdemmet ved inntaket til kraftstasjonen.
Beliggenhet og produksjon
Aggregatet står i en demning over Nidelva og utnytter et fall på 17 meter. Kraftverket er et rent elvekraftverk.
Det er installert en kaplanturbin og tre francisturbiner med total effekt på 25 MW og midlere årsproduksjon på 123 GWh.
Historikk
Produksjonen i nytt kraftverk startet i 1939 og stasjonen erstattet da tidligere bygde kraftverk på stedet. Kraftverket ble utvidet i 1955 med en tredje francisturbin, og i 1984 med en kaplanturbin. Kraftverket blir rehabilitert i 2017 / 2018.
Eierskap
Kraftverket ble bygd av og var helt fram til ca. 1995 eid av Arendal kommunale elektrisitetsverk.
Kraftverket eies av Å Energi.
Leirraset på Hokstad
Leirraset på Hokstad skjedde om kvelden 23. april 1870; da gikk et større leirras ved Hokstad på Ytterøy i Nord-Trøndelag. Det var flere beboelseshus som raste ut i sjøen, og disse var i hovedsak bygget i forbindelse med drift av kopper- og kisgruver på 1700- og 1800-tallet.
Det var totalt 7 omkomne hvorav 5 barn fra 2 familier. De omkomne var: Iochebed Ann Blewett, 2 mnd, Samuel Joseph Blewett, 3 år, Carstinus Brænne, 7 år, Mary Blewett, 9 år, Carl Oskar Brænne, 12 år, Lars Olsen Brænne, 42 år og Mariane E. Brænne, 46 år.
Borsippa
Borsippa var en babylonsk by som lå omkring 20 kilometer fra Babylon og var knyttet til Babylon ved en kanal.
Guden Nabus hovedtempel lå her, og hvert år ved nyttårsfesten ble hans statue i prosesjon til Babylon. Ruiner blant annet etter en ziqqurat finnes på stedet og ble utgravd blanr annet av Hormuzd Rassam 1879-1880 og av Robert Koldewey 1902.
Aaron Kemps
Aaron Kemps (født 10. september 1983 i Bundaberg) er en profesjonell australsk landeveissyklist. Han syklet for ProTour-laget Astana.
Benoît Joachim
Benoît Joachim (født 4. januar 1976 i Luxembourg by) er en profesjonell luxembourgsk landeveissyklist. Han sykler for Differedanger – Apiflo Vacances. Han har tidligere syklet åtte sesonger for US Postal/Discovery Channel og to sesonger for Astana.
Gennadij Mikhajlov
Gennadij Mikhajlov (Геннадий Михайлов) (født 8. februar 1974) er en tidligere profesjonell russisk landeveissyklist.
Aksel Kloster
Etter Alexander Kielland-ulykken, agiterte han sammen med Kielland-fondet for å vende den veltede plattformen, for å bringe ut de avdøde, samt avklare årsaksforholdene for at plattformen veltet.
Stade Rennais FC
Stade Rennais FC (alminnelig omtalt som Rennes) er en fotballklubb som kommer fra byen Rennes i Frankrike. Klubben ble stiftet i 1901, og spiller for tiden sin 47. sesong i Ligue 1, den øverste divisjonen i det franske ligasystemet. Klubben fikk sin beste plassering noensinne i 2004/2005-sesongen, da den ble nummer 4. Den påfølgende sesongen endte med syvendeplass.
Rennes' største meritter er at de har vunnet den franske cupen, Coupe de France, i 1965, 1971 og 2019. Dessuten har de vunnet andredivisjon Ligue 2 i 1956 og 1983.
Spillerstall
Oppdatert 12. mars 2023.
Morfou
Morfou/Güzelyurt eller Omorfo (gresk: Μόρφου, tyrkisk Omorfo (før 1974) eller Güzelyurt etter 1974) er en by i den nordvestlige delen av Kypros. Morfou ble grunnlagt av spartanere som brakte med seg troen på Afrodite. Byen ble i middelalderen referert til som Morfou eller Theomorfou.
I byen finnes en av landets mange kirker dedikert til St. Mamas, som sies å ha levd som en eremitt i ei hule nær Morfou. Ifølge den lokale legenden levde han som en fattig eremitt, og da myndighetene forsøkte å kreve skatt av ham, lurte han seg unna dem. Soldater ble sendt ut for å ta ham til fange, men på vei tilbake til byen så han en løve som angrep et lam, rømte fra soldatene, redda lammet, hoppet opp på løvens rygg og klarte på det viset å komme seg til byen. Slik unngikk han beskattning.
Morfou ble tatt av tyrkisk militære under Tyrkias invasjon av Kypros i 1974. Resultatet ble at alle gresk-kyprioter ble beordret til å forlate sitt hjem og sine eiendeler og flytte til områder kontrollert av Republikken Kypros. Gresk-kypriotene forlot hjemmene sine og slo seg ned i forlatte områder. Siden den gang har tyrkiske myndigheter arbeidet hardt for å forbedre landbruket i området.
Julien Mazet
Julien Mazet (født 19. mars 1981 i Villeneuve-sur-Lot) er en profesjonell fransk landeveissyklist. Han har syklet for Auber 93 siden 2005, men unntak av to sesonger i Astana.
Breakout
Breakout (utgitt 22 juli 2008) er Miley Cyrus sitt andre studioalbum, og er det første som ikke er en del av Hannah Montana serien. Cyrus skrev mange av sangene på Breakout albumet mens hun turnerte med Best of Both Worlds Tour (2007–2008), og har vært med og skrevet åtte av albumets tolv sanger; to av disse er cover versjoner, og en er en remix. De fleste sangene er samskrevet med Antonia Armato og Tim James. I det store og hele er albumet i Pop rock sjangeren, men utforsker også en del andre musikalske sjangere. Det lyriske temaet i albumet er relatert til kjærlighetslivet og å bli voksen.
Usk
Usk (walisisk Brynbuga) er en liten by i Monmouthshire, Wales. Den ligger omkring 16 km nordøst for Newport. Elven Usk renner gjennom byen. Befolkningstallet er noe mindre enn 2500 (2004).
Byen ble grunnlagt i 55 som en romersk bosetning. Den ble etter hvert en travel markedsby, noe den fortsatte å være i viktoriansk tid. Usk er nå populær som et sted for en rolig utekveld, og har et uvanlig stort antall puber og restauranter for en så liten by.
Langs hovedgaten ligger det mange gamle hus, noen av dem fra det 15. århundre. En eldgammel steinbro krysser elven ved sørenden av byen.
Breakout
Breakout ble generelt møtt med god kritikk, selv om noen mente at sporene på albumet ikke avvikte mye fra Hannah Montana temaet. Albumet var kommersielt sett en suksess, og introduserte Cyrus som artist i nye land. Albumet var på førsteplass på Billboard 200 i en uke, og var Cyrus sitt tredje album som nådde denne plasseringen. RIAA sertifiserte albumet som solgt til platina. Breakout har solgt 1.5 millioner kopier i USA. Andre steder toppet breakout musikklistene Canadian Albums Chart i to uker, og Australian Albums Chart i en uke. Albumet havnet også på topp ti listene i Italia, Japan og New Zealand. I Norge havnet albumet på 15.-plass på VG-lista.
Bakgrunn
Cyrus er en sanger/sangskriver og skuespiller som hadde hovedrollen som Miley Stewart, en jente med et dobbeltliv som popstjernen Hannah Montana, i TV-serien med samme navn på Disney Channel. I TV-serien utviklet Cyrus seg som et tenåringsidol og slapp ut musikk som ble kreditert til Hannah Montana. Breakout er Cyrus sitt andre studioalbum, og er hennes første album som ikke er en del av Hannah Montana serien, noe som reflekteres i albumets tittel. Hun mente at albumets var hennes "utbryteralbum", hvor hun skulle vise alle hvem Miley Cyrus egentlig er, og at albumets tittel også var nøyaktig fordi det avbildet at hun tok "et steg bort fra Hannah". Hun bestemte seg også for navnet siden Breakout er en av hennes favorittsanger.
Eldarion
Eldarion er en fiktiv figur (mann/menneske) i J.R.R. Tolkiens bøker om Midgard, men han er bare med i tillegget i Ringenes Herre. Han er sønn av kong Elessar (Aragorn) og dronning Arwen. Det er ikke fortalt noe spesielt om Eldarion i Tolkiens bøker (ettersom Ringenes Herre er den siste boka, og Eldarion blir født etter at Aragorn blir konge), Men man vet at han ble født i år 43 i det Fjerde tideverv, og ble konge i Gondor og Arnor etter at Aragorn døde i år 120 f.t.
Eldarion ゴンドールの王たち Królowie Gondoru
Trolldom
Trolldom var den juridiske betegnelsen på trolldoms- og hekserikriminalitet, altså lovbrudd, i den tidsperioden hekseprosessene pågikk. Disse varte fra 1400-tallet til 1700-tallet, men de fleste sakene foregikk etter reformasjonen, i det som kalles tidlig nytid. I dagligtale i dag brukes begrepet «trolldom» ofte om ulike typer magi, både tradisjonell svartekunst og andre trolldomskunster som kunne påvirke omgivelsene gjennom overnaturlige krefter, og moderne tryllekunster. Magi kan også omfatte okkultisme, spiritisme og annet.
I Norge var omfanget av hekseprosessene størst fra slutten av 1500-tallet og gjennom hele 1600-tallet. Den første kjente trolldomssaken i Norge ble ført i 1325, men denne hadde et annet preg enn dem vi kjenner fra 1500-tallet og senere. De siste dødsdommene for trolldom i Norge, ble avsagt på 1690-tallet. På 1700-tallet ble det ført flere trolldomssaker, men ingen av dem endte med dødsdom. Alt i alt ble det ført rundt 900 trolldomssaker i Norge og dokumenter for 650 av disse er samlet. I Norge foregikk spesielt streng forfølgelse av angivelige trollfolk i Finnmark, der primært norske kvinner var utsatt. 91 mennesker ble henrettet i løpet av 1600-tallet under trolldomsprosessene i dette området. Kildene til trolldomsprosessene i Finnmark er utgitt i full tekst i bokform. Steilneset Minnested i Vardø er bygd til minne om ofrene for trolldomsprosessene i Finnmark. De som ble dømt til døden for trolldom i Norge, ble i mange tilfeller brent på bål.
Magi
Magi kan defineres som rituelle handlinger med den hensikt å få overnaturlige makter til å gripe inn i jordiske forhold. Ordet stammer fra latin magus (et lånord fra gresk) som også ble brukt om zoroastrismens prester. Gjennom magi får enkeltmennesket angivelig mulighet til å påvirke maktene; motsatt religionen, der mennesket bare kan be om Guds eller gudenes velvilje. Tradisjonelt skilles det mellom «nyttemagi» (hvit magi) og «skademagi» (svart magi).
Middelalderens lover forbød skademagi (latin: maleficium, flertall maleficia), mens nyttemagi som signing, helbredelse og lignende ble tolerert. I senmiddelalderen utviklet teologene et nytt syn, der all magi – også i det godes tjeneste, som helbredelse og jaktlykke - ble knyttet til onde makter.