cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fengselet (Leirvik)
Stord kretsfengsel
Utgangspunktet for fengselet på Stord var Schirmer og von Hannos tegninger. Ansvarlig arkitekt for utbyggingen var Franz Wilhelm Schiertz, som også var ansvarlig for Bergen kretsfengsel. Fengselet og rettsbygningen ble oppført årene 1863-64 og var den gang plassert litt utenfor sentrumskjernen. Begge byggene var på to etasjer pluss kjeller og loft. Ved fengselet som delvis ble drevet som arbeidsleir lå det opprinnelig også fjøs, åker og eng. I 1963 ble fengselet tatt ut av drift som fengsel.
Nyere tid
Fengselet sto deretter tomt i en del år, før Postverket kjøpte fengslet og rettsbygningen og ønsket å rive disse for å bygge nytt postbygg. Lokalbefolkningen protesterte, og kommunen vernet bygget. Posten pusset derfor heller opp bygget, og brukte det til utstillingslokale og kulturbygg.
I 1997 ble bygget solgt til arkitektene Holmedal og Husum, som leier ut kjelleren i begge bygningene og 1. etasje i rettsbygningen til restauranten. Restauranten åpnet i oktober 2000.
Heiås
Heiås er et tettsted i bygda Båstad i Indre Østfold kommune i Viken. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger 8 kilometer nord for Skjønhaug, det tidligere kommunesenteret i Trøgstad kommune.
Tettstedet kalles vanligvis, i likhet med resten av bygda, for Båstad, noe også kommuneadministrasjonen i Trøgstad brukte. Lokalt brukes navnet Heiås kun om området rundt veikrysset Båstadveien (riksvei 22) - Sentvetveien (fylkesvei 773), som er tettstedet i Båstad. Navnet Båstad omfatter hele det historiske Båstad anneks i Trøgstad, dvs. også områder utenfor tettstedet Heiås. Heiås hører til poststedet Båstad (1866).
Båstad kirke, som ligger like sør for Heiås, er bygd i 1860.
Båstad innehar kulderekorden for Østfold fylke på -34,9 °C, satt den 9. februar 1966.
Dharmakāya
Dharmakāya (sanskrit: धर्मकाय; tibetansk: ཆོས་སྐུ་, chö ku; Wylie: chos sku; kinesisk: 法身, pinyin: fǎshēn; koreansk: pǒpsin, japansk: hōsshin, vietnamesisk: pháp thân) eller dhammakāya (pali: धम्मकाय) er et teknisk begrep innenfor buddhismen som betyr «sannhetens kropp». Begrepet finnes i pālikanonen til Theravādaskolen, er dokumentert blant enkelte av de tidlige buddhistiske skolene, og brukes i hellige tekster tilhørende mahāyānabuddhismen så vel som i tibetanske Bön-tradisjoner.
Innenfor mahāyānabuddhistiske skoler er dharmakāya den høyeste av «de tre kroppene» (trikāya) til Buddha. Det representerer det umanifesterte og «ufattelige» (अचिन्त्य, acintya) aspektet av Buddhaene, det hvorfra alle utgår og vender tilbake etter deres nirvāṇa. Den er blitt beskrevet som «legemet til sannheten selv, uten noen spesifikk, begrenset form, hvori Buddha er identifisert med den spirituelt oppladede naturen til alt som eksisterer.» Når Buddhaene opptrer i visjoner, ikler de seg sambhogakāya som er den andre kroppen. Nirmāṇakāya («transformasjonslegemet») er den skapte kroppen i tid og rom, hvorved de kommer til syne i denne verden.
Prajñāpāramitāsūtraene og Tathāgatagarbhasūtraene i gammel indisk tradisjon, så vel som den moderne dhammakayabevegelsen i Thailand, betrakter dharmakāya som det sanne selvet til Buddha, som er nærværende i alle vesener.
Botsfengselet
Botsfengselet, opprinnelig Bodsfængslet eller «Bodsen» i slang, er et tidligere landsfengsel på Grønland i Oslo og senere en del av Oslo fengsel.
Bakgrunn
Fengselet ble oppført mellom 1844 og 1851 etter tegninger av arkitekt H.E. Schirmer. Fengselskirken kom i 1887, med Jacob Wilhelm Nordan som arkitekt. Botsfengselet var det første norske fengselet bygget etter «Philadelphia-systemet», der fangene ble strengt isolert for at de skulle kunne angre sine forbrytelser og ikke bli utsatt for negativ påvirkning fra andre og mer forherdede fanger. Overvåkningen ble underlettet ved panoptisk arkitektonisk utforming av cellefløyene. Byggingen var et resultat av arbeidet til Straffelovskommisjonen av 1837, som også sørget for en ny og moderne erstatning for Christian Vs Norske Lov. Kommisjonen foreslo 7 lignende fengsler rundt i landet, men bare Botsfengselet i Oslo ble bygget.
Fengselet ble utvidet på 1900-tallet og hadde på det meste 223 innsatte. Botsfengselet ble nedlagt som institusjon og erstattet av Ullersmo landsfengsel i 1970. Fengselet som sådan ble en del av Oslo Kretsfengsel 1975.
«Botsen» på film
Hovedinngangen til Botsfengselet er det ikoniske innledningselement som Egon Olsen i Olsenbanden forlater etter endt soning. Tilsvarende ender han opp i «Botsen» ved filmenes slutt.
Alléen foran Oslo fengsels avdeling på Grønland i Oslo heter Egon Olsens Allé. Det vedtok bydelsutvalget i Gamle Oslo i 2017 etter forslag fra FrP-politikeren Peter N. Myhre.
Arkiv
Arkivet befinner seg i Riksarkivet, og er på 266 hyllemeter, hvorav 224 meter er domsakter. Det øvrige består av vel 20 meter fangeprotokoller og fangeregistre, 4 meter kopibøker (1850-1917) og journaler (1850-1928), 15 meter diverse protokoller og saker vedrørende fengslets administrasjon. Dessuten finnes det en fotosamling på mellom 9000 og 10 000 fangeportretter, som med lakuner dekker årene 1866–1947.
Brussels Airlines
thumb|right|Brussels Airlines [[Airbus A319]] Brussels Airlines er Belgias flaggbærende flyselskap, og har base på Brussel lufthavn. Selskapet er medlem av IATA, Star Alliance og Association of European Airlines. (AEA)
Historie
Brussels Airlines ble til gjennom fusjonen mellom SN Brussels Airlines (SNBA) og Virgin Express. Den 12. april 2005 signerte SN Airholding, selskapet bak SNBA, en avtale med Richard Branson som ga selskapet kontroll over Virgin Express. 31. mars 2006 kunngjorde SNBA og Virgin Express at de fusjonerer og blir til ett selskap. 7. november 2006 kunngjorde de det nye navnet, Brussels Airlines, på en pressekonferanse på Brussel lufthavn. Brussels Airlines startet sine flyvninger 25. mars 2007.
I løpet av 2008 og 2009 ble selskapet kjøpt opp av Lufthansa, Brussels Airlines har derved også sluttet seg til samarbeidet i Star Alliance.
Destinasjoner
''Se full liste: Brussels Airlines destinasjoner ''
Brussels Airlines har et rutenett som dekker de fleste større byer i Europa. Selskapet har også et utstrakt rutenett til mange destinasjoner i Afrika.
Tollbodgaten (Tønsberg)
Tollbodgaten (7-23, 14) er en 500 meter lang gate i sentrum av Tønsberg. Gaten starter i et lyskryss i Nedre Langgate, like ved Thon Hotel Brygga og Quality Hotel Klubben. Den ender i Jernbanegaten ved Stoltenbergparken. Deler av gaten tilhører fylkesvei 466.
I Tollbodgaten 14 ligger Kockegården fra ca. 1790.
Skjønhaug
Skjønhaug er et tettsted i Indre Østfold kommune. Det var administrasjonssenter i Trøgstad kommune frem til kommunesammenslåingen i 2020. Stedet ligger langs riksvei 22 mellom Mysen og Lillestrøm. Tettstedet hadde innbyggere per 1. januar.
På Skjønhaug finnes det skoler, barnehager, butikker, aldershjem, kirke, og kommunehuset for Trøgstad. Torvet Bok og mer er allerede etablert som et innbyggertorg og bibliotek. Her ligger også Trøgstadhallen (flerbrukshall med en håndballbane), Trøgstad stadion (friidrett og fotball) og en go-kart-bane. Noen kilometer sør for tettstedet ligger Turnlåven, en låve som er bygd om til turnhall. Ved Trøgstad stadion er det også en kunstgressbane for fotball.
Historie
Allerede på 1800-tallet var det klart at området rundt Trøgstad kirke var det naturlige sentrum i herredet. Flere faktorer talte for dette, for det første var kirken et samlingspunkt i seg selv, i tillegg var det det kommunikasjonsmessige knutepunktet for området; det var her veien fra Mysen nordover til Båstad krysset veien fra Askim og videre mot Høland.
I 1831 ble Trøgstad kornmagasin opprettet på stedet, og i 1837 kjøpte kommunen opp Skjønhaug gård, noe som betød at kommunale og andre virksomheter begynte å konsentrere seg her. I og med at Østre linje ble lagt utenom kommunen, ble det heller ikke skapt noen stasjonsby som utfordret dette bildet. Rundt 1900 begynte folk å bosette seg i større skala rundt Skjønhaug; landbruket trengte færre folk, og nærhet til kommunikasjon, landhandel, kirke og skoler ble viktigere kriterier for folk som skulle finne seg et sted å bo.
En større utbygging av stedet skjedde fra rundt 1920 til midten av 1930-tallet. Kommunen hadde kjøpt opp Lille Skramrud og lagt ut tomter for salg. I 1946 ble Skjønhaug for første gang regnet som et tettsted ved en folketelling med 322 registrerte innbyggere. Fra rundt 1960-tallet og utover har stadig nye områder rundt Skjønhaug blitt regulert til boligformål.
Den 29. oktober 1967 gikk det et leirras i Nordby-feltet, et nyopprettet boligområde nord for Skjønhaug. I dette raset forsvant 12 hus i leirmassene, og 4 personer omkom.
Trøgstad fort var operativt som en del av Glommalinjen i årene 1918-1995. I dag er området åpent for publikum, og på dette området holder bl.a. Gammel-Teknisk Forening til. Ved Trøgstad kirke ligger Trøgstad Bygdemuseum, et av fylkets eldste bygdetun, etablert i 1928.
Vidar Bøe
Vidar Bøe (født 29. september 1949) er en norsk idrettsleder og tidligere politimann bosatt i Lørenskog. På Idrettsgallaen 2010 ble han tildelt prisen som «årets ildsjel» for sin 40 årige innsats for Østmarka IL. Han ble kjent for norske TV-seere da han i 2009 gjennomførte sykkelrittet Den store styrkeprøven med blinde Tahir Hussain. Rittet, og forberedelsene, ble vist på TV 2 i programserien «Sykkeldrømmen» høsten 2009.
Bøe har vunnet en rekke priser: Akershus idrettspris i 1999, Miljøprisen for Lørenskog kommune i 2002, Kulturprisen for Lørenskog kommune i 2004, Aktivitetspris fra Sosial- og helsedirektoratet i 2006 og Årets frivillige i Lørenskog i 2008.
Insurgentes metrostasjon
Insurgentes er en stasjon på Mexico bys metros Linje 1. Den ligger i distriktet Cuauhtémoc, i utkanten av Zona Rosa.
Stasjonens logo er en kirkeklokken fra Dolores Hidalgo, et symbol for Mexicos uavhengighetskrig, som foregikk fra 1810 til 1821.
Stasjonen er bygget i en særegen stil. De utvendige veggene skal forestille førspansk arkitektur, mens veggene på innsiden av stasjonen er dekorert med symboler fra Métro de Paris og London Underground.
Stasjonen ligger under Glorieta de los Insurgentes, hvor blant annet Avenida de los Insurgentes og Avenida Chapultepec møtes. Den har overgang til Insrgentes metrobusstasjon.
Søramerikanske rever
Søramerikanske rever eller søramerikarever (Lycalopex), som også kalles ulverever, falskrever og andesrever, er en slekt med mellomstore rovpattedyr (Carnivora) i hundefamilien (Canidae). Slekten inkluderer seks arter (18 taxa), hvorav tre er monotypiske. Artene er endemiske for Sør-Amerika. Til tross for at de norske navnene på gruppen indikerer at dette er rever, så er de ikke det, men hundelignende canider (Canini).
Taksonomi
Nye undersøkelser viser, at Lycalopex er søstergruppen til Cerdocyon, og at disse skilte lag for omkring 1–3 millioner år siden.
De to slektsnavnene Lycalopex (ulverev) og Pseudalopex (falskrev) brukes om hverandre når søramerikanske rever beskrives, men førstnevnte har ifølge Wozencraft (2005) prioritet og sistnevnte anerkjennes som et synonym.
En nyere studie viser, at gruppen splittet fra en felles stamform for omkring én million år siden, og har utviklet seg hurtig. Posisjonen til L. culpaeus har ifølge Lyras & Geer (2003) vært svært usikker. Tchaicka et al. (2016) viser imidlertid, at L. griseus og L. culpaeus er søsterarter. Populasjonen av L. griseus er imidlertid genetisk splittet og kan være påvirket av hybridisering med L. gymnocercus i en del av utbredelsesområdet.
Erik Just Olsen
Erik Just Olsen (født 20. mars 1946) er en tidligere norsk fotballspiller. Han var i 1968 og i 1969 i Brann der han spilte til sammen 8 kamper. I 1972 ble han spillende trener for Os Turn Fotball som spilte i 3. divisjon. Det ble starten på en ny æra for klubben. Med Erik Just Olsen som spillende trener klatret klubben opp til 1. divisjon i løpet av 3 år. Oppholdet i 1. divisjon varte bare en sesong for Justen og Os. Men i det året, 1975 var Erik Just Olsen så bra at han fikk 3 kamper for det. Han noterte seg for en scoring i kampen mot der Norge tapte 1 – 3.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene (engelsk: South Georgia and the South Sandwich Islands) er et britisk oversjøisk territorium i Sør-Atlanteren, som består av øya Sør-Georgia og øygruppen Sør-Sandwichøyene med 11 mindre øyer.
Sør-Georgia ble oppdaget av Antoine de la Roché i april 1675, fartøyet hans var kommet ut av kurs på en seilas fra Lima i Peru til England. Øya ble sett på ny av spanjolen Gregorio Jerez i 1756. James Cook kom til Sør-Georgia 14. januar 1775 og var den første som gikk i land på øya. De 8 sørligste av Sør-Sandwichøyene ble oppdaget i 1775 av James Cook, og de tre nordligste i 1819 av Fabian Gottlieb von Bellingshausen.
Argentina gjør krav på Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene og resten av de britiske territoriene i Sør-Atlanteren.
Den norske hvalfangeren Carl Anton Larsen etablerte Grytviken på Sør-Georgia som den første landstasjonen for moderne hvalfangst i Antarktis 16. november 1904. Flere hvalfangststasjoner ble etablert i de påfølgende årene og virksomhetene var dominert av nordmenn. I desember 1965 forlot de siste hvalfangerne øya.
Geografi
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene består av 12 hovedøyer, Sør-Georgia og de 11 øyene Zavodovski, Leskov, Visokoi, Candlemas, Vindication, Saunders, Montagu, Bristol, Bellingshausen, Cook og Thule som utgjør Sør-Sandwichøyene.
Sør-Georgia
Sør-Georgia ligger sør for den antarktiske konvergensen på mellom 53,58º og 54,53º sørlig breddegrad og 35,57º og 38,01º vestlig lengdegrad. Sør-Georgias sørlige breddegrad tilsvarer Kiels nordlige breddegrad og det er like langt fra Sør-Georgia til Sydpolen som fra Hamburg til Nordpolen. Det er 1 390 km til Falklandsøyene som ligger i nord-nordvest, 2 150 km til Kapp Horn og 4 800 km til Kapp det gode håp.
Sør-Georgia har med de små omkringliggende øyene et areal på 3 756 km², et areal tilnærmet like stort som Alta kommune og som utgjør 96 % av Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyenes areal (3 903 km²). Selve øya Sør-Georgia har et areal på 3 528 km². Øya er 170 km lang og fra 2 til 40 km bred. Øya har to fjellkjeder, Allardyce Range og Salvesen Range. Det høyeste fjellet er Mount Paget på 2 934 moh som ble besteget for første gang i 1964. I alt elleve fjelltopper er høyere enn 2 000 meter. Fjellkjedene og den bratte sørkysten skjermer nordkysten for vind og lavtrykk som kommer fra Drakestredet i vest og Antarktis i sør. Noen av øyene og holmene rundt Sør-Georgia er Albatrossøya, Annenkovøya, Birdøya, Cooperøya, Pickersgilløyene, Welcome Islands og Willisøyene. I tillegg regnes de avsidesliggende klippene Shag Rocks (med Black Rock) og Clerke Rocks som en del av øygruppen. Store deler av øyas kyststripe er vanskelig tilgjengelig for ilandstigning. Om sommeren er 75 % av øya er dekket av snø og is og i sørvest ligger snøen permanent på 200 meter, i nordøst på 400 meter. Om vinteren er hele øya snødekt. Det er totalt mer enn 150 isbreer på øya, hvor Nordenskjöldbreen er den største. Sør-Georgia ligger ca. 1390 km sørøst for Falklandsøyene. Det samlede arealet er på 4066 km². Det er et fjellete landskap med 11 topper over 2000 meter.
Havdybden rundt Sør-Georgia er opptil 4 000 meter.
Seks landstasjoner og en oppankringshavn ble etablert på øya under hvalfangertiden, alle på øyas nordøstkyst.
Sør-Sandwichøyene
Sør-Sandwichøyene består av 11 øyer som danner en kjede av øyer fra nord til sør i området 56°18'–59°27'S, 26°23'–28°08'W, mellom 563 km og 805 km sørøst for Sør-Georgia.
Nordlige Sør-Sandwichøyene består av Traversay Islands og Candlemas Islands, mens sørlige Sør-Sandwichøyene består av øygruppen Southern Thule. De tre største øyene, Saunders, Montagu og Bristol, ligger mellom disse øygruppene. Nordvest for Zavodovskiøya ligger Protector Shoal, en undersjøisk vulkan.
Sør-Sandwichøyene høyeste punkt er Mount Belinda på 1 370 moh på Montaguøya.
Sør-Sandwichøyene er ubebodd, men en helårsbemannet argentinsk forskningsstasjon fantes på Thule fra 1976 til 1982.
De 11 mindre øyene som danner Sør-Sandwichøyene er, fra nord mot sør:
Biologi
Sør-Georiga og Sør-Sandwichøyene har store hekkende bestander av fugler, og mange av disse utgjør en betydelig del av verdensbestanden. I tillegg har Sør-Georgia fugler som er endemiske, som sørgeorgiapiplerken og sørgeorgiaspissand. På Sør-Georgia vokser ca. 50 forskjellige frøplanter, noe som er langt fra den rikdommen arktisk flora kan oppvise. I havet rundt øya finnes det 20 blekksprutarter og 120 fiskearter.
Fugler
På Sør-Georgia er det 30 millioner fugler som hekker, fordelt på 31 arter hvorav 27 er sjøfugler. Det er observert 81 fuglearter. Øya har om lag halvparten av verdensbestanden av gulltoppingvin, gråhodealbatross, nordkjempepetrell, hvithakepetrell og antarktishvalfugl, hvor bestanden av antarktishvalfugl på øya er 22 millioner. Det meste av verdensbestanden av sørgeorgiaskarv (Phalacrocorax georgianus) lever her. Sørgeorgiapiplerken er endemisk for øya og finnes kun i rottefrie områder. Bestanden er på 3-4 000. Sørgeorgiaspissand er en underart av spisshaleand og er også endemisk for øya og bestanden er på kun 1 000.
Hekkebestanden av verdens største sjøfugl, vandrealbatrossen, er på 4 000 par og utgjør 15 % av verdensbestanden. Gråhodealbatrossens hekkebestand på Sør-Georgia er 80 000 par og utgjør 46 % av verdensbestanden. I tillegg hekker gråalbatross (5–8 000 par) og svartbrynalbatross (100 000 par).
Pingviner
På Sør-Georgia hekker det 400 000 kongepingvinpar og øya er den viktigste hekkeplassen for arten i verden. Den største kolonien er på 39 000 par og kolonien på Salisbury Plain er på 27 000 par. Bestanden av kongepingvin har økt med 5 % hvert eneste år de siste 80 årene.
På Birdøya og i bukta Elsehul hekker 2,7 millioner gulltoppingviner. Bestanden av gulltoppingvin er redusert med 50 % de siste 25 årene.
Sør på Sør-Georgia hekker 105 000 par bøylepingviner og 6 000 par ringpingviner
Seler
I oktober hvert år kommer halvparten av verdens 600 000 sydlige sjøelefanter til Sør-Georgia å yngle. Sjøelefanten kan bli opptil 6 meter lang og veie 4 000 kg. Sjøelefanten ble utsatt for omfattende jaktvirksomhet på grunn av oljen i fettet og omkring 1870 var det nesten ikke sjøelefant igjen på øya.
Den antarktiske pelsselen (Arctocephalus gazella) var nær ved å bli utryddet på begynnelsen av 1900-tallet på grunn av overbeskatning og bestanden på Sør-Georgia var nede i 100 individer. På 1960-tallet økte bestanden med 16 % i året og i 1976 hadde bestanden økt til 100 000. Bestanden fortsetter å øke og er nå passert 2,5 millioner. 95 % av verdensbestanden holder til på øya. Den største tettheten av antarktisk pelssel er på Birdøya hvor det er en sel for hver sjette kvadratmeter, totalt 65 000.
Introduserte pattedyr
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene hadde opprinnelig ikke landbaserte pattedyr, men under både sel- og hvalfangstperioden ble det gjort forsøk på å introdusere dyr til Sør-Georgia. Noen dyr ble introdusert som husdyr, mens andre ble forsøkt satt ut i naturen. Blant dyrene som ble introdusert er hester, rein, storfe, sau, geit, griser, fjærkre, gjess, katter, hunder, rødrev og til og med en ape. Kun reinen har overlevd, i tillegg er brunrotte og husmus utilsiktet introdusert som følge av skipsanløp.
De første ti reinsdyrene ble satt ut av Lauritz Larsen på oppdrag fra Carl Anton Larsen. Hovedmålet var å ha naturlig tilgang til kjøtt. De første ti reinsdyrene var tamrein kjøpt fra en bonde i Valdres i 1911 og satt ut ved Ocean Harbour på Barffhalvøya. I 1912 ble det satt ut fem reinsdyr i Leith Harbour og økte etter kort tid til 20, men alle ble tatt av et snøskred på begynnelsen av 1920-tallet. I 1925 ble det hentet syv reinsdyr fra Hardangervidda til Husvik. På det meste var det 3 000 reinsdyr på øya. I dag utgjør reinsdyrstammen 2 300 dyr, hvor 500 er ved Strømnesfjorden og 1 800 er i området rundt Grytviken og Cumberland Bay. De to reinsdyrstammene er atskilt av fjell. Reinsdyr spiser vanligvis mose og lav, men det er det lite av på Sør-Georgia, slik at kostholdet er lagt om til gress. Reinsdyrene i Cumberland Bay er vesentlig mindre av vekst enn reinsdyr på Hardangervidda, noe som kan tyde på at det er for mange dyr. Reinsdyrene i Strømnesfjorden er større enn de i Cumberland Bay. På oppdrag fra britiske myndigheter ble hele reinsdyrstammen skutt av innleide norske jegere i 2013-2014.
Sør-Georgia var det eneste stedet i verden hvor man kunne se villrein sammen med pingviner. Sørgeorgiske reinsdyrkalver har blitt hentet til Falklandsøyene for reindrift.
Husmus finnes i Shallop Cove i Queen Maud Bay på øyas nordvestside. Husmusa har utviklet et tykt fettlag, noe som tyder på at den tilpasser seg det kalde klimaet.
Brunrotta ble utilsiktet introdusert på slutten av 1700-tallet i forbindelse med skipsanløp og finnes i dag på store deler av øya, men konsentrasjonen er størst i de nedlagte hvalfangststasjonene. Det er ingen rovdyr på Sør-Georgia ut over sørhavsjo (Stercorarius antarcticus), slik at tilveksten av brunrotter begrenses av mattilgangen. Fuglereder på bakken er et lett bytte for brunrottene og mange av fuglene har forsvunnet fra rotteområdene og flyttet til rottefrie områder.
Zorro
Zorro (spansk for rødrev) er den hemmelige identiteten til Don Diego de la Vegas (opprinnelig Don Diego Vega). Han er adelsmann og en mester innen fekting, og bor i det spanske koloniområdet av California. Zorros personlighet har forandret seg gjennom tidene, men det typiske bildet av den fredelige, maskerte Zorro som forsvarer folket i landet mot tyranniske tjenestemenn, henger fortsatt igjen.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Klima
På Sør-Georgia kommer dagtemperaturen ved sjøen vanligvis ikke over 2°C om vinteren (august) og 10°C om sommeren (januar). Minimumstemperaturen om vinteren er normalt -4°C og kommer sjeldent under -10°C. Laveste målte temperatur er -19,4°C i Grytviken. Årlig nedbør er ca. 1500 mm og det meste kommer i form av sludd eller snø. Om sommeren er 75 % av Sør-Georgia dekket av snø og is og i sørvest ligger snøen permanent på 200 meter, i nordøst på 400 meter. Om vinteren er hele Sør-Georgia snødekt. Det er totalt mer enn 150 isbreer på øya, hvor Nordenskiöldbreen er den største. Ved fønvind kommer vinden opp vestsiden av fjellene og ned på østsiden, hvor vinden blir varmere og tørrere. Dette kan føre til temperaturer opp til 20°C om sommeren. Den varmeste målte temperaturen er på 23,5°C i Grytviken
Zorro
Karakter
Som tegnet figur er Zorro vanligvis kledd i svart drakt, flagrende spansk kappe og en maske som dekker øverste delen av ansiktet. I sin første opptreden bærer han en kappe, en sombrero og en maske som dekker hele ansiktet hans med åpninger for øynene.
Hans favorittvåpen er en kårde, og før han forlater et sted bruker han alltid kården til å lage sitt karakteristiske bumerke: en Z laget med tre raske kutt. Første gang publikum blir eksponert for Zorro bruker han en pistol, og også en pisk, i en kortere periode.
Historie
Zorro opptrådte første gang i det amerikanske pulpheftet All-Story Weekly den 9. august 1919, i føljetongen The Curse of Capistrano.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Klima
Farvannet rundt Sør-Georgia er kaldt året rundt på grunn av havstrømmer fra Antarktis. Farvannene er som regel fri for pakkis om vinteren, men tynn is kan samle seg i beskyttede bukter. Isfjell forekommer hyppig. Sjøtemperaturen synker til 0°C i slutten av august og stiger til 4°C i begynnelsen av april.
Zorro
Opptredener i ulike medier
Zorro er ikke bare kjent fra bøker og tegneserier; han har også opptrådt på film og fjernsyn samt i videospill, og det har blitt utgitt musikk inspirert av figuren.
Tegneserier
Det har gjennom tidene blitt produsert mange tegneserier om Zorro. Mest kjent er Alex Toths serier fra 1950- og 1960-tallet.
Pontefract
Pontefract er en historisk markedsby i grevskapet West Yorkshire, England. Den ligger nær motorveiene M62 og A1, eller Great North Road som det het fra gammelt av. Historisk var byen en del av West Riding av Yorkshire. Den er en av fem byer i storbykommunen (metropolitan borough) City of Wakefield. I henhold til folketellingen i 2011 har byen en befolkning på 28 250 innbyggere, hvori et mindre overskudd av kvinner, 13 722 menn og 14 528 kvinner. Pontefracts motto er «Post mortem patris pro filio», latin for «Etter farens død, støtt sønnen», en referanse til rojalistsympatiene under den engelske borgerkrigen.
Zorro
Filmografi
Det har blitt laget over 40 filmer med Zorro i en av rollene, blant annet disse:
Musikk
Henri Salvador hadde en hit i 1964 med den morsomme sangen "Zorro est arrivé" (norsk: "Zorro har kommet"). Her fortelles, fra et barns synsvinkel, om spenningen når en skurk truer med å drepe en dame i en TV-serie, og Zorro hver gang kommer til unnsetning.
Alice Coopers 1982 album Zipper Catches Skin inneholder sangen "Zorro's Ascent" som handler om at Zorro vender seg mot døden.
Pontefract
Etymologi
Mot slutten av 1000-tallet besto dagens by Pontefract av to distrikter og adskilte lokaliteter som Tanshelf og Kirkby. Middelalderhistorikeren Orderic Vitalis nedtegnet i 1069 at Vilhelm Erobreren reiste over Yorkshire for å slå ned et opprør som hadde rammet York, men da han på vei til byen ble videre ferd over elven Aire, omtrent på det sted hvor dagens Pontefract ligger, hadde vadestedet blitt blokkert av en gruppe anglo-norrøne opprørere som hadde ødelagt broen og holdt den motsatte bredden med makt. Et slikt krysningspunkter av elven vil ha vært betydningsfullt for byens eldste tid og ga tilgang mellom Pontefract og andre bosetninger i nord og øst, som York. Historikerne mener at det er sannsynligvis denne historiske hendelsen med Vilhelm Erobreren som ga Pontefract dens moderne navn. Stedsnavnet Pontefract har sitt opphav i latin fra «ødelagt bro», dannet av elementene pons, «bro, og fractus, «ødelagt».
I Den angelsaksiske krønike er den før-normanniske Pontefract kalt for Taddenesscylf i året 947. Det norrøne navnet Kirkby ble også benyttet. Det er antatt at stedet var et kongelig område som på tiden av Domesday Book i 1086 ble omtalt som Tateshalle, og på den tiden besto bosetningen av en kirke, en prest, et fiskeri, og tre møller. Som følge av den normanniske erobringen ble Tateshalle-Kirkby og det tidligere kongelige gods gitt til Ilbert de Lacy som bygde ny festning, Pontefract Castle. Navnet Pontefract var således ikke nedtegnet i Domesday Book, men ble nedskrevet som Pontefracto i 1090, fire år etter Domesday-undersøkelsen.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Øyene oppdages
Sør-Georgia antas først å ha blitt sett i 1675 av londonkjøpmannen Antoine de la Roché. Øya ble på nytt sett av spanjolen Gregorio Jerez på handelsskipet «León» som kom fra Saint-Malo 28. eller 29. juni 1756.
James Cook kom frem til Annenkovøya utenfor Sør-Georgia 14. januar 1775 og tre dager senere ankret han utenfor en bukt som fikk navnet Possession Bay. Cook og hans mannskap gikk i land og kartla øya og tok den i besittelse på vegne av Storbritannia. Øya ble navngitt Isle of Georgia etter Storbritannias daværende konge Georg III.
Pontefract
Historie
Under den engelske borgerkrig omtalte Oliver Cromwell Pontedract som «en av de sterkeste innlandsgarnisoner i riket». Byen ble beleiret tre ganger, og borgerne led hardt av sult og fattigdom på grunn av dette. Den 24. mars 1649 endte den tredje beleiringen, og borgerne valgte å be Parlamentet om tillatelse til å rive slottet slik at de kunne unngå en fjerde beleiring. Den 5. april 1649 begynte rivingen. Selv om mye ble ødelagt er det fortsatt mulig å besøke slottsruinene.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Øyene oppdages
James Cook trodde først han hadde oppdaget det antarktiske kontinent, men etter å ha rundet sørspissen av øya gjenkjente de Annenkovøya. Det ble klart at de hadde kommet til en øy og øyas sørspiss ble navngitt Cape Disappointment.
Pontefract
Dagens Pontefract
Pontefract har vært en markedsby minst siden middelalderen, og det holdes fortsatt marked der. Hoveddagene er onsdag og lørdag, med et mindre marked på fredag. Det finnes også et innendørs marked som er åpent alle dager unntatt torsdag ettermiddag og søndag.
Innbyggerne kaller gjerne byen for Ponte eller Ponty, og noen ganger blir den også referert til som Ponte Carlo, et ordspill på Monte Carlo.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Øyene oppdages
James Cook seilte videre sørover og oppdaget Clerke Rocks og de åtte sørligste øyene i Sør-Sandwichøyene. Øyene ble fikk navnet Sandwich Land etter 4. jarl av Sandwich, John Montagu. 45 år senere oppdaget en russisk ekspedisjon under ledelse av Fabian von Bellingshausen de tre nordligste øyene i øygruppen.
Pontefract
Dagens Pontefract
Den sandrike og dype jorden gjør Pontefract til et av får steder på De britiske øyer hvor man kan dyrke lakrisplanter. Dette gjøres ikke lenger, men byen har fortsatt to lakrisfabrikker, som eies av Haribo og Monkhill Confectionary. Det holdes hvert år en lakrisfestival, og dikteren John Betjeman skrev et dikt kalt «The Liquorice Fields at Pontefract».
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Sel- og hvalfangst
Den første selfangeren som antas å ha kommet til Sør-Georgia var engelskmannen Thomas Delano, som reiste ut fra London i 1786. I perioden som fulgte ble selfangsten dominert av amerikanere fra østkysten av Nord-Amerika. Ut over 1800-tallet var det flere oppgangs- og nedgangstider på Sør-Georgia. I 1881 ble den første fangstbegrensningen i Antarktis innført av de britiske myndighetene på Falklandsøyene da de la begrensninger på selfangsten på Sør-Georgia. Selbestanden var sterkt truet og i 1886 rapporterte fangstskuta «Express» at de hadde kun sett én sel på hele Sør-Georgia. En tysk ekspedisjon i 1928 rapporterte om det samme. I dag er bestanden av sel på over tre millioner individer.
Pontefract
Dagens Pontefract
Rett utenfor byen, i Ferrybridge, ligger et kullkraftverk.
Pontefract General Infirmary er et stort sykehus, som ligger over et gammelt eremittbosted som kan besøkes av publikum enkelte dager. Sykehuset er ellers beryktet for å være det første stedet hvor legen Harold Shipman drepte eldre pasienter.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Sel- og hvalfangst
Etter hjemkomsten etter den andre «Jason»-ekspedisjonen kontaktet Carl Anton Larsen engelske myndigheter med tanke på å sette opp en landstasjon på Sør-Georgia. Etter ti år klarte han å realisere planene. Med hjelp fra det argentinske hvalfangstselskapet Compañia Argentina de Pesca etablerte Carl Anton Larsen den første landstasjonen i Antaktis i Grytviken på Sør-Georgia i 1904. Med seg hadde han 60 vestfoldinger. I løpet av tre måneder ble 165 tonn hvalolje produsert og i det første driftsåret fanget selskapets eneste skute 183 hval. Senere ble landstasjonene Strømnes (1906), Husvik (1907), Leith Harbour (1909), Ocean Harbour (1909) og Prince Olav Harbour (1911) etablert, samt oppankringshavnen Godthul (1908). Hvalfangstvirksomheten på Sør-Georgia var hovedsakelig drevet, men norsk arbeidskraft og med norsk, britisk, sørafrikansk og argentinsk kapital.
Pontefract
Dagens Pontefract
Pontefract Museum ligger i det gamle biblioteket i sentrum og har utstillinger som viser byens historie. De har også oversikt over når man kan besøke eremittbostedet under sykehuset.
Det er tre jernbanestasjoner i byen: Pontefract Baghill som betjener Dearne Valley Line mellom York og Sheffield samt Pontefract Monkhill og Pontefract Tanshelf på linjen mellom Leeds og Wakefield.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Sel- og hvalfangst
Carl Anton Larsen gjorde undersøkelser på Sør-Sandwichøyene i 1908. Han observerte mye hval, men rapporterte om mangel på brukbare havner. Ferguson Bay på Thule kunne være en mulighet, men den var isfri bare en liten del av sesongen. I tillegg rapporterte han at flere av øyene hadde vulkansk aktivitet, og under ilandstigning på Zavodovski skal han ha blitt syk av den svovelholdige luften.
Pontefract
Dagens Pontefract
North-East-Wakefield College ligger i Pontefract.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Sel- og hvalfangst
Først da de britiske myndighetene i 1910 gjorde det klart at det ikke ville bli utstedt flere fangstlisenser på Sør-Georgia eller Sør-Shetlandsøyene, kom det søknader om å drive hvalfangst ved Sør-Sandwichøyene. Av de innvilgede lisensene, var det imidlertid kun Christen Christensens selskap A/S Kosmos som tok sin i bruk sesongen 1911/12. Ekspedisjonen ble imidlertid omringet av is før de kom frem til sitt bestemmelsessted Ferguson Bay og den ene av ekspedisjonens to skuter sank. Videre interesse i området rundt Sør-Sandwichøyene uteble, og ingen av de seks lisensene som var innvilget for sesongen 1912/13 ble tatt i bruk.
Pontefract
Dagens Pontefract
Sognekirken All Saints er kjent for sin doble vindeltrapp i tårnet. Den er bygget over ruinene av en eldre kirke som ble ødelagt under borgerkrigen.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Sel- og hvalfangst
I 1927 ble Anglo-Norse Company Ltd innvilget en femårs-lisens for å operere med et flytende hvalkokeri ved Sør-Sandwichøyene. Selskapet ble administrert av Hans Borge i Tønsberg, men det var britiske finansinstitusjoner som hadde aksjemajoriteten gjennom et holdingselskap. Kokeriet «Anglo Norse» opererte i sesongen 1927/28 langs iskanten mellom Sør-Sandwichøyene og Sør-Orknøyene. I 1929 ble konsesjonen overført til et nytt selskap, Falkland Shipowners Ltd fra London. Selskapet ble ledet av Anton von der Lippe fra Tønsberg, som også hadde interesser i Tønsbergs Hvalfangeri. Anglo-Norse Co. Ltd. stod imidlertid fremdeles for fangsten, da selskapet leide det nye kokeriet av Falkland Shipowners, også dette ved navn «Anglo Norse». Igjen ble det fanget langs iskanten, og i løpet av de to sesongene før industrien kollapset i 1931, ble det fanget over 1 700 hval fra fem hvalbåter.
Person (grammatikk)
I lingvistikken er person en grammatisk kategori ved pronomenene, som i språk med rik morfologi også kan bli uttrykt på verb og substantiver. De fleste personsystemene har tre trekk; første person, som viser til taleren; andre person, som refererer til tilhøreren; og tredje person, som refererer til noen som verken er taler eller tilhører.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Sel- og hvalfangst
Av den totale hvalfangsten i Antarktis, stod landstasjonene på Sør-Georgia for 10 %.
Ernest Shackleton
Ernest Shackleton ville gjenerobre Englands posisjon som verdens polarnasjon etter at Robert Scott tapte kappløpet til Sydpolen mot Roald Amundsen. Hans Endurance-ekspedisjon skulle krysse hele det antarktiske kontinent på nesten 3 000 km fra Weddellhavet til Rosshavet. På vei ned til Weddellhavet ankom Ernest Shackletons «Endurance» Grytviken 5. november 1914. De ble værende i fire uker og fikk supplert materialer, brensel og hunder fra Hudson's Bay Company. De dro fra Grytviken 5. desember.
Person (grammatikk)
I flertall refererer første person til taleren og én eller flere andre, andre person til tilhøreren og en eller flere andre (men ikke taleren) og tredje person til noen som verken er taler eller tilhører. I en del språk finnes et mer sammensatt system i flertall, der man skiller mellom inkluderende første person, og ekskluderende første person, der den første refererer til taler og tilhører (og kanskje andre), mens den andre viser til taler og andre personer, men ikke til tilhøreren.
Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene
Ernest Shackleton
Fartøyet ble imidlertid skrudd ned av isen. Deler av ekspedisjonen klarte gjennom en seilas på 1 300 km, i en liten båt på 22 fot, fra Elefantøya å nå Sør-Georgia. En stor fjellkjede deler øya og hvalfangststasjonene lå på nordkysten. Høye bølger og undervannsrev gjorde at de ikke kunne gå til land og det var for risikabelt å prøve å runde øya. Om natten blåste det opp til storm og orkan neste morgen med ti meter høye bølger. Nok en natt ble tilbrakt i livbåten. Ut på ettermiddagen neste dag, 10. mai 1916 kl 17.00 gikk de i land i King Haakon Bay etter å ha vært på en 17-dagers lang seilas fra Elefantøya. Åtte dager etter ilandstigningen startet Ernest Shackleton, Tom Crean og Frank Worsley kryssingen av øya, noe ingen hadde gjort før dem. De tre andre ble igjen på stranda. I mangel av ryggsekk ble proviant og utstyr puttet i lommene. Isbrodder ble laget ved å skru skruene fra livbåten inn i støvlene. Etter å gått i et døgn satte de seg ned for å hvile, og de hadde utsikt over Fortuna Bay. De visste ikke hvor de var, men mente å dra kjensel på noen av fjellene lengre øst etter besøket på øya i november 1914. De hørte en svak revelje i det fjerne og konstaterte at den tilhørte en hvalfangststasjon. Noen timer og et fjellpass senere så de ned på den norske hvalfangststasjonen Strømnes. Fjellturen tok 36 timer i det som i ettertid viste seg å være den eneste finværsperioden på flere uker. I Strømnes kom de i kontakt med stasjonsbestyreren og en båt ble umiddelbart sendt rundt øya for å hente de tre som hadde blitt igjen. Tre dager senere seilte Shackleton av gårde for å hente mannskapet på Elefantøya.
Ernest Shackleton besøkte Sør-Georgia i alt tre ganger og alle besøkene var et resultat av at hans opprinnelige plan hadde feilet. Den første gangen la han om kursen fra Falklandsøyene til Sør-Georgia for å unngå tyske krigsskip. Det andre besøket var i 1916 med livbåten «James Caird» etter forliset av «Endurance». Tredje gang var med skipet «Quest» i 1922 som var i dårlig forfatning med en dødssyk Ernest Shackleton ombord.
Argentinsk okkupasjon av Sør-Georgia
Innledningen til Falklandskrigen startet i Leith Harbour 19. mars 1982. Christian Salvesen Ltd hadde gitt den argentinske skraphandleren Constantino Davidoff i oppdrag å rydde opp skrapmetaller fra Husvik, Strømnes og Leith Harbour for £115 000. Til oppdraget hadde Davidoff med seg 41 arbeidere som ble fraktet til Leith Harbour av det argentinske marineskipet ARA «Bahía Buen Suceso». Skipet rapporterte ikke sin ankomst til den britiske garnisonen i Grytviken. Argentinske soldater ble satt i land og det argentinske flagget heist. Deretter startet Davidoff og hans menn oppdraget med oppryddingen.
2. april invaderte argentinske styrker Falklandsøyene og dagen etter seilte ARA «Bahía Buen Suceso» og ARA «Guerrico» til Grytviken og satte i land 200 soldater. Britenes styrke i Grytviken utgjorde 22 soldater. Det argentinske angrepet varte i to timer og ble avsluttet da britene overga seg. Alle britiske soldater og vitenskapsmenn ble deretter tatt som krigsfanger.
Britene igangsatte Operasjon Paraquet under ledelse av major Guy Sheridan. En stor britisk marinestyrke ble samlet på Ascension hvor de seilte sammen til Sør-Georgia. HMS «Antrim», RFA «Tidespring» og HMS «Endurance» ankom øya 20. april. Marinesoldater fra Special Boat Squadron ble ilandsatt for oppklaringsoppdrag dagen etter. Neste dag krasjet to britiske helikoptre på Fortunabreen under værforhold med dårlig sikt og sterk vind.
23. april fikk britene inn en ubåt på sonaren og videre operasjoner ble innstilt og RFA «Tidespring» ble sendt lengre til havs for å unngå sammenstøt. 24. april regrupperte de britiske styrkene seg med mål å angripe ubåten. Tidlig om morgenen 25. april ble den argentinske ubåten ARA «Santa Fe» sett av et helikopter fra HMS «Antrim», som angrep ubåten med en synkemine. Ytterligere angrep ble utført av et helikopter fra HMS «Brilliant» som avfyrte en torpedo og HMS «Endurance» og HMS «Plymouth» som avfyrte flere sjømålsmissiler, hvor en sjømålsmissil traff. Ubåten fikk store skader og seilte inn til King Edward Points brygge hvor den ble forlatt.
En militærstyrke på 75 menn ble samlet sammen på HMS «Antrim» og fløyet inn til Hestesletten utenfor King Edward Point med ildstøtte fra HMS «Antrim» og HMS «Plymouth». Den argentinske garnisonen overga seg uten kamp og 137 soldater ble tatt til fange på ettermiddagen 25. april. Den lille argentinske garnisonen i Leith Harbour overga seg til HMS «Plymouth» og HMS «Endurance» neste dag.
Etter Falklandskrigen ble bevilgningene til British Antarctic Survey økt med 60 %.
Administrasjon
I 1985 ble Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene utskilt som et eget britisk oversjøisk territorium med en egen kommissær som er dronningens øverste representant og med ansvar for administrasjon, rettsvesen, økonomi og myndighetsutøvelse for øygruppen. Frem til 1985 var Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene underlagt Falklandsøyene.
Forskere fra British Antarctic Survey i King Edward Point finansieres av både de lokale myndighetene og Utenriksdepartementet, men er administrativt underlagt British Antarctic Surveys hovedkontor i Cambridge.
Suverenitet
Suvereniteten over Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene kreves av både Storbritannia og Argentina, hvor Storbritannia utøver de facto kontroll over øya og har gjort dette siden øya ble annektert i 1908. Argentina har krevd suverenitet over Sør-Georgia siden 1927 og for Sør-Sandwichøyene siden 1938.
James Cook og hans mannskap tok Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene i besittelse på vegne av Storbritannia i 1775, men Storbritannia gjorde lite for å følge opp sitt krav frem til 1843 da et kongelig brev («Letters Patent») ble utstedt for hvordan Falklandsøyene med Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene skulle administreres. Det kongelige brevet ble revidert i 1876 og 1892.
På bakgrunn av en henvendelse fra norske myndigheter om suvereniteten over områdene som var dekket av Britisk Antarktis, utga britiske myndigheter et oppdatert kongelig brev i 1908 hvor de fastslo at «Sør-Orknøyene, Graham Land, Sør-Georgia og Sør-Shetlandsøyene i Sørishavet sør for 50°S og mellom 20°V og 80°V» var en del av Falklandsøyene. 28. mars 1917 ble et nytt kongelig brev utstedt for å ekskludere alt land nord for 58°S og vest for 50°V, da deler at dette terrioriet omfattet den søramerikanske fastlandet. Både Argentina og Chile fikk på forespørsel overlevert det kongelige brevet fra 1908, men ingen av landene protesterte på det britiske kravet.
Det argentinskregistrerte hvalfangstselskapet Compañía Argentina de Pesca som var ledet av nordmannen Carl Anton Larsen var det første selskapet til å starte virksomhet på øya i 1904. I 1906 signerte Compañía Argentina de Pesca en leieavtale med myndighetene på Falklandsøyene og etter annekteringen i 1908 kjøpte selskapet britiske lisenser for å drive virksomhet på øya.
Argentina etablerte en militærbase, Corbeta Uruguay, på Thule Island helt sør på Sør-Sandwichøyene i november 1976. Militærbasen ble oppdaget av Storbritannia i desember og protesterte via diplomatiske kanaler. En spesialstyrke med oppdragsnavnet Operasjon Journeyman ble sendt til Falklandsøyene november 1977 for å hindre en potensiell invasjon. Corbeta Uruguay var under argentinsk kontroll frem til 20. juni 1982.
Argentina anser øyene som en del av departementet Islas del Atlántico Sur som er en del av provinsen Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur. Kravet på øyene er nedfelt i den argentinske grunnloven fra 1994, men har siden 1995 fastholdt at de ikke vil bruke militærmakt for å oppnå suverenitet over øyene.
25. juni 1996 kom Mercosurlandene Argentina, Brasil, Paraguay og Uruguay, samt Bolivia og Chile med en felleserklæring hvor de sammen støtter Argentinas krav til suverenitet over Falklandsøyene, Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene med omkringliggende havområder. 19. januar 2007 ble felleserklæringen gjentatt.
Fiskerivirksomhet
Etter problemer med tyvfiske besluttet øygruppens myndigheter i 1993 å utvide den økonomiske sonen til 200 nautiske mil. I forbindelse med utvidelsen av den økonomiske sonen ble det innført en bevarings- og forvaltningsplan for å styre tilgangen til områdets fiskeressurser. Alle fartøyer som ønsker å fiske i den økonomiske sonen må ha lisens fra det britiske Fiskeridirektoratet. Antall tildelte lisenser og fangstkvote fastsettes årlig av Kommisjonen for bevaring av marine levende ressurser i Antarktis (CCAMLR). Hovedartene som det er tillatt å fiske er patagonisk tannfisk, antarktisk isfisk, krill og krabber.
Turisme
De fleste turistene som besøker Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene kommer til Sør-Georgia med cruiseskip, men noen kommer også med egne båter. Det er ingen ordinær offentlig transport til øya. Totalt er det 30 cruiseskip med 2 000 passasjerer som besøker Sør-Georgia hvert år. De mest besøkte stedene er Grytviken, Strømnes og Salisbury Plain. Det er ikke nødvendig med visum for å besøke øya, men alle besøkende, uavhengig av nasjonalitet, må søke om ilandstigningstillatelse 60 dager i forkant. Ilandstigningsavgiften er på £100 pr person. .
Litteratur
Kilder til artikkelen: Videre lesing:
Tiendebytte
Tiendebytte er et marked i Mosjøen i Nordland som arrangeres hvert år i september. Tradisjonen med et slik marked skriver seg tilbake til da kirka innførte tiende i 1120. Tiendebyttet ble holdt ved mikkelsmesse den 29. september og utviklet seg gradvis til et marked der det ble byttet varer og handlet nødvendige ting før vinteren. Deltakerne kom både fra kysten og innlandet samt fra en del grensebygder i Sverige.
Historie
Det finnes dokumentasjon på at Tiendebytte i Vefsn har vært arrangert tilbake på 1700-tallet. I begynnelsen ble ikke Tiendebyttet arrangert i Mosjøen, men på Halsøya. Tiendebua, hvor folk betalte inn skatter, var plassert på Halsøya og det var også der all handel foregikk. I forbindelse med dette ble det ofte arrangert møter mellom godseiere og leilendinger, samt at det kunne bli arrangert ulike politiske møter i forbindelse med disse dagene.
Otto Øgrim
Johan Otto Øgrim (født 1. oktober 1913, død 6. desember 2006) var en norsk fysiker og forfatter. Han ble sammen med Helmut Ormestad rikskjent gjennom NRKs programserie Fysikk på Roterommet.
Tiendebytte
Historie
Utover 1800-tallet begynte det også å bli arrangert underholdningsinnslag i forbindelse med disse dagene. I 1875 ble det rapportert om mellom 2000 og 3000 besøkende på Tiendebyttet. Mosjøen hadde på den tiden om lag 700 innbyggere.[Stemmer ikke overens med innbyggertallet i 1875 som framkommer her.]
Otto Øgrim
De to skrev også sammen med Kåre Lunde et meget brukt fysikkverk for videregående skole, Rom Stoff Tid, som de tre vant Cappelenprisen for i 1983.
Under andre verdenskrig var Øgrim et sentralt medlem i den norske etterretningsorganisasjonen XU, hvor han gikk under kallenavnene «Nr. 8» og «Jørgen».