cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mikael Marin
Mikael Marin (født 1965) er en svensk musiker som spiller både folkemusikk og klassisk musikk på fele/fiolin. Han ble riksspelemann i 1983.
Marin er en av Sveriges mest veletablerte folkemusikert gjennom gruppa Väsen. Han spiller også i gruppene Timber, Marin/Marin (med Mia Marin, Bowing 9, Rotvälta, Stockholms barockorkester med flere. Marin deltar også på Waltz With Me som Annbjørg Lien gav ut i 2008. Sammen med Ånon Egeland vant han Folkelarmprisen 2017 i klassen tradisjonelt samspill for albumet Sorpesoll og ble nominert til Spellemannprisen 2017 i klassen folkemusikk/tradisjonsmusikk for samme album . Sammen med Egeland og Mats Edén ga han ut albumet Egeland/Edén/Marin Vol 1 i 2019 og ble nominert til Folkelarmprisen 2019 i klassen tradisjonelt samspill. I 2021 ble Marin og Egeland nominert til Folkelarmprisen i klassen tradisjonelt samspill for albumet Farvel, farvel.
Han underviser på Kungliga Musikhögskolan i ensemble, arrangering samt fiolin/viola på folkemusikkinstitusjonen.
Ski-VM 1950
Ski-VM 1950  ble arrangert 1. – 6. februar 1950 i Lake Placid i USA. Langrennsøvelsene ble arrangert i Rumford.
Dette var det første ski-VM med begrensninger på antall deltakere hver nasjon kunne ha med i de individuelle øvelsene, med maksimalt åtte deltakere per nasjon.
Det ble konkurrert i 5 øvelser, av disse var én lagkonkurranse. Sverige vant sju medaljer og Norge vant seks av totalt 15 medaljer. Karl-Erik Åström fra Sverige ble mestvinnende utøver med to gullmedaljer.
Skihopping
En pussighet ved dette hopprennet var at fire deltakere fra tre forskjellige land hadde bakgrunn fra Løkken Verk og Løkken IF i Meldal. Vidar Lindboe-Hansen (Norge, 10.-plass) var fra Kongsberg, men flyttet til Løkken Verk i 1949. Evert Karlsson (11.-plass) og Kåre Karlsson (21.-plass) (begge Sverige) var oppvokst ved Løkken Verk og flyttet til farens hjemland Sverige under 2. verdenskrig. Art Tokle (USA, 14.-plass) var også oppvokst ved Løkken Verk, og utvandret til USA etter krigen.
Tideland
Tideland er et musikkalbum med Rita Eriksen og Dolores Keane, utgitt i 1996.
Skrivergården (Lillesand)
Skrivergården er et kulturminne i Lillesand kommune. Den ble reist i 1810 av ukjent byggmester. Bindingsverket kan tyde på en dansk byggmester. Opprinnelig var huset malt grått med beige midtfelt og trolig hvite karmer. Baksiden var, som de fleste hus på den tiden, rødmalt. Bygget ble fredet så tidlig som 1916.
Danske Niels Møller, muligens fra Kalundborg, var byggherren til Skrivergården i Lillesand. Huset har tydelige franske trekk, via danske forbilder, med sin Louis-seize-stil. Innenfor kledningen er huset bygget i bindingsverk, det eneste kjente i Lillesand by bygget med denne teknikken. Huset kjennetegnes av rette linjer, symmetri, høye smårutede vinduer, og en høyreist og slank fasade. Dekorasjonen preges av medaljonger og girlandere, flagrende bånd og antikke border. Dette gjelder både innendørs og utendørs. Andre bygg i denne stilarten i Norge er Møglestu i samme kommune, Stiftsgården i Trondheim og Eidsvollsbygningen. Louis Seize-stilen er sjelden i Norge, den påfølgende Empirestilen er atskillig mer utbredt.
Skrivergården huser idag et galleri.
Ogoveidae
Utseende
Små til middelsstore (3-5 mm) vevkjerringer uten øyne. Pedipalpene er sterkt modifiserte, beina forholdsvis korte. Over hele kroppen er det spredt sansehår og andre sanseorganer (sensiller). På beina, hoftene og på bakkroppens bukplater finnes det en spesiell, kutikulær struktur kalt Hansens organ.
Levevis
Disse vevkjerringene lever i tropisk regnskog.
Utbredelse
Familien er bare kjent fra det ekvatoriale Vest-Afrika. De er kjent fra Kamerun, Republikken Kongo og Ekvatorial-Guinea.
Santo Antônio dos Lopes
Santo Antônio dos Lopes er en kommune i delstaten Maranhão i nordøstregionen av Brasil.
Dicellachilus
Dicellachilus er en slekt av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor, svart gullbasse uten metallglans. Hannen har et kort, T-formet fremspring på hodet og en kort pigg på hver side av dette. De fleste individene har et bredt, gult til oransje bånd på hver av dens to dekkvinger, men hel-mørke individer forekommer.
Utbredelse
Slekten er hovedsakelig utbredt i Øst-Afrika (Tanzania)
Vagabond
En vagabond (fra fransk med basis i latin: vagari, som betyr å 'streife omkring') er en evig omreisende/omstreifende person som ikke har noe hjem, men som reiser hvor enn vedkommende finner det for godt. Selv om en vagabond ikke har et fast hjem, regnes ikke vagabonder blant dem som tradisjonelt karakteriseres som hjemløse. En berømt matematisk vagabond er Paul Erdős. I sin mest berømte karakterframstilling spilte Charlie Chaplin en vagabond.
Vagabondene hadde et system med tegn og signaler til andre vagabonder. De kunne markere husene med visse tegn, så andre vagabonder kunne se hva som kunne oppnås og på hvilke vilkår. Noen steder krevdes det masse arbeid for et måltid mat, mens andre var mer gavmilde. Tegnene kunne også gi signal om andre ting, f.eks. om sinte hunder eller kanskje om en ensom kvinne, som trengte mer enn å få hugget ved til brensel.
Vagabondene var ofte kledt i uniformsjakker med mengder av medaljer eller skilt, så de klart skilte seg fra hjemløse.
Vagrancy (people)
Kocken
Kokken originaltittel; Kocken er en Svensk dramafilm fra  2005 regissert av Mats Arehn.
Handling
Året er 1969. Den andre kokken  Martin  (spilt av Henrik Lundström), er 18 år gammel, verver seg sammen med vennen  Sundsvall  (spil av Peter Viitanen) som kokk på handelsskipet  Snow Drift  på vei til Cape Town. På skipets kjøkken er det den sjef kokken  Peter  ( spilt av Kjell Bergqvist) som hersker ubegrenset med et stort sett med regler.
Om filmen
Filmen ble delvis gjort på et 200 meter langt frakteskip mellom Cape Town og London. Fotograf var Mischa Gavrjusjov, Steadicam-operatør var Jon Bergström og B-fotograf var Michael Orrek.
Skogflatbiller
Skogflatbiller (Silvanidae) er en familie av biller som tidligere ble regnet som en underfamilie av flatbiller (Cucujidae). Det norske navnet på familien kan være litt misvisende da de artene man oftest treffer på lever på lagrede matvarer innendørs. Noen kan være alvorlige skadedyr på mel, nøtter og andre tørrvarer, særlig arten sagtannet nøttebille (Oryzaephilus surinamensis). Disse billene stammer opprinnelig fra tropene, men er i dag spredt over hele verden med handel. Andre arter lever under løs bark på døde trær.
Utseende
Små (1,3 – 5,5 mm), flate, avlange og parallellsidige biller. Oversiden er fint hårete og matt, og de er som oftest brunlige på farge. Hodet er stort, omtrent så bredt som brystskjoldet, med små, runde fasettøyne. Antennene er 11-leddete (sjelden 9-leddete), omtrent så lange som hodet og brystskjoldet til sammen, og tråd- eller svakt kølleformede. Brystskjoldet (pronotum) varierer mye i formen. Det har ofte tenner langs sideranden, eller fremskytende forhjørner, og lengdefurer på oversiden. Dekkvingene er avlange, vanligvis med punktrekker. Beina er vanligvis forholdsvis korte, med fem-leddete føtter der det fjerde leddet er svært lite og lett å overse (pseudotetramere føtter). Som oftest er minst ett av fotleddene tolappet.
Levevis
Mange av artene er som navnet (både det norske og det latinske) sier skogsinsekter, men da de lever mesteparten av livet under barken på døde trær, ser man dem sjelden. Av og til kan man finne dem rundt nyfelt tømmer. Den flate kroppsformen hjelper dem til å bevege seg under barken. Man vet ikke sikkert hva de spiser, men det er antatt at de ikke er rovdyr, kanskje heller soppetere. Noen arter finnes også mellom løvstrø. De mest kjente artene i denne familien er de som lever innendørs og gjør skade på matvarer. Dette gjelder slekter som Nausibius, Ahasverus og Oryzaephilus. Siden disse billene opprinnelig er tropiske, trives de best i oppvarmede rom, et moderne kjøkken er utmerket for dem. Billene er små, slanke og flate og kan gjemme seg i svært små sprekker, de er derfor vanskelige å bli kvitt fra skuffer og skap om de først har kommet inn. Angrepne matvarer kastes eller fryses. Den mest brysomme arten er sagtannet nøttebille (Oryzaephilus surinamensis, som betyr riselskeren fra Surinam). Denne billen er ca. 2 mm lang og brun, med tannet kant på brystskjoldet. Den angriper melvarer, kjeks, nøtter og andre tørre matvarer. Det beste mottiltaket mot den er å oppbevare alle slike varer i tette beholdere (for eksempel plastbokser med tettsluttende lokk).
Wharfe
Wharfe er en elv i Yorkshire i England. Langs store deler av sitt løp utgjør den grensen mellom West og North Yorkshire.
Elven renner gjennom Wharfedale. Den har sitt utspring ved Langstrothdale Chase i Yorkshire Dales, og renner gjennom Kettlewell, Grassington, Bolton Abbey, Addingham, Ilkley, Otley, Wetherby og Tadcaster. Den renner så inn i Ouse nær Selby, omkring 97 km fra utspringet. Den øvre delen av elven, ned til området ved Addingham, kalles Upper Wharfedale, og elven har der en markant annen karakter enn lenger ned.
Wharfe er kjent for å være en farlig elv for svømmere, og det har vært en rekke drukningsulykker der.
Anatoliske språk
Anatoliske språk er en utdødd gruppe innen de indoeuropeiske språkene. Disse språkene ble talt i Anatolia (dagens Tyrkia) i oldtiden. Det best dokumenterte språket er hettittisk, som man kjenner fra en rekke tekster med kileskrift. Til gruppen hørte også blant annet lykisk, luvisk og lydisk.
Skue Sparebank
Skue Sparebank (ose: SKUE; stiftet 26. november 1842 som Nes Prestegjelds Sparebank) er en selvstendig lokal sparebank i Viken, som ble til 15. oktober 2013 som et resultat av fusjonen mellom Nes Prestegjelds Sparebank (stiftet 1842) og Hol Sparebank (stiftet 1905).
Hønefoss Sparebank ble innfusjonert 3. august 2020, etter at forstanderskapet vedtok fusjonen 19. mai og Finanstilsynet godkjente fusjonen 9. juni.
Drammen
Avdelingen er et rådgivningskontor som åpnet i november 2001. De er lokalisert på Bragernes torg.
Flå
Avdelingen er et fullservicekontor som åpnet 13. mars 1996 og er nå lokalisert i «Veksthuset» på Flå.
Gol
Avdelingen er et rådgivningskontor som åpnet i juni 2006. De er lokalisert i Gol sentrum.
Nesbyen
Avdelingen er et fullservicekontor som åpnet i 1842 og er den eldste avdelingen. Lokalisert midten av Nesbyen sentrum.
Noresund
Avdelingen er et besøkskontor, som er åpent en dag i uken.
Numedal
Avdelingen er et fullservicekontor som åpnet 4. desember 1996. De er lokalisert i Rødberg sentrum.
Sigdal
Avdelingen er et fullservicekontor som åpnet i november 1999. De er lokalisert i Sigdalsenteret på Prestfoss.
Samiske geografiske navn (Loppa)
Samiske geografiske navn i Loppa (knr 2014) angir stedsnavn i Loppa kommune som har en alternativ samisk form. Da stedsnavn kan referere til geografiske områder av noe utstrekning så kan de dekke flere kommuner.
De samiske stedsnavnene kan angis på forskjellig vis der det er etablert former på flere samiske språk. Dette skjer i grenseområder mellom språkene. Det er ni forskjellige former av samisk; sørsamisk, umesamisk, pitesamisk, lulesamisk, nordsamisk, skoltesamisk, enaresamisk, kildinsamisk og tersamisk. Det er også to utdødde former, kemisamisk og akkalasamisk. Bare nordsamisk er tatt med i denne oversikten for Loppa kommune.
Richard Fox
Richard Fox (eller Richard Foxe) (født 1447 på Pullock's Manor, Ropsley, Lincolnshire, England, død 5. oktober 1528 på Wolvesey Palace, Winchester, Hampshire), engelsk statsmann, katolsk biskop av Exeter, av Bath & Wells, av Durham og til slutt av Winchester.
Bakgrunn
Richard var sønn av en Thomas Fox og hans hustru Helena. Mens han studerte i Paris ble han engasjert til tjeneste for jarlen av Richmond (den senere kong Henrik VII av England), som da var søkte hjelp hos den franske krone. Da han ble konge av England utnevnte Henrik VII Fox til Lord Privy Seal og ble sendt på en rekke oppdrag. Han var en av kongens mest betrodde medarbeidere,
Biskop
Den 2. april 1487 ble han utnevnt til biskop av Exeter og bispeviet seks dager etter, muligens i Norwich Etterhvert ble han forflyttet og forfremmet til bispedømmene Bath & Wells (den 8. februar 1592), Durham (1594) til slutt til Winchester (den 1. oktober 1501), Englands rikeste bispedømme. Kongen tilbød ham senere utnevnelse til erkebiskop av Canterbury, men han avslo.
Hans tjenester ble søkt i de aller fleste offentlige transaksjoner på den tid, og ble bl.a. valgt av kongen til gudfar til hans sønn, den senere kong Henrik VIII av England. Det var biskop Fox som i 1501 sluttførte ekteskapsforhandlingene som førte til forlovelsen mellom den engelske tronfølger prins Arthur og den spanske prinsesse Katarina av Aragón og mellom kong Henrik VIIs yngste datter Maria med den senere keiser Karl V.
Det var biskop Fox som introduserte Wolsey for kongehuset, og med kongens bruk av den ambisiøse Wolseys tjenester, særlig fra 1511, begynte biskop Fox' innflytelse raskt å avta. Den fremtidige kardinal Wolsey ble i 1516 benyttet av Henrik VII som utsending til keiser Maximilian I. Som takk ble han belønnet med dekanatet Lincoln, og senere fulgte flere æresbevisninger. Richard Fox var helt og holdent motstander av Wolseys utenrikspolitikk, og gav i 1516 fra seg det kongelige segl. Fra nå skulle han konsentrere seg fullt ut om sine (ofte forsømte) kirkelige forpliktelser som biskop, både som sjelesørger og administrator.
Richard Fox grunnla Corpus Christi College i Oxford i 1515–16 i samarbeid med biskop Hugh Oldham av Exeter, som – sies det – advarte Fox at de munkene som han opprinnelig hadde tenkt å testamentere sitt jordiske gods til, allerede hadde mer eiendom en det de etter loven hadde rett til å besitte.
Richard Fox gjorde blant annet en stor innsats for å forskjønne sin domkirke, katedralen i Winchester.
Wolsey gjorde stadig vekk sitt for å sette Henrik VIII opp mot Fox, og higet etter å overta hans bispedømme Winchester.
Biskop Fox var blind for en tid før sin død den 5. oktober 1528 i Winchester.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Beinir Sigmundsson
Beinir Sigmundsson (fornorsket: Beine Sigmundsson), født på Skúvoy, død 970 på Stóra Dímun var en vikinghøvding på Færøyene. Han styrte over halvparten av øyriket sammen med broren Brestir Sigmundsson. De hadde sitt sete på sin gård på Skúvoy.
Beinir var sønn av Sigmundur den eldre. Han fikk sønnen Tori sammen med Tóra. Brestir og Beinir ble drept av Svínoyar-Bjarni og den konkurrerende høvdingen Havgrímur da de oppholdt seg på gården på Stóra Dímun. Sigmundur, sønnen til Brestir, som da var syv år gammel, var vitne til drapet og søkte senere hevn for dette.
Hans Nielsen Hauge
I tillegg til å være en lederfigur for kristne var han også en driftig forretningsmann, noe som blant annet ga ham midler til å drive en utstrakt humanitær virksomhet.
Bakgrunn
Hauge var bondegutt fra Hauge i Rolvsøy i Tune (nå Fredrikstad). Han vokste opp i et kristent hjem, som en av ti søsken. I hjemmet fantes Luthers katekisme og huspostill, Pontoppidans forklaring og dertil skrifter av lutherske pietister og prepietister, deriblant Johann Arndt.
Cochylidia
Cochylidia er en slekt av viklere (Tortricidae) som hører til slektsgruppen praktviklere (Cochylini) i underfamilien Tortricinae. Det er kjent åtte arter på verdensbasis, fire av dem er funnet i Norge.
Hans Nielsen Hauge
Religiøs vekkelse
I våronnen 5. april 1796 gikk 25 år gamle Hauge bak plogen hjemme på Tune, med tankene kretsende om frelse og fortapelse. Han sang «Jesus, din søte forening å smake» da han fikk en overveldende følelse av Guds nærvær og hørte en stemme i sitt indre som sa: «Du skal bekjenne mitt navn for menneskene, formane dem til å omvende seg og søke meg mens jeg finnes». Samme sommer dro han til hovedstaden med en pamflett han hadde forfattet, Betragtning over Verdens Daarlighed, utgitt samme høst. Det var hans selvbiografi og inneholdt også kritikk av presteskapet.
Noe senere leste han i dansk oversettelse en bok om mystikeren Johannes Taulers omvendelse, som han anså som så viktig at han siden sørget for å utbre en forkortet versjon av den. «Der har altså vært et innslag av senmiddelalderlig mystikk i hans religiøse lesning. Boken om Tauler var ham kjær også fordi en hovedperson i den er en lekmann som ut fra sine egne åndelige erfaringer med stor frimodighet belærer og irettesetter en prest og en lærd teolog», skriver kirkehistorikeren Einar Molland. Hauge begynte snart selv som predikant og la i sin forkynnelse vekt på det personlige gudsforhold og en nøktern og arbeidsom livsførsel.
Cochylidia
Levevis
Disse artene er knyttet til planter i kurvplantefamilien som vokser på enger og andre åpne områder. De fleste har larvene på plantenes blomsterkurver, men det også noen som gåt på røttene.
Hans Nielsen Hauge
Religiøs vekkelse
I årene fra 1797 til 1804 reiste han rundt, fra Danmark i sør til Tromsø i nord. På de gårdene hvor han fikk husrom, hjalp han til i det daglige arbeidet. Om kveldene samlet han beboerne på gården og nabogårdene til andakt.
Dette var ikke tillatt, siden konventikkelplakaten av 1741 forbød lekfolk å holde oppbyggelige møter uten sogneprestens godkjennelse. Det var heller ikke tillatt å vandre rundt i landet uten fast arbeid eller noen spesiell grunn. Hauge ble gjentatte ganger arrestert, på det meste ti ganger på syv år. I 1804 etter et opphold i Danmark ble han arrestert i Eiker og stilt for en kongelig undersøkelseskommisjon i hovedstaden. Kommisjonen arbeidet med saken hans i ni år, mens Hauge satt i fengsel, de to første årene under så harde forhold at helsen hans ble knekket. Først i 1809 ble tiltalen utformet, og omfattet brudd på konventikkelplakaten, kritikk av prester og embetsmenn, og (som Sokrates) å ha villedet ungdommen. De alvorligste anklagene gikk ut på at han bygget opp en organisasjon til skade for staten, en «stat i staten», og at han skulle ha beriket seg av en «hellig kasse» av sin menighets penger. Disse to anklagepunktene ble senere frafalt. I 1809 var han midlertidig løslatt for å starte og forbedre saltkokerier på Sørlandet på oppdrag av myndighetene. Blokaden under Napoleonskrigene hindret import av salt, så Hauges kunnskap om saltutvinning kom til nytte for samfunnet. I 1811 ble han satt fri, men da dommen falt i 1813, lød den på to års festningsarbeid («slaveri»). Hauge anket dommen for Overkriminalretten, som i desember 1814 dømte ham til å bøte tusen riksdaler for brudd på konventikkelplakaten og krenkende utsagn om prester. Da Hauge omsider kom for retten like før julen 1814, forklarte aktor at den sene saksgangen delvis skyldtes det høye sykefraværet til kommisjonens faste skriver.
Forfølgelsene førte til ytterligere konsolidering blant hans støttespillere. Flere av dem fikk imidlertid erfare at det hadde sin pris å høre til Hauges venner. Hauge ble løslatt fra fengselet julaften 1814, så han fikk ikke oppleve det året på nært hold. Grunnloven av 1814 knesatte prinsipper som Hauge frem til da ikke hadde fått nyte godt av, blant annet prinsippet om at ingen må fengsles uten hjemmel i lov og dom (§ 96).
Hauge lot kvinner forkynne og utnevnte også kvinner til lederposter. Kjente kvinnelige haugianere var Sara Oust (1788-1822), Randi Solem, Pernille Christensdatter Vold (1776-1821) og Marthe Olsdatter Gabestad (1781-1841). Hauge tolket Paulus slik at Paulus advarte mot løst prat og avbrytelser, ikke mot kvinner som forkynnere. Selv strikket han når han gikk til fots på reisene sine.
I de til sammen 18 årene han var predikant og utenfor fengselet, gav han ut 33 bøker. I tillegg satte han i gang folk med handels- og industriforetak. Hauges kristendomssyn kan sies å være pietistisk, men han la større vekt på å tjene Gud gjennom praktisk arbeid enn hva pietismen tradisjonelt hadde gjort. Hauge og de som fulgte han bygde opp betydelige virksomheter; blant annet har konsernet O.A. Devolds Sønner røtter tilbake til Hauge. Det samme gjelder Møllers tran og Solberg Spinderi i Drammen.
Siste år
Under fengselsoppholdene ble Hauges gode helse brutt ned, og han hadde store plager resten av livet. Da han til sist slapp ut av fengselet, giftet han seg og slo seg ned først på Bakkehaugen gård på Tåsen, deretter på gården Bredtvet i Groruddalen (da Aker). Den fikk han kjøpt ved hjelp av venner. Her ble han besøkt av mange, også geistlige.
Bakke gård på Sagene har også tilhørt Hauge. Der grunnla han i 1811 Bakke Mølle ved Akerselva.
Han døde i 1824, 52 år gammel, etter store lidelser. Han er begravet på Gamle Aker kirkegård. Der er det reist en minnestøtte over ham.
Ettermæle
Om Hans Nielsen Hauge skriver Viggo Ullmann bl.a. dette:
Tre av bøndene som deltok i Riksforsamlingen på Eidsvoll i 1814, var haugianere. En av dem, Christopher Borgersen Hoen fra Eiker, ble siden en drivkraft i arbeidet for å få opphevet Konventikkelplakaten. Til sammen har det gjennom årene sittet 73 haugianere på Stortinget.
Hauges legmannsvirksomhet var også opptakten til et grunnleggende trekk i 1800-tallets norske kirkehistorie, blant annet videreført av Indremisjonen.
Minnesmerker i Østfold og Oslo
Huset han bodde i er en av turistattraksjonene i Fredrikstad, og det er et stort monument over ham utenfor huset.
Østfold har tre veier/gater som er oppkalt etter Hans Nielsen Hauge. På tettstedet Rolvsøy i Fredrikstad finnes Hans Nielsen Hauges vei. Den fører fram til Hans Nielsen Hauges minde, huset hvor han ble født og bodde i tidlige år. I Moss finnes en vei med samme navn, oppkalt etter samme mann. I Sarpsborg sentrum ligger Hans Nielsen Hauges gate. I Fredrikstad er også en privat, kristen videregående skole oppkalt etter ham, Hans Nielsen Hauges vgs.
Hauge bodde i lengre perioder på Bakke gård på Tåsen i Oslo, og på Bredtvet, der Bredtvet kirke i 1977 ble oppført på tomten der han hadde bodd. En obelisk med minneplate over Hauge og portrett av ham er reist i kirkehagen. Under portrettet står følgende sitat av Hauge: «Jeg har svoret Guds aand lydighed og han har hjulpet mig til at blive mit forsæt tro.»
I Uranienborgparken i Oslo er det reist en bronsestatue av Hauge, utført av Sigurd Nome og oppsatt i 1971.
I bydel Sagene i Oslo finnes Hans Nielsen Hauges gate og Hans Nielsen Hauges plass. På Tåsen finnes Hauges vei, som også er navngitt etter ham. I 1875 kunne bedehuset Hauges Minde åpne dørene på Grünerløkka i Oslo. Initiativtageren til byggingen av dette forsamlingshuset var presten Johan Cordt Harmens Storjohann.
Hauges gate i Skien sentrum ble oppkalt etter ham i 1885.
I Skien finnes også et forsamlingslokale kalt Hauges Minde, eid av Indremisjonsselskapet. Bedehuset fikk navnet Hauges Minde i 1903, men bygningen som står der i dag er ikke det opprinnelige huset.
Annet
Altertavlen i Hamar domkirke er utført av Henrik Sørensen; her er Hauges omvendelse motiv i et av sidefeltene.
I 2005 ble Haugeinstituttet opprettet i Kristiansand. Instituttets formål er å aktualisere arven etter Hauge i moderne tid, ved å løfte fram Hauges lederskap og etiske tenking rundt bedriftsledelse, arbeid, nettverksbygging og samfunnsansvar.
Film og opera
I 1961 kom den norske filmen Hans Nielsen Hauge om Hauges liv. Filmen var regissert av Bjørn Breigutu og Per Sunderland spilte hovedrollen. Den er for en stor del spilt inn i Fredrikstad. Filmen legger vekt på å vise at Hauge ble urettmessig forfulgt; og at myndighetene til slutt kom til at han ikke hadde gjort noe straffbart. Det er også laget en opera om Hauges liv, Fange og fri, av Egil Hovland, Op. 134 med libretto av Britt G. Hallqvist, innspilt i 2004. Under markeringen av 200-årsjubileet for grunnloven ble oppføringen i Johanneskirken i Bergen lansert som «Norges frigjøringsopera».
Skrifter og bokutgivelser
Tematisk ordnede utdrag fra flere av Hauges skrifter.
Taigabarmåler
Taigabarmåler (Heterothera serraria på latin) er en sommerfugl i gruppen av de egentlige målere (Geometridae). Den er en østlig art knyttet til nordlige barskoger.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 25 – 30 mm), slank måler, hvit med grå til olivenbrune tverrbånd. Den hvite grunnfargen skiller den fra nærtbeslektede arter. Forvingens grunnfarge er hvit, roten er brunlig med et smalt, hvitt tverrbånd. Midt i vingen er det et bredt tverrbånd som er grått til olivenbrunt langs kantene, hvitt i midten. Både inner- og ytterkanten er sterkt bølgete og båndet er ofte avbrutt ett eller to steder i den bakerste halvdelen. Det er omtrent dobbelt så bredt ved forkanten som ved bakkanten og har en oval, mørkebrun flekk nær forkanten. Utenfor tverrbåndet er den en rad av trekantede til halvmåneformete flekker. Vingens ytterkant er grå til olivenbrun. Bakvingen er silkeaktig hvit. Larven er naken, sannsynligvis grønn med lyse lengdestriper.
Levevis
Larven lever på gran (Picea abies).
Utbredelse
Taigabarmåleren er en nordøstlig art som stort sett følger taigaens utbredelse. Den forekommer i Skandinavia, Finland, Baltikum, Polen og Russland like øst til Stillehavet i øst-Sibir. Den er dessuten muligens funnet i Korea. I Norge følger den omtrent granas utbredelse, og finnes på Østlandet vestover til Aust-Agder, og i indre strøk av Trøndelag og Nordland.
Hammond Innes
Ralph Hammond Innes (født 15. juli 1913 i Horsham i Sussex i England, død 10. juni 1998 i Kersey i Suffolk) var en britisk forfatter. Han brukte også forfatternavnet Ralph Hammond når han (inntil 1953) skrev barnebøker.
Innes arbeidet fra 1934 som journalist i Financial News (nå kjent som Financial Times). Han debuterte som forfatter med romanen The Doppelganger i 1937. Fra 1940 og inntil slutten av andre verdenskrig tjenestegjorde han i The Royal Artillery, og endte opp med majors rang. Han utga flere bøker mens han var i tjeneste under krigen. En av dem, Attack Alarm (1941) hevdes å være den eneste roman med motiv fra slaget om Storbritannia skrevet ved siden av en luftvernkanon mens slaget fremdeles pågikk. Etter demobilisering i 1946 ble Innes forfatter på heltid. Han skrev hovedsakelig thrillere, men også sakprosa og fire barnebøker.
Ganske uvanlig for thrillersjangeren var Innes' hovedpersoner ofte ikke «helter» i den vanlig forstand, men ordinære menn som ble kastet inn i ekstreme situasjoner av omstendighetene. Ofte involverte dette steder som hadde et vanskelig eller fiendtlig miljø, som i Arktis, i ørkenen, eller på åpent hav, eller uten at hovedpersonen var vitende om det havnet i en større konflikt eller konspirasjon. Hovedperson er således tvunget til å støtte seg på sin egen kraft og intelligens og gjøre det beste ut av begrensede ressurser fram å benytte seg av våpen og utstyr som er vanlig i andre thrillere.
Bergmo ungdomsskole
Bergmo ungdomsskole er en ungdomsskole på Bergmo i Molde. Skolen får elever fra områdene Nordbyen og Kviltorp. Skolen har i overkant av 300 elever.
Palaeanodonta
Palaeanodonta er en utdødd klade med pattedyr, og søstergruppen til skjelldyrene (Pholidota). Artene i denne gruppen levde fra rundt midten av Paleocen til tidlig i Oligocen, og de var utbredt over det meste av det tidligere superkontinentet Laurasia.
Palaeanodonter var ei moderat vellykket gruppe. Den besto av små fossoriale pattedyr. De fleste funn av fossiler viser tannreduksjon og modifikasjoner av kjeve og gane som antas å være assosiert med insektetere som i hovedsak ernærer seg av maur eller små virvelløse dyr. Tennene er reduserte eller vestigiale hos de fleste artene. Det var lenge et åpent spørsmål om palaeanodontene var representanter for gomlere (Xenarthra) eller skjelldyr (Pholidota), men Kondrashov & Agadjanian (2012) angir at de hører til i Pholidotamorpha.
Inndeling
Inndelingen følger Fossilworks (se Eksterne lenker).
Trond Kasbo
Trond Henning Finsrud Kasbo (født 5. juli 1951 i Hærland) er en norsk luthersk prest.
Han har teologisk embedseksamen fra Det teologiske menighetsfakultet fra 1976 og lisensiatgraden i teologi fra Universitetet i Oslo. Han var sogneprest på Frosta i Trøndelag fra 1978 til 1986, kallskapellan i Sande i Vestfold fra 1986 til 2003 og sogneprest i Sarpsborg fra 2003 til han gikk av med pensjon i 2016.
Jasmin Kähärä
Hun representerte Finland under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor hennes beste individuelle resultat var en kvartfinale på sprinten.
Guildford
Guildford er en by i Surrey, England, og sete for distriktet av samme navn. Den var tidligere også administrativt senter for grevskapet Surrey, men dette ble flyttet til Kingston. Byen ligger 43 km sørvest for sentrale London ved motorveien A3 midtveis mellom hovedstaden og Portsmouth. I henhold til folketellingen i 2001 hadde Guildford en befolkning på 69 400 innbyggere, og det økte til 77 057 ved tilsvarende folketelling i 2011.
Guildford har saksiske røtter som har sin lokalisering grunnet en åpning i landskapet North Downs hvor det var et vadested over elven Wey ved Harrow Way (også kjent som Pilgrims' Way). Ved 978 preget byen kongelig mynt. Ved utbedringen av elven til navigering og utbyggingen av kanalen Wey og Basingstokekanalen ble Guildford knyttet til et nettverk av kanaler som bidro til byens framgang og vekst. På 1900-tallet ble Universitetet i Surrey og Guildfordkatedralen (bygget mellom 1936 og 1961) etablert.
Etymologi
Stedsnavnet Guildford er sammensatt av to ledd. Roten til første del er antagelig «gull» framfor «guild», som engelsk er et laug av håndverkere. Den eneste referansen fra 900-tallet i saksiske nedtegnelser benytter skrivemåten Guldeford, og deretter Guldeford på 1000-tallet; begge deler har betydning gull. Andre ledd, ford, har betydning vadested.
Historie
En del av steinene og platene som er bygget inn i middelalderfestningen Guildford Castle kan være romerske, og en romersk villa har blitt avdekket ved Broad Street Common ved enden av den romerske veien rett vest for Guildfords Park Barn. Arkoelogi og samtidige dokumenter har vist at Guildford var etablert som en liten by av saksiske bosettere kort tid etter romerne trakk seg ut av Britannia på begynnelsen av 400-tallet. Bosetningen ekspanderte ved at den lå heldig til ved vadestedet for Harrow Way, oldtidsveien mellom Winchester og Canterbury.
Alfred den store, den første angelsaksiske konge som forente det meste av England, navnga byen i sitt testamente. Guildford var lokaliseringen av kongelig myntpreging fra 978 og fram til en del tid inn i Vilhelm Erobrerens styre.
Alfred Atheling, sønn av kong Ethelred II, hadde bodd i Normandie under den danske invasjonen av England. Omkring 1040, noen år etter Knut den stores død, kom han tilbake til England. Han møtte jarlen Godwin av Wessex i Guildford, og ble overlatt til kongen, som blindet og lemlestet ham; Alfred døde kort tid etter mishandlingen.
På 1100-tallet reiste normannerne en festning, i det som var utkanten av Windsor Castles jaktmarker. Det ble flere ganger besøkt av kongene Johan og Henrik III. Bare selve tårnet er bevart, og ble restaurert i 2004.
Fra 1300- til 1700-tallet hadde byen store inntekter fra handel med ull.
I 1927 ble Guildford et anglikansk bispesete. Guildfordkatedralen ble vigslet i 1961.
Den 5. oktober 1974 eksploderte bomber plassert av medlemmer av den provisoriske irske republikanske armé på to puber i Guildford. Pubene var utpekt som mål fordi soldater ofte gikk dit; fem sivile ble drept. Fire mistenkte ble arrestert, og ble kjent som Guildford Four. De ble idømt lange fengselsstraffer, men etter en lang juridisk drakamp ble de løslatt i 1989 da dommene ble forkastet.
I 2002 forsøkte Guildford å få full bystatus (city), men dette ble avslått og byen er fortsatt en town.
Vennskapsbyer
Guildford har følgende vennskapsbyer:
Arild Hjulstad Østbye
Arild Hjulstad Østby kjent som bymarkmorderen (født 23. september 1917, død ca. 9. september 1943) var en norsk drapsmann og torturist som jobbet for Rinnanbanden.
Østby var ett av de få bandemedlemmene som var straffedømt. I 1935 fikk han advarsel fra politiet for å ha blottet seg og onanert på offentlig sted. Samme år slo han en 19 år gammel jente med en hammer under et voldtektsforsøk. I 1938 prøvde han å voldta en femtenåring, men slapp med 60 dagers fengsel. Med et slikt rulleblad, og spesielt etter drapet på agenten Marino Nilsson, ville Østby normalt blitt droppet av Gestapo; men da var han blitt altfor viktig for Henry Rinnan.
Sommeren 1942 begynte han å jobbe for de tyske okkupasjonsmyndighetene. Etter enda et overfall i 1942 ble han raskt satt fri etter påtrykk fra disse. Han var en aktiv deltaker i Rinnanbandens tortur av fanger. Vinteren 1942 var han med på å likvidere bandemedlemmene Marino Nilsson og Bjarne Kristensen.
22. august 1943 overfalt og drepte han en kvinne i bymarka. Offeret, Ruth Haarstad, var fra Narvik og 22 år gammel. Fra Gamle Bynesvei tvang han henne inn i skogen og skjøt tre skudd i ryggen på henne for å forgripe seg på henne. Angivelig forgrep han seg seksuelt på henne etter hun var død. Han ble raskt arrestert av norsk politi, men saken ble overtatt av tyske myndigheter som 9. september 1943 meldte i avisene at han hadde blitt henrettet.
Ouse
Ouse kan vise til:
Hesthesini
Hesthesini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, blanke, mer eller mindre brunlige trebukker med sterkt forkortede dekkvinger. Antennene er noe lengre enn kroppen hos hannene, rundt to tredjedeler så lange som kroppen hos hunnene. Pronotum har rundede sider og er bredest foran midten. Dekkvingene er ganske korte og dekker bare thorax, ikke bakkroppen, flygevingene er ikke foldet inn under dekkvingene som vanlig hos biller, men ligger flatt over bakkroppen. Dekkvingene har en lys flekk i spissen. Beina er lange og tynne. Gruppen ligner på gruppen Molorchini i den palearktiske sone.
Utbredelse
Slekten Hesthesis er utbredt i Australia.
Eksterne lenker
Hesthesis
Som man ropar
Som man ropar er en svensk krimserie i tre deler fra 1988 regissert av Lars-Göran Pettersson. Han skrev også manuset, som var basert på Stieg Trenters roman Som man ropar fra 1944. Serien ble produsert av SVT2. Norske Unni Kristin Skagestad spiller den kvinnelige hovedrollen som Katja.
Sumpdamsnegl
Utseende
Skallhøyde er 8-12 millimeter og det har 5-6 vridninger. Skallet er høyrevridd. Skallet er brungrått og avlangt. Å lese et skall vil si å holde det på en spesiell måte slik at antall vridinger kan telles og høyden kan måles. Åpningen skal vende mot deg og toppen opp. Mål er skallhøyde og nummer er vridninger. Kroppen er liten, lys og grå.
Skallet har litt av samme form som hos blæresnegler. Damsnegler har flate og brede tentakler. Hos blæresnegler er de tynne og runde. Men det er vanskelig å skille mellom artene og noen arter kan bare skilles på indre anatomiske forskjeller.
Levevis
Den lever i ferskvann, i tjern og dammer, med frodig vegetasjon. De finnes på grunt vann, ofte i eller like over vannkanten. Sumpdamsnegl er mellomvert for stor leverikte.
Sumpdamsnegl er tvekjønnet, for å kunne legge egg kreves allikevel to snegler, som under paringen, befrukter hverandre gjensidig.
Systematisk inndeling
synonym: Lymnaea truncatula
Alina Meier
Alina Meier (født 19. februar 1996) er en sveitsisk langrennsløper.
Hun representerte Sveits under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor hennes beste individuelle resultat var en kvartfinale på sprinten.
Sørlia
Sørlia kan vise til:
Sørlia finnes også i Steinkjer og Harstad.
Portugals herrelandslag i volleyball
Portugals herrelandslag i volleyball er det portugisiske landslaget i volleyball for herrer som konkurrerer for Portugal under Sommer-OL, Volleyball-VM og Volleyball-EM. Landslaget er rangert som nummer 31 på FIVBs verdensranking.
Satubinha
Satubinha er en kommune i delstaten Maranhão i nordøstregionen av Brasil.
Trontveitåna kraftverk
Trontveitåna kraftverk er et vannkraftverk i Nissedal kommune i Vestfold og Telemark.
Installert effekt er 1,2 MW fra en peltonturbin. Årsproduksjon er 3,7 GWh.
Kraftverket erstatter det nedlagte Trontveit kraftverk fra 1996, som utnyttet en mindre del av elven.
9½ Weeks
9½ Weeks er et amerikansk erotisk filmdrama fra 1986 regissert av Adrian Lyne og med Mickey Rourke og Kim Basinger i hovedrollene. Filmen er basert på romanen med samme tittel av Ingeborg Day (under pseudonymet Elizabeth McNeill).
Filmen var egentlig ferdig innspilt i 1984, men ble ikke sluppet på kino før i 1986.
Filmen var ikke en stor suksess kommersielt i USA, tjente inn 7 millioner dollar på kinobesøk, og fikk svært dårlig kritikk. Trass i sin moderate suksess i Nord-Amerika, ble filmen svært populær på videomarkedet, og ble en stor internasjonal suksess. Filmen er nå svært godt kjent for sitt erotiske og til tider sadomasochistiske innhold.
Handling
Tittelen på filmen viser til varigheten i et forhold mellom Wall Street-investoren John Grey (spilt av Mickey Rourke) og den fraskilte SoHo kunstgalleri-ansatte Elizabeth McGraw (Kim Basinger). De to møtes i New York City og begynner et (noen ganger voldsomt) seksuelt forhold.
De prøver ofte ut en variasjon av ulike seksuelle og erotiske handlinger, inklusive en scene der John stryker over hennes kropp med is mens hun har et blind foran øynene, en scene der John gir henne ulike typer mat med skje mens hennes øyne er lukket, en scene der Elizabeth tar av seg en kjole og har sex med sin partner i regnfull våt utendørs baktrapp og Basingers' nå ikoniske striptease til Randy Newmans sang «You Can Leave Your Hat On», sunget av Joe Cocker. Filmen viser i detalj en nedadgående seksuell spiral der John presser Elizabeths grenser mot hennes endelige mentale sammenbrudd. Han manipulerer henne ofte til å gi hva han ønsker og misbruker henne flere ganger, selv om hun vet om det, da han vet at hun ikke kan motstå det.
Kontrovers
Mange scener ble påstått kuttet ut av filmen før filmen ble sluppet, da de ble ansett å være «psykologisk skadelig» av studioet. Den mest kjente scenen som angivelig ble fjernet, involverer karakterene John og Elizabeth i en overdose-pakt på sovepiller sammen, bare for å oppdage at John erstattet sovepillene med falske. Denne scenen finnes ikke i novellen, men finnes i det siste utkastet av manuset til filmen. Adrian Lyne har lovet å slippe en «regissørversjon» av filmen, som kunne omfatte mange av de fjernede scenene, men dette har ikke skjedd ennå.
Mange av de erotiske scenene inneholdt en annen skuespiller enn Basinger. Regissør Adrian Lyne brukte følelsesmanipulasjon på Basinger under filmingen for å oppnå skuespillet han ønsket fra den da relativt uerfarne nye skuespillerinnen, noe Basinger senere kritiserte ham hardt for. Eksempelvis tillot ikke Lyne at Rourke og Basinger snakket med hverandre utenfor settet. De to ble holdt adskilt fra hverandre og Lyne fortalte Basinger rykter om hvordan Rourke ville få henne til å like eller mislike ham, slik at hun ville ta med seg de følelsene inn i scenen.
Oppfølger
Et utkast til oppfølger ble skrevet under tittelen Four Days in February av Zalman King. Mickey Rourke aksepterte å bli med, men Kim Basinger nektet og prosjektet ble forlatt.
I 1997 kom oppfølgeren, som gikk direkte til video under tittelen Another 9½ Weeks, med Mickey Rourke og Angie Everhart, mens regien var av Anne Goursaud. I 1998 ble enda en slags oppfølger laget, også denne gikk direkte til video, med tittelen The First 9½ Weeks, men ingen av de opprinnelige skuespillerne var med her.
Robson Conceição
Robson Donato Conceição (født 25. oktober 1988) er en brasiliansk amatørbokser. Han har ingen større internasjonale resultater, og representerte Brasil under Sommer-OL 2008, der han ble slått ut i første runde.
Han tok gull under Sommer-OL 2016.
Sinonthophagus
Sinonthophagus er en underslekt av biller som hører til den artsrike slekten Onthophagus i familien skarabider (Scarabaeidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea). De lever av møkk som de graver dypt ned i jorda.
Levevis
Gjødselgraverne er knyttet til møkk. De graver tunneler under møkka, som ofte kan være overraskende lange sammenlignet med billens størrelse, og leder ned til et ynglekammer der hunnen arbeider møkka til en ball som hun legger egg på.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Asia.
Vasilij Arkhipenko
Vasilij Albertovitsj Arkhipenko, russisk Василий Альбертович Архипенко, ukrainsk Vasil Albertovytsj Arkhypenko (Василь Альбертович Архипенко) (født 28. januar 1957) er en ukrainsk hekkeløper som representerte Sovjetunionen på 400 meter hekk. Karrierens høydepunkt var sølvmedaljen fra OL 1980 i Moskva.
Lykke-Pers reise
Lykke-Pers reise (svensk: Lycko-Pers resa) er et skuespill av August Strindberg fra 1882. Stykket ble skrevet på bestilling fra Ludvig Josephson ved Dramaten. Den er Strindbergs første sagaspill og er i form et såkalt vandringsdrama. Inspirasjonen til oppbyggingen fant Strindberg trolig i Henrik Ibsens drama Peer Gynt.
Ely
Ely er en katedralby i Cambridgeshire, England, 23 km nordnordøst for Cambridge og 129 km langs veien fra London. Den er hovedby i den tradisjonelle regionen Isle of Ely. Byen ble grunnlagt i 673 av Æthelthryth, datter av kongen av East Anglia. Den ble bygget opp omkring et kloster nord for landsbyen Cratendune på Elyøya, som ligger i elven Great Ouse. Klosteret ble ødelagt i 870 av danske vikinger, men gjenoppbygget i 970 av Ethelwold, biskop av Winchester. Byggingen av katedralen begynte i 1083 av den normanniske abbeden Simeon. Arkitekten Alan av Walsinghams oktogon (åttekant), bygget over katedralens midtskip mellom 1322 og 1328, er i henhold til arkitekturhistorikeren Nikolaus Pevsner «den største enkeltprestasjonen av det arkitektoniske geniet ved Elykatedralen». Byggingen fortsatte fram til oppløsningen av klosteret i 1539 under den engelske reformasjonen. Katedralen ble skjønnsomt restaurert mellom 1845 og 1870 av arkitekt George Gilbert Scott. Som sete for et bispedømme har Ely lenge vært betraktet som en by, og fikk offisiell bystatus i 1974 ved kongelig charter.
Ely er bygd på Kimmeridge Clay, en øy på 60 km² som med 26 meter er det høyeste området i det myrlendte Fenland (the Fens). De fremste elvene er Witham, Welland, Nene og Great Ouse som gir vann til Fenland og inntil området ble drenert på 1600-tallet, utgjorde ferskvannsmyrer. Det er to steder av særskilt vitenskapelig interesse (Site of Special Scientific Interest, SSSI) i byen: et tidligere steinbrudd på Kimmeridge Clay, og en av Storbritannias best gjenværende eksempler på middelalderlandbrukets plogføringer (på engelsk kalt Ridge and furrow).
Ely var et av de siste steder i England som gjorde motstand mot Vilhelm Erobreren, og kapitulerte ikke før i 1071. Elykatedralen ble påbegynt av Vilhelm i 1083, og fullført i 1351. Ely bispedømme ble etablert etter at katedralen var påbegynt, i 1109. Ved reformasjonen ble det et anglikansk bispedømme, som i 1995 hadde ansvar for 610 000 medlemmer av kirken. I 1381 tok byen del i Bondeopprøret. Oliver Cromwell bodde i Ely i flere år, etter at han arvet stillingen som skatteinnkrever i 1636.
Økonomien i regionen er hovedsakelig preget av landbruk. Før Fenland ble drenert var høsting av kurvpil, halvgress og ekstrahering av torv viktig, det samme var fiske etter ål (som bosetningens navn kan være avledet fra) og jakt på villfugler. Byen har vært et senter for lokal keramikkproduksjon for mer enn 700 år, inkludert steingods kalt Babylon. En romersk vei, Akeman Street, går gjennom byen; den sørlige enden er ved Ermine Street nær Wimpole, og dens nordlige ende er ved Brancaster. Det er få spor av den romerske bosetningen finnes i Ely, men det er levninger av romersk bosetning i nærheten ved Little Thetford og Stretham. En rute med hestetransport som eksisterte i 1753 mellom Ely og Cambridge ble forbedret i 1769 som en bomvei. Dagens motorvei A10 følger denne ruten; en sørvestlig omkjøring ved byen ble bygget i 1986. Jernbanestasjonen i Ely ble bygget i 1845 for Fen Line og er i dag et nav for linjer nord til King's Lynn, nordvest til Peterborough, øst til Norwich, sørøst til Ipswich, og sør til Cambridge og London.
Abel Schrøder
Abel Schrøder kan vise til:
Senador Alexandre Costa
Senador Alexandre Costa er en kommune i delstaten Maranhão i nordøstregionen av Brasil.
Melissa (Orlando innamorato/furioso)
Melissa er en fiktiv god trollkvinne i Matière de France.
I Orlando Furioso er hun viktig for kjærlighetsforholdet mellom Ruggiero og Bradamante, som hun har bestemt seg for skal en gang gifte seg. Hver gang deres forhold er truet, fører hun dem sammen igjen.
Melissa fortryller Ruggieros og Bradamantes etterkommere og spår deres fremtid. Når Ruggiero har falt som offer for Alcinas fortryllelser, kommer hun til hans regning og gir ham tilbake minnet om sin kjærlighet til Bradamante, og befrir ham fra den forhekselse som holder ham fanget på Alcinas øy. Senere taper Ruggiero en kamp om hvem som skal vinne Bradamantes hånd; dypt ulykkelig trekker han seg tilbake inn i skogene for å sulte seg selv ihjel. Melissa finner ut av hans ulykke og åpenbarer sannheten for ham: at han ikke tapte kampen mot en rival, men mot Bradamante; derfor er det ingen grunn til at bryllupet ikke skulle finne sted.
Opera seria
Opera seria («alvorlig opera») er en italiensk operasjanger med blomstringstid i perioden rundt 1710–1770. I sjangerens gullalder var den vanlige betegnelsen dramma per musica eller melodramma serio, men senere ble opera seria den vanlige, lettere nedsettende betegnelsen på det som da var blitt en historisk musikkform.
Genren var tett knyttet til 1700-tallets sosiale struktur, og mytologiske og heroiske temaer ble ofte utformet på en slik måte at tidens herskerklasse, dvs. adelige og kirkeledere, ble legitimert og opphøyet.
Struktur
Opera seria bygde på høybarokkens strenge dramma per musica-konvensjoner ved å utvikle og utforske da capo-ariens A-B-A form. Den første delen presenterte et tema, den andre et komplementært tema og den tredje var en ornamentert og videreutviklet versjon av det første temaet. Etterhvert som sjangeren utviklet seg og ariene ble lengre, kunne en seria-opera bestå av opp til tretti satser.
En typisk opera seria begynner med en ouverture i tre satser (hurtig – langsom – hurtig) uten noen tilknytning til operaens handling. Det var også vanlig å gjenbruke musikk skrevet for andre stykker og gjestende sangvirtuoser kunne føye til egne bravur-arier.
Selve operaen består oftest av tre akter, hver satt sammen av en rekke scener med et resitativ og en såkalt avskjedsarie som synges før karakteren forlater scenen. Et element som karakteriserer opera seria er affektlæren, en forestilling om at visse musikalske grep påvirker den menneskelige psyke på bestemte måter.
Viktor Minejev
Minejev ble olympisk mester i moderne femkamp under Sommer-OL 1964 i Tokyo. Han var med på det sovjetiske laget som vant lagkonkurransen foran USA og Ungarn. De andre på laget var Igor Novikov og Albert Mokejev. I den individuelle konkurransen kom han på femteplass.