cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Irlands historie
Den 1. januar 1801, i kjølvannet av det republikanske opprøret i 1798, ble det irske parlamentet avskaffet og Irland ble en del av et nytt forente kongerike av Storbritannia og Irland dannet ved Unionsloven av 1800. Katolikker ble ikke gitt fulle rettigheter før katolikk frigjøring i 1829, oppnådd av Daniel O'Connell. Katastrofen med den store hungersnøden rammet Irland i 1845 og resulterte i over en million dødsfall fra sult og sykdom og en million flyktninger som flyktet fra landet, hovedsakelig til Amerika. Irske forsøk på å løsrive seg fortsatte med Charles Stewart Parnells Irske parlamentariske parti som fra 1880-tallet forsøkte å oppnå selvstyre (Home Rule) gjennom den parlamentariske konstitusjonelle bevegelsen, og til slutt vant fram med loven om selvstyre i 1914 (Home Rule Act), selv om denne loven ble satt på vent ved utbruddet av første verdenskrig. I 1916 lyktes påskeopprøret å snu opinionen mot det britiske etablissementet etter at lederne ble henrettet av britiske myndigheter. Det overskygget også selvstyrebevegelsen. I 1922, etter at den irske uavhengighetskrigen løsrev det meste av Irland seg fra Storbritannia for å bli Den uavhengige irske fristaten, men under den anglo-irske traktat, forble de seks nordøstlige fylkene, siden kjent som Nord-Irland, i Storbritannia, og skapte delingen av Irland. Traktaten ble motarbeidet av mange; motstanden deres førte til utbruddet av den irske borgerkrigen, der militære styrker fra Fristaten, eller «pro-traktaten», viste seg å seire.
Historien til Nord-Irland har siden vært dominert av delingen av samfunnet langs sekteriske forkastninger og konflikt mellom (hovedsakelig katolske) irske nasjonalister og (hovedsakelig protestantiske) britiske unionister. Disse splittelsene brøt ut i problemer (The Troubles) på slutten av 1960-tallet, etter at borgerrettighetsmarsjer ble møtt med motstand fra de britiske myndighetene. Volden eskalerte etter utplasseringen av den britiske hæren for å opprettholde autoritet førte til sammenstøt med nasjonalistiske samfunn. Volden fortsatte i tjueåtte år fram til en urolig, men stort sett vellykket fred ble endelig oppnådd med langfredagsavtalen i 1998.
Steinalder til bronsealder
Det som er kjent om det førkristne Irland kommer fra referanser i gresk og romerske skrifter, irsk poesi, myter og arkeologi. Mens noen mulige paleolittiske verktøy er funnet, er ingen av funnene overbevisende for paleolittisk bosetning i Irland. De tidligste innbyggerne kom omkring 8000 f.Kr., i mesolittisk tid, da klimaet hadde blitt varmere ettersom isen hadde trukket seg tilbake. De var jegere og sankere. Imidlertid kan et bjørnebein funnet i 1903 i Alice og Gwendoline-grotten i grevskapet Clare føre til at den eldste menneskelige bosetningen på Irland må tilbake til 10 500 f.Kr. Beinet viser tydelige tegn til kuttmerker med steinredskaper og er radiokarbondatert til 12 500 år siden.
Det er mulig at de første mennesker til Irland krysset en landbro i varmeperioden, omtalt som Bølling-Allerød-oppvarmingen, som varte for mellom 14 700 og 12 700 år siden mot slutten av siste istid, og tillot gjenbebyggelse av Nord-Europa. En plutselig tilbakevending til fryseforhold kjent som yngre dryas, som varte fra 10 900 f.Kr. til 9700 f.Kr., kan ha avfolket Irland. Under kuldefasen yngre dryas fortsatte havnivået å stige og ingen isfri landbro mellom Storbritannia og Irland kom noen gang tilbake.
De tidligste bekreftede innbyggerne i Irland var mesolitiske jeger-samlere, som ankom en gang rundt 7900 f.Kr. Mens noen forfattere mener at en landbro som knyttet Irland sammen med Storbritannia fortsatt eksisterte på den tiden, indikerer nyere studier at Irland ble skilt fra Storbritannia med ca. 14 000 f.Kr. da klimaet fortsatt var kaldt og lokale iskapper vedvarte i deler av landet. Folket forble jeger-samlere til rundt 4000 f.Kr. Det hevdes at dette var da de første tegnene på jordbruk begynte å vise seg, noe som førte til etableringen av en neolittisk kultur (bodesteinalderen), preget av særskilt utformet keramikk, polerte steinverktøy, rektangulære trehus, megalittiske graver og domesiserte (tamme) sauer og storfe. Noen av disse gravene, som ved Knowth og Dowth, er enorme steinmonumenter, og mange av dem, som ganggravene ved Newgrange, er rettet inn astronomisk. Fire hovedtyper av irske megalittiske graver er identifisert: dysser, gravrøyser, ganggraver og kileformede gallerigraver (på fransk kalt allée couverte). I Leinster og Munster ble individuelle voksne menn gravlagt i små steinstrukturer, kalt hellekister, under jordhauger og ble ledsaget av særegen dekorert keramikk. Denne kulturen hadde tilsynelatende framgang, og øya ble tettere befolket. Nær slutten av yngre steinalder utviklet det seg nye typer steinmonumenter, som sirkulære innfelte innhegninger og tømmer-, stein- og stolpe- og gropsirkler.
Céide-feltene er et arkeologisk sted på den nordlige Mayo-kysten i det vestlige Irland, omtrent 7 kilometer nordvest for Ballycastle. Dette stedet er det mest omfattende neolittiske området i Irland og inneholder det eldste kjente feltsystemer (samling av felt) i verden. Ved å bruke forskjellige dateringsmetoder, ble det oppdaget at etableringen og utviklingen av Céide-markene går tilbake rundt fem og et halvt tusen år (~3500 f.Kr.).
Den kortvarige irske kobberalderen og den påfølgende bronsealderen, som kom til Irland rundt 2000 f.Kr., førte til produksjon av forseggjorte gull- og bronsepynt, våpen og verktøy. Det skjedde en bevegelse bort fra byggingen av felles megalittiske graver til begravelsen av de døde i små steinkister eller enkle groper, som kunne ligge på gravplasser eller i sirkulære jord eller steinbygde gravhauger. Etter hvert som perioden gikk, ga jordfesting vei til kremasjon, og i den midtre bronsealderen ble levninger ofte plassert under store gravurner. I løpet av sen bronsealder var det en økning i lagrede våpen, noe som har blitt tatt som bevis for større krigføring. Myrlik, døde mennesker senket ned i myrer, dukket også opp på denne tiden, og fortsetter inn i jernalderen.
Keltere og romere
Jernalderen i Irland begynte rundt 600 f.Kr. Perioden mellom begynnelsen av jernalderen og den historiske perioden (431 e.Kr.) besto av den gradvise infiltrasjonen av små grupper av keltisktalende mennesker i Irland, med gjenstander av den kontinentale keltiske La Tène-stilen som ble funnet i i det minste den nordlige delen av den irske øya rundt 300 f.Kr. Resultatet av en gradvis blanding av keltiske og urfolkskulturer ville resultere i framveksten av irsk-gælisk kultur innen 400-tallet. Det er også i løpet av 400-tallet at de viktigste kongerikene In Tuisceart, Airgíalla, Ulaid, Míde, Laigin, Mumhain og Cóiced Ol nEchmacht begynte å framstå (se Historiske kongedømmer i Irland). Innenfor disse kongedømmene blomstret en rik kultur. Samfunnet i disse kongedømmene ble dominert av en overklasse bestående av aristokratiske krigere og lærde mennesker, som muligens også omfattet druider.
Språkforskere innså fra 1600-tallet og utover at språket som ble snakket av disse menneskene, de goidelske språkene, var en gren av de keltiske språkene. Dette er vanligvis forklart som et resultat av invasjoner av keltere fra kontinentet. Imidlertid har annen forskning postulert at kulturen utviklet seg gradvis og kontinuerlig, og at innføringen av keltisk språk og elementer av keltisk kultur kan ha vært et resultat av kulturell utveksling med keltiske grupper i det sørvestlige kontinentale Europa fra yngre steinalder til bronsealderen. Hypotesen om at de innfødte innbyggerne i sen bronsealder gradvis absorberte keltiske påvirkninger har siden blitt støttet av nyere genetisk forskning.
I 60 e.Kr. forteller romerske kilder at romerne invaderte Anglesey i Wales. Dette angrepet skal ha forårsaket bekymringer over Irskehavet, men det er få eller ingen kontrovers om at romerne i det hele tatt satte foten inn på Irland. Det nærmeste Roma kom å erobre Irland var i 80 e.Kr. da «Túathal Techtmar, sønn av en avsatt overkonge, som sies å ha invadert Irland langveisfra for å gjenvinne sitt rike omtrent på denne tiden».
Romerne omtalte Irland som Hibernia, «vinterens land», ved den romerske historikeren Tacitus, rundt 100 e.Kr. Ptolemaios, i 100 e.Kr., registrerte Irlands geografi og stammer. Irland var aldri en del av Romerriket, men romersk innflytelse ble ofte projisert langt utenfor dets grenser. Tacitus skriver at en irsk fyrste, den nevnte Túathal Techtmar, var med Agricola i det romerske Britannia og ville komme tilbake for å ta makten i Irland. Juvenalis forteller oss at romerske «våpen hadde blitt tatt utenfor Irlands kyster». I de siste årene har noen eksperter antatt at romersk-sponsede gæliske styrker (eller kanskje til og med romerske regulære tropper) utførte en slags invasjon rundt 100 e.Kr., men det nøyaktige forholdet mellom Roma og folkene i Hibernia er fortsatt uklart. Det er svært få arkeologiske spor etter romere i Irland, som like gjerne kan være fra tilfeldige sjøfarende.
Irske forbund (scoti) og ulike barbariske stammer angrep romerne nordfra samlet og koordinert i år 367 i hva romerne kalte for Conspiratio barbarica, «den barbariske konspirasjonen». Irene hadde kontakt over det smale eidet til Skottland og i særdeleshet slo irske stammer seg ned i det vestlige Skottland og de vestlige øyene. Her opprettet de et kongerike kalt Dál Riata.
Det tidlige kristne Irland (400–800)
Mellom 400 og 800 f.Kr. utgjorde store endringer i Irland. Politisk sett hadde det som ser ut til å ha vært en forhistorisk vektlegging av stammetilhørighet blitt erstattet på 800-tallet av patrilineære dynastier (slektskapslinjene på farssiden) som styrte øyas ulike kongeriker. Mange tidligere mektige riker og folkeslag forsvant. Irske pirater slo til over hele kysten av sørlige Skottland, Wales og vestlige delen av England på samme måte som vikingene senere skulle angripe Irland. Noen av disse bosatte seg også (også tilsvarende med hva norrøne nordboere senere gjorde i Irland), grunnla helt nye riker i Piktland og, i mindre grad i deler av Cornwall, Wales og Cumbria. En gruppe eller stammesammenslutning som romerne kalte attacotti, og som både ble rekruttert som romerske legionærer, samtidig som de bidro til å plyndre romersk Britannia mellom 364 og 368, sammen med andre folk som piktere, saksere, romerske militærdesertører og andre. I tidlig moderne tid og framfor har en del historikere (som Charles O'Conor og John O'Donovan) spekulert om det kan knyttes en irsk forbindelse til attacottiene. Dette var basert på den oppfattede likheten mellom latinske Attacotti og det gammelirske begrepet aithechthúatha, en generisk betegnelse for visse irske befolkningsgrupper, vanligvis oversatt med «leiebetalende stammer», sett i sammenheng med med godt attesterte irske angrep på vestkysten av Britannia i den sene romerske perioden. Den irske sammenhengen er fortsatt kontroversiell blant historikerne.
Kanskje var det noen av de sistnevnte som vendte hjem som rike leiesoldater, kjøpmenn eller slaver stjålet fra Britannia eller Gallia, som først brakte den kristne troen til Irland. Noen tidlige kilder indikerer at det var misjonærer aktive i Sør-Irland lenge før den hellige Patrick. Uansett rute, og det var sannsynligvis mange, skulle denne nye troen ha den dypeste effekten på irene.
Tradisjonen hevder at i 432 e.Kr. ankom Patrick til øya og i årene som fulgte arbeidet han for å konvertere irene til kristendommen. Det er mye uklart i Patricks kronologi og liv, men synes at han var en romersk-britonsk fra et ukjent sted mellom elvene Clyde og Severn, og har fått ry på seg som den alene konverterte Irland og ble landets nasjonalhelgen. Hans selvbiografi, Confessio, skrevet på latin, er det eldste irske historiske dokumentet. På den annen side, ifølge Prosper Tiro av Aquitaine, en samtidig skribent, ble Palladius sendt til Irland av paven i 431 som «første biskop til irerne som tror på Kristus», noe som viser at det allerede bodde kristne i Irland. Palladius ser ut til å ha arbeidet rent som biskop for irske kristne i kongedømmene Leinster og Meath, mens Patrick – som kan ha kommet så sent som i 461 – først og fremst jobbet som misjonær mot de hedenske irerne, i de mer avsidesliggende kongedømmene i Ulster og Connacht.
Patrick er tradisjonelt kreditert med å bevare og kodifisere irske lover og endre bare de som var i konflikt med kristen praksis. Han er også kreditert for å ha introdusert det latinske alfabetet, som gjorde det mulig for irske munker å bevare deler av den omfattende muntlige litteraturen av omfattende irske myter og sagn. Historisiteten til disse påstandene er fortsatt gjenstand for debatt, og det er ingen direkte bevis som forbinder Patrick med noen av disse prestasjonene. «Myten om Patrick», som lærde refererer til den, ble utviklet i århundrene etter hans død.
Irske lærde utmerket seg i studiet av latinlæring og kristen teologi i klostrene som blomstret kort tid etter. Misjonærer fra Irland til England og det europeiske fastlandet spredte nyheten om blomstringen av lærdom, og lærde fra andre nasjoner kom til irske klostre. Disse klostrenes fortreffelighet og isolasjon bidro til å bevare latinsk læring under tidlig middelalder. Perioden med insulær kunst, hovedsakelig innen illuminerte manuskripter, metallbearbeiding og skulptur, blomstret og produserte slike skatter som Kellsboken, Ardagh Chalice (forråd med kostbare metallarbeider) og de mange utskårne steinkorsene som er spredt over Irland. Insulær stil ble en vesentlig ingrediens i dannelsen av de romanske og gotiske stilene i hele Vest-Europa.
Den irske historikeren Francis John Byrne har beskrivet effekten av epidemiene som skjedde i løpet av denne epoken:
Det første engelske engasjementet i Irland fant sted i denne perioden. De angelsaksiske klostrene Tullylease, Rath Melsigi og Maigh Eo na Saxain (senere Mayo) ble grunnlagt av 670 for angelsaksiske studenter fra England som ønsket å studere eller bo i Irland. Sommeren 684 angrep en angelsaksisk hærstyrke sendt av den northumbriske kong Ecgfrith det irske småkongedømmet Brega nord for Dublin.
Vikingtiden
Dette var en tid med økonomisk vekst i vestlige Europa med oppblomstrende handelsstasjoner, men også en tid med politiske endringer hvor småkongeriker vokste store riker som omfattet store territorier med voksende bysentra. Irland manglet den urbane arven på europeiske fastlandet, men hadde omfattende kirkesamfunn som utgjorde en form for urbane samfunn mens mektige dynastier som Uí Néill i nord og midtre Irland, og Uí Dúnlainge i Leinster (østlige Irland), foruten en rekke andre småkongeriker, som utgjorde resten av den irske smeltedigelen. Mens irene tidligere hadde søkt ut til landene rundt, møtte de nå for første gang fremmede som oppsøkte dem. De norrøne vikingene var dyktige seilere i langskip som krysset hav, men samtidig var fleksible nok til å seile opp trange elver. Langskipene var teknologisk avanserte, og nordboerne innså antagelig at deres dyktighet i skipsbygning og sjømannskap ga dem fordeler. Vikingene bygde vinterbosetninger flere steder, de fleste nær havet, og disse ble etter hvert permanente. Skriftlige beretninger fra denne tiden (tidlig til midten av 840-tallet) viser at vikingene beveget seg lenger inn i landet for å angripe (ofte ved bruk av elver) og deretter trekke seg tilbake til sine hovedkvarter ved kysten. De skriftlige kildene var i kirkesamfunn som fokuserte på «hedningenes raseri» med stadige angrep og plyndring av kirker og klostre, men mellom 800 og 820 var det kun 7 år av 20 hvor vikingangrep ble nedtegnet i annalene, noe som ikke bekrefter den populære framstillingen av at Irland var oversvømmet av vikingenes terror. Historikeren Ailbhe MacShamhrain kommenterte at
Nordboerne drev ikke utelukkende med drap, plyndring, slavehandel, utpressing med gisler, men drev også handel og utnyttet naturlige ressurser. De jaktet også på seler og niser, hvilket ble rapportert ved Ciannachta mellom Balbriggan og Drogheda i 828. De lokale mislikte åpenbart konkurransen om de verdifulle naturressursene, og ni år senere angrep menn fra Ciannachta nordboerne, og deres høvding, en mann ved navn Saxolb (Soxulfr), ble drept.
I 852 gikk vikingene i land i Dublinbukten og etablerte en festning. Dublin ble sentrum for handel med mange varer, særskilt den innbringende slavehandelen, som nordboerne overtok etter at irene selv hadde drevet den i minst to århundrer tidligere, eksempelvis kom sankt Patrick kom til Irland første gangen som slave. Av de naturlige ressursene som Irland eksporterte i tidlig middelalder var kveg, tømmer og folk. Det er ingen direkte informasjon om omfanget av eksporten, men det er en kilde om dyreskinn fraktet til franske Poitou og et skip funnet i Roskilde i Danmark var bygd av irsk eik, enten ble tømmer fraktet dit eller skipet ble bygd på Irland.
Den andre bølgen av vikinger bygde stasjoner som vinterbaser som irlenderne kalte longphuirt (entall longphort) (befestet område for skipene) som fungerte som senter til å ha en lokalisert hærstyrke på øya over tid. Den tredje bølgen i 917 etablerte urbane sentre som ikke bare var leirer for kontrollere omgivelsene, men også som handelsbyer for å gå inn i irsk økonomi og i det større Vest-Europa. Da de kom tilbake til Dublin, opprettet de en markedsby. Ved å bringe tilbake nye ideer og motivasjoner, begynte de å bosette seg mer permanent. De norrøne brakte Irland inn i sitt omfattende system for internasjonal handel, i tillegg til å popularisere en sølvbasert økonomi med lokal handel. De var norrøne nordboere i Irland som innførte en pengebasert økonomi med den første myntpregingen i 997. En av kongene av Dublin, Sigtrygg Silkeskjegg, preget egne mynter. I løpet av det neste århundret var det en stor periode med økonomisk vekst som spredte seg over det pastorale landet. Etter flere generasjoner oppsto en gruppe med blandet irsk og norrøn etnisk bakgrunn, gall-gælere, hvor gall er det gammelirske ordet for fremmed. Senere ble også betegnelsen ostmen, «østmenn», benyttet for å skille dem fra andre fra Skandinavia.
I 902 slo Máel Finnia mac Flannacain av Brega og Cerball mac Muirecáin av Leinster seg sammen for å gå til krig mot Dublin, og i henhold til Ulster-annalene ble «Hedningene ble fordrevet fra Áth Cliath», det vil si fra festningen (longphort) i Dublin. Nordboerne seilte over Irskesjøen og bosette seg i Wirralhalvøya i England, men kom senere for å ta Dublin tilbake.
Vikingene oppnådde aldri total herredømme over Irland, og kjempet ofte for og mot ulike irske konger. De ulike norrøne byene kjempet tidvis innbyrdes og mot hverandre. Nordboerne i Dublin omdirigert jevnlig fra Irland grunnet deres ambisjoner og sterke interesser i York, noe som antagelig forstyrret alvorlige forsøk på å underlegge seg hele Irland. Samtidig var den irske motstanden stor, men irsk uenighet og manglende evne til samarbeid førte til at de norrøne områdene overlevde såpass lenge som de gjorde. Den store overkongen av Irland (irsk: Ardrí na hÉireann), Brian Boru, beseiret nordboerne og deres irske allierte fra Leinster i slaget ved Clontarf i 1014, rett utenfor Dublin. Selv om Brians styrker vant, ble Brian selv drept, det samme ble sønnen Murchad mac Briain og hans sønnesønn Toirdelbach. Leinster-kongen Máel Mórda og vikinghøvdingene Sigurd Lodvesson og Broder fra Man ble også drept. Etter slaget ble makten til nordboerne og kongeriket Dublin stort sett brutt, men byene som de hadde grunnlagt fortsatte å blomstre, og handel ble en viktig del av den irske økonomien. Etter Brians død ved Clontarf, ble den politiske situasjonen mer kompleks med rivalisering om overkongedømmet fra flere klaner og dynastier. Brians etterkommere klarte ikke å opprettholde en enhetlig trone, og regional krangel om territorium førte indirekte til invasjonen av normannerne under Richard de Clare i 1169.
Det har vært en etablert oppfatning at Irlands befolkning har vokst jevnlig fra forhistorisk tid og fram til den store sultkatastrofen i årene 1845 til 1852 da befolkning dalte med 20–25%, enkelte steder mer, og med stor utvandring på minst 2 millioner som direkte følge. En undersøkelse fra Queens University Belfast i 2019 har påvist at den irske befolkningen hadde en klar nedgang i tre århundrene, fra 700-tallet til 900-tallet, før de norrøne vikingene kom til Irland. Ved å benytte karbondatering og en database av arkeologiske steder var det mulig å modellere populasjonstrender tilbake til forhistorisk tid. En gang rundt år 700 gikk befolkningen på Irland i en merkbar nedgang av ulike årsaker, det være krig, sult, sykdom eller politisk uro, og antagelig av flere samspillende årsaker. Da nordboerne på 900-tallet slo seg ned under den irske nedgangsperioden synes de ha hatt større suksess i øke sin befolkningsandel i Irland, til tross for at de utgangspunktet var få.
Tidligere DNA-analyser antydet at de norrøne ikke satte sitt genetiske avtrykk i den irske befolkningen, og at de således forlot Irland. Nyere DNA-analyser, som blir mer og presis jo mer data som legges til, har gitt genetiske bevis som antyder at norrøne spor faktisk har hatt avsetning. To adskilte vitenskapelig undersøkelser fra 2017 og 2019 viser at irlenderne har betydelig mer norrøn DNA en tidligere antatt: Et DNA-kart fra Royal College of Surgeons of England avslørte at genetiske signaturer som ble funnet i Irland er mest lik de fra nord og vest i Norge, hvor også de som dro i viking var mest aktive. Forskere fra Trinity College i Dublin avdekket 23 nye genetiske klynger med norrønt DNA i Irland som ikke tidligere var identifisert. Gitt disse funnene antyder det at nordboerne bidro positivt til å snu den negative befolkningstrenden i Irland i tidlig middelalder.
Overkonge av Irland
Brian Boru, ved mer eller mindre å forene Irland, endret det overkongedømmet på den måten at overkongen nå ville ha mer makt og kontroll over landet og kunne styre landets anliggender. Dette førte til velstand for Irland i løpet av de neste årene. Den irske økonomien vokste etter hvert som internasjonal handel ble mer vanlig. Byene (Limerick, Cork, Waterford, Wexford og Dublin) som ble grunnlagt av nordboerne fortsatte å vokse og trives som sentre for irsk handel og finans. Det forblir de den dag i dag.
Kanskje var det Muircherteachs økende makt og innflytelse over de ytre øyene, tradisjonelt norsk skattland, som førte til at Magnus Berrføtt, konge av Norge, ledet hærtokt mot irene i 1098 og igjen i 1102 for å bringe norrøne områder tilbake under norsk kontroll, samtidig som han med suksess angrep flere områder på de britiske øyer. Selv om direkte konflikt med kongeriket Norge virket nært forestående, synes Magnus og «Myrkjartan», som norske kilder kalte Muircherteach, å finne et felles interesseområde og de drev krigføring i fellesskap på øya, særlig i Ulster. Muirchertach trengte Magnus’ støtte i å nedkjempe en irsk rival, Domnall Ua Lochlainn, konge av Ailech, og aksepterte i motytelse at den norske kongen kontrollerte norrøne Dublin. Alliansen ble formelt knyttet tettere sammen ved at Muircherteachs datter Blathmin Ua Briain ble trolovet til Magnus’ unge sønn Sigurd. Da Magnus mente at han hadde kontroll over Irskesjøen, ville han seile nordover i 1103, men gikk i land for å skaffe ferskt storfekjøtt til ferden, og ble angrepet i et bakhold av irene og drept. Det er fullt mulig at Muircherteach selv sto bak for å kvitte seg med en farlig konkurrent. Sigurd forlot sin irske forlovede og seilte videre nordover til Norge. Muircherteach var også politisk involvert i kongedømmene Skottland og England, samt Wales.
På 1100-tallet var det irsk-gælisk Irland bestående av flere kongeriker med konger, som hver omfattet flere mindre kongedømmer. På toppen var overkongen, som mottok hyllest fra de andre kongene, men som ikke styrte Irland som en enhetlig stat, selv om den irske staten hadde en felles kultur og rettssystem. De fem havnebyene Dublin, Wexford, Waterford, Cork og Limerick var bebodd av norrøn-irerne som hadde sine egne herskere.
En av Tairrdelbachs sønner, Ruadhrí, skulle senere fortsette med å være overkonge. Han var uten tvil den første overkongen uten motstand og direkte opposisjon, men han hadde den ulykke å styre under samme tid som den overlegne normanniske militærmakten i England utvidet sitt maktområde vestover og Ruadhrí måtte senere abdisere etter den normanniske invasjonen av Irland.
Normannernes ankomst
På midten av 1100-tallet var Irland sammensatt og politisk inndelt i et skiftende hierarki av flere småriker og større kongeriker, og med en overkonge som hevdet autoritet over de fleste av de andre kongene. Makten ble utøvd av lederne for noen få regionale dynastier som kjempet mot hverandre om overherredømmet over hele øya. En av disse mennene, kong Diarmaid mac Murchadha av Leinster, ble tvangsforvist av den nye overkongen, Ruaidrí Ua Conchobair fra det vestlige kongeriket Connacht. På flukt til Aquitaine fikk Diarmait tillatelse fra Henrik II av England til å rekruttere normanniske riddere for å gjenvinne riket sitt. De første normanniske ridderne gikk i land i Irland i 1167, etterfulgt av hovedstyrkene til normannere, walisere og flamlendere. De oppnådde ta makten over Diarmaits rike i løpet av noe uker og angrep hans naboriker. Denne militære intervensjonen ble sanksjonert av kong Henrik II av England. Til gjengjeld hadde Diarmait sverget lojalitet til Henry og lovet land til normannerne. Flere fylker ble gjenopprettet til Diarmaits kontroll, og han giftet sin datter Aoife MacMurrough til normanneren Richard de Clare, kjent som «Strongbow», og gjorde ham til arving av sitt rike. Diarmait døde i mai 1171 og Strongbow gjorde krav på Leinster som Diarmait hadde lovet ham.
Dette uroet kong Henrik II, som fryktet etableringen av en rivaliserende normannisk stat i Irland. Følgelig bestemte han seg for å etablere sin autoritet. I 1177 ble gjorde han sin sønn Johan av England til Lord av Irland ved rådsforsamlingen i Oxford.
Med autoriteten til en pavelige bulle Laudabiliter fra pave Hadrian IV (født Nicholas Breakspear(e), den eneste engelskmannen som har vært pave) gjorde Henrik landgang i oktober 1171 med en stor flåte med 500 riddere og 4000 soldater ved Waterford for å ta kontroll over både normannerne og irene, og ble den første kongen av England som satte sine føtter på irsk jord. Henrik tildelte irske territorier til sin yngre sønn Johan med tittelen Dominus Hiberniae, «Herre over Irland». Ettersom Johan overraskende etterfulgte sin bror som konge, kom dermed Irland direkte under kronen. Irland var nominelt et «Lordship», hvor den engelske konge også hadde tittelen Lord av Irland fram til 1541. Henrik erklærte at de norrøn-irske byene var krongods og opprettet kirkemøtet i Cashel for å reformere den irske kirke. Hensikten var blant annet å få den irske kirken til å anerkjenne Henriks kongelige autoritet. Det irske kirkehierarkiet underkastet seg Henrik, og trodde at hans inngripen ville bringe større politisk stabilitet, men det var etter hvert åpenbart at Henrik «benyttet kirken som et virkemiddel i erobringen.» Flere irske ledere underkastet seg, kanskje i håp om at Henrik ville tøyle det normanniske ekspansjonen, men isteden ga kongen det ennå ikke erobrede irske kongeriket Mide til normanneren Hugh de Lacy, og da Henrik reiste fra Irland fortsatte krigen mellom irene og normannerne. Da Johan senere ble konge av England, kom «Lordship/Herredømmet av Irland» direkte under den engelske kronen.
Lord av Irland
Normannerne kontrollerte opprinnelig hele østkysten, fra Waterford til østlige Ulster, og trengte seg også inn i et betydelig del av innlandet. De ulike delene av Irland ble styrt av mange småkonger. Den første herre av Irland var kong Johan, som besøkte Irland i 1185 og 1210 og hjalp til med å konsolidere de områdene som normannerne kontrollerte samtidig som han sørget for at mange av irske kongene sverget troskap til ham.
Normannernes ankomst endret det irske jordbrukslandskapet. Nye elementer var blant annet produksjon av høy i stor skala; dyrking av pærer og kirsebær; større saueraser; og innføring av forskjellige nye dyr som kaniner, abbor, gjedde og karpe. En annen økonomisk effekt var den utbredte bruken av mynter, opprinnelig introdusert av de norrøne nordboerne. På slutten av 1180-tallet under Johans herredømme ble de første normanniske myntene i Irland preget. Andre myntverk opererte i de store byene, med John de Courcy i Ulster som til og med preget mynter i sitt eget navn.
Som ved erobringen av England begynte normannerne også en utstrakt byggingen av festninger, en nøkkelelement i det føydale systemet de brakte til Irland, og runde, befestede tårn. Fra 1169 til midten av 1300-tallet var festninger for det meste knyttet til det normanniske herredømmer[76] og dannet grunnlaget for nye bosetninger. Et godt eksempel er den normanniske festningen Trim Castle i byen Trim, som fortsatt står. Den ble bygget i løpet av en periode på 30 år av Hugh de Lacy og hans sønn Walter de Lacy for å kontrollere omgivelsene og er den største normanniske festningen i Irland.
Gælisk gjenoppvåkning fra 1254
Normannerne i Irland utviklet i årene etter erobringen en konkurrerende rivalisering seg imellom i begjæret etter landområder, noe som fikk en del av dem til å støtte irske herrer som konkurrerte med deres normanniske rivaler. Ved 1261 hadde svekkelsen av normannerne blitt åpenbar da Finghin Mac Cárthaigh, konge av Desmond, beseiret en normannisk hær i slaget ved Callann. Krigen fortsatte mellom de forskjellige herrene og jarlene i rundt 100 år, og forårsaket mye ødeleggelse, særskilt rundt Dublin. I denne kaotiske situasjonen vant lokale irske herrer tilbake store landområder som familiene deres hadde mistet siden den normanniske erobringen og holdt dem selv etter krigen var over.
Den 26. mai 1315 gjorde mer enn 5000 skotske soldater i land ved Larne nær Carrickfergus i Ulster, ledet av Edward Bruce, bror av kong Robert Bruce av Skottland. Det var veteransoldater fra den skotske uavhengighetskrigen mot England. Skottene hadde påført England et knusende nederlag i slaget ved Bannockburn i juni 1314, og i tillegg til å hjelpe irske forbundsfeller, hadde Bruce-familien også slekt i Ulster, foruten at Robert Bruce også ville opprette en andre front mot England i Irland. I løpet av en måned seiret de mot en normanniske hær ved Moiry Pass i Armagh. Edward Bruce gikk seirende fra slag til slag inntil veien til Dublin lå åpen. I slaget ved Kells mot Roger Mortimer, 1. jarl av March i november 1315 vant Bruce og Mortimer unnslapp med nød og neppe. Normannerne i Dublin tok drastiske skritt for å forsvare byen: forstadene rundt ble brent ned og det ble tatt stein fra kirkene i byen for å forsterke bymurene. Bruce valgte å ikke beleire byen og marsjerte videre sørover. Den 2. mai ved Dundalk ble Edward Bruce kronet til overkonge av hele Irland. Det kunne ha gått, om det ikke var for at den store europeiske hungersnøden rammet Irland i 1317. Høsten 1318 ledet Bruce sine menn mot Dundalk, kanskje i søken etter mat og forsyninger under de harde sultforholdene. Rett utenfor Dundalk ble de angrepet av en normannisk hær under ledelse av John de Bermingham den 14. oktober. Kildene er usikre, men i henhold til den skotske kronikøren John Barbour, var Edward Bruce selv arkitekten bak sitt nederlag ved å konfrontere en langt større hær. Bruce, den siste overkonge av Irland, ble drept, kroppen hans ble kappet opp og sendt til forskjellige byer i Irland, og hodet hans ble levert i triumf til kong Edvard II av England. .
Selv om historien om Edwards Bruce krigføring i Irland stor grad har forsvunnet fra den folkelige bevisstheten, har historikere lenge erkjent at «Bruce-kampanjen i Irland var en begivenhet av vidtrekkende betydning». Under den kaotiske krigføringen benyttet irene mulighetene til å ta tilbake store områder som deres slekter hadde mistet etter normannernes invasjon. Ikke minst hadde Bruce gitt irske ledere som Donnell O'Neill av Tyrone, Bruces fremste allierte, en stemme i motstanden mot England. De skrev en «protest fra de irske fyrstene» til pave Johannes XXI for å rettferdiggjøre kroningen av Edward Bruce på Irlands trone.
Svartedauden kom til Irland i 1348. De de fleste av de engelske og normanniske innbyggerne i Irland bodde i byer og landsbyer, rammet pesten dem langt hardere enn de innfødte irene, som bodde i mer spredte landlige bosetninger. Etter at det hadde gått over, kom gælisk-irsk språk og skikker til å dominere landet igjen. Det engelskkontrollerte territoriet krympet til et befestet område rundt Dublin (The Pale), og normanniske herskere hadde liten faktisk autoritet utenfor (utover the Pale).
Utenfor The Pale begynte de gjenlevende hiberno-normanniske adelsmennene drev inn i en kulturell assimilering ved å ta opp irsk språk og irske skikker, og en samtidig engelsk kommentator skrev at de «ble mer irske enn irene selv» (latin: Hiberniores Hibernis ipsis). I de følgende århundrene sto de generelt på irenes side i konflikter, og de forble katolske etter reformasjonen. De engelske myndighetene i The Pale var så engstelige for denne gælifiseringen at de vedtok spesielle lover, Kilkennystatuttene etter parlamentet i Kilkenny som vedtok dem i 1366, som forbød personer av engelsk opphav å snakke irsk, å bære irske klær eller å gifte seg med irer. Ettersom myndighetene hadde liten rekkevidde utenfor The Pale fikk lovene liten effekt.
Innen slutten av 1400-tallet var det knapt noen engelsk sentraladministrasjon igjen i Irland. Engelskmennenes oppmerksomhet hadde blitt avledet av rosekrigene, og den mektige jarlen av Kildare var lord av Irland. De gæliske og gælifiserte adelsmennene økte stadig sin makt og innflytelse på bekostning av de engelske myndighetene i Dublin.
Reformasjon, erobring og opprør
I 1536 fant reformasjonen i England sted. Henrik VIII av England brøt med pavedømmet. Mens engelskmennene, waliserne og skottene aksepterte den nye troen, forble irene katolske. Dette var bestemmende for deres forhold til britene de neste 400 årene, ettersom reformasjonen falt samtidig som England gjorde en innsats for å gjenerobre og kolonisere Irland. Det religiøse skillet betød at irene, og de katolske etterkommerne av hiberno-normannerne, også kjent som the Old English, ble ekskluderte fra å ha politisk makt.
Fra 1536 bestemte Henrik seg for å gjenerobre Irland og bringe det under kronens kontroll. Fitzgerald-dynastiet i Kildare, som hadde blitt de effektive herskerne av Irland på 1400-tallet, var blitt upålitelige allierte av Tudor-monarkene. De hadde invitert burgundiske tropper inn i Dublin for å krone viss Lambert Simnel som konge av England i 1487, skjønt i virkeligheten var han en ti år gammel sønn av en håndverker fra Oxford. I 1536 gikk Thomas FitzGerald, 10. jarl av Kildare (også kalt Silken Thomas) til åpent opprør mot kronen, men det feilet tungt, og han endte opp i London hvor han ble sammen med fem slektninger hengt, trukket og kvartert ved Tyburn.
Den spanske armada havnet utenfor Irland etter den mislykkede invasjonen av England og led store tap under en ekstraordinær stormsesong høsten 1588. Blant de overlevende var kaptein Francisco de Cuellar, som ga en bemerkelsesverdig beretning om sine opplevelser på flukt i Irland og av «de ville irlenderne er barbariske og de mest skitne.»
Gjenerobringen ble fullført under regjeringene til Elizabeth og Jakob I etter flere brutale konflikter. (Se desmondopprørene, 1569–73 og 1579–83, og niårskrigen, 1594–1603) Etter dette etablerte de engelske myndighetene i Dublin reell kontroll over Irland for første gang og brakte en sentralisert regjeringen til hele øya. I tillegg ble de innfødte irske herredømmene avvæpnet. I 1614 ble det katolske flertallet i det irske parlamentet styrtet gjennom opprettelsen av en rekke nye bydeler som ble dominert av de nye nybyggerne. Engelskmennene lyktes imidlertid ikke med å konvertere de katolske irene til den protestantiske religionen og de brutale metodene som ble brukt av kongens styre (blant annet å benytte krigslov) for å bringe landet under engelsk kontroll, økte harme mot det engelske styret.
Fra midten av 1500-tallet og inn i 1600-tallet ble det ført en koloniseringspolitikk kjent som Plantations, bosetningene. Skotske og engelske protestanter ble oppfordret til å kolonisere Munster, Ulster, Laois og Offaly. Disse utgjorde en herskende klasse, og de framtidige britiske administrasjonene i England ble dannet med deres etterkommere. Det ble også innført egne straffelover (Penal Laws), som diskriminerte mot alle andre kirkesamfunn enn den anglikanske irske kirke. Disse lovene rammet særlig katolikkene, og senere også presbyterianerne.
Borgerkriger og straffelover
1600-tallet var muligens de blodigste og mest brutale årene i Irlands historie. To perioder med borgerkrig, 1641–1653 og 1689–1691 forårsaket store tap av menneskeliv, og førte til at den siste rest av det irske, katolske jordeierklassen mistet sine eiendommer, og dissentere ble underkastet straffelover.
Den første krigen, som skulle vare i elleve år, begynte med opprøret i 1641, da irske katolikker gjorde opprør mot engelsk, protestantisk styre, det såkalte protestantisk herrestyre» (Protestant Ascendancy). Flere tusen protestantiske nybyggere ble massakrert. I årene 1642–1649 styrte de katolske jordeierne landet som katolske irske konføderasjon mens den engelske borgerkrigen som kalles de tre kongerikers kriger raste. 1649–1653 gjenopprettet Oliver Cromwell engelsk kontroll på vegne av det engelske samveldet i det som var krigens mest brutale fase. Opp mot en tredjedel av befolkningen drept eller forvist som slaver, hvor mange døde på grunn av tøffe forhold. Det meste av jorden som var på irske, katolske hender før 1641 ble beslaglagt og gitt til nybyggere. Flere hundre av de gjenværende irske jordeiere ble tvangsflyttet til Connacht.
Forvisning, kontraktsarbeid og slaveri
Fra 1400- til 1700-tallet ble irske, engelske, skotske og walisiske fanger fraktet til tvangsarbeid i Karibia for å jobbe unna straffetiden. Enda større antall kom frivillig som tjenere på kontrakt. På 1700-tallet ble de sendt til de amerikanske koloniene, og på begynnelsen av 1800-tallet til Australia. Irene ble avhumanisert av engelskmennene, beskrevet som «villmenn», slik at fortrengningen deres virket desto mer berettiget. I 1654 ga det britiske parlamentet Oliver Cromwell frie hender til å forvise irske «uønskede». Cromwell samlet katolikker over hele det irske landskapet og plasserte dem på skip på vei til Karibia, hovedsakelig øya Barbados. I 1655 hadde 12 000 politiske fanger blitt tvangssendt til Barbados og inn i kontraktsarbeid.
Kolonitiden
Flertallet av folket i Irland var katolske bønder; de var svært fattige og stort sett uvirksom politisk i løpet av 1700-tallet, da mange av deres ledere konverterte til protestantisme for å unngå alvorlige økonomiske og politiske straffer. Likevel var det en voksende katolsk kulturell oppvåkning på gang. Det var to protestantiske grupper. Presbyterianerne i Ulster i nord levde under langt bedre økonomiske forhold, men hadde praktisk talt ingen politisk makt. Makten ble beholdt av en liten gruppe anglo-irske familier, som var lojale mot den anglikanske kirken i Irland. De eide størstedelen av jordbruksarealet, der arbeidet ble utført av de katolske bøndene. Mange av disse anglo-irske familiene bodde i England og var fraværende utleiere, hvis lojalitet i utgangspunktet var til England. Anglo-irerne som bodde i Irland ble i økende grad identifisert som irske nasjonalister, og var harme over den engelske kontrollen over øya deres. Talsmennene deres, som den radikale forfatteren Jonathan Swift og den konservative britiske politikeren og filosofen Edmund Burke, søkte mer lokal kontroll. Burke beskrev kort før han døde det britiske styret i Irland som like undertrykkende som de revolusjonære jabobinernes styre i Frankrike, under den franske revolusjon.
Maten som ble produsert ble også for en stor grad eksportert fremfor å selges på det irske markedet, ettersom det var større profitt å hente andre steder. På grunn av to kalde vintre ble det hungersnød i 1740–1741, og rundt 13% og 20% av befolkningen i 1740 på 2,4 millioner mennesker. Også de som produserte varer for eksport var misfornøyd med situasjonen; det hadde i 1660-årene blitt innført toll på irske varer som ble sendt til England gjennom Navigasjonslovene (Acts of Trade and Navigation), men det var ingen slik toll på varer som gikk den andre veien.
En del irske katolikker var trofaste mot jakobittene sak inntil Jakob II døde i 1766. Etter hans død uttalte paven at huset Hannover var rikets rettmessige herskere, og motstanden la seg. 1700-tallet var nokså fredelig i forhold til de foregående to århundrer, og befolkningen økte. To veldig kalde vintre nær slutten av den lille istiden førte direkte til en hungersnød mellom 1740 og 1741, som tok livet av rundt 400 000 mennesker og fikk over 150 000 irer til å forlate øya. I tillegg ble irsk eksport redusert av navigasjonslovene fra 1660-tallet, som la toll på irske produkter som kom inn i England, men fritok engelske varer fra toll ved innreise til Irland.
På 1700-tallet hadde den anglo-irske herskende klassen utviklet seg til å forstå Irland som sitt hjemland, ikke England. En parlamentarisk fraksjon ledet av Henry Grattan agiterte for et gunstigere handelsforhold med Storbritannia og for større lovgivende uavhengighet for det irske parlamentet. Imidlertid stoppet reformen i Irland over de mer radikale forslagene mot å gi irske katolikker rett. Dette ble delvis aktivert i 1793, men katolikker kunne ennå ikke bli medlemmer av det irske parlamentet, eller bli embetsmenn. Noen ble tiltrukket av det mer militante eksemplet på den franske revolusjonen i 1789.
Presbyterianere og dissenter møtte også forfølgelse om enn i mindre skala, og i 1791 holdt en gruppe dissidentiske protestantiske individer, som alle unntatt to var presbyterianere, det første møtet i det som skulle bli foreningen av forente irlendere: Society of the United Irishmen. Opprinnelig søkte de å reformere det irske parlamentet som ble kontrollert av de som tilhørte statskirken; søke katolsk frigjøring; og bidra til å fjerne religion fra politikken. Da deres idealer virket uoppnåelige, ble de mer fast bestemt på å bruke makt for å styrte britisk styre og etablere en irsk republikk. Deres aktivitet kulminerte i det irske opprøret i 1798, som ble blodig undertrykt.
Irland var formelt et adskilt kongerike styrt av kong Georg III av Storbritannia; han fastsatte politikken for Irland ved utnevnelsen av Irlands stattholder (Lord Lieutenant of Ireland) eller visekonge. I praksis bodde visekongene i England og sakene på øya ble i stor grad kontrollert av en elitegruppe av irske protestanter kjent som «undertakers». Systemet endret seg i 1767, med utnevnelsen av en engelsk politiker som ble en veldig sterk visekonge. George Townshend tjenestegjorde 1767-72 og hadde residens i The Castle i Dublin. Townsend hadde sterk støtte fra både kongen og det britiske kabinettet i London, og alle store avgjørelser ble i utgangspunktet tatt i London. De irske protestantiske landeierne (The Ascendancy) klaget, og oppnådde en rekke nye lover på 1780-tallet som gjorde det irske parlamentet mer effektivt og mer uavhengig av det britiske parlamentet, men fortsatt under tilsyn av kongen og hans kongelige råd.
Hovedsakelig grunnet opprøret i 1798 ble det irske selvstyret fullstendig avsluttet ved bestemmelsene i Unionsloven av 1800 (Acts of Union) som medførte at Kongeriket Storbritannia og Kongeriket Irland ble slått sammen til Det forente kongerike Storbritannia og Irland. Som følge av unionen ble det irske parlamentet avskaffet og det britiske parlamentet i Westminster ble også irenes nasjonalforsamling.
Sult, utvandring og tap av språk
I 1800 ble Unionsloven vedtatt, først av det britiske parlamentet og deretter av det irske. Dermed ble Irland og Storbritannia slått sammen til ett forent kongerike. En grunn til at irene så villig gikk med på dette var et løfte om katolsk emansipasjon (lettelser), foruten også andre dissenter; i tillegg foregikk det utstrakt korrupsjon i det irske parlamentet, hvor britene kjøpte stemmer for å få gjennom unionsloven. Lovendringen som ville gitt katolsk emansipasjon ble raskt etter blokkert av kong Georg III, som påberopte seg bestemmelsene i Forlikslov (Act of Settlement) av 1701.
I 1823 begynte en driftig katolsk advokat, Daniel O'Connell, kjent i Irland som «Frigjøreren» (The Liberator) en vellykket irsk kampanje for å oppnå frigjøring og for å få plass i parlamentet. Det kulminerte med O'Connells vellykkede valg og katolsk emansipasjon ble gjennomført i 1829. Han forsøkte senere også å få omstøtt unionsloven, men uten å lykkes med dette.
Den andre av de store hungersnødene i irsk historie, hungersnøden (An Gorta Mór). Den rammet landet i tiden 1845–1849 som ble utløst av sykdom på potetene, som var en av de viktigste matvarene på øya. Sulten ble forverret av datidens politiske faktorer som førte til massesult og stor utvandring. Befolkningen var før hungersnøden på over åtte millioner, og omtrent 1 million mennesker døde og mer enn 1 million flyktet fra landet. Ved folketellingen i 1911 var den nede på 4,4 millioner. De fleste irske bøndene var leilendinger som måtte selge kjøtt og korn til England for å ha råd til jordleien. Derfor var de sårbare for potetpesten siden poteten var dominerende som næringsmiddel for befolkningen. Matvareeksporten til England ble lite påvirket av hungersnøden. Dette er en av grunnene til at mange irer følte hat mot engelskmennene.
Irlands kultur gjennomgikk en massiv endring i løpet av 1800-tallet. Etter hungersnøden gikk det irske språket i kraftig tilbakegang. Denne prosessen ble startet på 1830-tallet, da de første nasjonale skolene ble opprettet i landet. Disse hadde fordelen av å oppmuntre til leseferdighet, men undervisningen ble gjort utelukkende på engelsk og det var forbudt å snakke irsk. Men før 1840-årene var irsk fortsatt majoritetsspråket i landet og numerisk (gitt befolkningsøkningen) kan ha hatt flere irsktalende enn noen gang før. Hungersnøden ødela de irsktalende områdene i landet, som også var fattige på landet. I tillegg til å forårsake dødsfall til tusenvis av irsktalende, førte hungersnøden også til vedvarende og utbredt emigrasjon fra det irsktalende områdene sør og vest i landet. I 1900, for første gang på kanskje to årtusener, var irsk ikke lenger majoritetsspråket i Irland, og fortsatte å avta i betydning. På tidspunktet for irsk uavhengighet hadde Gaeltacht (irsktalende område) krympet til små lommer langs den vestlige kysten.