cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Einsatzgruppen-prosessen
Ohlendorf og øvrige tiltalte
USA konkluderte etter hvert med at det ikke var mulig å straffeforfølge så mange personer med status som krigsforbrytere som man hadde sett for seg på slutten av krigen. Einsatzgruppeprosessen omfattet 24 ledere fra Einsatzgruppen, og var den eneste av Nürnbergprosessene som kun omhandlet holocaust. Opprinnelig var det ikke planlagt noen sak mot lederne av Einsatzgruppen, ifølge Ferencz.
De 24 tiltalte var godt utdannet og relativt unge. De fleste hadde Abitur (artium), ni var utdannet jurister, seks av dem hadde doktorgrad (Martin Sandberger, Otto Ohlendorf, Franz Six, Karl Rudolf Werner Braune og Otto Rasch som hadde to doktorgrader). De fremsto til dels som alminnelige familiefedre. Ohlendorf hadde solid utdanning i økonomi og jus.Han var en lojal nazist som var ærgjerrig og konkurranseorientert, og i nazistenes statsapparat arbeidet han mest med innenriks etterretning og økonomisaker. På grunn av kontrasten mellom den intelligente, høflige, normale mannen, og de barbariske forbrytelsene han redegjorde for i retten, brukte dommer Musmanno uttrykket «Dr. Jekyll og Mr. Hyde» om Ohlendorf. Ohlendorfs medtiltalte hadde lignende karriere som ham og de fleste var født mellom 1900 og første verdenskrig. De ble vurdert som en ungdomsgenerasjon som var desillusjonert av konsekvensen av krigen. Alle unntatt én var protestanter.
Ohlendorf, Six, Sandberger, Blume og Erwin Schulz var høyere tjenestemenn i RSHA. De fleste tiltalte hadde gått gradene i Heydrichs Sicherheitsdienst og hadde samme ideologiske perspektiv på slaviske folkeslag, jøder og bolsjeviker samt på Tyskland som imperium. De var typisk sosiale klatrere fra en ny borgerlig elite. En stor del av tiltalte tilhørte det som har blitt kalt den «kompromissløse generasjon» (Generation des Unbedingten) født mellom 1900 og første verdenskrig. Den intellektuelle kjernen i SD/RSHA inkluderte blant andre Ohlendorf, Sandberger, Six og Blume.
SS-offiseren Eugen Steimle kom, som Sandberger, fra en familie av prester. Begge hadde studert ved universitet i Tübingen, og blitt involvert i SS gjennom Gustav Adolf Scheel. Franz Walter Stahlecker, lederen for Einsatzgruppe A, drept av partisaner i 1942, var også sønn av en prest og hadde studert juss i Tübingen. Ernst Biberstein (født 1899) var luthersk prest og fortsatte etter benådningen å arbeide for kirken. Paul Blobel var leder for Sonderkommando 4A, og hadde blant annet ledet massakren i Babij Jar der 33 771 personer ble drept i løpet 29–30. september 1941. Blobel ble senere leder for Sonderkommando 1005. Blobel var arkitekt og ingeniør. Six var statsviter/sosoiolog med doktorgrad (to av offiserene i Six’ kommando under Einsatzgruppe B hadde doktorgrad). Sandberger kom fra en familie av flere kjente prester og hadde doktorgrad i rettsvitenskap. Han ble regnet som faglig briljant.
Walter Blume (født 1906) var sønn av en lærer med doktorgrad i rettsvitenskap. Blume utdannet seg selv til advokat med doktorgrad og sluttet seg til nazistene i 1933 eller tidligere. Under hans ledelse ble 24 000 personer massakrert i Belarus i juli-august 1941. Blume innførte en ordning med to skyttere for hvert offer: en siktet på hodet og en på brystet. I 1943 assisterte han Adolf Eichmann og Dieter Wisliceny ved gjennomføring av holocaust i Hellas. Blume ble av kollegene beskrevet som svak og byråkratisk som beslutningstaker; han hadde moralske kvaler med å skyte kvinner og barn.
Heinz Jost var utdannet jurist og ble medlem av NSDAP i 1928. Før invasjonen av Sovjetunionen var han leder for utenlandsetterretningen i RSHA og ble der erstattet av Walter Schellenberg i 1941. Jost tok over Einsatzgruppe A etter Stahlecker. Eduard Strauch (født 1906) var utdannet jurist (begynte første på teologistudier), var medlem av Sturmabteilung fra 1931 og arbeidet for Sicherheitsdiens (SD) fra 1935. Han ledet Einsatzkommando 2 under Einsatzgruppe A (Baltikum og det nordlige Russland) der han blant annet medvirket til holocaust i Latvia. Strauch var fra mars 1942 sjef for sikkerhetspolitiet i Minsk der han kompromissløst ledet arbeidet med å utrydde jødene i Belarus (den hviterussiske sosialistiske sovjetrepublikk). Waldemar Klingelhöfer var operasanger.
De 24 som ble tiltalt i Nürnberg var alle offiserer i Einsatzgruppen. Totalt besto Einsatzgruppene av 3000 personer, og de allierte hadde kort etter krigen bare kapasitet til å straffeforfølge et symbolsk utvalg, ifølge Ferencz selv. Ifølge Ferencz hadde de grunnlag for å tiltale hundrevis av personer fra Einsatzgruppene, de 24 tiltalte var bare et lite utvalg. De innså at det var for mange gjerningsmenn til at de kunne tiltale alle medlemmer av Einsatzgruppen. De hadde heller ikke kapasitet til å føre sak mot alle 84 ledere. Det var 24 seter for tiltalte i rettssalen slik at de bare kunne føre felles prosess mot 24 personer. Aktoratet begynte derfor med 24 navn, én av disse døde og én begikk selvmord før saken begynte. Saken ble omtalt som «the biggest murder trial in history». Den fikk allikevel mindre oppmerksomhet enn saken mot de øverste tyske lederne som ble avsluttet høsten 1946.
Beviser
Da den amerikanske okkupasjonsmakten i 1946 bestemte seg for å gjennomføre Nürnbergprosessene hadde de en klar oppfatning av hvilke deler av nazistenes apparat de ville holde ansvarlig: SS, SD og Gestapo, samt deler av industri og næringsliv. Tilgang på beviser og hvem som var i varetekt avgjorde hvem som ble tiltalt. Einsatzgruppene var i utgangspunktet ikke i fokus fordi amerikanske myndigheter ikke kjente særlig til hva disse hadde bedrevet. Ved innledende undersøkelser i siste halvår 1945 fikk amerikanske myndigheter, særlig gjennom Ohlendorf, kjennskap til Einsatzgruppenes virksomhet på østfronten. Ohlendorf var i britisk varetekt fra krigens slutt til oktober 1945, da han ble overført til amerikansk varetekt.
Saken var ikke særlig godt planlagt. En liten gruppe dedikerte jurister og etterforskere arbeidet i stort tempo for å forberede saken mot lederne i Einsatzgruppene. Det var ikke aktuelt å stille menige medlemmer av Einsatzgruppene for retten.
Ohlendorfs forklaring
Otto Ohlendorfs innrømmelser i avhør og vitneprov ved den første Nürnbergprosessen var vesentlig i saken. I britisk varetekt tilbød han så mye informasjon som mulig om overordnes forbrytelser (omtrent samme strategi som rustningsminister Albert Speer benyttet). Da britiske myndigheter oppdaget at han var mer enn en vanlig tjenstemann i statsapparatet innrømmet han medvirkning til Einsatzgruppene. Han innrømmet at han hadde ledet drap på rundt 90,000 sivile, og beskrev i sjokkerende detalj de forskjellige drapsmetodene Einsatzgruppene brukte. I etterfølgende amerikansk varetekt var Ohlendorf svært meddelsom, og ble et viktig vitne for aktoratet i den kommende Nürnbergprosessen. Det var tilsynelatende ikke noen grense for hva han var villig til å fortelle den amerikanske avhørslederen, oberstløytnant Brookhart. Ifølge Ohlendorf hadde Wehrmacht og RSHA en hemmelig avtale om hvordan utryddelsene skulle foregå i de erobrede områdene. I januar 1946 vitnet Ohlendorf i saken mot Ernst Kaltenbrunner.
Etter langvarige forhør forsto amerikanerne omfanget og systematikken i Einsatzgruppenes drapsvirksomhet. Einsatzgruppene besto ikke av militært mannskap. De fulgte bak den tyske hæren i de erobrede områdene, og hadde til oppgave å «passivisere» sivilbefolkningen. Dette innebar i praksis å henrette alle antatte fiender av, eller personer som ble antatt å utgjøre en trusel, mot Tyskland. Ohlendorf fortalte at gassvogner fra desember 1941 ble brukt til å avlive barn og kvinner, før dette ble kvinner og barn skutt sammen med mennene. Ohlendorf forsto trolig ikke at det han fortalte i forhør, og i Nürnbergprosessen ville bli brukt mot ham. I september 1946 antok den amerikanske påtalemakten i Nürnberg at de bare hadde beviser mot Ohlendorf og Adolf Eichmann (Eichmann hadde ikke noe med Einsatzgruppene å gjøre). De avgjørende dokumentene ble funnet ved årsskiftet 1946/1947. Mangel på beviser mot navngitte enkeltpersoner gjorde at amerikanerne tok kontakt med sovjetiske myndigheter for hjelp i form av dokumenter og vitner, uten resultat.
Rettssak
Saken ble ført for Militærtribunal II-A, med dommerne Michael A. Musmanno (rettens president), John J. Speight og Richard D. Dixon. Aktoratet ble ledet av Telford Taylor, mens aktoratets sak ble lagt frem av Benjamin Ferencz.
Tiltalebeslutningen ble lagt frem 3. juli 1947 for 18 tiltalte, og utvidet til å omfatte de siste seks den 29. juli. Prosessen ble ført 29. september 1947 til 12. februar 1948 og saken endte med dom 8-9. april 1948.
Tiltale
Påtalemakten konkluderte med at Einsatzgruppene mellom mai 1941 og juli 1943 var ansvarlig for drap på rundt én million mennesker. Tiltaledokumentet la til grunn at fire enheter, hver på 500–800 menn, ble satt opp på Reichsführer Heinrich Himmlers instruks med hovedoppgave å utrydde jøder og andre uønskede personer, og at dette var ledd i et systematisk folkemord (part of a systematic program of genocide).
Samtlige ble tiltalt under alle tre tiltalepunkter:
Alle erklærte seg ikke skyldige. De ble ikke tiltalt for forbrytelser mot freden.
Forløp
Rasch ble på grunn av sin helsetilstand (langt fremskredet Parkinsons sykdom) fraktet inn på en båre. Saken mot Rasch ble etter noen måneder stanset på grunn av hans helsetilstand. Haussman tok sitt eget liv to dager etter å blitt forkynt tiltalen og saken mot ham ble henlagt. Forhandlingene ble simultantolket. Ferencz' innledningsforedrag var grundig forberedt og godkjent av Telford Taylor, og Ferencz avsluttet innledningen med:
For Ferencz var det på grunn av anstrengt forhold mellom stormaktene, uaktuelt å overlate saken til Sovjetunionen selv om forbrytelsene ble begått der. Han baserte hele Einsatzgruppesaken på dokumenter og brukte ingen øyenvitner selv om han, ifølge egen beretning, lett kunne ha mønstret titalls vitner. Fordi aktors sak bare var basert på vitner, tok det bare to dager å legge den frem. Musmanno var svært dominerende som rettens leder, og avhørte selv vitnene regelmessig. Utspørring eller krysseksaminering av vitner er normalt aktors oppgave. Musmanno fulgte ofte opp aktors spørsmål når han ikke var fornøyd med vitnenes eller de tiltaltes svar. Ferencz ønsket ikke selv å kryssforhøre Ohlendorf, og overlot det til sin medarbeider James Heath, men Heath mestret ikke Ohlendorf som var vanskelig å få ut av fatning. Da Musmanno ikke var fornøyd med Ohlendorfs svar på Heaths spørsmål, grep han selv inn og stilte Ohlendorf skarpe oppfølgingsspørsmål. Ohlendorf fremsto veldig selvsikker, noe som ga han en viss troverdighet. Andre tiltalte ga etter under Musmannos pågående og til dels hissige utspørring.
Paul Blobel hevdet til sitt forsvar at general Dwight D. Eisenhower, øverstkommanderende for allierte styrker i Europa, hadde gitt ordre om å skyte 200 tyskere for hver drepte amerikaner. Da ble Musmanno sint og forlangte bevis for Blobels påstand. Blobel, forsvarsadvokatene og de andre tiltalte kunne ikke legge frem noe bevis for den påståtte ordren fra Eisenhower. Ferencz mente han stadig ble overkjørt av dommeren Michael Musmanno da han protesterte mot bevisene forsvarerne la frem. Forsvaret kunne introdusere de bevisene de måtte ønske, til og med «the habits of penguins», ifølge dommeren, noe som fikk tilnavnet «pingvinregelen» – dommeren lot alle si det de ville for å vise verden at det var en rettferdig prosess. Saken varte i åtte måneder, særlig ble saken langvarig fordi alle tiltalte ønsket å vitne. Forsvarerne argumenterte med at de allierte også drepte sivile i stort antall ved å bombe tyske befolkningssentra (som ved bombingen av Dresden) uten militær hensikt. Dommerne svarte på dette punktet med at flybombingen av tyske byer hadde til hensikt å få Tyskland til å overgi seg og dermed få slutt på krigen, mens jødene ble drept etter at motstanderne hadde overgitt seg eller området var erobret. Dommerne avviste at alliert terrorbombing av tyske byer er moralsk analogt med Einsatzgruppenes massakrer.
Historikeren Hilary Earls doktoravhandling ved University of Toronto (publisert i New York 2009) er den første fullstendig studien av Einsatzgruppeprosessen. Earl viser at de tiltalte hadde flere fellestrekk, blant annet var de relativt unge og av samme generasjon og de var godt utdannet. Alle hadde steget raskt i gradene i Det tredje riket, som de entusiastisk sluttet opp fra begynnelsen. Ifølge Earl var de amerikanske lederne svært innstilt på å straffe de ledende nazistene, men det var de overveldende bevisene som preget rettssaken. Rapportene fra Einsatzgruppene (funnet av Ferencz sent i 1946) var detaljerte og listet opp steder, datoer og antall drepte. Ferencz sluttet å summere tallene da han hadde nådd 1 million drepte.
Disse lederne ble i praksis tiltalt for over én million drap. De tiltalte viste ikke anger og erklærte seg ikke skyldige. De holdt stort sett fast ved forestillingen om at de hadde gjort det rette, og ikke hadde gjort noe galt. Flere argumenterte som Ohlendorf, at de hadde fulgt ordre og at drapene var militært nødvendige. Gustav Nosske forsøkte å nekte for at han hadde noe med massedrapene å gjøre. Blobel, som hadde ledet massakren i Babij Jar, verken nektet for, eller forsøkte å rettferdiggjøre drapene. I rettssalen var fokus på hvordan folkemordet ble utført, i form av planlagt og systematisk utryddelse av jødene i de okkuperte områdene, og Einsatzgruppenes rolle i dette. Det var liten tvil om skyld, fordi de fleste tiltalte erkjente de faktiske forholdene i forhør eller i retten.
Ohlendorf forklarte seg i forhør og i retten med stadig større sikkerhet når det gjaldt en påstått Führerbefehl (som skal ha ligget til grunn for Einsatzgruppenes virksomhet) og andre vesentlige forhold. Ohlendorf svarte villig og øyensynlig ærlig på spørsmål og var svært samarbeidsvillig med hensyn til å gi stadig mer utfyllende og relevante opplysninger. Domstolene hadde stor tillit til Ohlendorfs forklaring og Ferencz bemerket at Ohlendorf var en av de få tiltalte i Nürnberg som øyensynlig fortalte sannheten. Forsvarerne tilstrebet på bakgrunn av dette at de øvrige tiltaltes forklaring underbygget og ikke avvek fra Ohlendorfs.
«Ordre ovenfra»
De fleste tiltalte forsvarte seg med at de bare fulgte «ordre ovenfra» (engelsk: superior order) og at de selv var tvunget til å gjennomføre ordren. Ohlendorf argumenterte samtidig med at de måtte drepe alle jødene fordi de sympatiserte med bolsjevikene, og de måtte drepe alle barna fordi de ville vokse opp og bli fiender av det tyske riket når de fikk vite at foreldrene var drept. Utryddelsen av jødene var ifølge denne argumentasjonen militært nødvendig, og legitimt selvforsvar i den totale krigen mot bolsjevismen. Den amerikanske historikeren Christopher Browning skriver at denne argumentasjonen var selvmotsigende, og særlig for Ohlendorf var argumentet om ordre ovenfra tvilsomt, i og med at han samtidig fremstilte seg selv som en fritenker og kritiker av nazistenes politikk. Ohlendorf tilføyde at han hadde fått ordre om også å drepe barna.
London-charteret som regulerte rettsoppgjøret i det okkuperte Tyskland hadde utelukket superior order som grunnlag for frifinnelse, og tillot dette bare som formildende omstendighet. Kjennelsen fra den foregående hovedprosessen på dette punktet skapte presedens for de etterfølgende prosessene i Nürnberg.
Det er usikkert hvilken ordre som satte i gang Einsatzgruppenes drapsvirksomhet på østfronten, og om ordren ble gitt, før eller etter invasjonen av Sovjetunionen. Det finnes ikke noen skriftlig dokumentasjon av beslutninger og ordrer som bakgrunn for denne første fasen av holocaust, og temaet ansvar for holocaust har i lang tid vært diskutert av historikere. Ohlendorf hevdet med styrke at Hitler før juni 1941 tok beslutningen om å utrydde jødene. Ifølge Ohlendorf formidlet Himmler ordren ved minst to anledninger: I mai 1941, to uker før Einsatzgruppene ble utplassert bak fronten, og i september 1941 da Himmler besøkte fronten. Fra Ohlendorfs perspektiv var det ikke tvil om hvem som dirigerte massedrapene: Einsatzgruppene ble styrt av Hitler, Himmler og Heydrich. Ohlendorf holdt fast ved denne fremstillingen gjennom hele prosessen. De andre tiltalte støttet Ohlendorfs påstand om at Einsatzgruppene, og lederne av disse, bare fulgt ordre ovenfra og ikke gjorde noe etter eget hode.
Dommer og aktor tvilte ikke på Ohlendorfs påstand om at Holocaust var en Führerbefehl, blant annet fordi det stemte med antakelsene om hierarkiske forhold i nazistaten, og om at beslutninger om rasepolitikk og jøder kom direkte fra Hitler selv. Det var også en antakelse at massedrap av et slikt omfang ikke kunne skje ved slump, og måtte ha skjedd i henhold til en overordnet plan.
«Overordnetes ansvar»
Påtalemakten la til grunn at de omfattende massakrene ikke kunne være resultat av noen feil begått av enkelte villfarne underordnete. «Overordnetes ansvar» (engelsk: command responsibility eller superior responsibility) handler om at overordnete kan holdes ansvarlige for undeordnetes krigsforbrytelser. Påtalemakten mente at lederne for Einsatzgruppen på denne måten kunne holdes individuelt strafferettslig ansvarlige i kraft av sin myndighet og evne til å kommandere og kontrollere enhetene: Overordnetes ansvar var særlig relevant i to andre prosesser: Overkommandoprosessen og Gisselprosessen. Command responsibility i krigens folkerett innebærer individuelt strafferettslig ansvar for alle ledd i kommandokjeden med hensyn til underordnetes handlinger. Overordnetes ansvar er motstykket til at «ordre ovenfra ikke fritar for skyld» og handler primært om overordnetes plikt til å gripe inn for å hindre at underordnete begår overgrep og å straffe underordnete som begår overgrep.
Selvforsvar og nødverge
Ohlendorf la til grunn at Tyskland befant seg i en unntakstilstand på grunn av krigen og selvforsvar under nødverge (Kriegsnotstand og Notwehr) som handlet om landets overlevelse. Han insisterte på at i en slik situasjon var det bare landets toppledelse som hadde rett og mulighet til å bestemme hvilke tiltak som skulle settes inn. Ifølge Ohlendorf hadde ikke underordnete juridisk eller praktisk mulighet til å stille spørsmål ved ordrer, underordnete hadde blant annet ikke kunnskap om bakgrunnen for en ordre. Ohlendorf mente at paragraf 47 i den tyske militære straffelov under ingen omstendighet tillot underordnete å stille spørsmål ved en ordre fra toppledelsen, paragraf 47 hadde ifølge Ohlendorf bare til hensikt å hindre soldater og offiserer å begå overgrep i konkrete situasjoner. Aschenauer, Ohlendorfs forsvarer, hevdet at Ohlendorf hadde en subjektiv (om enn feilaktig) oppfatning av nødsituasjon eller nødverge som rettferdiggjorde handlingene. Den faktiske situasjonen i form av «total krig» ved østfronten underbygget ifølge forsvareren Ohlendorfs oppfatning. Forsvareren siterte sovjetlederen Josef Stalins radiotale fra 3. juli 1941, der Stalin blant annet oppfordret til partisanvirksomhet i områder erobret av fienden. Dette som bevis for at det var Sovjetunionen som hadde satt i gang «total krig» der vanlige regler ikke gjaldt. Robert Wolfe beskriver denne argumentasjonen som meningsløs, blant annet fordi Hitlers ordre om invasjon av Sovjetunionen ble gitt mange måneder før Stalins tale.
Dom
Dommer Musmanno var en from katolikk, prinsipiell motstander av dødsstraff og tilbragte en uke i stillhet i et kloster før han avsa dommen. Det var forventet at han skulle avsi dødsdommer og han bestemte seg for dødsstraff bare for de tiltalte som innrømmet drap i rettssalen. Ferencz la ikke ned påstand om en bestemt straff fordi «I could never figure out a sentence to fit the crime» («Jeg var ikke i stand til å finne ut hvilken dom som sto i forhold til forbrytelsen»). Aktor Taylor holdt avslutningsinnlegget fra påtalemakten, og ba bare om fasthet og ikke ettergivenhet for en slik forbrytelse. Av dommens 175 sider var 55 sider drøfting av lovhjemmel, og påpekte der at drap som forbrytelse ikke ble oppfunnet av aktoratet.
Domstolen fant 20 skyldige på alle punkter. Felix Rühl og Mathias Graf ble kjent skyldige bare på punkt 3. Ingen ble dømt for folkemord, bare for enkeltstående tilfeller av mord. Dommerne konkluderte med at det ikke var mulig å bevise at Franz Six hadde begått drap, dermed ble dommen bare 20 års fengsel og han ble overført til Landsberg fengsel. Musmanno avfeide som meningsløst forsvarernes argument om at de tiltalte oppfattet jødene i øst som en dødelig trussel mot Tyskland, slik at massedrapet var legitimt selvforsvar. («The argument that the Jews in themselves constituted an aggressive menace to Germany, a menace which called for their liquidation in self-defense, is untenable as being opposed to all facts, all logic and all law.») Den nederlandske historiken Dick de Mildt konkluderer med at det neppe er grunnlag for å hevde at Ohlendorf og de andre utførte massedrapet i god tro. Prosessen endte med 14 dødsdommer. Ohlendorf, Blobel, Braune og Naumann, samt Oswald Pohl ble hengt 7. juni 1951. Pohl var for øvrig øverste leder for nazistenes konsentrasjonsleirene. Dødsdommene for Biberstein, Blume, Hänsch, Klingelhöfer, Ott, Sandberger, Schubert, Seibert, Steimle og Eduarts Strauch ble senere omgjort til livstid i fengsel. Strauch ble utlevert til Belgia for forbrytelser begått mens han var stasjonert der fra 1944; det ble ikke gjennomført straffesak i Belgia på grunn av hans mentale tilstand.
Benådning
McCloy var fra han tiltrådte innstilt på å ikke fullbyrde dødsdommene, men var heller ikke innstilt på å innvilge amnesti. McCloy etablerte da en rådgivende kommisjon ledet av den amerikanske dommeren David W. Peck, med oppgave å vurdere redusert straff, spesielt dødsstraffen mot Sandberger. Kommisjonen, kalt Peck Panel, leverte sin rapport i august 1950 med anbefaling om å opprettholde dødsstraffen mot Sandberger. McCloy omgjorde likevel Sandbergers straff til livstid i fengsel, trolig fordi han var relativt ung, og fordi McCloy mente han hadde gode muligheter for å bli integrert i samfunnet. Fem andre dødsstraffer ble fullbyrdet ved henging i 7. juni 1951.
Da James Bryant Conant overtok som amerikansk høykommissær, gjennomførte han ny vurdering av de gjenværende fangene. En kommisjon fikk i oppdrag å vurdere muligheten for løslatelse, uten å undergrave det juridiske grunnlaget for den opprinnelige dommen. Carl Friedrich von Weizsäcker, en venn av Sandbergers søster og bror av politikeren Richard von Weizsäcker, var en viktig støttespiller for Sandberger i denne fasen. Weizsäcker fikk hjelp av Helmut Becker, Ernst von Weizsäckers advokat og medlem av Heidelberg-kretsen (Heidelberg Juristenkreis ) som koordinerte arbeidet for å få løslatt alle tyske krigsforbrytere fra alliert fangenskap. Kommisjonens arbeid mellom 1953 og 1955 førte til løslatelse eller redusert straff for 24 fanger i Landsberg inkludert 4 fra Einsatzgruppeprosessen. Da Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) fikk suverenitet i 1955 ble det etablert en permanent kommisjon (engelsk: Mixed Clemency and Parole Board) for å vurdere gjenværende fanger i Landsberg. I 1955 var det igjen 7 fanger dømte i Nürnberg.
Walter Blume ble løslatt i 1955 og begynte som næringsdrivende. I 1968 ble han arrestert og siktet i Bremen for medvirkning til holocaust i Hellas. I 1971 ble siktelsene mot Blume frafalt og han døde i 1974 som fri mann.
I 1957 var det fire krigsforbrytere tilbake i Landsberg, hvorav tre fra Einsatzgruppeprosessen: Sandberger, Ernst Biberstein og Adolf Ott. Amerikanske myndigheter ønsket, som ledd i overgangsavtalen, å overlate dem til soning under tysk myndighet, men tyske myndigheter krevde løslatelse. Amerikanske myndigheter ga etter og løslot 5. mai 1958 de fire siste krigsforbryterne. Sandberger mente at det lange fengselsoppholdet hadde renset ham for all skyld.
Steimle ble løslatt i juli 1954 og fikk i 1955 arbeid som historielærer ved gymnaset i Wilhelmsdorf. Steimle fikk etter løslatelsen hjelp av blant andre Eberhard Müller som kjente både Steimle og Sandberger fra sin tid som generalsekretær i den tyske kristelige studentforening.
Ettertiden
Einsatzgruppen-prosessen var den eneste av Nürnbergprosessene som i hovedsak handlet om medvirkning til folkemord på jødene, og er derfor vesentlig i historien om holocaust. Av alle Nürnberg-dommene hadde denne flest dødsdommer. Det var den minst kontroversielle av de 12 Nürnberg-prosessene som etterfulgte hovedprosessen. Bevisene var tydelige og tildels innrømmet de tiltalte åpent handlingene de var tiltalt for. Ferencz selv mente at prosessen var i samsvar med rettssikkerhetsstandarder i kontinental og amerikansk lov.
Før Christopher Brownings verk Ordinary Men (1992) var Ordnungspolizeis rolle i massedrapene lite kjent. Patrick Desbois' The Holocaust by Bullets (Palgrave Macmillan, 2008) bidro til oversikt over hvem som deltok i drapsinnsatsen. Timothy Snyder beskriver i boken Bloodlands (2010) hvordan jødene i området tidligere beskyttet av Sovjetunionen var fanget og forsvarsløse etter invasjonen; dette var området Einsatzgruppene opererte i og der holocaust begynte.
Ansvar for holocaust
Aktoratets tolkning av bevisene, kombinert med Otto Ohlendorf vitnemål, sto sentralt i hvordan Einsatzgruppenes rolle i holocaust ble fremstilt. Denne fremstillingen tok utgangspunkt i at Adolf Hitlers jødehat, og hans ordrer til SS (Führerbefehl) ledet til massemordet. Ettertidens inntrykk har vært preget av denne fremstillingen. Det er ikke bevart noen dokumenter som viser hvordan og hvilke ordrer Einsatzgruppene fikk. Ohlendorf hevdet i 1945 at Hitler ga en direkte ordre om å gjennomføre massakrene, og at den ble gjentatt av Himmler noen uker før invasjonen av Sovjetunionen. Himmler skal ifølge Ohlendorf ha gjentatt ordren i september 1941 under sitt besøk ved fronten, og ifølge Ohlendorf hadde ikke drapskommandoen mulighet for selv å bestemme sine handlinger. Både dommer og aktor aksepterte denne fremstillingen om ordrer til Einsatzgruppene, blant annet fordi de stemte med den oppfatningen de allerede hadde av hierarkiet i det tredje riket, og med oppfatningen av at jødespørsmål ble avgjort av Hitler selv. Denne oppfatningen om at holocaust var en stor og komplisert byråkratisk prosess, igangsatt på Hitlers ordre, kalles «intensjonalisme» i holocaustforskningen. Intensjonalisme har lenge vært et av hovedperspektivene på holocaust og kjente forskere på området er Martin Broszat, Helmut Krausnick, Léon Poliakov og Lucy Dawidowicz. Einsatzgruppen-prosessen hadde særlig innflytelse på Raul Hilbergs forskning. Rettssaken kan ha gitt et upresist bilde av blant annet hvem som ga ordren. Rettssaken viste hvor mange personer og etater som var involvert i folkemordet.
Ohlendorfs vitnemål var avgjørende for det bildet som ble skapt av holocaust som sentralstyrt og planlagt. Ifølge Ohlendorf var beslutningstakingen konsentrert hos Hitler, Himmler og Heydrich, mens medlemmene i Einsatzgruppene hadde lite eller ikke noe rom for eget initiativ. De øvrige tiltalte støttet Ohlendorfs fremstilling av superior order, og Einsatzgruppene som små hjul i et stort maskineri. Bildet av at holocaust ble gjennomført av et omfattende byråkrati fikk vesentlig innflytelse på ledende forskere etter krigen. Påtalemakten hadde ikke noen skriftlige beviser for hvem som planla, besluttet og ga ordre om holocaust, og hadde bare de tiltaltes forklaring å gå ut fra, og Ohlendorfs fremstilling fremsto som den autoritative. Ohlendorfs forklaring om opphavet til holocaust hadde stort gjennomslag, trolig fordi han var velformulert, smart, sjarmerende og hadde fine manerer. Michael Musmanno trakk ikke i tvil Ohlendorf som pålitelig kilde.
Juridiske spørsmål
I 1967 ble den amerikanske militærlegen Howard B. Levy stilt for krigsrett fordi han nektet å drive opplæring av U.S. Army Special Forces fordi han mente disse spesialstyrkene (Green Berets) var involvert i pågående krigsforbrytelser i Vietnam. I krigsrettsaken forsvarte han seg med at amerikanske soldater hadde rett til å nekte å følge ordrer fordi dommen i blant annet Einsatzgruppen-prosessen innebar at den enkelte soldat som «bare fulgte ordre» kunne holdes strafferettslig ansvarlig. Levys sak pågikk i rettsvesenet i mange år. En kommentar til Telford Taylors bok Nuremberg and Vietnam: An American tragedy argumenterer med at henvisning til Nürnberg-forsvaret ble for lettvint i forbindelse med Vietnam-krigen fordi de få tilfellene der tjenestemenn har blitt straffet har vært frivillige handlinger som tjenestemannen måtte ha forstått var forbrytelser.
Folkemord var ikke et konkret punkt i tiltalen, mens forbrytelser mot menneskeheten var hovedpunkt i tiltalen. Påtalemakten førte ikke saken på en måte som for ettertiden dannet grunnlag for forståelse av folkemord, hverken juridisk eller som en historisk hendelse. Påtalemakten måtte bevise at den tiltalte hadde medvirket ved enkeltstående tilfeller av massemord: Det ble ifølge Hilary Earl akseptert som faktum at massakrene var ledd i et systematisk prosjekt for å utrydde jødene. FN definerer folkemord som et systematisk og målrettet forsøk på utrydde en folkegruppe. Einsatzgruppeprosessen ble ikke ført med sikte på å fellende dom for folkemord; istedet ble saken ført etter tradisjonelle strafferettslige prinsipper.
«Ordre ovenfra» (superior order) som grunnlag for fritak for skyld ble avvist før prosessene i Nürnberg i henhold til artikkel 8 i London-charteret og senere av det allierte kontrollrådet (lov nummer 10) og nasjonale domstoler. En konferanse om den fjerde Geneve-konvensjonen av 1949 og konferansen angående protokoll I i 1977 avviste bestemmelsen.
Under Nürnbergprosessene ble tu quoque («du også») brukt som argument fra forsvaret: de allierte begikk også overgrep mot sivilbefolkningen for eksempel ved terrorbombing av tyske byer. Ifølge en amerikanske jusprofessoren Anthony A. D'Amato (1937-2018) m.fl. er dette et relevant og gyldig argument fra forsvaret bare i den grad det dreier seg om sammenlignbare handlinger som er proporsjonale og fortrinnsvis geografisk spesifikke. Nürnbergprosessene godtok dette argumentet bare dersom de oppfylte kravene til sammenlignbarhet og proporsjonalitet.
Angående «ordre ovenfra» fremholdt Anthony A. D'Amato med at i ytterste konsekvens ville bare øverstkommanderende kunne holdes strafferettslig ansvarlig; øverstkommanderende kunne på sin side vise til at var suverene statshandlinger som ikke kunne straffeforfølges. I Nürnberg argumenterte en stor del av de tiltalte med at handlet under press fra Hitler eller Himmler, og det ville knapt være mulig å dømme noen dersom superior order ble tillatt som frikjennende argument.
Liste over tiltalte
EG=Einsatzgruppe, EK=Einsatzkommando, SK=Sonderkommando
Av de fjorten dødsdommene ble bare fire eksekvert, mens de andre fikk sine dommer omgjort til fengselsstraff av varierende lengde i 1951. I 1958 ble alle de som fortsatt satt fengslet løslatt.
Galeria Valeria
Galeria Valeria var datteren til den romerske keiseren Diokletian. Som hennes mor Prisca var også Valeria kristen i en tid hvor kristendommen ble utsatt for voldelige forfølgelser.
Valeria ble giftet bort til Diokletians utvalgte etterfølger Galerius i 293. Hun adopterte Galerius’ illegitime sønn Candidianus som var forlovet med Maximinus Daias datter. Etter Galerius’s død flyktet Valeria og hennes mor til Daia, men Valeria nektet å gifte seg med ham og Daia sendte dem begge til Syria. Licinius dømte senere Valeria og Prisca til døden, og de ble begge drept i 315
Ajax
Ajax kan vise til:
Zavtra byla vojna
Zavtra byla vojna (originaltittel: Завтра была война) er en sovjetisk film fra 1987, regissert av Jurij Kara.
Handling
Historien er lagt til 1940. Livet i klasse 9b begynner som vanlig. Ungdommer på terskelen til voksenlivet blir kjent med seg selv, lærer å elske, og forstå hverandre. Historien er hovedsakelig sentrert rundt Iskra Polyakova, datter av den prinsipielle parti-arbeideren Polyakova. Iskra er et selvsikkert Komsomol-medlem. På en bursdagsfest til en av klasse-kameratene hennes, lytter Iskra til et dikt skrevet av Sergej Jesenin som leses høyt av venninnen Vika, datter av byens berømte fly-designer Leonid Lyuberetsky.
Skolens eksistens tar sin naturlige gang: barna studerer, gjør lekser, og forelsker seg i hverandre. Til og med Iskra godtar et frieri fra tidligere klassekameraten Sasha Stameskin. Men alt forandrer seg plutselig. En kveld får tenåringene vite at designeren Lyuberetskiy har blitt arrestert, mistenkt for undergravende aktiviteter mot Sovjetunionen. Iskra bestemmer seg for å støtte kjæresten sin, til tross for morens advarsel om forestående undertrykkelse. Rektor Valentina Andronovna kaller Lyuberetskaya inn på kontoret sitt, og sier at i dagen etter burde hun offentlig gi avkall på faren sin og kalle ham en «fiende av folket» men Vika nekter. Deretter blir Luberetskaya utvist fra Komsomol med skam.
Dagen etter har Lyuberetskaya begått selvmord, og hadde etterlatt seg to selvmordsbrev. Når klasse-kameratene oppdager at det ikke er noen som kommer til å begrave jenta, bestemmer de seg for å ta seg av begravelsen selv. Begravelsen blir overvåket, på avstand, av Sasha Stameskin. Han er bekymret for sin fremtidige karriere, og tørr derfor ikke å være med på begravelsen til en datter til en påstått fiende av folket. En måned til går. Sjokket etter Vika Lyuberetskayas dødsfall avtar gradvis.
La Paz (andre betydninger)
Det er flere områder som heter La Paz:
Huang Yu-jen
Huang Yu-jen (født 9. juni 1997) er en taiwansk taekwondoutøver.
Han representerte Kinesisk Taipei under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i åttendedelsfinalen.
Jurij Kara
Jurij Viktorovitsj Kara (russisk: Ю́рий Ви́кторович Ка́ра; født 12. november 1954 i Donetsk i Sovjetunionen) er en sovjetisk regissør, manusforfatter og skuespiller.
Anders Frandsen
Anders Frandsen (født 8. desember 1960 i København, død 1. januar 2012 i Hellerup) var en dansk vokalist, programleder og teaterskuespiller. Frandsen ble kjent i 1991 da han vant Dansk Melodi Grand Prix med Michael Elos melodi «Lige der hvor hjertet slår».
Bakgrunn
Anders Frandsen debuterte som skuespiller i 1984, da han spilte Nikolaj i Nøddebo Præstegaard. Fra 1986 til 1988 var han programleder i Kanal 2s morgenprogram, og i perioden fra 1993 til 1997 var han ansatt i TV3, hvor han blant annet var programleder for barneprogrammet Knald eller fald. I 1997 medvirket Frandsen i en episode av den danske TV-serien Taxa, og i 2004 i en episode av Ørnen.
I 1991 vant han Dansk Melodi Grand Prix med låten «Lige der hvor hjertet slår». Takket være seieren fikk han representere Danmark i Eurovision Song Contest samme år, men sangen fikk bare 8 poeng (5 fra Norge og 3 fra Sverige) og endte som nummer 19 av 22. Sangen ble gitt ut på singel, hvor også den engelske versjonen «This Heart of Mine» var med. I 1992 var Frandsen programleder for Dansk Melodi Grand Prix, og han ga ut albumet Anders Frandsen i samarbeid med en rekke andre musikere.
Trondhjems Velocipedklub
Trondhjems Velocipedklub (etablert 1885) er landets eldste sykkelklubb og en av verdens eldste sådanne. Første formann var polfareren Oluf Dietrichson som i 1887 ble den første norske konkurransesyklist i utlandet (København). Klubben er hyppig arrangør av norske mesterskap, senest NM i landeveissykling 2010. Blant ryttere med norske mesterskap nevnes Ole Moen og Reidar Raaen (1920-tallet), Jon Altern og Rolv Hegstad (1940-tallet), Kåre Vårvik (1950-tallet), Karl Helland (1960-tallet), Arve Haugen og Jostein Wilmann (1970-tallet), Wenche Wilmann og Liv Hegstad (1980-tallet), Jorun Kvalø (1990-tallet) og Terje Tho siden 2000. I dag har klubben drøyt 500 medlemmer.
Den libysk-egyptiske krig
I april og mai hadde begge lands ambassader i de respektive landene blitt angrepet av demonstranter, og i juni utviste den libyske statslederen Muammar al-Gaddafi 225,000 egyptiske statsborgerne som bodde og arbeidet i landet. Disse måtte være ute innen 1. juli, ellers ville de bli arrestert.
Bakgrunnen for denne spenningen var den økende sannsynligheten for at Egypt skulle inngå en fredsavtale med Israel etter Jom kippur-krigen i oktober 1973, noe som også senere endte med Camp David-avtalen. Det ble på libysk side organisert en «marsj mot Kairo» hvor tusenvis av demonstranter gikk mot grensen i juni. 20 juli beskjøt libysk artilleri egyptiske stillinger i den lille kystlandsbyen Sallum, etter at protestmarsjen var blitt stoppet av egyptiske grensevakter.
21. juli brøt det ut kamper ved den felles grensen,da libyske styrker gjennomførte et raid med stridsvogner og Mirage-jetfly mot Sallum. Begge parter igangsatte angrep både på land og i luften. På bakgrunn av den egyptiske dominansen både på bakken og i luften, de store libyske tapene og at Libya ikke oppnådde noe militært, snarere inntok Egypt noen mindre libyske byer, ble det ansett at Egypt vant den militære delen av konflikten.
24. juli aksepterte begge parter våpenhvile etter initiativ og organisering fra den algirske presidenten Houari Boumédiènne. Sammen med Yassir Arafat fra Palestinas frigjøringsorganisasjon meglet Boumédiènne fram en fredsavtale mellom partene og i august ble krigsfangene utvekslet mellom partene og spenningsnivået sank.
Guri Bråthen
Guri Bråthen (født 20. desember 1976) er en norsk lokalpolitiker for Arbeiderpartiet og ordfører i Østre Toten fra 2015 til 2019. Bråthen er utdannet sykepleier.
Prisca
Prisca var den romerske keiseren Diokletians hustru. Selv om hennes mann forsøkte å gjenreise den tradisjonelle romerske religionens status i keiserriket ved å innføre lover mot andre religioner, noe som førte til blodige forfølgelser av blant andre de kristne, var Prisca selv kristen.
Prisca ga Diokletian en datter, Valeria, som ble giftet bort til Diokletians utvalgte etterfølger Galerius. Etter Galerius’ død i 311 flyktet Prisca og hennes datter fra Licinius, til Syria og levde der under Maximinus Daias beskyttelse. Etter Licinius’ seier over Daia i 313 ble Prisca og Valeria tvunget til å flykte igjen, de ble senere fanget og drept av Licinius’ menn, begge i 315.
Magdalena Pajala
Emma Magdalena Sven-Eriksdotter Pajala (født 11. mars 1988 i Gällivare, oppvokst i Piteå) er en svensk langrennsløper.
Hun tok gull på sprinten under det svenske mesterskapet i langrenn 2010, på hjemmebane i Piteå, bare noen dager etter hun han hadde blitt tatt ut til OL.
«Maud»
«Maud» er Roald Amundsens båt bygget for hans andre ekspedisjon til Arktis. «Maud» ble bygget hos båtbygger Chr. Jensen i Vollen i Asker. Den var konstruert og ble bygget spesielt for Amundsens ekspedisjon gjennom Nordøstpassasjen. «Maud» sank i 1930 og ble hevet i 2016.
Polarskute
Båten ble sjøsatt i juni 1917 og døpt av Amundsen selv, ved at han knuste en isklump mot skutesiden:
Mens de to andre polarskutene, «Gjøa» og «Fram», ble godt bevart for ettertiden i det historiske, maritime miljøet på Bygdøy, fikk «Maud» en annen og langt mindre glamorøs skjebne. Etter gjennomseiling av Nordøstpassasjen som forløp med atskillige hindre og varte fra 1918 til 1920, og en påfølgende ekspedisjon der skipet drev i isen i tre år øst for Nysibirøyene, endte «Maud» i Nome i Alaska i august 1925 der hun ble solgt for Amundsens konkursbo. Kjøper var Hudson's Bay Company, som gav den nytt navn «Baymaud» og brukte skuta til transport langs nordvestkysten av USA og Canada. Etter en tid ble hun redusert til radiostasjon og varelager. Hun endte som vrak på en strandkant i Cambridge Bay på sydsiden av Victoria Island nord i Canada. Hun ble liggende på sjøbunnen der hun sank i 1930, og var et interessant objekt for dykkere som drev med marin arkeologi.
«Maud» til Vollen i Asker
I 1990 kjøpte Asker kommune båten fra HBC for én dollar. Det ble anslått at det ville koste 230 millioner kroner å sette vraket istand og få det transportert til Norge.
Maud Returns Home er et prosjekt satt igang av eiendomsfirmaet Tandberg Eiendom AS for å hente «Maud» hjem til Vollen og Norge, etter 80 år på havets bunn i Nordvestpassasjen ved Iqaluktuutiaq, Canada. Det ble 13. april 2011 kjent at Tandberg Eiendom AS, som rett før hadde kjøpt handelsstedet Vollen i Asker, ville hente «Maud» tilbake til Vollen. Tandberg Eiendom AS overtok eieransvaret av «Maud» fra Asker kommune april 2011. Målet er å bygge et Maudmuseum som skal presentere båten og dens ekspedisjonshistorie i tiden mellom 1918 og 1925. Maud Returns Home ble planlagt med ekspedisjonsstart våren 2012 fra Vollen, hvor selve bergingen av «Maud» skulle skje i løpet av to sommermåneder da isen trekker seg tilbake. Hjemreisen var planlagt i to etapper med overvintring på Grønland og endelig ankomst til Vollen våren 2013. Sommeren 2016 ble skroget hevet i Cambridge Bay. Planen var den gang å slepe skipet til Norge via den russiske Nordøstpassasjen, på lekteren «Jensen» når isen hadde gått i august 2017. Ekspedisjonen fikk ikke tillatelse, og ville i stedet gå via Nordvestpassasjen og Grønland. Etter overvintring der var planen å komme til Vardø 18. juli 2018, på dagen hundre år etter at «Maud» la ut på ekspedisjonen. Slepet fra Cambridge Bay begynte 1. september 2017 da isforholdene var gunstige.
Rei Jimbo
Rei Jimbo (født 9. juli 1974) er en japansk synkronsvømmer som deltok i de olympiske leker 1996 i Atlanta.
Jimbo vant en olympisk bronsemedalje i synkronsvømming under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Hun var også med på det japanske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen bak Russland. De andre på laget var Miya Tachibana, Raika Fujii, Miho Takeda, Miho Kawabe, Akiko Kawase, Junko Tanaka, Riho Nakajima, Mayuko Fujiki og Kaori Takahashi.
Fire år senere, under sommer-OL 2000 i Sydney, vant hun en sølvmedalje i lagkonkurransen sammen med Ayano Egami, Yoko Isoda, Raika Fujii, Miya Tachibana, Miho Takeda, Yoko Yoneda, Yuko Yoneda og Juri Tatsumi.
Sønderborg kommune (1970–2006)
Sønderborg kommune var etter kommunalreformen i 1970 en kommune i Sønderjyllands amt i Danmark. Etter kommune- og regionreformen 2005–07 er Sønderborg en utvidet storkommune – Nye Sønderborg kommune.
Maldon
Maldon er en småby i distriktet Maldon i Essex i England. Stedet hadde 14.220 innbyggere (2011) og er kjent for sitt sjøsalt, markedsført som «maldonsalt».
Cato Sanden
Cato Sanden (født 20. februar 1954 i Bergen, død 3. mai 2005) var en norsk artist, gitarist og låtskriver. Han var sentral i det bergenske musikkmiljøet og ledende innen norsk countryrock.
Maldon
I kirken All Saints finnes et glassmaleri til minne om Laurence Washington som døde i Maldon i 1652 og var George Washingtons tippoldefar. Sankt Georg representerer patriotisme, Jeanne d'Arc representerer frihet, og Sankt Nikolas som er skytshelgen for sjøfolk, holder en modell av Mayflower som representerer kolonisering. Pilegrimsfedrenes landgang, Frihetsgudinnen, diverse riksvåpen og Columbus er andre motiver.
Cato Sanden
Karriere
Cato Sanden var med å starte countryrockbandet Flying Norwegians i 1973 sammen med Jarle Zimmermann, Rune Walle, Gunnar Bergstrøm og Johannes Torkelsen. I 1984 debuterte han som soloartist med albumet Cato Sanden etter at Åge Aleksandersen hadde overbevist ham om at han hadde godt nok låtmateriale til dette. For dette vant han Spellemannprisen 1984 i klassen roots & country. Senere ga Sanden ut en rekke album og mottatt flere gullplater. Den andre platen, Living Today, ble Norges mest solgte i 1986. På denne platen var Cato Sandens største hit, «Let's Go For Freedom». For tredje album Once a Hero, vant han Spellemannprisen 1987 innen roots & country.
Karl II av Spania
Karl II av Spania på spansk Carlos II (født 6. november 1661 i Madrid, død 1. november 1700 samme sted) var den siste konge av Spania av habsburgerslekten. I Karl IIs rike inngikk Spanske nederlandene, Sør-Italia og flere byer i Nord-Afrika. Han regjerte i perioden 1665–1700. Han var sønn av sin forgjenger, kong Filip IV av Spania og dennes andre dronning, Mariana av Østerrike, begge av habsburgerslekten. Karl var i samtiden og ettertiden kjent for å ha så alvorlige fysiske og psykiske funksjonshemminger at han var ute av stand til å styre. Han var omtalt under tilnavnet el Hechizado (den forheksede). Hans funksjonshemminger var forårsaket av innavl. Da han døde barnløs i 1700 førte arvestridigheter til Den spanske arvefølgekrigen.
Cato Sanden
Karriere
Like før sin død var han i ferd med å gjenforene Flying Norwegians, og de opptrådte på scenen bare en uke før han plutselig døde av hjerteinfarkt i sitt hjem på Askøy.
Mongolia under Sommer-OL 2020
Mongolia deltok under Sommer-OL 2020 i Tokyo i Japan i perioden 23. juli til 8. august 2021. OL ble utsatt i ett år fra 24. juli 2020 på grunn av koronaviruspandemien.
Karl II av Spania
Bakgrunn
Han var den siste i den spanske gren av habsburgerslekten, fysisk handikappet, mentalt tilbakestående og vansiret (delvis grunnet mandibulær prognati, dvs. fremskutte kjever og fortenner). Det er også mulig at han led av bensykdommen akromegali. Karl var svak i sinn og kropp, og kunne knapt gå eller snakke. Hans tilstand skyldtes sannsynligvis den århundrelange innavlen innenfor Huset Habsburg. Allerede keiser Maximilian I (1459–1519) hadde tegn på den såkalte «habsburgerkjeven», et underbitt som økte i omfang i slektsledd etter slektsledd. Han nedstammet fjorten ganger fra Johanna den vanvittige.
Maldon
Slaget ved Maldon, mellom en engelsk hær anført av ealdorman Byrhtnoth og en invaderende vikinghær, fant sted her i august 991.
Mongolia under Sommer-OL 2020
30px|alt=|link= Svømming
Mongolia fikk en universell invitasjon fra FINA til å sende de to best rangerte svømmere (en fra hvert kjønn) i sine beste individuelle øvelser til OL.
Karl II av Spania
Konge
Hans mor var regent gjennom størsteparten av hans regjeringstid. Selv om hun ble tvunget i eksil av kongens halvbror, Johan av Østerrike (den yngre), vendte hun tilbake for å regjere etter Johans død.
Spanias nedgangstid hadde vart gjennom mesteparten av århundret, og fortsatte gjennom hele Karls regjeringstid. Gjennom en fredsavtale med Portugal i 1668 ble imidlertid enklaven Ceuta i Nord-Afrika, avstått til Spania (som den fremdeles tilhører).
I 1679 giftet Karl II seg med Marie Louise (1662–1689), datter av Filip I av Orléans, den eneste bror av Ludvig XIV av Frankrike. Antagelig var kongen impotent, og han fikk dermed ingen barn. Marie Louise ble svært deprimert, sykelig overvektig og døde i 1689, noe som gjorde Karl svært forstyrret. Han giftet seg for andre gang med Maria Anna av Neuberg, svigersøster av Leopold I av det tysk-romerske rike. Men dette ekteskapet gikk ikke bedre enn det første. Mot slutten av sitt liv ble Karl stadig mer overfølsom og merkelig, og på et tidspunkt befalte han at levningene etter hans familie skulle graves opp slik at han kunne se på likene. Han skal ha grått da han så liket av sin kone, Marie Louise.
Han var mer eller mindre hjelpeløs i sine to siste leveår. Han var helt lam, døv, nesten tannløs, og nesten helt blind. Han var også offer for epileptiske anfall.