cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nepals flagg
Nepals flagg er verdens eneste ikke-firkantede nasjonalflagg. Det består av en kombinasjon av det som opprinnelig kan ha vært to trekantede flagg med henholdsvis sol- og månesymbolet. De to symbolene forklares noen ganger som at de representerer to grener av den kongelige familie, Rana-familien. Opprinnelig hadde månen og solen menneskelige trekk. Flaggets historie går trolig tilbake til begynnelsen av 1800-tallet. Det ble endret 16. desember 1962 da ansiktstrekkene i månen og solen ble tatt bort.
Den blå kanten skal symbolisere fred, mens rødfargen er Nepals nasjonalfarge. De to symbolene står nå for et håp om at Nepal vil eksistere like lenge som månen og sola.
Flagget er nedfelt i Artikkel 5 i Nepals grunnlov fra 1990 og i Artikkel 6 i den midlertidige grunnloven av 2007. I et tillegg til begge disse dokumentene er det gitt nøyaktige instruksjoner for hvordan flagget og figurene skal tegnes.
Henri Rang
Henri Rang (født 8. juni 1902 i Timișoara, død 25. desember 1946) var en rumensk rytter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Bevegelse
Bevegelse kan ha flere betydninger
Henri Rang
Rang vant en olympisk sølvmedalje under OL 1936 i Berlin. Han kom på andreplass i sprangridning med hesten «Delfis» bak tyske Kurt Hasse på «Tora».
Han døde i en motorsykkelulykke.
Jarl Inge Melberg
Jarl Inge Melberg (født 22. februar 1970 i Sarpsborg) er en norsk svømmer. Han er oppvokst i Halden, nå bosatt i Oslo. Han innehar pr juli 2008 tre norske rekorder: 100 m fri langbane, 100 m fri kortbane, 200 m fri kortbane. Han deltok i OL i Barcelona i 1992 og har en seier i verdenscupen på 100 m fri i Göteborg i 1990. Han vant kongepokalen i 1988 og 1989.
Melberg arbeider i dag som allmennlege i Oslo. Han er gift med den tidligere svømmeren Helen Karal Melberg og er yngre bror av den tidligere svømmeren Kai Henning Melberg. Han slekter til flere svømmere og stupere fra familen Melberg.
Nonanol
Nonanol C9H19OH betegner alkoholer avledet av nonan.
Isomerer
Det finnes 5 nonanoler som har den samme kjemiske formelen, men som har ulik strukturformel og molekyloppbygging.
Nepalsk rupi
Nepalsk rupi er myntenheten i Nepal. Den deles inn i 100 paise. Rupien ble introdusert i 1932 da den erstattet mohar med en kurs på 2 mohar = 1 rupi.
Nepalsk rupi er bundet til den indiske rupien med en kurs på 1,6 nepalsk rupi på 1 indisk rupi.
Traktat
Traktat er en folkerettslig bindende avtale mellom to eller flere stater. Andre navn for en traktat er konvensjon, overenskomst, avtale, charter, pakt og protokoll.
De fleste traktater er skrevet ned og overvåket av et omfattende system av internasjonale rett, kodifisert i Wien-konvensjonen om traktatretten som omfatter regler for å opprette og tolke en traktat, samt regler for deltakere. Artikkel 2 a i Wienkonvensjonen av 1969 konstaterer at en traktat er en internasjonal nedskrevet avtale mellom stater og er stadfestet i internasjonale rett. Norge er – særlig på grunn av reglene om legitimasjon som anses av Norge å kunne være i strid med Grunnloven § 26 – ikke part til traktaten, men store deler av den anses likevel for kun å gi uttrykk for folkerettslig sedvanerett.
Traktater er basis for de fleste system som omfatter menneskerettigheter. Traktater er uttrykk for hva stater har bundet seg til juridisk. En traktat kan være bilateral (mellom to stater) eller multilateral (mellom flere stater). Men det er også mulig for en bilateral traktat å omfatter mer enn to stater: Eksempelvis kan man se på den bilaterale traktaten mellom Sveits og EU som ble opprettet etter at Sveits forkastet EØS-avtalen. Selv om avtalen mellom Sveits og EU omfatter flere stater, er de likevel bilaterale; traktaten fastsetter rettigheter og forpliktelser mellom Sveits og medlemslandende i EU, ikke rettigheter og forpliktelser mellom EU og medlemsstatene.
Traktater kan bli utvidet, oftest ved bruk av protokoller. Protokoller er traktater som omhandler et spesifikt tema og kan bli lagt i tillegg til en mer generell traktat. Stater som har ratifisert den tidligere traktaten, er ikke forpliktet til å binde seg til protokollen, som ofte kalles tilleggsprotokoll, særlig i tilfeller hvor stater bundet til den første traktaten ikke støtter protokollen. Eksempler på slike protokoller er [the abolition of the death penalty and the protocol on economic, social and cultural rights] som supplerer [the Inter-american Convention on Human Rights (1969)] og de to protokollene til FNs barnekonvensjon.
Før en traktat er juridisk bindende for en stat, må staten signere og ratifisere avtalen. Etter ratifisering er staten bundet moralsk, politisk og juridisk til traktaten og må deretter utføre eventuelle nødvendige handlinger for å oppfylle betingelseme for deltakelsen i traktaten. I noen tilfeller er ikke traktaten juridisk bindende etter ratifisering. En traktat fastsetter selv når den skal tre i kraft: noen traktater krever at et bestemt antall stater skal ha ratifisert før den trer i kraft.
Etter at en traktat har trådt i kraft, kan nye stater delta i avtalen ved å ratifisere traktaten; dette blir ofte kalt tiltredelse.
Anders Eide
Anders Eide (født 7. mars 1971) er en norsk tidligere langrennsløper. I 1998 ble han Norgesmester på 50 km langrenn. Eide representerte Norge samme år i Vinter-OL 1998 i Nagano med en 11.-plass som beste resultat. Eide er bosatt i Søndre Land i Oppland.
Under junior-VM i 1991 i Reit im Winkl gikk Eide på det norske laget som vant 4 × 10 km stafett. Odd-Bjørn Hjelmeset, Svein Tore Samdal og Thomas Alsgaard gikk de tre andre etappene.
Bevegelsesmengde
Bevegelsesmengde er en fysisk størrelse som i klassisk fysikk er definert som masse multiplisert med hastighet. Bevegelsesmengde er en vektor, dvs. det er en størrelse med retning i rommet. Vanlig symbol er p og SI-enheten er newtonsekund (kilogram ganger meter per sekund, dvs. kg·ms-1). Bevegelsesmengde er en svært sentral størrelse i fysikken siden den, i motsetning til hastighet, er en bevart størrelse i kollisjoner og andre gjensidige kraftutvekslinger dersom summen av ytre kraftpåvirkninger er null.
Andre betegnelser for bevegelsesmengde er massefart, impuls og driv, hvor driv er mest brukt i dagligtale og impuls er vanlig i mer abstrakt betydning.
Hemmers lærebøker på universitetsnivå bruker betegnelsen impuls. På side 14 i 5. utgave av Kvantemekanikk begrunnes dette med: «Vi følger standard språkbruk og bruker betegnelsen impuls i stedet for bevegelsesmengde eller driv.»
Definisjon
I newtonsk mekanikk defineres bevegelsesmengde som produktet av masse og hastighet. En vektor i rommet har tre komponenter, og dermed har vi
For et system sammensatt av flere deler, er den totale bevegelsesmengden summen av bevegelsesmengden til hver enkelt del hvor summen angir en vektoraddisjon.
Newtons lover
Newtons lover kan formuleres ved hjelp av begrepene kraft og bevegelsesmengde.
Litteraturåret 1901
Fødsler
|| forfatter og manusforfatter ||align=center|85 ||align=center| ||
Tangshan Caofeidian kullkraftverk
Tangshan Caofeidian kullkraftverk er et kullkraftverk i distriktet Caofeidian utenfor Tangshan, i provinsen Hebei, i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW fordelt på 2 like store turbiner á 300 MW hver. Anlegget stod ferdig i 2009. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 90% av anlegget.
Steve Tanner
Stephen Tanner (født 21. oktober 1970) er en engelsk tidligere fotballdommer. Han fikk sin debut som Premier League-dommer i 2006/07 i kampen mellom Reading FC og Everton. Begynte å dømme ordentlig i systemet i 2002/03.
Han har dømt 27 kamper i Premier League.
Josef von Platthy
József von Platthy (født 17. desember 1900 i Karancskeszi, død 21. desember 1990 i Budapest) var en ungarsk rytter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Platthy vant en olympisk bronsemedalje under OL 1936 i Berlin. Han kom på tredjeplass i sprangridning med hesten «Sellő» bak tyske Kurt Hasse på «Tora» og Henri Rang på «Delfis» fra Romania.
Einsatzgruppen
Einsatzgruppen (tysk for «innsatsgrupper»), var dødsskvadroner under SS (Schutzstaffel), den paramilitære fløyen av det tyske nazistpartiet NSDAP, som sto bak systematiske massedrap under andre verdenskrig. Gruppene var mobile korps underlagt Amt IV i Reichssicherheitshauptamt (RSHA). De ble særlig brukt til likvideringer og massedrap i tyskokkuperte områder. Einsatzgruppene ble i utgangspunktet satt opp med mannskap fra Sicherheitspolizei og Sicherheitsdienst.
De enkelte gruppene ble kalt Einsatzkommando, mens staben ble kalt Einsatzstab. Hver kommando var delt i Einsatztruppe. Gruppene ble til dels utvidet med polititjenestemenn og utkommanderte fra lokalbefolkningen.
Den generelle betegnelsen Einsatzgruppe ble på tysk benyttet også om andre grupper, korps og divisjoner, for eksempel om enheter innen Organisation Todt.
Bakgrunn
Einsatzgruppen, fullstendig tysk navn: Einsatzgruppen der Sicherheitspolizei und des SD, lå under SS. De var mobile formasjoner, ble brukt til likvideringer i okkuperte områder, og var etter invasjonen av Polen underlagt Amt IV i (RSHA).
De første gruppene ble satt inn under Anschluss (den tyske innmarsjen i Østerrike i 1938) og invasjonen i Tsjekkoslovakia samme år. Deres oppgave var da å sikre viktige dokumenter og å eliminere personer som kunne skape motstand. De sørget også for at lokale nasjonalsosialister (nazister) ble plassert i viktige stillinger, og for opprettelse av konsentrasjonsleirer.
Okkupasjonen av Polen
I 1939 ble Einsatzgruppen omorganisert under det nyopprettede RSHA og Reinhard Heydrich utstedte 21. september 1939 direktiv til Einsatzgreuppene angående jødene i de okkuperte områdene. Heydrich anbefalte at jødene i de store byene skulle konsentreres i gettoer og at det skulle etableres «jøderåd» bestående av rabbinere og andre respekterte personer i lokalsamfunnet. Erwin Lahousen i Abwehr rapporterte kritikk mot en enhet ledet av SS-offiser Udo von Woyrsch for vilkårlige massehenrettelser. Einsatzgruppene møtte særlig motstand fra Wehrmacht som hadde sitt eget militærpoliti i felt og ikke tolererte innblanding eller konkurranse fra andre enheter.
Etter invasjonen av Polen ble det brukt for å likvidere polakker som kunne organisere motstand. Det var mobile enheter som besto av uniformert mannskap fra SD, Gestapo, kriminalpolitiet og det vanlige politiet. De fulgte like bak den fremrykkende hæren og sikret seg dokumenter og satte opp lister over personer eller organisasjoner som kunne være fiendtlig innstilt. Enhetene hadde også fullmakt til å «fjerne», det vil si drepe, slike personer. Einsatzgruppenes virke i Polen medvirket til at RSHA ble etablert i slutten av september.
I de erobrede områdene bak de regulære hærstyrkene gikk fem (senere syv) Einsatzgrupper til verks. Disse «innsatsenhetene» fra SS var underlagt Heydrich og hadde til oppgave å eliminere fiender av okkupasjonsmakten og skyte gisler som gjengjeldelse i tilfelle aksjoner mot okkupasjonen. Enhetene samlet opp politisk «uønskede» polakker (i landets elite) som ble henrettet på stedet eller satt i konsentrasjonsleir. Einsatzgruppene i Polen besto av tilsammen rundt 2000 mann fra Sipo, kriminalpolitiet og Gestapo under Heydrichs ledelse og underlagt RSHA. Enhetene ble etablert i forbindelse med planleggingen av invasjonen og skulle i nært samarbeid med Wehrmacht pasifisere de okkuperte områdene.
Einsatzgruppenes virke i Polen høsten 1939 for en stor del ledd i Unternehmen Tannenberg (operasjon Tannenberg) med det mål å svekke motstandsviljen og -evnen i den polske befolkning blant annet ved å myrde deres ledere og potensielle ledere. Operasjonen ble beordret av Hitler og organisert av Reinhard Heydrich og hans assistent Werner Best.
Tidlig i felttoget ble etnisk tyske innbyggere angrepet av etnisk polakker der rundt 5,000 ble drept, blant annet ble rundt 100 etniske tyske i byen Bromberg (polsk: Bydgoszcz) mishandlet og drept. Dette ga SS et påskudd til brutalitet mot polakker, og Heydrich og Himmler mente at Einsatzgruppenes mandat og fullmakter burde utvides. Himmler ga 10. september Einsatzgruppe IV ordre om å henrette 500 gisler (mest intellektuelle og kommunister) i Bromberg. I alt 1,300 innbyggere av Bromberg ble henrettet 5.–12. september inkludert 50 skoleelever. Hæren henrettet i tillegg 50 sivile (prester, lærere og offentlige tjenestemenn).
Himmler og Heydrich reiste på inspeksjon i det vestlige Polen i første del av september, noe som ført til mer ytterliggående tiltak fra Einsatzgruppene. Heydrich instruerte 11. september Bruno Streckenbach og Udo von Woyrsch (som ledet hver sin gruppe) om at kraftigst mulige tiltak måtte brukes mot opprørere. Woyrsch intensiverte etter dette innsatsen blant annet ved å massehenrettelser flere steder og i Dynów ble jøder brent levende i synagogen. I Przemyśl ble 16-19. oktober over 500 jøder myrdet av von Woyrschs gruppe.
I september ble minst 12,000 mennesker henrettet, hovedsakelig av Einsatzgruppene, dels av den tyske hæren og milits av etniske tyskere. Innen utgangen av 1939 var mellom 40,000 og 60,000 sivile polakker drept i massehenrettelser.
I forbindelse med massakren i Bromberg fikk Wehrmacht klar ordre om å ikke hindre Einsatzgruppenes arbeid: General Adolf Strauss klaget da til overkommandoen over at ansvarsforholdene på denne måten ble snudd opp ned. Walther von Brauchitsch, hærens øverstkommanderende, minnet 18. september 1939 hærens kommandanter på at Wehrmacht var eneveldig i de okkuperte områdene og at forsøk på innblanding i militærdomstolene fra partiorganer (det vil si SS) skulle ignoreres. Himmler ga samme dag ordre til sikkerhetspolitet om at polske partisaner skulle henrettes. Under møte med Hitler, Heydrich og Himmler ble Brauchitsch presset til å la Einsatzgruppene drive sin virksomhet. I slutten av september var det stadig tautrekking om ansvarsområder og hva hærens kommandanter skulle informeres om.
General Johannes Blaskowitz fordømte i november Einsatzgruppenes virksomhet som kriminelle overgrep og uttrykk for SS’ primitive og sykelige instinkter. Hitler ble rasende over Blaskowitz’ rapport og avfeide Wehrmacht som patetisk sentimentale; Hitler ga derpå amnesti for alle overgrep i Polen og fratok Wehrmachts militær domstoler jurisdiksjon over SS.
Rekruttering og organisering
Lederne av Einsatzgruppen og underordnete drapskommandoer var generelt godt utdannet, til dels ved eliteuniversiteter. Rekruttering til SS/SD og sosialisering til det nazistiske tankesettet skjedde blant annet i enkelte fagmiljø ved universitetene og Den nasjonalsosialistiske tyske studentorganisasjonen. En tidlig fase av rekruttering til SD var en liten gruppe menn som sto Himmler og Heydrich nært, blant annet Wilhelm Albert, Lothar Beutel og Hermann Behrends. I andre fase sto blant annet Werner Best, Otto Ohlendorf, Wilhelm Spengler, Frank Six og Reinhard Höhn for rekruttering av nye intellektuelle til SD. De intellektuelle i SS/SD legitimerte i sin forestillingsverden massemordene på østfronten dels med at det var en forutsetning for «germanisering» av de erobrede områdene og dels med at det ble i gjort i selvforsvar for å redde Tyskland fra fiendene.
Flere sentrale personer ble rekruttert fra studentmiljøet ved universitetet i Tübingen. Franz Walter Stahlecker, leder for Einsatzgruppe A, var utdannet jurist med doktorgrad. Stahlecker studerte i Tübingen og ble der venn av Martin Sandberger, Eugen Steimle og Erich Ehrlinger. Stahlecker var Gestapo-sjef i Württemberg i 1934 og arbeidet på Adolf Eichmanns utvandringskontor for jøder i Wien fra 1938. I oktober 1939 innledet Eichmann og Stahlecker «Niskoplanen» som innebar å forflytte polske jøder til et «reservat» ved Lublin og Nisko.
Studiekameratene Sandberger og Ehrlinger hengte opp hakekorsflagget i aulaen ved universitetet i mars 1933. Ehrlinger var under krigen sjef for Sonderkommando 1b i Einsatzgruppe A. Ernst Kaltenbrunner forfremmet i september Ehrlinger til sjef for Einsatzgruppe B og i oktober til sjef for Sicherheitspolizei og SD i Hviterussland og tilstøtende områder i Russland. På den tiden var det et par tusen overlevende jøder i Minsk og Ehrlinger kommanderte alle SS-menn til å delta i henrettelsene av de siste jødene. Gustav Adolf Scheel (1907-1979), leder for Den nasjonalsosialistiske tyske studentorganisasjonen, rekrutterte målrettet til SS og Einsatzgruppen fra studentmiljøet i Tübingen. Scheel var en periode medisinstudent i Tübingen. Ved Universitetet i Heidelberg hadde Scheel fra 1933 drevet en aggressiv kampanje for å fordrive «ikke-ariske» og «marxister» fra universitetet. Scheel utdannet seg til lege. Tübingen ble sentrum for «jødeforskning» i det tredje riket. Scheel var leder for Einsatzgruppe i det okkuperte av Alsace og han deltok i deportasjon av jøder fra Karlsruhe i 1940. Hans far var protestantisk prest. Scheel begynte å studere i Tübingen i 1928 med sikte på å bli protestantisk prest.
Erwin Weinmann var medisinstudent i Tübingen og ble sjef for Sonderkommando 4a under Einsatzgruppe C i Ukraina. Eugen Steimle som studerte i Tübingen på samme tid som Sandberger, ble sjef først for Einsatzkommando 7a under Einsatzgruppe B og deretter Sonderkommando 4a under Einsatzgruppe C. Til Tübingen kom i 1933 Paul Zapp som kontorsjef for Deutsche Glaubensbewegung (som ønsket en tysk-arisk religion som alternativ til den «semittiske» kristendommen) under Jakob Wilhelm Hauers ledelse. Zapp hadde ikke høyere utdanning som de andre fra Tübingen. Hauer var religionshistoriker og professor i Tübingen. Utover i 1930-årene spredte Hauer nasjonalistisk tankegods. Zapp ble sjef for Einsatzkommando 11a under Einsatzgruppe D.  Rudolf Bilfinger studerte jus i Tübingen og arbeidet med blant annet jødesaker i RSHA. Albert Rapp som studerte juss i Tübingen ble sjef for Sonderkommando 7a under Einsatzgruppe B.
Theodor Dannecker, Wilhelm Harst og Sandberger samarbeidet om deportasjon av jøder fra Italia i 1943. De tre var bekjente fra Tübingen. Dannecker var født i Tübingen og drev familiebedriften der. Dannecker hadde ikke høyere utdanning og hadde kontakt med nazistiske studentaktivister i Tübingen, men ble rekruttert til SD via SS og ikke via den nazistiske studentforeningen. Werner Best var mentor for Dannecker og Paul Zapp. Dannecker beskrives som en ekstrem antisemitt.
Sandberger kom fra en familie med flere kjente prester i Württemberg. Stahleckers far var luthersk prest. Steimle kom fra en familie av prester. Ernst Biberstein var luthersk prest.
Hilary Earls doktoravhandling ved University of Toronto (publisert i New York 2009) er den første fullstendig studien av Einsatzgruppenprosessen ført av USA mot sentrale personer for disse drapsskvadronene. Earl viser at de tiltalte hadde flere fellestrekk blant annet var de relativt unge og av samme generasjon, og de var godt utdannet og hadde steget raskt i gradene i Det tredje riket som de entusiastisk sluttet opp fra begynnelsen. Rekruttering av ledere blant universitetsutdannede medvirket til den effektive gjennomføring av holocaust. Junginger mener at disse personene var ambisiøse og hadde de administrative ferdighetene som gjorde det lett å gå fra vanlige massakrere til systematiske utryddelse. De felles antisemittiske holdningene medvirket til gjennomføringen av holocaust. I studentklubbene var antisemittisme utbredt og ble tilskyndet av den nazistiske studentforeningen. De tidligere studentene fra Tübingen var en fremstående gruppe antisemitter i den nazistiske eliten. Junginger mener de var drevet av ideologi og overbevisning, ikke av ordrer og tvang.
De 24 tiltalte i Einsatzgruppenprosessen var godt utdannet og relativt unge: De fleste hadde Abitur (artium), ni var utdannet jurister, seks av dem hadde doktorgrad, Otto Rasch hadde to doktorgrader. De fremsto til dels som alminnelige familiefedre. Ohlendorfs medtiltalte hadde lignende karriere som ham og de fleste var født mellom 1900 og første verdenskrig, en ungdomsgenerasjon som var desillusjonert av konsekvensen av krigen. Alle unntatt en var protestanter. Eugen Steimle kom som Martin Sandberger fra en familie av prester. Begge hadde studert ved universitet i Tübingen og blitt involvert i SS gjennom Gustav Adolf Scheel. Franz Walter Stahlecker, lederen for Einsatzgruppe A drept av partisaner i 1942, var også sønn av en prest og hadde studert juss i Tübingen. Ernst Biberstein var luthersk prest og fortsatte etter benådningen å arbeide for kirken.
Heinz Seetzen (født 1906) var i 1941-1942 leder for Sonderkommando 10a som inngikk i Einsatzgruppe D under Ohlendorf. Seetzen var utdannet jurist. På grunn av sitt vennskap med Heydrich ble Seetzen i praksis Ohlendorfs nestkommanderende. Seetzen sluttet helhjertet opp om planen for å drepe alle jødene og om SS' ideal om personlig hardhet (tysk: Härte). Sommeren 1944 var Seetzen leder for Einsatzgruppe B med base i Minsk. Seetzen tok sitt eget liv i september 1945 i britisk varetekt.
Etter invasjonen av Sovjetunionen
For å utrydde kommunismen og hindre ny oppblomstring etter krigen, ble det våren 1941, som forberedelse til invasjonen, satt opp Einsatzgrupper som skulle «pasifisere» de okkuperte områdene. Det gikk 6. juni 1941 ut en ordre til invasjonstyrken om at inntrykk var nok for å vurdere om en mistenkt person var skyldig. På et møte 16. juli 1941 med Alfred Rosenberg, Wilhelm Keitel, Hermann Göring og Hans Lammers sa Hitler seg tilfreds med at den sovjetiske ordren om partisan krig bak fronten fordi det ga Tyskland mulighet til å utslette alle som motsatte seg okkupasjonen. Einsatzgruppene var politistyrker og Heydrich signerte 26. mars 1941 en avtale med general Georg Wagner på vegne av Wehrmacht om arbeidsdeling og kommandolinjer i de erobrede områdene av Sovjetunionen. Avtalen innebar at Einsatzgruppene var underlagt Wehrmachts kommando nær frontlinjen, mens i områder lenger bak overlatt til sivil administrasjon under rikskommissærer skulle Einsatzgruppene opptre nokså autonomt. Ved Hitlers dekret av 17. juli 1941 fikk Himmler myndighet til å instruere de sivile administratorene om politisaker og sikkerhetsspørsmål. Heydrich utstedte 17. juli 1941 operasjonsordre nummer 8 om at politiske kommissærer, revolusjonære og jøder skulle sorteres ut fra internerte i fangeleirer og jødene kunne henrettes på stedet.
Etter operasjon Barbarossa i juni 1941 ble gruppene sendt østover for å likvidere «uønskede elementer». De er spesielt beryktet for sin rolle i massedrap på jøder. Sammen med spesialpolitistyrker antas de å være ansvarlige for drap på omkring 2 millioner jøder, en tredjedel av det totale antallet som ble drept. Gruppene sto også bak massakrer og enkeltlikvideringer av blant annet sigøynere og kommunister. I utgangspunktet ble fire Einsatzgruppen organisert, hver enhet med 500 til 1000 menn. Hver enhet ble knyttet til en armegruppe: Einsatzgruppe A til armégruppe nord; Einsatzgruppe B til armégruppe sentrum, Einsatzgruppe C til armégruppe syd, og Einsatzgruppe D til 11. armé i Wehrmacht. Einsatzgruppen ble i noen tilfeller forsterket med soldater fra regulære hærstyrker og disse deltok i oppsamling og drap på jøder. Einsatzgruppe D under Otto Ohlendorf virket i det sørligste området - i det særlige Ukraina, Bessarabia og Krim.
Einsatzkommando 12 under Gustav Nosske rapporterte 13.000 henrettelser fra juni til septemner 1941.
Einsatzgruppene og underenheter bak østfronten ble ledet av folk fra SD og Gestapo, mens mannskapet for en stor del ble hentet fra Waffen SS (SS militære gren) og det ordinære Ordnungspolizei.
Einsatzgruppene rapporterte rutinemessig om sine resultater i form av antall drepte. Ifølge Raul Hilberg virket det nesten som Einsatzgruppene rettferdiggjorde sin eksistens med tall. Ronald Headlend antok at sett under var rapportene trolig ufullstendige og i sum underrapporterte antall snarere enn å overdrive. Otto Ohlendorf forklarte at han forsøkte å holde drapstallene hemmelig for å unngå konkurranse mellom de forskjellige underenhetene under hans ledelse.
Einsatzgruppe A
Opererte bak de nordlige frontavsnittet i Baltikum og i retning Leningrad (St. Petersburg) og knyttet til Armégruppe nord. Hadde totalt et mannskap på 1000 rekruttert fra Waffen-SS, SD, ordenspolitiet og lokalt politi.
Einsatzgruppe B
Opererte i det sentrale frontavsnittet (i det nåværende Belarus og Russland) retning Minsk, Smolensk og Moskva med hovedkvarter i Smolensk spesielt ansvar for Smolensk og Moskva-området. Knyttet til Armégruppe sentrum. Opererte i blant annet Minsk, Mogilev og Vitebsk og hadde et mannskap på 665.
Einsatzgruppe C
Hadde mannskap på 700-800 og underenhetene Sonderkommando 4a (ledet av Paul Blobel, senere av Eugen Steimle) og 4b (Lothar Fendler, senere Walter Hänsch), og Einsatzkommando 5 (Meyer) og 6 (Kröger). Opererte i det sentrale Ukraina i retning Kyiv og videre østover i tilknytning til Wehrmachts Armégruppe syd.
Trinity (elv i Texas)
Trinity (opprinnelig spansk: La Santísima Trinidad) er ei 1 140 km lang elv som starter i Montague County i det nordlige Texas og renner ut i Mexicogolfen litt øst for Houston. Elva renner gjennom storbyene Fort Worth og Dallas i sitt øvre løp, og er sterkt regulert med demninger for irrigasjon, flomkontroll og kraftproduksjon. Reguleringen startet etter en alvorlig oversvømmelse i 1908.
Bill Guerin
William Robert Guerin (født 9. november 1970 i Worcester, Massachusetts) er en tidligere profesjonell ishockey-spiller og nåværende assisterende daglig leder i NHL klubben Pittsburgh Penguins. Guerin spilte 18 sesonger i NHL og vant Stanley Cup to ganger med New Jersey Devils og Pittsburgh Penguins. Internasjonalt representerte han USA i OL i 1998, 2002 and 2006, og deltok i to Ishockey VM.
Dengfeng kullkraftverk
Dengfeng kullkraftverk er et kullkraftverk i byen Dengfeng, i provinsen Henan, i det nordlig-sentrale Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW fordelt på to like store turbiner à 300 MW. Anlegget stod ferdig i 2009. Det er samtidig (2012) under bygging en utvidelse med ytterligere 2 x 600 MW, slik at totaleffekten når opp i 1 800 MW. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 85 % av anlegget.
Håvard Sylte
Håvard Sylte (født 14. mai 1973) er en norsk programleder og radio-DJ, også kjent under artistnavnet DJ Howard. Sylte har også stått bak flere plateutgivelser, blant annet «Bånn Gass» 1995, «Det va'kke min skyld» 1996 og «Støveldance» og «Oaa hele natten« på 2000-tallet. Sylte kommer fra Nesodden, men bor i Halden, Bengtsfors og Ciudad Quesada. Han har kone og tre barn.
Karriere
Sylte startet sin karriere i Radio Oslofjord mens han fullførte videregående skole, og gikk inn i fulltidsjobb i samme kanal etter endt skolegang. Etter noen år som musikkansvarlig og programleder søkte han jobb i NRKs nye radiokanal P3 i 1993, og ble ansatt. Her fikk han programlederansvaret for blant annet Howards bærbare fredagsparty og Poprush, som ble lyttersuksesser.
Sommeren 1995 inngikk Sylte et samarbeid med kollega HC Andersen, som blant annet resulterte i flere plateutgivelser. I 1995 kom singelen «Bånn Gass», i 1996 ga de ut albumet TFL (Tilbake fra lunch) – Ruler. Coverversjonen av Ole I'Doles hitlåt «Det Va'kke Min Skyld» ble en suksess, og solgte mer enn 10 000 singler i Norge.
Høsten 1996 gikk Sylte over til TV-kanalen NRK2 som programleder for Fårschpil, som ble direktesendt fra Tromsø. NRK presenterte programmet slik: «Vorspiel-TV med musikk, tempo, trender med mer». Senere ledet han også programmet Howards påskeparty i 1997, før han returnerte til NRK P3 sommeren 1997 med programmet «Bikini». Sylte hadde en rekke programmer i NRK P3 frem til 2000. Blant annet Ti i skuddet, VG-lista topp 20 og Howard. I 2000 var han med på oppstarten av NRKs nye radiokanal NRK mPetre.
I september 2005 gikk Sylte over fra NRK mPetre til digitalradiokanalen NRK Oslofjord og hadde daglig programmet The Håvard Sylte Show til kanalen ble lagt ned i 2009.
Sylte har ved siden av NRK jobbingen etablert en rekke nettbutikker, blant annet Soundshop.no, DJButikken.no og Retrosylte.no.
Han jobber nå som programleder, DJ og musikkprodusent.
Kort møte med ... (TV-program 1973)
Kort møte med ... er tittelen på et musikalsk portrettprogram på fire episoder som gikk på NRK i 1973. Her ble polulære norske artister portrettert.
Karbid
Et karbid er en kjemisk forbindelse mellom karbon (karbon) og et annet grunnstoff, hvor forbindelsen i fast form ikke danner molekylgitter. Stoffer som CH4, CO2, CS2 og CCl4 regnes derfor ikke til karbidene. Karbidene kan være bygget opp enten i ionegittere og atomgittere eller metallgittere (se molekylgittere).
Av saltaktige karbider kan nevnes kalsiumkarbid, CaC2. Dette og andre acetylider inneholder C22-, som er en sterk base, og disse saltene gir C2H2 ved reaksjon med en så svak syre som H2O (vann er en amfolytt, hvilket betyr at det både kan ha syre- og baseegenskaper). Det kjennes også karbider som med H2O gir CH4, f.eks. aluminiumkarbid, Al4C3, som også er bygget opp av ioner.
De karbidene som er bygget opp i atomgittere eller metallgittere, hører nærmest hjemme i den uorganiske kjemien. De er svært harde stoffer, og en del av disse karbidene er kjemisk meget inaktive. Disse karbidenes formler svarer ikke alltid til det forventede utfra det tradisjonelle valensbegrepet, f.eks. har cementitt – det jernkarbidet som kan forekomme i karbonholdig stål – formelen Fe3C.
Karbider fremstilles ofte ved kraftig oppvarming av en blanding av det tilsvarende oksid og koks.
The Concert for Bangladesh
The Concert For Bangladesh var en veldedighetskonsert som ble holdt to ganger på ettermiddagen og kvelden den 1. august 1971 i Madison Square Garden i New York for til sammen 40 000 tilhørere. Konserten ble seinere utgitt som album med tittelen The Concert For Bangla Desh.
Bakgrunn
Under Øst-Pakistans bestrebelser på å danne den uavhengige staten Bangladesh oppsto politiske og militære konflikter som førte til store flyktningestrømmer. Problemene ble forsterka av kraftig nedbør og flom, og situasjonen utvikla seg mot en humanitær katastrofe.
Den bengalske musikeren Ravi Shankar tok opp spørsmålet om hva som kunne gjøres for å hjelpe de rammede med vennen George Harrison. Harrison reagerte spontant på oppfordringa, og skrev sangen "Bangladesh":
Harrison gav ut «Bangla-desh» som singelplate; samtidig fikk han Apple Records til å gi ut Ravi Shankars «Joi Bangla».
Shankar ba også om Harrisons råd angående en veldedighetskonsert i USA. Dermed tok Harrison ledelsen, og brukte halvannen måned på å ringe rundt til sine musikervenner med en bønn om å bli med på en større konsert i Madison Square Garden.
John Lennon var den første som ble spurt. Lennon var villig til å stille, sjøl om Harrison satte som forutsetning at Yoko Ono ikke skulle opptre sammen med han. Det endte likevel med at Lennon trakk seg to dager før konserten. Paul McCartney avslo på grunn av de pågående rettslige tvistene etter oppløsninga av The Beatles. Ringo Starr stilte imidlertid villig opp, og etter hvert slutta mange kjente navn seg til.
Konsertprogrammet
George Harrison ønska publikum velkommen; han bandt de ulike innslagene sammen og spilte sjøl med på de fleste numrene. Mange av innslagene var kjente Beatles-klassikere. Ravi Shankars gruppe åpna konserten med et 17 minutters innslag. Eric Clapton hadde sin første opptreden på over et halvt år. På dette tidspunktet var Clapton fortsatt avhengig av heroin, og for Harrison og produsenten var det like til det siste uvisst om han ville spille. Clapton måtte ta metadon før han gikk på scenen, men fikk likevel et sammenbrudd på scenen, og måtte få legehjelp før han kunne fullføre konserten.
I tur og orden fulgte Billy Preston, Leon Russell, Klaus Voormann og Badfinger (sammen med Jim Horn, Carl Radle, Jesse Ed Davis, Don Preston og et sammensatt kor).
Bob Dylan hadde sin første sceneopptreden siden Isle of Wight-festivalen i august 1969. Dylan deltok ikke på øvingene og stilte først på lydprøven. Harrison visste ikke om Dylan kom til å synge, før han plutselig stod på scena. Bortsett fra et par ubetydelige opptredener ga Bob Dylan ikke noen konsert igjen før i 1974.
Ingen av musikerne tok honorar for opptredenen. Sjølve konserten innbrakte 250 000$, mens plate og film til sammen innbrakte det mangedobbelte til humanitær hjelp i Bangladesh, kanalisert gjennom UNICEF. Viktigere enn pengebidraget var det likevel at konserten gjorde verdenssamfunnet oppmerksom på katastrofen. George Harrison er i ettertida blitt omfatta med varme følelser i Bangladesh, og ved hans bortgang ble han offisielt hyllet som en stor venn av nasjonen.
Bangladeshkonserten har danna mønster for alle seinere veldedighetskonserter innen rocken, som Live Aid, Band Aid og Live 8.
Plata
Konserten ble innspilt og gitt ut som trippel-LP (seinere gjenutgitt som dobbel-CD) på Apple Records, produsert av George Harrison og Phil Spector. Plata er for øvrig Bob Dylans første offisielle liveinnspilling. Det ble også laga en kinofilm av konserten.
Liste over sanger
Der ikke annet er angitt, er tekst og melodi ved George Harrison.
Blade – Menneskejegeren
Blade Menneskejegeren (originaltittel: Mannaja) er en italiensk western-thriller fra 1977 regissert av Sergio Martino. Filmen handler om prisjegeren Blade som returnerer til barndomstraktene for å ta hevn over den som drepte hans far og fordrev familien fra gården. Der vikles han inn i en konflikt med våpendrageren til stedets borgermester og gruveeier. Hovedrollene som spilles av Maurizio Merli, mens andre sentrale roller spilles av John Steiner, Donald O'Brien, Sonja Jeannine, Philippe Leroy og Martine Brochard.
Filmen er også kjent under den engelske tittelen A Man Called Blade.
Handling
Menneskejegeren Blade ankommer den lille gruvebyen Suttonville med den lovløse Burt Craven som sin fange. Han blir raskt lagt merke til, spesielt siden hans fremste kjennemerke er ei øks som han benytter meget presist. Han kommer raskt i konflikt Voller, McGowans høyre hånd (byens velstående og rullestollenkede borgermester). Men når McGowans datter forsvinner leier han Blade for å finne henne. Blade er imidlertid ikke klar over at hun er kidnappet av Voller, McGowans høyre hånd, som i hemmelighet arbeider for en gruppe lovløse som jevnlig plyndrer hestelass med sølv fra borgermesterens sølvgruve. Etter en stund blir Blade fanget, mishandlet og etterlatt for å dø på en utspekulert måte av Voller og hans menn. Men mot alle odds klarer han å overleve. Blade forbereder seg til det endelige oppgjøret, men det innbefatter ikke bare Voller og hans gjeng. Han har også til hensikt å ta hevn overfor den som for mange år siden drepte hans far.
Om filmen
Blade er en noe uvanlig Spaghetti-western som i forhold til de fleste andre i sjangeren inneholder en del symbolikk og stemningsfulle scener som tidvis gir seerne en eventyr- og grøsseraktig stemning. Særlig er åpningsscenen i sumpene særegen, samt scenen i grotten. Blade har blitt sammenlignet med en samtidig film kalt Keoma (1976). Begge kom helt på slutten av Spaghetti-western æraen. Som andre spaghettiwesterns er den tidvis nokså brutal og inneholder ganske grafiske skildringer av vold. Filmen ble opprinnelig forbudt i Sverige.
I Norge
Blade ble ikke satt opp på norske kinoer, men ble lansert på video av Breien film i 1982 under tittelen Blade - Menneskejegeren. Den ble utgitt på DVD i 2007 under originaltittelen.
Quarto dei Mille
Quarto dei Mille er et boligområde i den italienske havnebyen Genova.
Jan Stenerud
Jan Stenerud (født 26. november 1942 i Fetsund) er en tidligere norsk amerikansk fotballspiller for Kansas City Chiefs (1967–1979) i American Football League (AFL) og National Football League (NFL), Green Bay Packers (1980–1983) og Minnesota Vikings (1984–1985). Han var den første placekickeren til å bli innlemmet i Pro Football Hall of Fame, og er med Morten Andersen en av kun to kickere som har blitt innlemmet. Stenerud var den første nordmannen til å spille i NFL.
Bakgrunn
Stenerud ble født i Fetsund i Akershus til Johan Stenerud og Klara (Kjustad) Stenerud og flyttet til USA som student da han fikk et idrettsstipend for skihopp ved Montana State University i Bozeman. Stenerud trente før skisesongen i høsten 1964 ved å løpe i trappene på Gatton Field, universitetets amerikansk fotballbane frem til 1971. Han slappet av mellom treningsøktene ved å sparke en ball med den skadde halfbacken Dale Jackson. Stenerud hadde spilt fotball som ung i Norge, og universitetets basketballtrener Roger Craft oppdaget Stenerud da han gikk forbi. Craft meldte videre til hovedtreneren for amerikansk fotball Jim Sweeney som tilbød Stenerud en audition som endte opp med å være vellykket. Selv om Stenerud ikke hadde lov til å spille den sesongen anbefalte Sweeney at han kledde seg i lagets uniform og stod på sidelinjen under lagets siste hjemmekamp i 1964-sesongen, slik at han kunne bli bedre kjent med idrettens regler.
Profesjonell karriere
Stenerud var en av de første profesjonelle amerikansk fotballspillerne som ble brukt kun som kicker. Han var en av de første placekickerne som dro nytte av "soccer style", en teknikk introdusert av ungarske Pete Gogolak i AFL. I løpet av sine tre første år som proff, AFLs siste sesonger, traff Stenerud på 70% av sine field goals, langt over gjennomsnittet for alle andre kickers i AFL og NFL på 53%.
På 1. juledag 971 spilte Chiefs hjemme mot Miami Dolphins i divisjonsrunden av sluttspillet. I det som muligens var Steneruds dårligste kamp scoret han på et 24-yard field goal i første kvarter, før han bommet fra 29 og 32 yards, hvor sistnevnte ble forsøkt med kun 35 sekunder igjen av kampen, og hadde også et forsøk fra 42 yards blokkert tre minutter inn i overtid. Dolphins vant 27–24 etter dobbel overtid med et 37-yard field goal av Garo Yepremian. Kampen var den lengste i NFLs historie frem til september med 82 minutter og 40 sekunder spilletid, og var også den siste kampen til å bli spilt i Municipal Stadium.
Stenerud pensjonerte seg etter 1985-sesongen, hans 19. sesong (3 i AFL og 16 i NFL). Han scoret på 373 av 558 field goals (67%) og 580 av 601 ekstrapoeng (97%) for totalt 1 699 poeng. Da han pensjonerte seg var han den lengst aktive spilleren i AFL med 19 år.
Stenerud, som ble innlemmet i 1991, er sammen med George Blanda, Lou Groza, Ray Guy og Morten Andersen, en av fem kickere i Pro Football Hall of Fame, og en av tre som spilte eksklusivt som kicker (Blanda var quarterback, Groza var tackle). Chiefs pensjonerte Steneruds trøyenummer #3 i hans ære. I 1994 ble han valgt til NFL's 75th Anniversary Team.
I senere tid har Stenerud vært involvert i et firma i Kansas City som designer stadioner og idrettsarenaer. Han jobbet også som kommentator for TV3s Super Bowl-sendinger på 90-tallet. I 1998 ble veien i Fetsund der Jan Stenerud vokste opp, omdøpt til Jan Steneruds vei.
Dan
Dan er et mannsnavn med flere betydninger:
Sweeney Todd – Demonbarbereren fra Fleet Street
Sweeney Todd – Demonbarbereren fra Fleet Street er en britisk-amerikansk musikal-film fra 2007 regissert av Tim Burton. Musikken er skrevet av Stephen Sondheim til tekstforfatter Hugh Wheelers manus, og den opprinnelige musikalen fra 1979 vant en Tony Award for beste nye musikal.
Filmen fra 2007 har vunnet en Oscar for beste Art Direction og to to Golden Globe (for beste mannlige hovedrolle og beste musikal eller komedie).
Handlingen går i korte trekk ut på at Benjamin Barker kommer hjem til London etter å ha sittet 15 år i fengsel for et lovbrudd han ikke har begått. Han sverger hevn over dommeren som ødela livet hans, og sammen med nabokona Nellie Lovett lager Barker oppskriften på en makaber suksess: tett barbering og paibaking
Handling
En konkurrerende barberer, den jålete italieneren Pirelli, truer med å avsløre Sweeney Todds sanne identitet. Da skjærer Todd strupen over på ham. Fru Lovett oppdager hva som har foregått, og de er begge i villrede om hva de skal gjøre med liket. Fru Lovett ser imidlertid raskt en mulighet til å få fart på sitt skrantende paisalg; hun foreslår å fylle paiene med menneskekjøtt.
Imens har fru Lovetts paier blitt berømte i London. I takt med den voksende suksessen begynner hun å drømme om å bli respektabel og leve et liv ved sjøen med Sweeney som ektemake og Pirellis tidligere assistant Toby, som hun har tatt til seg, som sin adopterte sønn.
Men Sweeney tenker bare på hevn, og det skal komme til å koste ham dyrt.
Lydspor
Et album med et utvalg av filmens sanger, Sweeney Todd, The Demon Barber of Fleet Street, The Motion Picture Soundtrack, ble utgitt ved Nonesuch i 2007, og ble produsert av Mike Higham.
Per Theodor Haugen
Per Theodor Haugen (født 8. oktober 1932 i Kongsberg, død 14. oktober 2018 ) var en norsk skuespiller og teatersjef. Han debuterte på scenen i 1950. I 1959 hadde han en birolle i filmen Støv på hjernen. Haugen var teatersjef ved Oslo Nye Teater fra 1985 til 1988.
Bakgrunn
Per Theodor Haugen var sønn av elektriker Trygve Haugen (1897–1943) og hans hustru Hjørdis Wissestad (1904–60). Han var aktiv i skoleteatervirksomheten på realskolen i Kongsberg. Som 16-åring ble han elev ved Rogaland Teater i Stavanger.
Teaterkarriere
Hans første ansettelse, som 17-åring, var på Rogaland teater 1949–1952. Han debuterte ved barneteatret der som Tommy i «Pippi Langstrømpe» (hvor moren til «Elling»-regissør Petter Næss, Elna, spilte tittelrollen), og så som Charley i Brandon Thomas' farse «Charleys tante». Han opptrådte på en rekke scener, som Folketeatret (1952–1959), så Den Nationale Scene (1959–64), Det Norske Teatret (1964–67), Oslo Nye Teater (1967–75) og Nationaltheatret (1975–84), hvor han forble resten av sin scenekarriere. Han gikk av med pensjon i 2000. I tiden ved Nationaltheatret markerte han seg som opprørsleder mot daværende teatersjef Toralv Maurstad da han begynte å si opp skuespillere på uspesifisert kunstnerisk grunnlag.
Han var teatersjef ved Oslo Nye Teater i 1985-1988.
Han ble mest kjent som farse- og komedieskuespiller, men spilte også i tragedier og drama (Holberg, Shakespeare, Ibsen, P.O. Enquist). I Ibsen-stykker spilte han blant annet tittelrollene i t tittelrollene i Catilina, Brand, Peer Gynt og Bygmester Solness.
Film, fjernsyn
Han medvirket også i et 30-talls film- og TV-produksjoner.
Utmerkelser
Kong Harald V utnevnte i 2010 Haugen til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hans innsats som skuespiller.»
Per Theodor Haugen mottok også Nationaltheatrets venners pris.
Albany-bevegelsen
Albany-bevegelsen er en bevegelse som oppsto i november 1961. Da ble studenter i byen Albany i delstaten Georgia, under ledelse av to aktivister fra SNCC, arrestert og fengslet for å ha testet det ferske vedtaket mot raseskille. Som svar på dette oppstod «Albany-bevegelsen» som skulle samordne de mange aksjonsgruppenes arbeid mot raseskillet. En måned senere førte arrestasjonen av ni «Freedom Riders» til at de fargede i Albany demonstrerte i gatene. Hundrevis ble arrestert. «Albany-bevegelsen» inviterte Martin Luther King til byen for å hjelpe aksjonistene og sikre mediadekning. Den 16. desember ledet han 250 demonstranter gjennom byen fram til rådhuset, der ble de arrestert for «å ha arrangert opptog uten tillatelse». Byens politisjef, Laurie Pritchett, hadde lært av de tidligere sammenstøtene i Alabama, nemlig at bruk av vold medførte både mediaoppmerksomhet og inngrep fra de føderale myndighetene. Han forbød bruk av køller eller hunder og beordret sine folk til å gjennomføre arrestasjonene med minst mulig maktbruk.
Hans Petter Bonden
Hans Petter Bonden (født 5. august 1960, død 9. januar 2001) var en norsk klarinettist, i sin tid ansett som en av landets beste.
Han studerte ved Norges musikkhøgskole under Richard Kjelstrup og debuterte i Universitetets Aula med Mozarts klarinettkonsert i A-dur, Bjørn Kruses Lakris (bestillingsverk) og Brahms' klarinettkvintett (1984). Derpå virket han blant annet i Canada med Wyn Davies, og han drev egen musikkforretning i hovedstaden.
Alexandra av Hannover
Alexandra Charlotte Ulrike Maryam Virginia av Hannover (Alexandra Prinzessin von Hannover) (født 20. juli 1999 i Vöcklabruck) er den eneste datteren av prins Ernst August av Hannover og prinsesse Caroline, født Caroline av Monaco. Hun har halvsøsken fra begge foreldrenes tidligere ekteskap.
Hun er barnebarn av fyrst Rainier III av Monaco, Grace Kelly, prins Ernst August IV av Hannover og Ortrud av Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg. Gjennom sistnevnte er hun i familie med det dansk-norske kongehuset. Hun er tippoldebarn av keiser Vilhelm II av Tyskland. Gjennom ham nedstammer hun også fra dronning Victoria av Storbritannia, den siste britiske monarken av hennes slekt, huset Hannover. I mannslinje (agnatisk) var den siste britiske monarken blant hennes forfedre Georg III av Storbritannia.
Hennes fulle titler er prinsesse av Hannover, hertuginne av Braunschweig og Lüneburg, kongelig prinsesse av Storbritannia og Irland. Den siste tittelen fikk hennes farfar tildelt i 1914 (kort etter sin fødsel) av kong Georg V av Storbritannia, ble fratatt gjennom Titles Deprivation Act i 1917 og fikk den på nytt tildelt av sin egen far i egenskap av overhode for huset Hannover i 1931.
Hun er nr. 3 (etter sin far, som pretendent, og sine to eldre brødre) i huset Hannovers arvefølge til tronene i Hannover, Storbritannia og Irland, men Hannover er en del av republikken Tyskland og Storbritannia og Irland anerkjenner ikke familiens krav på tronen. Som etterkommer etter Sophia av Hannover er hun likevel arveberettiget til den britiske tronen, men inntar en plass lenger ned på listen sammen med de andre etterkommerne etter dronning Victoria. Hun er også den 5. i arvefølgen til Monacos trone.
Gumtäkt
Gumtäkt (finsk: Kumpula) er en bydel i Helsingfors, i den administrative bydelen Gammelstaden, ca. 4 km nord for bysentrum. Gumtäkt ble innlemma i Helsingfors i 1906.
Den eldre trehusbebyggelsen i Gumtäkt består av villaer og toetasjes trehus, bygd på 1920- og 1930-tallet. På 1980-tallet ble området videre utbygd med høyhus. Innbyggertallet ligger i dag på ca. 3 500. I Gumtäktsdalen ligger også Gumtäkts friluftsbad, som ble bygd som svømmearena til sommer-OL i 1952.
Gumtäkt domineres i dag av Helsingfors universitets nye kampus, som er bygd ut gradvis siden 1990-tallet omkring Gumtäkt gård. Det er først og fremst det matematisk-naturvitenskapelige fakultetet som har tilhold i Gumtäkt. Her ligger også det finske havforskningsinstituttet og det finske meteorologiske instituttet.