cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Per Borten
Lederstil
Som sjef for en koalisjonsregjering kunne Borten ofte uttale seg vagt offentlig og gi inntrykk av at han ikke nødvendigvis støttet regjeringens politikk. Da finansminister Myrvoll i 1969 la frem et forslag om innføring av merverdiavgift, ønsket Høyre og Venstre at loven skulle vedtas så snart som mulig, mens man var langt mer avventende i Senterpartiet. Da Borten ble spurt under en pressekonferanse om hvordan det gikk med skattereformen, svarte han at han «ville ta det med stor ro om den ble utsatt». Uttalelsen skapte stor uro innad i regjeringen, og i Høyre og Venstre var det mange som så på Borten som illojal når han distanserte seg fra regjeringens egen skattemelding. For de som fulgte den politiske debatten på fjernsyn fremstod ting imidlertid annerledes: Borten ble gjerne godt likt av folket i slike situasjoner siden han ikke fremstod som skråsikker i vanskelige saker. Det var dermed lett for velgerne å identifisere seg med ham.
Da dronning Elisabeth og prins Philip var på statsbesøk i 1969, ble de kongelige invitert med til statsministerens gård i Flå. Dagen etter inviterte Magnhild og Per Borten kong Olav på hyttetur, og statsministeren og kongen gikk tur i Kråkfjellet. Den uformelle omgangsformen var kanskje fremmed for de kongelige, men helt naturlig for Borten.
Borten skapte også overskrifter under forberedelsene til den britiske statsbesøket. Under en varm sommerdag på gården i Flå arbeidet Borten ute mens han lot seg intervjue av Dagbladet, og varmen gjorde at han arbeidet kun i underbuksa. Fotograf Øystein Kleiven knipset bilder hele dagen, og dagen etter prydet et underbukse-bilde avisens forside, mens en lang rekke lignende bilder stod inne i avisen. Det som i utgangspunktet var en folkelig og uformell måte å ta imot besøk på, ble etterhvert en belastning da Borten ble latterliggjort i revynumre og aviskommentarer. Borten hevdet siden at bildene ble tatt med telelinse uten hans samtykke. Bildene fant også veien til britisk presse, og tabloiden Daily Mirror trykket dem under overskriften «Nå er den norske statsministeren klar for dronningen».
Stortingsvalget 1969: Fortsatt borgerlig flertall
Før stortingsvalget 1969 uttalte Borten og de andre borgerlige lederne at de kom til å fortsette regjeringssamarbeidet dersom Stortingets sammensetning gav grunnlag for dette. Motsetningene regjeringspartiene imellom var imidlertid økende, og både i Venstre og Høyre vurderte man om man burde bytte statsminister, ettersom mange var misfornøyde med Bortens ledelse. Regjeringskonferansene skal ha vært en prøvelse for handelsminister Willoch og kommunalminister Seip, der de reagerte på Bortens sedate lederstil der saker ble diskutert i det uendelige før man kom til en konklusjon. Willoch stod også fjernt fra Borten i økonomiske spørsmål og i utenrikspolitikken, mens i Venstre var man fortsatt oppskaket over Bortens håndtering av «momsepisoden» og det de mente var manglende støtte til Seips ambisiøse mål for boligbygging i landet. Både John Lyng og Helge Seip var nevnt som statsministeralternativer i diskusjonene innad, men utad forsøkte de borgerlige å stå samlet bak Borten mot hovedfienden i Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet var blitt svekket av striden mellom Gerhardsen og Haakon Lie, men samtidig var Sosialistisk Folkepartis sterke tilbakegang en fordel for Ap. Alt tydet på at det ville bli en spennende valgkamp og et tett valgresultat.
Valgnatten ble blant de mer dramatiske man hadde sett i etterkrigstiden. Arbeiderpartiet og den borgerlige koalisjonen vekslet på å ha ledelsen etterhvert som stemmene ble opptalt, og klokken to på natten var Arbeiderpartiets overvekt så stor at de fleste regnet det som avgjort. I den siste innspurten erobret imidlertid Sp og KrF tre avgjørende mandater, og valget endte med at borgerlig side hadde 76 mandater mot Arbeiderpartiets 74. Klokken fem på morgenen den 9. september kunne Borten erklære at den borgerlige regjeringen fortsatte. Senterpartiet og Kristelig Folkeparti ble også valgets seierherrer, mens både Høyre og Venstre gikk tilbake. Venstre gikk så mye tilbake at partiformann Gunnar Garbo snakket høyt om et regjeringssamarbeid med Arbeiderpartiet. Garbos uttalelse førte til så mye bråk innad i eget parti at han senere måtte trekke den tilbake og isteden gå inn for å fortsette i Borten-regjeringen. De formelle forhandlingene mellom de borgerlige partiene ble unnagjort i rekordfart i slutten av september. Forhandlingene endte med at regjeringen forsatte som før med samme sammensetning og under Bortens fortsatte ledelse.
EF-saken: Uro både i eget parti og i regjeringen
Senterpartiet var på midten av 1960-tallet ennå ikke blitt et entydig «nei»-parti i EF-saken, og Borten uttalte selv at han hadde et «moderat» syn på spørsmålet om norsk medlemskap. Sentrale Senterparti-folk som Jon Leirfall og Hans Borgen hadde lenge kjempet internt for en uforsonlig nei-linje, og på andre halvdel av 1960-tallet hadde de fått flertallet i partiet og stortingsgruppen med seg. Høyre og mesteparten av Venstre var imidlertid sterke EF-tilhengere. Dette satte statsminister Borten i en vanskelig posisjon, og han ble nødt til å være bevisst vag når han uttalte seg offentlig. Den vanskelige balansegangen i EF-spørsmålet førte til at han fikk mye kritikk i den borgerlige pressen for å være utydelig og halvhjertet i Europa-politikken. EF-motstanden i Senterpartiet bare vokste med tiden, og da sterke krefter i partiet vurderte å avvise hele søknaden om EF-medlemskap alt før forhandlingene var startet truet det hele regjeringssamarbeidets eksistens. På tross av at Borten selv var blitt EF-skeptiker med årene fikk han Senterpartiet med på et kompromiss. Partiet gikk med på å gå inn i forhandlinger med EF med det forbehold at Norge skulle få føre en nasjonal jordbrukspolitikk.
Da forhandlingene med EF startet ved årsskiftet 1969/1970, hadde Borten fått store problemer med den retningen det europeiske samarbeidet tok. Spesielt var snakket blant mange statssjefer i EF om en politisk union og Ministerrådets ideer om en fremtidig økonomisk og monetær union vanskelige å svelge. Borten gikk fra å bare være EF-skeptiker til å bli fullstendig EF-motstander. Dette førte Borten inn i en personlig konflikttilstand, da han ble dradd mellom lojalitet til partiet og lojalitet til regjeringskoalisjonen. Ting ble ikke lettere av at utenriksminister John Lyng drev EF-kamp fra Utenriksdepartementet uten å ha klarert dette med resten av regjeringen. Dette fikk Borten til å reagere usedvanlig skarpt. Samtidig klarte Kåre Willoch og Helge Seip ikke å skjule sin irritasjon over EF-standpunktet til statsministeren og kom med sviende og giftige offentlige bemerkninger rettet mot Borten.
Den betente striden rundt europapolitikken gjorde at mange EF-vennlige statsråder valgte å forlate regjeringen. I april 1970 varslet utenriksminister Lyng at han trakk seg, og senere gikk også Willoch og Seip ut av regjeringen. Da også Bjarne Lyngstad og Elisabeth Schweigaard Selmer valgte å trekke seg, og Otto Grieg Tidemand forlot Forsvarsdepartementet for å overta som ny handels- og skipsfartsminister etter Willoch, så var hele seks departementer berørt av statsrådskiftene. Den offisielle begrunnelsen for Willoch og Seips avgang var at Høyre og Venstre ønsket å styrke sin politiske identitet etter skuffende valgresultater i 1969, og dette hadde partiene valgt å gjøre ved å samle vervene som partileder og parlamentarisk leder hos sine mest kjente profiler. Som statsråder hadde Willoch og Seip måttet fokusere på fagområdet sitt og holde en lavere partipolitisk profil, men tilbake på Stortinget stod de langt friere. Samtidig hadde Høyre-toppene hatt en baktanke ved å trekke seg, siden utskiftningene førte til en bred debatt i pressen og i politiske kretser også om statsministerposten og resten av regjeringssammensetningen. Slik håpet de å erstatte Borten med en mer europavennlig statsminister.
Hele prosessen førte til en stor svekkelse av Bortens innflytelse. Som regjeringssjef ville det vært naturlig at han ledet arbeidet med å sette sammen regjeringen, men Borten ble i liten grad involvert i dette arbeidet. Statsrådsposisjonene ble fordelt av regjeringspartnernes partiledelser med tanke på å få den partipolitiske kabalen til å gå opp. Borten fikk vite om arbeidet igjennom pressen og ryktebørsen. Dette skal ha ergret statsministeren stort, men han kunne lite gjøre. Den politiske isolasjonen av Borten gjorde at Senterparti-pressen også begynte å bli kritisk til egen statsminister, og det ble hintet om at han burde sette hardt mot hardt og true regjeringspartnerne med å trekke seg dersom han ikke ble mer involvert oppsettet av regjeringen. Dette var nøyaktig hva Lyng hadde forsøkt å fremprovosere, men Borten skal ha gjennomskuet det politiske spillet. Han var redd for at han selv og Senterpartiet skulle få skylden for sammenbruddet i den borgerlige regjeringen og valgte derfor å være bevisst avventende til utskiftningene. «Tilskuerrollen» første likevel til en sterk politisk svekkelse av Borten like før regjeringen skulle begynne behandlingen av Norges søknad om EF-medlemskap.
Lekkasje-saken og Borten-regjeringens avgang
Senterparti-formann John Austrheim og de andre Senterparti-statsrådene var i utgangspunktet ikke innstilt på at lekkasjen skulle føre til regjeringens avgang. Høyre-nestformann Erling Norvik og Venstre-formann Helge Seip hadde gått ut i media og krevd Bortens avgang, men Senterparti-ledelsen ønsket å drøfte situasjonen ytterligere før man gjorde noe. De ville også se om firepartisamarbeidet kunne fortsette og hvordan en alternativ regjeringskabal eventuelt kunne se ut.
Etter de første dagene med regjeringskrise var ikke Borten likevel innstilt på å gå av. Etter å ha fått full støtte i Senterpartiets sentralstyre og stortingsgruppe viste han V-tegn til pressefolket på Løvebakken da han ankom Stortinget for krisemøter. Per Vassbotn i Dagbladet beskrev hele opptrinnet som «kunstig». Blant de borgerlige representantene inne i Stortingsbygningen skal stemningen ha vært som «i et krematorium», men Borten skal ikke ha tatt dette inn over seg. «Det var første gang noen journalist som hadde fulgt Borten på nært hold gjennom årene hadde sett ham bruke V-tegnet. […] Han må ha forstått at hans tid som statsminister var ute. Likevel kopierte han Winston Churchills berømte seierstegn». På spørsmål fra journalistene bekreftet Borten at regjeringen ville fortsette.
I de andre borgerlige partiene delte man ikke Bortens optimistiske tone, og de var usikre på om han ville overleve et mistillitsforslag i Stortinget. Gruppene til Venstre, KrF og Høyre holdt først møter hver for seg og deretter samlet. Etter gruppemøtene la koalisjonenes felleparlamentariske leder Helge Seip frem en erklæring på vegne av de tre partiene under et krisemøte i regjeringen, og her bad de Borten gå av «så snart som mulig». Det politiske samarbeidsklimaet på borgerlig side var nå blitt så dårlig at de fire partiene ikke kunne sitte i regjering lenger. Med EF-saken hengende over en eventuell borgerlig etterfølger ble det til at Bortens avgang markerte det endelige bruddet på det borgerlige regjeringssamarbeidet.
Tilbake som stortingsrepresentant
Borten overlot statsministerkontoret til Arbeiderpartiets Trygve Bratteli den 17. mars 1971. I den forbindelse sa han: «Jeg vet ikke om det er ubeskjedent, men kanskje min oppgave mer kan sammenlignes med det å bære staur. Alle som har prøvd det, vet at man kan få vanskeligheter underveis hvis stauren begynner å sprike oppe på skuldra.» «Å bære staur» ble deretter et uttrykk som brukes om å lede et samarbeid av flere parter med sprikende interesser.
Ute av regjeringen stod Borten nå mye friere til å uttale seg om EF. Ett år før EF-avstemningen i 1972 sammenlignet han et EF-medlemskap med å «frasi seg råderetten i eget hus», og i innspurten ble Borten en viktig brikke i nei-sidens valgkamp. Han var fortsatt populær i mange lag i befolkningen og trakk mange folk til valgarrangementene til EF-motstanderne. Etter nei-seieren i folkeavstemningen ivret Borten for en ren Senterparti-regjering som skulle fremforhandle en alternativ handelsavtale med EF, men dette synet vant ikke frem, og Norge fikk heller en koalisjonsregjering under Kristelig Folkeparti-mannen Lars Korvalds ledelse.
Borten og kona hadde flyttet hjem til Flå etter at han gikk tilbake til å være stortingsrepresentant, og Borten ukependlet ned til hovedstaden. Tilbake på Stortinget ble han mindre markant i det norske politiske miljøet og mer innadvent. Senterpartiet valgte Dagfinn Vårvik som ny formann i 1973, men Vårvik og Borten fikk aldri noe tett forhold. På oppfordring fra fylkespartiet i Sør-Trøndelag lot han seg overtale til en siste stortingsperiode i 1973–1977. I denne perioden ble han sittende i utenriks- og konstitusjonskomiteen. Borten hadde vært leder av partiets stortingsgruppe siden han hadde gått av som statsminister, men ble ikke gjenvalgt til dette vervet i sin siste periode på Stortinget.
Til Senterpartiets landsmøte på Lillehammer i 1977 var Borten igjen blitt lansert som lederkandidat. Han krevde imidlertid at en enstemmig valgkomité skulle stå bak forslaget, noe som ikke skjedde. Borten takket dermed nei, men det var hektisk virksomhet under landsmøtet for å få ham til å snu, uten at Bortens støttespillere lykkes i det. Landsmøtet endte med at Gunnar Stålsett ble valgt til ny leder, og at Borten forsvant ut av norsk rikspolitikk.
Engasjement mot overvåkning og de hemmelige tjenester
På 1970- og 1980-tallet var Borten blitt en stadig mer uttalt kritiker av politisk overvåkning og de hemmelige tjenester, og mens han fortsatt var odelstingspresident i 1977 gikk han hardt ut mot Overvåkningspolitiet. «Det har foregått og foregår en kartlegging av oppfatninger, som får innflytelse på den enkeltes arbeidssituasjon i ganske uhyggelig grad», uttalte Borten, og han satte dermed i gang en ny debatt om politisk overvåking i Norge. Borten mente at Arbeiderpartiet brukte overvåkingen som et ledd i kampen mot kommunismen, men dette ble benektet av datidens Ap-ledelse.
Borten fortalte også i ettertid at han som statsminister ikke ble orientert om de hemmelige «Stay Behind»-gruppene. Bortens engasjement mot overvåkning og de hemmelige tjenester bar frukter da den stortingsoppnevnte Lund-kommisjonen ble nedsatt i 1994. Lund-rapporten fastslo at ulovlig overvåkning av norske borgere hadde funnet sted. Under de offentlige høringene i 1997 i forbindelse med Lund-rapporten beklaget Borten at han som regjeringssjef ikke fikk gjort nok for å begrense de hemmelige tjenestene, og han uttalte tvil om det i det hele tatt var nødvendig å ha hemmelige tjenester i fredstid.
Etter rikspolitikken
I 1977 flyttet Borten hjem for godt. To år senere spurte Melhus Senterparti om han ville stå på listen til kommunevalget, og han takket ja til sisteplassen. En stor mengde personstemmer gjorde at han likevel ble valgt inn på fast plass, og han tok plass som formann i kommunens landbruksnemd. Han ble gjenvalgt til dette vervet fire år senere.
Som statsminister hadde Borten vært tilhenger av bruk av kjernefysiske våpen til forsvaret av de vestlige landene. Etter han ga seg som rikspolitiker begynte han å revurdere dette standpunktet. Han meldte seg inn i Nei til atomvåpen like etter oppstarten i 1980, og utover på 1980-tallet begynte han å engasjere seg aktivt i organisasjonen. I en tale til fredsmarsjdeltagere i Nidarøhallen i 1983 gikk han inn for et internasjonalt totalforbud og mente samme regler måtte gjelde for atomvåpen som for biologiske våpen og kjemiske våpen. På tross av ønsket om nedrustning støttet Borten likevel et fortsatt norsk medlemskap i NATO mens den kalde krigen pågikk. Etter den kalde krigens slutt ble Borten langt mer skeptisk både til NATO som organisasjon, og til krigføringen i Afghanistan og i Irak.
I 1983 ble Borten diagnostisert med kreft i magesekken, men han kom seg igjen etter en vellykket operasjon. Han ble på ny operert for kreft rundt årtusenskiftet.
São Geraldo do Baixio
São Geraldo do Baixio er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Glemmingebro
Glemmingebro er et tettsted i Ystad kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 376 innbyggere.
La Pampa
La Pampa er en argentinsk provins lokalisert omtrent midt i landet. Naboprovinser er San Luis, Córdoba, Buenos Aires, Río Negro, Neuquén og Mendoza. La Pampa har en befolkning på 318 951 (2010) og dekker et areal på km². Hovedstaden heter Santa Rosa. Provinsen har et middelhavsklima, med nedbørrike områder i nordøst. I denne delen dyrkes korn, soyabønner og solsikker. De åpne gresslettene i provinsen, pampasen, brukes til kvegdrift.
Historie
La Pampa var et «territorie» fra 1886 og til 1951. I 1952 ble territoriet La Pampa omdøpt til Eva Perón, samtidig som det ble gjort om til provins. I 1955 fikk den på nytt navnet La Pampa.
Rakettdrivstoff
Oppskyting av romfartøy krever enormt mye energi, og derfor tilsvarende store mengder rakettdrivstoff. Romfergen forbrenner på det meste ti tonn i sekundet de to første minuttene av oppskytingsfasen. Av en bæreraketts startmasse utgjør andelen drivstoff gjerne over 90%.
Bærerakettene, dvs. rakettene som bringer romfartøyet fra utskytingsrampen og opp i bane rundt Jorden, benytter to typer drivstoff: Fast drivstoff og flytende drivstoff.
Fast drivstoff
Krutt som brukes i nyttårsraketter er eksempel på fast drivstoff. Det faste drivstoffet som brukes på romferder er av en annen, og mye mer effektiv, type. Enkelt sagt består en rakettmotor eller et rakettrinn med fast drivstoff av et kraftig rør, ofte av stål, med en åpning i den ene enden. I fabrikken blir drivstoffet «støpt» inni røret (motoren) og størkner til ett, sammenhengende stykke. Når dette antennes fyker eksosgassene ut av åpningen og skyver raketten i motsatt retning. Slike motorer kan ikke slokkes før alt drivstoffet er brent ut.
De fleste mindre og middels store rakettvåpen bruker fast drivstoff.
Flytende drivstoff
Flytende drivstoff oppbevares i to tanker. En med brennstoff og en med et oksidasjonsmiddel, f.eks. flytende oksygen. Alt som brenner trenger oksygen, og ettersom romraketter kan ikke ta dette fra luften, som f.eks jetmotorer gjør, må de derfor ha med seg oksygen (eller et annet oksidasjonsmiddel) i en egen tank. Rør bringer brennstoffet og oksidasjonsmiddelet fra de to tankene til rakettmotoren, hvor det blandes, antennes og fyker ut av en åpning i rakettmotoren med stor kraft og skyver raketten fremover. Man kan regulere kraften på slike rakettmotorer, og om nødvendig slå dem av før drivstoffet er brukt opp. Mange motorer med flytende drivstoff kan slås av og på mange ganger under en ferd, helt til tankene er tomme.
Det lages noen titalls forskjellige typer bæreraketter i verden for oppskyting av satellitter og andre romfartøy. Nesten alle benytter flytende drivstoff, og nesten alle disse igjen bruker en eller flere av følgende tre kombinasjoner av brennstoff og oksidasjonsmiddel:
Hydrogen og oksygen er gasser. For å gjøre dem flytende må de utsettes for et stort trykk eller kjøles ned. Tankene på romraketter må være lette, og kan ikke gjøres kraftige nok til å presse disse gassene til flytende form i normal temperatur. Derfor må de kjøles ned svært mye.
Hydrogen må kjøles ned til minus 253 grader celsius for å bli flytende. Det gjør det vanskelig håndtere og å oppbevare i lang tid, men ettersom en oppskyting som regel bare tar noen minutter er ikke det et uoverkommelig problem.
De fleste satellitter og noen andre romfartøy må gjøre baneendringer mange år etter oppskytingen. Til slike manøvre i rommet benyttes hydrazin, som kan oppbevares i normal temperatur. Men det er mindre effektivt enn f.eks. hydrogen.
Hybride rakettmotorer
Hybride rakettmotorer brukes i enkelte sammenhenger, f.eks. i det private romfartøyet SpaceShipOne. Hybride rakettmotorer er så langt ikke brukt til å skyte opp romfartøy i kretsløp rundt Jorden.
Devin Townsend
Devin Garrett Townsend (født 5. mai 1972 i New Westminster, Britisk Columbia, Canada) er en canadisk musiker, vokalist og plateprodusent, med hovedvekt på progressiv metal med påvirkning fra jazz, blues, progressiv rock, industrial, ambient og klassisk musikk. Han er grunnleggeren av ekstrem metal-bandet Strapping Young Lad, og har utgitt en rekke egne album under navnene Devin Townsend og The Devin Townsend Band. Hans kontrakt om fem album med Strapping Young Lad ble fullført med utgivelsen av The New Black i 2006, noe som etterlot bandet i dvale på ubestemt tid. The Devin Townsend Band ble også midlertidig «pensjonert» fra turnévirksomhet senere samme år, men Townsend har uttalt at han vil fortsette som plateprodusent for andre band og fortsette å skrive og utgi selvproduserte album fra sitt hjemmestudio. Townsend var tilbake på scenen i januar 2010.
Rakettdrivstoff
Hybride rakettmotorer
Hybride rakettmotorer benytter fast drivstoff, og har flytende oksidasjonsmiddel plassert i en egen tank. Dermed har man muligheten til å skyvekraftregulere og slå av rakettmotoren underveis.
Devin Townsend
Tidlig liv
Devin Townsend vokste opp i Vancouvers musikkmiljø, og begynte å spille banjo da han var fem år gammel, og ga sin far æren for å ha lært han å spille. Da han var 12 fikk han sin første gitar, og hadde en lokal gitarlærer fra han var 13 til han ble 16. Hans lærer hevdet å ha lært opp Townsend forskjellig fra de andre elevene, og uttalte at i stedet for å lære han forskjellige skalaer, så viste han Townsend at gitaren handlet mer om å uttrykke seg selv, og fokuserte på hvordan han kunne feste uttrykkene på tape. Townsend øvde nådeløst, ti timer hver dag, fra han kom hjem fra skolen til midnatt. Da han var 17 år gammel underviste han ved sin lærers studio rundt et års tid, til han avsluttet skolen og deretter begynte studier ved University of Victoria. Der ble han imidlertid bare et semester, hovedsakelig fordi han «ikke orket det lengre», og han begynte da å følge sine musikalske interesser.
Niki
Niki eller formelt Niki Luftfahrt GmbH er et flyselskap med base i Wien i Østerrike. Niki består av tidigere Aero Lloyd Austria GmbH, som et resultat av det tyske morselskapet Aero Lloyd ble ervervet av Niki Lauda i november 2003. I januar 2004 tok Air Berlin over en andel om lag 24% av selskapet.
Rakettdrivstoff
Kjernefysiske rakettmotorer
Under Apollo-ferdene til månen håpet NASA på å kunne sende av gårde mennesker til Mars i løpet av 1980-tallet. Til dette vurderte de bruk av kjernefysiske rakettmotorer.
Devin Townsend
1991–1994
Hans første kjente band var Grey Skies, frem til han 19 år gammel ble med i Caustic Thought, hvor han erstattet Jed Simon på gitar og spilte sammen med bassisten Byron Stroud. Både Simon og Stroud skulle senere bli med på oppstarten av Strapping Young Lad, sammen med Townsend og trommeslageren Gene Hoglan. Bandet dro på en turné langs hele vestkysten, til Townsend omsider kuttet ut begge gruppene og begynte å skrive materiale under navnet Noisescapes i 1993. En demo-tape ble innspilt, og kopier sent til diverse plateselskaper. Demoene fanget etter hvert oppmerksomheten til og imponerte den berømte gitaristen Steve Vai, som valgte å la Townsend være vokalist på sitt neste album, Sex and Religion, og også på den etterfølgende verdensturnéen.
Rakettdrivstoff
Kjernefysiske rakettmotorer
Disse skulle benytte flytende hydrogen som drivstoff. Dette skulle presses gjennom en atomreaktor, hvor det ville varmes opp og skyves ut bak med større fart enn kjemisk forbrenning ville få til.
Niki
Flåte
Fra og med mai 2008 bestod flåten av:
Rakettdrivstoff
Kjernefysiske rakettmotorer
Kjernefysiske rakettmotorer vil dermed kunne ha høyere spesifikk impuls enn kjemiske rakettmotorer. Det betyr at de ville kunne utnytte en gitt mengde drivstoff mer effektivt.
Devin Townsend
1991–1994
Etter Sex and Religion-turnéen var over, fikk Townsend enda en turnéjobb, denne gangen med The Wildhearts. Han spilte live med bandet gjennom halve 1994, og opptrådte som gjestemusiker på albumene Urge og Anarchic Airwaves. Wildhearts frontmann, sangeren Ginger, forble en nær venn av Townsend og de skulle senere skrive flere sanger sammen.
Niki
Flåte
I tillegg har selskapet bestilt 11 stk Airbus A320-200, 1 stk Airbus A321-200 og 9 stk Embraer 190-100.
Rakettdrivstoff
Kjernefysiske rakettmotorer
Men kjernefysiske rakettmotorer ville hatt relativt liten skyvekraft, og ville derfor bare være nyttige etter at de allerede var plassert i bane rundt Jorden med konvensjonelle bæreraketter. Derfra skulle de akselerere romfartøyet videre til Mars, bremse ned og gå inn i bane rundt Mars ved ankomst osv.
Devin Townsend
1991–1994
Mens han var på turné med The Wildhearts kom Townsend i kontakt med Jason Newsted gjennom bandets manager, som også var lydtekniker for Metallica. Townsend og Newsted dannet et kortvarig thrash metal-prosjekt kjent som IR8 vs. Sexoturica, med Newsted på vokal og bass, Townsend på gitar, og Tom Hunting fra Exodus på trommer. Selv om demotapen fanget Century Media Records interesse for Townsend, så var det ikke før åtte år senere, i 2002, at Newsted offisielt utga materialet på IR8 vs. Sexoturica-samlingen.
Rakettdrivstoff
Kjernefysiske rakettmotorer
Fordi bruk av kjernefysiske rakettmotorer regnes som politisk kontroversielt og miljømessig risikabelt er det ikke utviklet slike motorer som kan brukes operasjonelt pr. idag.
Devin Townsend
1995–1997
Etter å ha skrevet kontrakt med Century Media Records om fem album, begynte Townsend å spille inn materiale som Strapping Young Lad. Dette startet opprinnelig som et soloprosjekt, ettersom han var produsent og spilte nesten alle instrumentene selv på debutalbumet fra 1995, Heavy as a Really Heavy Thing. Det var ikke før han skulle lage det neste albumet at Townsend rekrutterte sine gamle venner Jed Simon og Byron Stroud fra Caustic Thought inn i bandet. Gene Hoglan, tidligere medlem av Dark Angel og Death, ble hentet inn som Strapping Young Lad's offisielle trommeslager, og konsoliderte bandets besetning gjennom hele dets karriere.
Rakettdrivstoff
Ionemotorer
Ionemotorer brukes på enkelte ubemannede romfartøy. Disse benytter vanligvis xenon som drivstoff. Dette blir ionisert (elektrisk ladet), akselereres i et elektrisk felt og sendes ut av ionemotoren med enda høyere fart enn selv kjernefysiske rakettmotorer klarer.
Georg Wilhelm Baurenfeind
Baurenfeind kom til Danmark for å utføre kobberstikk av Terkel Klevenfeldts arbeider. Senere videreutdannet han seg ved Kunstakademiet under Johan Martin Preisler. Ved akademiet vant han den store sølvmedaljen i 1754 og den store gullmedaljen i 1759.
Devin Townsend
1995–1997
Etter utgivelsen av Heavy as a Really Heavy Thing, spilte Townsend og flere andre musikere fra Vancouvers metal-miljø inn et album med tittelen Cooked on Phonics for et engangs sideprosjekt kalt Punky Brüster. Albumet ble utgitt i 1996, og ble unnfanget som en parodi på punk rock-band og det å «selge seg ut» for å oppnå suksess i massemarkedet, og det ble påstått av Townsend at albumet ble skrevet og innspilt på under en måned.
Rakettdrivstoff
Ionemotorer
Ionemotorene må tilføres energi utenfra. Foreløpig er kun solcellepaneler benyttet, men i USA tar et prosjekt med navn Prometheus sikte på å utvikle kjernefysisk drevne ionemotorer, som også vil være krafigere enn dagens. Generatorene som skal benyttes til dette er av en helt annen, sikrere og mer robust type enn det som var aktuelt til de kjernefysiske rakettmotorene som skulle bruke hydrogen som drivstoff.
Georg Wilhelm Baurenfeind
I 1760 valgte ledelsen ved Kunstakademiet Baurenfeind da man søkte etter en tegner som skulle være med på Carsten Niebuhrs ekspedisjon til Arabia. Baurenfeind døde på overfarten til Bombay.
Devin Townsend
1995–1997
Under arbeidet med å skrive Heavy as a Really Heavy Thing og før Punky Brüster, begynte Townsend å spille inn et album kalt Biomech, under navnet Ocean Machine. Det var opprinnelig ment å utgis i desember 1995, men dette ble utsatt til sent i 1996, sannsynligvis på grunn av turnévirksomhet med Strapping Young Lad. Da tiden omsider kom til at Biomech endelig skulle utgis fant Townsend ut at han ikke var tifreds med innspillingene, og bestemte seg for å spille inn albumet på nytt fra begynnelsen, med støttemusikerne JR Harder og Marty Chapman. Albumet ble endelig utgitt i Japan 21. juli 1997, og solgte 12 000 eksemplarer den første salgsuka. Selv om det har forvirret både kritikere og fans så var Ocean Machine et separat prosjekt fra hans soloutgivelser. Albumet ble senere utgitt under Devin Townsends navn, med den nye tittelen: Ocean Machine: Biomech.
Rakettdrivstoff
Ionemotorer
Ionemotorer har altså enda høyere spesifikk impuls enn kjemiske og kjernefysiske rakettmotorer, og krever derfor relativt sett svært lite drivstoff for å foreta en gitt hastighetsendring. Men skyvekraften er særdeles lav, bare noen gram (noen titalls Newton) på de som brukes i dag. De brukes derfor bare til finjustering av banen til noen satellitter (flere store, moderne kommunikasjonssatellitter), samt på noen få romsonder.
Devin Townsend
1998–2005
Opp gjennom årene er Devin Townsend blitt kjent for å sette sammen helt nye studio- og turnéband for hver soloutgivelse, og hvert album har sin spesielle sound. Han har uttalt at hvert album har en forskjellig sound fordi han skriver fra sine erfaringer i det foregående året og hva han føler når materialet blir skrevet.
Rakettdrivstoff
Ionemotorer
I sistnevnte tilfelle bruker en ionemotor flere måneder på å foreta den samme hastighetsøkningen (eller -endringen) som en kjemisk rakettmotor ville brukt noen minutter på. Fordi en romsondeferd likevel kan ta både måneder, og ofte år, lønner det seg likevel i det lange løp å benytte ionemotorer.
Devin Townsend
1998–2005
Devin endret sin tilnærming til sitt solomateriale i 2003, ved at han ikke lenger utga album under navnet «Devin Townsend», men i stedet benyttet navnet The Devin Townsend Band. Han har uttalt at The Devin Townsend Band vil være et mere permanent band enn de bandene som han hadde satt sammen for sine tidligere utgivelser og at bandet som en parallell og motsats til Strapping Young Lad, ved at den mere «runde» musikken hans utgis av The Devin Townsend Band, mens den mere «sinte» musikken utgis av Strapping Young Lad.
Townsend har også eksperimentert med electronica, til og begynne med med EP-en Project EKO, som var tilgjengelig som en bonus med Accelerated Evolutions Special Edition, og mere nylig med den dystre ambient-platen Devlab. Hans siste ambient-album, The Hummer, ble utgitt i november 2006.
Devin Townsend gir fremdeles ut materiale under navnet Devin Townsend, men dette materialet er stort sett bare tilgjengelig fra Devin's nettsted, HevyDevy.com. Han har valgt å gjøre dette for materiale som han ikke tror er passende for offentligheten og for tilfeldige lyttere. Til denne dag har to demo-album blitt utgitt på denne måten, i tillegg til Devlab og The Hummer.
Devin Townsend produserer, enten alene eller sammen med andre, alle sine egne arbeider. Han har også produsert musikken til andre artister. Townsend's arbeid er ofte eksperimentelt og progressivt. Ved å benytte seg av digitale verktøy og multitrack-opptak legger han lag på lag med lyd, noen ganger med flere lag av det samme instrumentet og ofte med en bakgrunn av atmosfæriske lyder som gir en tett vegg av lyd-effekt.
Devin Townsend har sitt eget plateselskap, HevyDevy Records. Det brukes nesten bare for hans eget solo-materiale, men har også blitt benyttet for et par utgivelser for sideprosjekter til medlemmer av Strapping Young Lad.
2006–2007
Etter en pause etter fødselen til hans sønn Reyner, annonserte Townsend i november 2006 at han vendte tilbake til sitt eget studio for å skrive og spille inn materiale til et nytt album. Prosjektet ble forsøksvis (og spøkende) kalt The Mighty Masturbator under de tidlige opptaksfasene, men ble omdøpt til Ziltoid the Omniscient før utgivelsen. Albumet ble i sin helhet spilt inn av Townsend alene, ved hjelp av Toontrack's «Drumkit from Hell» for trommesporene, velkjent for bruken på Meshuggahs Catch Thirty-Three-album.
I mai 2007 annonserte Townsend på en Ziltoid the Omniscient-pressekonferanse at han ikke lenger hadde til hensikt å turnere eller lage album med Strapping Young Lad og The Devin Townsend Band, på grunn av «utbrenthet» forbundet med turnéring og promotering. Han akter imidlertid å fortsette sin karriere som produsent, og med hans egne soloprosjekter, slik som hans dukkeshow i forbindelse med Ziltoid the Omniscient og nye album.
Personlig liv
Devin Townsend er blitt diagnostisert med bipolar lidelse, som har medført et selvpålagt opphold på psykiatrisk sykehus. Han ble utskrevet fra institusjonen etter kun få dager. Han har også innarbeidet temaet om lidelsen i Strapping Young Lad’s album Alien. Han skal etter sigende ha sluttet å ta medisinene sine under komposisjonen og produksjonen av Alien. Denne historien blir ofte gjentatt blant fans og blir nevnt i anmeldelser og intervjuer.
Townsend er kjent for den unike hårsveisen han tidligere hadde. På grunn av at han har blitt mer og mer skallet helt siden han var en ung mann, klipte han ikke håret på flere år. Dette medførte en unik sveis hvor han var skallet på toppen og foran, mens han har lange dreadlocks bak og på siden av hodet, en slags ekstrem hockeysveis. På grunn av dette sies det at han har en «eksentrisk» fremtoning og personlighet. Hans utseende er velkjent i metal-miljøet. Devin har nå skallet seg.
Devin's kone Tracy fødte deres første barn, Reyner Liam Johnstan Townsend, den 4. oktober 2006.
Utbrenthet
Den 10. mai 2007 annonserte Townsend på sitt offisielle nettsted at han vil tre tilbake fra begge bandene sine en stund og bare produsere soloalbum.
Diskografi
Dette er en altomfattende liste over offisielle utgivelser og materiale av Devin Townsend, inkludert gjesteopptredener og medvirkning på plater han har hatt med beslektede band og prosjekter. Pr. mai 2007 har Townsend utgitt åtte studioalbum, en EP, en live bootleg og to demo-samlinger. Med Strapping Young Lad har han utgitt fem studioalbum og en live bootleg.
Townsend har i flere intervjuer uttalt at Strapping Young Lad og The Devin Townsend Band er på en pause av ubestemt varighet fra turnering og innspillinger, men han vil fortsette å spille inn og utgi materiale fra sitt hjemmestudio, og å produsere album for andre band. Nyligst har han arbeidet med GWAR, Darkest Hour, Soilwork og Himsa på deres siste plater.
Bleikvier
Bleikvier (latin: Salix hastata Linnaeus) er en lav busk som blir 1-2 meter høy. Bladene er 3-7 cm lange, glatte og spisst lansettformete, og små tenner langs kanten. Bladene er lyse under, bladnervene er ofte rødlige, og bladskaftene er bare 2-5 mm lange. Det er sagtannede øreblad ved bladstilken.
Årskvister er rødgrønne og grovt krushårete, eldre kvister er snaue og brungrå. Aksene har tydelige blader på aksskaftet, i blomsterstanden er det tett med hår langs midtaksen. Det er brunrøde dekkskjell med hvite krushår, dette får akset tidlig til å se hvitt og loddent ut. Hunnraklene har ullhårete skaft og er 2,5 - 5 cm lange, med 3-5 blad, med lysebrune rakleskjell som er hårete og butte. Arrene er utbøyde fliker, og griffelen er kort. Kromosomtall (2n) = 38.
Bleikvier vokser i nesten hele landet bortsett fra kysten Halden-Bergen, og den er også sparsom et stykke innover landet på Østlandet.
Underarter
Bleikvier tilhører underslekten vetris innenfor vierslekten (Salix), som igjen tilhører pilefamilien / vierfamilien (Salicaceae). Det regnes nå med at den har tre underarter i Norge.
Dunia
Dunia er en spillmotor som er en etterkommer eller en annen versjon av CryEngine2. Dunia-motoren har god grafikk når det gjelder å få det til å ligne virkeligheten. Hovedkjennetegnet er dynamisk vær og natur. 24 timer natt- og dagsyklus er en funksjon. Det eneste spillet som bruker Dunia er første-persons skytespillet Far Cry 2.
Jolle
Jolle er en åpen, liten båt. Den kan enten være en lettbåt/hjelpebåt/etterslepende båt til en større båt eller en seiljolle med ofte livlige seilegenskaper.
En jolle som lettbåt har vanligvis akterspeil (er flat bak), og nesten alltid en ganske grunn kjøl. De er som oftest 6 – 12 fot lange.
Seilsport
Tomannsjoller har et forseil og ofte også en spinnaker. Mer moderne joller har som regel en gennaker. En eller begge besetningsmedlemmer kan henge i trapez, en innretning med wire fra øvre delen av masten masten med en krok i nedre enden som seileren kan huke fast i sin seilvest. Det tillater at man kan stå på sidekanten av båten og dermed flytte vekten utover. Ekstreme joller har også utriggere for å flytte vekten enda lengre ut på siden.
Katamaraner er flerskrogsbåter og som seiljoller har de ofte ekstreme egenskaper.
Olympiske leker
De fleste seilbåter som brukes i Olympiske leker er joller. Den olympiske komiteen bestemmer hvilken jolletyper som skal brukes. For tiden er følgende joller olympiske:
Andre kjente seiljoller
I Norge har ved siden av ungdomsjollene særlig Snipe vært en populær klasse. Enkelte klasser har lokalt stor betydning som Grimstadjollen.
Henning Hagerup
Henning Hagerup (født 16. februar 1959) er en norsk forfatter, oversetter og litteraturkritiker. For sin virksomhet som litteraturkritiker har han fått Kritikerprisen som årets kritiker 1994 og Olav Dalgards kritikerpris 2003. Han er sønn av forfatteren Helge Hagerup.
São Gonçalo do Abaeté
São Gonçalo do Abaeté er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Heidi Linde
Hun debuterte som barnebokforfatter i 1998, og i 2002 kom hennes første, kritikerroste roman, som bar tittelen Under bordet. Hun har siden skrevet flere bøker for barn og voksne. Bøkene har blitt oversatt til en rekke språk.
Linde har utdanning som manusforfatter fra Den norske filmskolen på Lillehammer. Hun har en bred produksjon av dramatikk for radio og TV, slik som Schmokk (2008), som gikk av med seieren i den nordiske hørespillkåringen i Helsingfors. Hun har skrevet både for Radioteateret og NRK Drama TV.
Dramatikk (utvalg)
«Skolen» (2003) NRK Drama
«Schmokk» (2011) NRK Drama
”Sofia Flux og det magiske høreapparatet» (2014) NRK Super
«Nesten voksen» (2018) NRK Underholdning
«Søskensjokk» (2019) NRK Super
Louis Theroux
Han er sønn av forfatteren Paul Theroux, og yngre bror av journalisten og forfatteren Marcel Theroux.
Louis Theroux studerte moderne historie ved Magdalen College ved University of Oxford.
I 2001 fikk han prisen for beste programleder under utdelingen av British Academy Television Awards for sin dokumentarserie Louis Theroux's Weird Weekends.
Hans første bok, The Call of the Weird: Travels in American Subcultures, ble utgitt i 2005 og skildrer hans retur til USA, hvor han forsøker å finne ut hvor det er blitt av flere av menneskene fra hans tidligere dokumentarer.
Han arbeider nå for BBC og bor i London.
Fylkesvei 227 (Akershus)
Fylkesvei 227 (Fv227) i Akershus gikk mellom Solum i Aurskog-Høland og fylkesgrensa mot Østfold ved Grorud. Veien var 5,4 km lang.
2019 ble veien del av fylkesvei 1284.
São Gonçalo do Pará
São Gonçalo do Pará er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Basile da Glemona
Basile da Glemona (Basile Brollo, født 1648 i Gemona i Italia, død 1704) var en katolsk prest og kinamisjonær tilhørende fransiskanerordenen. Han ble en dyktig kjenner av kinesisk skrift og språk.
Hundre år etter hans død ble verket også plagiert av Louis-Joseph de Guignes i Frankrike. Guignes nevnte ikke den opprinnelige forfatters navn, skjønt hans eget bidrag begrenset seg til en annerledes organisering av oppslagene – og hyppige avskriftsfeil.
O store Gud
«O store Gud» er en kristen salme basert på diktet skrevet av Carl Gustav Boberg (1859–1940) i Sverige i 1885. Teksten ble for første gang publisert i Mönsterås-Tidningen den 13. mars år 1886. Melodien er en svensk folkemelodi. Baptistpresten Knut Josef Andersen oversatte sangen til norsk i 1956. Jorulf Aarvold har også laget en oversettelse, og det er denne som brukes i pinsebevegelsens sangbok. De fleste andre norske sangbøker bruker Andersens tekst. Rita Engebretsen og Gunnar Jørstad har skrevet en norsk tekst med tittelen «En herlig tid». Sangen er også med i "Frelsesarmeens sangbok", men med tittelen "Å store Gud". Der er den gjengitt i en oversettelse av Trygve Bjerkrheim.
Salmen ble trykt i Sanningsvittnet den 16. februar 1891, og ble oversatt til tysk i 1907 av Manfred von Glehn (1867–1924) i Estland, med navnet «Wie groß bist Du» (først «Du großer Gott») I år 1927 publiserte Ivan Stepanovitj Prochanov en russisk versjon, som misjonæren Stuart K. Hine fant i Ukraina og oversatte til engelsk som «How Great Thou Art» (samtidig som han la til to egne vers i sin komposisjon). I den formen synges sangen rundt om i engelsktalende land, og spesielt ble den sunget under evangeliseringsmøter i England under andre verdenskrig. Salmen ble senere svært populær som følge av George Beverly Shea og Cliff Barrows fremføringer under Billy Graham-korstogene. Sangen ble stemt frem til Storbritannias favorittsalme av BBCs Songs of Praise. «How Great Thou Art» ble rangert som nummer to (etter «Amazing Grace») på en liste over favorittsalmer gjennom tidene i en undersøkelse av Today's Christian-magasinet i 2001.
Sangen har også blitt sunget av flere kjente musikere, slik som Artur Erikson, Elvis Presley og Alan Jackson. Den var signaturmelodien til den svenske sangeren Einar Ekberg. Elvis Presley kalte den sin "favorittsalme", og det skal ha vært den eneste sangen av skandinavisk opprinnelse som han hadde på sitt repertoar.
Ann-Margret spilte inn sangen og ga den ut på albumet God Is Love: The Gospel Sessions 2 i 2011.
Salmen finnes i Norsk Salmebok (2013) på nummer 284.
SSAB
SSAB, egentlig SSAB Svenskt Stål AB, er et stålkonsern som idag er Nordens største produsent av handelsstål. SSAB bedriver produksjon i Luleå, Borlänge, Oxelösund og Finspång, og har sitt hovedkontor i Stockholm.
I 2005 hadde SSAB cirka 9 400 ansatte. SSAB produserer cirka 3,9 millioner tonn malmbasert råstål per år (2003). Masovner finnes i Luleå og Oxelösund. SSABs hovedprodukter er tynnplate (fremstilles av SSAB Tunnplåt AB i Borlänge og Luleå) samt grovplate (fremstilles av SSAB Oxelösund) med fokus på høybestandig konstruksjons- og slitestål.
Blant datterselskapene Dickson Plåt Service Center (klipping av blant annet tynnplater), Plannja (byggplatsprodukter) og Tibnor som er SSABs handelsselskap. Administrerende direktør og konsernsjef har siden 2006 vært Olof Faxander.
Produkter og varemerker
SSABs viktigste produkter og varemerker inkluderer:
Verdensutstillingen i Seattle (1909)
Utstillingen var opprinnelig planlagt for 1907, for å feire 10 år siden Klondike-gullrushet, men organisatorene fant ut om Jamestown Exposition som ble holdt det året og fant et nytt tidspnkt.
Utstillingsområdet ble til campus for University of Washington.
Planlegging
Utstillingen vokste utfra en ide fra Godfrey Chealander. Chealander, da Grand Secretary av Arctic Brotherhood, var involvert i Alaskaterritoriets utstilling på 1905 Lewis and Clark Exposition i Portland i Oregon. Opprinnelig, foreslo han til William Sheffield fra Alaska Club og James A. Wood, redaktør i Seattle Times på ideen om en permanent utstilling i Seattle om Alaska. Dette ble slått sammen med Woods ønske om en utstilling til å slå rivalen Portland. De fikk snart støtte fra Times-utgiver Alden J. Blethen - bemerkelsesverdig, på den tiden, uten å få motstanden fra den rivaliserende avisen Seattle Post-Intelligencer.
Edmond S. Meany foreslo at utstillingen kunne avholdes på den da hovedsakelige skogbekledde campus til University of Washington, som i 1905 hadde kun tre bygninger og lite planlagt landskapspleie. På denne tiden ble dette ansett som vel langt fra bysentrum, men Meany til slutt overbeviste de andre involverte at skogscamusen i seg selv kunne bli en attraksjon for utenbys besøkende og at trikketuren fra bysentrum ville ikke være en hindring for besøkende. Han var naturligvis høyst klar over at landskapspleie og bygninger kunne gjøre for campusen.
Washington delstatsforsamling sluttet seg til messen, med den forutsetning at det ville produsere minst fire permanente bygg, og at statens eventuelle monetære bidrag skulle bli brukt i hovedsak på disse bygningene. King County (det fylket der Seattle ligger) trappet opp med USD 300 000 for en skogutstilling - den største log cabin noensinne innebygd - og USA 78 000 for andre utstillinger. Fordi de opprinnelige Klondike gullfunnene hadde vært i Canada, konseptet snart utviklet seg til en «Alaska-Yukon Exposition», senere, på initiativ fra Seattle Chamber of Commerce, ble «Pacific»-tema også lagt til understreke den orientalske handelen. The Exposition became known as the "A-Y-P" for short
Selv om messen antagelig ville vært klar for 1907, den ble utsatt slik at den ikke kom i konflikt med Jamestown Exposition. Dette resulterte i en god fordel for Seattle fordi 1907 ble et dårlig år for økonomien. Hvis verdensutstillingen hadde blitt avholdt det året ville den ganske sikkert vært en finansiell flopp, i motsetning til den suksessen den var i 1909.
Design og bygging
Olmsted Brothers fra Brookline i Massachusetts, ble valgt til å planlegge utstillingen. Firmaet var allerede involvert i planleggingen av parker for City of Seattle. John C. Olmsted besøkte Seattle i oktober 1906 og så den dominerende formen til Mount Rainier i sørøst. Han valgte fjellet som fokuspunkt som den primære aksen til utstillingen. Denne aksen ble Rainier Vista på campuset til University of Washington.
Den primære landskapsarkitekten for messen var Olmsted selskapets James Frederick Dawson. Hans design var sentrert på det lange bassenget med en serie av korte fosser langs Rainier Vista. John Galen Howards firma, Howard and Galloway, basert i San Francisco, ble valgt som tilsynsarkitekter for utstillingens bygninger. De designet flere bygninger og hadde tilsyn med byggingen av de som var designet av andre arkitekter.
Utstillingsområdet var i sin helhet ferdig for åpningen den 1. juni 1909.
Deltagelse
Åpningsdagen 1. juni ble gjort til en fridag i byen, og 80 000 mennesker deltok. Oppmøte var enda høyere (117 013) på «Seattle Day». Andre store trekkplastre var dager dedikert til ulike etniske grupper, broderlige organisasjoner og amerikanske delstater. Innen utstillingen stengte 16. oktober hadde over 3,7 millioner besøkt den.