cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Båtbygging
Tradisjonelle byggeteknikker
Nye festemidler dukker stadig opp i forbindelse med trebåtbyggingen i nyere tid, men dette er en prosess uten avbrytelse fra gammelt av. Hjortspringbåten datert til år 300 f.Kr var sammenføydet med lindebast som søm man sydde sammen plankene med. Noen av de eldste båtrestene funnet i Norge, som betegnes som Manger II båten datert til 80 e.Kr, var sydd sammen med tråder. Sydde feste har eksistert i Skandinavia fram til det tjuende århundret og har blitt knyttet sammen med samiske båtbyggerne i Nord-Norge. Jernsøm sammen med trenaglene overtok allerede før vikingtiden. Spikre, bolter og skruer blir brukt på båter etter å ha blitt introdusert i løpet av århundrene. Festemidler var av tre, kobber, messing, gultmetall, bronse, jern og stål. Etter ca. 1940 blir lim innført som et bindemiddel for trebåter og nyere fartøyer. Det meste brukte limet i båtbygging i dag er epoxy-lim. Den klinkbygde båten i Norge er delt i mange forskjellige typer fra landsdel til landsdel, men det er to bestemte tradisjoner, østnorsk og vestnorsk båtbyggertradisjon, med viktige forskjeller i form og byggeteknikk. Den østnorske båtbyggertradisjonen har stavnen reist rett på kjølen og tofter som avstivning tverrskips mens den vestnorske båtbyggertradisjonen har mellomstykker (lott) i overgangen mellom kjøl og stavner og beter som avstivning i tillegg til en vanlig tofte. I en østnorsk båt er toftene festet med såkalte tofteknær mens betene er bygd sammen med spantet (eller bandet) i en vestnorsk båt.
På alle tradisjonelle trebåter blir kjølen først strukket, deretter blir stevnene reist og festet til kjølen før bordlegningen eller monteringen av skjelettet eller «reisverket». Kravellbyggingen ble ikke introdusert for de lokale båtbyggerne før 1800-tallet, og var sjeldent brukt for bygging av småbåter i Norge. Den lette klinkbygde fiskebåten hadde svakheter når det gjaldt sikkerhet og lastekapasitet under fiskeri. De første skøytene var klinkbygd, men mot slutten på 1800-tallet kom motordrift til fiskefartøyene som måtte ha sterkere konstruksjon.
Kravellteknikken var blitt nødvendige for å modernisere den norske fiskeflåten for havfiske, men båtbyggeren måtte lærte seg forskjellige teknikker og ha andre kunnskap for å konstruere en båt. På bygdene ble den ene kravellbygd båt etter den andre reist for de første hundre år fram til ca. 1940. Den norske skøyten forstørres med tiden slik at de etablerte tradisjoner innen klinkbygging ikke kunne følge med, og kravellbyggingen med større dimensjoner og styrke overtok.
Nyere byggeteknikker
Etter andre verdenskrigens slutt i 1945 ble lamineringsteknikken innført med lameller etter det var oppstått kritisk mangel på kromvoksede virke for innveden i kravellbygde båter. Det blir lettere å bygge mindre fartøyer som trebåt og treskip med liming av emner, og i 1975 var grodde eller byggede spanter erstattet med laminerte spanter. Norske båtbyggerne ved flere tilfeller hadde erstattet innveden på både klinkbygde og kravellbygde båter med spanter av jern eller stål. Dette betegnes som komposittbygging. Lystbåtbyggingen som hadde oppstått, var også raskt med å introdusere nyheter innenfor båtbygging inkludert lamineringsteknikken, og flere byggemetoder som listekravell og lestebygging blir tatt i bruk. Den nyeste byggingsteknikken i dag er kaldbaking, som laget en «trefiberarmerte plastbåt».
Verktøy for trebåtbygging
Båtbyggeren hadde alltid gjort bruk av verktøy for trebåtbyggingen helt til plastbåtens ankomsten, og det viktigste verktøyet i historisk tid og frem til nylig er øksen. I nyere tid er ferdigbearbeidede materialer relativt sjeldent, for båtbyggeren foretrukket å bearbeide materialet på egne hånd eller under egne overvåkning. Bruken av håndverktøy, enten muskeldrevet eller elektrisk drevet, er essensielt under trebåtbyggingen.
Øksene med tverrstilt blad er fremdeles et effektivt redskap under bygging av trebåter i hender på en båtbygger. Som i vikingtiden skulle båtbyggeren bearbeide båtmaterialene inn i de rette emner med ulike økstyper som skarvøksen og bladøksen. Øksestørrelsen og lengden på skaftet varierte en del mellom ulike båtbyggere. Den meste vanlige øksetypen er bila med et bredt blad og en egg som ligger parallelt med skaftet. Det var også vanlig at eggen skulle ha en bue for å gjøre arbeidet lettere. I nyere tid har forskjellige moderne redskaper overtatt mesteparten av bilas funksjoner, som bandsag, sirkelsag, avretter og elektrisk høvel.
Høvelen er også fremdeles et viktig redskap som båtbyggeren i vikingtiden ville ha gjenkjent i nyere tid, som blir benyttet for å jevne ut treoverflater. Det finnes et utall forskjellige typer av høvler, korte og lange, konvekse og konkave, enmanns og tomanns, not og fjær, grove og fine – og en del andre. Felles for alle ulike høvler er at de har et stålblad med egg som låses fast nedover med en åpning i høvelstokken som kunne være av tre, jern eller stål. Den moderne elektriske høvelen var nesten aldri brukt av båtbyggeren for bygging av små trebåter, istedenfor skulle man bruke forskjellige høvler tilpasset hver sin spesielle bruk.
Moderne verktøy for trebåtbyggingen ble tatt i bruk i løpet av 1900-tallet i tråd med industrialiseringen av samfunnet, elverktøy med elektrisk kraft blir tatt i bruk i større grad enn tidligere, som høvel, stikksag og bormaskin. Bormaskinen var brukt for den innfødte fartøybyggingen i Maldivene i Det indiske hav, der ble det boret hull på bordplankene for å sette inn trenagler som et festemiddel i bordkledningen. På noen av fartøyene var det boret ut hull for en trenagle gjennom tre bordplanker.
Boring av hull for festemidler er fremdeles viktig for trebåtbyggingen, og det blir benyttet en mengde typer bor ved fartøybygging på både båt og skip av tre. Et redskap kalt boromslag er viktig for å drive boret rundt og ned med håndevekt, med en form som en aksling. Med dette redskapet ble det mulig å drive ned boret fram til bormaskiner erstattet dette i tiden etter 1950-tallet. Borene blir spent fast med en kjoks på boromslaget eller borvinda som på bormaskiner i nyere tid.
Håndsag var også et verktøy som hadde vært brukt i historisk tid under båtbygging. Et egyptisk relieff, datert til 2700 f.Kr, viser en slik håndsag med en lang og bred sag. Håndsagen kom til Norge først i 1700-tallet, men ble et selvfølgelig verktøy for alle i nyere tid. Det blir brukt sag for å bearbeide båtmaterialet. Kappsag er en egne type for å sage et trevirke på tvers av fibrene. Utformingen av tennene og tanntettheten på sagen er viktig for å kunne skjære med ønskede effekt som hvis man ville ha fine kutt på trevirket.
I tillegg til redskapene for trebåtbyggingen blir også måleutstyr tatt i bruk av båtbyggeren for å kunne kontrollere størrelsen på materialene og båten under byggingen. Langvinkel, vinkel, lodd, loddesnor, løsvinkel, passer og vater fremdeles er i bruk, men det har blitt tatt i bruk mal tatt av andre båter i nyere tid. For klinkbygging måtte båtbyggeren ha egne redskaper som klinkehammer for eksempel.
Plastbåtbygging
De første vannfaste polyesterplaststoffene har en bakgrunnshistorie tilbake til Henri Braconnots arbeidet i celluloseforbindelser etter 1811, men det første helsyntetiske polymer ble introdusert først i 1909. Polymerer utgjør en stor klasse av naturlige og syntetiske materialer med ulike sammensetninger og bruksegenskaper som er resultatet etter en kjemisk prosess der flere molekyler av samme slag blir bindet sammen i molekylstrukturer. Båter og andre konstruksjoner i prinsippet bygges på den samme måte som et betongfartøy med herdeplaster som armeres med et fibermateriale, armert betong er betongkonstruksjoner som armeres med jern. Rent teknisk er det en rekke forskjellige herdeplaster liksom det er forskjellige fibermaterialer, men det vanligste valget for plastbåtbygging er glassfiberarmert polyester, to komponenter som går sammen for å tilfredsstille holdefasthetskrav i båtskrog. Denne byggeteknikken egentlige er et laminat, og lamineringsteknikk for ulike konstruksjoner i løpet av det tjuende århundret blir mer og mer vanligere.
Den første plastbåten ble bygget i USA tidlig på 1940-tallet som en naturlig fortsettelse av trebåtbyggingens lamineringsteknikk som hadde oppstått i forbindelse med lystbåtbyggingen. Først var lim av plast som bindemiddel brukt som et hendig hjelpemiddel i tradisjonell båtbygging for båtbyggerne som kunne introdusere nye byggeteknikker med bruk av marinplywood (kryssfinér), dermed fostret fram båter bygd med plywood-skrog. Senere ble syntetiske materialer benyttet for å konstruere båter, men i begynnelsen var det tungvint og kostbart. GRP (glassfiberarmert plast) var tungt, og plasten som et oljederivat var fremdeles dyrt.
Gjennombruddet hendt etter året 1950, og den første plastjollen i Norge ble bygd av Herbert Warum i Grimstad i 1953. I løpet av ti år hadde plastbåten gått sin seiersgang over hele verden, og en eksplosjonsartet utvikling med utallige båtprodusenter hadde hendt etter båtbyggerbransjen hadde gått fra håndverk til industri.
Glassfiberarmert polyester
Glassfiberarmert polyester i de første tiårene var tungt som skrogmateriale ettersom det har god styrke, men en måtelige stivhet, slik at skroget ble unødvendig tykt. Båtprodusentene ønsket lav skrogvekt, og dermed startet en utvikling mot lette og billige skrog. Lett fyllmateriale som skumplast eller balsa skåret som tverrved blir nødvendige, gjerne mellom to tynne ytterlag av GRP, dette kalles sandwichlaminat. Båter som blir bygd som enkeltlaminat med ett eneste lag GRP, måtte ha innvendige forsterkninger for å ha bedre stivhet i den isotrepiske konstruksjonen. Et plant laminat har ikke den samme stivhet som et bøyd laminat, og de fleste hurtiggående fritidsbåter har store plane flater på undervannsskroget.
Den sterke delen i laminatet er glassfiberen, faktisk rent glass i lange, tynne tråder, som blir bundet sammen av plasten. Det beste forholdet mellom plast og fiber i vanlige familiebåter med nok styrke og stivhet er at glassfiberen utgjør omtrent 30 prosent og plasten 70 prosent av laminatets vekt. Innbakt i plasten blir glassfiberen beskyttet mot vær og vind. Båtbyggeren prøver å redusere plastandelen for å ha større letthet og mindre kostnad, men i de meste ekstreme tilfeller hendt det at lagene mistet sin holdefasthetsevne. Mindre laminattykkelse betyr større mulighet for skader, og glassfiberen kunne løsne fra den omkringliggende polyesteren. Jo lengre fibrene er, jo mindre er risikoen for dette. Dessuten måtte båtbyggeren om han ønsker polyester av lav kvalitet, ha glassfiber av høy kvalitet, og om han benytter billig glassfiber som vil tøye seg mye, måtte han ha dyrere plast.
Sandwichbyggete plastbåter med «distansematerialer» som kjerne i konstruksjonen har større stivhet enn disse plastbåter bygd som enkeltlaminat, og kunne ha mindre skrogvekt uten behov for innvendige forsterkninger utover det normale på planende båtskrog. I nyere tid er spesielt hard skumplast populært fordi det ikke ødelegges av vannet, balsaklosser som har blitt limt sammen på en tynn glassfibervev, kunne ødelegges ved råteangrep. Båtbyggeren som bygger plastbåter med innvendige forsterkninger, måtte være i stand til å forutse belastningene så strukturen ikke skulle svekkes ved feil. En serieprodusert plastbåt er ikke lik sterk som en velbygget plastbåt.
De siste tekniske nyheter
Den tekniske utviklingen går raskt fremover inn i det tjueførste århundret. De fleste båtprodusenter i verden henter inspirasjon og erfaring fra den eksklusive verden av konstruktørene og båtbyggerne som eksperimenterte med skrogformer, materialer og byggemetoder for å bygge kappseilingsbåter både til seildrift og motordrift ved vannsport. Nye fibertyper blir tatt i bruk, også innenfor utviklingen av GRP som så introduksjonen av nye typer som S-glass og R-glass med høyere kvalitet enn den enkelte E-glass.
Fiberforsterket plast (FRP) med spesialiserte fibertyper som karbonfiber, kevlar og epoksy blir brukt som komposittmateriale for skrog. Flere plastbåter blir nå bygget i epoksylaminat istedenfor glassfiberarmert polyester. Flere og flere plastbåter med materialkombinasjoner er nå i produksjon, karbonfiber kan brukes i hardt belastede områder mens kevlar med sterk tøye- og trykkmotstand tillater bygging av meget lette skrog. Sunnere og mer holdbare båter med stadige bedre sjøegenskaper er på anmarsj, men det vil mente større innsats av båtbyggeren enn før for å kunne konstruere og bygge for å ha de rette fordeler i det ferdige skroget.
Bygging med plugg
Seriebygde plastbåter uten store omkostninger lages i en såkalt plugg eller støpeform, som er en eksakt modell vanligvis i tre som ser ut som det ferdige skroget eller dekket, iblant var en allerede eksisterende båt brukt som mal. Formenes innsider før arbeidet måtte strykes med et slippmiddel for at båtdelene ikke skulle limes fast. Deretter bygges strukturen opp utenfra og innover; først legges gelcoaten som skal bli båtens ytterflate på, deretter armeringen som en spesiell, fint vevd glassfibermatte. Etter ytterlaget er lagt på og har fått herde litt, blir skroghuden lagt på med to forskjellige byggemetoder; håndopplegging eller sprøyteopplegging.
Ved håndopplegging legges lag på lag av glassfibermatter eller roving i våt plast, matter er en slags filt av korte fibere mens roving (løsere type vev) er vev av lange fibere. Ulike matte- eller rovingtyper blir brukt i de forskjellige lagene. Det innerste laget oftest er en finere roving dekket med et lag kalt «topcoat» av samme sort som gelcoaten.
Plastbåten oftest støpes i tre såkalte «hunformer», en for dekk og overbygg, og en for styrbords og en for babords skrogside, men for bygging av mindre plastbåter er det bare to former, for dekk og skrog. Før skroghalvdelene er ferdig herdet, blir disse laminert sammen med en teknikk kalt sammenlaminering med skjøten som forsterkes med roving og plast, deretter de indre forsterkninger (på seriebygde båter papprør eller plastrør) som bygges opp. Skroghalvdeler har vinklede kanter for å kunne bli sammenføyet til en enhet. Tregtflytende polyesterlim ved denne operasjonen blir lagt på bestemte limflater på dekk og skrog, deretter midlertidig presset sammen med tvinger.
Etter kantene og overflatene var blitt slipt med spesialmaskiner som maskinsag, er plastbåten klart til bruk. Som med trebåtbygging har ulike byggemetoder eksistert, også innenfor valg av støpeformer. «Hanform» er en støpeform hvor båten blir støpt på utsiden av malen eller formen, og kunne produsere plastbåter med ru utside og glatt innside. «Hunform» som det vanligste valget for serieproduksjon i dag, kunne produsere plastbåter med glatt utside.
Bygging med one-off teknikk
I opp ned stilling blir en enkel hanform-plugg (innerplugg) reist med sponplater eller tverrgående maler som dekkes med langskipsgående lekter. I eldre dager var distansematerialet airex, en PVC-skumplast i plateform, nå erstattet med divinycell som kan brukes som kjernemateriale i forskjellige laminater. Airex-platene ble festet med lektene med spikre fra utsiden eller skruer fra innsiden med små treplater som beskyttet materialet. Med divinycell blir platene istedenfor lagt i plateganger mellom langskipsgående åpninger for å kunne sette inn innvendige forsterkninger i ettertiden. Deretter blir det bordlagt med hud etter hud av glassfiberarmert polyester ved håndopplegging.
For å løfte og snu skroget blir et stativ tilpasset skrogformen brukt, og etterpå får innsiden et lag med tynne matter av GRP. Dekket bygges på den samme måte med et indrelag av GRP, så kjernematerialet og deretter et ytterlag av GRP. Med denne byggeprosessen fikk plastbåtene bygget på denne måten med one-off teknikk et mer gjennomtenkt indre struktur med innvendige forsterkninger. De største skrogene med plastmaterialer bygges som en regel med «one-off metoden», opptil på ca. femti meter i lengde.
Bygging ved vakuum
En jevn plate av termoplast blir festet på en ramme og matet inn i maskinen der den oppvarmes under kontrollerte omstendigheter til smeltepunktet. Etter stoffet var blitt tilstrekkelig myk, blåses det opp til en boble. Formen som lå under platen, heves opp og ved hjelp av vakuum blir stoffet presset over formen. Avkjølingen startet etter formen var fullstendig dekket, og resultatet etter en time er en ferdigstøpt båt som kan utvides med andre støpte deler.
For produksjon av småbåter og vanlige båter er denne byggemetoden også kalt «vakuum-bygging», «vakuuminjisering» eller «vakuumstøping» med vakuumkammer brukt for glassfiberarmert polyester og kevlar. Nyere byggemetoder blir utviklet som ved å presse sammen to former og suge ut luften eller å omslutte formen med en stor plastpose mens luften blir trukket ut. Det blir mulig å redusere vekten og laget et hundre prosent kompakt laminat uten risiko for luftblærer som kan oppstår ved bygging med plugg.
Bygging ved rotasjon
Andre produksjonsmetoder innenfor småbåtbyggingen er kjent som rotasjonsstøping der termoplastmaterialet i form av pulver eller små korn mates inn i en form, som så roterer i alle retninger inne i en varmeovn. Sentrifugalkreften fordeler den smeltede plasten over hele formens innside. To støpt båtskrog fordelt i innerskall og ytterskall oppsto, og det blir brukt fyllmateriale av termoplast eller skumplast etter rotasjonen var avsluttet.
Denne metoden har blitt meget populært i nyere tid med ny teknologi, og det er mulig å lage sandwichbyggete båter med termoplast som inner- og ytterlag. Størrelsene på plastbåter som var bygd med denne byggeteknikken, likestilles med størrelsesbegrensningen fra bygging ved vakuum. PE for eksempel er tungt og mykt i lange skrog, men båtprodusentene sikter hele tiden mot mindre skrogvekt med teknologiske nyvinninger.
Betongbåtbygging
Ferrosementkonstruksjon for mindre skrog som ikke-seriebygde seilbåt- og racerbåt var kommet som en nyhet i 1970-årene. Byggemetoden for en slik konstruksjon begynner med hovedspanter i ett stykke av stålrør som bøyes til over spanterisset, deretter reist på beddingen og kontrollert med lekter fra stevn til stevn før dekksbjelker og bjelker sveises på plass. Spantene ofte sveises fast til en stålplate eller et stålrør som fungerer som kjøl.
Et grunnskjelett av armeringsjern skulle ha en skrogform uten plane flater eller skarpe kanter, og består av de formgivende hovedspanter, armeringsjernet i gitterform som surres eller sveises fast, og åtte til ti lag med hønsenetting langs både skrog og skott. Hønsenettingen som buktet seg inn på innsiden og være flat utenpå, er viktig for at armert betong ikke skulle sprekke under store påkjenninger. For at støpingen skulle gå som planlagt, måtte hele skroget bygges opp med en gang, så den endelige finishen ut- og innvendig skulle bli samtidig avsluttet. Det tar to uker for sementen å herdes under kontrollerte fuktighet for at prosessen skulle skje langsomt og jevnt. Massen trykkes inn i nettingen fra innsiden, på utsiden skulle murere bearbeide flaten så den skulle bli jevn og fin.
Kjøkkenventilator
En kjøkkenventilator eller et kjøkkenavtrekk er en motordreven vifte, oftest installert i kjøkken over komfyren og i forbindelse med andre innretninger i hus der os, lukt eller partikler skal trekkes ut for å gi bedre livs- og arbeidsvilkår. Ventilatoren er gjerne forbundet med en kanal som fører luften ut i det fri gjennom vegg eller over tak. Slike ventilatorer har gjerne et fettfilter. Andre ventilatorer kan sørge for resirkulering av luft i rommet med rensing i et kullfilter.
Vanlige vifter som lager luftstrømmer i et rom uten å flytte vekk eller rense, er ikke å regne som ventilatorer, selv om de ikke sjelden kalles det. Mange ventilatorsystemer kalles forøvrig ofte vifteanlegg, friskluftanlegg eller utluftingsanlegg for eksempel i tilknytning til utlufting av tunneler.
Claude-François Loppin
Claude-François Loppin (født 13. september 1707 i Frankrike, død 21. august 1742 i provinsen Hubei i Kina) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen.
Han kom til Macao i 1739 og ble så sendt til dobbelprovinsen Huguang der han virket både i Hubei og Hunan.
Gyllene Cirkeln
Gyllene Cirkeln, eller The Golden Circle, er en jazzklubb i Stockholm kjent for flere store jazzfremføringer, spesielt på 1960-tallet.
Av de mer kjente artistene som har opptrådt på Gyllene Cirkeln, kan man nevne:
Klubben er beliggende i ABF-huset i Sveavägen 41. Den er omtalt av Christer Landergren i Gyllene Cirkeln: Jazzen på 60-talet (2002).
Kunståret 1928
Kunståret 1928 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1928.
Studentting
Et studentting er en politisk forsamling i studentdemokratiet ved et universitet. Studenttinget er gjerne det høyeste organet i studentdemokratiet, med fakultetsvise studentråd under seg.
Vesyolye Ulybki
Vesyolye Ulybki / Happy Smiles (Kyrillisk: Весёлые улыбки; Oversatt: Happy Smiles; Romanisering: Vesjolye ulybki) er t.A.T.us tredje russisk-språklige album. Albumet skulle egentlig hete Upravlenije otbrosami / Управление отбросами (på engelsk Waste Management). Albumet ble utgitt 21. oktober 2008 og solgte mer enn 200 000 kopier i Russland.
Angella Taylor-Issajenko
Angella Taylor-Issajenko (født 28. september 1958 på Jamaica) er en tidligere canadisk sprinter, som tok sølvmedalje på 4 x 100 meter i OL i 1984. I 1989 innrømmet hun å ha brukt ulovlige prestasjonsfremmende midler siden 1979.
USS «John F. Kennedy» (CV-67)
USS «John F. Kennedy» (CVA/CV-67) (eller Big John) var et av US Navys hangarskip. «Kennedy» var det ene av de to siste hangarskipene i den amerikanske marinen som ikke var atomdrevne. Skipet lignet på Kitty Hawk-klassen, men hadde nok forskjeller til at det ble ansett som en egen klasse av den amerikanske marinen.
USS «John F. Kennedy» var det nest eldste hangarskipet i US Navy da det gikk ut fra tjeneste 23. mars 2007.
Grand Manila
Grand Manila er en roman av Kjartan Fløgstad, utgitt i 2006. Romanen er basert på og beskriver faktiske hendelser og forfatterens egne erfaringer fra industribyen Sauda, og tittelen er en klar parallell til «Grand hotel» og «Manilla pub» som ligger i Sauda.
I Grand Manila er igjen scenen satt på industristedet Lovra i Ryfylke, som i de tidlige romanene Dalen Portland og Fyr og flamme. Handlinga tar til noen år etter krigen og går fram til nåtid, med tilbakeblikk til tida omkring første verdenskrig og den finske borgerkrigen.
Grand Manila er en kollektivroman som følger i hovedsak fire familier med tilknytning til det amerikanske storkonsernet Union Carbides mangansmelteverk i Lovra over to generasjoner. I en stilling for seg står historia om finnen Jerry Dørmænen og hans vennskap med den latviske sosialisten Salme Talvet.
Romanen åpner med at de fem jevnaldrende guttene Frank Charles Tråskår, Helge Hidle, Freddy Lima, Jan Thu og den navnløse fortelleren står og ser på kabelbanen til verket, som frakter malmen fra båtene på kaia inn i ovnshuset. Alle fem har fedre som arbeider på verket. Mot slutten av fortellinga – femti år seinere – rives den samme kabelbanen når verket skal moderniseres.
Personer
Hadle Hidle er skiftarbeider på losseanlegget på smelteverket, og tømmer skip som kommer til Lovra med koks og råstoff til produksjonen. Han har hjemmeværende kone og to barn, Helge og Hilde. Kona Madlis godt bevarte hemmelighet er at hun mellom sine husmorplikter er i gang med å lære seg engelsk, og dermed kompensere for den utdanninga som hun aldri fikk. Det gjør hun på den måten at hun lærer seg fem ord om dagen fra ei engelsk-norsk ordbok. På den måten regner hun med at hun om en del år vil ha lært seg språket.
En av karene på skiftet til Hadle Hidle er den tause samen Jerry Dørmænen. I den grad han snakker, er det på et gebrokkent norsk, enda han har bodd på stedet i mange år, har voksne unger og er blitt enkemann. Arbeidskameratene vet lite om bakgrunnen hans, og er ikke interessert i å vite så mye heller; de regner Dørmænen for å være «den mest keisame mannen i verda». På første mai utmerker han seg med å gå like bak fana til avd. 31 av Norsk Kjemisk Industriarbeiderforbund i sin fineste stas. Like etter konas bortgang foretok han sin eneste feriereise – ikke til finsk Lappland som han offisielt skal stamme fra, men til sine egentlige hjemtrakter i landskapet Nyland på Finlands sørkyst. I et lengre tilbakeblikk gir fortelleren oss Jorma Törmänens livshistorie.
Fjorten år gammel ble han involvert på de rødes side i den finske borgerkrigen 1917-18. Etter at krigslykka snudde i de hvites favør etter tysk militær inngripen, ble Jorma ganske raskt tatt til fange, uten å ha løsna et eneste skudd. Han blir stilt for de hvites standrett på jordbruksskolen i Västanå i Ingå, der et stort antall motstandere ble henretta etter et kort forhør. Dommer og leder for standretten er den historiske personen Erik Grotenfelt. Før krigen var han kjent som sentralt medlem av en krets av unge, intellektuelle bohemer i Helsingfors. Foruten å være en velkjent levemann i hovedstadens kulturelle kretser, var han virksom som litteraturkritiker i avisene. Han var den eneste som ga den finlandssvenske lyrikeren Edith Södergrans to første, banebrytende diktsamlinger en forståelsesfull behandling.
Når borgerkrigen bryter løs, går han med liv og sjel inn på de hvites side i oppgjøret med kommunistene – ikke som soldat, men som forhørsleder og dommer. Et brev som han skrev til kona om hvordan han gjennomfører forhørene og henrettelsene er et av de få bevarte dokumentene som vitner om de hvites ugjerninger i borgerkrigens siste fase. Jorma unnslipper eksekusjonspelotongen på grunn av sin unge alder, og får mulighet til å flykte via Åland over til Sverige. Her blir han tatt hånd om av svenske sympatisører, får ny identitet og kommer seg over til Norge, der han etter noen år som rallar slår seg ned i Lovra som industriarbeider.
Liste over tyske universiteter
Liste over tyske universiteter og høyskoler
Grand Manila
Personer
Dørmænens ferietur mange år etter er en reise tilbake i tida, der han følger sine egne spor tilbake til et nedgrodd minnesmerke over falne finske kommunister ved Västanå. Fortelleren spekulerer i om han på denne turen treffer en gammel venninne, Salme Talvet.
Freddy Limas historie er den sørgelige historia om unggutten som reiser til sjøs, blir alkoholiker i ung alder, svartelistes i alle rederier, og etter hvert får baren Grand Manila i Lovra som fast tilholdssted. Foreldre og venner blir hjelpeløse vitner til Freddys undergang.
Frank Charles Tråskår gjør karriere i næringslivet; han stiger i gradene i selskapet Union Carbide, helt til han sitter som informasjonssjef i konsernet. Bhopal-katastrofen blir et vendepunkt. Han kan ikke lenger stå inne for den jobben han er satt til å gjøre, og lar seg førtidspensjonere.
Den eneste av de fem vennene som går i fedrenes fotspor, er Jan Thu. Når han etter et langt liv i verkets tjeneste går av med pensjon, blir han beæret med å få lov til å kjøre den store lossekrana fram til dens siste hvilested, der den skal omdannes til skrapjern.
Form
Romanen er delt i kapitler der førstesida typografisk er satt opp som en e-postmelding. Meldinga er et sitat som antyder kapitlets tema, mens fiktive avsender- og mottakeradresser gir ytterligere stikkord til handling og personer.
Deler av romanen har et dokumentarisk preg. Romanpersonenes handlinger og bevegelser er satt inn i en klar historisk sammenheng, og flere steder forekommer samhandling mellom historiske og fiktive personer. Et eksempel er Jorma Törmänens ublide møte med Erik Grotenfelt.
Romanen har en jeg-forteller som i svært liten grad selv er med i handlinga, men som inntar rollen som den som prøver å rekonstruere personenes liv. I dette arbeidet bygger han for en stor del på muntlige kilder, på fiktive dokumenter (for eksempel har han fått opplysninger om Dørmænens reise til Finland i overvåkningspolitiets mappe) og på faktisk foreliggende publikasjoner. Det framgår at fortelleren er historiker av profesjon, og historiefortelleren bruker historikerens metode både på det dokumentariske og det fiktive stoffet.
Som venta av en Fløgstad-roman er teksten spekka med ordspill, både i form av spesielle personnavn og ellers. Noen steder slår teksten over i en prosaform som nærmer seg det lyriske, med vekt på lydbilde og rytme:
I tillegg til lyrisk prosa inneholder teksten mange sangtekster – én også med noter – angivelig skrevet for eller sunget av artisten Janne Angelica Thu, søster til Jan Thu.
Tema
Grand Manila tematiserer arbeiderklassens historiske vekst og tilbakegang gjennom det tjuende århundret. Det er en kamp som foregår på to fronter, og arbeiderklassen taper på begge. På den ene sida klassekampen; de finske kommunistenes drøm om et annet samfunn bukker under for de hvites nådeløse terror, og de amerikanske sosialistene møtes med lange fengselsstraffer og deportasjoner. På den andre sida fører den teknologiske utviklinga til at arbeiderklassen går i oppløsning innenfra; industrien flytter til lavkostland, industriarbeidernes barn blir akademikere og slukes av staten eller av næringslivet. Eller de går inn i nye og uorganiserte lavstatusyrker som vektere, visningsassistenter og telefonselgere.
På sett og vis er Union Carbide Corporation – det vil si den internasjonale storkapitalen – hovedpersonen i romanen. Union Carbide, med aksen Hawk's Nest – Lovra – Bhopal – Manhattan, er det alle personer og all handling i boka dreier seg rundt.
Gasskatjåhkkå
Gasskatjåhkkå er et fjell mellom Gjerdalen og Linnajávrre, på grensa mellom Hamarøy og Sørfold kommuner i Nordland. Toppen er det høyeste punkt i Hamarøy kommune, og den nest høyeste i Sørfold, med en høyde på 1 517 meter over havet. Sekundærfaktoren på 31 kilometer er blant de 80 lengste i Skandinavia.
Liste over elektriske lokomotiv i Norge
Liste over elektriske lokomotiver brukt i Norge. Per dags dato brukes El 18 av Vy for å trekke passasjertog. Godstogselskapet CargoNet disponerer både El 14 og El 16. El 15 går også i godstog i Norge til tider, som Hector Rail type 161.
De øvrige lokomotivene på listen er utrangert, men enkelte lok er tatt vare på til museumsbruk. På Ofotbanen brukes svenske lokomotiver av typen IORE for transport av malm fra Kiruna til Narvik. Disse togene opereres på norsk side av det norske selskapet MTAS. MTAS er datterselskap av svenske MTAB, som igjen eies 100% av gruveselskapet LKAB, slik at IORE kan anses som «halvnorske» lokomotiver. Det kjøres i tillegg en del svenske Rc–lokomotiver i person- og godstrafikk mellom Norge og Sverige.
Elektriske lokomotiv brukt i Norge
S&T = Salvesen & Thams, altså Thamshavnbanen
Hedy Schlunegger
Hedy Schlunegger (født 10. mars 1923, død 3. juli 2003) var en sveitsisk alpinist.
I 1948 tok hun gull i utforrennet under OL i St. Moritz.
Etter at hun la opp som aktiv alpinist, drev hun en sportsbutikk i Grindelwald sammen med sin mann. Schluneggers barnebarn, Martina Schild, har deltatt i verdenscupen siden 2003.
GameSpot
GameSpot er en videospillnettside som viser nyheter, anmeldelser, før-anmeldelser, nedlastninger og annen informasjon. Nettsiden ble startet 1. mai 1996 av Pete Deemer, Vince Broady og Jon Epstein. Den ble kjøpt av ZDNet, et selskap som senere ble kjøpt av CNET Networks. CNET ble kjøpt av CBS Interactive i 2008.
I tillegg til innholdet som blir produsert av GameSpot-mannskapet, tillater også nettsiden brukerne i å skrive sine egne anmeldelser, blogger og å poste på deres forum. Forumene er delvis delte med brukerne av GameFAQs, en annen nettside som også er eid av CBS Interactive.
Faradays induksjonslov
Faradays induksjonslov er en lov innen fysikken, som omhandler induksjon i en elektrisk krets. Den sier at et magnetisk felt som varierer med tiden, vil indusere en elektromotorisk spenning \mathcal{E} i kretsen som er gitt ved den matematiske ligningen
hvor ΦB  er den magnetiske fluksen som går gjennom kretsen.
Loven kan benyttes til å finne den elektromotoriske spenningen indusert i en spole. Har spolen N vindinger og ΦB er fluksen som går gjennom en vinding, blir den totale spenningen N ganger større.
Differensiell form
Ved bruk av vektoranalyse og differensielle vektoroperasjoner kan man skrive Faradays lov på en mer formell måte. Man benytter da definisjonen av elektromotorisk spenning
hvor C betegner en lukket kurve. Ved hjelp av Stokes' teorem kan dette linjeintegralet skrives som flateintegralet
hvor flaten S har kurven C som rand eller omkrets. Den magnetiske fluksen som går gjennom flaten, er samtidig gitt ved flateintegralet
når integrasjonsflaten ligger fast i rommet. Det er ofte denne siste formen en møter på når en ser omtalt de fire Maxwells likninger.
Eksterne lenker
Elektromagnetische Induktion
Verdensrankingen i snooker 2009/2010
Rangeringen er basert på poengene spillerne har oppnådd de to foregående sesongene, altså sesongene 2007/2008 og 2008/2009.
Digital eXtreme Definition
DXD (Digital eXtreme Definition) er et digitalt lyformat med en målefrekvens på 352.800 Hz i 24 BIT oppløsning. Dette gir en datastrøm på 8.4672 Mbit/s per lydkanal. Teknologien er utviklet av Merging Technologies (Sveits) og Digital Audio Denmark. Formatet er verifisert av Philips/Sony som produksjonsformat for Super Audio CD (SACD), hvor DXD konverteres ned til DSD. Norske Lindberg Lyd var først i verden til å ta i bruk DXD ved innspillingen av MOZART fiolinkonserter med Marianne Thorsen og TrondheimSolistene i Selbu kirke i juni 2006.
Lokomotiv
Lokomotiv, eller lok, er en spesialisert skinnegående trekkraftenhet hvis oppgave er å trekke jernbanevogner i et tog.
Avgrensing
At et lokomotiv beskrives som en spesialisert trekkraftenhet, vil si at lokomotivet er ikke konstruert for noe annet enn å trekke andre vogner. I jernbanedrift finnes det derimot andre trekkraftenheter som ikke er spesialisert på den måten, nemlig motorvognene. Motorvognene trekker seg selv, og til en viss grad også andre vogner, men har også innredning for å transportere reisende. Motorvogn er altså en kombinasjon av et lokomotiv og en passasjervogn. Små lokomotiver kalles i Norge skiftetraktorer. Disse skiller seg fra de som formelt betegnes som lokomotiver kun ved størrelse og ytelse. En oppdeling i lokomotiver og skiftetraktorer brukes ikke for damplokomotiver.
Damplokomotiver
De første lokomotivene var damplokomotiver. Det første brukbare damplokomotivet antas å være Richard Trevithicks lokomotiv for Pen-y-Darren gruven i Wales, fra 1804. Robert Stephensons konkurrerte med The Rocket fra 1829 fra Liverpool til Manchester og det regnes som det første helt vellykkede damplokomotivet. De prinsipper Rocket ble bygget etter, er i hovedsak beholdt ved all damplokomotivproduksjon siden. Til Norge kom de tre første damplokomotivene i 1851, bygget av nettopp Robert Stephensons lokomotivfabrikk i Liverpool.Damplokomotiver har som det ligger i navnet dampmaskineri for framdrift. Man koker vann på en kjele under trykk, og slipper damp under høyt trykk ut i sylindre som er koblet til drivhjulene. Prinsippet er enkelt, men ikke helt ufarlig på grunn av det store damptrykket som brukes. Vanlig for norske damplokomotiver var et trykk på 12 ganger vanlig lufttrykk. Damplokomotiver blir tradisjonelt fyrt med kull, men brensler som koks, ved og olje har vært brukt. Fyrstedet er innrettet for en bestemt brenselstype. Damplokomotiver har med seg et passende forråd av vann og brensel. Begge deler må etterfylles, gjerne flere ganger i løpet av en driftsdag for et damplokomotiv. Damplokomotivene var i praksis enerådende gjennom hele 1800-tallet, ble i Norge gradvis avløst fra 1920-tallet, og var her i ordinær drift fram til 1970, dog med færre og færre oppgaver de siste årene. Selv om den alminnelige dampdriften i Norge opphørte i 1970, er mange damplokomotiver bevart og noen av dem er fremdeles kjørbare. Disse finnes ved museumsjernbanene, Norsk Jernbanemuseum på Hamar og Norsk Museumstog/Norsk Jernbaneklubb. Strenge sikkerhetskrav gjør at bruk av gammelt materiell på vanlige jernbanestrekninger byr på mange tekniske og administrative utfordringer. Noen få damplokomotiver er også utstilt på stasjoner. Situasjonen utenfor Norge er omtrent tilsvarende. Noen få steder i verden finnes det fortsatt damplokomotiver i ordinær drift, da dette er lavteknologi som lar seg holde i drift uten alt for avanserte verktøy.I 1994 begynte A1 Steam Locomotive Trust byggingen av et nytt 4-6-2 damplokomotiv. Lokomotivet som fikk navnet Tornado ble bygget etter en design av Arthur Peppercorn, men designe ble tilpasset de moderne sikkerhets og sertifiseringsstandardene. Det var ferdigstilt i 2008 og yter 2,400 hestekrefter, toppfart på 160 km/t (100 mph), brenner 23 kg kull i minuttet og 300 liter vann kokes i minuttet.
Elektriske lokomotiver
Den kronologisk neste lokomotivtypen var de med elektriske motorer for framdrift. Den aller første brukbare ble konstruert av Werner von Siemens og vist på en utstilling i Berlin i 1879. Elektrisk framdrift ble først lansert som sporvogner, og Kristiania fikk sin elektriske sporvei allerede i 1894. Bortsett fra noen mindre industribaner, ble elektrisk drift på jernbanene i Norge iverksatt i 1908 med åpningen av Thamshavnbanen. Norges første normalsporede jernbane som fikk elektrisk drift var Tinnosbanen i 1911. NSB åpnet sin første elektriske jernbane i 1922 på strekningen Oslo V – Brakerøya. Til denne banen ble NSBs første elektriske lokomotivtype levert. Typen ble kalt El 1 og siden er NSBs elektriske lokomotivtyper betegnet på denne måten. Den siste offisielle i den serien er El 18 fra 1996, mens CargoNet sin nye elektriske lokomotivtype CE 119 (TRAXX F140 AC2) på en måte er en El 19.
Moderne lokomotiver
Moderne lokomotiver har som regel fire eller seks drivaksler, montert i boggirammer med to eller tre aksler per boggi. Dette gir bedre gangegenskaper på sporet enn tidligere tiders såkalte stivrammelokomotiver, der hjulakslene var montert direkte i lokomotivkassa. Som regel har lokomotivene en elektromotor per hjulaksel, opphengt rett over eller rundt hjulakselen for å minimere effekttapet mellom motor og hjul. Dette gjelder både elektriske og dieselelektriske lokomotiver.
Den store fordelen med lokomotiver, og tog mer generelt, er lav friksjon (rullemotstand) mellom hjul og skinne. Dette gir mulighet til transport av store mengder gods og personer med et lavt energiforbruk sammenlikna med lastebil eller buss. Dagens norske elektriske lokomotiver har en motoreffekt på rundt 6 000-7 000 HK (4 000-5 000 kW), mens dieselelektriske lokomotiver som brukes her til lands har 2 000-3 600 hk (1 500-2 700 kW) ytelse. Med slike effekter er det mulig å trekke tog på flere tusen tonn, litt avhengig av stigningsforholdene på banestrekningen.
Lokomotivføreryrket
For å kunne framføre lokomotiver må en være utdannet lokomotivfører. Dette er en utdannelse som i dag tar rundt 16-18 måneder, der ca. ett år foregår ved Norsk Jernbaneskole, og resten foregår som internopplæring i et togselskap. Fram til 2004 foregikk lokomotivføreropplæring i sin helhet som internopplæring i NSB. Enkelte mindre lokomotiver og arbeidsmaskiner kategoriseres som skinnetraktor – disse kan framføres av personer med opplæring og godkjenning som «fører av skinnetraktor» (tidl. UR-23), som er en kortere føreropplæring enn full lokomotivføreropplæring. Slike lokomotiver brukes i hovedsak ikke i ordinære person- eller godstog. På museumsjernbaner er det ikke nødvendigvis samme krav til førergodkjenning som på det nasjonale jernbanenettet.
En del av de mindre lokomotivene brukes kun innenfor avgrensede områder. Disse omtales vekselvis som skinnetraktorer, skiftetraktorer, skiftelokomotiver, skiftemaskiner eller bare "traktorer". For bruk innenfor slike områder kan det også være andre og "lavere" kompetansekrav enn ved framføring ute på jernbanenettet.
Naturvern
Naturvern omfatter vern av naturen og naturressursene mot overdrevne eller unødige menneskelige inngrep, for slik å sikre det biologiske mangfoldet (og derav framtiden) for planter og dyr (inkludert mennesket). Naturvern gjennomføres gjennom forskjellige tiltak som vern av bestemte dyre- og plantearter (artsvern), oppretting av områder med ulik vernestatus, (områdevern), forbud mot inngrep i intakte naturområder og forbud mot bruk av eller utslipp av skadelige stoffer.
Verdens naturvernunion (IUCN) har som mål at alle land skal verne minst 15 prosent av alle naturtyper.
Naturvern i Norge
Norge ratifiserte i 1993 konvensjonen om bevaring og bærekraftig bruk av biologisk mangfold. Norge har også sluttet seg til en internasjonal IUCN-kampanje om vern av nye arealer fram mot 2010. Pr. 2016 har Norge vernet omtrent 17 prosent av sitt landareale. Riksrevisjonen erklærte i 2007: «Dagens arealforvaltning bidrar til en nedbygging av områder som Stortinget har vektlagt skal ivaretas.»
Boeing 247
Boeing 247 var et av de første moderne passasjerflyene. Det fløy første gang 8. februar 1933 og ble tatt i bruk som passasjerfly samme år. Flyet representerte mye nytt, slik som hel-metall konstruksjon, autopilot og opptrekkbart understell.
Boeing 247 kunne frakte ti passasjerer samt flyvertinne.
Den 10. oktober 1933, ble et United Airlines Boeing 247 offer for den første kjente sabotasje mot et passasjerfly. Flyet var underveis fra Cleveland til Chicago, da en hjemmelaget bombe eksploderte i flyet mens det fløy over Chesterton, Indiana. Flyet styrtet og alle ombord omkom.
Under andre verdenskrig, ble United sine 247 bygget om til krigstjeneste og fikk typebetegnelsen «C-73»
Kerrin Lee-Gartner
Kerrin Lee-Gartner (født 21. september 1966 i Trail, Britisk Columbia) er en canadisk tidligere alpinist.
Under OL 1992 i Albertville vant Kerrin Lee-Gartner et av OL-historiens mest spennende utforrenn. Hun vant med seks hundredeler foran Hilary Lindh (USA) og ni hundredeler foran Østerrikes Veronika Wallinger, mens de to store forhåndsfavorittene, Katja Seizinger og Petra Kronberger, havnet utenfor seierspallen.
Denbighshire
Denbighshire (walisisk Sir Ddinbych) er et grevskap i det nordlige Wales. Administrasjonsbyen er Ruthin.
Det ble opprettet i 1996. Det finnes også et tradisjonelt grevskap med samme navn, som har svært forskjellige grenser fra det administrative grevskapet.
Aurskog kirke
Aurskog kirke er en langkirke fra 1881 i Aurskog-Høland kommune, Viken fylke.
Byggverket er i bindingsverk og har 580 plasser. Orgel av August Nielsen anno 1882.
Kirken ligger i Østre Borgesyssel prosti i Borg bispedømme.
Den militærnøytrale sonen som Norge og Sverige inngikk som del av fredsavtalen i Karlstad i 1905, ble definert å gå fra "sydvestre ende av Dyrerudtjern" til "Urskog kirke" videre til "søndre ende av Holmtjern".
Liste over islandske lovsigemenn
Liste over islandske lovsigemenn på Island fra 930-1271:
Ifølge Are Torgilsson Frode og Landnåmabok er Ulvljot (norr. Úlfljótr) den første som brakte en felles lov til Island. Lovene som var utabeidet i samråd Torleiv Spake, Ulvljots morbror, var bygd på den norske Gulatingsloven. Lovene ble først fremsagt på Alltinget på Þingvellir i 930.
Lináisen
Lináisen (lulesamisk: Linájiegŋa) er en isbre på grensen mellom Norge og Sverige, øst for Blåmannsisen i Nordland. Breen ligger nord for Vuolep Sårjåsjávrre. Nordøst for Lináisen ligger Ålmåjjiegŋa, som er Sveriges nest største isbre. Isbreene ligger på sør- og østsiden av en fjelltopp. På toppen står riksrøys 240A, som også markerer grensepunktet mellom kommunene Sørfold og Fauske.
Pelle og Proffen
Pelle og Proffen er en serie ungdomsbøker skrevet av den norske forfatteren Ingvar Ambjørnsen fra 1987 til 1995. Bøkene handler om Pelle og kameraten hans Proffen, og sammen havner de oppi mysterier av alle slag.
Bakgrunn
Ambjørnsen skrev bøkene for å ta et oppgjør med den amerikanske Franklin W. Dixons Hardyguttene-serien hvis historier var altfor usannsynlige for han. Hovedpersonene Frank og Joe hadde ingen sjel, personlighet eller dype meninger, og deres foreldre var altfor lykkelige og «perfekte» for Ambjørnsen. Forfatteren ville også ta opp viktige temaer i sin samtid som alle historiene er preget av. Hovedpersonene skulle være «streite» ettersom sekstiåtterne på denne tiden hadde blitt foreldre og deres barn var i opprør mot dem.
Konsept
Pelle Pettersen og Proffen Erlandsen bor over hverandre i Bentsebrugata på Torshov. Guttene har kjent hverandre fra barnsben av og går i samme klasse på skolen. Pelle er hovedpersonen som forteller historiene ut i fra sitt perspektiv. Mens Pelle er den raske og vågale karakteren, er Proffen hjernen i bøkene.
Pelle bor sammen med sine middelalderende hippieforeldre og lillesøster My. Faren til Pelle er kunstner, men får ikke sitt gjennombrudd før i den femte boken. Moren til Pelle jobber i billettluka i et teater og deltid på et krisehjem, noe som gjør at det er hun som ordner det meste av pengene i familien.
Proffen bor sammen med sine gamle foreldre som har passert 60, men som fortsatt er spreke. Han har også to eldre brødre med navn Leif og Gøran som begge har flyttet hjemmefra.
Noen av karakterene i bøkene som Pelles venner Filla og Leffy, Proffens kjæreste Jorun, og bror Gøran er gjengangere i bøkene.
Guttene ender opp i kriminelle saker delvis på grunn av deres eget initiativ, eller ved at sakene faller i fanget på dem. Noen av sakene angår deres nærmiljø eller nære venner. Settingen i bøkene er hovedsakelig i Oslo, og enkelte ganger utenfor storbyen. Det skjer ting på Sørlandet, samt i Nordlandet, Nordmarka, Oslofjorden og i København. Bøkene skildrer også privatlivet til guttene. De får begge oppleve kjærligheten, og foreldrene deres er de stadig i konflikt med. I den første boken er de 14 år gamle, og i deres siste bok er de 16 år og skal snart begynne på videregående.
Noen ganger ble Ambjørnsen skremt over hvor direkte bøkene traff sin samtid. Da Giftige løgner kom ut i 1989 hadde noen ungdommer avslørt et enormt giftutslipp ved en tilfeldighet. Liknende hendelser skjedde også da Etter orkanen og Hevnen fra himmelen kom ut. Det er Storbyens stemme som er forfatterens favoritt, mens Døden på Oslo S er publikumsfavoritten.
Filmene
I perioden 1990–1993 ble tre av bøkene filmatisert: Døden på Oslo S, Giftige løgner og De blå ulvene. Pelle og Proffen ble spilt av hhv. Håvard Bakke og Tommy Karlsen.
Døden på Oslo S ble best mottatt, og har siden blitt en av Norges mest populære ungdomsfilmer. Da den kom ut i 1990 var det lenge siden noen hadde laget en norsk film for ungdom, og den ble sett av en halv million på kino. Over hele landet ble handlingen diskutert i skoler, og Ambjørnsen fikk mye positiv presse. Håvard Bakke, Tommy Carlsen og Helle Beck Figenschow (Lena) ble filmstjerner over natten. Musikken ble laget av Dum Dum Boys, som var Norges mest populære rockeband på den tiden. Karakteren Lena er med i alle filmene (noe hun ikke er i bøkene) ettersom hun var ettertraktet av kinopublikummet. Det ble kun laget tre filmer ettersom skuespillerne etter hvert ble for gamle for rollene og følte at de var fornøyde etter film nummer tre.