cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holyrood Palace
Klosteret
Klosterkirken ble tatt i bruk som kapell for Tistelordenen av Jakob VII. Den ble senere ødelagt av en mobb. I 1691 ble den da nybygde Kirk of the Canongate tatt i bruk som sognekirke, og det er der den britiske monarken går til gudstjeneste under opphold i palasset.
Palasset
I det 15. århundre stod det et gjestehus der palassets nordfløy nå ligger. Mange skotske konger bodde der før palasset ble reist, og innen slutten av det 15. århundre var Holyrood i praksis blitt en kongelig residens. Jakob II ble født der i 1430 og ble kronet, gift og bisatt i klosterkirken. Mellom 1498 og 1501 fikk Jakob IV reist en ny bygning, den eldste delen av palasset.
Palasset ble reist rundt en firkant, vest for klosteret. Det hadde kapell, galleri, kongelige leiligheter og en storsal. Kapellet lå der nordfløyen av Great Quadrangle nå ligger, mens dronningens leilighet lå i sørfløyen. I vest lå kongens leilighet og inngangen. Det ble også reist et porthus i to etasjer, som delvis er bevart i Abbey Courthouse. Jakob V bygde på mellom 1528 og 1536, med blant annet det nordvestlige tårnet hvor man finner rommene som ble brukt av Maria I av Skottland.
Tretakene i hovedrommene er fra Maria Is tid, og monogrammene MR (Maria Regina) og IR (Jacobus Rex) viser til henne og sønnen Jakob VI. Skjold med motiver til minne om hennes ekteskap med Frans II av Frankrike antas å ha blitt laget i 1559, men fikk sin nåværende plassering i 1617. Marias suite har et soverom og et audienskammer samt to tårnværelser. I det nordlige tårnværelset ble David Rizzio myrdet den 9. mars 1565 i dronningens nærvær. Mange turister har vært overbevist som at de kunne se blodflekker på gulvet der.
Etter at Jakob VI ble konge av England, som Jakob I, i 1603 flyttet han til London. Palasset har siden det ikke lenger vært en permanent kongelige residens. Jakob VI besøkte det igjen i 1617, og Karl I var der i 1633 da han ble kronet som konge av Skottland i Holyrood Abbey. I 1650 ble palasset brent ned mens Oliver Cromwell og hans soldater var der. Det er uklart om det skjedde ved et uhell eller om det var planlagt. Cromwell fikk bygget opp palasset igjen, men dette ble revet av Karl II av England. Det nåværende palasset er for en stor del fra årene 1671–1679, og ble designet av sir William Bruce. Jakob VII og II bodde der fra 1679 til 1682 etter eksklusjonskrisen.
Fra 1707 ble palasset brukt under valg av representanter for den skotske adelen til House of Lords. Charles Edward Stuart hadde sitt hoff der i fem uker under jakobittopprøret i 1745, og etter den franske revolusjon lot Georg III greven av Artois, Ludvig XVIs yngste bror, bo der. Den franske kongefamilien bodde på Holyrood fra 1830 til 1832.
Senere har britiske monarker vanligvis tilbrakt minst en uke i året med formelt hoff i palasset. Elizabeth II bruker det når hun er i Skottland på formelt besøk; når hun er der uformelt bor hun i privatresidensen Balmoral Castle. Etter at Det skotske parlamentet ble opprettet i 1999 har palasset blitt brukt oftere, spesielt av prins Charles og prinsesse Anne. Det ble en periode antatt at et medlem av kongefamilien, sannsynligvis prinsesse Anne som har sterke bånd til Skottland, ville bosette seg der permanent som dronningens representant, men det ser ut til at dette kun var et rykte. Skottlands førsteminister ble formelt utnevnt av monarken på Holyrood Palace.
Når ingen fra kongefamilien er til stede er palasset åpent for publikum. Queen's Gallery ligger i palasskomplekset, og parlamentsbygningen ligger rett over veien.
Motror
Motror er et begrep om bruk av balanseror på fly.
Balanseror på fly er ror ytterst på begge vinger som roterer flyet om lengdeaksen. De er koblet sammen slik at de beveger seg motsatt, slik at det ene roret går opp når det andre går ned. Balanseroret er styrt av stikka i flyet slik at om stikka beveges mot høyre, går høyre vinge ned. På fly med ratt vil rotasjon av rattet ikke påvirke flyets retning direkte, men rotasjon av rattet mot høyre legger høyre vinge nedover.
Når et fly går inn i en sving må balanserorene brukes inn i svingen slik at vingen i innersvingen legges litt ned og den andre vingen kommer høyere. Når flyet ligger stabilt i sving vil vingen i innersvingen ha mindre fart enn vingen i yttersvingen. Den raskeste vingen vil ha mer løft enn den andre. Derfor vil vingen i yttersvingen løfte seg mens vingen i innersvingen går ned. For å motvirke dette må flygeren bruke balanserorene "ut av svingen" slik at vingen i innersvingen får en kraft som vil løfte den, og vingen i yttersvingen får en kraft som vil presse den ned.
Når flyet ligger stabilt i sving brukes det like mye balanseror "ut av svingen" som hastighetsforskjellen mellom vingene vil rotere flyet innover.
Ketnet
Ketnet er en offentlig TV-kanal i Flandern som utelukkende viser programmer for barn. Kanalen eies av VRT, Flanderns offentlige kringkasting, som også er ansvarlig for innholdsproduksjonen. Kanalen skal være en trygg kanal som viser barneprogrammer, tilsvarende norske NRK Super.
Frem til 2012 delte Ketnet sendeflate med søsterkanalen Canvas, men Ketnet har siden hatt sin egen frekvens på det belgiske digitale bakkenettet.
Step Outside
Step Outside er et studioalbum av det britiske folkemusikk- og folkrockbandet Oysterband, utgitt i 1986. Plata inneholder en blanding av nyskrevne sanger og tradisjonelle, engelske folkesanger i dansbart rockarrangement. Flere av de egenskrevne sangene har politiske tekster.
Françoise d’Aubigné, marquise de Maintenon
Françoise d'Aubigné, marquise de Maintenon kjent som Madame de Maintenon (født 27. november 1635, død  15. april 1719 var den morganistiske ektefellen til Ludvig XIV av Frankrike.  Hun kom fra beskjedne kår og endte opp ved kongens hoff. Hennes ekteskap med kongen ble aldri offisielt annonsert eller innrømmet.
Oppvekst og bakgrunn
Det er usikkert hvor Françoise d'Aubigné ble født. En plakett antyder at hennes fødeby var på Hotel du Chaumont i Niort. Hennes samtidige fiender og kritikere hevdet at hun ble født i et fengsel i Niort, hvor hennes far, hugenotten Constant d'Aubigné, sonet etter å ha konspirert mot Kardinal Richelieu. Hennes mor Jeanne de Cardhillac var datter av Constants fangevokter. Hennes bestefar var Agrippa d'Aubigné, en velkjent protestantisk general og nær venn av Henrik IV. Som pliktoppfyllende katolikk hadde Jeanne døpt sitt barn i sin egen katolske tro; Françoise d'Aubignés gudforeldre var Comtesse de Neuillant og Duc de la Rochefoucauld, far til forfatteren François de la Rochefoucauld.
I 1639 ble Françoises far løslatt fra fengselet og reiste med sin familie til øya Martinique. Jeanne de Cardhillac var en streng mor og ga barna få friheter, og hun ga dem en protestantisk utdannelse (til tross for deres katolske dåp). Constant d'Aubigné reiste tilbake til Frankrike, og etterlot ektefelle og barn på Martinique.
Jeanne forsøkte så godt hun kunne å være både mor og far for sine barn, men returnerte til Frankrike i 1647 for å bo sammen med sin mann. Innen en måned var gått døde imidlertid ektefellen, noe som medførte store omveltninger for Françoise. Hun flyttet hjem til sin elskede tante, Madame de Villette, faren Constants søster. Tiden i Villettes hus, Mursay, ble et lykkelig minne for Françoise, som også hadde blitt tatt vare på av sin onkel og tante før avreisen til Martinique. Villettes var velstående og tok godt vare på barnet, men de var ivrige protestanter og fortsatte med å gi Françoise kunnskaper og holdninger fra sin tro. Da dette ble kjent i gudmorens familie, ble det nærmest gitt ordre om at Françoise skulle få sin utdannelse i et kloster. Francoise mislikte klosterlivet sterkt, men hun kom til å bli svært glad i en av nonnene der, Søster Celeste. Søster Celeste overtalte henne til å ta den første kommunion. "Jeg elsket henne mer enn jeg kan si. Jeg ønsket å ofre meg selv i hennes tjeneste.""
Madame de Neuillant, mor til Françoises gudmor Suzanne, brakte henne til Paris, og introduserte henne for sofistikerte kvinner og menn. De ble viktige kontakter hun ville trenge i fremtiden.
Ved hoffet og ekteskap med Ludvig XIV
På en av sine utflukter med Madame de Neuillant, møtte hun Paul Scarron og de innledet en periode med brevveksling. Scarron var 25 år eldre enn Francoise og hadde akutt revmatoid artritt som invalidiserte ham. Dette var neppe den gode matchen hun hadde hatt i tankene, men som en fattig jente, hadde hun ikke noe valg. Imidlertid foreslo Scarron enten å betale medgiften hennes slik at hun kunne gå i kloster, eller ekteskap. Hun aksepterte frieriet, og ble Madame Scarron i 1651. I ni år var hun hans ektefelle, sykepleier, og fast inventar i hans sosiale omgangskrets.
Etter at Scarron døde i 1660, fortsatte Anna av Østerrike å betale pensjon til hans enke, og hun øket den også til 2000 livres pr. år, noe som gjorde det mulig for Francoise å forbli i kretsen. Etter enkedronningens død i 1666, stoppet Ludvig XIV pensjonen. Nå satt hun igjen i trange kår, og bestemte seg for å forlate Paris til fordel for Lisboa som hoffdame for den nye dronningen av Portugal, Marie-Françoise de Nemours. Før hun dro møtte hun Madame de Montespan, som da allerede var kongens elskerinne i  hemmelighet. Madame de Montespan ble så begeistret for madame Scarron at hun fikk kongen til å gjeninnsette henne pensjon, en handling som gjorde det mulig for den fattige enken å bli boende i Paris, og ikke flytte til Portugal.
Da Madame de Montespan fikk sitt første barn med Ludvig XIV i 1669, ga hun Madame Scarron en høy inntekt og en stab av tjenere slik at hun kunne oppfostre barnet for henne på Vaugirard. Madam Scarron tok på seg å holde huset i god stand og var diskret, hun gjorde også det meste av husarbeidet selv. Fordi hun la ned mye krefter og arbeid med dette, belønnet kongen henne med en stor pengesum og hun kjøpte en eiendom på Maintenon. I 1678 gav kongen henne tittelen Marquise de Maintenon etter navnet på eiendommen hennes. Dette gjorde at hun kunne legge navnet Scarron bak seg. Slike favoriseringer som dette gjorde Madame de Montespan sjalu. Ved hoffet ble hun nå kjent som Madame de Maintenon. «Madame de Maintenon vet hvordan hun skal elske. Det ville være en stor glede å bli elsket av henne» sa kongen. Det var trolig på dette tidspunktet han ba henne bli hans elskerinne. Selv om hun senere hevdet hun ikke ga etter for hans tilnærmelser, noen historikere tviler på at hun ville våget å avvise kongen på et tidspunkt da hennes posisjon var svært usikker. På slutten av 1670-årene tilbrakte kongen mye av sin fritid sammen med Madame de Maintenon, diskuterte politikk, religion og økonomi. I 1680, ga kongen Madame de Maintenon en stilling ved hoffet og like etter forlot Madame de Montespan det. Madame de Maintenon viste seg å ha en god innflytelse på kongen. Hans ektefelle, dronning Marie-Thérèse, som hadde blitt uforskammet behandlet av Madame de Montespan i åresvis, erklærte åpent at hun aldri hadde blitt så godt behandlet som på dette tidspunktet.
Vinteren 1685-1686 ble Madame de Maintenon gift med kongen i en privat seremoni ved François de Harlay de Champvallon, og det antas at dette skjedde i nærvær av erkebiskopen av Paris, Père la Chaise, kongens skriftefar, Marquis de Montchevreuil, Chevalier de Forbin og Alexandre Bontemps. På grunn av forskjellene i deres sosiale status, kunne hun ikke gifte seg med kongen åpent og bli dronning, og ekteskapet ble morganistisk. Ingen skriftlige bevis for ekteskapet finnes, men at det skjedde er likevel akseptert av historikere. Både Duc de Saint-Simon og Madame de Montespan nevner det i sine respektive memoarer.
Langsjøen (Aurskog-Høland)
Langsjøen er en innsjø øst for tettstedet Bjørkelangen i Aurskog-Høland kommune i Viken. Langsjøen er drikkevannkilde for Aurskog-Høland kommune. Langsjøen var tidligere to separate innsjøer, Store og Lille Langsjøen, men etter oppdemmingen er de en sammenhengende innsjø.
Vik
Vik er en kommune i Vestland fylke. Riksvei 13 går gjennom Vikøyri. Det er en fin strandpromenade langs sjøen. Den ligger i Sogn og på sørsiden av Sognefjorden, og grenser i øst til Aurland, i sør til Voss og Vaksdal, og i vest til Modalen og Høyanger. På den andre siden av fjorden ligger Balestrand, Leikanger, Sogndal og Lærdal. Vik var til og med 2019 en del av Sogn og Fjordane fylke.
Kommunestyrevalget 2015
Ved kommunestyrevalget 2015 var det 2 117 stemmeberettigede i kommunen. Avgitte stemmer var 1 356 (64,1% oppslutning). Kommunestyret hadde 17 representanter. Fem partier var representert i kommunestyret for perioden 2015-2019.
Ordfører for perioden 2015-2019 var Olav Turvoll fra Senterpartiet. Varaordfører var Roy Egil Stadheim fra Arbeiderpartiet.
Rebecca Nicoli
Rebecca Nicoli (født 29. september 1999) er en italiensk bokser.
Hun representerte Italia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i åttendedelsfinalen.
Marie de Rabutin-Chantal, marquise de Sévigné
Marie de Rabutin-Chantal, marquise de Sévigné (født 5. februar 1626 i Paris, død 17. april 1696 på slottet Grignan i Provence) var en berømt fransk brevskriver. De aller fleste av hennes brev var stilet til hennes datter, som hun brevvekslet med i nesten 30 år.
Hun er kjent for å ha skrevet 1120 brev, men hvor bare 15 prosent er kjent for ettertiden.
Barndom og ungdom
Marie de Rabutin-Chantal var datter av Celse Bénigne de Rabutin, baron de Chantal, og Marie de Coulanges. Hun var det eneste av ekteparets tre barn som vokste opp. Hennes far var offiser av gammel men noe fattigdomsanslått burgindisk adelsslekt, og han døde i strid under beleiringen av La Rochelle i 1627. Moren kom fra en nyadelig bankiersfamilie; hun døde i 1633. Marie fikk deretter en høy utdannelse under beskyttelse først av sine morforeldre og sin morbror Christophe de Coulanges, abbé de Livry.
Ekteskap, enke
Hun ble i 1644 gift med marki Henri de Sévigné fra Bretagne. Henri var kronisk utro og en ødeland med penger, men Maries onkel hadde forutseende regunert det slik at det meste hennes formue ble holdt atskilt slik at mannen ikke kunne forsyne seg fra den. Den 4. februar 1651 ble Henri de Sévigné dødelig såret i en duel. med chevalier d'Albret etter en strid vedrørende hans elskerinne, Mme de Gondran, og døde to fager etter. Skjønt hun bare var 24 år gammel da hun ble enke, giftet aldri Mme de Sévigné seg igjen. Hun konsentrete seg om å oppdra og fremme sine barn.
Hun delte sin tid mellom ektemakens gods i Bretagne og Paris, der hun ofte besøkte Nicolas Fouquets salong. Hun var også en nær venn av La Rochefoucauld og Madame de La Fayette.
Hennes datter Françoise giftet seg i 1669 med François Adhémar de Monteil, greve de Grignan. Etter at svigersønnen var blitt guvernør i Provence og flyttet dit med hennes datter, begynte hun sin berømte brevveksling med datteren, som varte fra 1671 fram til hennes død. Hennes brev sirkulerte fra 1673 i kopier, noe hun var klar over. Ved sønnens ekteskap i 1684 delte hun opp eiendommen mellom sine barn og beholdt bare en privat inntekt. Hun døde i 1696 i feber, muligens influensa eller lungebetennelse.
Hennes brev ble publisert i 1725 av hennes datterdatter Pauline de Simiane, som utgav ytterligere utgaver 1734-1737 og 1754.
Stormufti
Stormufti er en tittel som benyttes om den mufti som er den høyeste embedsbærer innen det religiøse rettsvesen i et sunni muslimsk land.
I Det ottomanske rike var stormuftien en statlig embedsmann, og den høyeste av stormuftiene var i Istanbul. Britene videreførte stormuftiembedet i noen av de muslimske områder som kom under deres kontroll etter første verdenskrig, og blant dem var det stormuftien av Jerusalem som ble tillagt den største politiske vekt.
Baison Manikon
Baison Manikon (født 7. november 2001) er en thailandsk bokser.
Hun representerte Thailand under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i åttendedelsfinalen.
Bernd Weikl
Bernd Weikl (født 29. juli 1942) er en østerriksk operasanger (baryton), spesielt kjent for sine opptredener i sceneverk av Richard Wagner. Han har også skrevet bøker og regissert operaer.
Han ble født i Wien og flyttet med familien til Mainz da han var ti år. Weikl studerte først nasjonal økonomi i Mainz, og fra 1962 til 1965 ved konservatoriet. Deretter studerte han sang ved Musikhochschule Hannover med Naan Pöld og William Reimer). Han debuterte som Ottokar i Webers Der Freischütz i Staatsoper Hannover. Fra 1970 til 1973 var han medlem av selskapet ved Düsseldorf-operaen.
Weikl debuterte ved Salzburg-festivalen i 1971 som Melot i Wagners Tristan und Isolde, ved Bayreuth-festivalen i 1972 som Wolfram i Tannhäuser, ved Royal Opera House i London i 1975 som Figaro i Rossinis Barbereren i Sevilla, ved Metropolitan Opera i 1977 som Wolfram, og ved La Scala i Milano i 1980 som Ford i Verdis Falstaff.
Weikl har utført rundt 120 roller i løpet av sin karriere, på fem språk. Han er kjent for Hans Sachs i Wagners Mestersangerne fra Nürnberg, som han har sunget i store operahus verden rundt.
Anke Servaes
Anke Servaes var forfatterpsevdonymet til den nederlandske forfatteren Anna Gertruda Valkhoff-Wijdom (født 26. november 1897 i Tilburg i Nederland, død 16. september 1947 i Alkmaar).
Hun hadde en omfattende produksjon, og bøkene hennes har blitt trykket opp i nye opplag etter hennes død i 1947. Hun har også blitt oversatt til tysk, dansk, svensk og norsk. Av bøkene hennes ble serien om Moeder Liesbeth utgitt på norsk etter hennes død. Oversettelsen var utført av Ruth Nissen-Drejer.
Flerårig plante
En flerårig plante eller perenn (latin perennis, «evig») er en plante som lever lenger enn to år. Slike planter kan være urter, busker eller trær. Urtene har ofte en stengel som visner og dør når været blir kaldt eller tørt. Rotsystemet overlever vinteren eller tørketida, og planten skyter på nytt når forholdene blir rette.
De fleste flerårige planter er polykarpe, det vil si at de blomstrer flere ganger. Men det finnes også monokarpe planter som vokser i flere år før de blomstrer én gang og dør, for eksempel Amerika-agave.
Flerårige urter som dyrkes som prydplanter kalles på norsk for stauder.
Shunki Higashi
Karriere
Shunki Higashi startet sin profesjonelle karriere i Sanfrecce Hiroshima i 2018.
Langsjøen (Engerdal og Tolga)
Langsjøen er en innsjø i kommunene Tolga og Engerdal i Innlandet. Innsjøen strekker seg like sør for fylkesvei 26 mellom Tolga og Sømådal kirke i området mellom Sømådalen og Holøydalen. I partiet mellom utløpsoset og Johnsgård turistsenter er innsjøen ikke dypere enn 15 m, men nordvest for Johnsgård er innsjøen 42 m på det dypeste. I den nordvestre enden, der elva Hola munner ut, er det et velutviklet elvedelta.
Shunki Higashi
Landslaget
Han ble tatt ut i Japans tropp til VM i fotball U-20 2019.
Langsjøen (Engerdal og Tolga)
Langsjøen ligger i et område der fjellgrunnen består av sparagmitt som forvitrer lite. Lenger opp i nedbørfeltet finnes kalkspat som gir mer kalkholdig forvitringsgrus. Næringsforholdene i sjøen er derfor gode, og vegetasjonen i elvedeltaet inneholder både kravstore og meget kravstore arter. Vannkvaliteten og sjøens næringsproduksjon er også god. Fiskens lengdevekst, kvalitet, kjønnsmodningsalder og alderssammensetning er god, til dels meget god. De viktigste fiskeartene er harr, sik og ørret, men det finnes også abbor og gjedde.
Langsjøen er delt inn i to forvaltningsområder. Den nordre delen av sjøen i Tolga kommune, forvaltes av Hola fiskeforening med egne fiskeregler og fiskekort. I den søndre del av Langsjøen (Engerdal kommune) gjelder kun fiskekort og fiskeregler som er utstedt og forvaltet av Engerdal fjellstyre.
I sørøst renner elva Sømåa ned til Isteren.
Babyboks
Babyboks er et sted hvor mødre kan levere nyfødte barn som de ikke kan ta vare på selv. En dør eller klaff på veggen til en klinikk fører til en oppvarmet boks med en liten seng hvor barnet kan legges trygt og anonymt. Etter en tid på barnehjem, ofte en periode på noen måneder blir barnet adoptert av fosterforeldre. Babybokser er kjent helt tilbake til middelalderen, og finnes idag i flere land. I Tyskland finnes det hele 90 slike bokser, hvorav den frivillige organisasjonen Sternipark har tre slike leveringsposter for hittebarn.
Historie
Den første kjente babyboksen ble satt opp 1198 i Marseille. Seks år senere, i 1204, fikk pave Innocens III satt opp en tilsvarende. De første innretningene ble kalt «hittebarnhjul» (ruota dei trovatelli); pave Innocens bestemte at de skulle installeres i barnehjem for hittebarn slik at nødstedte mødre kunne etterlate sine barn i hemmelighet i stedet for å ta livet av dem.
Et hittebarnshjul var en stående sylinder satt inn i en yttervegg, omtrent på samme måten som en svingdør. Mødrene satte sine barn i nisjen i sylinderen og skjøv hjulet rundt. Så trakk hun i en klokkesnor (eller en klokke ble utløst ved hjulets bevegelse) slik at folk innenfor – der det gjerne var kirke eller kapell – skulle bli klar over hva som var skjedd og komme til. Et eksempel på en slik middelaldersk innretning kan fremdeles sees i Santo Spirito-hospitalet nær Vatikanet. Dette hjelpet ble satt inn i middelalderen og var i bruk frem til 1800-tallet.
Armin Kogler
Armin Kogler (født 4. september 1959 i Innsbruck) er en tidligere østerriksk skihopper.
Babyboks
Historie
I Brasil og Portugal ble hittebarnshjul (roda dos expostos , ordrett «hjul for utsatte») også benyttet, etter at dronning Maria I den 24. mai 1783 foreskrev at alle byer skulle ha sitt hittebarnshospital. Ett eksempel er det hjulet som ble installer ved Santa Casa de Misericordia-hospitalet i São Paulo den 2. juli 1825. Det ble tatt ut av bruk den 5. juni 1949 etter en fem års debatt som endte med at det ble ansett som uforenlig med det moderne sosialsystem. En brasiliansak film om emnet, Roda Dos Expostos, redigert av Maria Emília de Azevedo, fikk en filmpris i 2001.
Armin Kogler
Etter at han overraskende vant VM i skiflyging i 1979, satte Kogler i 1981 ny verdensrekord i skiflyging med et hopp på 180 meter. I de neste årene tok han to sammenlagtseire i verdenscupen, samt verdensmestertittelen i normalbakke i 1982. I 1984 ble han tildelt Holmenkollmedaljen.
Babyboks
Historie
I Italia avviklet Benito Mussolini «scaffettaen», og tilbød i stedet kvinner å føde anonymt på sykehus.
Armin Kogler
Etter hoppkarrieren utdannet Kogler seg til flyger. I 1989 begynte han som flyger i Tyrolean Airways. Han har dessuten jobbet som ekspertkommentator under ORFs hoppsendinger.
Babyboks
Historie
I 2000 gjenoppstod ordningen under navnet «babyklappe» i Hamburg. Over en kort periode ble det funnet fem forlatte spedbarn i byen, tre av dem var døde. I hele landet blir det på årsbasis funnet 50 forlatte barn. Ekteparet Moysich drev en familiebarnehage og mente noe måtte gjøres. De fikk tak i en barneseng fra et sykehus, fikk konstruert en dørløsning og startet å samle inn uønskede barn med en noe ukonvensjonell annonsekampanje. Årsskiftet 1999/2000 ble det hengt opp plakater på søppelkasser i Hamburg med teksten «Please don’t fill in fresh babies».
Armin Kogler
Kogler er gift og har to døtre.
Babyboks
Historie
Denne første babyboksen er plassert i direkte tilknytting til en barnehage, og når alarmen går etter at det er lagt et spedbarn i sengen blir alle barnene varslet om hva som har skjedd. Slik blir det å være et «hittebarn» til en opplevelse og ikke en tragedie.
Sternipark har senere oppttet to andre leveringsposter. I tillegg har flere andre organisasjoner har fulgt opp i Tyskland nå ca. 90 babybokser. Lignende leveringsposter er opprettet i flere andre land, blant annet USA, Italia, Belgia og Japan. Sternipark har alene hatt kontakt med rundt 300 kvinner via dette prosjektet eller via nødtelefonen de operer. Så langt har de mottatt 30 babyer i babyboksene på leveringspostene.
Fra tre døde spedbarn funnet i løpet av ett år i Hamburg er tallet nå nede i fire døde spedbarn funnet i hele Nord-Tyskland over en periode på åtte år.
Luster
Luster er en kommune i Vestland fylke (tidligere Sogn og Fjordane fylke). Den ligger ved Lustrafjorden innerst i Sognefjorden, og grenser i nord til Stryn og Skjåk, i øst til Lom og Vang, i sør til Årdal og i vest til Sogndal og Sunnfjord. Luster kommune består i dag av de gamle herredene Luster, Jostedal og Hafslo.
Urnes stavkirke, verdenskjent kulturminne, berømt for sin arkitektur, ligger i Luster kommune.
Luster er den nest største kommunen i areal i Vestland og den 17. største i Norge. Mye av arealet er fjellområder. Deler av Jostedalsbreen, Breheimen og Hurrungane ligger i kommunen. De kjente Skagastølstindane ligger på grensen mellom Luster og Årdal kommuner. Det høyeste fjellet i Vestland, Norges tredje høyeste fjell, Storen (Store Skagastølstind) 2 405 moh. , markerer kommunegrensen. Viroqua i Wisconsin er vennskapskommune med Luster.
Topografi
Landskapet domineres av Lustrafjorden, som er kommunens hovedakse, og denne strukturen går i retning fra SSV mot NNØ. Fra fjorden går flere daler opp mot Jotunheimen og Breheimen.
Kvartærgeologi
I skogbunnen var det bregner. Bregner råtner ikke så lett som andre planter. Selv om det er funnet bregner her kan det likevel være at omfanget av bregner var lite. Hassel og alm vokste på tørrere plasser. Tretypene viser at det har vært et varmt og fuktig klima. Noe senere var det både gran og lønn i området.
For om lag 10 200 år siden ble Lustrafjorden isfri, og breen fortsatte å smelte ned. I Luster har vi flere rester etter denne breen som er omkring 9 500 år gamle. Breen kom ned både Fortunsdalen og Mørkrisdalen og møttes i Skjolden. Enkelte år og perioder ble det kaldere eller mer nedbør, og breen økte igjen. For om lag 9 300 år siden rykket breene igjen fram. Denne framrykkingen stanset for om lag 9 100 år siden. Rester av endemorenene fra denne framrykkingen finner vi på Fortun i Fortunsdalen, Meljadn i Mørkrisdalen, Høgemo i Gaupne og Kvam på Ytre Hafslo.
For om lag 10.200 år siden ble Lusterfjorden isfri. Isen trakk seg også videre tilbake, men hvor langt den smeltet ned vet vi ikke.
For om lag 9.800 år siden kom det så en kaldere periode igjen og isen rykket fram. Når breen sto stille i en lengre periode bygde det seg opp løsmasser foran breen og dannet en endemorene. I Luster er flere rester etter denne breen som er omkring 9.500 år gamle. Breen hadde sidearmer ned Fortunsdalen og Mørkrisdalen og disse møttes i Skjolden. I Skjolden finner vi rester etter denne store morenen som demmer opp Eidsvatnet. Det har trolig også vært en tilsvarende sjø ved utløpet av Mørkrisdalen. Tvers over Gaupne har det vært en morenerygg fra Røneid til Øvrebø. og på Øvrebø finner en enda rester etter denne. Store deler av endemorenen har Jostedalselva gravd vekk gjennom de årene som er gått. Breen strakte seg også over Veitastrondi, Hafslovatnet og ned til Solvorn og Årøy.
Da breene i hundreåra etter trakk seg mer tilbake ble det tilbake stein og sand (bunnmorene). Enkelte år og perioder ble det kaldere eller mer nedbør, og breen økte igjen. For om lag 9.300 år siden rykket breene igjen fram. Denne framrykkingen stanset for om lag 9.100 år siden. Rester av endemorenene fra denne framrykkingen finner vi på garden Fortun i Fortunsdalen, Meljadn i Mørkrisdalen, Høgemo i Gaupne og Kvam på Ytre Hafslo.
For om lag 8.500 år siden hadde isen trukket seg tilbake over grensa mellom Gaupne og Jostedalen. Tilbaketrekkingen gikk likevel i "rykk og napp". En finner flere rester etter kortvarige framrykking rundt om i Luster. Det varte ikke lenge før skogen kom etter breen som rykket tilbake. Pollen-analyser fra Kroken viser at det der tidlig kom bjørkeskog. For omkring 8500 år siden kom det også furu.
For om lag 8.000 år siden vokste det or og hassel på Kroken (Vorren, 1973). Det viser at klimaet var blitt tørrere og sommertemperaturene nok har vært om lag som i dag. Jostedalsbreen har nok også hatt et utbredelse omtrent som i dag. Analyser av jordprøver fra Tunsbergsdalen, viser at Tunsbergsdalsbreen for om lag 8.200-8.000 år siden var omtrent som i dag.
En gang mellom 8.000 og 7.000 år siden var orskogen kommet like til Fåbergstølen. Fra om lag 8.000 til et tidspunkt som kan ha vært for 5.500 til 5.000 år siden ble det fuktigere og varmere. Det har vært en åpen furuskog med bregner, og med mye bærlyng ved Austerdalsvatnet i en høyde på 1.200 m. For om lag 6.000 år siden vokste det alm ved dagens bjørkeskoggrense i Stryn. Alm trenger en gjennomsnittlig sommertemperatur på om lag 11 grader, mens bjørka kan klare seg med sju grader. Det kan i denne høyden ha vært om lag fire grader varmere enn i dag. Det er så varmt at vi må gå ut fra at Jostedalsbreen hadde smeltet bort i sin helhet. I lavereliggende strøk kan temperaturen ha vært om lag to grader varmere enn i dag.
Pollenanalyser i øvre del av Jostedalen viser at det for 6.300 år siden var en tilbakegang av or. For om lag 5.300 år siden gikk skoggrensen ned. Temperaturen var fortsatt så høy at Jostedalsbreen var smeltet bort. Det er likevel tegn på at den varmeste perioden var over og klimaet igjen begynte å minne om det vi har i dag.
Flere kilometer med is presset fjellet ned i den siste istiden. For om lag 10 000 år siden var vannstanden i Lustrafjorden om lag 130 m høyere enn i dag. Det vil si at det meste av Skjolden, Gaupne, Indre Hafslo og Solvorn sto under vann. Da isen forsvant minket presset på fjellet, og fjellet har hevet seg opp av vannet siden. Denne landhevingen var størst i starten og er nå bare om lag 2 mm i året. Elvene legger løsmasser, sand og grus, fra seg ved elveutløpet. Det er masser som er gravd ut på veien til sjøen. Om lag 50 000 tonn med løsmasser blir ført ut av Jostedalselva i løpet et år. Uten Jostedalselva ville store deler av Gaupne ha vært under vann i dag. Elva har endret løp mange ganger gjennom årene og fordelt masser over et stort område. Tilsvarende er Skjolden også i stor grad formet av elvene som har ført med seg masser.
Naturvern
En stor del av kommunens arealer er vernet som deler av nasjonalparker. Dette gjelder særlig fjellområdene:
Severdigheter
De mest populære severdighetene er:
Tidligere kommuner
I 1963 ble kommunene Hafslo, Jostedal og Luster slått sammen til den nye storkommunen Luster. Kommunen Hafslo omfattet den sørligste del av dagens kommune: foruten bygda med samme navn, bygda Veitastrond som ligger vest for Veitastrondsvatnet, og grenda Ornes på motsatt side av Lustrafjorden. Jostedal kommune var hele Jostedalen med strandstedet Gaupne som kommunesenter. Luster kommune var den gang innerste del av fjorden, med Dalsdalen, Mørkrisdalen og Fortundalen.
Bebyggelse
Luster har vært og er fremdeles preget av spredt gårdsbebyggelse, dels langs Lustrafjorden, dels i dalene opp mot høyfjellet og isbreene, Sognefjellet, Jostedalsbreen og Breheimen. Mange gårder er fraflyttet, men benyttes som fritidsbebyggelse. Kommunen har atskillige fraflyttede gårder på hyller i brattlendt terreng.
På 1900-tallet er bebyggelsen stadig mer blitt konsentrert om de deler av kommunen som har kortest reisetid til regionsenteret Sogndal i nabokommunen. Dette gjelder kommunesenteret Gaupne og nabobygda Hafslo.
Tettsteder
Luster er en kommune som preges av høy grad av spredt bebyggelse og få og små tettsteder. Kommunen har tidligere hatt flere offisielle tettsteder, men minst to av disse har fått redusert folktall. Tettstedene danner sentrum i hver sine bygder, og var tidligere kommmunesentra i hver sine kommuner.
Innen Luster kommune er det i dag to tettsteder, slik disse er definert av Statistisk sentralbyrå. Pr 1. januar har tettstedet Gaupne   innbyggere mens tettstedet Hafslo har  innbyggere.
Strandstedet Luster har tidligere hatt mer enn 200 innbyggere og vært definert som tettsted, og det samme gjelder tettbebyggelsen Hestnes s]om ligger nær ved tettstedet Hafslo. Strandstedet Skjolden, helt innerst i Lustrafjorden, er også en markant tettbebyggelse, men har ikke høyt nok folketall til å defineres som tettsted.
Samferdsel
Fylkesvei 55 Sognefjellsveien/Lustravegen er kommunens kommunikasjonsakse. Denne veien er en gjennomfartsåre og forbinder kommunen med regionsenteret Sogndal og med Lom kommune i Ottadalen nordøst for Sognefjellet der veien er oppe i 1380 m.o.h. ved fylkesgrensa mot Innlandet fylke. Fylkesvei 55 følger Lustrafjorden nesten i hele sin lengde, og fortsetter mot nordøst i Fortundalen før den fra Fortun kirke svinger opp en sidedel mot Sognefjellet. Den er definert av Statens vegvesen som en turistvei. Fylkesvei 55 følger vestsiden av fjorden fra Skjolden gjennom stedene Luster og Gaupne.
Det er sidevei langs østsiden av fjorden (5637) fra Skjolden til Ornes. Fra Hafslo er de sidevei (5641) til langs Veitastrondsvatnet til grenda Veitastrondi. Fra Gaupne går sideveien (604) nordøst gjennom Jostedalen. Fra Luster går sideveien nordover gjennom Dalsdalen. Fra Skjolden går sidevei (5639) gjennom Mørkrisdalen. Fra Fortun kirke går sidevei (5638) nordover gjennom Fortunsdalen.
Av mer spesielle veier er veien fra fylkesvei 55 og sjøen opp til Harastølen som ligger på 502 m.o.h.
Fjellveien fra Turtagrø turisthytte til Årdal må også nevnes. Denne veien er oppe i 1307 m.o.h. og ligger ved foten av Hurrungane - der fjelltoppene går opp i over 2200 meter. Denne veien er kun åpen i sommersesongen.
I kommunens mange fjell og daler er det et vidt nettverk av stier og tråkk, og disse brukes flittig av fotturister.
Tidligere var båttrafikk på Lustrafjorden den viktigste kommunikasjonsåre i det som i dag er Luster kommune.
Fangst- og jegersamfunn
Erfaringer med nyere fangst- og jegersamfunn tilsier at de trenger et territorium på 25 til 100 kvadratkilometer per person. I Europa har en ofte regnet med en person per 10 km² før en fikk jordbruksdrift. Luster er på 979 kvadratkilometer og kan da ha hatt næringsgrunnlag for mellom 10 og 40 personer. De første spor etter mennesker har vi fra Styggevatn i Jostedalen om lag 1 150 m over havet Det er som reinsdyrjegere vi kan se for oss de første menneskene i fjellene i Luster, og det er som sommerboplasser vi må tolke sporene i fjellet. I en heller var det spor etter mennesker for noe over 8 000 år siden. De som besøkte helleren ved Styggevatn har båret med seg steinene opp i fjellet. I ledige stunder, mens de vente på reinen, satt de i helleren eller like utenfor og laget redskaper og våpen. Helleren har da vært en boplass, et sted en var i et lengre tidsperiode. I disse eldste lagene er det store mengder (ca. 3 600) «avslag» av stein, samt noen redskaper av stein. Det er også mange funn andre steder fra fjellene de neste tusenårene.
I lavlandet i Luster er det gjort ti funn av gjenstander som er mer enn 5 000 år gamle. Det er spredte funn som kan være fra boplasser eller gravplasser, eller gjenstander mistet under jakt eller ferdsel. En kan få inntrykk av at dette er en periode der folk var svært tradisjonsbundne og de samme redskapene ble brukt i generasjon etter generasjon i flere tusen år omtrent uten noen endringer. Det er likevel ikke helt slik. Perioden har inneholdt ulike kulturer og samfunnsformer i endring over flere tusen år. Næringsgrunnlaget i Luster kan ha vært vilt, frukt, bær, hasselnøtter, røtter, urter, egg, fugler, skjell, ferskvanns- og sjøfisk. Skal en vurdere hvor det kan ha vært bosteder i lavlandet er det ut fra det vi kjenner av funn i dag: Ornes, Bolstad, Fortun, Marheim og Tang som kanskje er de fremste kandidatene.
I utkanten av jordbrukssamfunnene
Det er ulike oppfatninger av om jordbruket kom i gang på Vestlandet mellom 5 000 og 4 000 år siden. Dersom det var jordbruksvirksomhet, så var den av et beskjedent omfang. Vi mangler også boplasser fra denne perioden som kan knyttes opp mot det vi i dag kaller garder og vi mangler rester etter husdyr. Pollenanalyser viser landskapsendringer som følge av menneskelig påvirkning. Vi har indikasjoner på beiting i Nedrestølen i Ormelid. Skogen har vært bevisst brent ned. Vi vet likevel ikke om det var storvilt eller husdyr som beitet der. Det er ikke mange funn vi har fra lavlandet i Luster fra denne perioden. De vi har er fra Ornes, Søfde i Fortunsoknet, Hæri, Hillestad og Venjum eller Holsete.
Bøndene kommer
Kildene til denne perioden fra 4 000–3 000 år siden er som før gjenstandsfunn, og for Luster er det i stor grad flintdolker og steinøkser, - som en knytter til jordbruksvirksomhet. Pollenanalyser viser at landskapene endret form gjennom perioden. Skogene forsvinner og beitelandskaper blir framtredende. I tillegg får vi i denne perioden en ny viktig kilde – språket vårt. Det er flere enkeltfunn fra Luster enn fra tidligere perioder. Årsaken er naturlig å knytte til et høyere folketall. Funn fra denne epoken er dolker, pilspisser, økser og sigder av flint. Det er videre økser av ulike bergarter og gjenstander av bronse. Vi kjenner bare to bronsefunn fra Luster. Flintdolkene dominerer i funnbildet fra Luster. Dolkene har vært surret med lær for å lage håndtak. Dolkene har så vært brukt til mange formål, omtrent som en moderne tollekniv, og er regnet som et jordbruksredskap.
De rikeste hadde et overskudd av prestisjegjenstander og store gravhauger. Store gravhauger kan markere sentra med maktfunksjoner. Vi har en gravhaug på Ornes, og mulige gravhauger på Hauge i Skjolden og på Hillestad. Det er i tillegg et statusfunn av bronse fra Flahammar og ett fra fjellet over Sørheim. Funnene kan vise til hypotetiske stamme- eller høvdingsentra på Ornes, Hauge, Flahammar og Hillestad. Ornes og Hillestad er begge blant de tre største gardene i Luster. Hauge og Flahammar er relativt mindre. Det er ikke rimelig at det var mer enn ett senter i Luster. Ornes er da trolig den største kandidaten. Skipshaugen på Ornes er trolig den største gravhaugen som noen gang er bygd i Luster. Den har en diameter på 30 m og en høyde på 1–2,5 m. Volumet i haugen er beregnet til 1 710 m³.
I perioden mellom 4 300 og 3 200 år siden skjedde det en klimaendring til et klima som ikke var vesentlig forskjellig fra det vi har i dag. Endringen innebar at det ble fuktigere og kaldere enn før. Endringene innebar også økt skredaktivitet. Det var likevel ikke bare ugunstig for åkerbruk i Luster, fordi en normalt har lite nedbør. Fram til en gang mellom 3 000 og 3 500 år siden kan vi se for oss bosetningsformer der folk flyttet jevnlig og bodde forskjellige plasser i en syklus. En ville da utnyttet jorda til åker uten å utarme den. Denne driftsmåten ble så avløst av en driftsform der det har vært gardsdrift eller landsbyer på et begrenset antall steder. Dersom vi kan tolke dolkene, skaftehullsøksene og pilene som tegn etter gardsdrift, har det i det minste vært bønder til stede på Ornes, Yttri, Hauge, Berge, Talle, Engjerdalen, Hunshamar, Hillestad eller Solvi (Sætrehallene eller Modvo), Nygard på Ytre Hafslo og Venjum. Vi kan også se for oss bosetningen som landsbyer. Ut fra de funn en har i dag ha vært hypotetiske landsbyer for om lag 2 700–3 000 år siden på: Ornes, Hauge, Flahammar og Hillestad. Hvordan bosetningen faktisk var vil en ikke kunne fastslå uten omfattende undersøkelser. I Luster er det kjent en helleristning fra Åsastølen og en dekorert helle i et gravkammeret på Ornes. På Åsastølen (ved Dalsdalen) er det hogd inn en ring i fjellet som kan være mellom 3 800 år og 2 600 år gammel.
Før-romersk jernalder
Fra denne perioden ikke har noen sikre gravminner fra Luster, og heller ikke fra hele Sogn. Det er ulike oppfatninger om vi skal oppfatte dette som en kriseperiode med en kraftig reduksjon av folketallet, eller om en bare skal forstå mangelen på gravfunn som en endring av gravskikkene. En forklaringsmodell er pester. Uansett er antall spor etter mennesker i Luster i denne perioden lavt. Vi har ikke tilstrekkelig med kilder til å si noe sikkert om det skjedde vesentlige endringer i folketall, bosetning eller leveformer.
Romertid
Om en ser på de største gravhaugene i Luster er det bare kvinnegraver i perioden fram til år 400. En tolker ofte overvekt av kvinnegraver som en rolig periode. Kvinner har giftet seg og fått med seg medgift, og deler av medgiften ble brukt til å bygge gravminner eller lagt i gravene.
I perioden 400–550 er det en overvekt av mannsgraver blant de største gravhaugene i Luster. En slik overvekt tolker en som en urolig periode – med krig. Krigerne og deres nærmeste har hatt behov for å markere sin status med store gravminner. Bygdeborgen Borgarholt mellom Barnesfjorden og Ytre Hafslo viser til ufredstid. I Luster har en funnet både sverd som er med en og to egger. Sverdene med håndtak var typisk en meter lange. På Modvo er det funnet et romersk sverd. Det er bevart lansespisser og spydspisser av jern. De var typisk 20–50 cm lange og 5 cm brede. Vi har bevart noen få rester av skjold. En har funnet fire jernøkser i Luster. Økser har også vært brukt som verktøy, og det er ikke lett å skille økser til ulike formål. Det ble i 1824 funnet et par stridsøkser i en åker i Prestegarden i Hafslo. Etter en periode med graver uten markerte sosiale skiller, får en i denne perioden flere og større graver, gravgaver og i en del tilfeller også graver med prestisjegjenstander. Endringen i gravskikkene har vært tolket som at en ny maktelite hadde tatt over, og at de brukte haugene til å markere sine sosiale og politiske maktposisjoner. Den store gravhaugen som ligger ved sjøen på Ornes ble kalt for «Ravaldshaugen». Det er også et sagn knyttet til haugen om er konge på Ornes. Det er funnet flere statusgjenstander i Luster. Det er en gullbrakteat fra Hauge i Skjolden, et berlokk fra Beheim, en gullring fra Modvo og en gullring fra Leri. Av glass kjenner en et beger av grønlig, klart glass fra Ornes og et beger av grønt glass fra Modvo. Vi kjenner til bronsekjeler fra Ornes, Hauge i Skjolden og Søfde i Dalesoknet. Funnene er godt fordelt rundt om i Luster. Store gravhauger har også vært brukt som et tegn på maktsentra. Ut fra det vi vet om alderen på gravene kan det se ut til at Nes og Eikum var maktsentra i perioden 0–200. Det ble da bygget to av de aller største haugene i Luster. De to gravhaugene er også de to største gravhaugene i Sogn og Fjordane fra denne tidsperioden. Dette er en periode hvor det ellers er få gravminner. Ornes, Modvo og Beheim kan ha vært sentra i perioden 200–400. I perioden 200–400 er det Beheim som kan ha vært bosted for de mektigste og rikeste i Luster. I perioden 400–600 er det Ornes, Kvale, Hillestad, Ugulen, Nygard og Eikum som har de største haugene. Fra undersøkinger og utgravninger i Luster er det funnet en intensiv utnytting av støler som ligger langt til fjells. Det kan tyde på at en har utnyttet alle de resursene de hadde, og at husdyrtallet kan ha vært høyt. Gardsanlegget på Modvo hadde en hustuft som var ca. 40 m lang og ca. 10 m bred. Det har trolig også vært et langhus på Beheim, men det er ikke utgravd. I Stordalen ovenfor Sanatoriet om lag 400 meter over havet er det fire tufter.
Folkevandringstiden – pesten dreper
I løpet av de siste tiårene på 500-tallet forsvinner så godt som alle gravminner i Luster. Store deler av Luster ble avfolket sammen med store deler av landet. Årsaken til avfolkingen er trolig pestene som rammet Europa fra 541 til 767. Pestene var trolig av samme art som pestene som rammet landet i 1349 og utover til 1600-tallet. Det eneste gravfunnet vi har som vi kan knytte til de siste tiårene på 500-tallet er et funn på Sørheim. En kvinne ble gravlagt i en stor haug. En stor kvinnegrav tyder på en rolig periode. Den verste ufredstiden var over, men nå var det pestene som fikk herje, og ødelegge familier og samfunnet. I Luster har en også bare ett funn som er tidfestet til 600-tallet. Det er ei spenne fre Sørheim.
Gårder som kan ha vært bosatt er Ornes, Kroken, Sørheim, Berge i Bergsdalen, Bolstad, Hauge, Ottum, Dale, For, Søvde, Nes, Sandvik, Bø, Røneid, Joranger, Marheim, Fet, Melheim, Hillestad, Solvi, Bedheim, Lad, Lomheim, Alme, Kvam, Solvoren og Bø i Solvoren. En må regne med at områder som Jostedalen, Fortunsdalen, Mørkrisdalen, Dalsdalen, Engjedalen, Mollandsmarki og Veitastrondi var øde omkring år 600.
Vikingtiden
Ut fra gravfunn må en slutte at fra slutten av 700-tallet fikk man kraftig folkevekst i Luster. En har gravfunn fra så små gårder som Rjupheim, Veum og Kjelda fra 800-tallet. Det viser at selv smågarder var bygd når en kommer fram til år 900. Omkring år 1000 kan en regne med at de fleste av de gardene en kjenner i dag har vært bebygd – omkring ett hundre navnegårder. Et overslag er sju garder på østsiden av Lustrafjorden, 14 i Fortun, 19 på vestsiden av Lustrafjorden, 11 i Gaupne, ca. 5–10 i Jostedalen, 17 på Indre Hafslo, 19 på Ytre-Hafslo og ni i Solvoren. I tillegg må en tro at flere garder ble delt opp i bruk.
Funn av gull og store gravhauger regnes som tegn på maktsentra, men en har ikke mange slike i Luster. En har funn av gullringer på Lerum og Søvde.
Vi har mange funn fra Luster, men fra om lag år 950 er det brått slutt på alle gravfunn. En må trolig tolke det som at kristendommen i all hovedsak hadde overtatt som religion.
Tidlig middelalder
Tidlig middelalder har trolig vært en vekstperiode. Vi fikk bygget en rekke staselige kirker rundt i Luster, man bare Urnes stavkirke og Dale kirke er bevart. Dørportalene i Urneskirken har gitt navnet sitt til en stilart: Urnesstil. Bildene er ikke skåret ut i grunnmaterialet, men grunnmaterialet er skåret vekk slik at figurene er høyere enn grunnmaterialet (relieff). I kirkene finner en malerier, skulpturer og treskjæring. Hvor mye av dette som ble laget av lokale kunstnere vet en ikke. Det er bare kjent et tilfelle på skaldekunst fra Luster. Det er to versemål skrevet med runer i Urneskirken fra slutten av 1100-tallet.
En ser at Gaute på Ornes og sønnene hans deltok aktivt i borgerkrigene mot Sverreætta. Tidlig på 1300-tallet møter en Alf i Kroken som kongens utsending for å kreve inn skatt av motstridige islendinger. Ingen av dem var likevel noen gang regna blant de aller fremste i landet. Rike folk var det likevel mange steder i Luster, det var folk med store jordeiendommer og stor lokal makt.
Senmiddelalderen
Mellom 1522 og 1563 er det en betydelig nyrydding av smågarder. Folkeøkningen kom i hovedsak i Fortunsdalen og Dalsdalen som ble bebygd igjen i denne perioden. I perioden 1563-1600 var det en stor økningen i nye garder. Årsaken var i hovedsak nyryddingen i Jostedalen. På 1500-tallet er Luster hjemstedet for flere adelsfamilier som Kruckow, Teiste og Benkestokk, med riksråden Johan Kruckow som den mest kjente enkeltpersonen.
1600-tallet
Luster ble sterkt angrepet av pester i år 1600 og 1618. Vi vet at det også senere var mange epidemier, men ingen av dem gjorde så mye skade som disse. På 1600-tallet var det en kraftig vekst i folketallet og folketallet nær fordoblet. En fikk en kraftig vekst i antall gårdsbruk, men den største økningen kom i antall husmenn.