cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Darjeeling Himalayan Railway
Nasjonalisering
Etter Indias selvstendighet i 1947 lå det i kortene at privateide jernbaneselskaper ville bli nasjonalisert. 20. oktober 1948 ble DHR formelt kjøpt opp av den indiske staten. De britiske ansatte fikk tilbud om å fortsette i jobben, men med mye lavere lønn. Ingen av dem aksepterte tilbudet. Banen ble innlemmet i Indian Government Railways og underlagt Assam Railways organization. Fargeskjemaet brukt på rullende materiell ble samtidig endret fra grønt med røde linjer til dagens blått med hvite linjer. I 1952 ble DHR organisert under North Eastern Railway Zone, og 15. januar 1958 ble DHR overført til en av Indian Railways 17 soner: Northeast Frontier Railway (NFR) avdeling Katihar.
I 1962 åpnet linjen fra Siliguri til New Jalpaiguri junction for å ha tilknytning til bredspornettet. I 18 måneder i 1988 og 1989 var linjen til Darjeeling stengt på grunn av uroligheter og opptøyer i forbindelse med aktivitetene til separatist-bevegelsen som krever at Gorkhaland utskilles fra vest-Bengal og blir egen delstat. Jernbanen tapte i konkurransen med lastebiler, og i 1993 gikk det siste godstoget. I 2010 ble en kilometer av linjen (og veien) ødelagt av et stort jordskred nær Pagla Jhora like nedenfor Kurseong. Den ødelagte strekningen var ikke operativ igjen før i 2015. I 2011 ødela et annet jordskred linjen ved Tindharia, og med linjen ødelagt på to steder, var togtilbudert (frem til gjenåpningen i 2015) redusert til delstrekningene Siliguri - Tindharia og Kurseong - Darjeeling.
I juni 2017 ble banen på nytt stengt i kjølvannet av opptøyer og uroligheter etter separatist-demonstrasjoner. Stasjonsbygningene i Sonada og Gaybari ble satt i brann av demonstrantene i juli. Også Elysia-bygningen i Kurseong (som huser DHRs hovedkvarter) ble forsøkt påtent.
Verdensarvlisten
29. juni 1998 leverte Indias jernbanemuseum (National Rail Museum) inn nominasjonen av Darejeeling Himalayan Railway som kandidat til UNESCOs verdensarvliste. Verdensarvkomitéen vedtok å føre opp DHR på verdensarvlisten 2. desember 1999. Senere er 2 andre fjelljernbaner i India ført opp på verdensarvlisten sammen med DHR, og de er alle kvalifisert gjennom å oppfylle UNESCOs kriterier II og IV. Status som verdensarvsted innebærer at India forplikter seg til å bevare hele DHR - både infrastruktur og rullende materiell samt opprette en buffersone rundt sporet og stasjonene. Videre må Indias myndigheter utarbeide og legge frem en plan for administrering og bevaring av DHR hvert femte år. En av forutsetningene er også at damplokomotivene modifiseres minst mulig, og at de fortsatt skal være i drift på banen. DHRs verdensarvstatus innebærer ikke finansiell støtte fra UNESCO, selv om det finnes et verdensarvfond det kan søkes om støtte fra.
I UNESCOs vedtak fra 1999 heter det: "Kriterium (ii): Darjeeling Himalayan Railway er et fremragende eksempel på innflytelsen et nyskapende transportsystem har på den sosiale og økonomiske utviklingen i en multikulturell region, et eksempel som har vært modell for lignende utvikling i mange deler av verden."
"Kriterium (iv): Byggingen av jernbaner på 1800-tallet hadde stor innflytelse på den sosiale og økonomiske utviklingen i mange deler av verden. Denne utviklingsprosessen er illustrert på en eksepsjonell og unik måte av Darjeeling Himalayan Railway."
Infrastruktur
Lokomotivverkstedene har siden 1915 ligget i Tindharia, mens vognverkstedet og lagringsspor for vogner har vært flyttet litt rundt fra Siliguri til New Jalpaiguri junction før det til slutt endte opp i Siliguri junction. De 13 stasjonene er bemannet, og siden linjen ikke har noe signalsystem, er telefonisk kontakt mellom stasjonsmestrene viktig for togsikkerheten. Telefonsystemet er imidlertid gammelt og upålitelig og er i tillegg avhengig av strømforsyning fra det (tidvis ustabile) lokale strømnettet.
Stasjonene
Indian Railways' stasjonskoder i parentes.
Linjen
Skinnegangen besto opprinnelig av stålskinner på 41 pund/yard (20,2 kg/meter) lagt på tresviller. Sporet er senere oppgradert til skinner med 25 kg/meter (50 pund/yard) - fortsatt på tresviller. På tross av det vanskelige terrenget har linjen ingen tunneler, selv om en kort tunnel ble bygd i nærheten av Chunbhati etter jordskjelvet i 1934. Denne tunnelen ble senere tatt ut av bruk etter et jordskred i 1968. Da linjen var ny, var det 5 spiraler (looper) og 5 sikksakk-spor. I dag (2017) er det totalt 554 broer, 3 spiraler (looper), 6 sikksakk-spor og 873 kurver. Opprinnelig var kurveradien på den krappeste kurven 15,3 meter, men den ble bygd om i 1883. Den krappeste kurven i dag har en radius på 21,2 meter. Linjen har 13 stasjoner i tillegg til stoppesteder. Det er totalt 132 ubemannede planoverganger. Sporet går i noenlunde flatt terreng fra New Jalpaiguri junction til Sukna der stigningene begynner. Herfra deler linjen stort sett traséen med bilveien Hill Cart Road, og krysser denne mange ganger på vei opp i fjellene. Jernbanen går også tvers gjennom småbyer og landsbyer samt tilhørende markedsplasser.
Rullende materiell
I 1947 - like før nasjonaliseringen - var aktiviteten på jernbanen på sitt høyeste. DHR disponerte da 41 lokomotiver, 139 passasjervogner, og 606 godsvogner. Godstrafikken ble avviklet i 1993, men i underkant av 10 godsvogner er bevart. I 2016 rullet et tog med (tomme) godsvogner inn på Darjeeling stasjon for første gang på 25 år. Det var en gruppe tyske togentusiaster som hadde chartret toget. I 2017 hadde DHR 13 damplokomotiver tilgjengelig. De fleste er over 100 år gamle, og reservedeler har blitt stadig mer problematisk å skaffe. I mai 2017 inngikk Northeast Frontier Railway (NFR - avdelingen som har ansvaret for DHR) en intensjonsavtale med det statseide selskapet Heavy Engineering Corporation Limited om å produsere viktige reservedeler, dampkjeler og verktøy for type B-lokomotivene. Avtalen er ment å sikre at damplokomotivene forblir operative i overskuelig fremtid.
Lokomotiver
Alle damplokomotiv som er i bruk på jernbanen pr. 2022 er type B (B Class - kalt Class No. 3 før 1891). Så å si alle damplokomotivene som har vært i bruk på DHRs fjellstrekninger er tanklokomotiver med akselrekkefølge 0-4-0 (ett type D-lokomotiv med akselrekkefølge 0-4-0 + 0-4-0 var i bruk bare en kort stund). To tenderlokomotiver av Pacific-type 4-6-2 ble levert i 1914 og var i bruk på den flate sidebanen til Kishanganj.
Type C
De 8 første lokomotivene bygd for DHR var 0-4-0 sidetanklokomotiver fra Sharp, Stewart & Company i Glasgow, Skottland. De ble bestilt i 1879 og overlevert i 1880 og fikk numrene 1 - 8. De ble kalt Class No. 1 frem til 1891 da de fikk betegnelsen Class C (type C). Disse lokomotivene veide 10 tonn, hadde hjuldiameter på 26 tommer, og vanntankene hadde kapasitet på 250 gallon (1 136 liter). Kjelen kunne fyres både med ved og kull. Type C-lokomotivene viste seg å ha for liten trekkraft i stigningene, og i 1881 ble fire kraftigere lokomotiver bestilt fra Sharp, Stewart & Company. Det siste av type C-lokomotivene ble solgt i 1894.
Type A
De nye lokomotivene ble levert i 1882, og ble til å begynne med kalt Class No. 2, men fikk betegnelsen Class A (type A) i 1891. Disse lokomotivene veide 12 tonn og hadde vanntankene under kjelen (engelsk: Well tank), noe som ga et lavere tyngdepunkt enn sadeltank. Totalt 8 type A-lokomotiver ble levert, og de fikk numrene 9 - 16. Allerede i 1886 ble de første av disse lokomotivene ombygd av DHR med en liten sadeltank mellom dampkuppelen og skorsteinen. Dette ble gjort for å øke vannkapasiteten, og for å bedre vektfordelingen litt. Den opprinnelige vanntanken under kjelen ble beholdt. Type A-lokomotivene ble tatt ut av tjeneste omkring 1914 - unntatt nr. 9 som var i drift frem til 1954. Ingen av type A-lokomotivene er bevart.
Type B
Type A-lokomotivene hadde for liten trekkraft i bakkene, og hadde også tendens til å spore av. I 1888 la DHR inn bestilling på 4 kraftigere lokomotiver - også denne gangen hos Sharp, Stewart & Company. De første ble levert i 1889, og var en umiddelbar suksess. Disse har akselrekkefølge 0-4-0, og er kullfyrte tanklokomotiver med vanntanken liggende over kjelen (sadeltank). Denne typen ble først kalt Class No. 3, men fikk betegnelsen Class B (type B) etter 1891. Lokomotivene er bygd mellom 1889 og 1925. Av totalt 34 type B-lokomotiver som er bygd, var bare 12 fortsatt i drift i 2005. Lokomotivene ble bygd av forskjellige fabrikanter: Sharp, Stewart & Company, North British Locomotive Company og Baldwin Locomotive Works (4 stk.). Tre type B-lokomotiver ble bygd ved DHRs lokomotivverksted i Tindharia ved hjelp av reservedeler. Disse ble ferdigstillt i 1919, 1923 og 1925. Type B veier 14 tonn, har hjuldiameter 65 cm (2 fot og 2 tommer), er 5,85 meter langt og 2,56 meter høyt. Vanntankene har en kapasitet på 400 gallon (1 818 liter), og kullbingen (som er foran førerhytten) rommer ca. 750 kg kull (15 hundredweight). 2 type B-lokomotiver ble ombygd til oljefyring i 2005 og fikk i tillegg montert en dieseldrevet generator for å drive oljebrenneren. Forsøkene var ikke vellykkede, og ombyggingene ble reversert i 2008. Type B har et mannskap på opptil fem; to som sitter foran ved bufferne og strør sand på skinnene i motbakkene, én som sitter oppi kullbingen og hakker de store kullklumpene til mindre biter, samt lokomotivføreren og fyrbøteren/assistenten. På vei nedover har toget bremsemenn som manuelt aktiverer bremsene på vognene.
Type C (II)
Til den lange flate sidebanen til Kishanganj (som var under bygging) ble det i 1913 bestilt 2 lokomotiver. De ble bygd av North British Locomotive Company i Glasgow og overlevert i 1914. Disse var kullfyrte tenderlokomotiver med akselrekkefølge 4-6-2 (Pacific) og fikk betegnelsen Class C (type C) - de første type C-lokomotivene var forlengst utrangert, så det var ingen fare for forveksling. (De nye) type C-lokomotivene veide 26 tonn og kjeletrykket var 160 psi. De fikk numrene 37 og 38, og er begge bevart og står utstilt i India.
Type D
For å redusere behovet for mannskap ble det i 1910 bestilt et lokomotiv av garratt-type. Dette er et leddet lokomotiv med to separate, individuelt opphengte drivhjuls-boggier (i prinsippet to 0-4-0-lokomotiver sammenbygd under felles kjele - akselrekkefølge 0-4-0 + 0-4-0). Tanken var at ett type D-lokomotiv skulle erstatte et tospann av type B-lokomotiver, og dermed gjøre samme jobben med ett lokomotivmannskap i stedet for to. Lokomotivet ble bygd av Beyer, Peacock & Company i Manchester, England, overlevert i 1911 og tildelt nummer 31. Kullforbruket var fire ganger høyere enn type Bs, men det greide bare å trekke ti fullastede vogner mot type Bs seks. Det var også plaget med hjulspinn, damplekkasjer og problemer med å holde dampen oppe. Type D svarte ikke til forventningene, og det ble ikke bestilt flere lokomotiver av denne typen. Nummer 31 ble etterhvert satt inn på sidebanene som ble åpnet i 1914 og 1915 der stigningene og kurvene ikke var så ekstreme. Etter at disse sidebanene ble nedlagt i 1948 og 1950 var lokomotivet overflødig, og i 1954 ble det hugget opp.
Diesellokomotiver
DHR har pr. 2022 fire dieselhydrauliske lokomotiver. To ble anskaffet i 1999 og 2000: nr. 604 & 605. I 2006 overtok DHR ytterligere to diesellokomotiver som hadde vært brukt på Matheran-banen. Lokomotivene er alle av type NDM6 og bygd i Bangalore, India av Sury & Naire (SANCO). De har 4 drivhjul, yter 400 hestekrefter og veier 17 tonn. Lokomotivene har to drivstofftanker som tilsammen rommer 500 liter.
Andre lokomotiver
Det aller første lokomotivet som gikk på linjen var «Tiny» - et 0-4-0 sadeltanklokomotiv bygd av Manning Wardle i Leeds i 1875. Det var «Tiny» som trakk åpningstoget med Viceroy Lord Lytton i mars 1880 da den første delstrekningen ble innviet. Lokomotivet ble etter dette brukt under byggingen av den øvre delen av jernbanelinjen, og var senere brukt til ulike oppgaver frem til 1886 da «Tiny» ble solgt til Jorhat State Railway.
I 1911 kjøpte DHR lokomotivet «Baby Sivok» bygd i 1881. Det er mindre og lettere enn type A-lokomotivene, og ble brukt under byggingen av Teesta Valley extension. Det ble satt på utstilling ved stasjonen Siliguri Town i 1973. Lokomotivet ble ombygd og restaurert ved DHRs verksteder i Tindharia i 1999. Pr. 2022 står «Baby Sivok» utstilt ved jernbanemuséet i Ghum.
I 1920 ble det forsøkt å konkurrere med bussenes kortere reisetid ved å sette inn en skinnbuss bygd av Motor Rail Ltd. i Bedford. Den hadde en 40 hestekrefters motor, men kunne bare ta 9 passasjerer. Selv om den brukte 75 minutter mindre enn damptogene på turen opp til Darjeeling, ble skinnebussen snart tatt ut av trafikk igjen.
Vogner
De første passasjervognene var primitive 4-hjuls vogner med lerretstak og trebenker - noen av dem var åpne. I 1881 ble det forsøkt med 3-akslede passasjervogner av Cleminson-type der de to ytterste akslingene var svingbare. Disse vognene viste seg uegnet og ble snart tatt ut av drift. Omkring 1910 ble passasjervogner med boggier introdusert, og de tok etterhvert over for de enkle 4-hjulede vognene. En typisk passasjervogn i 2017 har boggier og er litt over 8 meter lang. Den eldste passasjervognen som fremdeles er i bruk, ble bygd i 1917. Den nyeste ble tatt i bruk i 1997. Passasjervognene blir vedlikeholdt ved vognverkstedet i Siliguri junction. I 1999 hadde DHR totalt 38 vogner for passasjerer: 5 førsteklasse, 22 andreklasse, 1 inspeksjonsvogn og 10 bagasjevogner. I underkant av 10 godsvogner er også bevart i operativ stand av DHR.
Bildegalleri
<Gallery mode="packed-hover"> Fil:DHR_787_at_Siliguri_Shed_05-02-18_19.jpeg|Nr. 787 etter ombygging til oljefyring Fil:Train-toy-final-2-720.jpg|Toget i Batasia Loop i Ghum Fil:DHR CAB.jpg|Interiør fra ordinær passasjervogn Fil:Toy Train of Darjeeling.jpg|Diesellokomotiv nr. 605 Fil:Darjeeling Toy Train at Batasia Loop.jpg|Tog trukket av diesellokomotiv ved Batasia loop Fil:DHR 804 above Sukna 05-02-20 19 25b.jpeg|Sandpåstrøing i stigningene over Sukna
Palermo FC
Palermo Football Club er en italiensk fotballklubb fra Palermo på Sicilia. Klubben har vunnet serien tre ganger.
Hexham og Newcastle bispedømme
Hexham og Newcastle bispedømme er et katolsk bispedømme i England. Det ble utskilt fra det apostoliske vikariatet England til det apostoliske vikariatet Nord-distriktet i 1688. I 1840 ble territorier avstått til de apostoliske vikariatene Lancashire og Yorkshire, og i 1850 ble det oppgradert til bispedømmet Hexham. Navnet ble 23. mai 1861 endret til Hexham og Newcastle. Bispedømmet har idag et areal på 8400 km², og dekker Northumberland, Tyne og Wear, Durham og en del av Cleveland nord for Tees-elven.
Palermo FC
Historie
Sesongen 2006–07 var en de beste for klubben, da laget lå lenge jevnt med Inter i toppen. Laget klarte imidlertid ikke å følge opp gjennom hele sesongen og endte til slutt på 6.-plass. Etter opprykket i 2004, hadde klubben sin svakeste sesong i Serie A 2011–2012 med en 16 plass. Laget ble videre sterkt svekket da stjernespilleren Javier Pastore ble solgt til Paris Saint-Germain for 42 millioner euro. Palermo mistet også midtbanekjempen Antonio Nocerino til AC Milan til en verdi av 500,000 euro, avtalen forutsatte at AC Milan skulle avgi en spiller til Palermo, men denne nektet, slik Palermo har en fordring på Milan på en spiller til en tilsvarende verdi. Palermo møtte også problemer i oppkjøringen til 2011-2012 sesongen da trener Stefano Pioli ble sparket i løpet av de siste ukene før starten av Serie A. Juniortreneren Devis Mangia overtok som trener av laget.
Mangia ble erstattet av Bertolo Mutti ved årsskiftet 2011/2012. Mutti lyktes heller ikke, og Palermo skrev en toårskontrakt med Giuseppe Sannino i juni 2012. Klubbpresident Maurizio Zamparini er kjent for hyppige trenersskifter, siden 2002 har Palermo hatt 23 trenere. 16. september ble Sannino erstattet av Gian Piero Gasperini.
Spillerstall
Oppdatert 22. mars 2023.
Alexander Langset
Alexander Langset er en norsk skuespiller, sanger og danser. Han var med i den norske barn- og ungdomserien Johnny og Johanna i 2005, hvor han spilte rollen som Christian. Han har jobbet på teatre som Chat Noir, Folketeateret og Chateau Neuf. Han har også en fartstid på 3 år fra showscenen Wallmans Oslo. Han er nå bosatt i Oslo, hvor han driver sitt virke som skuespiller/musikalartist.
Han er oppvokst i Hole, Viken
1849 Kresák
1849 Kresák er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 14. januar 1942 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Formula Dé
Formula Dé var et brettspill som simulerte formel 1-kjøring.
Gameplay
Spillet handler om bil-racing, tidligere med hovedvekt på Formel 1. Målet med spillet er å krysse målstreken først for å vinne hele løpet. Løpene kan være alt fra én til tre runder lange. Formel D kommer med et spillebrett som måler 100 × 70 centimeter, syv terninger, tjue forskjellige racerbiler i plast, og 10 indikatorer som kan spore bilens utstyr og tilstand. Spillet har syv terninger. Det er seks fargede terninger (d4, d6, d8, d12, d20 og d30) som brukes til å simulere spesifikke gir, samt en svart d20-terning som brukes til kollisjoner og andre begivenheter. Hver av terningene representerer et gir-skift. Hver terning har også en rekke tall som representerer antall mellomrom F1-bilene beveger seg.
Rutene som utgjør hvert hjørne på racerbanen er imidlertid farget annerledes enn andre ruter, merket med et flagg som indikerer et nummer. Hvis tallet er 1, må spilleren sørge for å avslutte sin tur innenfor det fargede området. Hvis tallet er 2, må spilleren avslutte 2 omganger innenfor det fargede området. Hvis tallet er 3, må spilleren avslutte 3 omganger innenfor det fargede området - og så videre. Hvis en spiller ikke klarer å avslutte det nødvendige antallet svinger innenfor det fargede området, får de en straff - som kan variere fra skade på bilens dekk og / eller bremser, til umiddelbar eliminering av bilen fra løpet.
Siden spilleren er forpliktet til å flytte hele distansen kastet på terningen, er de nødt til å være nøyaktig med gir-skiftene for å sikre at svingene ender på de nødvendige punktene - men uten at spilleren må sette utstyret for lavt, eller kast bort tid på å øke farten igjen etter hjørnet. Andre aspekter som kan blir lagt er skadet fortau, som spilleren må se opp for.
Blåveis
Blåveis (Hepatica nobilis) (dansk: blå anemone, svensk: blåsippa) er en flerårig urt i soleiefamilien. Den har karakteristiske, leverformede, vintergrønne blader og blå blomster i april – mai. Planten blir ca. 10 cm høy.
Blåveisen er utbredt i Europa nord til Skandinavia og Finland, og sør til Appenninene og Pyreneene. Den mangler i Vest-Frankrike og på De britiske øyer. Blåveisen vokser på tørr og kalkrik grunn i løvskog eller barskog. På disse vokseplassene viser ingen andre blomster seg før blåveisen. Allerede under snøsmeltingen begynner den å åpne sine mørkeblå kronblader.
I Norge er blåveisen vanligst på Østlandet, Sørlandet og i Trøndelag, men planten finnes også i Ryfylke, Hardanger og ved Bodø.
Slektsnavnet Hepatica viser til det latinske ordet for lever (hepar), mens artsepitetet, nobilis, betyr «edel». Ettersom bladene er leverformede, er planten, i samsvar med signaturlæren, blitt brukt mot leversykdommer.
Etter blomstringen ligger stengelen bøyd mot jorden, og småfruktene (nøttene) blir liggende i morplantens nærhet. De spres ved hjelp av maur (en myrmekofil plante).
Blåveis dyrkes i hager, både den arten som vokser vill i Norge, og ungarsk blåveis (Hepatica transsilvanica). Den sistnevnte arten stammer fra Karpatene og Transilvania, og har en kraftigere vekst.
Slekten Hepatica finnes i alle de tre store lauvskogområdene på den nordlige halvkule. De østasiatiske formene regnes som regel som varieteter av H. nobilis: var. japonica i Japan, og var. asiatica på fastlandet. I det østlige Nord-Amerika vokser H. acutiloba og H. americana.
Blåveis er kommuneblomsten til Moss kommune og var før sammenslåingen med Mosvik kommuneblomst for Inderøy kommune.
Fargevarianter
Blåveisens farge varierer fra helt hvit gjennom alle blåfarger til rød. Fargevariasjonen er genetisk betinget. Det er en myte at jordens surhet påvirker fargen.
Guy Drut
Guy Drut (født 6. desember 1950 i Oignies, Pas-de-Calais) er en fransk politiker og tidligere friidrettsutøver. I OL 1976 i Montréal vant han gullmedalje på 110 meter hekk.
I OL 1972 i München tok Drut sølv på 110 meter hekk, bare slått av amerikaneren Rodney Milburn. To år senere tok han gull i EM 1974, før han opplevde sitt store øyeblikk i Montreal-OL 1976, der han vant foran Cubas Alejandro Casañas Ramirez og amerikaneren Willie Davenport.
Etter at han la opp som idrettsutøver, ble han aktiv innen politikk, og var ungdoms- og idrettsminister i Alain Juppés konservative regjering fra 1995 til 1997.
Slaget om Aachen
Slaget om Aachen var et slag under andre verdenskrig som ble utkjempet i og omkring byen Aachen i Tyskland i perioden 2. – 21. oktober 1944. I september 1944 var Wehrmacht trengt tilbake til det egentlige Tyskland, etter å ha blitt beseiret av de vestallierte i Frankrike. Etter at Wehrmacht var drevet ut av Frankrike, vurderte de tyske lederne sine tap til et antall som svarte til 25 fullt utrustede divisjoner. På daværende tidspunkt hadde tyskerne 74 aktive divisjoner i Frankrike. Men etter tilbaketrekningen til Siegfriedlinjen maktet tyskerne likevel å delvis gjenoppbygge sin styrke. Det lyktes dem i å bringe den totale kampstyrken på Vestfronten opp til ca. 230 000 mann. De var ikke nødvendigvis veltrente eller godt bevæpnet,men ble i stor grad hjulpet av befestningene som utgjorde Siegfriedlinjen. I løpet av september kom det til de første kampene rundt Aachen, og byens kommandant tilbød å overgi byen til de fremrykkende amerikanerne. Hans kapitulasjonsbrev ble imidlertid oppdaget av SS under en ransaking i Aachen mens de sivile var i ferd med å bli evakuert. Adolf Hitler beordret ham straks arrestert og skiftet ut ham og hans divisjon med Gerhard Wilcks 246. Volksgrenadier-divisjon. USAs 1. armé ble derfor nødt til å kjempe for å overta byen.
De amerikanske militærsjefene besluttet å omringe byen med 1. og 30. infanteridivisjon samt elementer av andre militære enheter, og deretter erobre byen etter at den var blitt helt omringet. Byens forsvar bestod av det tyske 81. korps, som bestod av fire infanteridivisjoner og to undertallige tyske stridsvognsenheter. Under slaget mottok de tyske forsvarerne forsterkninger på 24 000 mann i form av en panzerdivisjon og en Panzergrenadier-divisjon samt deler av 1. SS panzerdivisjon. Selv om de var i mindretall i forhold til de amerikanske styrkene kunne forsvarerne støtte seg til dusinvis av betongbunkere og befestninger plassert rundt byen.
Bakgrunn
Den 18. september hadde de vestallierte nådd den tyske grensen, som var beskyttet av den omfattende Siegfriedlinjen. I et forsøk på å åpne den belgiske havnen i Antwerpen for allierte skip og dermed for forsyninger til styrkene i Frankrike og Belgia og samtidig krysse den nedre delen av Rhinen, innledet amerikanske, britiske og polske styrker Operasjon Market Garden den 17. september 1944. Operasjon Market Garden slo feil. Som følge av de store avstandene som hadde oppstått gjennom den raske allierte fremrykningen gjennom Frankrike ,oppsto et akutt forsyningsproblem, og fremrykningen mot Berlin gikk i stå. De tyske tapene i Frankrike hadde vært enorme. Den tyske feltmarskalken Walter Model vurderte at hans 74 divisjoner hadde tapt en reell styrke tilsvarende 25 divisjoner. Forsinkelsen av de vestalliertes fremrykning på grunn av logistiske problemer, ga imidlertid tyskerne mulighet til å sette igang en gjenoppbygging av sine styrker i vest. I løpet av september forsterket den tyske overkommandoen Siegfriedlinjen og brakte den samlede soldatstyrken opp i ca. 230 000 mann, herav 100 000 ferske soldater. I begynnelsen av september hadde tyskerne ca. 100 stridsvogner i vest, men i slutten av måneden hadde tallet økt til omkring 500. Det tyske forsvaret ved Siegfriedlinjen ble ytterligere styrket, og det ble etablert et forsvar med en gjennomsnittlig dybde på 4,8 km.
Sjefen for SHAEF, firestjerners general Dwight D. Eisenhower, bestemte at det neste målet skulle være besettelsen av Ruhrområdet, kjerneområdet for den tyske industrien. General George S. Pattons 3. amerikanske armé fikk i oppgave å besette det franske Lorraine-området. General Courtney Hodges' 1. amerikanske armé fikk ordre om å bryte gjennom fronten ved den tyske byen Aachen.
Byen og dens del av fronten var beskyttet av Siegfriedlinjen, som bestod av flere belter av sammenknyttede skytestillinger, fort og bunkere. I flere områder hadde de tyske stillingene en dybde på over 16 km. Forsvarslinjen var beskyttet av omfattende minefelt, dragetenner og piggtrådsperringer, noe som utvilsomt gjorde Siegfriedlinjen til «den mest formidable menneskeskapte forsvarslinjen som noensinne var skapt». Ut fra deres erfaringer på østfronten hadde tyskerne plassert sin hovedforsvarslinje gjennom sentrum av byene som lå ved forsvarslinjen, og utnyttet de smale gatene til å begrense de allierte styrkenes mobilitet. Til tross for den lave kvaliteten blant tyske forsvarere var befestningene som dekket Aachen og Ruhr betydelige hindringer for de amerikanske styrkenes fremrykning i området. Et gjennombrudd i denne sektoren var av avgjørende betydning, ettersom terrenget bak Aachen var flatt og var til fordel for de vestalliertes fremrykning.
Kampene omkring Aachen begynte faktisk allerede i september i en periode som tyskerne kalte «Det første slaget om Aachen». I september ble byen forsvart av 116. panzerdivisjon under kommando av general Gerhard von Schwerin. De allierte styrkene var så nær at mesteparten av byens ledelse flyktet i panikk før evakueringen av byens innbyggere var avsluttet. I stedet for å fortsette evakueringen besluttet von Schwerin å overgi byen til de allierte styrkene. Mens han planla å overgi byen ble von Schwerin den 13. september beordret til å gjennomføre et motangrep mot amerikanske styrker som trengte igjennom fronten sørvest for Aachen, og det gjorde han med deler av sine Panzergrenadier-styrker. Den tyske generalens planer om å overgi byen ble snart irrelevant, ettersom hans brev aldri nådde frem. I stedet kom det i hendene på Adolf Hitler, som ga ordre om at han straks skulle arresteres og skiftes ut med general gerhard Wilck. Det amerikanske 7. korps fortsatte med å teste det tyske forsvaret, til tross for den motstanden man hadde møtt den 12. – 13. september. Mellom 14. og 16. september fortsatte 1. amerikanske infanteridivisjon sin fremrykning til tross for gjentatte tyske motangrep, og amerikanerne endte med å etablere en halvmåneformet bue rundt byen. Den langsomme fremrykningen gikk i stå i slutten av september som følge av knapphet på drivstoff og ammunisjon som hadde oppstått på grunn av forsyningsproblemene og delingen av ressurser til fordel for styrkene som deltok i Operasjon Market Garden i Nederland.
Sammenligning av styrker
Byen Aachen hadde ikke større militær verdi, ettersom det ikke foregikk vesentlig krigsproduksjon der, og den var ikke blitt kraftig bombardert av de vestallierte i løpet av krigen. Det lå imidlertid i midten av den 1. amerikanske arméens vei mot Ruhr. For det tyske nazistyret var byen også et symbol. Ikke bare var det den første byen som ble truet av fiendtlige bakkestyrker under andre verdenskrig, den var også Karl den stores gamle hovedstad, han som hadde grunnlagt det «Første riket» (First Reich). Som følge av dette hadde det enorm psykologisk betydning for tyskerne. Holdningen blant byens forsvarere skiftet også som følge av befolkningens reaksjon sammenlignet med den man hadde i de franske byene. En tysk offiser beskrev det på følgende måte: «Plutselig var vi ikke lenger nazistene, vi var tyske soldater.»
Tyske forsvarere i byen
Den tyske hæren dro fordel av den korte pausen ved fronten til å trekke 1. SS, 2. SS og 12. SS panzerdivisjon samt 9. og 116. panzerdivisjon tilbake fra fronten. I oktober ble ansvaret for forsvaret av fronten ved Aachen overdratt til general Freidrich Koechlings 81. korps, som bestod av 183 og 246. Volksgrenadier-divisjon samt 12. og 49. infanteridivisjon. Disse styrkene utgjorde sammen med de tilknyttede 506. stridsvognsbataljon og 108. stridsvognsbrigade rundt 20 000 mann og 11 stridsvogner. Koechling ble også lovet en omorganisert 116. panzerdivisjon og 3. Panzergrenadier-divisjon, som til sammen var på 24 000 mann. 246. Volksgrenadier-divisjon erstattet 116. panzerdivisjon i selve Aachen, mens 183. Volksgrenadier-divisjon og 49. infanteridivisjon forsvarte de nordlige innfartsveiene og 12. infanteridivisjon var plassert mot sør. Den 7. oktober ble elementer av 1. SS panzerdivisjon frigjort for å forsterke forsvaret av Aachen.
Selv om forsterkningene hadde gjort det tyske forsvaret sterkere enn det hadde vært siden 1. september, hadde enhetene i 81. korps også lidd store tap. 12. infanteridivisjon mistet halvparten av sin kampkraft mellom 16. og 23. september. Mens tyske infanteridivisjoner vanligvis hadde en styrke på 15 000-17 000 soldater i begynnelsen av andre verdenskrig, var dette i 1945 blitt redusert til en offisiell størrelse på 11 000-13 000. I lys av dette ble Volksgrenadier-divisjonene etablert for å overvinne mannskapsmangelen som plaget Wehrmacht i 1944. Det samlede mannskapet per divisjon var like over 10 000 mann. Selv om rundt en fjerdedel av hver divisjons soldater var erfarne veteraner, bestod halvparten av nyinnkalte og friskmeldte, mens den siste fjerdedelen bestod av soldater overført fra Luftwaffe og Kriegsmarine. Selv om disse divisjonene ofte ble tildelt de nyeste infanterivåpnene manglet de artilleri og kjøretøyer, noe som var en flaskehals for divisjonenes taktiske mobilitet. I tilfellet med 81. korps hadde 183. Volksgrenadier-divisjon først blitt aktivert i september, noe som betydde at divisjonen ennå ikke hadde hatt tid til å trene som en samlet enhet. Til tross for dette hadde den 643 menn over styrkemålet. 246. Volksgrenadier-divisjon var stort sett i samme situasjon, ettersom en stor del av personellet hadde mindre enn ti dagers infanteritrening, og 49. infanteridivisjon hadde fått lov til å gjenvinne sin styrke og motta friske forsterkninger. 81. korps bestod også av 275. infanteridivisjon, men den hadde blitt trukket tilbake fra fronten etter å ha lidd store nederlag. Hva tyskerne manglet i kvalitet ble imidlertid oppveiet av de defensive stillingene som soldatene kunne benytte rundt Aachen.
Amerikanske styrker
Selv om de amerikanske styrkene kunne erstatte sine tap i løpet av få uker, fikk de ikke tilstrekkelig taktisk trening, og av den grunn manglet de lavere rangerte offiserene ofte taktisk trening og lederskap. Noen stridsvognssoldater ble sendt til Europa uten noe erfaring med å kjøre en stridsvogn, og noen stridsvognkommandører måtte lære å lade og skyte sine stridsvognkanoner i feltet før en innsats. Det amerikanske forsterkningssystemet som fokuserte på kvantitet fremfor kvalitet, resulterte i at mesteparten av forsterkningene som ankom fronten ikke hadde tilstrekkelig kamptrening. Det var ikke uvanlig at halvparten av en enhets forsterkninger ble drept eller såret i de første dagene av kampene.
Slaget
I seks dager før begynnelsen på den amerikanske offensiven hadde tungt artilleri beskutt de tyske stillingene rundt Aachen. Selv om det kraftige bombardementet tvang 81. korps til å innstille alle bevegelser av troppeforsyninger i dagtimene, hadde det ikke stor effekt på bunkerne og støttepunktene. Det innledende bombardementet den 2. oktober førte heller ikke til større skader på de tyske stillingene. De 450 flyene som var med i første bølge hadde ikke et eneste direkte treff på bunkerne. Flyenes muligheter for støtte hadde blitt forringet spesielt på grunn av alliert artilleri, som hadde beskutt de tyske anti-luftskytsbatteriene og dermed skapt masse svart røyk. Da flyene hadde avsluttet sitt bombardement gikk artilleriet igjen i gang med å bombardere de fremste linjene ved å avfyre 18 696 granater fra 372 kanoner i løpet av et par timer.
Fremrykning nordfra: 2. - 8. oktober
30. infanteridivisjon begynte sin fremrykning 2. oktober. Divisjonens tunge artilleri la tyske bunkere under ild for å tvinge forsvarerne til å søke dekning, men til tross for dette tok det i gjennomsnitt 30 minutter å erobre en enkelt bunker, og amerikanerne fant snart ut av at hvis ikke de straks fortsatte til den neste bunkeren var tyskerne raske til å gjennomføre motangrep. Den tyske motstanden var ikke forventet, og et kompani mistet 87 mann på en time. Et annet kompani mistet 93 av 120 soldater ved et tysk artilleriangrep. Angriperne lyktes langsomt i å krysse Wurm-elven og angripe tyske bunkere med flammekastere og sprengladninger. Om ettermiddagen 2. oktober hadde elementer av 30. infanteridivisjon brutt gjennom de tyske stillingene og nådd frem til byen Palenberg. Her rykket amerikanske soldater frem fra hus til hus og utkjempet en rekke grusomme dueller med håndgranater. Den menige Harold G. Kiner ble tildelt en Medal of Honor for å ha kastet seg over en tysk granat og dermed reddet livet til to andre soldater. Kampene i byen Rimburg var like voldsomme, ettersom amerikanske stridsvogner ennå ikke hadde klart å krysse Wurm-elven og derfor ikke var i stand til å gi ildstøtte til infanteristene som forsøkte å storme byens middelalderborg, som tyskerne brukte som fort. 30. infanteridivisjon nedkjempet rundt 50 tyske bunkere på fremrykningens første dag. De måtte ofte omringe dem og angripe dem bakfra. Divisjonens innsats ble også understøttet av 29. divisjonens avledningsangrep på 30. divisjons venstre flanke, som fikk tyskerne til å tro at det var her amerikanernes hovedangrep ble satt inn. Om kvelden 2. oktober ble tyskernes 902. stormartilleribataljon beordret til et motangrep mot 30. infanteridivisjon, men alliert artilleri forsinket innledningen av angrepet, og det endte med at det tyske forsøket på å slå amerikanerne tilbake slo feil.
Selv om amerikanernes stridsvogner kunne støtte fremrykningen 3. oktober ble de angripende styrkene brakt til en brå stans av en rekke tyske motangrep. Byen Rimburg ble erobret på offensivens andre dag, men kamper om de tyske stillingene pågikk langsomt - amerikanske M4 Sherman og 155 mm kanoner skjøt på kloss hold for å ødelegge bunkere. Det hadde også begynt kamper om å omringe byen Übach, hvor Sherman-stridsvogner stormet inn i et forsøk på å erobre byen. Amerikanerne ble imidlertid bremset av tysk artilleri og utsatt for motangrep fra tyske soldater før dagen var omme. Amerikansk artilleristøtte forhindret tyskerne i å gjenerobre Übach. Ved dagens slutt hadde kryssingen av Wurm-elven og etableringen av et brohode kostet 30. infanteridivisjon rundt 300 døde og skadde soldater.
De tyske styrkene fortsatte sine motangrep mot Übach og ble påført store tap av amerikansk artilleri og infanteriild. Tyskernes manglende evne til å gjenerobre Übach overbeviste de tyske lederne om at de ikke hadde nok styrker til å forsvare Aachen fullt ut. Motangrepene holdt imidlertid de amerikanske soldatene som ellers kunne ha fortsatt sin fremrykning, tilbake. 4. oktober hadde den allierte fremrykningen blitt begrenset ettersom kun byene Hoverdor og Beggendorf var besatt, mens amerikanernes tap over de tre siste dagene kom opp i rundt 1 800 soldater. Fremrykningen ble større 5. oktober, da 119. regiment fra 30. infanteridivisjon erobret Merkstein-Herbach. Mens kampene fortsatte forsøkte tyskerne et nytt motangrep mot Übach 6. oktober, men det lyktes dem ikke i å tvinge amerikanerne ut av byen. Tyske stridsvogner kunne ikke stille opp med noe mot den overveldende overlegenheten som amerikanerne hadde i stridsvogner, og som en siste mulighet for å stoppe den amerikanske offensiven begynte de å beskyte de amerikanske stillingene med artilleri og alle fly til rådighet. Tyskerne fant seg alvorlig hemmet av mangel på reserver, selv om den tyske generalen Koechling kunne sette inn en rekke Tiger-enheter ved byen Alsdorf i et forsøk på å stoppe den amerikanske fremrykningen gjennom Aachens nordlige forsvarsverker.
Den 8. oktober ble et motangrep innledet av et infanteriregiment, 1. angrepsbataljon, en kampgruppe fra 108. panzerbrigade og ytterligere 40 stridsvogner samlet inn fra alle stående enheter. Selv om motangrepet ble stoppet av amerikansk artilleri lyktes den venstre fløyen av angrepet i å avskjære en hel amerikansk tropp, mens høyre fløy nådde frem til et veikryss nord for byen Alsdorf. På det tidspunktet understøttet en rekke Sherman-stridsvogner et angrep på byen Mariadorf da de ble angrepet av tyskere bakfra. Etter heftige kamper kunne Sherman-stridsvognene presse tyskerne tilbake. To tyske angrepsartillerikanoner av typen Sturmgeschütz IV og en skvadron infanteri trengte inn i Alsdorf, men ble rammet av et motangrep og selv om de pansrede kjøretøyene på en overbevisende måte klarte å unngå de amerikanske stridsvognene ble de til slutt angrepet av amerikansk infanteri. Ved dagens slutt var tyskerne tvunget til å trekke seg tilbake til deres utgangspunkt. For å ta hånd om de stigende tapene og den manglende evnen til å presse de amerikanske styrkene tilbake, overførte den tyske overkommandoen raskt 3. Panzergrenadier-divisjon til Aachen – i et forsøk på forsterke byens forsvar. Denne divisjonen ble fulgt av 1. SS panzerkorps som omfattet 116. panzerdivisjon og 101. tunge SS stridsvognsbataljon, som var en del av 1. SS panzerdivisjon.
Fremrykning sørfra: 8. - 11. oktober
Mot sør begynte 1. infanteridivisjon sin offensiv den 8. oktober med byen Verlautenheide og Hill 231 (kalt «Crucifix Hill») nær byen Ravelsberg som mål. Før den 1. infanteridivisjonens angrep startet ble et langvarig artilleribombardement gjennomført, noe som tillot dem å ta Verlautenheide med et overraskelsesangrep og deretter Hill 231 kun en time senere og til slutt storme Ravels bakke uten at det ble avfyrt et skudd på under 48 timer. Crucifix Hill ble erobret av kaptein Bobbie E. Browns C-kompani i 18. infanteriregiment, etter at kaptein Brown selv kastet en sprengladning inn i en bunker og kravlet deretter videre til en annen befestning som han også ødela. Han fortsatte og ødela en tredje bunker, og selv om han hadde blitt skadet nektet han å få legehjelp og fortsatte med å lede sine menn i angrepet. Dette resulterte i at han fikk en Medal of Honor. Den 10. oktober hadde 1. infanteridivisjon kommet frem til det avtalste stedet hvor det var meningen at divisjonen skulle møte 30. infanteridivisjon. Fremstøtet ble møtt av et tysk motangrep mot Hill 231, som ble skueplass for en intens ildkamp. Slaget endte med at tyskerne etterlot seg over 40 døde og 35 tilfangetatte soldater. Til tross for gjentatte tyske motangrep som bremset divisjonens fremrykning, klarte amerikanerne å erobre det høytliggende terrenget rundt Aachen.
Den 10. oktober avleverte 1. infanteridivisjon et ultimatum til de tyske styrkene i Aachen hvor de truet med å bombe byen til overgivelse dersom garnisonen ikke overga seg. Den tyske kommandanten avviste dette kategorisk. Som svar begynte amerikansk artilleri å skyte mot byen den 11. oktober, og rundt 5 000 granater (eller mer enn 153 tonn sprengstoff) ble avfyrt mot Aachen. Byen ble også gjenstand for et intenst bombardement fra amerikanske fly.
Omringing: 11. - 16. oktober
De amerikanske tapene steg på grunn av hyppige tyske angrep og i forbindelse med erobreringen av de tyske bunkerne. De tyske forsvarerne hadde for eksempel brukt natten til 10. oktober på å ombygge huskjellere tul befestede bunkere i byen Bardenberg. De amerikanske angriperne ble tvunget til å trekke seg tilbake og i stedet tvinge byen til å overgi seg med et artilleribombardement. Den 12. oktober begynte tyskerne et stort motangrep mot amerikanernes 30. infanteridivisjon. Det tyske angrepet ble avbrutt på grunn av kontinuerlig amerikansk artilleribombardement og velplassert amerikansk panservernforsvar og stridsvogner. Ved landsbyen Birk kom det til tre timers kamper mellom tyske stridsvogner og en enkelt amerikansk Sherman. Sherman klarte å ødelegge en fiendtlig Panzer IV og tvinge en annen til å trekke seg tilbake, men ble snart angrepet av enda flere. Den ene allierte stridsvognen ble så forsterket av flere fra 2. pansrede divisjon, og det lyktes dem i å presse de tyske angriperne ut av byen. 30. infanteridivisjon befant seg snart i offensiven på alle fronter og til tross for dens appell om støtte til å slå tyskerne tilbake fikk divisjonen i stedet ordre om å gå sørover i et forsøk på å få forbindelse med 1. infanteridivisjon. For å klare dette ble to infanteribataljoner fra 29. infanteridivisjon tilknyttet 30. infanteridivisjon.
To tyske infanteriregimenter gikk til motangrep mot 1. infanteridivisjon samme dag med gjenerobring av Crucifix Hill 231 som mål. Kampen var hard og de to regimentene fikk midlertidig kontroll over høydedraget, men de ble kastet tilbake og nesten utslettet før dagen var omme. Mellom 11. og 13. oktober bombarderte 1. infanteridivisjon og allierte fly Aachen ved å velge ut mål som lå tett på de amerikanske linjene. Den 14. oktober fikk 26. infanteriregiment ordre om å rydde et industriområde i utkanten av Aachen som forberedelse til et eventuelt angrep på selve byen. Den 15. oktober gikk tyskerne igjen til motangrep mot 1. infanteridivisjon i et forsøk på å utvide hullet mellom de to amerikanske enhetene. Størsteparten av de tyske styrkene ble ødelagt av artilleri og flystøtte, selv om et antall tunge stridsvogner brøt gjennom de amerikanske linjene og først ble stoppet etter fortsettende luftstøtte. Neste dag forsøkte tyskerne å gjennomføre lokale motangrep med 3. Panzergrenadier-divisjon, men etter å ha lidd store tap ble de tvunget til å gi opp ytterligere offensive tiltak.
Med elementer fra 29. infanteridivisjon og 2. pansrede divisjon fortsatte 30. infanteridivisjon med sitt fremstøt sørover i området ved landsbyen Würselen i perioden 13. - 16. oktober. Til tross for kraftig luftstøtte klarte disse styrkene ikke å bryte gjennom det tyske forsvaret og oppnå forbindelse med de allierte styrkene i sør. Tyskerne dro fordel av den snevre fronten til å overdenge angriperne med artilleri og fremrykningen fortsatte å gå langsomt da tyske stridsvogner brukte hus som bunkere til å overraske og overvelde amerikanske infanterister. General Hobbs, sjefen for 30. infanteridivisjon, bestemte seg for å forsøke å omgå de tyske stillingene ved å angripe et annet område med to infanteribataljoner. Angrepet lyktes og gjorde det mulig for 30. og 1. infanteridivisjon å få forbindelse med hverandre den 16. oktober. Kampene hadde frem til kostet amerikanernes 19. korps over 400 døde og 2 000 skadde, derav 72 % tilhørte 30. infanteridivisjon. Det hadde ikke gått noe bedre med tyskerne, ettersom de frem til 14. oktober hadde rundt 630 døde og 4 400 skadde soldater. 3. Panzergrenadier-divisjon mistet ytterligere 600 soldater under sitt motangrep mot amerikanernes 1. infanteridivisjon den 16. oktober.
Kampen om byen: 13. - 21. oktober
På grunn av fortsettende bestrebelser på å avverge tyske motangrep og lukke ringen rundt Aachen kunne 1. infanteridivisjon kun sende sitt 26. infanteriregiment for å erobre byen, og det hadde kun to av sine tre bataljoner til rådighet. 26. infanteriregiment gjorde bruk av sin 2. og 3. infanteribataljon bevæpnet med maskingevær og flammekastere og med hjelp av noen stridsvogner og en enkelt 155 mm haubits. Byen ble forsvart av ca. 5 000 tyske soldater, herunder soldater som tidlighere hadde tilhørt marinen, flyvåpenet og politiet. De fleste av disse soldatene var uerfarne og manglet trening, og de hadde kun støtte fra en håndfull stridsvogner og stormartilleri. Forsvaret av Aachen kunne imidlertid inkludere bruk av dusinvis av gater i byens historiske sentrum.
Det 26. infanteriregimentets angrep den 13. oktober hadde gitt viktige opplysninger om hvordan kampen ville utvikle seg. Amerikansk infanteri hadde blitt lokket i bakhold av tyske forsvarere, som ved hjelp av kloakksystemet og kjellere tvang det offensive amerikanske infanteriet til å rydde hver enkelt åpning før det fortsatte nedover gatene, mens Sherman-stridsvognene fant det umulig å manøvrere slik at de kunne undertrykke fiendtlig ild. Sivile tyskere ble fjernet i takt med at 26. infanteriregiment rykket frem. Ingen tyskere fikk lov til å bli i ryggen på amerikanerne. Suksess i Aachen ble målt utfra antall erobrede hus, ettersom fremrykningen viste seg å være meget sakte. For å kunne håndtere de tykke murene i byens eldre bygninger brukte 26. infanteriregiment sin haubits på nært hold til å ødelegge tyske stillinger. Haubitsen gjorde det mulig for infanteristene å bevege seg fremover fra bygning til bygning uten å måtte passere byens gater, hvor de kunne bli ofre for fiendtlig ild. Sherman-stridsvognene falt i bakhold fra skjulte tyske panservernvåpen når de kom ut i veikryss. Etter kort tid rykket amerikanske stridsvogner og andre pansrede kjøretøyer forsiktig frem. Ofte skjøt de inn i foranliggende bygninger for å rydde dem for mulige forsvarere. Med fare for å bli angrepet av amerikanske fly valgte tyske infanterister å bruke kloakkrørene til å komme forbi amerikanske enheter og angripe dem bakfra. Den tyske motstanden var intens, spesielt når de gjennomførte små motangrep og brukte stridsvogner til å stoppe amerikanske bevegelser.
Den 18. oktober forberedte 3. bataljon av 26. infanteriregiment et angrep på Hitel Quellenhof, som var en av de siste motstandslommenei byen. Amerikanske stridsvogner og andre kanoner skjøt fra kloss hold på hotellet som var hovedkvarter for byens forsvar. Om kvelden lyktes 300 soldater fra 1. SS bataljon i å forsterke hotellet og beseire flere angrep mot bygningen. Et voldsomt tysk motangrep holdt på overløpe en rekke amerikanske infanterikompanier utenfor hotellet og midlertidig lette presset på Hotel Quellenhof før det ble slått tilbake av konsentrert amerikansk morterbeskytning. For å unngå ekstra tap ble det besluttet bare å hamre løs på tyske stillinger med 155 mm haubitsen. Den 21. oktober erobret menn fra 26. infanteriregiment den vestlige delen av det sentrale Aachen. Samme dag overga den siste tyske garnisonen i Hotel Quellenhof seg, og avsluttet dermed slaget om byen.