cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Operasjon Dragoon
Bakgrunn
Under planleggingsstadiet gikk operasjonen under navnet Anvil, som en del av operasjon Sledgehammer, som på den tiden var kodenavnet til operasjon Overlord. 1. august 1944 ble operasjonen omdøpt til operasjon Dragoon, da de allierte planleggerne fryktet at Anvil hadde blitt kompromittert. Kun dager før invasjonen kommenterte Churchill at han hadde blitt dragooned til å akseptere den.
Forberedende angrep
Den første delen av operasjonen var angrep på øyene Îles d'Hyères utenfor kysten av Sør-Frankrike. Målet med angrepet var å ta tyske kanoner på øyene, da de hadde rekkevidde nok til å kunne beskyte de allierte landingene. Amerikanske og kanadiske spesialsoldater fra First Special Serice Force ble satt i land på to av øyene 14. august. Samtidig ble franske spesialstyrker satt i land vest for invasjonsområdet og lyktes der med å ta ut tyske artilleristillinger.
Landsetting
I forkant av hovedangrepet bomber allierte fly tyske stillinger og kritisk infrastruktur, samtidig som den franske motstandsbevegelsen gjennomfører omfattende sabotasjeaksjoner. Før det amfibiske hovedangrepet ble tyske stillinger også bombet av allierte krigsskip.
Hovedangrepet var fordelt på tre stender: Alpha Beach ved Cavalaire-sur-Mer, Delta Beach ved Saint-Tropez og Camel Beach ved Saint-Raphaël.
Landingene var en suksess for de allierte, med liten tysk motstand de fleste steder. Unntaket var en av de tre sektorene på Camel Beach, der landsetting ble avblåst etter at tysk motstand fortsatte til tross for støtte fra allierte bombefly og krigsskip.
De allierte tapene var 95 drepte og 385 sårede.
Landgangen førte til at Armégruppe G forlot Sør-Frankrike og gjennomførte en tilbaketrekning til Vogesene, under konstante allierte angrep.
Tsjekalin
Tsjekalin (russisk: Чека́лин), tidligere kjent som Likhvin (russisk: Лихвин) er en by i Tula oblast i Russland. Den ligger ved venstre bredd av elva Oka, 90 km vest for Tula.
Tsjekalin er den nest minste byen i Russland, men den vil sannsynligvis snart bli den minste, ettersom den minste byen, Magas, forventes å vokse som ny hovedstad i Republikken Ingusjetia.
I 1944 ble Likhvins navn endret til Tsjekalin for å æres den sovjetiske partisanen Aleksander Tsjekalin.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Grunneiendom
En grunneiendom er en geografisk del av landet som har et eget eierforhold. I vertikalplanet strekker en grunneiendom seg så langt oppover og nedover som den er praktisk nyttbar.
For å oppnå fullt rettsvern må eiendommen være registrert i matrikkelen. Den vil da være registrert med et unikt matrikkelnummer (i Norge: gårdsnummer og bruksnummer). Den kan da pantsettes, eller hjemmelen kan overføres til andre. Den har en verdi som kan realiseres ved et salg.
1956 i Argentina
Begivenheter i året 1956 i Argentina.
Grunneiendom
Hjemmelshaveren kan enten være en enkelt person, flere enkeltpersoner, et selskap (en juridisk enhet), en kommune, en privat eller offentlig institusjon eller staten.
En ny grunneiendom blir normalt etablert ved at det utføres en delingsforretning, og utarbeides et målebrev som beskriver grensene. Målebrevet blir tinglyst. I særlige tilfeller kan en ny grunneiendom også etableres ved et registreringsbrev.
En grunneiendom kan ha underenheter festenummer og seksjonsnummer.
Irene Henriksen Aune
Irene Henriksen Aune (født 21. april 1957) er en norsk sykepleier og lokalpolitiker (H).
Aune er i tillegg til sykepleierutdannelsen utdannet innenfor IT fra Telematikkskolen og i markedsføringsledelse fra BI. Hun har arbeidet i Norsk Sykepleierforbund, Sosial- og helsedirektoratet og i Arendal kommune. I 2007 gav hun ut boken IKT for helsepersonell : Introduksjon til bruk av IKT i helsesektoren.
Aune sitter i formannskapet i Arendal, og var partiets andrekandidat til stortingsvalget 2009 i Aust-Agder.
Bent Røiseland
Bent Røiseland (født 11. oktober 1902 i Holme - senere Holum - i Vest-Agder, død 31. oktober 1981) var en norsk politiker (V). Han var leder i Venstre 1952–1964. Røiseland var innvalgt på Stortinget fra Vest-Agder 1945–1973, og var lagtingspresident 1954–1959, 1960–1961 og 1965–1969. Røiseland var parlamentarisk leder for Venstre 1954–1970. Sammen med åtte andre Venstre-representanter (av i alt 14) brøt han ut av Venstre i desember 1972, og dannet Det Nye Folkepartiet (senere Det Liberale Folkepartiet).
Fidel V. Ramos
Fidel «Eddie» Valdez Ramos, også kjent som FVR, (født 18. mars 1928 i Lingayen, død 31. juli 2022 i Makati) var en filippinsk offiser og politiker for partiet Lakas Kampi CMD. Fra 1992 til 1998 tjente han som Filippinenes tolvte president, og i denne perioden mente mange at han hadde fornyet landets økonomi. Ramos, som var metodist, var ved sin død den eneste ikke-katolske presidenten Filippinene hadde hatt. Han hadde blant annet bakgrunn som professor ved det metodistiske lærestedet Wesleyan University - Philippines i Cabanatuan City på Luzon.
Bakgrunn
Fidel Valdez Ramos var sønn av Narciso Ramos, journalist, advokat mangeårig medlem av Representantenes hus, og utenriksminister som i 1967 medundertegnet opprettelsestraktaten for ASEAN i Bangkok. Gjennom moren, lærerinnen og kvinnesaksforkjemperen Angela Valdez, var han i slekt med president Ferdinand Marcos.
West Point og Koreakrigen
I 1946 startet Ramos sin militære karriere. Han tok offisersutdannelse ved militærakademiet i West Point i USA. Etter uteksaminering fra West Point i 1950 fulgte et studium ved University of Illinois, som han avsluttet allerede i 1951 som byggingeniør.
Under Koreakrigen var han 1952 til 1953 løytnant og leder av et infanteritren.
Aleksanteri Saarvala
Aleksanteri «Ale» Saarvala (født 9. april 1914 i Viborg, død 7. oktober 1989 i Toronto) var en finsk turner.
Han ble født Aleksanteri Schabarin, den gang Finland var et russisk storfyrstedømme. Etter Finlands uavhengighet i 1919 endret han navnet til Saarvala.
Fidel V. Ramos
Videre utdannelse og Vietnamkrigen
Etter Koreakrigen fortsatte han med ingeniørstudier. Han fikk deretter militær videreutdanning i United States Army-enheter i Fort Benning i Georgia og Fort Bragg i Nord-Carolina. I Fort Bragg var han i 1960 beste absolvent i sitt kull i faget «spesialenheter, psykologisk krigføring og lufttransport».
Aleksanteri Saarvala
Han var med i to OL for Finland. Han deltok i OL i 1936 i Berlin, der han fikk to medaljer. I tillegg til bronse i lagkonkurransen fikk han gull i svingstang individuelt. Han kom på 19.-plass sammenlagt. I neste OL, i 1948, vant finnene gull i lagkonkurransen. Denne gangen kom han på 17.-plass sammenlagt, og kom på delt fjerdeplass i svingstang, 0,4 poeng bak bronsemedaljen som gikk til hans lagvenn Veikko Huhtanen. Siden han ble 7. best av finnene fikk han ikke medalje.
Fidel V. Ramos
Videre utdannelse og Vietnamkrigen
Etter hjemkomsten ble han i 1962 grunnlegger av og fra 1965 kommandør av spesialstyrkene i den filippinske armé (AFP-SF). Det dreide seg om en fallskjermjegergruppe som ble satt inn i bekjempelsen av kommunistiske opprørere.
På US Armys side var han fra 1966 til 1968 under Vietnamkrigen stabssjef for den filippinske styrkekontingent («Philippine Civil Action Group»/ AFP-PHILCAG).
Aleksanteri Saarvala
Saarvala vant til sammen 13 finske mesterskap, og emigrerte til Canada i 1957.
Fidel V. Ramos
Marcos-regimet og støtte til Corazon Aquino
Mellom 1968 og 1970 var han stellfortredende stabssjef for heimevernet. I 1970 ble han sjef for det filippinske Constabulary, da en del av det filippinske forsvaret, men senere del av det regulære filippinske politi. I 1984 ble han generalløytnant og stedfortredende og fungerende sjef for generalstaben.
Under sin lange tjenestetid ble Ramos, til tross for de slektsskapsbånd som fordret hans lojalitet til president Ferdinand Marcos, etter hvert kritisk til presidenten og hans regime. Som tilstanden ble mer kritisk, nektet han mot slutten av januar 1986, likesom den daværende forsvarsminister Juan Ponce Enrile, å følge presidenten, og de støttet under de påfølgende uker protestene mot Marcos-regimet under EDSA-revolusjonen. Dette muliggjorde innsettelsen av Corazon Aquino til president; hun var enke etter den myrdede opposisjonspolitiker Benigno Aquino.
Fidel V. Ramos nådde kort etter høydepunktet på sin militære løpebane, da han i februar 1986, etter president Marcos' fall, ble utnevnt av president Corazon Aquino til general og stabssjef for de filippinske væpnede styrker.
I januar 1988 avsluttet Fidel Ramos sin aktive militære karriere og ble forsvarsminister etter Juan Ponce Enrile. Dette verv innehadde han til 1991. Under denne tiden gikk han inn for sterkere katastrofeberedskap og for nasjonal sikkerhet og orden. Samtidig hadde han i regjeringskabinettet et særlig ansvar fot den regionale utvikling i det sørvestre Filippinene.
President 1992 til 1998
I låpet av sin seks år lange embedsperiode anstrengte Ramos seg for å utslette de spor som det 20 år lange Marcos-herredømmet hadde etterlatt seg i den politiske kultur. I den forbindelse måtte han verge seg mot en rekke forsøkte militære statskupp. Samtidig gikk han inn for en styrking av den politiske ansvarlighet i befolkningen, for slik å fremme økonomisk vekst, sosial utjevning og nasjonal solidaritet. Han gikk inn for et slankere byråkrati og en større naturvernbevissthet.
Etter presidentperioden
Det filippinske politiske systemet tillater ikke gjenvalg for presidenter som har tjent ut en normal seksårsperiode. Etter sin presidentperiode engasjerte Fidel Ramos seg, sammen med hustruen Amelita «Ming» Martinez for mange prosjekter innen naturvern og til fremme av kunst og kultur.
Death
Ramos døde den 31. juli 2022 på Makati Medical Center, av covid-19. Han ble 94 år gammel.
12. serierunde i Premier League 2007/08
12. serierunde i Premier League 2007/08 starta 3. november 13:45 med toppkampen mellom Arsenal og Manchester United. Det ble spilt seks kamper 16:00 og en kamp 18:15. Dagen etter spilte West Ham mot Bolton og runden ble avslutta med Manchester City mot Sunderland 5. november.
Panteisme
Panteisme er en metafysisk filosofi og religiøs lære som hevder at Gud er i alt og Alt er Gud. Den vil dermed også hevde at alt er en enhet, dvs. uendelig, altomfattende samt evigvarende, og på en eller annen måte guddommelig selv om guddommen er immanent. Det motsatte er teisme.
Hinduisme er en panteistisk religion, der man lærer at Gud er i hver eneste gjenstand som fins på jorden. Man kan også gjøre tolkninger av panteisme i hasidisk jødedom, sufisme i islam, samt diverse ”new age”-religioner og i andre tolkninger av Bibelen og Toraen. Mange panteister er også fritenkere. Panteisme blir ofte forbundet med det overnaturlige og paranormale, som magi, spøkelser og hekseri.
Filosofihistoriens mest kjente panteist er Spinoza, men det er også mulig å si at før-sokratikerne, Lao Tzu og Eriugena var panteister. Andre sentrale filosofer er Plotin, Platon, Bruno, Schelling, Hegel, Tillich og Einstein.
Historikk
Begrepet «panteist», som «panteisme» senere ble avledet fra, skal først ha blitt brukt av den irske forfatteren Toland i hans verk Socinianisme Truly Stated, by a pantheist fra 1705. Konseptet har imidlertid vært diskutert så langt tilbake i tid som blant filosofene i antikkens Hellas, som Tales fra Milet, Parmenides og Heraklit. Den jødiske bakgrunnen for panteisme har sitt opphav i Toraen, i skapelsen i Genesis og i tidlig profetisk materiale der «naturhandlinger» som oversvømmelser, stormer, vulkaner, osv., anses å være «Guds hånd» gjennom personliggjørende idiomer. Man ser det samme konseptet i både Det gamle testamentet og Kabbalah-litteraturen.
I 1785 startet en stor strid mellom Jacobi og Mendelssohn. Jacobi påsto at Lessings panteisme var materialistisk med tanke på at Gud og all natur var en utstrakt substans. For Jacobi var dette et resultat av opplysningstidens krav om begrunnelse, og han mente at det ville lede til ateisme. Mendelssohn var uenig, og hevdet at panteisme var det samme som teisme.
Tre hovedtyper av panteisme
Klassisk panteisme er en form for panteisme som likestiller eksistensen med Gud uten å forsøke å redusere det eller minimere noen av uttrykkene, og har en inkluderende holdning mot andre filosofiske retninger. Det er et klassisk konsept som er uttrykt gjennom en immanent gud, og det er representert i mange religiøse tradisjoner inkludert hinduisme og Kabbalá-jødedom, samt mange andre av verdens religioner og filosofier.
Bibelsk panteisme er uttrykt i Bibelen ifølge en tolkning som ser på personliggjørende språkvitenskap som et kulturelt kommunikasjonsidiom i hebraisk.
Eksempler i bibelen; Jes 55,12, Sal 98,8, Apg 17,28
Diverse forklaringer på panteisme
Et kjennetegn på panteisme er at hvert individuelle menneske, i egenskap av å være en del av universet eller naturen, er en del av Gud. En sak som er diskutert av panteister er hvordan mennesker, hvis det er sånn, kan ha fri vilje. En respons på dette er illustrert ved følgende analogi (spesielt av klassiske panteister): "Du er en del av gud slik en individuell blodcelle i en blodåre er en del av deg." Analogien hevder videre at mens en celle kan være klar over sine egne omgivelser, og enda kan velge (fri vilje) mellom riktig og galt (ved å drepe en bakterie, bli til kreft, eller kanskje ikke gjøre noe som helst), har den sannsynlig ikke noe konsept om det større vesenet det er en del av. En annen måte å forstå dette forholdet på er gjennom det hinduistiske uttrykket tat tvam asi, "Du er dette", hvori den menneskelige sjel eller Atman forstås som det samme som Gud eller Brahman – bare det at mennesker ikke begriper det. I denne hindusammenhengen tror man at man må være frigjort gjennom innsikt (moksha) for å oppleve og fullstendig forstå forholdet – delen blir ikke lenger dekket over av det hele.
Nidelva (Agder)
Nidelva er hovedelva i Arendalsvassdraget i Agder. Den har navnet fra der Nisserelva og Fyresdalsåna renner sammen, og til utløpet ved Arendal. Et tidligere navn på elva var Nidarå, dette navnet gjenfinnes ennå i firmanavn og lignende.
Nidelva er lakseførende på en 22 kilometer lang strekning opp til Evenstad kraftverk. Elva har ikke reproduserende laks, og det planlegges derfor kalking og kultivering.
Ved Rygene er gjennomsnittlig vannføring 110 m³/s. Den høyeste vannføringen ble målt høsten 1987. Da passerte ca. 1200 m³/s Rygene kraftverk.
Nidelva er en del av Arendalsvassdraget, som i norsk sammenheng er et av de mest regulerte vassdrag, med til sammen 16 kraftverk.
Nidelva har tre utløp, et mot Arendal, et mellom Hisøy og Gjervoldsøy og et på vestsiden av Gjervoldsøy.
Navnet
Betydningen av elvenavnet er omdiskutert og ikke sikkert tolket. Ifølge Norsk stadnamnleksikon (4. utg. 1997) kan det bety:
Håkan Norlén
Håkan Norlén (født 14. april 1917, død 21. november 2003) var en svensk musikkforfatter, komponist av viser og programredaktør i Sveriges Radio.
William Nygaard d.e.
William Martin Nygaard (født 6. februar 1865 i Kristiansand, død 19. desember 1952) var en norsk forlegger og politiker. Han var leder for forlaget Aschehoug fra 1900 til 1935, og stortingsrepresentant for Frisinnede Venstre 1922–1924.
Han var farfar til forlegger William Nygaard d.y.
Semi Kunatani
Han representerte Fiji under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok gull i herrenes sjumannsrugbyturnering.
William Nygaard d.e.
Bakgrunn
Nygaards familie flyttet i 1877 til Halden der han begynte på latinlinjen. I 1879 var han med å stifte Gymnasiesamfundet Brage. Han tok examen artium i 1883 og examen philosophicum 1884. Etter et avbrutt filologstudium reiste han på en lengre sjøreise årene 1886–87.
I Halden traff han sin senere kone Constance Wiel, datter av konsul Andreas Wiel og barnebarn til industrigründeren Mads Wiel. Familien Wiel var den dominerende borgerfamilien i Halden. Wiels formue skulle senere bli et viktig grunnlag for Nygaards forlagsvirksomhet. Constance Wiel arvet en stor formue, mens William Nygaard var filolog uten særlig egne midler. Constances formue gjorde det mulig for Nygaard å etablere forlag. Andreas Wiel var også engasjert i datterens liv og virke, og han ga råd og kapital til svigersønnen. Constances søster Alette giftet seg med Otto Andersen som grunnla Otto Andersens skole i Kristiania. Søstrene Wiel gikk på Natalie Zahles skole i København. Constance og Williams datter Constance Wiel Schram ble forfatter.
Forlegger
Nygaard ble ansatt i H. Aschehoug & Co.s bokhandel i 1887. Sammen med Thorstein Lambrechts kjøpte han i 1888 både bokhandelen og forlaget, og i 1900 ble han eneeier for forlaget, som skiftet navn til H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard). Han var direktør for forlaget helt til 1940, da sønnen Mads Wiel Nygaard overtok.
I 1895 tok Nygaard initiativ til opprettelsen av Den norske Forleggerforening, hvor han også var formann i to perioder – begge ganger avløst av Torger Baardseth.
Politiker
thumb|Oslo bystyre på [[Frognerseteren i 1908. Nygaard er fjerde person fra venstre i fremste rekke med skjegg og bart.]] Nygaard var medlem i Oslo bystyre 1908–1919, og i 1910 var han med ved dannelsen av Frisinnede Venstre. Han var stortingsrepresentant for Frisinnede 1922–1924.
’Phags-pa-skrift
'Phags-pa-skrift (mongolsk: дөрвөлжин үсэг, dörvöljin üseg, «firkantskrift»; tibetansk: ཧོར་ཡིག་གསར་པ་, hor yig gsar pa, «ny mongolsk skrift»; kinesisk: 蒙古新字, měnggǔ xīnzì, «ny mongolsk skrift») var en abugida utviklet av den tibetanske lamaen Drogön Chögyal Phagpa for keiser Kublai-khan under Yuandynastiet i Kina som en forent skrift for alle språk innen Yuandynastiet.
I 1269 ble det mongolenes offisielle skriftsystem. Imidlertid klarte man ikke å få skriften særlig utbredt. Den opphørte fullt og helt da dynastiet ble styrtet av Mingdynastiet. Den utførlige dokumentasjonen om dens anvendelse gir moderne lingvister mange ledetråder tll hvordan kinesisk og andre asiatiske språk ble forandret i perioden.
Kolbjørn Håseth
Kolbjørn Håseth (født 19. august 1953 i Molde, oppvokst i Elnesvågen) er en norsk billedkunstner. Maleriene kan klassifiseres innenfor kategorien samtidsrealisme, med naturnære skildringer av landskap, hav og berg. Flere av bildene som beskriver detaljer i naturen, kan hinte mot en til dels erotisk fortolkning. Håseth begynte sin selvlærte kunstnerkarriere i 1982. Han har bosted i Bud i Romsdal, samt atelier og galleri (Galleri kHz). Håseth har en sønn født i 2002.
’Phags-pa-skrift
Historie
Det tradisjonelle uigurske alfabet var dårlig egnet for det mongolske språk og det ville være upraktisk å utøke det for språk med en annerledes fonologi, som for eksempel kinesisk. Under Yuandynastiet bad Kublai Khan derfor Phagpa om å utvikle en ny skrift som skulle benyttes i hele riket. Phagpa utøket sin egen tibetanske skrift (tilhørende brahmi-familien) slik at den også dekket mongolsk og kinesisk. De resulterende 38 bokstavene har vært kjent under flere navn, som «firkantskrift» basert på sin form, men i dag er de fremst kjent som 'phags-pa.
Trass i sin opprinnelse skrev man (ovenfra og ned) i likhet med den mongolske skrift. Den fikk aldri noen bred aksept, og gikk ut av bruk da Yuandynastiet falt i 1368. Deretter ble det mest benyttet av mongoler som et hjelpemiddel for å lære seg kinesiske tegn. En del vitenskapsfolk, som Gari Ledyard, anser at 'Phags-pa var en av kildene til den koreanske hangeul-skriften.
Kolbjørn Håseth
Håseth er medlem av Norske Billedkunstnere og kunstnerforeningene International Guild of Realism og American Society of Traditional Artists. Han debuterte på Vestlandsutstillingen i 1986. Han har hatt et femtitalls separatutstillinger, og deltatt på en lang rekke kollektivutstillinger, også internasjonalt.
Ole Thorkelsens vei
Ole Thorkelsens vei (1-21, 2-14 ) er en vei på Vesterntangen i Ringerike.
Kolbjørn Håseth
Priser
Han har mottatt flere priser for sine malerier, blant annet for beste landskap under utstillingen «Leading Masters of Contemporary Realism» på Cape Cod, USA 2007 for bildet «Lekende».
Han var finalist i kunstkonkurransen «Challenge Nº 33» med tema «Seascapes, Rivers and Lakes» i International Artist Magazine juni/juli 2006 for bildet «Men ikke stillhetens hav», («But not the Sea of Silence»), akryl 2006, 73x92 cm (kunstnerens eie).
Ole Thorkelsens vei
Ole Thorkelsens vei er en del av Fylkesvei 2860, og er del delen av fylkesveien som går mellom Vesterngata og Vesternbakken. Sideveier er Nansenveien, Bjørnsons vei og Støalandet, og i overgangen Ole Thorkelsens vei / Vesternbakken er det avkjøring til Oddliveien. Veien ligger cirka 76 meter over havet midtveis, ved avkjøringen til Bjørnsons vei.
Oversikt over olympiske gullvinnere
Siden viser en oversikt over enkeltpersoner som har vunnet flere gull medaljer i OL.
Ole Thorkelsens vei
Veien er oppkalt etter Ole Thorkelsen, som var tidligere Hønefoss kommunes første ordfører. Veien fikk sitt nåværende navn i 1923.
Kolbjørn Håseth
Priser
Håseth vant prisen for beste landskap med fjellmassivbildet «Det kan jo passere» på The International Guild of Realism sin sjette årlige jurierte utstilling i 2011.
Oversikt over olympiske gullvinnere
Dette er en liste over olympiske gullmedaljevinnere, som viser hvem som har vunnet tre eller flere gullmedaljer i OL. Medaljer som er vunnet i 1906, er ikke medregnet. Den inkluderer topp tre plasseringer i 1896 og 1900, før medaljer ble utdelt for topp tre plasseringer.
Dersom en utøver har vunnet medalje for mer enn en nasjon (i olympiske leker), så er disse listet i kronologisk rekkefølge. Har utøveren representert andre nasjoner utenfor olympiske leker er ikke disse nasjonene nevnt her.
FK Mogren
FK Mogren er en montenegrinsk fotballklubb fra byen Budva. Klubben spiller i Montenegrinsk 1. divisjon, og de vant sin første ligatittel i sesongen 2008/09. De spiller sine hjemmekamper på Stadion Mogren, som har en tilskuerkapasitet på 4 000. Stadionet skal imidlertid snart rives, og det skal bygges et hotell med et fotballstadion på taket. Det nye stadionet skal ha rom for omtrent 7 000 tilskuere.
Fotballklubben Mogren ble grunnlagt i 1920, men det er først i nyere tid at klubben har hatt ordentlig suksess. I sesongen 2007/08 vant de den montenegrinske cupen samtidig som de ble nummer tre i serien. Dermed kvalifiserte de seg for spill i UEFA-cupen, hvor de tapte 1–4 sammenlagt mot det israelske laget Hapoel Ironi i første kvalifiseringsrunde.
Året etter tok de enda et steg. De vant serien for første gang, og fikk dermed delta i mesterligaen. Mogren vant den første kampen mot Hibernians fra Malta greit med 6–0 sammenlagt, men de møtte betydelig større motstand i andre kvalifiseringsrunde mot danske København. Montenegrinerne tapte 6–0 i begge kampene, og var dermed slått ut.
Spor i landskap
Spor i landskap er et musikkalbum med Anne Karin Kaasa, utgitt i 2010.
Habanero
Habanero, som er spansk for fra Havanna har flere betydninger:
Arba Minch
Arba Minch (amharisk «førti kilder» ) er en by sør i Etiopia som er distriktshovedstad i Zuria Woreda og Gamo Gofa. Byen befinner seg snaut 1300 meter over havet i Riftdalen, rundt 210 kilometer i luftlinje fra hovedstaden Addis Abeba. Byen fikk universitet i 2004 da Arba Minch Water Technology Institute (etablert i 1986) fikk status som universitet og ble omdøpt Arba Minch University.
Fra å være en liten by med 2890 innbyggere i 1967 har den vokst til i dag å ha en befolkning på omtrent 75 000 - 80 000.
Det faller årlig rundt 800 mm nedbør, og regntida er normalt fra mars til mai. Den varmeste perioden er i månedene desember og januar, da temperaturen ligger mellom 25°C og 35°C.
Like øst for Arba Minch ligger den 514 kvadratkilometer store Nechisar nasjonalpark som ble etablert i 1974.
Uzlovaja
Uzlovaja (russisk: Узлова́я) er en by i Tula oblast i Russland. Den ligger 50 km sørøst for Tula.
Den ble grunnlagt i 1873 som en bosetning ved jernbanestasjonen Khrusjtsjovskaja (russisk: Хрущёвская). Navnet ble endret til Uzlovaja i 1877, og bystatus ble innvilget i 1938.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Arba Minch
Klima
Klimaet i Arba Minch er tropisk (Köppens klimaklassifisering: As). April - mai er normalt de mest nedbørsrike månedene.
Liv Grete Skjelbreid
Liv Grete Skjelbreid (tidligere Skjelbreid Poirée; født 7. juli 1974 i Bergen, fra Hålandsdalen i Fusa) er en norsk tidligere skiskytter og tidligere ekspertkommentator.
Hun har vunnet åtte gullmedaljer i VM i skiskyting (seks individuelle, en i stafett og en i lagkonkurranse), to OL-sølv (ett i stafett), 1 OL-bronse og 22 enkeltseire i verdenscupen i skiskyting.
I Nagano-OL i 1998 fikk hun bronsemedalje på stafetten sammen med Norges lag, der også søsteren Ann-Elen deltok. Hun var norsk flaggbærer i vinter-OL 2002 i Salt Lake City. I Salt Lake City OL i 2002 ble hun den første norske kvinnen med individuell OL-medalje i skiskyting, da hun tok sølvmedalje på den innledende 15-kilometeren. På stafetten ble det også sølvmedalje – igjen sammen med storesøsteren. I 2000 mottok hun Porsgrunds Porselænsfabriks Ærespris. Hun ble den første kvinnelige skiskytteren som tok fire gullmedaljer i ett og samme verdensmesterskap, i Oberhof i 2004. Hun vant også verdenscupen sammenlagt i 2003/2004. 26. mars 2006 gjennomførte Skjelbreid sin siste internasjonale konkurranse i Holmenkollen. Etter at hun la opp som aktiv skiskytter, var hun i 16 år fram til 2022 en av NRKs ekspertkommentatorer på skiskyting.
I perioden 1990–1993 var hun elev ved NTG Geilo. Fra 2000 til 2013 var hun gift med den franske skiskytteren Raphaël Poirée. I 2011 var hun med i tredje utgave av Mesternes Mester på NRK.
Verdensmesterskap
12 medaljer (8 gull, 3 sølv, 2 bronse)
Tristan und Isolde (opera)
Wagner skrev musikken mellom 1857 og 1859, og operaen ble uroppført ved Königliches Hoftheater und Nationaltheater i München 10. juni 1865 med Hans von Bülow som dirigent. Wagner omtalte selv verket som «Handlung in drei Aufzügen», dvs. «handling» eller musikkdrama i tre akter.
Operaen fikk stor innflytelse blant vestlige klassiske komponister og ga direkte inspirasjon til komponister som Gustav Mahler, Richard Strauss, Alban Berg, Arnold Schoenberg og Benjamin Britten. Den omtales som en milepæl på vei bort fra konvensjonell harmonikk og tonalitet, og den la en vesentlig del av grunnlaget for den retningen klassisk musikk tok på 1900-tallet. Både Wagners tekst og musikk hadde stor innflytelse på de symbolistiske dikterne på slutten av 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet.
Komposisjon
Gjenoppdagelsen av germansk poesi fra middelalderen, inkludert Gottfried von Strassburgs versjon av Tristan, Nibelungenlied og Wolfram von Eschenbachs Parzival, hadde stor betydning for de tyske romantiske bevegelsene rundt midten av 1800-tallet. Historien om Tristan og Isolde er en essensiell romanse fra middelalderen og renessansen. Flere versjoner av historien eksisterer, den tidligste dateres til midten av 1100-tallet. Gottfrieds versjon, en del av den «høviske» grenen av legenden, hadde stor innflytelse på senere tysk litteratur.
Ifølge selvbiografien Mein Leben bestemte Wagner seg for å dramatisere Tristan-legenden etter at vennen Karl Ritter forsøkte å gjøre det og skrev:
«Han hadde faktisk gjort et poeng av å fremheve romansens lettere faser, mens det var den altomfattende tragedien som imponerte meg så dypt at jeg følte meg overbevist om at den skulle skille seg ut i dristig relieff, uavhengig av mindre detaljer.»
Denne innflytelsen, sammen med hans oppdagelse av filosofien til Arthur Schopenhauer i oktober 1854, førte til at Wagner befant seg i et «tungsinn skapt av Schopenhauer, som prøvde å finne ekstatisk uttrykk. Det var en slik stemning som inspirerte unnfangelsen av Tristan und Isolde.»
Wagner skrev om sine beskjeftigelser med Schopenhauer og Tristan i et brev til komponisten Franz Liszt (16. desember 1854):
"«Da jeg aldri i livet mitt har nytt den sanne kjærlighetens glede, skal jeg reise et minnesmerke over denne vakreste av alle drømmer der kjærligheten, fra den første til den siste, for en gangs skyld vil finne fullstendig overflod. Jeg har i mitt sinn utviklet en Tristan und Isolde, den enkleste, men likevel mest fullblods musikalske forestillingen man kan tenke seg, og med det 'svarte flagget' som svaier til slutt skal jeg dekke meg til – for å dø.»"
Ved slutten av 1854 hadde Wagner skissert alle de tre aktene til en opera om Tristan-temaet, basert på Gottfried von Strassburgs fortelling av historien. Mens de tidligste skissene stammer fra desember 1856, var det først i august 1857 at Wagner begynte å rette all sin oppmerksomhet mot operaen, og la Siegfried-komposisjonen til side for å gjøre det. Den 20. august begynte han med prosaskissen for operaen, og librettoen (eller diktet, som Wagner foretrakk å kalle det) ble fullført innen 18. september. Wagner hadde på dette tidspunktet flyttet inn i en hytte bygget på eiendommen til Wesendonck-villaen, hvor han under sitt arbeid med Tristan und Isolde lidenskapelig engasjerte seg i Mathilde Wesendonck. Hvorvidt dette forholdet var platonisk, er fortsatt usikkert. En kveld i september samme år leste Wagner det fullførte diktet til Tristan for et publikum som inkluderte hans kone, Minna, hans daværende muse, Mathilde, og hans fremtidige elskerinne (og senere kone), Cosima von Bülow.
I oktober 1857 hadde Wagner begynt på komposisjonsskissen til første akt. I løpet av november satte han imidlertid musikk til fem av Mathildes dikt, kjent i dag som Wesendonck-Lieder. Dette var et uvanlig steg av Wagner, som nesten aldri satte musikk til andre poetiske tekster enn sine egne. Wagner beskrev to av sangene - «Im Treibhaus» og «Träume» - som studier for Tristan und Isolde: «Träume» benytter et motiv som danner kjærlighetsduetten i akt 2 av Tristan, mens «Im Treibhaus» introduserer et motiv som senere ble forspillet til akt 3. Men Wagner bestemte seg for å skrive Tristan først etter at han hadde sikret seg en publiseringsavtale med det Leipzig-baserte firmaet Breitkopf & Härtel, i januar 1858. Fra dette tidspunktet av avsluttet Wagner hver akt og sendte dem til gravering før han begynte på den neste – en bemerkelsesverdig prestasjon gitt den enestående lengden og kompleksiteten til partituret.
I april 1858 oppdaget Wagners kone Minna et notis fra Wagner til Mathilde, og til tross for Wagners protester om at hun tolket det «vulgært», beskyldte hun først Wagner og deretter Mathilde for utroskap. Etter å ha utholdt mye elendighet, overtalte Wagner Minna, som hadde en hjertesykdom, til å hvile på et spa mens Otto Wesendonck tok Mathilde med til Italia. Det var under fraværet av de to kvinnene at Wagner begynte komposisjonskissen til andre akt av Tristan. Men Minnas retur i juli 1858 renset ikke luften, og den 17. august ble Wagner tvunget til å forlate både Minna og Mathilde og flytte til Venezia.
Wagner beskrev senere sine siste dager i Zürich som «et sant helvete». Minna skrev til Mathilde før hun dro til Dresden: «Jeg må fortelle deg med et blødende hjerte at du har lyktes med å skille mannen min fra meg etter nesten tjueto års ekteskap. Måtte denne edle gjerningen bidra til din sjelefred, til din lykke.»
Wagner avsluttet akt 2 av Tristan under sitt åtte måneders lange eksil i Venezia, hvor han bodde i Palazzo Giustinian. I mars 1859, av frykt for å bli utlevert til Sachsen, hvor han fortsatt ble ansett som en flyktning, flyttet Wagner til Luzern hvor han komponerte den siste akten, og fullførte den i august 1859.
Premiere
Tristan und Isolde viste seg å være en vanskelig opera å iscenesette, og Wagner vurderte forskjellige alternativer for lokale. I 1857 ble han invitert av en representant for Pedro II, keiseren av Brasil, til å iscenesette operaene sine i Rio de Janeiro (på italiensk, språket til den keiserlige opera); han fortalte Liszt at han vurderte å bosette seg i Rio, og at byen ville få æren av å premiere Tristan. Wagner sendte keiseren kopier av sine tidligere operaer for å uttrykke sin interesse, men ingenting mer kom ut av planen. Han foreslo da at premieren skulle finne sted i Strasbourg, etter at storhertuginnen av Baden viste interesse for prosjektet. Men prosjektet mislyktes igjen. Tankene hans vendte seg da til Paris, operaverdens sentrum på midten av 1800-tallet. Etter en katastrofal iscenesettelse av Tannhäuser ved Paris Opéra, tilbød Wagner imidlertid verket til Karlsruhe-operaen i 1861.
Da Wagner besøkte hoffoperaen i Wien for å øve med mulige sangere for denne produksjonen, foreslo ledelsen i Wien å iscenesette operaen der. Opprinnelig var tenoren Alois Ander ansatt for å synge Tristan, men viste seg senere ikke i stand til å lære rollen. Parallelle forsøk på å iscenesette operaen i Dresden, Weimar og Praha mislyktes. Til tross for over 70 prøver mellom 1862 og 1864, var det ikke mulig å sette opp Tristan und Isolde i Wien, og senere vant operaen et rykte som umulig å fremføre.
Det var først etter at kong Ludwig II av Bayern ble Wagners velgjører (han ga komponisten et sjenerøst stipend og støttet Wagners kunstneriske arbeid på andre måter) at det ble funnet nok ressurser til å få til premieren av Tristan und Isolde. Hans von Bülow ble valgt til å dirigere produksjonen ved Nationaltheater i München, til tross for at Wagner hadde en affære med hans kone, Cosima von Bülow. Selv da måtte den planlagte premieren 15. mai 1865 utsettes frem til Malvina Schnorr von Carolsfeld, som hadde rollen som Isolde, fikk stemmen tilbake fra heshet. Verket hadde til slutt premiere 10. juni 1865, med Malvinas ektemann Ludwig i rollen som Tristan.
21. juli 1865, etter å ha sunget rollen bare fire ganger, døde Ludwig plutselig – noe som førte til spekulasjoner om at anstrengelsen som var involvert i å synge Tristan, hadde drept ham. (Stresset med å utføre Tristan har også kostet livet til dirigentene Felix Mottl i 1911 og Joseph Keilberth i 1968. Begge mennene døde etter å ha kollapset mens de dirigerte operaens andre akt.) Malvina sank i en dyp depresjon etter ektemannens død, og sang aldri igjen, selv om hun levde i 38 år til.
I noen år deretter var de eneste utøverne av rollene et annet mann-kone team, Therese og Heinrich Vogl.
Fremførelseshistorikk
Den neste produksjonen av Tristan var i Weimar i 1874. Wagner ledet selv en annen produksjon av Tristan i Berlin i mars 1876, men operaen ble først fremført i hans eget teater under Bayreuth-festivalen etter hans død; Cosima Wagner, enken hans, var ansvarlig for denne fremførelsen i 1886, en produksjon som ble godt mottatt.
Musikalsk betydning
Partituret til Tristan und Isolde har ofte blitt sitert som en milepæl i utviklingen av vestlig musikk. Wagner tar i bruk et bemerkelsesverdig utvalg av orkesterfarger, harmonier og polyfoni, og gjør det med en frihet som sjelden finnes i hans tidligere operaer. Den aller første akkorden i stykket, Tristan-akkorden, er av stor betydning i overgangen fra tradisjonell tonalharmoni ved at den oppløses til en annen dissonant akkord. Tradisjonelt løses en dissonerende akkord opp i en konsonerende akkord, men her oppløses den i en ny dissonerende akkord.
Operaen er kjent for sine mange utvidelser av harmonisk praksis; for eksempel er en viktig nyvinning hyppig bruk av to påfølgende akkorder som inneholder tritonuser (forminsket kvint eller forstørret kvart), hvorav ingen er en forminsket septim akkord (F – H, takt 2; E – A♯, takt 3). Tristan und Isolde er også kjent for sin bruk av harmonisk forholdning – et middel som brukes for å skape musikalsk spenning ved å utsette lytteren for en serie langvarige uferdige kadenser, som derved inspirerer et ønske og en forventning fra lytterens side om musikalsk oppløsning. Mens forholdning er et vanlig virkemiddel (i bruk siden renessansen), var Wagner en av de første komponistene som brukte harmonisk forholdning gjennom et helt verk. Kadensene som først ble introdusert i forspillet løses ikke opp før slutten av akt 3, og ved flere anledninger gjennom hele operaen forbereder Wagner publikum for et musikalsk høydepunkt med en rekke akkorder som bygges opp i spenning – bare for å bevisst utsette den forventete oppløsningen. Et spesielt eksempel på denne teknikken oppstår mot slutten av kjærlighetsduetten i akt 2 («Wie sie fassen, wie sie lassen ...») hvor Tristan og Isolde gradvis bygger opp til et musikalsk klimaks, bare for å få den forventede oppklaringen ødelagt av det dissonante avbruddet til Kurwenal («Rette Dich, Tristan!»). Det utsatte klimakset tolkes ofte som å symbolisere både fysisk seksuell frigjøring og åndelig frigjøring via selvmord – den etterlengtede fullføringen av denne kadensen kommer bare i den siste «Liebestod» («kjærlighetsdøden»)-sekvensen, hvor den musikalske oppløsningen (ved «In des Welt-Atems wehendem All») sammenfaller med det øyeblikket Isolde dør. Tonaliteten i Tristan skulle vise seg å være enormt innflytelsesrik på vestlig klassisk musikk. Wagners bruk av musikalsk farge påvirket også utviklingen av filmmusikk. Bernard Herrmanns partitur for Alfred Hitchcocks klassiker, Vertigo, minner sterkt om Liebestod, tydeligst i oppstandelsesscenen. Liebestod ble innlemmet i Luis Buñuels surrealistiske film L'Age d'Or. Ikke alle komponister reagerte imidlertid gunstig: Claude Debussys pianostykke «Golliwogs Cakewalk» siterer spottende åpningen av operaen i en forvrengt form og instruerer at passasjen skal spilles «avec une grande emotion». Debussy var imidlertid sterkt påvirket av Wagner og var spesielt begeistret for Tristan. Hyppige episoder av Tristan-inspirert tonalitet finnes i Debussys tidlige komposisjoner.
Orkestrering
Tristan und Isolde er komponert for følgende instrumenter:
Sceneorkester:
Handling
Handlingen finner sted på Tristans skip, Cornwall og Bretagne i tidlig middelalder.
Akt 1
Isolde, som er trolovet med kong Marke, og hennes tjenestepike, Brangäne, er satt om bord på Tristans skip og blir fraktet til kong Markes land i Cornwall. Operaen åpner med stemmen til en ung sjømann som synger om en «vill irsk pike», «Westwärts schweift der Blick», som Isolde tolker som en hånende referanse til henne selv. I et rasende utbrudd ønsker hun at havet skal reise seg og senke skipet og drepe henne og alle om bord, «Erwache mir wieder, kühne Gewalt». Hennes forakt og raseri er spesielt rettet mot Tristan, ridderen som er ansvarlig for å frakte henne til Marke, og Isolde sender Brangäne for å befale Tristan å presentere seg for henne, «Befehlen liess 'dem Eigenholde». Tristan godtar imidlertid ikke Brangänes forespørsel og hevder at hans plass er ved roret. Hans håndlanger, Kurwenal, svarer mer bryskt og sier at Isolde ikke er i stand til å befale Tristan og minner Brangäne om at Isoldes forrige forlovede, Morold, ble drept av Tristan, «Herr Morold zog zu Meere her».
Brangäne vender tilbake til Isolde for å fortelle om disse hendelsene, og Isolde, i det som kalles «fortelling og forbannelse», beretter sørgmodig om hvordan hun, etter Morolds død, traff en fremmed som kalte seg Tantris. Tantris ble funnet livstruende såret i en lekter, «von einem Kahn, der klein und arm» og Isolde brukte sine helbredende krefter for å redde ham. Hun oppdaget imidlertid under Tantris bedring at han faktisk var Tristan, morderen til forloveden. Isolde forsøkte å drepe mannen med hans eget sverd da han lå hjelpeløs foran henne. Tristan så imidlertid ikke på sverdet som ville drepe ham eller hånden som løftet det, men inn i øynene hennes, «Er sah mir in die Augen». Hans blikk gjennomboret hennes hjerte, og hun klarte ikke å drepe ham. Tristan fikk reise med løftet om aldri å komme tilbake, men han kom senere tilbake med den hensikt å gifte Isolde til sin onkel, kong Marke. Isolde, rasende over Tristans svik, insisterer på at han drikker forsoning med henne, og hun henter fram en liten flaske fra eliksirkisten for å lage drikken. Brangäne er sjokkert over å se at det er en dødelig gift.
Kurwenal dukker opp i kvinnekvartalet, «Auf auf! Ihr Frauen!» og kunngjør at seilasen nærmer seg slutten. Isolde advarer Kurwenal om at hun ikke vil møte kongen hvis ikke Tristan forsoner seg med henne, slik hun tidligere hadde beordret. Når Tristan kommer, irettesetter Isolde ham for hans oppførsel og forteller ham at han skylder henne sitt liv og hvordan hans handlinger har undergravd hennes ære, siden hun velsignet Morolds våpen før kampen og derfor sverget hevn. Tristan tilbyr først sverdet, men Isolde nekter; de må drikke forsoning. Brangäne kommer med giftdrikken som skal forsegle deres benådning; Tristan vet at det kan drepe ham, siden han kjenner Isoldes magiske krefter, «Wohl kenn ich Irlands Königin». Når reisen nesten er slutt, drikker Tristan av drikken, og Isolde tar halvparten av drikken for seg selv. Drikken ser ut til å fungere, men i stedet for døden bringer den en uopphørlig kjærlighet mellom Tristan og Isolde. Kurwenal, som kunngjør den forestående ankomsten til kong Marke om bord på skipet, avbryter henrykkelsen. Isolde spør Brangäne hvilken drikk hun forberedte og Brangäne svarer, mens sjømennene hyller kong Markes ankomst, at det ikke var gift, men snarere en kjærlighetsdrikk.
Akt 2
Kong Marke leder et jaktlag ut i natten og etterlater Isolde og Brangäne alene i borgen, begge står ved siden av en brennende ildpanne. Isolde, som hører på jakthornene, mener flere ganger at jaktlaget er langt nok unna for å berettige slukking av ilden – det forhåndsordnede signalet for Tristan om å besøke henne, «Nicht Hörnerschall tönt so hold». Brangäne advarer Isolde om at Melot, en av kong Markes riddere, har sett det kjærlige blikket utvekslet mellom Tristan og Isolde og mistenker deres lidenskap, «Ein Einz'ger war's, ich achtet es wohl». Isolde mener imidlertid at Melot er Tristans mest lojale venn, og slukker flammene i et vanvidd av begjær. Brangäne trekker seg tilbake til vollene for å holde vakt når Tristan kommer.
Elskerne, endelig alene og frigjort fra begrensningene til livet i hoffet, erklærer sin lidenskap for hverandre. Tristan forbanner dagslysets rike som falskt og uvirkelig siden det skiller dem fra hverandre. Det er bare om natten, hevder han, at de virkelig kan være sammen, og bare i dødens lange natt kan de være evig forent, «O sink 'hernieder, Nacht der Liebe». Brangäne advarer flere ganger om at natten snart tar slutt, «Einsam wachend in der Nacht», men hennes rop faller for døve ører. Dagslyset skinner på elskerne mens Melot leder inn kong Marke og hans menn og finner Tristan og Isolde i hverandres armer. Marke er sønderknust, ikke bare på grunn av nevøens svik, men også fordi Melot valgte å forråde sin venn Tristan og også på grunn av Isoldes svik, «Mir - dies? Dies, Tristan - mir?».
Når han blir avhørt, sier Tristan at han ikke kan svare kongen på hvorfor han sviktet ham, siden han ikke ville forstå det. Han vender seg til Isolde, som godtar å følge ham igjen inn i nattens rike. Tristan kunngjør at Melot også har blitt forelsket i Isolde. Melot og Tristan sloss, men i det avgjørende øyeblikket kaster Tristan sverdet til side og lar Melot såre ham fatalt.
Akt 3
Kurwenal har hentet Tristan hjem til borgen Kareol i Bretagne. En hyrde spiller en sørgelig melodi og spør om Tristan er våken. Kurwenal svarer at bare Isoldes ankomst kan redde Tristan, og hyrden tilbyr å holde vakt og sier at han vil spille en gledelig melodi for å markere ankomsten til ethvert skip. Tristan våkner, «Die alte Weise - var weckt sie mich?»' og klager over sin skjebne – å være igjen i den falske verden av dagslys, nok en gang drevet av uopphørlig, uslukkelig lengsel, «Wo ich erwacht weilt ich nicht». Tristans sorg slutter når Kurwenal forteller ham at Isolde er på vei. Tristan spør overlykkelig om skipet hennes er i sikte, men bare en sorgfull melodi høres fra hyrdens fløyte.
Tristan faller tilbake og husker at hyrdens sørgelige melodi er den samme som ble spilt da han ble fortalt om farens og morens død, «Muss ich dich so versteh'n, du alte, ernst Weise». Han raser nok en gang mot sine lengsler og mot den skjebnesvangre kjærlighetsdrikken, «verflucht sei, furchtbarer Trank!», før han utmattet kollapser i feberfantasi. Etter sammenbruddet høres hyrdens fløyte som melder ankomsten til Isoldes skip, og når Kurwenal skynder seg for å møte henne, river Tristan bandasjen fra sårene i begeistring, «Hahei! Mein Blut, lustig nun fliesse!». Da Isolde kommer til hans side, dør Tristan idet han nevner navnet hennes.
Isolde kollapser ved siden av sin døde elsker akkurat idet ankomsten til et annet skip blir kunngjort. Kurwenal ser at det er Melot, Marke og Brangäne som ankommer, «Tod und Hölle! Alles zur Hand!». Han mener de har kommet for å drepe Tristan og angriper Melot i et forsøk på å hevne ham. Marke prøver å stoppe kampen, men til ingen nytte. Både Melot og Kurwenal blir drept. Marke og Brangäne når endelig Tristan og Isolde. Marke, som sørger over liket til sin «sanneste venn», «Tot denn alles!, forklarer at Brangäne avslørte kjærlighetsdrikkens hemmelighet og at han ikke var kommet for å skille elskerne, men for å forene dem, «Warum Isolde, warum mir das?». Isolde ser ut til å våkne av dette og i en siste arie som beskriver hennes visjon av den oppstandne Tristan reiser hun seg igjen («Liebestod», norsk: «kjærlighetsdøden»), og dør («Mild und leise wie er lächelt».)
Schopenhauers innflytelse på Tristan und Isolde
Wagners venn, dikteren Georg Herwegh, introduserte ham sent i 1854 til filosofen Arthur Schopenhauers verker. Komponisten ble umiddelbart slått av de filosofiske ideene i Verden som vilje og forestilling (Die Welt als Wille und Vorstellung), og likhetene mellom de to mennenes verdenssyn ble tydelige.
Mennesket er ifølge Schopenhauer drevet av kontinuerlige, uoppnåelige ønsker, og kløften mellom ønskene og muligheten for å oppnå dem fører til lidelse, mens verden er en representasjon av en ukjennelig virkelighet. Vår representasjon av verden er fenomen, mens den ukjennelige virkeligheten er noumenon: begrepene stammer opprinnelig fra filosofen Immanuel Kant. Schopenhausers innflytelse på Tristan und Isolde er tydeligst i andre og tredje akt. Den andre akten, der elskerne møtes, og den tredje akten, der Tristan lengter etter frigjøring fra lidenskapene som plager ham, har ofte vist seg å være forvirrende for operagjengere som ikke er kjent med Schopenhauers verk.