cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Postnummer
Det første landet som innførte postkoder var Tyskland, i 1941. Deretter fulgte Storbritannia med gradvis innføring fra 1959 og USA i 1963. Per februar 2005 hadde 117 av de 190 medlemslandene i Verdenspostforeningen innført postkoder. Blant landene som ikke har postkoder er Hongkong og Panama.
I en del land, spesielt i Europa, hvor flere land har like postnummersystemer, anbefales det å bruke tobokstavers landkode før nummeret ved sending av internasjonal post. Dette minsker faren for at automatisk postsortering feiloppfatter nummeret og dirigerer det innenfor landet fremfor å dirigere det som utenlandspost.
Australia
Australias postnummer består av fire siffer. Systemet ble innført av Postmaster General's Department i 1967.
Brasil
Brasils postnummersystem, Código de Endereçamento Postal (CEP), bruker fem siffer. CEP ble innført i 1972. I 1992 innførte man en tresiffers ekstra kode som følger etter den opprinnelige.
De fleste byer med omkring 100 000 eller fler innbyggere har en kode for hver gate, og egne koder for enkelte større bygnigner. Små byer har en felles kode for hele byen, med de tre ekstrasifrene satt til -000.
Det er ønskelig at koden settes alene på siste linje i adressefeltet. Det er vanlig praksis å skrive CEP foran koden, til tross for at det anbefales å ikke gjøre det av hensyn til sorteringsmaskinene.
Canada
Canada bruker en alfanumerisk kode med seks tegn, vekslende mellom bokstaver og siffer. Systemet ble forsøksvis innført i Ottawa og Manitoba i 1971, og utvidet til resten av landet på permanent basis fra 1972 til 1974.
Danmark
Danmarks postnumre har fire sifre, med unntak av noen spesielle koder med tre sifre i København. På grunn av likheten med andre lands numre skal det egentlig alltid skrives DK- foran nummeret også på innenlandspost, men i praksis utelates dette oftest. Koden skrives for og på samme linje som stedsnavnet, sist i adressefeltet. Numrene er bygget opp etter et geografisk mønster.
Filippinene
Filippinene bruker firesifrede postnumre kalt ZIP codes. Metro Manila er det eneste byområdet med mer enn én kode; alle andre byer har bare en enkelt kode for hele byen.
Finland
Finland innførte i 1971 femsifrede postnumre. De to første sidrene angir kommune eller en gruppe kommuner og de neste to et mindre distrikt. Det siste sifferet er normalt 0 for gateadresser og 1 for postbokser, men det finnes unntak fra dette. Større selskaper har eget postnummer.
Guarani Futebol Clube
Guarani Futebol Clube er en brasiliansk fotballklubb, som holder til i Campinas i delstaten São Paulo. Klubben ble stiftet 2. april 1911, og spiller i grønne trøyer, hvite shorts og hvite strømper. Klubbens kallenavn er Bugre, mens fansen er kjent som bugrinos. Guaranis erkerival er Ponte Preta, som også kommer fra Campinos. Estádio Brinco de Ouro.jpg Guarani er den eneste klubben som kommer fra innlandet, som har vunnet brasiliansk Série A, noe de gjorde i 1978. Siden 2005 har klubben spilt på det nest øverste nivået, Série B.
Postnummer
Finland
Det finnes en femsifret kode 99999 for Korvatunturi, som sies å være julenissens hjemsted.
Guarani Futebol Clube
Kjente tidligere pillere inkluderer blant annet Mauro Silva, Elano, Ricardo Rocha, Careca og Sonny Anderson.
Postnummer
Frankrike
Frankrikes postnumre er femsifrede. De to første angir normalt et departement, og de siste tre et sted innenfor dette. I Paris angir de to siste sifrene et arrondissement.
Fyrstedømmet Monaco inngår også i det franske postnummersystemet.
India
Indias postnumre har seks sifre, og er kjent som Postal Index Numbers (PIN).
Joseph Fontenrose
Joseph Eddy Fontenrose (født 1903, død 1986) var en amerikansk forsker av klassiske emner. Han var særlig interessert i gresk religion og mytologi. Han var også ekspert på den amerikanske forfatteren og nobelprisvinneren John Steinbeck, og Fontenrose skrev blant annet om mytologiske emner i Steinbecks verker.
Postnummer
Israel
Israels postnumre (hebraisk מיקוד mikud) består av fem sifre. De er geografisk tildelt fra nord til sør, med unntak av Jerusalem hvis numre begynner med 9. Israels forsvar har egne koder som begynner med 0, og som av sikkerhetsgrunner ikke endres selv om enheten flyttes.
Joseph Fontenrose
Fontenrose var fra Sutter Creek, California. Det meste av hans akademiske karriere ble tilbrakt ved Universitetet i California, Berkeley hvor han tok eksamen i statsvitenskap i 1925 og holdt deretter en stilling som instruktør fra 1937. Ivan Linforth holdt en tidlig innflytelse på ham. Han ble gjort til professor i 1955, satt i styret for det klassiske departementet og ble til slutt professor emeritus.
Postnummer
Israel
Postkoden skrives til høyre for stedsnavnet, uansett om adressen skrives på hebraisk eller engelsk.
Joseph Fontenrose
Politisk sett var han kjent for å være sosialist. Han ga offentlig støtte tidlig på 1960-tallet til Bevegelsen for ytringsfrihet og Unge menneskers sosialistforening (YPSL). Han viste senere en mer konservativ side i forhold til studentaktiviteter som berørte undervisning.
Postnummer
Italia
Italias postkoder består av fem sifre. De ble innført i 1967 under navnet Codice di Avviamento Postale. De to første angir en eller to provinser; tredje siffer angir om det dreier seg om provinshovedstaden (oddetall, vanligvis 1 eller 9) eller ikke (partall, vanligvis 0 eller 8); de siste to angir by eller landsby, eller ombæringspostkontor i provinser som ble opprettet etter 1992. I større byer viser de to siste til postdistriktet.
Joseph Fontenrose
I en bokutgivelse i 1966 gikk han til et hardt angrep på myte-ritual-teorien, eller Cambridge-ritualistene som de også ble kalt, og angrep meningene til spesielt Lord Raglan og Stanley Edgar Hyman.
Postnummer
Japan
Japan har syvsifrede postnumre, normalt skrevet XXX-XXXX.
Kina
Folkerepublikken Kina har seksiffers postnumre. De to første viser provins, kommune på provinsnivå eller autonom region; tredje siffer viser postsone; fjerde viser prefekturat eller by på prefekturatnivå; de to siste viser utleveringspostkontoret.
Hongkong og Macao har ikke postkoder, mens Taiwan har et eget system (se nedenfor).
Kypros
Kypros har firesifrede postnumre.
Marokko
Marokko har postnumre med fem sifre. De første to sifrene angir et større område, mens de tre siste angir postdistriktet. Systemet ble innført 1. januar 1997.
Moldova
Moldovas postkoder er alfanumeriske, og består av bokstavene MD fulgt av en strek og fire sifre. Det første sifferet viser til en postsone, mens de tre siste viser til en mindre enhet innenfor sonen.
Nederland
Nederland har alfanumeriske postkoder, bestående av fire sifre etterfulgt av to bokstaver. Systemet er så finmasket at man ved å tilføye husnummeret bak postkoden kan utelate gatenavn og stedsnavn, for eksempel er 2597 GV 75 være en fullstendig angivelse av adressen til Den internasjonale skolen i Haag.
New Zealand
New Zealand innførte i 1977 et system med firesifrede numre for storsendinger. I juni 2006 ble det innført postnumre for alle sendinger, med langt mer finmaskede koder enn det gamle systemet. De første tre sifrene angir stedet, mens det siste angir leveringstype: gate, postboks, privatsekk eller landpostbud.
Norge
Norge innførte et postnummersystem den 18. mars 1968. Numrene har fire sifre, og er tildelt geografisk, med 00XX i Oslo og 99XX i Finnmark. Postnummeret skrives før og på samme linje som stedsnavnet, sist i adressefeltet.
Polen
Polen har femsifrede postnumre skrevet XX-XXX.
Portugal
Portugals postnumre, kalt código postal, består av syv sifre skrevet XXXX-XXX. Nummeret skrives før og på samme linje som stedsnavnet, som helst skal skrives med kapiteler og som skal ha maks 25 tegn av hensyn til automatisk sortering. Det er vanlig å legge til en trebokstavskode for kommunene etter stedsnavnet, f.eks. 4455-111 PARADELA VNB.
Kodene er normalt inndelt ned til et kvartal, men adresser som mottar store mengder post kan få eget nummer. Det første sifferet viser til en av de ni postregionene; de neste to angir et postdistribusjonssenter; fjerde siffer er 0 hvis det er administrasjonssenteret i kommunen, 5 hvis det er en annen by eller landsby eller et annet tall dersom det er et nummer gitt til én bygning; de tre siste angir kvartal eller bygning. Numrene er ikke tildelt geografisk, men etter betydning; jo viktigere stedet er, jo rundere er de første fire tallene.
Romania
Romania hadde tidligere firesifrede numre, med en kode for hver by. Disse ble 1. mai 2003 erstattet av sekssifrede numre. Det tre første sifrene viser, fra venstre mot høyre til postområde, fylke, by/kommune; de tre siste angir avhengig av stedets størrelse en kommune/by, gate eller bygning.
Serbia
Serbia har femsifrede koder. De to første tilsvarer omtrent et distrikt. De tre siste er normalt 000 for distriktets administrasjonssenter, og andre sifre for andre byer og landsbyer i distriktet.
Storbritannia
Storbritannia har alfanumeriske koder på seks til åtte tegn, inkludert et mellomrom som skiller utgående og inngående del av koden. De ble innført i perioden 1959 til 1974.
For storsendinger brukes også et supplerende kodesystem, Mailsort.
Spania
Spania har femsifrede postnumre.
Sverige
Sverige innførte 12. mai 1968 femsifrede postnumre, skrevet XXX XX. De er tildelt geografisk, med lave numre i sør og høye i nord, med det unntak at numre som starter med 10–19 er i Stockholm.
Sveits
Sveits bruker en firesifret postkode, sortert geografisk fra vest mot øst.
Sør-Afrika
Sør-Afrikas postnumre er firesifrede.
Sør-Korea
Sør-Korea har sekssifrede postnumre, skrevet XXX-XXX. De tre første sifrene viser til regionen, mens de tre siste viser til ombæringspostkontor eller andre leveringssteder. På rekommandert post brukes i tillegg en intern kode trykket som korte oransje streker under postnummeret.
Taiwan
Taiwan har femsifrede postnumre, skrevet XXX XX. Det er pr. 2007 368 koder tresifrede koder for byer, distrikter, landsbyer og andre enheter. De to siste sifrene angir et sted innenfor hvert område; disse utelates ofte, men post med femsifret nummer leveres ofte raskere enn post med tresifret.
Tsjekkia og Slovakia
Tsjekkia og Slovakia har begge beholdt Tsjekkoslovakias postnummersystem. Det kalles PSČ i begge land, Poštovní směrovací číslo på tsjekkisk og Poštovné smerové číslo på slovakisk.
Postnummeret plasseres foran stedsnavnet på adressefeltets siste linje.
Tyrkia
Tyrkia har postnumre bestående av fem sifre. De første to er provinskoden, og følger ISO 3166-2:TR (dette gjør også landets bilskilt), mens de tre siste angir et område innen provinsen.
Tyskland
Tyskland ble i 1941 det første landet som innførte postnumre. Systemet brukes femsifrede koder, og erstatter et eldre system med firesifrede. På grunn av sammenfallende koder i Øst- og Vest-Tyskland brukte man i en overgangsperiode fra 1990 til 1993 de gamle firesifrede kodene med bokstavene W eller O foran for å angi hvilken del av landet koden gjaldt.
Ungarn
Ungarns koder er firesifrede.
USA
USAs ZIP codes er femsifrede. I 1984 ble det innført en utvidet versjon, kalt «ZIP+4», der fire tilleggssifre gir en mer finmasket sortering. Koden kombineres ofte med en tobokstavsforkortelse for delstaten.
Hardangervidda
Hardangervidda er et norsk høyfjellsplatå beliggende i fylkene Viken, Vestfold og Telemark og Vestland. Ved Haukelifjell avgrenses den mot Setesdalsheiene i sør, og langs Bergensbanen avgrenses den mot Golsfjella, Valdres og Hallingskarvet i nord. Hardangervidda omfatter et område på ca. 8 000 km² og er Nord-Europas største høyfjellsplatå. I vest og nord er landskapet kupert, mens det fra vannskillet og østover har en utpreget viddekarakter. I 1981 ble Hardangervidda nasjonalpark opprettet på de sentrale delene av vidda. Begrepet vidda/-en/-o er av nyere dato, ettersom det gamle navnet var Hardanger Fjeld.
Natur og geografi
Vidda strekker seg fra Røldal i Ullensvang kommune i sør og til Finsedalen ved Bergensbanen i nord. Platået har en generell høyde på ca. 1 100–1 200 moh, men i nord hever Hardangerjøkulen seg til nesten 1 900 moh og i sør når Nupsegga i Vinje opp til 1 674 moh. Hardangerviddas høyeste isfrie punkt er Sandfloegga som rager 1 721 moh. Andre topper er Hårteigen 1 690 moh., Nupsegga 1 674 moh., og Solfonntaggen 1 674 moh.
Grunnplatået består av om lag 1 milliard år gammelt prekambrisk grunnfjell, i hovedsak dominert av hard gneis og granitt på østvidda. Vidda er i sør og øst en del av det svekonorvegiske grunnfjellsskjold. For ca 600 millioner år siden var grunnfjellet erodert helt ned til peneplanet, mens områder lengre sør (Setesdalsheiene) sank ned under havet. Dagens flate landskap på Hardangervidda skyldes denne nedslitingen av fjellmassene i sen prekambrium. Under den kaledonske fjellkjedefolding 200 millioner år senere ble havbunns-sedimenter lagt over grunnfjellet, slik at skyvedekker og fyllitt fortsatt er viktig i geologien i nordvest (Hårteigen, Hardangerjøkulen, Hallingskarvet), med gneisplaten bevart bare helt øverst på de høyeste fjellene. Man finner ellers de nederste (eldste) lagene av dette fyllitt-dekket så langt sørøst som ved Haukeli. Noen steder førte fjellfoldingen til at eldre gneis ble lagt som en kappe over de foldede fyllittmassene. I tertiær-tiden ble vidda hevet opp, særlig i vest. Elvedannelse og kvartære isbreer bidro til å erodere bort og fjerne mye av fyllitten, og i vest er landskapet nesten blankskurt. I sør og vest er vidda sterkt preget av bunnmorene, som i områder med fyllitt gir til dels fruktbare forhold for plantelivet. Mange steder har også bunnavsatte eskere av grus og sand.
Hardangervidda har et plante- og dyreliv som er typisk for sørnorske fjellområder. Plantedekket er mest frodig i de kalk- og fyllitt-rike traktene ved Haukeli og i vest og nord. Ved Haukeli vokser søterot, som ellers er mer vanlig i Setesdalsheiene i sør. Orkideene brudespore og kvitkurle finner man langs vandringsstiene til og fra Hårteigen. Her vokser også store mengder reinrose, samt rødsildre, bergveronika, reinmjelt og flekkmure. Rundt Finse er berggrunnen tilsvarende gunstig, med de samme artene samt blindurt, og sørgrensen for småsøte. Vidda danner sørgrense for utbredelsen av en rekke plante- og dyrearter i Norge.
I øst er grunnen surere, men musøre på bakken og reinlav på morenemassene her er svært viktig for rein-bestanden. Villreinstammen på Hardangervidda er Norges og Europas største, og her finner man blant annet rester etter den opprinnelige europeiske fjellreinen (som ellers er utdødd). Stammen er ideelt sett på 12.000 dyr, men det hender ofte at bestanden vokser seg langt større. Reinen tilbringer gjerne vinter i øst og vår og sommer lengre vest på Hardangervidda. Kalvingsområdet er særlig Veigdalen.
Samtidig har vidda flere karakterarter for høyfjell, eksempelvis jaktfalk, kongeørn, og tidvis snøugle som har sin sørgrense her. Også jerv streifer på vidda, men det er ikke kjent at jerven holder til der permanent. Fjellreven ble nesten utryddet på 1900-tallet på grunn av pelsverket, og fredningen fra 1930 har ikke fått bestanden særlig opp igjen. Den holder gjerne til ved Finse, og med lemenår bare hvert fjerde-femte år tar bestanden seg bare sakte opp.
I og rundt de rike våtmarks- og myrområdene i fjellet finnes også ellers et stort artsmangfold. I de mange grunne vannene på vidda er ørreten enerådende i kalkrike fyllittområder i vest og nord, noe som er unikt i et så stort område på verdensbasis. I øst og sør er det større innslag av røye.
Historie
Hardangervidda ble isfri for omkring 9 000 år siden. Etter hvert vokste det fram et dekke av lav, som ga næringsgrunnlag for villreinen. Man antar at mennesket inntok vidda omtrent samtidig med at reinen etablerte seg der, og det er funnet omkring 250 steinalderboplasser der. De eldste er fra ca. år 6 500 f.Kr. ved Finsevatnet - og fra ca. 6 300 f.Kr., med rester av en skinngamme fra omkring 5 600 f.Kr., ved Finnsbergvannet hvor reinen passerte 12 km sørøst for Finse. På Sumtangen ved Finnsbergvannet har folk bodd ved reintråkket gjennom hele steinalderen, bronesealderen og jernalderen.
På vidda finnes det mange fangstanlegg fra tidligere tiders jakt på elg og rein. Svært mange stedsnavn har navn etter rein, mens mange navn også har urgamle navn forbundet med veiretning, veiviser eller ledemerke. Nordmannsslepa, som er de eldste ferdselrutene innlands mellom Østlandet og Vestlandet, går tvers over vidda. På vidda finnes ulike stedsnavn som vitner om handelsplasser, plasser for omsetning av salt, med mer. Mange pilspisser og skraper etter jakt er funnet nord på vidda, rundt Finse, Halnefjorden, og Ustevatnet.
I jernalderen ble det utvunnet jern i myrene på vidda, og ved Møsvatnet finnes rester av jernvinning på 1.400 ulike steder. Det var antakelig ennå større jernproduksjon i Sysendalen. Jernvinna var i bruk på Hardangervidda trolig til utpå 1300-tallet. De såkalte slepene, eller ferdselsårene over Hardangervidda, kan ha sitt navn av at hester slepte jern etter seg over vidda og ned i dalene.
I hele middelalderen ble det utnyttet beite på vidda med utstrakt stølsdrift, hvor bøndene i dalene bragte dyr på sommerbeite. Dette tok seg opp utover den lille istida mot 1800-tallet. Samtidig fortsatte også jaktbruket. På Sumtangen står fortsatt to buer fra middelalderen, og det finnes reinsdyrknokler i hauger her som stammer tilbake fra 1300-tallet. Man antar at buene gikk ut av bruk i og med svartedauden, men siden ble tatt i bruk igjen og var brukt som fangstplass inn i moderne tid.
I moderne tid kjøpte ofte driftekarer hester og annet bufe nede i Vestlandsbygdene, og drev dem sommerstid over Hardangervidda for salg på Østlandet om høsten. På 2000-tallet er det fortsatt sommerbeite for 50-60 000 sau på vidda.
Dagens kjøreveier over vidda følger i stor grad gamle stiger og drifteveier. På 1600-tallet finnes det skriftlig omtale av drifteveier fra bygdene i Hardanger, og det blir for eksempel nevnt at noen gårder har "5 Mile til Setters om Sommeren".
Et stort antall stedsnavn på Vidda, opp mot 15000, vitner om langvarig og omfattende menneskelig bruk av området. Fra 1200-tallet omfattet Stavanger bispedømme Agder, Rogaland, Hallingdal, Valdres, Eidfjord og store deler av Hardangervidda. Bispene reiste trolig over Hardangervidda via Eidfjord på visitas til de øvre dalene, mens noen reiser gikk om Sogn. Scaveniuskartet (tilskrevet Laurits Clausen Scabo) trolig fra 1618 viser «Hardangerfield» og bygdene rundt (Hallingdal og Hardanger).
Navn
Biskop Jens Nilssøn skrev i 1595 at «...it Field heter Vijd», og samme navn er brukt i to diplomer fra 1485. På 1600-tallet er Hardangervidda også omtalt som «Halnefjeld», mens man kan finne skrivemåten «Hardangerfjeld» på kart fra 1826.
Forvaltning og bruk av området
Hardangervidda er et populært turmål for mange og Den Norske Turistforening (DNT) har mange turisthytter der. I påsken er det populært for mange å gå fra hytte til hytte på Hardangervidda.
Sverigedemokratisk Ungdom
Sverigedemokratisk Ungdom (SDU) er et uavhengig politisk ungdomsforbund i Sverige. Det var ungdomsforbundet til Sverigedemokraterna, som imidlertid brøt med organisasjonen i september 2015 etter en langvarig konflikt og etablerte et nytt ungdomsforbund, Ungsvenskarna SDU.
SDU betegner seg som demokratisk og nasjonalistisk.
Sverigedemokraternas Ungdomsförbund (SDU) ble dannet første gang i 1993. Dette året startet også utgivelsen av avisen Ung Front. Snart skiftet forbundet navn til Sverigedemokratisk Ungdom. Imidlertid ble det lagt ned i 1995. Begrunnelsen var at det var så svakt at enkeltpersoner med egne ideologier fikk altfor stor innflytelse, og moderpartiet knyttet derfor ungdomsvirksomheten sammen med sin egen organisasjon. I november 1998 ble imidlertid forbundet gjenopprettet, og man vedtok et program.
Kritikere har hevdet at Sverigedemokratisk Ungdom på flere områder fremdeles er en fremmedfiendtlig organisasjon.
I september 2010 lå medlemsantallet på 2199 personer og Sverigedemokratisk ungdom er dermed stort nok for å kunne søke om statlig støtte. I 2011 ble en søknad om støtte avvist, fordi søknaden ble sagt å ikke være komplett.
St. Pauli
St. Pauli er en bydel i distriktet Bezirk Hamburg-Mitte i Hamburg. Bydelen, som er kjent for Reeperbahn, rommer nesten 2.6 kvadratkilometer fordelt på 26 277 innbyggere. Det utgjør omtrent 10 407 beboere på hver kvadratkilometer. Motorkjøretøy registrert her har kjennetegnet HH, og ringer man fra Tyskland er retningsnummeret 040.
Historie
St. Pauli oppsto på begynnelsen av 1600-tallet som forstaden Hamburger Berg, men på grunn av de frie åkerområdene der var verken bosetting eller handel tillatt. Først på slutten 1600-tallet ble bosetting legitimt og flere pest-, syke- og fattighus flyttet dit. Etter Napoléon Bonapartes okkupasjon sognet området til Hamburg, og stedets navn ble endret til St. Pauli. Helt til Loven om Stor-Hamburg (Groß-Hamburg-Gesetz) av 1937 var området splittet i en østre del tilhørende Hamburg og en vestre del tilhørende byen Altona.
Severdigheter og tilslutning
Langs den verdenskjente Reeperbahn, som fikk navn etter reperbanene der, ligger St. Pauli Theater som er Tysklands eldste teater, Davidwache, Panoptikum, klubber og kneiper. I tillegg finnes et bredt utvalg av fornøyelsesestablissementer i Rotlichtviertel (= Røde-lys-kvarteret), forgreinet på begge sider av gaten som er kalt «verdens mest syndefulle strekning».
Her er også Fischmarkt (= fisketorget) som holder åpent på søndager. Bryggeanlegget Landungsbrücken er størst i sitt slag i Tyskland. Fra bryggen går havneferger, rundfartsskip, passasjerskip og elveskip, så vel som katamaraner til andre byer og til Helgoland. St. Pauli er også tilsluttet det hamburgske banenettet (Hamburgische Bahnnetz) med både S-Bahn og U-Bahn.
Fotballklubben FC St. Pauli, som spiller på Millerntor-Stadion i bydelen, har status som en kultklubb langt utover St. Paulis grenser.
Påskeproklamasjonen
Påskeproklamasjonen, offisielt Proklamasjonen av republikken, var et dokument som ble lest opp av Irish Volunteers og Irish Citizen Army under påskeopprøret i Irland den 24. april 1916. Det militære råd i Irish Republican Brotherhood (IRB), i dokumentet kalt «Den irske republikks provisoriske regjering» proklamerte irske uavhengighet fra Storbritannia og opprettelsen av en republikk. Det var skrevet over samme lest som en tidligere uavhengighetsproklamasjon som ble lest opp av Robert Emmet under opprøret i 1803.
Den første opplesningen av dokumentet ble utført av Pádraig Pearse utenfor General Post Office, og markerte starten på opprøret, som ble slått ned etter seks dager. Proklamasjonen ble i 1919 vekket til live; da det første Dáil opprettet Den irske republikk tilbakedaterte de vedtaket til 24. april 1916.
Teksten
Proklamasjonens overskrift er Poblacht na hÉireann hvilket er irsk for «Den irske republikk». Deretter følger adresseringen «Fra Den irske republikks provisoriske regjering til Irlands folk».
IRSKE MENN OG KVINNER: I Guds og de avdøde generasjoners navn, fra hvilke hun får sine gamle tradisjoner for nasjonalstatus, kaller Irland, gjennom oss, sine barn til sitt flagg og slår et slag for sin frihet.
Etter å ha organisert og trent sine menn gjennom hennes hemmelige, revolusjonære organisasjon, Irish Republican Brotherhood, og gjennom hennes åpne militære organisasjoner, Irish Volunteers og Irish Citizen Army, og tålmodig ha perfeksjonert sin disiplin, og resolutt ha ventet på det rette øyeblikk for å åpenbare seg selv, griper hun nå øyeblikket og, støttet av sine barn i eksil i Amerika og av modige allierte i Europa, men stolende først også fremst på sin egen kraft, slår hun ut i full sikkerhet om seier.
''Vi erklærer Irlands folks rett til å eie Irland, og til den ulenkede kontroll over irske skjebner, for å være suveren og uovervinnelig. Den langvarige usurpasjon av den rett av fremmed folk og regjering har ikke slukket retten, ei heller kan den noen gang slukkes uten ved ødeleggelsen av det irske folk. I hver generasjon har det irske folk hevdet sin rett til nasjonal frihet og suverenitet: Seks ganger i de siste trehundre år har de hevdet den med våpen i hånd. Idet vi står ved den fundamentale rett og igjen hevder den med våpen overfor verden, proklamerer vi Den irske republikk som en suveren og uavhengig stat, og vi vier våre liv og våre kampfellers liv for dens frihets, dens velvære og den opphøyelse blant nasjonenes sak.''
''Den irske republikk har rett til, og krever herved, troskap fra enhver irsk mann og kvinne. Republikken garanterer religiøs og borgerlig frihet, like rettigheter og like muligheter til alle sine borgere, og erklærer sin overbevisning om å søke lykke og fremgang for hele nasjonen og alle dens deler, idet den elsker alle barn av nasjonen like mye, og overser de forskjeller som har blitt nøye fostret frem av en fremmed regjering, som har skilt en minoritet fra en majoritet i fortiden.''
Inntil våre våpen har brakt det rette øyeblikk for etableringen av en permanent nasjonal regjering, som er representativ for hele Irlands folk og valgt ved stemmeretten til alle hennes menn og kvinner, vil den provisoriske regjering, som herved er konstituert, administrere republikkens sivile og militære affærer under folkets pant.
''Vi setter Den irske republikks sak under den allerhøyeste Guds beskyttelse, han hvis velsignelse vi kaller ned over våre våpen, og vi ber for at ingen som tjener denne sake vil vanære den med feighet, umenneskelighet eller voldtekt. I denne høyeste stund må den irske nasjon, ved sitt mot og sin disiplin, og ved sine barns vilje til å ofre seg selv for det felles beste, bevise seg verdig til den høye skjebne til hvilken den er kallet.''
Signaturer
Proklamasjonen ble signert av de syv medlemmene av IRBs militærkomité:
Samtlige ble henrettet etter opprøret.
Fylkesvei 4380
Fylkesvei 4380 går mellom Bryne stasjon i Time og Nærbø i Hå.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 215.
Llandudno
Llandudno er en kystby i Conwy i det nordlige Wales. Den ligger på nordkysten, mellom Bangor og Rhyl, og har omkring 20 000 innbyggere (2004). Den mest populære stranden ligger mellom Great Orme og Little Orme.
Piren ble bygget i 1878, og er over 670 m lang. Den ble skadet av brann i 1994, men har blitt restaurert og er nå listet som bevaringsverdig (Grade II).
Great Orme Tramway er en kabelvognbane som ble åpnet i 1902 for å frakte passasjerer fra Llandudno til toppen av Great Orme. De originale vognene har blitt hold vedlike, og er fortsatt i bruk.
Det har vært gruvedrift under Ormefjellene siden bronsealderen, og flere av de eldste gruvene har blitt utforsket. En del av en bronsealdergruve har blitt gjort tilgjengelig for publikum.
Llandudno var vertskap for den nasjonale Eisteddfod i 1864, 1896 og 1963.
Lars Petter Sveen
Lars Petter Sveen (født 30. oktober 1981 i Fræna) er en norsk forfatter og bibliotekar.
Sveen er oppvokst i Fræna. Han studerte bibliotek– og informasjonsfag ved Høgskolen i Oslo fra 2008 til 2010. I perioden 2006–07 studerte han ved Skrivekunst-akademiet i Hordaland og han har bachelor i historie. Han har jobbet i Foreningen !les og vært bokansvarlig i avisen Vårt Land, og har siden 2020 jobbet som bibliotekar på Bærum bibliotek.
I 2008 debuterte han med novellesamlingen Køyre frå Fræna, som ble belønnet med både Tarjei Vesaas' debutantpris og Aschehougs debutantstipend. Han ble utpekt som «en lovende norsk forfatter» og mottaker av tilleggsprisen på 50 000 kroner av Jo Nesbø, da Nesbø fikk Den norske leserprisen 2008.
For Guds barn (2014) ble Sveen nominert til Kritikerprisen, P2-lytternes romanpris, samt Ungdommens kritikerpris. I tillegg fikk han nynorsk litteraturpris for boken og PO Enquists pris. Romanen er oversatt og utgitt i USA, Kina, Frankrike, Sverige, og Danmark.
Sveen ga så ut de to romanene Fem stjerner (2017) og Fem skuggar (2018), som handlet om fem somaliske ungdommer på flukt. I 2020 kom romanen Nordriket, som er en litterær fantasy om geriljakrig i et oppdiktet land.
I 2022 kom boka Kunsten å stamme - uten at noen merker det ut på Aschehoug forlag. Dette er en memoar hvor Sveen forteller om hvordan han har stammet siden han var barn, og hvordan han har prøvd å skjule det. «Prosessen med å vise fram en stemme «full av sprekker» er ingen enkel oppgave, men Sveen lykkes, både privat og litterært,» skrev Elin Kittelsen i sin anmeldelse i Klassekampen, og mente boka var en av de beste Sveen har skrevet.
Kunsten å stamme - uten at noen merker det er solgt til utgivelse i Danmark.
Eplehuset
Eplehuset er et heltnorsk selskap med hovedkontor i Trondheim. Selskapet ble startet i september 2002 av Bjørn Tore Brevik, og går under kategorien Apple Premium Reseller.
Kjeden baserer seg på å selge produkter fra det amerikanske selskapet Apple.
Eplehusets nåværende 21 butikker i Norge selger produkter, tilbehør og programvare fra Apple, samt tredjepartsprodukter i form av deksler, lydanlegg og liknende. Selskapet fører blant annet merker som Incase, Libratone, Sonos, Bose, Twelve South og tech21.
I september 2014 overtok Eplehuset den danske hovedkonkurrenten Humacs åtte butikker i Norge. Rundt samme tidspunkt skjedde det motsatte i Danmark, slik at de to selskapene fikk mindre konkurranse i sine egne opprinnelsesland.
Betws-y-Coed
Betws-y-Coed er en by i Conwy i det nordlige Wales. Den ligger i regionen Snowdonia, ved elvene Conwy og Llugwy.
Byen ble grunnlagt ved et kloster mot slutten av det 5. århundre, og vokste sakte med blygruvedrift som viktigste næringsvei. I 1815 konstruerte Thomas Telford Waterloo-broen, som brakte en hovedvei (nå motorveien A5) inn i byen, og dermed gjorde vilkårene for utvikling bedre.
Av severdigheter har byen to museer, Miner's Bridge, en kirke fra det 14. århundre, Fairy Glen og flere fosser, deriblant Pont-y-Pairfallene og Conwyfallene. Byen er et populært utgangspunkt for friluftsaktiviteter. Verdensmesterskapet i motbakkeløp ble arrangert i byen i 2015.
Frankenstein Meets the Space Monster
Frankenstein Meets the Space Monster er en amerikansk sciencefiction-skrekkfilm fra 1965, regissert av Robert Gaffney.
Handlingen
En atomkrig på Mars utsletter alle kvinnene på planeten, og det er nå opp til «prinsesse Marcuzan» og hennes høyre hånd, «Dr. Nadir» å reise til jorden og kidnappe kvinner til en ny avlsgruppe. De lander på jorden i Puerto Rico, skyter ned en NASA-romsonde, bemannet av en androide. Androiden får sin elektroniske hjerne skadet og terroriserer øyen, mens marsboerne raider strender og bassengpartyer.
Kherson oblast
Kherson oblast (ukrainsk: Херсонська область) er et fylke (oblast) i Ukraina. Fylkets areal er 28 461 km². I 2005 hadde Kherson oblast 1 127 563 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Kherson.
Provinsen ligger sør i Ukraina og grenser til Den autonome republikken Krim i sør, Svartehavet i sørvest, Mykolajiv oblast i vest, Dnipropetrovsk oblast i nord, Zaporizjzjia oblast i øst og til Azovhavet i sørøst.
Kherson oblast forbindes med Den autonome republikken Krim med blant annet Europavei 105 over Tsjonarbroen.
Demografi
I de første årene etter uavhengigheten ble det fortsatt registrert befolkningsvekst. På slutten av 1990-tallet begynte befolkningen i Kherson oblast å krympe, og trenden fortsetter den dag i dag.
Liste over hovedsteder i Europa
Alfabetisk liste over hovedsteder i Europas suverene stater:
Conwy
Conwy (tidligere engelsk navn Conway) er en by i det nordlige Wales. Den er administrasjonsby for grevskapsdistriktet Conwy, som har fått sitt navn etter byen.
«Kaihuset», Quay House, ved kaia i Conwy er Storbritannias minste hus, og måler bare 1,80 x 2,40 m. Man kan løse billett og besøke huset. Conwy er et vanlig utgangspunkt for fotturer i fjellene i Snowdonia.
Fylkesvei 102
Fylkesvei 102 (Fv102) går mellom Ende og riksgrensen (Håvedalen – Berby) i Halden. Veiens lengde er 5,7 km.
Denne veien er en av tre riksveier/fylkesveier i Norge hvor man krysser riksgrensen til et naboland vestover. De andre er den østlige delen av riksvei 92 (før 2017 riksvei 893) i Sør-Varanger, og fylkesvei 895 i Tana, begge i Finnmark.
Adlai E. Stevenson
Adlai Ewing Stevenson I (født 23. oktober 1835 i Christian County i Kentucky i USA, død 14. juni 1914 i Chicago) var utdannet jurist og praktiserte som advokat fra 1858 til han i 1868 ble valgt inn som representant for Illinois i Kongressen. I 1892 ble han valgt som USAs 23. visepresident i Grover Clevelands andre periode som president.
Bakgrunn
Adlai E. Stevensons foreldre John Turner Stevenson og Eliza Ewing Stevenson var presbyterianere og nedstammet fra skotter bosatte i det nordlige Irland. Minoriteten, som kalles Scotch-Irish American eller Scots-Irish American, gjelder de slekter som er kommet til Nord-Amerika via Nord-Irland, men har sine eldre røtter i Skottland. Disse amerikanske etterkommere av Nord-Irlands skotter er nesten alle protestanter og ofte presbyterianere. Adlai E. Stevensons farfars far hadde kommet til Nord-Amerika fra Nord-Irland i 1748. Til Kentucky hadde slekten Stevenson kommet i 1813.
Familien Stevenson flyttet til Bloomington i Illinois i 1852 etter at familiens tobakksplanter hadde frosset i hjel. Da frigav faren John familiens få slaver. I Bloomington drev faren et sagbruk.
Adlai E. Stevenson studerte ved Illinois Wesleyan University i Bloomington og senere ved Centre College i Danville i Kentucky.
Karriere
Etter farens død vendte Adlai tilbake til Bloomington og sagbruket. I 1858 innledet han sin karriere som advokat i Woodford County i Illinois.
I senatsvalget 1858 i Illinois støttet Stevenson demokratenes Stephen A. Douglas, som beseiret republikaneren Abraham Lincoln. Under kampanjen talte Stevenson også mot innvandrerfiendtlige Knownothings.
Stevenson var elektor i presidentvalget 1864 og samme år ble han valgt til distriktsanklager. I 1866 giftet han seg med Letitia Green. I 1868, på slutten av perioden som distriktsanklager, bestemte han seg for å åpne et advokatbyrå i Bloomington med nevøen James S. Ewing. Stevenson & Ewing ble et av de mest fremgangsrike advokatbyråene i Illinois. Ewing ble senere ambassadør i Belgia.
Stevenson var representant i USAs representanthus 1875-1877. I 1885 tjenestegjorde han i Grover Clevelands administrasjon som sjef for det føderale postvesenet, Assistant Postmaster General. Han sparket 40 000 republikanske posttjenestemenn og erstattet dem med demokrater fra Sørstatene, noe republikanerne aldri glemte.
Visepresident
I 1892 valgte Cleveland Stevenson til sin visepresidentkandidat. Da Cleveland så vant valget som innebar hans tilbakekomst til Det hvite hus, ble Stevenson USAs visepresident. Røykeren Cleveland gjennomgikk en kreftoperasjon som ble hemmeligholdt for offentligheten. Hemmeligheten ble holdt i et kvart århundre og heller ikke visepresidenten visste hvor nær presidentskapet han hadde vært.
Stevenson stortrivdes i sin rolle som visepresident og spesielt satte han pris på rollen som senatspresident som visepresidentembetet i pakt med USAs konstitusjon også innebærer.
President Cleveland var en tilhenger av gullstandarden, men visepresident Stevenson ville ha en sølvmyntfot.
Qanawat
Qanawat (arabisk: قنوات ) er en landsby i Syria, som ligger 7 km nordøst for Suwayda. Den befinner seg på en høyde på rundt 1200 m, i nærheten av en elv og omgitt av skog. Den befinner seg på stedet hvor den gamle romerske byen Canatha (Kanatha) lå, en by som var en del av Dekapolis. Denne byen er identisk med Kenat i Bibelen. Byen ble også kalt Nobah.
Adlai E. Stevenson
Senere virke
I presidentvalget i 1900 var Stevenson igjen demokratenes visepresidentkandidat. Den gangen het presidentkandidaten William Jennings Bryan, allerede tapende presidentkandidat i 1896, og som var eks-president Grover Clevelands hovedmotstander innen partiet. Bryan var en pasjonert sølvtilhenger. Bryan og Stevenson viste seg likevel å være sjanseløse mot republikanernes kandidater William McKinley og Theodore Roosevelt.
Ringerikes Blad
Ringerikes Blad er en norsk dagsavis som ble etablert av Johan Jørgen Krohn i 1845 (første nummer 17. januar 1845), den gang under navnet Ringeriges Ugeblad. De første årene kom avisen ut i formatet 19,5 x 20,5 cm. Sønnen Johan Fredrik Krohn overtok bladet ved farens død i 1859, og utvidet formatet til 20x30 cm og ga avisen uten to ganger i uken. Da Johan Fredrik Krohn drev enken Antonie bladet videre med skolestyret Hans E. Woll som redaktør og bistand fra Antonies far Ole Anton Owren (pensjonert fogd). I 1895 var bladet i en vanskelig økonomisk situasjon og ble drevet videre («forpaktet») av Ingvald Helseth som kjøpet bladet med trykkeri i 1906. Bladet skiftet navn til Ringerikes Blad i 1880. Redaktør Krohn gikk på 1880-tallet inn for «Ringerikslinjen», en direkte jernbaneforbindelse mellom Sandvika over Ringerike til Hønefoss, som første ledd i anlegg av Bergensbane gjennom Hallingdal.
Avisen har hovedkontor i Hønefoss og er i dag en del av Amedia. Avisen var opprinnelig Høyre-orientert, men ble kjøpt av A-pressen i 1997. Dekningsområdet er Ringeriksregionen, samt lokalstoff fra kommunene Ringerike, Hole og Jevnaker. Den gis ut alle dager unntatt søndag. Avisselskapet AS Ringerikes Blad eier datterselskapet Eikerbladet som utgir avisen med samme navn. På folkemunne kalles avisen «Ring blad».
Utgiver er selskapet AS Ringerikes Blad. Ansvarlig redaktør er Sissel Skjervum Bjerkehagen.
Ericka Engelstad
Ericka Maria Thrash Engelstad (født 24. februar 1947 i USA, død 17. juli 2018 ) var en norsk arkeolog. Hun var professor ved Institutt for arkeologi og sosialantropologi, nå institutt for arkeologi, historie, religionsvitenskap og teologi ved Universitetet i Tromsø.
Engelstad hadde doktorgrad (ph.d.) i antropologi fra University of Wisconsin-Madison i USA fra 1980. Hun var ansatt ved Universitetet i Tromsø fra 1981, først ved Tromsø museum, og fra 1991 ved Det samfunnsvitenskapelige fakultet. Hun hadde gjesteprofessorat ved universitetene i Cambridge, Berkeley og Uppsala. I 2006 blei hun utnevnt til æresdoktor ved Uppsala universitet og i 2012 til æresdoktor ved Göteborgs universitet.
Hennes primære forskningsfelt var steinalderens arkeologi, blant annet med vekt på bergkunst. Hun var videre mye opptatt av arkeologien som samfunnsvitenskap, og da særlig kjønnsperspektivet.
Engelstad deltok i utgravninger og forskningsprosjekter i Finnmark (Alta-Kautokeinovassdraget, Iversfjord), Tysfjord, Karelen og Sør-Afrika.
Engelstad var redaktør for Norwegian Archaeological Review i perioden 1991-1996 og av KAN - Kvinner i Arkeologi i Norge 1992-95. Hun var styremedlem i Instituttet for sammenlignende kulturforskning.
I 2005 redigerte hun (sammen med Siri Gerrard) artikkelsamlinga ''Challenging situatedness. Gender, culture and the production of knowledge'' (Eburon).
Paul Johnson
Paul Herbert Johnson (født 18. mai 1935 i West St. Paul i Minnesota, død 17. juli 2016) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley og 1964 i Innsbruck.
Johnson ble olympisk mester i ishockey under vinter-OL 1960 i Squaw Valley. Han var med på det amerikanske ishockeylaget som vant turneringen foran Canada og Sovjetunionen. Det var ti lag som deltok, etter gruppespillet spilte de seks beste lagen en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. USA vant alle fem kampene i sluttspillsserien og vant serien med maksimale ti poeng foran Canada med åtte og Sovjetunionen med fem poeng.
Johnson ble verdensmester i ishockey 1960, OL-turnering i Squaw Valley var også det 27. verdensmesterskapet i ishockey. Han spilte i fem ishockey-VM, i tillegg til OL-turneringene i 1960 og 1964, var han med på USAs lag under ishockey-VM 1958 i Oslo, 1959 i Tsjekkoslovakia og 1961 i Sveits
OL- og VM-medalje
Turneringen under OL var også verdens- og europamesterskap i ishockey.
Chertsey
Chertsey er en by i distriktet Runnymede i grevskapet Surrey, England. Den ligger nær kryss 11 på ringveien M25 og ved elven Themsen. Chertsey befinner seg 29 km sørvest for sentrale London og det er stasjon for toget til London. I henhold til folketellingen i 2011 har byen en befolkning på 13 753 innbyggere.
Beskrivelse
I Chertsey finnes i dag et middelaldertårn i den anglikanske kirken med en stor kirkeklokke knyttet til byens legendariske heltinne Blanche Heriot fra middelalderens folkeminne, gjort kjent for et større publikum av verkene til den viktorianske forfatteren Albert Richard Smith (1816–1860), selv født i Chertsey. Det er også bevaringsverdige bygninger fra 1700-tallet, som den lokale gangbroen, herregodset Botleys Mansion med et parkanlegg tilgjengelig for offentligheten, og de mange bygningene lands de to gatene i rette vinkler som utgjør en kirke, museum, kafe, hotell og private boliger.
De fleste tilreisende til Chertsey kommer for å besøke fornøyelsesparken Thorpe Park. Stedet var opprinnelig et grustak, hvor det så ble anlagt en kunstig innsjø og deretter parken, som er Englands eldste fornøyelsespark.
Würzburg bispedømme
Würzburg bispedømme er et katolsk bispedømme, grunnlagt i år 741. I høymiddelalderen var det en betydelig maktfaktor i Det tysk-romerske rike. Siden 1821 hører det under kirkeprovinsen Bamberg.
Dets biskop er Friedhelm Hofmann. Det bor 873,676 katolikker i bispedømmet, noe som utgjør en andel på 65 % av den totale befolkningen. Bispedømmet, som har sete i byen Würzburg i Franken, beskjeftiger 556 prester, 138 diakoner og 1 415 ordenssøstre.
Historie
Kristendommen ble introdusert i området i årene 686–89 av de irske vandremunkene Kilian, Kolonat og Totnan, og bispedømmet ble grunnlagt i år 741 av Bonifatius. På slutten av århundret ble det suffraganbispedømme under Mainz, som Karl den store hadde opphøyet til erkebispedømme. I år 1007 fikk keiser Henrik II igjennom grunnleggelsen av det nye bispedømmet Bamberg, som i det vesentlige bestod av områder skilt ut fra Würzburg. I slutten av det 12. århundre oppnådde Würzburg en vidtgående uavhengighet fra stiftsfogedene, særlig grevene av Henneberg. Gjennom privilegium fra keiser Fredrik Barbarossa gikk hertugverdigheten over Franken over til biskopene av Würzburg, og bispedømmet utviklet seg til et betydningsfullt fyrstbispedømme. Etter tredveårskrigen oppførte fyrstbiskopene en rekke praktfulle barokkbygninger, bl.a. den fyrstbiskoppelige Würzburg-residensen. Etter sekulariseringen i 1803 og gjenopprettelsen av bispedømmet i 1821 ble det underlagt kirkeprovinsen Bamberg.
Mykolajiv oblast
Mykolajiv oblast (ukrainsk: Миколаївська область) er et fylke (oblast) i Ukraina. Fylkets areal er 24 598 km². I 2006 hadde Mykolajiv oblast 1 217 103 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Mykolajiv.
Provinsen ligger sør i Ukraina og grenser til Kirovohrad oblast i nord, Dnipropetrovsk oblast i nordøst, Kherson oblast i sørøst og til Svartehavet i sør.
Yoko Ono
Yoko Ono (født 18. februar 1933 i Tokyo) er en japansk-amerikansk multimedia-kunstner, bosatt i New York. På japansk skrives navnet hennes 小野 洋子 (Ōno Yōko), som betyr Barn av havet.
Ono har siden begynnelsen av 1960-åra gjort seg bemerket gjennom musikk, billedkunst, film og teaterprosjekter. Hun kom i kontakt med det avantgardistiske kunstmiljøet i New York da hun flyttet dit i 1950-åra og blir sett på både som en av foregangsfigurene i konseptkunsten, og som en av fluxus-bevegelsens viktigste kunstnere.
28. mai
28. mai er den 148. dagen i året. 149. i skuddår. Det er 217 dager igjen av året.
Yoko Ono
Utenfor kunstmiljøet er Yoko Ono kanskje mest kjent som enken etter John Lennon. Sammen med Lennon har hun sønnen Sean Lennon.
Bakgrunn
Yoko Ono ble født som det eldste av tre barn av Isoko, mor, og Eisuke Ono, far. Isoko var oldebarn til Yasuda Zenjirō, grunnleggeren av Yasuda zaibatsu. Eisuke Onos far var en høytstående bankansatt, og var opprinnelig utdannet klassisk pianist, men ga opp karrieren til fordel for en bankjobb. På ungdomsskole- og gymnastrinnet gikk Yoko Ono på den eksklusive Gakushuin-skolen i Tokyo.
28. mai
Navnedag
Vilhelm, William, Willy.
Yoko Ono
Bakgrunn
Under andre verdenskrig overlevde familien bombingen av Tokyo i et underjordisk tilfluktsrom. Senere flyktet Isoko Ono med barna ut på landet med alt de eide på en trekkvogn. Under flukten måtte de overleve ved å tigge mat. Faren ble igjen i Tokyo og ble internert som krigsfange i en leir i Kina. Hele familien overlevde krigen og flyttet senere, i 1953, til Scarsdale, New York, hvor Yoko studerte poesi og musikk på Sarah Lawrence College, etter at hun hadde gått ett år på Gakushuin-universitetet, der hun var den første kvinnen som ble tatt opp på filosofifakultetet.
28. mai
Navnedag
Navnedagen er etter Vilhelm av Akvitania, (Vilhelm av Gellone), han kunne gå gjennom ild uten skade, da han døde 28. mai 812 skal alle klostrets klokker ha ringt av seg selv.
Yoko Ono
Bakgrunn
I 1956 giftet hun seg med komponisten Toshi Ichiyanagi. Ekteskapet varte til 1962 da hun giftet seg med den amerikanske jazzmusikeren og filmprodusenten Anthony Cox. Dette ekteskapet ble annullert 1. mars 1963, og de giftet seg igjen 6. juni samme år for igjen å bli endelig skilt 21. februar 1969. De fikk en datter sammen, Kyoko Chan Cox (født 8. august 1963), som Yoko Ono etter en bitter kamp fikk foreldreretten over. I 1971 bortførte Cox sin datter og gikk under jorden. Kyoko og Yoko Ono ble først gjenforent i 1998.
28. mai
Fødsler
Se flere som er født 28. mai i Kategori:Fødsler 28. mai.
Yoko Ono
Bakgrunn
Yoko Ono ble tidlig medlem av kunstnersammenslutningen Fluxus og har arbeidet med konseptkunst og performancekunst. Eksempelvis har hun opptrådt med «Cut Piece», hvor hun sittende på en scene oppfordrer publikum til å klippe et stykke av tøyet sitt inntil hun var helt naken.
Hun lagde en serie på 16 eksperimentelle filmer mellom 1964 og 1972. Især filmen «No. 4» fra 1966 (også kalt «Bottoms») vakte oppsikt. Filmen består av en serie nærbilder av rumper, filmet mens personene går på en tredemølle.
Ono har blitt beskrevet som «verdens mest kjente ukjente kunstner – alle kjenner hennes navn, men ikke hennes kunst».
Samarbeidet med John Lennon
Ono er nok mest kjent for sitt ekteskap med John Lennon og sin indirekte innflytelse på The Beatles. Ono og Lennon møttes på en førvisning på en av hennes utstillinger ved Indica Gallery i London i 1966. Lennon ble betatt av hennes fremtreden og interaktive kunst. Især et verk hvor ordet Yes skrevet på loftet kun kunne leses stående på toppen av en stige fanget Lennons interesse. Han ble overrasket over verkets positive fremtoning.
Ono og Lennon ble gift i Gibraltar 20. mars 1969. De fikk sønnen Sean Taro Ono Lennon, som ble født på Lennons 35-årsdag 9. oktober 1975, og dette førte til at Lennon fikk sin oppholdstillatelse i USA.