cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tor Stavenes
Tor Risdal Stavenes (født ), kjent under artistnavnet «Seidemann», er en norsk bassist. Han spiller i black metal bandet 1349. Han spiller også bass i Mortem og gitar i Svart Lotus. Har tidligere spilt med black metal bandene Slavia, Pantheon I, Nidingr (2006-) og Den Saakaldte. Han har også vert gjesteartist i black metal bandene som Koldbrann fra 2002 til 2003 og Vidsyn.
Andreas S. Oksvold
Andreas Sakariassen Oksvold (født 22. mars 1862 på Sparbu i Nord-Trøndelag, død 2. september 1914 i Steinkjer) var en norsk lærer, kjøpmann og politiker (V).
Familie og yrkesliv
Han ble født på husmannsplassen Høgsveet under gården Oksvoll på Sparbu som sønn av Sakarias Johannessen Oksvold og Marta Larsdatter Haugdal. Han mistet faren som toåring, og moren ble gift på nytt med enkemannen Jørgen Oksvold, og ryddet plassen Jørnplassen. Andreas S. Oksvold giftet seg med Mette Gurine Nilsdatter Trøite fra Hegra, som han fikk fire barn med. Oksvolds svoger var ordfører og stortingsmann Johan Peter Trøite.
Etter eksamen ved Klæbu seminar i 1882 var han huslærer på Lund i Egge og lærer i Hegra og Egge de neste to årene. Deretter var han handelsbetjent hos kjøpmann Berg i Vallersund på Fosen. Oksvold ble handelsbetjent hos kjøpmann Carl Vodahl i Steinkjer i 1887, ekspeditør for Indtrøndelagens Dampbåtsamlag i 1889 og bestyrer ved Aktie Handelsforeningen Bien i 1891. I 1895 gikk Oksvold sammen med Robert Hermannsen om å etablere firmaet Hermannsen & Oksvold, som drev handel med «kolonialvarer, jernvarer, fargehandel, glass og steintøy samt kortevarer.» Etter bybrannen i 1900 drev Oksvold handel i eget navn frem til 1906. I 1906 overtok han som kasserer i Stod og Stenkjær Sparebank etter Ole Andreas Sæther.
Politisk arbeid
Oksvold var medlem av Steinkjer bystyre fra 1896, medlem av formannskapet i flere perioder og ordfører 1902–1903. Han var valgmann, og var vararepresentant til Stortinget fra Nordre Trondhjems amt (Nord-Trøndelag) 1901–1906. Oksvold møtte på Stortinget for Hans Konrad Foosnæs fra april 1904 og ut året, senere fast for statsråd Harald Bothner 1905–1906. Oksvold var medlem av Stortingets landbrukskomité i 1904 og Stortingets konstitusjonskomité 1905–1906.
Oksvold kom i kontakt med avholdsbevegelsen som huslærer på Lund, og ble medlem av godtemplarlosjen Ølver i Steinkjer. Da han kom tilbake til byen som handelsbetjent i 1887, gikk han inn i Stenkjær og omegns totalavholdsforening, som var tilknyttet DNT, og satt periodevis som formann. Han var formann i Inntrøndelagen fylke av DNT 1891–1894, 1896–1898, 1899–1901 og 1909–1912. Fylkesorganisasjonen hadde over 2 800 medlemmer ved etableringen i 1891.
Død
Han døde av tuberkulose i 1914, 52 år gammel, og ble begravet fra Steinkjer kirke.
Internasjonale samfunn
Det Internasjonale samfunn er en betegnelse brukt i internasjonale forbindelser og sikter til alle mennesker, kulturer og land i verden. Begrepet brukes gjerne for å vise til de felles forpliktelser som de har seg i mellom. I en humanitær krise kan et vanlig uttrykk for eksempel være at «det internasjonale samfunn må handle».
Politikere, politiske aktivister og politiske kommentarer i medier bruker stadig begrepet, gjerne i forbindelse med krav om tiltak for å beskytte menneskerettigheter eller for hjelp i ulike krisesituasjoner.
Gunnel Beckman
Gunnel Beckman (født 16. april 1910, død 2003) var en svensk forfatter. Hun var særlig kjent for sine realistiske ungdomsromaner. Boka Adgang til festen brøt et tabu gjennom å skildre en tenåringsjente som har fått vite at hun har en dødelig sykdom. Både i den boken og bøkene om Mia (Tre uker over tiden og Våren da alt hendte) tar forfatteren opp kvinnetemaer. Hennes bøker har blitt oversatt till norsk, dansk, finsk, nederlandsk, tysk, spansk, fransk og engelsk.
Max (Disney)
Hans stemme ble gitt av Dana Hill i Langbein og sønn og av Shaun Fleming i Mikke Mus og vennene hans feirer jul. Etter Dana Hills dødsfall i 1996, tok Jason Marsden over som stemmen til Max fra og med En langbeint film. Den norske stemmen blir gitt av Aksel Hennie fra og med En langbeint film.
Mattis Asker
Mattis Asker (født 1996 i Bærum) er en norsk skuespiller. Han debuterte i rollen som Einar i filmen Keeper'n til Liverpool. Mattis er født i Oslo og oppvokst i Bærum.
I filmen Keeper'n til Liverpool spiller Asker rollefiguren Einar, som er kamerat med hovedrolleinnehaveren Jo (spilt av Ask van der Hagen).
Den røde garde
Med Den røde garde kan det siktes til
Ernst Kröll
Han tok bronsemedalje i junior-EM i Prémanon i 1968. Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka i årene 1967-1972, med 20.-plass i 1967/68 som beste sammenlagtplassering. Den beste plasseringen i enkeltrenn i Hoppuka var 12.-plass i Innsbruck 6. januar 1968. I VM i Štrbské Pleso i 1970 ble han nummer 4 i storbakken og nummer 17 i normalbakken. Han ble østerriksk mester i skihopping i 1969.
Kröll skadet ryggraden under et fall i alpinbakken vinteren 1970-71, og det var en stund fare for at han kunne få varige lammelser. Han kom tilbake som skihopper, og deltok blant annet i det første VM i skiflyging i Planica i 1972, der han ble nummer 34 av 43 deltakere, men han valgte å legge opp etter sesongen.
Etter at han sluttet som skihopper, arbeidet han i gendarmeriet. Fra 1995 var han delstatskommandant for gendarmeriet i Salzburg. Da Bundesgendarmerie i 2005 ble slått sammen med politiet, ble Ernst Kröll delstatskommandant for politiet i Salzburg.
I 2011 var han kandidat til posisjonen som president for det regionale skiforbundet i Salzburg.
Øymark
1. januar 1964 ble Øymark og Rødenes kommuner slått sammen til den nye Marker kommune. Øymark hadde ved sammenslåingen 2 091 innbyggere.
Bergfrid Fjose
Bergfrid Fjose (født Mannsåker 31. mars 1915 i Ullensvang, Hordaland, død 13. mai 2004) var en norsk politiker (KrF). Hun ble innvalgt på Stortinget fra Hordaland i 1969. Fjose var æresmedlem i Kristelig Folkeparti. Hun var leder av Løvebakken Mållag og Stortingets avholdsgruppe.
Utdannelse
Fjose var utdannet lærer fra Oslo lærerskole i 1938.
Andre verdenskrig
Sommeren 1943 måtte familien dra til Sverige etter å ha deltatt i motstandsarbeid på Vestlandet. I Sverige arbeidet hun som lærer ved Det norske gymnasium i Uppsala.
Regjering
Fjose var statsråd i Sosialdepartementet i Lars Korvalds regjering fra 18. oktober 1972 til 16. oktober 1973
Da hun var statsråd innførte Vinmonopolet nøytrale plastposer. Disse ble populært kalt «Fjoseposer».
Manoel Ribas
Manoel Ribas er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Riksvei 9
Riksvei 9 (Rv9) kalles gjerne Setesdalsveien og er hovedfartsåren gjennom Setesdal. Den går fra Kristiansand i sør, gjennom Setesdal til Haukeligrend i Telemark i nord hvor den møter E134. Veien går gjennom Agder fylke. Den går via Mosby, Homstean, Skarpengland, Hægeland, Hornesund, Hornnes, Evje, Byglandsfjord, Bygland, Ose, Helle, Hylestad, Valle, Flateland, Rygnestad, Bykle, Hovden og Bjåen til Haukeli.
Veiens lengde er 235,7 km, hvorav 45,1 km i Vest-Agder, 175 km i Aust-Agder og 15,6 km i Telemark.
Nummer
Veien Kristiansand–Haukeligrend hadde nummer 400 før 1965, med de gamle veinumrene. Veien var riksvei 12 i 1965–1992, og riksvei 39 i 1992–2000, og fra 2000 dagens strekning. Riksvei 9 var brukt som nummer på veien Arendal–Evje–Egersund i 1965–1992 (nå fylkesvei 42) og på veien Ålesund–Dombås 1992–2000 (nå Europavei 136).
Riksvei 9 Kristiansand–Haukeligrend fikk status som stamvei i 2003.
Veistandard
Det ble anlagt postvei fra sør i 1840. Fra 1867 til 1879 ble veianlegget ført fra Valle til Bykle. I 1936 var veien kommet frem til Bjåen, vel tre mil nord for Bykle kirke. Først etter andre verdenskrig ble veien bygd videre nordover til Grungedal i Telemark.
Om to av de mest kritiske punktene underveis snakker folk fremdeles. Det verste var Fånekleivi øst for Byglandsfjorden, ca. 5 km sør for Bygland, men Byklestigen sør for kirkebygda i Bykle lå ikke langt etter. Dagens veitrasé går i tunnel på 611 meter gjennom Fånefjell.
Ved Byklestigen stuper fjellet bratt ned i Otra. En smal trappevei førte opp fjellsiden. På toppen av stigen går veien langs et svaberg hvor det var lagt opp feste av stein og torv. Det var mulig å kjøre med slede om vinteren og kløvhest om sommeren. Men begge deler var vanskelig og kunne være farlig. Vinterstid måtte hestene hjelpes av folk når det var is og hålke. To mann holdt i hesten foran og én mann gikk bak og støttet.
Også på dette punktet går dagens vei i tunnel.
Veien har (2021) mestedels gul midtstripe, men har noen smale strekninger, f.eks. vest for Åraksfjorden (3 km), ved Flateland (2 km), Byklestøylane-Hartevatn (20 km) og Sæsvatn-Haukeli (15 km). Det planlegges å utbedre strekningene mellom Kristiansand og Hovden før 2033. Tre strekninger, Lunden–Rotemo (3 km), Badstogdalen–Hartevatn (3 km) og Helle–Besteland (5 km) ble utbedret i 2021-22.
João Pessoa
João Pessoa er hovedstad og en kommune i delstaten Paraíba, som ligger i den nordøstre delen av Brasil. Byen har en befolkning på om lag 670 000, noe som gjør den til den største byen i delstaten. Området rundt byen omfatter også tre andre byer med tilsammen 270 000 innbyggere. Byen ligger nært Ponta do Seixas som er det østligste punkt på det amerikanske kontinent.
Turisme er en viktig inntektskilde for byen. En del industrivirksomheter som bygningskonstruksjon, mat og metallbearbeiding er også økonomisk viktig. Landbruksvirksomhet som sukkerrør og tilhørende virksomheter bidrar også økonomisk. Byen har et eget universitet.
Byen er kåret til "den nest grønneste byen i verden" (etter Paris). Den har mer enn 7 kvadratkilometer med grøntareal. Byen fikk utmerkelsen i 1992, etter en undersøkelse av urbane byer i forskjellige land, utført av FN. Byen karakteriseres av kombinasjonen tropiske strender, moderne arkitektur og historiske bygninger fra kolonitiden.
Historie
Byen ble grunnlagt 5. august 1585 under navnet Nossa Senhora das Neves, og er dermed den tredje eldste byen i Brasil. Den 29. oktober 1585 ble navnet endret til Filipéia de Nossa Senhora das Neves som en hyllest til kong Filip II av Spania i forbindelse med Iberiaunionen. Byen ble okkupert av nederlendere fra 1634 til 1654, og ble den 26. desember 1634 kalt Frederikstadt som en hyllest til prinsen av Oranien, Frederik Henrik. Da byen kom tilbake på portugisiske hender den 1. februar 1654 ble navnet satt tilbake til Nossa Senhora das Neves. I 1817 ble navnet byttet til Parahyba do Norte som igjen ble byttet til dagens navn, João Pessoa, den 4. september 1930 som en hyllest til en paraibansk politiker med samme navn som ble myrdet samme år i Recife.
Turisme
Kite-surfing er en populær sport ved strendene. Syd for Ponta de Campina-stranden, på nordsiden av byen, finnes en strand, Intermares, hvor karettskilpadder (Eretmochelys imbricata) kommer inn og legger egg. Eggene klekkes i perioden april – mai, og de nyfødte skilpaddene får som regel hjelp av folk fra en miljøorganisasjon som heter Guajirú til å komme seg uskadd ut i havet. Det brasilianske departementet for turisme (BMT) angir at ”i utkanten av byen er de mest populære strendene i delstaten, som Tambaú og Manaíra. I nærheten kan man finne en av de få offisielt anerkjente nudiststendene, Tambaba.” I tillegg understreker BMT at byen er "full av parker og avenyer med dekorative trær og frukttrær. João Pessoa har skogsreservater, som inneholder kokostrær og forskjellige tresorter som utgjør det marginale maritime landskapet – som trekker tusener av turister hvert år.”
Et yndet utfartssted spesielt i helgene er Jacaré-stranden på nordsiden av byen, hvor det hver kveld er levende musikk i forbindelse med solnedgangen over elven; når solen går ned spilles Bolero av Ravel på saksofon og fiolin.
Språk
Det offisielle språket er Portugisisk, og forskjellene i dialektene er hovedsakelig fonologiske. Selv om det er noen mennesker som snakker litt engelsk, er det ikke vanlig å kunne benytte engelsk på restauranter og i butikker. De fleste brasilianere forstår spansk. En viktig frase å lære seg er: “Você fala inglês?” (få-seh fah-lah in-glésj? – Snakker du engelsk?).
Transport
João Pessoa har en internasjonal flyplass (Presidente Castro Pinto) som er lokalisert i nabokommunen Bayeux, ca. 30 km fra sentrum. Flyplassen blir nå bygget ut.
I byen er det offentlige transportsystemet hovedsakelig basert på et privat bussystem, taxi og jernbane. Byen har omtrent 500 busser.
Påskeaften
Den tidligste datoen for påskeaften er 21. mars og den seneste er 24. april. Påskeaften faller på i 2023, og på  i. Datoen bestemmes av påskeformelen.
På 300-tallet innførte man en tradisjon for at konvertitter fremsa sin offentlige trosbekjennelse denne dagen, før de ble tatt opp i kirken under påskevigilien. Men på 500-tallet hadde påskefeiringen forskjøvet seg slik at vigilien startet lørdag kveld, og man sluttet dermed med denne skikken.
Katolsk feiring
Ordningen med vigiliemesse på morgenen ble i Missale Romanum fra 1570 slått fast som eneste tillatte ordning i Den katolske kirke.
I 1951 flyttet Pius XII vigilien tilbake til kvelden. Den skal ikke feires før mørkets frembrudd, og helst nær midnatt. Dermed er det på selve lørdagen, i kirkelig sammenheng regnet fra solnedgang langfredag til solnedgang lørdag ingen liturgi; en slik dag kalles aliturgisk. Dette er den eneste dagen katolikker ikke kan motta nattverd, bortsett fra de som er i dødsfare.
Belgia under Sommer-OL 1956
Belgia under Sommer-OL 1956. Femtini sportsutøvere fra Belgia, 55 menn og 4 kvinner, deltok i tretten sporter under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Det var også tre hestesportsutøvere, to menn og en kvinne, som deltok ved hestesportsøvelsene i Stockholm. Belgia kom på 28.-plass med sine to sølvmedaljer fra Melbourne.
William Robert Graham
William Robert Graham (født 15. juni 1937 i San Antonio i Texas i USA) var fungerende administrerende direktør for National Aeronautics and Space Administration (NASA) i to kortere perioder i 1985 og 1986. Grahams første periode som NASAs administrator var i ni dager fra 25. november 1985 til 4. desember 1985. Hans andre periode som direktør for NASA var over en periode på 143 dager mellom 11. mai 1986 og 11. oktober 1986.
Graham studerte fysikk ved California Institute of Technology i 1959. I tillegg fikk han en mastergrad som ingeniør i 1961 og han fikk en grad i elektroteknikk i 1963. Begge disse gradene studerte han til ved Stanford University.
Graham hadde tre års aktiv tjeneste som offiser ved Air Force Weapons Laboratory ved Kirtland Air Force Base i Albuquerque i New Mexico. Graham tilbrakte de neste seks årene ved Rand Corporation i Santa Monica i California, der han blant annet grunnla FoU Associates i 1971.
I 1980 var Graham rådgiver for presidentkandidat Ronald Reagan. Fra 1982 til 1985 satt Graham som leder for den rådgivende militære komité for rustningskontroll og nedrustning, etter å ha blitt nominert til denne posisjonen av presidenten og bekreftet av Senatet i 1982.
Den 12. september 1985 ble Graham nominert av president Ronald Reagan til stillingen som assisterende administrator for NASA. Han ble bekreftet av det amerikanske senatet til denne posisjonen den 18. november og tatt i ed den 25. november 1985. I en kortere periode fra 4. desember 1985 til 11. mai 1986, fungerte Graham som assisterende administrator for NASA etter oppsigelsen av den tidligere direktøren, James M. Beggs.
I 1998 var Graham medlem av Rumsfeld-kommisjonen, som undersøkte den ballistiske missil-trusselen til USA og som presenterte sin rapport til den amerikanske kongressen.
Den japanske antarktisekspedisjonen 1910–12
Den japanske antarktisekspedisjonen 1910–12 var den første oppdagelsesreisen til det antarktiske kontinent gjennomført av en japansk ekspedisjon. Et mannskap på 27 under ledelse av løytnant Nobu Shirase forlot Tokyo i desember 1910 med fartøyet «Kainan Maru». De ankom isen 26. februar 1911 og seilte videre inn i Rosshavet. Det var sent i den antarktiske sommersesongen, og ekspedisjonsskipet kom ikke lenger inn enn til Coulman Island. De returnerte derfor til Sydney for å overvintre.
I løpet av den neste sesongen ble det gjort et nytt forsøk på ilandstigning, og hovedformålet var å utforske King Edward VII Land. Ved Rossbarrieren møtte de Roald Amundsens skip «Fram», som lå og ventet i Hvalbukta på Amundsens sydpolekspedisjon. En patrulje på fem mann fra «Kainan Maru», inkludert to hundeførere, ble satt i land på isbarrieren og kom seg 250 kilometer sørover til 80°05' S før uvær hindret videre marsj. Den 28. januar plantet Shirase det japanske flagget og erklærte området som lå innenfor synsvidde for japansk. Han navnga det Yamato Yukihara (Yamato snøvidde). I mellomtiden hadde en annen gruppe blitt ilandsatt på kysten av King Edward VII Land for å undersøke de lavereliggende delene av Alexandra Range.
«Kainan Maru» returnerte til Japan og ankom Yokohama 20. juni 1912.
I 1931 og 1939 avslo den japanske regjeringen ansøkninger fra Shirase om å godkjenne Yamato Yukihara som en gave til den japanske stat.
Republikken Kina under Sommer-OL 1956
Republikken Kina under Sommer-OL 1956. 20 sportsutøvere fra Republikken Kina deltok under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Republikken Kina vant ikke noen medaljer.
Rødenes
Rødenes er en tidligere selvstendig kommune i Østfold fylke. Rødenes ble opprettet som Rødenes formannskapsdistrikt i 1837. 1. januar 1902 ble Rømskog skilt ut fra Rødenes som egen kommune. Rødenes hadde etter utskillelsen 1 378 innbyggere.
1. januar 1964 ble Rødenes og Øymark kommuner slått sammen til den nye Marker kommune. Rødenes hadde ved sammenslåingen 1 314 innbyggere.
Terror bak rattet
Terror bak rattet (originaltittel: Duel) er en amerikansk thriller fra 1971 produsert for fjernsynsselskapet ABC og regissert av Steven Spielberg. Filmen handler om en bilfører som blir forfulgt av en mystisk lastebil på en øde veistrekning. Bilfører blir overbevist om at han lastebilføreren ønsker livet av ham. Hovedrollen spilles av Dennis Weaver. Manuset er basert på en novelle skrevet av Richard Matheson. Han skrev også manus.
Terror bak rattet er den første TV-filmen som Spielberg regisserte, og regnes også av enkelte som hans første spillefilm på grunn av at den ble satt opp på kino flere steder utenfor USA (blant annet i Norge).
Handling
David Mann er en middelaldrene mann på langtur gjennom et øde strøk i California. Underveis oppdager han at han blir forfulgt av en lastebil han nylig passerte. Etterhvert blir han overbevist om at lastebilsjåføren har fiendtlige hensikter og det hele utvikler seg til en slags katt og mus lek. Han forsøker å unnslippe sin usynlige fiende, men blir innhentet gang på gang. Etterhvert skjønner han at hans eget liv står på spill.
Om filmen
Terror bak rattet ble innspilt på 13 dager og på ett sted.
Verken lastebilsjåførens utseende eller motiv blir avslørt i filmen.
Manuset er basert på en novelle skrevet av Richard Matheson. Denne novellen ble publisert i Playboy i 1971 og tok utgangspunkt i en lignende hendelse som han selv hadde blitt utsatt for i 1963, samme dag som John F. Kennedy ble myrdet.
Oppmerksomhet
Terror bak rattet er en av få TV-filmer som har blitt husket i ettertiden. Filmen var en av de første produksjonene til Spielberg hvor hans talent ble lagt merke til. Like etter fulgte TV-filmene Something Evil (1972) og Savage (1973).
Filmen ble godt mottatt av anmelderne og har fått 88 % på Rotten Tomatoes.
Den ble tildelt hovedprisen ved Avoriaz Fantastic Film Festival. Den ble også tildelt en Emmy i klassen beste lydklipp.
Foxboro Hot Tubs
Foxboro Hot Tubs er et amerikansk rockeband som består av Billie Joe Armstrong, Mike Dirnt, Tre Cool, Jason White, Jason Freese og Kevin Preston. I desember 2007 publiserte de tre låter på sine nettsider. Kort tid senere ble Foxboro Hot Tubs lagt merke til, og oppmerksomheten økte stort da det ble kjent at dette var et «hemmelig» sideprosjekt til Green Day. Dette ble senere bekreftet av medlemmene i bandet. Billie Joe Armstrong uttalte til NME Magazine: «Den eneste likheten mellom Green Day og Foxboro Hot Tubs er at vi er det samme bandet». Motivasjonen for å starte bandet var ifølge Armstrong følgende: «[we] love to play music and be spontaneous, [and] after a few late-night jams and a few too many bottles of wine, we were inspired to record some rockin' eight-track recordings».
Musikalsk er bandet inspirert av The Stooges, Iggy Pop, The Kinks, The Smiths, The Hi-Fives, og Tommy James and the Shondells. Enkelte har sammenlignet bandets uttrykk med nyere band som The Strokes, The Hives, The White Stripes, Arctic Monkeys, Wir sind Helden og The Fratellis. Felles for alle disse inspirasjonskildene er at de har et musikalsk uttrykk som minner om rock fra 1960-tallet.
Utgivelser
Bandets eneste utgivelse er Stop Drop and Roll!!!. De seks første sporene på platen var gratis tilgjengelig på Foxborohottubs.com fra 8. desember 2007. De har siden blitt fjernet, og erstattet med et nettsted som reklamerer for platen. 20. mai 2008 ble platen tilgjengelig på CD og vinyl, med totalt 12 spor.
Side A
Side B
«Mother Mary» og «The Pedestrian» er gitt ut som promo-singler til radiostasjoner.
Turné
Bandets eneste turné bestod av 10 konserter i mai 2008.
Billetter til konsertene var ikke tilgjengelig før samme dag konserten skulle holdes, og ble solgt for USD 20 pr. stk. For å unngå svartebørs og piratsalg av billetter, ble det satt en begrensning på 2 billetter pr. person.
Blek dvergmåler
Utseende
En liten (vingespenn 20 – 24 mm), slank, lysgrå måler, en av de større dvergmålerne. Den ligner på brun dvergmåler (Eupithecia absinthiata), men vingenes grunnfarge er lysere, det går tynne, svarte tverrstriper ut fra de tre flekkene ved forvingens fremkant, og den hvite stripen langs forvingens ytterkant er utydelig og danner ikke hvite flekker ved bakhjørnet. Forvingen er lyst brunlig grå, i midten med en avlang, svart flekk. Langs forkanten er det tre mørke flekker, fra hver av disse går det en smal, bølgete, mørk tverrstripe. Langs ytterkanten går det en smal, hvit tverrstripe, men denne er utydelig. Bakvingen er farget som forvingen. Larven er matt grønnlig.
Levevis
Arten har larver på blomstene av gullris (Solidago virgauraea). De voksne målerne flyr om natten i juli – august. Arten er sjelden i Norge og er listet som Nær truet (NT) på Norsk rødliste for arter fra 2006.
Utbredelse
Arten er utbredt i Mellom- og Nord-Europa. I Norge er den funnet langs kysten til Osterøy i Hordaland, men det er relativt få funn.
Marechal Cândido Rondon
Marechal Cândido Rondon er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Ole Myrvoll
Ole Myrvoll (1911–1988) var en norsk økonom og sosialliberal politiker.
Myrvoll var professor i teoretisk samfunnsøkonomi ved Norges Handelshøyskole fra 1957, og var gjesteprofessor ved Colgate University New York (1958–1959) og Bowdoin College i Maine (1962).
Som politiker representerte han først Venstre i Bergen formannskap (1947–1955) og som statsråd i John Lyngs regjering (1963) og i Per Bortens regjering (1965–1971).
Myrvoll gikk inn i Det Nye Folkepartiet (DNF, fra 1980 kalt Det Liberale Folkepartiet) 9. desember 1972. Han var da ordfører i Bergen (1972–1973). I 1973 ble han valgt inn på Stortinget for Hordaland DNF, og satt i Stortingets kommunal- og miljøvernkomité og som parlamentarisk leder. Han hadde tidligere vært valgt som 1. vararepresentant til Stortinget 1965–1973.
Knut Sønstevold
Knut Sønstevold (født 20. desember 1945 i Oslo) er en norsk fagottist og komponist. Som komponist konsentrerer han seg om sjangeren elektronisk musikk.
Han har utgitt flere plater, både som soloartist og sammen med andre.
Han er bror til harpist Elisabeth Sønstevold og sønn av komponistparet Maj Sønstevold og Gunnar Sønstevold.
Sønstevold spilte først klarinett. Fra 1960 til 1968 studerte han sammen med resten av familien ved Akademie für Musik und darstellende Kunst i Wien. Hans fag ble fagott og komposisjon, og hans hovedinstrumentlærer var solofagottist i Wiener Philharmoniker, professor Karl Öhlberger.
Sammen med sin søster debuterte han med et verk av Vivaldi i Universitetets Aula i januar 1968.
Fra 1969 til 1971 var han ansatt i Danmarks Radios symfoniorkester som alternerende solofagottist. Deretter flyttet han til Utrecht, hvor han studerte ved Instituut voor Sonolgie under Werner Kaegi. Han tilbragte ett år i Utrecht, og fordypet seg under oppholdet i elektronisk musikk. Som komponist står han bak en rekke verker i denne sjangeren, blant annet kombinasjoner med spolebånd.
Cao Gangchuan
Fra 2002 til 2007 var han viseformann for Den sentrale militærkommisjon (som stedfortreder for Hu Jintao).
Tramin an der Weinstraße
96 % av innbyggerne har tysk som morsmål, 3 % italiensk.
Severdigheter
De rikt utsmykkede kirkene er et uttrykk for Tramins rikdom og betydning i middelalderen.
Knut Sønstevold
I Ny Musikk-avdelingen ved Kongsberg Jazzfestival i 1972 fremførte han verket Modulation i duett med hornisten Odd Ulleberg. Det samme verket ble senere fremført under Festspillene i Bergen.
I 1974 fortsatte han studiene i elektronisk musikk under Miklós Maros ved Electronic Music Institute.
Fra 1972 til 1980 var han ansatt som solofagottist ved Stockholms Filharmoniska Orkester. I 1980 ble han engasjert som solofagottist i Sveriges Radios orkester. I Stockholm ble han også med i Stockholms Blåsekvintett, fikk de svenske rikskonsertenes debutstipend, og opptrådte sammen med i Fylkingen, som var et kjent, svensk ensemble som turnerte både i Europa og i USA. Han ble senere med i det tyske Merlinensemblet, og i 1992 ble han innvalgt i Kungliga Musikaliska Akademien. I 1997 ble han ansatt som professor ved Kungliga Musikhögskolan, men startet først å undervise i 1981.
Janne S. Drangsholt
Janne Stigen Drangsholt (født 12. april 1974 i Sandnes) er en norsk forfatter og litteraturprofessor. Hun debuterte med romanen Humlefangeren i 2011, men er mest kjent for trilogien om akademikeren Ingrid Winter.
I radioprogrammet Utakt på NRK har Drangsholt en spalte som heter «Kjente bøker på 4 minutter», som også finnes som podkast. Her forteller hun om bøker hun mener det er imponerende å ha lest slik at lytteren kan gi inntrykk av å ha lest dem for å kunne imponere i sosiale sammenhenger. Hun gir et kort sammendrag, forteller om bokas forfatter, opprinnelsessituasjon og hva slags folk som blir imponert om du har lest den.
Drangsholt står også bak podkasten Janne og Jostein Show, sammen med NRK-journalist Jostein Gjertsen. Denne presenteres som «et referansetungt idélaboratorium» og tar for seg samtidskulturen, samtidig som den ser på de lange litteraturhistoriske, kulturelle og idéhistoriske linjene som har ført oss dit hvor vi er idag. Podkasten er blitt sendt som radioprogram i NRK P2.
I 2019 vant Drangsholt Sandnes kommunes kulturpris og Stavanger Aftenblads kulturpris.
Extatosoma tiaratum
Extatosoma tiaratum også kalt spøkelsespinnedyr og australsk pinnedyr, er et pinnedyr som er endemisk for Australia. Hannen er mye mindre enn hunnen og har flyvedyktige vinger. Arten lever naturlig øst i Australia. Denne arten kan få unger ved partenogenese, og det er derfor flere kvinnelige extatosoma tiaratum, enn mannlige. Det kan ta mellom 4-12 måneder for et egg til å klekkes. Når et egg klekkes kommer en nymfe ut. Et hunn-spøkelsespinnedyr er fullvoksent når den når L7 (6. hamskifte), mens hannen er fullvoksent når det når L6 (5. hamskifte). Begge kjønn vil være kjønnsmodne et par uker etter siste hamskifte.
Pedal (sykkel)
En pedal på en tråsykkel er den delen på sykkelen som rytteren tråkker på med foten for å drive sykkelen fremover. Det gir en kobling mellom rytterens fot og kranken, hvilket gjør at benet til rytteren kan rotere rundt kranklagerakslingen.
Pedaler med tåhetter og klikkpedaler
I tidligere tider ble det benyttet plattformpedaler med tåhetter. Man opplevde det slik under landeveissykling at tråkket ble mer effektivt når foten var festet til pedalen. Samtidig var det ikke nødvendig å komme seg raskt ut av pedalen ved stopp, da landeveissykling ofte foregår over lang tid uten avbrudd. Med terrengsyklingens inntog økte behovet betraktelig for et system som muliggjør enkel inngang og utgang av feste av sko til pedal. Selskapene Look og Shimano var tidlig ute med utvikling av festeanordning for sko- til pedal. Shimano kalte sin standard SPD (Shimano Pedaling Dynamics), som etter lansering tildels har blitt synonymt med terrengsykkel-klikkpedaler. Samtidig er dette en åpen standard, slik at andre selskaper også kan levere pedaler og sko som er kompatible. Look og flere andre selskaper utviklet egne standarder for landevei og terreng.
Øvre Sandsvær
Øvre Sandsvær er et område i Kongsberg kommune i Viken fylke og en tidligere selvstendig kommune i Buskerud fylke. Fra 1837 var Øvre Sandsvær del av Sandsvær formannskapsdistrikt. Stedet Skollenborg ligger i Øvre Sandsvær.
Ved folketellingen 1920 var kommunen inndelt i følgende 11 tellingskretser:
1. januar 1964 ble de tre kommunene Øvre Sandsvær, Kongsberg og Ytre Sandsvær slått sammen med Svene og Jondalen i Flesberg kommune og Øvre Jondalen i Gransherad kommune. Den nye kommunen ble hetende Kongsberg. Øvre Sandsvær hadde ved sammenslåingen 2 854 innbyggere.
Leddbuss
En leddbuss er en lang, todelt buss med et eller flere ledd, hvor selve leddet er en del av busskupéen. Leddbusser kan i Norge være opptil 18,75 meter lange. Busser med ett ledd er vanligst, men i enkelte byer finnes det leddbusser med to ledd. En 25 meter lang variant av denne busstypen har blant annet vært til utprøving i Bergen. I Bergen brukes busser på 25 meter, lengst i Norge.
Teknisk
Leddbussen er egentlig en felles konstruksjon mellom en buss og en busstilhenger med en leddet kopling, hvor den bakre delen heter leddvogn, og kan være motorløs, men trenger ikke å være det.
Det finnes to varianter: trekkevarianten med motor i bussen/trekkbilen og skyvevarianten med motor/hekkmotor i leddvognen. Det grunnleggende trekket ligger i svingskiven som forbinder leddchassiset mellom trekkbilen og leddvognen, tildekket med en belg som muliggjør fleksibel og selvstendig bevegelse mellom vognene i horisontale og vertikale bevegelser. Leddbussen kan ha styrt leddvogn ved å manipulere bakhjulene gjennom leddkoblingen med armer og ledd. Det er mest praktisk i bymiljø ettersom leddvognen vil ha liten svingradius.
En typisk treakslet leddbuss har frontaksel med styring, midtaksel som enten er drivaksel eller ikke, og bakaksel som i lavgulvbusser utgjør drivakselen med styring. Opprinnelig skulle bakakselen bære leddvognens vekt ettersom man hadde drivaksel i trekkbilen, men med skyvemotor var drivakselen og motoren overført til leddvognen som så «skyver» trekkbilen som bare har styreakselen.
Historie
I 1920-årene begynte de første eksperimentene med leddkoblede busstog (buss og busstilhenger). Det var et generelt ønske om å oppnå en sammensmeltning mellom bussen og busstilhengeren. Det første skrittet kom i 1935 da det italienske karosserifirmaet Macchi oppfant det første busstoget med belgovergang som gjorde det mulig å ta seg fram og tilbake under kjøring. I Tyskland var dette adoptert som «D-tog» fra 1938. I USA hadde man utviklet fram den moderne bybussen for å erstatte gatesporvognen, men større trikker kunne ikke direkte erstattes med busskjøretøyer. Som svar på dette Twin Coach utviklet Super Twin, et busstog med et uvanlig overgangsarrangement som kun tillot vertikal fleksibilitet, noe som mente at den ikke var fleksibel horisontalt. Denne bussen ble testet i Akron i Ohio. Til tross for en kapasitet på 120 passasjerer, var svingradiusen for stor.
Den første leddbussen som teknisk sett var vellykket, var den amerikanske Kaiser-bussen som var meget langt forut for sin tid i 1946. Den ble presentert i Santa Fe Trailways' fargesetting av firmagrunnlegger Henry J. Kaiser som «fremtidens buss», for langrutetrafikk mellom byer eller over lange avstander, med rom for 63 passasjerer. Bare ett eksempel, som var 60 fot/18 meter langt, ble bygget og satt i trafikk fram til 1951.
Kässbohrer i 1953 introduserte den første gelenkbus som det het på tysk, med en 17,5 meter lang buss basert på et MAN MKN busschassis levert til Stadtwerke Dortmund. Dette var resultatet av flere års innsats for å videreutvikle «D-togene», busstog med overgangsbelg mellom buss og busstilhenger, med større manøvreringsevne under kjøring. Leddkoblingen ble utvidet og forsterket med et ringarrangement på undersiden av svingskiven. Dette åpnet ikke bare for smidighet ettersom den lettere kan motstå horisontale og vertikale bevegelser, den sørget også for en bred og rommelig overgang med en belg som muliggjorde krappe svinger. Men konseptet ble videreutviklet, og selv om man hadde suksess i Italia og Tyskland, var det først i 1960-årene at leddbussen fikk sitt gjennombrudd. De første europeiske bussprodusenter var Vibreti i Italia, Kässbohrer med MAN og Mercedes-Benz i Tyskland og Ikarus i Ungarn før andre fulgt etter, under et voksende marked fordi etter hvert som trikken nedlegges i by etter by, måtte disse erstattes med buss med ekstra kapasitet. Ettersom prinsippene bak leddkoblingsmekanismen var allerede oppfunnet i 1899 av den franske De Dion og Bouton, var det ikke mulig å ha patent på hele konseptet. Andre kjøretøyprodusenter kunne ta opp konkurranse ved å tilby egne originale vri på grunnkonstruksjonen.
Nye reguleringer på busslengde tvang Kässbohrer til å dumpe leddvognen med to aksler, og deretter satt inn bare en aksel. Den første leddbussen med selvbærende karosseri ble utviklet som SG 165 i 1959. Den første leddbussen med skyvemotor satt i leddvognen kom fra den sveitsiske bussprodusenten Saurer i 1950-årene. De første leddbussene var enten snutebusser eller frambygde busser med frontmotor, men Kässbohrer valgt å ha undergulvmotor med drift overført til den andre akselen. Saurer overførte motorkraften til midtakselen via leddkoblingen, dette var etterfulgt av Daimler-Benz' ide om å bruke bakakselen som drivaksel.
Urbinati og Stanga
Historien bak den universelle svingskiven som muliggjør leddbussens eksistens har sine røtter i jernbanevirksomheten. Det første forsøket på et leddet kjøretøy med lukket overgang fant sted i 1901, da den tyske Dr. W. Jakob patenterte den såkalte jakobsboggien der to jernbanevogner møtes. Det første trikkekjøretøyet, en interurban, fikk denne koblingsløsningen i Milwaukee Electric Railway Co. i 1920-21. Dette muliggjorde meget store trikkekjøretøyer som sett i Baltimore da 28 trikker ble bygget i 1928-29 med en samlet lengde på 30,48 meter. På disse trikkene fra Baltimore ble en svingskive montert ovenpå jakobsboggien med en diameter på 1,37 meter. Men overgangen var for trang, slik at billettører stort sett benyttet denne overgangen. Men den bevegende svingskiven fungerte som en slags karusell for skolebarn.
Den italienske betegnelsen for oppfinnelsen i året 1936 av Sr. Mario Urbinati som designkonstruktør for trikke/trolleybusselskapet STEFER er Giostra Urbinati, som betyr «Urbinati-karusellen». Urbinati klarte å utvide den trange overgangen ved å bruke et nytt og mer inkludert system omkring svingskiven som hvilte på leddkoblingen. Han la på plass den sirkulære metallplaten som beskytter svingskiven som var halvet i vertikale former, som hver for seg roterer på en vertikal akse som tillot kontrollerte bevegelse. Deretter ble det omsluttet med et system av stenger. Dermed kunne trikkekjøretøyet bøye seg i leddovergangen i vertikal plan, og senere horisontal plan, selv om det utgjør to separate vognkonstruksjoner som var kombinert til en enhet. Det første kjøretøyet med denne leddkoblingen er STEFER 401-trikken i 1938, bygget av Officine Meccaniche della Stanga, som også leverte karosseri for busskjøretøyer. Dette startet et samarbeid mellom Urbinati og Stanga, som i 1938 til 1943 leverte leddtrikker til Roma og Milano.
Tross krigens ankomst i 1940 fortsatte Urbinati sitt arbeid om å forbedre sin oppfinnelse. I april 1941 ble det første busskjøretøyet med en fullstendig fungerende leddkobling tatt i bruk av ATAG (Azienda per i Trasporti Autoferrotranviari), nr. 8001 bygget av Stanga med det elektriske utstyret levert av TIBB. Bussen var 18,3 meter lang med en kapasitet på 40 sitteplasser og 110 ståplasser. Bussen hadde to driveakslinger, midtakselen og bakakselen med hver sin motor av type TIBB GLM03202. Belgovergangen ble hentet fra trikkene av 400-serien med en tynn belg i overgangen bak midtakselen. Men til tross for leddkoblingen som gav bussen meget stor manøverevne med en svingradius ned til 11 meter, vist det seg at det elektriske utstyret var dårlig. Utstyret var komplisert og lite robust for den daglige virksomheten, dette tvang ATAG til å sette trolleybussen på Linje 107 fra Piazza Sempione til Piazza S. Bernardo i Roma. Bussen ble utrangert og opphugd i 1953.
Sverige
Leddbussen kom meget tidlig til Sverige, da Stockholms Spårvägar (SS) fattet interesse for den italienske nyutviklingen og bestilte en serie på 10 busser fra den italienske karosseribyggeren OM i Padova i 1950. Disse trolleybussene, som ble satt inn på linje 98 mellom Slussen og Gröndal, var 17,1 meter lange busser basert på Alfa-Romeo 140AF, med dørarrangementet på 2+2 pluss 2+2 i dobbelt inngang, og en kapasitet på 46 sitteplasser og 71 ståplasser, med samlet vekt på 25,5 tonn fordelt på fire aksler. Trekkbilen hadde foraksel og boggi mens det var en enslig aksel i leddvognen. Disse bussene ble ikke en suksess fordi de var ikke driftssikre og dårlig egnet for de klimatiske forholdene i Sverige. Bussene, som ble kalt «Radbussen», ble utrangert i 1955.
Den første leddbussen med forbrenningsmotor kom til Sverige den 18. juli 1966 da Södra Hjälmarstrandens Trafik AB fikk en norskbygd leddbuss fra karosserimakeren T. Knudsen Karosseri. Bussen var 18,05 meter langt med totalvekt på 18,7 tonn og kapasitet for 82 passasjerer, basert på et svenskbygd Scania-Vabis BF7659-chassis. Men norske opplysninger hevdet at et enslig DAF-chassis fra Nederland var karossert og levert til Örebro. Bussen ble ikke etterfulgt av andre busser fordi disse hadde frontmotor, og kunne ikke rygge uten ekstra vaktsomhet fra sjåføren. Dette førte til at Volvo, som i 1967 fullførte sitt prosjekt sammen med Hägglunds karosserifabrikk om å utvikle fram en leddbuss, valgte å satse på undergulvmotor som monteres i midten av trekkbilen, med midtakselen som drivaksel.
Volvo B58 leddbussvariant var den første svenskbygde leddbussen, og som varslet begynnelsen på de velkjente Volvo-leddbussene som fremdeles er i produksjon. Leddbussen hadde styrbar bakaksel for å ha meget liten svingradius og kunne dermed manøvreres i smale bygater. SJ (Statens Järnvägers Biltrafik) bestilte i 1967 flere eksemplarer, men disse hadde en lengde på 16,7 meter tross passasjerkapasitet på 71 sitteplasser og 47 ståplasser og var ikke utformet for bybusstrafikk. Leddvognen med leddkoblingen var levert fra Robert Schenk i Tyskland. Den første svenske kunden som bestilte 18 metervarianten var Vaxholms Trafik AB. To leddbusser med en kapasitet på 83 sitteplasser og 44 ståplasser - til sammen 127 passasjerer - ble levert som regionalbuss i 1968-1969. Den første leddbussen utformet som bybuss med flere dobbeltdører som tillot rask på- og avstigning ble levert til Göteborg i 1972 fra Volvo/Hägglunds. Denne varianten hadde et dørarrangement på 2-2-2-0, regionalbussvarianten hadde ikke dobbeltdør. Det var også flere ståplasser enn sitteplasser, 72 mot 58. Göteborg hadde 30 slike leddbusser i sin bussflåte fram til 1988.
Volvo dominerte leddbussmarkedet i Sverige på 1970-tallet, men Scania som hadde valgt å spesialisere seg på busser med hekkmotor, så med uro på dette og søkte utenlandsk assistanse for å kunne utvikle en leddbuss. Igjen kom Robert Schenk på banen for en svensk bussprodusent, og i 1978 ble en Scania-buss av type BR112 utsatt for et prosjekt i samarbeid med karosseribyggeren Jonckheere i Belgia. Busschassiset ble delt i to, og det ble satt inn en ny midtseksjon med leddkobling. Dermed kunne Scania tilby den første leddbussen med skyvemotor, og den første leveransen fant sted i året 1979 da Södermanlands Länstrafik fikk den første Scania BR112-leddbussvariant.
I 1980-tallet opplevde bilister at de kunne ikke se forskjell på en ordinær buss og en leddbuss bakfra hvis det var en Scania-leddbuss. Dermed måtte disse bussene ha varselskilt på bakenden. Den første Scania som ble bygget fra begynnelsen som leddbuss, CN112A, kom i 1984. Volvo tviholdt på midtmotorbussen, men måtte gi etter under presset fra Scania og andre bussprodusenter som MAN og Mercedes som etablerte seg i bussmarkedet til tross for de to svenske bussprodusentene som hadde blitt blant de største i verden. Den første lavgulvleddbussen fra Volvo kom først i 2002, Volvo B9S hvor midtmotoren var fjernet til fordel for en vertikal sidemontert motor i trekkbilen, med midtakselen som drivaksling. Men det vekket ikke mye interesse utenfor Sverige. Hekkmotorbussen hadde nesten helt overtatt markedet for lavgulvede leddbuss, Volvo nedla all produksjon av buss med midtmotor i 2011. Men den svenske dobbelleddbussen Volvo B9SALE (laventre) og B9SALF (lavgulv) som leveres til Göteborg i 2006 under modellnavnet Volvo 7500 med kapasitet for 165 passasjerer i et 24 meter langt busskjøretøy, er basert på B9S.
Norge
Den første skandinaviske leddbussen bygd og levert av en skandinavisk karosseri- eller kjøretøyprodusent ble satt inn i ruten mellom Skien og Porsgrunn den 11. mai 1964. Knudsens karosserifabrikk i Kristiansand var en meget progressiv bussbygger under ledelse av Trygve Knudsen, som innledet et samarbeid med den tyske kjøretøyprodusenten Walter Vetter, som leverte tvangstyrte tilhengerchassis til Knudsen som siden reiste karosseri på svenskbygde Scania-Vabis BF76-chassis. Understellet på leddvognen hadde sving på bakhjulene ved hjelp av stag, og tvang dermed leddvognen til å rette seg etter trekkbilen. Bussen vakte stor interesse etter at den første bussen med kjennemerke H-6629 og byggenr. 1035 (Knudsen leverte omtrent 1300 busser) ble levert til A/S Busstrafikk BO-Bussene i Skien. Det ble bygd bare 10 leddbusser i 1964-1967, av disse ble 4 levert til BO-bussene, 2 til Glombuss i Sarpsborg, 2 til Torridalens Bilruter i Kristiansand, en til Fjerdingen Busstrafikk i Nord-Trøndelag, 1 til Södra Hjalmarstranden Trafik AB i Örebro.
Knudsen var ikke den eneste norske bussbygger som hadde bygd leddbusser, som var en del av tilbudet fra flere karosserifabrikker som VBK, Horten Karosseri A/S og Arna Bruk A/S fram til 1980-årene, samtidig på utenlandske busschassis fra Volvo og andre produsenter.
Oslo Sporveier
Den meste kjente flåtekunden i Norge for de norskbygde leddbussene er Oslo Sporveier (OS) som i 1980 konkluderte med at de trengte buss med ekstra kapasitet blant annet for Rute 20 Galgeberg-Skøyen, og lanserte et prøveprosjekt hvor diverse leddbusser fra forskjellige bussprodusenter ble testet. På grunn av sterkt politisk press som skyldes OS-ledelsens tendens til å velge utenlandskbygde busser, ble Vestfold Bil- og Karosserifabrikk (VBK) valgt. 15 Volvo B10M leddbusser ble levert fra VBK i 1981. Disse ble etterfulgt av ni leddbusser av type Volvo B10M i 1983, bygd av Arna Bruk A/S som overtok etter at VBK var nedlagt. Dette fortsatte med en andre serie på 10 leddbusser i 1985. Leddbussene av den første generasjonen var basert på Volvo B10M med midtmotor, drivaksel i midten og styrbar bakaksel med en lengde på 17,55 meter og en kapasitet på 51 sitte- og 67 ståplasser.
De eldre leddbussene forsvant så snart bussdriften ble satt ut på anbud, og en ny generasjon overtok. I 2001 begynte den første av flere anskaffelsesserier som til slutt i 2015 så det totale tallet på samtidige leddbuss siden 1992 satt på tallet 292. Av disse var 75 busser av type MAN NG313 med tre dører og 188 busser av type MAN Lion's City G/GL med fire dører. Ett eksempel av type NG313 har blitt overført til LTF i oktober 2013. OS hadde ikke alltid positive erfaringer med MAN lavgulvbussene, de meste problematiske eksemplarene av type NG272 fikk kallenavnet «Hitlers hevn» av ansatte som irriterte seg over de ustanselige trøblene med problembussene.
Bergen Sporvei
Leddbussflåten siden 1980 vedvarte fram til 2018 tross innføringen av anbud på bussdrift siden 1998, både norskbygde og utenlandsbygde leddbusser inngikk i bussflåten.
Lillehammer
Den første leddbussen som kom til det norske innlandet var en Setra SG221ÜL leddbuss ment som turbuss for Lillehammer-Ringsaker Bilruter (LRB), som av og til ble satt i tjeneste som rutebuss. Den ble levert i mai 1986 som landets best utstyrte turbuss med 73 sitteplasser til en pris på 1,5 millioner kroner. Leddbussen ble solgt til B-O Bussene i Skien i 1992, og ble først avregistrert i 1998.
Nederland
Et av de første eksperimentene som skulle lede til leddbussen fant sted i Nederland da karosserifabrikken Jac. Met i Alkmaar som leverte Ford T - og TT busskjøretøyer med egnelagde karosseri til forskjellige bussoperatører, presenterte den første bussen med belgovergang. Det var mange små kanalbroer som kunne være utfordrende for kjøretøyer i flere byer deriblant Amsterdam, og en slags type boggibuss med midtaksel var tilbudt, med bøyelig understell. Denne busstypen varte ikke lenge, men bussen fra Alkmaar var unikt ved å ha leddelt karosseri. Bildet som var tatt av kjøretøyet, var fra året 1924.
Frankrike
Den første leddbussen som kom til Frankrike er Vetra VA4 trolleybussen som egentlig var en forlengelse av boggibussen VA3 med en leddvogn fra Viberti i Italia. Dette ga trolleybussen, som kom i tjeneste i 1950 for byen Lyon, en samlet lengde på 18,86 meter, av dette utgjorde leddvognen 7,6 meter, med passasjerkapasitet på 180 personer. VA4 var ikke en suksess, og ble retirert i 1954. Trolleybussen ble sendt til Alger i den franske kolonien Algerie hvor den ble ombygd til VA3-konfigurasjonen ved å ta bort leddvognen. Men VA3-boggibussene som var meget kapable for sin tid i de franske byene, måtte erstattes med enda mer kapable busser, og bussoperatøren Compagnie des Omnibus et Tramways Lyonnais i Lyon startet i 1965 et prosjekt. Resultatet var leddbussen Berliet PH12/180 med dieseldrift.
37 busser ble levert i 1966-1967 for Linje 7, men selv om den første leddbussen med forbrenningsmotor hadde kommet til Frankrike, hadde ikke Berliet stor fremgang med sin leddbussmodell som bare ble sett i Lyon og Alger. De ble retirert i 1978 ettersom de var bråkete og krevende å kjøre. I likhet med VA4 var bussen 18 meter lang med plass for 180 passasjerer. Gjennombruddet for den franske leddbussen kom med trafikkrestriksjonene på 1970-tallet, som i by etter by var innført for å redusere biltrafikken som forårsaket fortetting og sterk lokal forurensing. I 1978 besluttet byen Dijon å omgjøre Frihetsgaten (La rue de la Liberté) til en gågate kun tilgjengelig for busstrafikk. Dermed valgt bussoperatøren STRD å bestille leddbusser fra Mercedes i Tyskland. De tyskbygde leddbussene fikk franskbygde karosseri av Heuliez, og ble satt inn på Linje 12 mellom Quetigny og La Fontraine d´Ouche.