cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Russlands historie
Endringer i det russiske samfunn
Myndighetene gav opp den tidligere russiske politikken med diskriminering mot nasjonale minoriteter, og gikk heller inn for å innlemme minoritetene i sovjetsamfunnet. Samtidig satt myndighetene inn et krafttak i helsevesenet. Store kampanjer ble satt igang mot tyfus, kolera og malaria, samtidig som nye leger ble utdannet i stor stil. Dette førte til at spedbarnsdødeligheten gikk kraftig ned mens levealderen gikk opp.
Myndighetene promoterte aktivt ateisme og materialisme, to grunnpilarer i marxistisk teori. Samtidig ble forholdene for organisert religionsutøvelse vanskeligere, da man ville motarbeide Den russisk-ortodokse kirke, en konservativ og monarkistisk bastion. Mange religiøse ledere ble sendt til arbeidsleirer. Partimedlemmer fikk ikke lov til å delta i religiøse seremonier, og utdannelsessystemet ble separert fra kirken. Religionsopplæring ble forbudt unntatt i private hjem, og ateisme ble fremmet i skolen.
Kollektivisering, hungersnød og tvangsarbeid
Årene fra 1929 til 1939 var en periode i Russlands historie preget av omveltninger. Landet undergikk en massiv industrialisering, samtidig som Josef Stalin holdt det russiske samfunnet i et jerngrep med sin tilnærmet uinnskrenkede makt. Etter Lenins død fikk Stalin utmanøvrert de andre fraksjonene i Politbyrået, og fikk satt rivalen Lev Trotskij på sidelinjen. Etter 1928, med Trotskijs støttespillere enten sendt i eksil eller uten politisk makt, satte Stalin i gang et radikalt industrialiseringsprogram.
Som en del av femårsplanen tok staten kontroll over jordbruket ved å innføre en tvungen kollektivisering, da myndighetene opprettet de såkalte kolkos, kollektivbrukene. I 1930 ble omtrent én million bønder bortvist fra gårdene sine, da de ble stemplet som såkalte «kulakker». Mange bønder gjorde opprør mot nyordningen, samtidig som mange påståtte kulakker ble henrettet. En av de vanligste formene for opprør var å slakte hele buskapen i stedet for å overlate den til kollektivbrukene. Kombinasjonen av den hastige kollektiviseringen, dårlig vær og storstilt beslaglegging av korn gjorde at flere millioner døde av sult, spesielt i Ukraina og i det sydvestlige Russland. Sultkatastrofen i Ukraina ble senere kjent som «holodomor». De dårlige forholdene på landsbygden førte også til en masseinnvandring til byene, noe som kraftig endret Sovjetunionens bosetningsmønster bare i løpet av få år.
Samtidig som femårsplanen gikk sin gang konsoliderte Stalin sin personlige makt. Med NKVD i spissen ble flere titusener av landets innbyggere arrestert, deportert eller drept. For eksempel ble alle de seks opprinnelige medlemmene av politbyrået som overlevde Lenin rensket ut av Stalin. Samtidig ble veteraner fra revolusjonen, lederskapet i Den røde armé og industriledere likvidert i en serie med utrenskinger. Tilsvarende prosesser i andre sovjetrepublikker hjalp også Stalin i å styrke den sentrale kontrollen i Sovjetunionen.
Stalins metoder førte til et massivt system for indre eksil, langt mer omfangsrikt enn tilsvarende ordninger i tsartiden. Drakoniske straffer ble innført for selv uskyldige overtramp, og mange vanlige russere ble anklaget for fiktive forbrytelser som «sabotasje» og «spionasje». Arbeidskraften som dermed ble overført til straffeleirene, det beryktede GULag-systemet, ble en viktig del i industrialiseringsprosessen, spesielt i Sibir. Det blir anslått at 18 millioner mennesker var innom GULag, og at kanskje så mange som ytterligere 15 millioner ble utsatt for andre typer tvangsarbeid.
Sovjetunionen og det internasjonale samfunn
Sovjetmyndighetene så naturlig nok på den uttalt antikommunistiske Adolf Hitlers maktovertagelse i Tyskland i 1933 med stor skepsis, spesielt fordi Hitler åpenlyst i Mein Kampf beskrev sin Drang nach Osten og sine visjoner om et tysk Lebensraum i øst. Sovjetunionen støttet den republikanske siden i den spanske borgerkrigen, og sendte mange frivillige for å slåss mot italienere og tyskere i Spania. I 1938-39, like før utbruddet av andre verdenskrig, kjempet russiske styrker med stort hell mot japanske angripere ved grensen i Det fjerne østen. Denne Sovjet-japanske grensekrig ledet til japansk-sovjetisk nøytralitet under selve krigen, helt frem til august 1945.
I 1938 overtok Tyskland Østerrike i den såkalte Anschluss. Senere undertegnet Hitler Münchenavtalen med vestmaktene, noe som førte til at Tyskland, Polen og Ungarn delte de tsjekkiske landområdene seg imellom. Vestmaktenes svik overfor Tsjekkoslovakia førte til at også russerne fryktet tysk aggresjon. Dette gjorde at Sovjetunionen satte i gang en opprustning av forsvarsstyrkene sine, samtidig som de la ut diplomatiske følere i Europa. I 1939 overrasket Sovjetunionen og Tyskland verden da de undertegnet Molotov–Ribbentrop-pakten, en ikkeangrepsavtale som også delte Øst-Europa i en tysk og en sovjetisk innflytelsessfære. Etter denne avtalen ble forholdet mellom de to landene normalisert, og handelen ble gjenopptatt.
Andre verdenskrig
Den 17. september 1939, sytten dager etter andre verdenskrigs start og den tyske invasjonen av Polen, gikk Den røde armé til angrep og invaderte den østlige delen av Polen. Den offisielle begrunnelsen var «beskyttelse» av ukrainere og hviterussere. Dette resulterte i at de hviterussiske og ukrainske sovjetrepublikker fikk vestgrensen flyttet vestover, omtrent til Curzonlinjen. Samtidig brøt forhandlingene med Finland sammen, da Sovjetunionen ønsket å flytte den finsk-sovjetiske grensen bort fra Leningrad. Dette førte til utbruddet av vinterkrigen (1939–40), en krig som kostet Sovjetunionen dyrt. Sovjeterne vant likevel krigen, og ved freden i Moskva måtte finnene oppgi blant annet Det karelske nes. Sommeren 1940 fikk også Sovjetunionen Romania til å avstå Bessarabia etter et ultimatum. Samtidig okkuperte Sovjetunionen de tre baltiske statene Estland, Latvia og Litauen og omdannet dem til sovjetrepublikker.
Freden med Tyskland endte plutselig da tyskerne og deres allierte gikk til angrep den 22. juni 1941. I løpet av høsten hadde tyskerne erobret Ukraina, beleiret Leningrad, og truet Moskva. Den røde armé lyktes i å beholde hovedstaden i desember 1941 og gikk til motangrep på vinteren, men tyskerne beholdt det strategiske initiativet også i 1942 og trengte dypt inn i den sørøstlige delen av europeisk Russland. De tyske nederlagene ved Stalingrad og Kursk gjorde imidlertid at krigslykken snudde, slik at Sovjetunionen overtok det strategiske initiativet. Ved slutten av 1943 hadde sovjeterne opphevet beleiringen av Leningrad, gjenerobret mye av Ukraina og gått inn i Hviterussland. Ved slutten av 1944 var frontlinjen dyttet lenger vest enn grenselinjen fra 1939. En stor overlegenhet i troppestyrker og materiell gjorde at de sovjetiske styrkene kunne presse tyskerne tilbake inn i selve Tyskland, og i mai 1945 falt Berlin.
Som avtalt ved Jaltakonferansen gikk Sovjetunionen til krig med Japan tre måneder etter seieren i Europa. I Operasjon Auguststorm gikk Den røde armé til angrep på Mansjuria, noe som skulle bli det siste sovjetiske felttoget i andre verdenskrig.
På tross av at Sovjetunionen vant krigen ble tapene svært høye, med 26-27 millioner døde (estimatene varierer) og en økonomi i store problemer. Rundt 1710 sovjetiske byer og 70 000 landsbyer ble ødelagt under krigen. De okkuperte delene av landet ble hardt rammet av den tyske okkupasjonen, og mange ble deportert til Tyskland som tvangsarbeidere. Tretten millioner sovjetborgere døde under tysk okkupasjon, på grunn av massemord, sult, manglende medisinsk hjelp og slavearbeid. Nazistenes folkemord på jødene, utført av tyske Einsatzgruppen i samarbeid med lokale kollaboratører, førte til en nesten komplett utslettelse av de jødiske samfunnene i de tyskokkuperte områdene. Leningrad-området mistet en fjerdedel av innbyggerne. Hviterussland mistet et sted mellom en fjerdedel og en tredjedel av innbyggerne. Rundt tre millioner sovjetborgere døde i tyske fangeleire.
Den kalde krigen
Samarbeidet mellom de allierte sikret seieren i andre verdenskrig, og skulle sørge for gjenoppbygging og stabilitet i etterkrigstiden. Det viste seg imidlertid at konflikten mellom sovjetiske og amerikanske nasjonale interesser skulle dominere verdenssamfunnet etter krigen. Denne konflikten ble kjent som den kalde krigen.
Den kalde krigen oppstod som en uenighet mellom Stalin og den amerikanske presidenten Harry Truman over Øst-Europas fremtid ved Potsdamkonferansen i 1945. Russland hadde opplevd tre ødeleggende angrep fra vest i de foregående 150 årene gjennom Napoleonskrigene, første verdenskrig og andre verdenskrig, og Stalin ønsket derfor en buffersone av stater mellom Tyskland og Sovjetunionen. Med Øst-Europa under sovjetisk kontroll vant også Stalin tid mens han utviklet sin egen atombombe.
I april 1949 ble NATO opprettet under amerikansk lederskap. I denne forsvarsavtalen deltok de fleste land i Vest-Europa, og medlemslandene ble enig om å betrakte et angrep på ett av dem som et angrep på alle. Sovjetunionen etablerte et motstykke til NATO i 1955, i det som ble kjent som Warszawapakten. Skillet mellom øst og vest fikk etter hvert en mer global karakter, spesielt etter 1949 da Sovjetunionen også fikk atomvåpen og kommunistene vant makten i Kina.
Det fremste målet med sovjetisk utenrikspolitikk var å trygge den nasjonale sikkerheten og å beholde kontrollen over Øst-Europa. Sovjetunionen opprettholdt dominansen over satellittstatene gjennom å knuse oppstanden i Ungarn i 1956, gjennom å slå ned Prahavåren i 1968 og ved å støtte undertrykkelsen av Solidaritetsbevegelsen i Polen på begynnelsen av 1980-tallet. Sovjetunionen motarbeidet også De forente stater gjennom å støtte kommunister i væpnede konflikter i andre land, som for eksempel i Koreakrigen og i Vietnamkrigen og ved å direkte utfordre USA ved å utstyre Cuba med raketter med atomstridshoder, noe som utløste Cubakrisen.
Med avspenningspolitikken på 1970-tallet kom det til en tilnærming mellom de to blokkene i verdenspolitikken. Mindre land fikk noe større rom til å manøvrere, og blokkinndelingen ble ikke lenger like klar. De to supermaktene hadde også en felles interesse av å hindre spredningen av atomvåpen, og inngikk derfor avtaler som Salt-avtalene og ABM-avtalen.
Forholdet mellom USA og Sovjetunionen ble igjen dårligere fra 1980, på grunn av krigen i Afghanistan og valget av den markerte antikommunisten Ronald Reagan som president i USA.
Unionen oppløses
To trender dominerte tiåret etter Brezjnevs død i 1982: forråtnelsen av Sovjetunionens politiske og økonomiske system, og lappeteppet av reformer som skulle motvirke denne prosessen. Etter et kort mellomspill under Jurij Andropov og Konstantin Tsjernenko kom Mikhail Gorbatsjov til makten i 1985. Gorbatsjov introduserte begrepet perestrojka for sine økonomiske reformer, og gikk inn for å modernisere det politiske systemet. Han introduserte også større åpenhet i statsforvaltningen, kalt glasnost. Glasnostpolitikken førte imidlertid til økt sosial uro, da landets problemer ble åpent debattert slik at kommunistpartiet mistet mye av sin tidligere autoritet. Tsjernobylulykken i 1986 bidro også til uroen i Sovjetunionen, da over hundre tusen mennesker måtte evakueres og store områder i Hviterussland og Ukraina fikk betydelige miljøskader.
I 1989 mistet også Sovjetunionen alle satellittstatene i Øst-Europa, samtidig som kritikken fra forskjellige etniske og nasjonalistiske grupper økte. Mange sovjetrepublikker, spesielt de baltiske statene, krevde større selvstyre, noe som ikke var populært i Moskva. Samtidig hadde ikke Gorbatsjovs reformer den ønskede virkningen, og den kommunistiske planøkonomien var på vei mot stupet. Krigen i Afghanistan, utbredt korrupsjon og fallende råvarepriser på verdensmarkedet gjorde at den utdaterte sovjetiske industrien gikk i oppløsning, og ut i 1990 hadde myndighetene fullstendig mistet kontrollen. Med stadig knappere tilførsel av matvarer måtte folk stå i lange køer for å kjøpe selv de mest grunnleggende livsnødvendigheter, samtidig som mange sovjetiske republikker begynte å gå sin egen vei politisk.
Det spente forholdet mellom de sentrale sovjetmyndighetene og ledelsen i den russiske sovjetrepublikken ble personifisert i maktkampen mellom Gorbatsjov og Boris Jeltsin. Jeltsin var aktiv i sovjetisk politikk før han ble presset ut av Gorbatsjov i 1987, men gjorde politisk comeback da han fremstilte seg selv som en demokratiets forkjemper og ble valgt til leder i Russlands øverste sovjet i mai 1990. Jeltsin fikk igjennom en rekke nye lover i løpet av kort tid, blant annet at Russlands lover skulle ha forrang fremfor unionens lover. I 1991 vant Jeltsin Russlands første presidentvalg, og utfordret etter hvert Gorbatsjov mer og mer åpenlyst.
Gorbatsjov prøvde etter hvert å reformere unionen til en mindre sentralisert stat, men i august 1991 ble han forsøkt avsatt i et statskupp. Kuppet møtte stor folkelig motstand og klappet sammen etter bare tre dager, men det var nå blitt åpenbart at Sovjetunionen var i full oppløsning. Mot slutten av 1991 ble det innført rasjonering av mat i Moskva og Leningrad for første gang siden andre verdenskrig, og landet var blitt avhengig av utenlandsk nødhjelp. Den 8. desember undertegnet russerne, hviterusserne og ukrainerne Minsk-avtalen, en avtale som avviklet unionen. Den 25. desember 1991 ble Sovjetunionen avviklet, og dagen etter overtok Den russiske føderasjon kontrollen over maktapparatet.
Russland etter kommunismens fall
Jeltins maktovertagelse ble fulgt av en bølge av optimisme, men hverdagen kom brått på med Jegor Gajdars «sjokkterapi». Jeltsin og Gajdar gjorde slutt på prisreguleringer, kuttet drastisk ned på offentlige utgifter og åpnet landets økonomi mot utlandet. Reformene ødela levestandarden til store deler av befolkningen, og på 1990-tallet gjennomgikk Russland vanskeligere økonomiske tider enn USA og Tyskland hadde gjort under depresjonen. I 1992 var inflasjonen oppe i 2500 %, samtidig som industriproduksjonen falt drastisk.
Samtidig skapte den store mengden småpartier og deres manglende samarbeidsevne politisk kaos. I løpet av 1993 utviklet det seg en politisk krise i landet, der Jeltsin sto steilt mot parlamentet. Krisen gikk så langt at Jeltsin sendte inn hæren for å erobre parlamentsbygningen den 3. desember. Presidenten oppløste så nasjonalforsamlingen og fikk gjennomslag i en folkeavstemning i desember for en ny grunnlov med all reell makt samlet hos presidenten. Likevel ble Jeltsin utfordret av andre politiske grupperinger, og i det neste parlamentsvalget var ultranasjonalisten Vladimir Zjirinovskij den store vinneren. Ved presidentvalget i 1996 måtte også Jeltsin slite for å vinne over motkandidaten, kommunisten Gennadij Ziuganov.
Det post-kommunistiske Russland har også utkjempet to blodige kriger i Tsjetsjenia. I den første, som brøt ut i desember 1994, kjempet tsjetsjenerne under Dzjokhar Dudajev for uavhengighet fra Moskva. En fredsavtale ble signert i 1996, men etter en serie terrorbomber som drepte nesten 300 russere i 1999 brøt krigen ut igjen. Den andre Tsjetsjenia-krigen førte til at russiske styrker erobret mesteparten av Tsjetsjenia i løpet av et par år, men det pågår pr. 2008 fortsatt spredt krigføring mellom russiske styrker og tsjetsjenske opprørere.
De økonomiske reformene gav også grobunn for et halvkriminelt system med tette bånd mellom organisert kriminalitet og oligarkveldet i politikken. Systemet oppstod under et voldsomt privatiseringsprogram under Jeltsin, hvor hele den sovjetiske planøkonomien på kort tid kom på private hender. Privatiseringsprosessen skapte en ny klasse av ultrarike russere, der tidligere Chelsea-eier Roman Abramovitsj og Mikhail Khodorkovskij er blant de mest kjente.
I midten av 1990-årene var økonomien ute av kontroll. Samtidig fortsatte maktkampen mellom presidentmakten og parlamentet, og det var umulig å få stablet et stabilt parlamentarisk flertall på beina. Finanskrisen i 1998 rammet også Russland hardt, og året etter overrasket Jeltsin verden med å trekke seg tilbake. Den til da ukjente eks-KGB-mannen Vladimir Putin ble midlertidig president, og vant senere også valget i 2000. Fire år senere ble Putin gjenvalgt med overveldende margin. Samtidig uttrykte det internasjonale samfunn bekymring overfor Putins grep for å styrke egen makt på bekostning av andre deler av statsapparatet. President Putin uttalte i en tale i 2005 at «Sovjetunionens sammenbrudd var det 20. århundrets største geopolitiske katastrofe».
Putins to første regjeringsperioder ble en økonomisk oppgangstid. Veksten ble drevet av den høye oljeprisen og en relativt billig rubel, selv om også økt etterspørsel fra konsumentene har bidratt. Putins to presidentperioder tok slutt i 2008, og han ble etterfulgt av Dmitrij Medvedev som satt i fire år før Putin vendte tilbake som president i 2012.
I en grunnlovsendring i 2011 ble presidentperioden utvidet til seks år. Presidentvalget i 2012 ble kritisert av internasjonale valgobservatører for uregelmessigheter, for stor statlig favorisering av Putins kandidatur og for å ikke ha reelle motkandidater.
I 2014 invaderte russiske styrker deler av Ukraina, det var Krim og deler av fylkene (oblastene) Luhansk og Donetsk. Krim ble annektert,  Russlands invasjon førte til sanksjoner fra vestlige land. Russland, som hadde deltatt fast i G8 fra 2002, ble kastet ut av G8 den 24. mars 2014. G7-landene fortsatte da G8s arbeid videre under navnet G7. Blant kjernepolitikken i Russland etter sanksjonene i kjølvannet av Krim-anneksjonen var å bygge opp en russisk matproduksjonssektor som var stor nok til å gjøre landet uavhengig av matimport fra utlandet.
Putin ble gjenvalgt som president ved presidentvalget i 2018. I 2018 ble Krim-broen åpnet og fotball-VM arrangert i Russland. Det ble avdekket mange brudd på dopingreglementet i forbindelse med vinter-OL 2014 i Sotsji. Russland ble derfor utestengt som arrangør og ledere og utøvere som representerer det russiske idrettsforbundet ble utestengt fra deltakelse i både vinter- og sommeridretters verdensmesterskap, olympiske leker og paralympiske leker i to år fra 17. desember 2020.
Krigen mot Ukraina
I 2021–2022 foretok Russland en styrkeoppbygging ved grensen mot Ukraina. Den 21. februar 2022 anerkjente Russland offisielt de to utbryterrepublikkene Donetsk og Lugansk som uavhengige stater og sendte militære styrker til Donbas, det østligste området i Ukraina. To dager senere, natt til 24. februar 2022 gikk Russland til krig mot Ukraina. Putin sa i TV-tale samme natt at en militær operasjon var i gang.
FNs sikkerhetsråd formulerte et forslag som fordømte Russlands aggresjon mot Ukraina, men Russland som for øvrig hadde formannskapet i sikkerhetsrådet i februar 2022, brukte sin vetorett som forhindret at forslaget kunne vedtas. Kina, India og De forente arabiske emirater avholdt seg fra å stemme, alle andre medlemmer i sikkerhetsrådet, inkludert Norge, støttet forslaget.
Putin argumente med at Ukraina skulle denazifiseres. Hans ambisjon var å innta Kyiv i løpet av kort tid. Dette mislyktes, og Putin samlet i stedet innsatsen i Øst-Ukraina. Ukrainas nest største by, Kharkiv, ble inntatt, og de russiske styrkene rykket frem i Donbasregionen. I september 2022 var det meste av Kharkiv oblast gjenerobret av ukrainske styrker. I september 2022 varslet Putin delvis mobilisering, det vil si at 300,000 soldater ville bli innkalt. I september avholdt Russland også «folkeavstemninger» om tilslutning til Russland i fire regioner i Ukraina som delvis var under russisk kontroll, og 30. september 2022 erklærte president Putin at Luhansk oblast, Donetsk oblast, Zaporizjzja oblast og Kherson oblast var annektert av Russland.
I november 2022 ble byen Kherson forlatt av russerne, som den siste de hadde kontroll over på vestsiden av elva Dnipro.
Russland har etter kommunismens fall slitt med et synkende folketall. Forventet levealder for menn er nå på under seksti år, blant annet på grunn av alkoholisme og fattigdom. FN har advart om at folketallet i Russland kan falle med en tredjedel innen midten av det tjueførste århundre.
Sabellianisme
Sabellianismen var en kristologisk lære som var oppkalt etter teologen Sabellius som underviste i Roma i første halvdel av 200-tallet. Hans lære ble avvist som heresi av Den katolske kirke.
Hillsdale County
Hillsdale County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger sør på den sørlige halvøya (Lower Peninsula) og grenser mot Lenawee County i øst, Branch County i vest, Jackson County i nordøst og mot Calhoun County i nordvest. Det grenser også mot delstatene Ohio og Indiana i sør.
Sabellianisme
Sabellius ville fremheve at Faderen, Sønnen og Den hellige ånd utgjør en enhet. De tre er bare å betrakte som forskjellige åpenbaringsmåter, lat. modi. Dermed var sabellianismen stort sett identisk med modalismen. I motsetning til dynamismen hevdet Sabellius sterkt Sønnens enhet med Faderens vesen. Det som kom til kort, var den katolske lære om Kristi menneskelighet.
Hillsdale County
Hillsdale Countys totale areal er 1 572 km² hvorav 22 km² er vann. I 2000 hadde fylket 46 527 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Hillsdale.
Lenawee County
Lenawee County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger sørøst på den sørlige halvøya (Lower Peninsula) og grenser mot Monroe County i øst, Hillsdale County i vest, Washtenaw County i nordøst og mot Jackson County i nordvest. Det grenser også mot delstaten Ohio i sør.
Hillsdale County
Fylket ble opprettet i 1829 og har fått sitt navn etter landskapet som er kupert i området. Hillsdale County fikk fulle rettigheter i 1835.
Sabellianisme
Sabellianismen ble avvist som heretisk i år 261.
Lenawee County
Lenawee Countys totale areal er 1 972 km² hvorav 28 km² er vann. I 2003 hadde fylket 101 786 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Adrian.
Fylket ble grunnlagt i 1840 av land fra Mackinac County og har fått sitt navn etter et indiansk ord som betyr mann.
Dansefluer
Dansefluer er en ganske stor familie av små til middelsstore, slanke fluer. Det norske navnet har de fått fordi hannene av mange arter danner svermer der de "danser" opp og ned for å tiltrekke seg hunner. Ofte gir hannen hunnen en spiselig gave som hun fortærer under paringen.
Utseende
Små til middelsstore, vanligvis slankbygde fluer.
Hodet er ganske lite, med store fasettøyne. Oftest møtes fasettøynene i pannen hos hannene, men ikke hos hunnene. I pannen sitter tre punktøyne (ocelli). Antennene er tre-leddete med en antennebørste (arista) på det ytterste leddet. Det ytterste leddet er vanligvis kjegleformet og ofte forlenget. Mange av artene har en lang sugsnabel (lengre enn hodet) som peker nedover, hos andre er sugesnabelen ganske kort. brystet (thorax) er kort og kraftig (bl.a. de fleste Empidinae) eller avlang og slank (bl.a. Hemerodromiinae, Clinocerinae), med eller uten kraftige børster og hårkledning.
Larvene lever i jorden (Empidinae) eller i vann (Hemerodromiinae, Clinocerinae) og er trolig rovdyr, men larvebiologien er dårlig kjent for mange grupper. De er oftest hvite, mer eller mindre sylindriske med en tilpisset forende. De artene som lever i vann har ofte vorteføtter som ender i et knippe med kroker på bakkropps-segmentene.
Levevis
Noen arter finner byttet på bakken eller i vegetasjonen, og flyr sjelden eller aldri – hos enkelte er vingene tilbakedannet. Man finner også ofte dansefluer på blomster der de drikker nektar.
Bryllupsgave
Dansefluenes paringsatferd er ganske mangfoldig og interessant, og har blitt mye studert. Det er vanlig at hannene gir hunnen et bytte som hun fortærer under paringen, en bryllupsgave. Hannene er ikke selv rovdyr, men spiser nektar og lignende, men de fanger forskjellige insekter som de gir til hunnene, som «bryllupsgave». En hann som ikke bringer en slik bryllupsgave, eller hvis bryllupsgave blir forkastet av hunnen, får ikke paret seg.
Hos noen arter spinner hannene bryllupsgaven inn i silke, som de produserer i spinnkjertler på frambeina. Formålet med dette kan kanskje være å øke tiden hunnen trenger til å håndtere (pakke opp) byttet, slik at paringen varer lenger. Hos noen arter har gave-overleveringen blitt symbolsk: hannen overrekker hunnen en uspiselig gjenstand (f.eks. et frø), eller også en tom ballong av silke.
Kannibalisme
Den vanlige arten Empis borealis flyr tidlig på våren da det er få andre insekter på vingene. Hos denne arten er det derfor vanlig at hannene fanger og dreper artsfrender (andre hanner) som de gir som mat til hunnene. Også andre arter kan opptre som kannibaler på denne måten.
Systematisk inndeling
Tidligere ble også familiene buskdansefluer Hybotidae, dvergdansefluer Atelestidae og Microphoridae regnet til dansefluene.
Erik Jacobsen
Erik Jacobsen (født 1967, død 3. januar 2023 ) var en norsk journalist som jobbet i NRK P2.
Han var med på å starte Bak Lydmuren, det første dybdeprogram om populærmusikk i P2, sammen med Anne Danielsen og Nazneen Khan-Østrem. Han har også vært programleder og reporter i programserien Ultralyd med Mona Levin og Kulturoperatørene i NRK1. I 1999 laget han dokumentarprogrammene "Tonekunst og unoter!" som dokumenterte den musikalske modernismen i Norge, vist på NRK1, senest vist i Hovedscenen på NRK2 i 2017. Han var også med på å starte opp RadioSelskapet i NRK P2 med Nina Stensrud Martin og Kristian Bendiksen.
De siste årene var han NRK P2s kunstreporter i Kulturhuset, Kulturreportasjen kunst og Studio 2.
Inga Juuso
Inga Juuso (født 5. oktober 1945 i Jokkmokk, død 23. august 2014 ) var en samisk utøver av joik fra Kautokeino, kjent fra plateutgivelser.
Liv og virke
Hun var født i Jokkmokk. Familien hennes hadde flyktet dit da Finnmark var avakuert. Hun vokste opp med joiketradisjonen fra Alta og Kautokeino.
Juuso var journalistutdannet fra Journalistskolen i Oslo, som den første samiske kvinnen, og i mange år virket hun som journalist for NRK Sameradioen.
Macarena Simari Birkner
Macarena María Simari Birkner (født 22. november 1984 i San Carlos de Bariloche) er en argentinsk alpinist. Fra 2000 til 2006 var hun Sør-Amerikas beste alpinist.
Hun har deltatt i alle disipliner i verdenscupen, og oppnådde verdenscuppoeng én gang, da hun ble nr. 20 i kombinasjonen i San Sicario i 2005.
Internasjonale mesterskap
Under OL 2002 i Salt Lake City og OL 2006 i Torino var hun med Argentinas OL-tropp. Hennes beste resultat av i alt ni starter, er 17.-plassen i kombinasjonen i 2002. Fire ganger har hun deltatt i verdensmesterskap (St. Anton 2001, St. Moritz 2003, Bormio/Santa Caterina 2005 og Val-d’Isère 2009. Også i VM er det beste resultatet fra kombinasjonsøvelsen – en 21.-plass i St. Moritz 2003.
Hun er søster til alpinistene Cristian Javier Simari Birkner og María Belén Simari Birkner.
Colin Mochrie
Mochrie ble født i Kilmarnock, Skottland, men flyttet med familien sin til Canada og Toronto i 1964 hvor han utmerket seg i komedietroppen Second City både som deltaker og manusforfatter. I 1988 ble han fast deltager i det britiske improvisasjonsprogrammet Whose Line Is It Anyway?, som nettopp hadde blitt flyttet over på fjernsyn fra radio. Her var han i ni år før programmet ble flyttet til USA og ABC med komikeren Drew Carey som programleder. På samme tid som han deltok i dette programmet, var han også med på de canadiske komiseriene Blackfly og Supertown Challenge.
Han var også med som gjest i The Drew Carey Show i tre episoder mellom 1999 og 2000, samt i den canadiske nyhetsparodien This Hour Has 22 Minutes på CBC TV fra 2001 til 2003. Han ble riktignok tvunget til å gi seg med dette grunnet sitt engasjement med andre filmer og TV-serier og har blant annet hatt en mindre rolle i filmen The Tuxedo fra 2002.
Referanser
<References/>
Acacia Avenue
Acacia Avenue er en britisk metafor for en gjennomsnittlig, rolig forstadsgate med beboere fra middelklassen. Ifølge The Guardian har gatenavnet ihvertfall vært brukt som et bilde på tilfreds forstadssløvhet (contented suburban dullness) siden 1940-tallet, da Denis og Mabel Constanduros skrev et teaterstykke med tittelen 29 Acacia Avenue (1943), og Henry Cass i 1945 laget en spillefilm basert på stykket. Gatenavnet har vært brukt både i situasjonskomedier på TV, i bøker og sangtitler, som i Heavy metal-bandet Iron Maidens «22 Acacia Avenue» fra albumet The Number of the Beast i 1982.
Det finnes flere enn 60 gater med navnet Acacia Avenue bare i Storbritannia. I 2006 gjennomførte forsikringsselskapet AA Insurance en intervjuundersøkelse blant rundt 200 beboere i 15 av disse, i like mange britiske byer. Etterpå publiserte selskapet noen av de funnene som best bekreftet klisjeen om den rolige middelklassegaten i forstaden: Mer enn halvparten var familier med to foreldre, eller eldre par. 2/3 bodde i treroms vertikaltdelte tomannsboliger; nesten alle hadde en hage; i 10% av hagene bodde det en hagenisse. Alle bortsett fra én familie var hvite. Familiene tjente, i gjennomsnitt, det som regnes som en gjennomsnittslønn, og de hadde vært i samme jobb i mer enn 11 år. Fire av ti oppga at Fish and chips var livretten.
Hoseas bok
Hosea (hebraisk: – Hôšḗaʿ, «frelse»; gresk:  – Hōsēé; i bibeloversettelsen fra 1930 Hoseas) er en av bøkene i Den hebraiske Bibelen og Det gamle testamentet. I henhold til den tradisjonelle orden av Bibelen er den første av tolv mindre profeter.
Dens historiske setting er fallet til det nordlige kongedømmet Israel på midten av 700-tallet f.Kr. Hoseas tid begynner umiddelbart eller kort tid etter Amos. Amos truet Israel med Guds straff i form av en ytre fiende, og Hosea identifiserte denne fienden som Assyria. Boken fordømmer dyrkelsen av andre guder enn Jahve, og metaforisk sammenlignes at Israel har forlatt Jahve med en kvinne som bedrar sin mann. I henhold til bokens fortelling er forholdet mellom Hosea og hans utro hustru Gomer sammenlignbart med forholdet mellom Jahve og hans utro folk Israel. Den endelige gjenforeningen og forsoningen mellom Hosea og Gomer er behandlet som en håpefull metafor for den mulige forsoningen mellom Jahve og Israel.
Historisk bakgrunn
Hosea var profet i en mørk og melankolsk tid i Israels historie, perioden for det nordlige kongedømmets nedgang og fall på 700-tallet f.Kr. I henhold til boken hadde folkets frafall fra Gud vært utbredt, og kong Jeroboam hadde bygd templer for gullkalver og for Baal, en Kanaanittisk gud.
Hoseas bok sier at i Hoseas levetid hadde kongene av det nordlige kongedømme, deres adelige tilhengere og prestene ledet folket bort fra Guds lover, som var gitt i Tora. Den sier at de sviktet dyrkelsen av Gud og isteden dyrket andre guder, særlig Baal, den kanaanittiske stormguden, og Asjera, den kanaanittiske fruktbarhetsgudinnen. Andre synder fulgte, forteller boken, inkludert drap, mened, tyveri og seksuelle synder. Hosea erklærte at om de ikke angret sine synder, ville Gud sørge for at nasjonen ble ødelagt, og folket ført bort til fangenskap i Assyria, den største nasjonen på denne tiden.
Hoseas profeti sentrerte rundt Guds uendelige kjærlighet for syndige Israel. I teksten uttrykkes Guds pine over Israels forræderi. Stephen Cook mener det profetiske budskapet i boken kan bli oppsummert i følgende tekst: «Jeg er Herren din Gud, helt fra Egypt. Noen annen gud enn meg kjenner du ikke, det finnes ingen annen frelser enn jeg.» (13:4) Hoseas oppgave var å være den som uttrykte disse ordene i en tid hvor de var blitt glemt.
Historisk bakgrunn for boken
Det virker som om boken beskriver en tid som tidligere var preget av velstand, men som nå er i en oppløsningstid. Det indre frafall som profeten Amos talte mot, slår igjennom i det ytre i Hoseas samtid.
En lesning av Hoseaboken med dette for øye fører oss til tre områder hvor frafallet og oppløsningen er tydelig til stede:
Særegenheter ved Hoseaboken
Profeten Hosea fremstår på mange måter som en poet. Det var dette som fikk Hieronymus (Jerome) til å uttale at «Osee commaticus est et quasi per sententias loquens» (Hosea halter som om han taler i fyndord).
Hans frodige og fargerike metafor-bruk er fremtredende, og særlig i de viktige kapitlene 1-3, noe som indikerer at disse kapitlene er viktige for å forstå boken som helhet (cf. B.S. Childs som sier at kapitlene 1-3 er «the exegetical key in the framework from which the entire book is read»). Denne metaforikk er et fremtredende trekk ved profetens destabiliserende nærvær (W. Brueggemann).
Hoseabokens struktur
Hoseaboken innleder tolvprofetboken (dodekapropheton), og er således del av en den kanoniske del som kalles profetene.
Selve Hoseabokens struktur ser mest sannsynlig ut som følger (etter E. Zenger):
Johan Ernst Gunnerus
Johan Ernst Gunnerus, også skrevet Johann Ernst Gunnerus, (født 26. februar 1718 i Christiania, død 25. september 1773 i Kristiansund ) var en norsk polyhistor. Han var biskop i Trondhjem (1758–1773) og kjent som en av stifterne av Norges eldste vitenskapelige institusjon, Det Trondhiemske Selskab, i 1760. Selskapet fikk sitt nåværende navn i 1767: Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab (DKNVS). Gunnerus utarbeidet Norges første flora: Flora Norvegia, publisert i 1766 (bind 1) og 1776 (bind 2).
Hoseas bok
Hoseabokens struktur
Strukturen i Hoseaboken innbyr til spekulasjon over bokens tilblivelse (se mer nedenfor). Hoseaboken deles vanligvis inn i tre deler: 1-3; 4-11 og 12-14. Boken virker løst sammensatt, dersom forskjellene utheves. Det gjelder først og fremst kap. 1-3 (mye prosastil og metaforbruk) sammenlignet med 4-14 (poesistil og løsrevne enkeltord). Boken har samtidig innskutte judaiske perspektiver (cf. 1,1; 2,2; 10,11), og det vi kan kalle deutronomistisk teologi (cf. 4,3; 8,1b). Dessuten bryter f.eks enkelte frelsesord med konteksten (cf. 1,7; 2,1-3). På tross av dette er det grunn til å fremheve større sammenhenger i boken. Det gjelder begreper (eks. hebraisk sjuv, «å snu seg») og temaer (eks. utferdstradisjonen ). J. Jeremias har pekt en makrostruktur, der hver hoveddel ser ut til å slutte med frelsesord (3 ; 11; 14).
Johan Ernst Gunnerus
Han er også kjent for sin brevveksling med den svenske naturforskeren Carl von Linné. Brevene er gjennom årene publisert og analysert i flere bøker og artikler.
Hoseas bok
Teorier om bokens tilblivelse
At Hoseaboken har en komplisert tilblivelsesprosess, ser vi av flere observasjoner (jf. over også):
Johan Ernst Gunnerus
Liv og virke
Johan Ernst Gunnerus ble født som sønn av stadskirurg, senere stadsfysikus, Erasmus Gunnerus og Anna Gerhard, som var av skotsk familie. Faren het opprinnelig Rasmus Gunner, men, som mange andre i samtiden, hadde han latinisert navnet sitt, slik for eksempel slekten Pontoppidan, som egentlig het Broby, gjorde. Johan Ernst Gunnerus ble i flere sammenhenger omtalt som Gunner av dem som kjente ham godt. Johan Nordahl Brun brukte denne navneformen i et dikt fra 1770.
Hoseas bok
Teorier om bokens tilblivelse
De viktigste teorier om Hoseabokens tilblivelse lar seg redusere til fire grunnmodeller:
Johan Ernst Gunnerus
Liv og virke
I 1729 begynte Johan Ernst på Christiania katedralskole, og tok en glimrende examen artium i 1737. I skolebygningen henger en minnetavle med Gunnerus navn, som den andre av skolens elever, den første er Hallvard Gunnarssøn.
Hoseas bok
Teorier om bokens tilblivelse
Den teorien som de fleste nok regner for å være mest sannsynlig er J. Jeremias' modell, hvorved omfanget av den senere redaksjonsprosess nok er større enn det Jeremias hevdet, men ikke så drastig som G. Yees anslag. Foranstillingen av kapitlene 1-3 er nok gjort i sammenheng med tolvprofetbokens suksessive tilblivelse. Å finne tilbake til «opprinnelige» (ipissima verba) Hoseaord er vanskelig, om ikke helt umulig.
Johan Ernst Gunnerus
Liv og virke
Etter et kort opphold i København studerte han filosofi og teologi på egen hånd, inntil han igjen kunne reise til København i 1740. Her ble han i to år, før han fikk kongelig stipend og reiste til Halle i Tyskland. Der studerte han i to år, samtidig med at han var hovmester hos adelsmannen von Stahl. I 1744 ble han, sammen med von Stahl, tatt opp i en nyopprettet frimurerlosje. Gunnerus' lærer, legen og naturforskeren Johann Gottlob Krüger, var også medlem.
I 1745 kom Gunnerus til universitetet i Jena. Her ble han i ti år, og fikk sin magistergrad. Også i Jena ble han medlem av en nystartet frimurerlosje. Han ble i tillegg medlem av det latinske selskapet Societatis Latina Iensesis, og skrev to tekster til selskapets årbok. Det er ikke kjent om han var medlem av noen frimurerlosje etter at han kom til København i 1755.
Mens han var i Tyskland publiserte han flere filosofiske verker basert på Gottfried Leibniz' og Christian Wolffs ideer.
I 1748 begynte han å holde forelesninger ved universitetet. I tillegg arbeidet han på sitt verk om natur- og folkeretten, som ble utgitt i 1748–1752. I 1754 ble han utnevnt til professor og lærer i hebraisk i Danmark.
Gunnerus forble ugift hele livet. Han døde under en visitas i Kristiansund 25. september 1773.
Teolog og naturforsker
Gunnerus kom til København ved påske 1755 og ble ordinert 12. juni. Han hadde aldri tatt teologisk embetseksamen, så det måtte dispensasjon til for at han skulle kunne vies til prest. Han foreleste ved universitetet i teologi, logikk, metafysikk, natur- og folkerett, og utøvde sitt prestelige embede som sogneprest i Herlufsholm sør på Sjælland.
I 1760 fikk han sin teologiske doktorgrad med avhandlingen ''Dissertatio theol. inauguralis de existentia & possibilitate resurrectionis mortuorum.'' Mesteparten av teksten, også bibelsitatene, er på latin.
I 1771 foreslo Gunnerus, som en av de første, at det burde opprettes et eget universitet i Norge. Det burde, ifølge ham, legges til Kristiansand.
Da han flyttet til Trondhjem, ble naturvitenskap hans hovedinteresse. Han benyttet sin posisjon som biskop til å oppfordre prestene til å drive vitenskapelige studier, og han bedrev selv naturstudier på visitasreisene.
Stiftelse av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab
Gunnerus var opptatt av Opplysningstidens idealer om en opplyst allmennhet. Ved universitetet var latin fortsatt språket for disputaser, og tildels for forelesninger og den interne skriftlige kommunikasjon, men «den opplyste allmennhet» behersket sjelden dette språket, og Det Trondhiemske Selskab valgte dansk som arbeidsspråk helt fra starten, for å nå flere med formidling av vitenskapelige resultater og tekster.
Selskabet ble en forløper for de norske universitetene, for museer og bibliotek.
Kontakten med Linné
Gunnerus var selvlært som naturforsker, og var opptatt av å få sine arbeider vurdert av sakkyndige. En tid etter at manuskriptet til det første bindet i Selskabets skriftserie var sendt til trykking ved nyttår 1761, sendte han sitt første brev til den ubestridte autoritet i samtidens naturforskning, Carl von Linné. Dette ble innledningen til en brevveksling som varte til 1772, året før Gunnerus døde. Han betraktet selv sine naturstudier som et arbeid han utførte «til Guds evige Navns priis». Dette skrev han også til Linné, som hadde et samsvarende livssyn. Linné talte og skrev ofte om skaperverkets underfulle skjønnhet og hensiktsmessighet, en naturlig åpenbaring av Skaperens allmakt og visdom, parallell med den bibelske ved Jesus Kristus. I korrespondansen mellom ham og Gunnerus var det likevel saklige, vitenskapelige drøftinger som dominerte. Fra han sendte sitt første brev til Linné, om sine tidligste forsøk og fremtidsplaner, vokste Gunnerus' kunnskap og sikkerhet. Han fikk etterhvert bedre hjelpemidler, og utvidet sitt kjennskap til faglitteraturen. Hans evne til å observere vakte Linnés beundring, og brevene fra ham til Gunnerus ble etterhvert like mye brev fra en venn som fra en rådgiver. I 1767 viste han sin venn den største heder en botaniker kan yte en fagfelle: Han ga navnet Gunnera til en nyfunnet planteslekt.
Linné omtalte Gunnerus slik i et brev: «Det er ikke og har aldri vært i denne verden en biskop som Dem. De alene anerkjenner begge Guds bøker: den åpenbarte og naturen. De pålegger Deres underordnede teologer også å lese i naturens bok … Gid vi hadde Dem som erkebiskop i Uppsala!» (oversatt fra latin).
Totalt gikk det 44 brev mellom de to herrene, som, såvidt man vet, aldri møttes. Brevene er gjennom årene publisert og analysert i flere bøker og tidsskriftartikler.
Flora Norvegica
Fra tidlig i 1760-årene gjorde Gunnerus zoologiske og botaniske studier parallelt, til tider med størst vekt på de siste, ettersom han arbeidet med sitt botaniske hovedverk Flora Norvegica. Han hadde aldri studert botanikk, men følte det som sin religiøse og patriotiske plikt å utarbeide en flora. Linné støttet ham og inspirerte ham i hans arbeid med floraen.
Flora Norvegica var Norges første flora. Den er skrevet på latin, og består av to bind. Første bind ble utgitt i 1766, det andre ble publisert av Gunnerus' nevø, N.D. Gunnerus, i 1776, tre år etter Gunnerus' død. Verket omfatter 1 118 arter fra hele Gunnerus' bispedømme, Trondhjems Stift. På visitasreisene samlet han planter til sitt omfattende herbarium, som et grunnlag for arbeidet med floraen. Innsamlingene ble gjort i perioden 1762–1772. Prestene i stiftet sendte også inn planter til ham.
Gunnerus' herbarium oppbevares i dag ved Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab (DKNVS). Det er digitalisert i sin helhet. Flora Norvegica er også digitalisert av DKNVS, og er tilgjengelig i databasen gunnerus.no.
Beskrevne arter
Gunnerus beskrev flere arter av fisker, fugler, krepsdyr og planter. Her er et utvalg:
Lauvsnes
Lauvsnes er et tettsted og administrasjonssenteret i Flatanger kommune i Trøndelag. Lauvsnes ligger i et typisk kystlandskap, og  tettstedet har 504 innbyggere per 1. januar 2022
International Society for Human Rights
International Society for Human Rights (ISHR) (tysk: ) (IGFM)) er en internasjonal menneskerettighetsorganisasjon med konsultativ status i Europarådet. Den har sete i Frankfurt am Main.
Lauvsnes
Beliggenhet og kommunikasjon
Flatanger kommune er gjennomskåret av fjordene Bølefjorden, Jøssundfjorden, Viksfjorden, Glasøyfjorden, Stamnesfjorden, Knottenfjorden og Mursteinfjorden og kommunen grenser til Namsenfjorden i nord. Lausnes ligger omtrent midt i Flatanger kommune, og stedet ligger, som navnet tilsier på et nes, med Stamnesfjorden i vest og Elva / Knottenfjorden i øst. De fleste bosetningene i Flatanger ligger, som Lauvsnes, ute ved kysten, og det medfører at det er forholdsvis lange veistrekninger mellom stedene. Fra Lauvsnes går Fv766 sørover 40 km til Sjøåsen i Namsos kommune, der den møter Fv17. Fra Sjøåsen er det 26 km nordover til Namsos og 48 km sørover til Steinkjer. Fra Lauvsnes fortsetter Fv766 vestover til Vik (14 km).
International Society for Human Rights
Organisasjonen ble grunnlagt i Vest-Tyskland i 1972 som Gesellschaft für Menschenrechte (GFM) med formålet å fremme internasjonal forståelse og toleranse innen alle aspekter ved kultur og samfunn. I 1982 ble organisasjonen omdøpt til dagens navn, i forbindelse med at det ble grunnlagt avdelinger i Østerrike, Sveits, Storbritannia og Frankrike. Organisasjonen er i dag aktiv i 35 land.
Organisasjonen utgir tidsskriftet Human Rights Worldwide (engelsk) og MenschenRechte (tysk).
Kidderminster
Kidderminster er en by i distriktet Wyre Forest i Worcestershire i England. Byen ligger rundt 25 km sørvest for sentrum av Birmingham og rundt 24 km nord for sentrum av Worcester. Byen ligger ved elven Stour. Ved folketellingen i 2001 hadde byen en befolkning på 55 610 innbyggere, og ved tilsvarende folketelling i 2011 var befolkningstallet stabilt, 55 530 innbyggere. Byen er vennskapsby med Husum i nordlige Tyskland.
Byen og området er nevnt i svært gamle kilder, blant annet avgjorde Offa av Mercia en tvist om området i 781. Dette førte til at det ble etablert en rekke klostre i området, og byens tidligste navneform Chedeminstre er oppgitt i Domesday Book i 1086. Senere hadde byen flere navneformer, som Kedeleministre eller Kideministre (på 1100- og 1200-tallet), Kidereministre (framover mot 1400-tallet), til dagens navn Kidderminster ble fastsatt på 1500-tallet.
Lauvsnes
Beliggenhet og kommunikasjon
10 km sør for Lauvsnes langs Fv 766, på Fjell, ligger et vegdele der Fv491 starter og går sørvestover 20 km til Jøssund. Fra Jøssund går Bøleveien / Fv492 nordover til Hasvåg (24 km) og Småværet (27 km).
Lincoln Continental
Lincoln Continental er en bil produsert av Lincoln-divisjonen av Ford Motor Company. Den første modellen kom i 1939. De neste 63 årene hadde bilen vanligvis et spesielt utseende som en luksusbil selv om bilen har mange fellestrekk med andre Ford-modeller.
Kidderminster
Beliggenheten ved elven, med tilhørende utbygging av Staffordshire and Worcestershire Canal, ga byen transportmuligheter, og særlig teppeindustri ble utviklet utover på 1700-tallet. Denne har vært, og er fortsatt viktig for byen økonomi. Senere ble byen også knyttet til jernbanenettet.
Lincoln Continental
1939
Den første Lincoln Continental ble utviklet som Edsel Fords personlige bil. Edsel Ford bestilte bilen i 1938 som en engangs spesialbil som skulle være klar til hans ferie i 1939. Designansvarlig var sjefsdesigneren Bob Gregorie. Bilen ble laget som et spesialprosjekt, men det er antatt at bilen skulle i produksjon hvis resultatet ble bra.
Designet ble etter sigende skissert av Gregorie utfra Lincoln Zephyrs tegninger i løpet av en time. Resultatet ble en elegant convertible med et langt panser som dekket Lincolns V12 motor med lange skjermer og kort bagasjerom med Continental-seriens varemerke, det utvendige reservehjulet.
Sjefens spesialbil ble levert etter planen, og Edsel fikk den levert til Florida for hans vårferie. Interessen fra hans rike venner var høy, og Edsel sendte et telegram tilbake at han kunne selge tusen av dem. Lincolns håndverkere startet øyeblikkelig å produsere Continental convertible biler samt noen få hardtop-biler. De var i all hovedsak bygget for hånd. De 24 1939-modellene og 400 1940-modellene hadde til og med håndutformede karosseripaneler, da former for disse ikke var laget før 1941.
Etter angrepet på Pearl Harbor ble produksjonen av Continental stanset, og ble gjenopptatt i 1946-1948. Som andre etterkrigs Lincoln-biler fikk Continental noen mindre kosmetiske endringer.