cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mosambik
Historie
Innen tidlig i det 20. århundre hadde portugiserne endret administrasjonen av store deler av Mosambik til store private selskaper, som Mosambik-kompaniet, Zambezi-kompaniet og Niassa-kompaniet, kontrollert og finansiert hovedsakelig av briter som etablerte jernbanelinjer til de britiske koloniene i nærheten og Sør-Afrika. På grunn av at politikken ble laget for å komme hvite bosettere og det portugisiske hjemlandet til gode, ble liten oppmerksomhet rettet mot Mosambiks nasjonale integrasjon, landets økonomiske infrastruktur og opplæring av befolkningen.
Mens mange europeiske nasjoner gav uavhengighet til sine kolonier etter andre verdenskrig, klamret Portugal seg til konseptet om at Mosambik og andre portugisiske kolonier var provinser av moderlandet, og emigrasjonen til koloniene blomstret. Mosambiks portugisiske befolkning utgjorde rundt 250,000 ved uavhengigheten i 1975. Ønsket om mosambikisk uavhengighet utviklet seg raskt, og i 1962 dannet flere antikolonialistiske politiske grupper Frente de Libertação de Moçambique (FRELIMO) som startet en væpnet kamp mot portugisernes kolonistyre 25. september 1964. Etter ti år med sporadisk krigføring og betydelige politiske endringer i Portugal, ble Mosambik uavhengig 25. juni 1975.
De siste 30 årene av Mosambiks historie har reflektert politisk utvikling andre steder i det 20. århundre. Etter nellikrevolusjonen i Lisboa i april 1974 kollapset den portugisiske kolonialismen. I Mosambik skjedde den militære avgjørelsen om å trekke seg ut i konteksten av et tiår med væpnet antikolonialistisk kamp, innledningsvis ledet av amerikansk-utdannede Eduardo Mondlane som ble myrdet i Dar-es-Salaam i Tanzania i 1969. Da uavhengighet ble oppnådd i 1975, etablerte lederne av FRELIMOs militære kampanje raskt en ettpartistat alliert med den sovjetiske blokken og forbød rivaliserende politisk aktivitet. FRELIMO eliminerte politisk pluralisme, religiøse utdanningsinstitusjoner og rollen til tradisjonelle autoriteter.
Den nye regjeringen under president Samora Machel gav ly og støtte til sørafrikanske (ANC) og zimbabwiske (ZANU) frigjøringsbevegelser mens regjeringene i først Rhodesia og senere apartheid Sør-Afrika fostret og finansierte en bevæpnet opprørsbevegelse i det sentrale Mosambik kalt Resistência Nacional Moçambicana (RENAMO). Borgerkrig, sabotasje fra nabostatene og økonomisk kollaps karakteriserte det første tiåret med mosambikisk uavhengighet. Denne perioden var også preget av masseutvandring av portugisere, svak infrastruktur, nasjonalisering og økonomisk vanstyre. I løpet av det meste av borgerkrigen, klarte ikke regjeringen å utøve effektiv kontroll utenfor de urbane områdene, og mange var avskåret fra hovedstaden. Det er antatt at en million mosambikere omkom under borgerkrigen, 1,7 millioner flyktet til nabostatene og flere millioner var interne flyktninger.
19. oktober 1986 var Samora Machel på vei tilbake fra et internasjonalt møte i Malawi i presidentens Tupolev Tu-134 da flyet krasjet i Lebombofjellene nær Mbuzini i Sør-Afrika, like ved grensen til Mosambik og Swaziland. Der var ni overlevende, men president Machel og 24 andre døde, inkludert mosambikiske ministere og embetsmenn. Representanter for Sovjetunionen lanserte teorien om at flyet med vilje ble omdirigert av et falskt navigasjonssignal fra teknologi gitt av militære etterretningsoperatører fra apartheid-regjeringen. En rekke spekulasjoner er fortsatt knyttet til flystyrten, men selv nyere etterforskning utført på oppdrag fra den sørafrikanske regjeringen har ikke kunnet fastslå om årsaken var en pilotfeil, teknisk feil eller sabotasje i regi av apartheidregimets etterretningsoperatører.
Machels etterfølger, Joaquim Chissano, fortsatte reformene og innledet fredsforhandlinger med RENAMO. Den nye grunnloven som ble innført i 1990, la grunnlaget for et flerpartisystem, markedsbasert økonomi og frie valg. Borgerkrigen sluttet i oktober 1992 med den generelle fredsavtalen i Roma. Under overoppsyn av ONUMOZ' fredsbevarende styrker fra FN, vendte freden tilbake til Mosambik.
Innen midten av 1995 hadde mer enn 1,7 millioner mosambikiske flyktninger som hadde søkt asyl i nabolandene Malawi, Zimbabwe, Swaziland, Zambia, Tanzania og Sør-Afrika som et resultat av krigen og tørke, vendt tilbake som del av den største tilbakeføringen som er bevitnet i subsaharisk Afrika. I tillegg vendte rundt fire millioner interne flyktninger tilbake til sine opprinnelige områder.
Politikk og administrasjon
Mosambik er et demokrati med flerpartisystem under grunnloven fra 1990. Den utøvende grenen består av en president, statsminister og et ministerråd. Der er en nasjonalforsamling og distriktsforsamlinger. Domstolsapparatet består av en høyesterett og provins-, distrikts- og kommunedomstoler. Stemmeretten er for alle ved fylte 18 år.
Landet holdt sine første demokratiske valg i 1994. Joaquim Chissano ble valgt til president med 53% av stemmene, og nasjonalforsamlingen med 250 medlemmer ble valgt med 129 representanter fra FRELIMO, 112 fra RENAMO og 9 fra tre mindre partier som dannet Demokratisk Union (UD). Siden den ble opprettet i 1994, har nasjonalforsamlingen gjort fremskritt i å bli økende uavhengig av den utøvende makten. Innen 1999 hadde mer en halvparten (53%) av lovene som ble vedtatt sin opprinnelse i forsamlingen.
Etter noen forsinkelser holdt landet sine første lokalvalg for å gi lokal representasjon og noe budsjettautoritet på kommunenivå. Det største opposisjonspartiet, RENAMO, boikottet lokalvalgene da de mente det var gjort feil i registreringsprosessen. Uavhengige kritikere bestred valgene og vant seter i kommuneforsamlingene. Valgdeltakelsen var lav.
I etterspillet til lokalvalgene i 1998, lovet regjeringen å legge til rette for opposisjonens prosedyrebekymringer i den andre runden av flerpartivalg i 1999. Valglovene ble skrevet på nytt og vedtatt ved flertall av nasjonalforsamlingen i desember 1998. En svært vellykket stemmeregistrering ble utført, og finansiert av internasjonale donorer, fra juli til september 1999, noe som gav stemmeregistreringskort til 85% av potensielle stemmeberettigede (mer enn syv millioner velgere).
President Chissano vant presidentvalget med en margin på 4 prosentpoeng over RENAMO-koalisjonsunionens (RENAMO-UE) kandidat, Afonso Dhlakama, og begynte sin femårsperiode i januar 2000. FRELIMO øket sitt flertall i nasjonalforsamlingen med 133 av de 250 setene. RENAMO-UE vant 116 seter, en var uavhengig og ingen tredje partier var representert.
Opposisjonskoalisjonen aksepterte ikke den nasjonale valgkommisjonens resultater fra presidentvalget og la inn en formell klage til høyesterett. En måned etter valget, avviste retten opposisjonens klage og godkjente valgresultatet. Opposisjonen la ikke inn klage på valget til nasjonalforsamlingen.
Det andre lokalvalget som involverte 33 kommuner med rundt 2,4 millioner registrerte velgere fant sted i november 2003. Dette var første gang FRELIMO, RENAMO-UE og uavhengige partier kjempet uten betydelige boikotter. Valgdeltakelsen på 24 % var godt over de 15 % fra det første lokalvalget. FRELIMO vant 28 posisjoner som borgermestre og majoriteten i 29 kommuneforsamlinger, mens RENAMO vant fem posisjoner og majoriteten i 4 forsamlinger. Valget ble utført uten voldelige hendelser. Men perioden umiddelbart etter valgene ble preget av innvendinger om stemme og kandidatregistreringen og stemmetabuleringen, i tillegg til ønsker om større oversikt.
Regjeringen godkjente i mai 2004 nye generelle valglover som inneholdt nyvinninger basert på erfaringen fra lokalvalgene i 2003.
President og nasjonalforsamlingsvalgene fant sted 1.–2. desember 2004. FRELIMO-kandidaten Armando Guebuza vant med 64% av stemmene. Hans motstander, Afonso Dhlakama fra RENAMO, fikk 32 % av stemmene. FRELIMO vant 160 av setene i parlamentet. En koalisjon av RENAMO og flere små partier vant de 90 gjenværende setene. Armando Guebuza ble innsatt som president i Mosambik 2. februar 2005. Han satt til 2015.
Administrativ inndeling
Mosambik er delt inn i ti provinser (provincias) og en hovedstad (cidade) med regionstatus:
(Tallene er hentet fra folketellingen 1. august 1997 )
Utenrikspolitikk
Mens troskap som stammer fra frigjøringskampen forblir relevant, har utenrikspolitikken til Mosambik blitt økende pragmatisk. De to pilarene i utenrikspolitikken er opprettholdelse av gode forbindelser med sine naboer og opprettholdelse og ekspansjon av bånd til utviklingspartnere.
I 1970- og tidlig 1980-årene var politikken ugjenkallelig knyttet til majoritetens kamp for å komme til makten i Rhodesia og Sør-Afrika i tillegg til supermaktenes konkurrering og den kalde krigen. Mosambiks beslutning om å styrke FN-sanksjonene mot Rhodesia og nekte landet adgang til havet gjorda at Ian Smiths regime gikk til skjulte og utilslørte aksjoner for å destabilisere landet. Selv om skifte av regjering i Zimbabwe i 1980 fjernet denne trusselen, fortsatte apartheid-regimet i Sør-Afrika å finansiere destabiliseringen av Mosambik. Det tilhørte også frontlinjestatene.
Nkomati-avtalen i 1984 åpnet innledende diplomatiske kontakter mellom de mosambiske og sørafrikanske regjeringene, selv om den ikke lyktes i sitt mål med å få slutt på sørafrikansk støttet til RENAMO. Prosess fikk fart med Sør-Afrikas avskaffelse av apartheid som kulminerte i etableringen av fulle diplomatiske forbindelser i oktober 1993. Mens relasjonene til nabolandene Zimbabwe, Malawi, Zambia og Tanzania av og til var anstrengt, forblir Mosambik sine bånd til disse landene sterke.
I årene som umiddelbart fulgte uavhengigheten, trakk Mosambik fordel fra betydelig assistanse fra noen vestlige land, særlig de skandinaviske. Men Sovjetunionen og dens allierte ble Mosambik sin primære økonomiske, militære og politiske støttespillere og landets utenrikspolitikk reflekterte denne forbindelsen. Dette begynte å endres i 1983. I 1984 sluttet Mosambik seg til verdensbanken og det internasjonale pengefondet. Vestlig bistand erstattet raskt den sovjetiske støtten, og skandinavene, Finland, USA, Nederland og EU ble en økende viktig kilde til utviklingshjelp. Italia opprettholder også en profil i Mosambik på grunn av sin nøkkelrolle under fredsprosessen. Forholdet til Portugal, den tidligere kolonimakten, er kompleks og er viktig siden portugisiske investorer spiller en synlig rolle i Mosambikisk økonomi.
Næringsliv
Den offisielle valutaen er metical. Amerikanske dollar, rand og mer nylig euro er også vidt akseptert og brukt i dagens forretningstransaksjoner. I 2013 var minimumslønnen for en ansatt i gruvesektoren 4651 metical (114.3USD) per måned. Jordbruksansattes minstelønn lå på 2500 metical. Ansatte i finanssektoren har en minstelønn på 6817 metical og har fått den største økningen i minstelønn de siste årene.
Tilbakeføringen av krigsfanger og flyktninger etter borgerkrigen, og vellykket økonomisk reform har ført til høy vekst. Gjennomsnittsveksten fra 1993 til 1999 var 6,7 %, fra 1997 til 1999 var den gjennomsnittlig mer enn 10 % per år. De ødeleggende flommene tidlig i 2000 satte en demper på veksten i BNP og det året var den bare 2,1 %. Full gjenopprettelse ble det i 2001 med 14,8 %. I 2003 var den 7 %. Myndighetene regner med at økonomien vil fortsette å øke med mellom 7 % og 10 % per år de neste fem årene. Den høye økonomiske veksten er avhengig av flere betydelige utenlandske investeringsprosjekt, fortsatte økonomiske reformer og fornyelse av landbruket, transport og turismen.
Mer enn 75% av befolkningen driver med småskala landbruk, som fremdeles lider av manglende infrastruktur, kommersielle nettverk og investeringer. Anslagsvis 88 % av Mosambiks dyrkbare jord er fremdeles ukultivert.
Den store utfordringen for myndighetene er å sørge for at landets økonomiske vekst kommer hele befolkningen til gode – også det fattige flertallet på landsbygda. Verdensbanken og utenlandske donorer lovpriser den gode økonomiske veksten i landet, men kritiserer samtidig myndighetenes halvhjertede innsats for å bekjempe korrupsjon. Den omfattende korrupsjonen anses å være en vesentlig brems for generell utvikling og fattigdomsbekjempelse i landet. Landets mest kjente korrupsjonsbekjemper, journalisten og redaktøren Carlos Cardoso ble likvidert i Maputo i november 2000. Selv om drapsmennene og noen bakmenn ble dømt til lange straffer, ble det etterforsket om oppdragsgiverne kunne inkludere blant annet Nyimpine Chissano, sønnen til landets daværende president. Etterforskningen ble avsluttet da Nyimpine Chissano døde i november 2007.
Regjeringens tette kontroll på utgiftene og pengeforsyningen, kombinert med reform i den finansielle sektor, reduserte inflasjonen fra 70 % i 1994 til mindre enn 5 % fra 1998–99. De økonomiske forstyrrelsene som oppstod med de ødeleggende flommene i 2000, førte inflasjonen opp på 12,7 % det året, og den var 13 % i 2003. Verdien til den mosambikiske valutaen mistet nesten 50 % av sin verdi mot dollar siden desember 2000, selv om den begynte å stabilisere seg på slutten av 2001. Siden da har kursen vært stabil.
En ny metical trådte i kraft 1. juli 2006. 1000 gamle meticais tilsvarer 1 ny metical. Begge valutaene sirkulerte til 31. desember 2006. Etter det er kun den nye valutaen gyldig, men den gamle vil kunne veksles i Mosambiks Bank til slutten av 2012.
Økonomiske reformer har vært omfattende. Mer enn 1200 statseide foretak (for det meste små) har blitt privatiserte. Forberedelser for privatisering og/eller liberalisering er på vei for de gjenværende selskapene med politisk innvirkning, inkludert telekommunikasjoner, elektrisitet, havner og jernbaner. Regjeringen velger med jevne mellomrom en strategisk utenlandsk investor når de privatiserer disse selskapene. I tillegg har tollsatsene blitt senket, og behandlingen av toll har blitt strømlinjeformet og reformert. Regjeringen introduserte merverdiavgift i 1999 som del av sine forsøk å øke statens inntekter. Planer for 2003–04 inkluderte en reform av det kommersielle lovverket, betydelige reform av domstolene, styrking av den finansielle sektoren, fortsatt reform av velferdstjenestene og forbedret statsbudsjett, revidert statsbudsjett og ettersynsevnen.
Importen forblir nesten 40 % større enn eksporten, men dette er en betydelig forbedring fra 4 til en forholdet som var rett etter krigsårene. I 2003 var importen på $1,24 milliarder og eksporten var på $910 millioner. Støtteprogrammer gitt av utenlandske donorer og privat finansiering av utenlandske direkteinvesteringer i megaprosjekter og deres tilsvarende råvarer har stort sett kompensert for bortfallet av betalingsbalansen. Utsiktene for eksporten er oppmuntrende på ikke altfor lang sikt, siden et antall utenlandske investeringsprosjekter bør lede til betydelig eksportvekst og en bedre handelsbalanse. MOZAL, et stort aluminiumsverk som startet produksjonen i midten av 2000, har i stor grad ekspandert nasjonens handelsvolum. I 2007 fikk Mosambik kontrollen og aksjemajoriteten i vannkraftselskapet Hidroeléctrica de Cahora Bassa (HCB) som står for kraftproduksjonen fra Cahora Bassademningen ved Zambezielven. Etter langvarige forhandlinger med Portugal har nå Mosambik 85 % av aksjene i selskapet. De to gassfeltene Pande og Temane på land nordvest for byen Vilankulo ble påvist av oljeselskapet Gulf i 1961 og 1967. Etter at det sørafrikanske oljeselskapet Sasol overtok operatørskapet og konstruerte en 865 km lang gassrørledning til Secunda i Sør-Afrika, kunne produksjonen fra Temanefeltet starte opp i februar 2004. Produksjon fra Pandefeltet vil starte noen år senere. Noe av gassen benyttes av innenlandsk industri ved industribyen Matola vest for hovedstaden Maputo. De siste årene har det vært en økende interesse for petroleumsleting i Mosambik, både på land og til havs. Selskapet Kenmare Resources Plc startet i 2006-2007 utvinning av tungmineral-sand i Moma i Nampulaprovinsen, med gjennomførte og planlagte investeringer omkring 460 millioner amerikanske dollar. Med full produksjon mot slutten av 2009, vil planlagt utvinning av titandioksid være verdens tredje største fra en enkeltgruve. Årlig utvinningsnivå vil da ligge 50% over utvinningsnivået de ligger på mot slutten av 2007: 800 000 tonn ilmenitt, 56 000 tonn zirkon og 21 000 tonn rutil.
Tradisjonell mosambikisk eksport inkluderer cashewnøtter, reker, languster, bomull, tømmer, tobakk, fisk, kopra, sukker, te og sitrusfrukter. De fleste av disse industriene blir rehabilitert. Mosambik er mindre avhengig av import for grunnleggende matvarer og foredlede varer på grunn av jevn økning i lokal produksjon. Viktigste importvarer er kjøretøy, elektriske varer, maskinvarer, oljeprodukter, korn.
84 prosent av befolkningen lever under fattigdomsgrensen på én dollar om dagen (CIA) (2002).
Massemedia
Pressefriheten i Mosambik har blant annet vært påvirket av hendelser som drapet på redaktør, journalist og korrupsjonsjeger Carlos Cardoso i november 2000 (se under Næringsliv lenger opp i artikkelen). Generelt har journalister kunnet skrive forholdsvis fritt, men i den Paris-baserte pressefrihets-organisasjonen Reportere uten grenser (RSF) årlige rangering av pressefriheten i ulike land, faller Mosambik drastisk fra 2006 (nr. 45 av 168 land) til 2007 (nr. 73). Dette skyldes blant annet at rettsvesenet har hatt flere inngrep i pressens arbeid i denne perioden. Det har også vært manglende vilje i parlamentet til å vedta ny lovgiving angående tilgang til informasjon, og dessuten vært lansert forslag om å innføre en ordning med lisensiering av journalister – noe som oppfattes som et ønske om økt kontroll over pressen.
Helse
Ved uavhengigheten i 1975 hadde mindre enn 10 % av befolkningen tilgang til helsevesenet. I vanlig portugisisk kolonial stil hadde helsevesenet i hovedsak vært forbeholdt hvite mennesker i byene. Universitetet i Maputo (Universidade Eduardo Mondlane) har økt opptaket av medisinerstudenter betydelig de siste årene, til mellom 100 og 150 per år. Per juli 2007 oppgir helseministeren at det er omkring 800 leger i landet (i gjennomsnitt én per 25 000 innbygger – mens det i Norge er én lege per 250 innbygger), men med sterk overvekt i Maputo. Helseminister Ivo Garrido har foretatt en rekke grep for å effektivisere helsevesenet.
Den offisielle forekomsten av hiv var i 2011 11,5 % for befolkningen mellom 15 og 49 år (som er en vanlig referansegruppe for hiv-statistikk). Dette er en del lavere enn for flere av nabolandene i det sørlige Afrika (se kart for hiv og aids i Afrika). For hovedstaden Maputo ligger tilsvarende tall på over det dobbelte.
I 2011 antok myndighetene at det var anslagsvis 1,7 millioner hiv-smittede i landet, hvorav omkring 600 000 var i en fase der de hadde behov for aids-medisiner (antiretrovirale medisiner). Myndighetene har de senere årene satset på å gi flere behandling, og fra desember 2011 til mars 2014 økte ifølge myndighetene antallet aids-pasienter som fikk slike medisiner fra 240 000 til 416 000. En slik satsing er avhengig av tilstrekkelig kapasitet i helsevesenet til en forsvarlig oppfølging av pasientene, noe som fortsatt er en vesentlig utfordring. Aids-medisinene som benyttes er blant de billigere på markedet, med betydelige bivirkninger. Det er mange år siden mer ressurssterke stater sluttet å bruke disse typene aids-medisiner.
Det ble registrert drøyt 35 000 tuberkulosetilfeller i landet i 2006, men helseminister Ivo Garrido mener at et tilsvarende antall forble udiagnostisert. Det er omkring 1200 helsestasjoner og sykehus i Mosambik, men ved kun 250 av disse har man kapasitet til å analysere laboratorieprøver for tuberkulose.
Som i mange andre afrikanske land er malaria-tilfeller svært utbredt. Ifølge helsemyndighetenes offisielle statistikk ble det registrert 6,3 millioner malariatilfeller i 2006, hvorav drøyt 5000 dødsfall på grunn av sykdommen. Dødstallene anses for å være svært konservative.
I tilknytning til den årlige regntiden er det ofte utbrudd av kolera-epidemier i landet.
Oppføring på UNESCOs lister
Verdensarvsteder
Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder.
Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv
Referanser
Denne artikkelen inneholder materiale fra CIA World Factbook som er offentlig eie.
Hamilton Fish
Hamilton Fish (født 3. august 1808 i Greenwich Village i New York City, død 7. september 1893 i Garrison i New York) var en amerikansk advokat og politiker kjent som henholdsvis guvernør og senator for New York mellom 1849 til 1857, samt som landets utenriksminister under president Ulysses S. Grant i perioden 1869 til 1877.
Biografi
Hamilton Fish var sønn av revolusjonskrigeren Nicholas Fish og Elizabeth Stuyvesant (tippoldebarn av Peter Stuyvesant) som ble oppkalt etter foreldrenes venn Alexander Hamilton. Fish ble uteksaminert ved Columbia College i 1827 og begynte å arbeide som advokat i New York fra 1830 med kontor på Manhattan. Han fungerte som kommisjonær for gjerninger for både byen og fylket New York fra 1832 til 1833, og var deretter kandidat for New Yorks statsforsamling i 1834, men mislyktes i å bli valgt inn. Skuffelsen av å ikke bli valgt inn gjorde at Fish avstod fra all politikk et helt tiår. Han giftet seg i 1836 med Julia Kean (etterkommer av William Livingston), og de fikk tilsammen tre sønner og fem døtre.
Fra 1851 var medlem av USAs senat som senator for New York før han selv trakk seg fra vervet i 1857. I denne mandatperioden gikk han fra Whig Party til det nyopprettede republikanske partiet. I senatet var han medlem av utenrikskomiteen, og etter at han trakk seg reiste han sammen med familien til Europa før han deretter reiste hjem ved utbruddet av den amerikanske borgerkrigen og for å delta i presidentkampanjen til Abraham Lincoln i forkant av Presidentvalget i 1860.
Utenriksminister
Etter først å ha takket nei til å bli med i kabinettet til president Ulysses S. Grant i 1869 takket han deretter ja til Grants tilbud om å bli utenriksminister i midten av mars 1869 på grunn av at Grant allerede hadde sent sin nominasjon til Senatet før Fish hadde rukket å svare. Som minister var Fish opptatt av å skaffe USA nye territorier gjennom annektering av områder fra Den dominikanske republikk i tillegg til landområder kontrollert av Hudson's Bay Company, som den britiske regjeringen isteden solgte til Canada i 1870. Hamilton Fish var også sentral for amerikanske interesser ved tiårskrigen mellom Spania og cubanske opprørere over Cuba, og støttet dermed Spania for å verne USAs handelsinteresser.
Senere i sin periode dukket det opp grenseproblemer med Mexico i form av indianerraid over grensen, men Fish fant ingen endelig løsning på problemet og overlot dette til sin arvtager William M. Evarts. Fish var først innstilt på å kun sitte i vervet som utenriksminister for en kortere tidsperiode, men hans periode varte i over åtte år, og han gikk av sammen med resten av Grant-administrasjonen i 1877. Etter dette trakk han seg tilbake fra politikken og gikk tilbake til sin rettspraksis og eiendomsforvaltning. Hamilton Fish døde den 7. september 1893 i Garrison i New York.
Slaget om Quifangondo
Slaget om Quifangondo (portugisisk: A Batalha de Quifangondo; fransk: la Bataille de Kifangondo; spansk: la Batalla de Quifangondo) var et slag i Angola mellom rivaliserende uavhengighetsbevegelser i den portugisiske kolonikrigen som fant sted nær hovedstaden Luanda 10. november 1975. Slaget regnes som det siste slaget i den angolanske selvstendighetskrigen, siden det ble utkjempet dagen før angolanske nasjonalister erklærte landet uavhengig fra Portugal, da borgerkrigen i Angola begynte.
Slaget ble utkjempet mellom en antikommunistisk koalisjon ledet av FNLA-leder Holden Roberto og den sosialistiske MPLA-opprørsgruppen støttet av en gruppe cubanske soldater, som var sendt til Angola som en del av cubanernes Operasjon Carlota. Mens de marsjerte mot Quifangondo på deres vei mot Luanda hadde opprørerne under Roberto beseiret MPLA og deres allierte i et slag ved Porto Quipiri. Mindre en 24 timer før uavhengigheten ble erklært bestemte Roberto seg for å trosse alle råd og igangsette et angrep mot den angolanske hovedstaden. Slaget endte med en avgjørende seier for MPLA og Cuba, og skyldtes i stor grad de cubanske artilleristyrkene.
Slaget
Holden Roberto, som hadde ledet uavhengighetsbevegelsen FNLA under uavhengighetskrigen, samlet morgenen 10. november en antikommunistisk styrke på et høydedrag nord for byen Quifangondo (eller Kifangondo på fransk), omtrent 22 km nord for Luanda. Denne styrken bestod av et par tusen FNLA-soldater, to zairske bataljoner ledet av oberst Mamina Lama og omtrent 120 hovedsakelig hvite portugisisk-angolanere ledet av den portugisiske obersten Santos e Castro.
Etter Robertos anmodning fikk han også støtte fra de sørafrikanske forsvarsstyrkene, som hadde intervenert i Angola samme år i Operasjon Savanne. Sørafrikanerne forsynte FNLA med tre 140mm-howitzere og omtrent 50 soldater kommandert av brigadegeneral Ben Roos, som befant seg på høydedraget Morro da Cal (se kart), og bidro også med et luftangrep i begynnelsen av slaget utført av Canberra-bombere. De zairske soldatene hadde også med seg to 130mm-kanoner lagd i Nord-Korea.
De nylig ankommende cubanske spesialistene hadde samlet seg i området, og de hadde med seg de første sovjetiske BM-21 Grad-multirakettskytterne som cubanerne sendte til Angola. Disse ble endelig satt opp i sine posisjoner rett før slaget begynte, dette skyldtes logistikkproblemer med å anskaffe lunter til våpnene – og uansett førte denne sene utplasseringen av våpnene til at de ikke ble oppdaget og sikret derfor at de kunne overraske fiendene.
Sørafrikanernes luftangrep ble utført som planlagt, og det sørafrikanske artilleriet begynte plutselig å beskyte området. Riktignok ble ikke bakkeangrepet igangsatt rett etterpå. De angripende styrkene marsjerte fram i én enkelt kolonne langs Bengo-elva og sto ovenfor en styrke på tusen angolanske FAPLA-soldater og cubanere på den andre siden av elva. Forsvarerne ventet helt til hele angrepsstyrken hadde bevegd seg inn i drapssonen mellom kysten og lagunen før de begynte å bombardere dem med mortere og 122mm-raketter, og dette ødela flesteparten av FNLAs panserbiler og seks jeeper utstyrt med rekylfrie kanoner i kampens første timer. Vitner anslo at den cubanskledede styrken skjøt 2000 raketter mot FNLA-styrken. Cubanerne rykket så framover mens de avfyrte RPG-7-granater og skjøt med antiflykanoner, og flere hundre fiender ble drept i dette angrepet. De sørafrikanske artilleristene hadde ikke styrken til å hjelpe deres allierte, siden deres andre verdenskrig-type-kanoner helt tydelig ikke hadde samme rekkevidde som de cubansk-sovjetiske rakettene.
Videre eksploderte kløften på en av de zairske 130mm-kanonene fra Korea, som var i stand til å skyte langt nok til å nå fienden, da den ble avfyrt for første gang, og den zairske løytnanten med ansvaret for de to kanonene ble drept. Etter dette nektet soldatene hans å avfyre den andre kanonen. Det var de zairske soldatenes udugelighet og manglende erfaring med sine våpen som førte til at de sprengte kanonen første gang den ble avfyrt. I tillegg var kanonenes instruksjoner skrevet på koreansk og kunne derfor ikke bli lest av det frankofone zairske mannskapet.
Roberto befant seg i sin base i Ambriz, ca 45 km nord for Quifangondo, hvor han hadde opprettholdt sitt hovedkvarter i de siste månedene, natten før Angolas uavhengighet ble erklært. Da Roberto ankom Quifangondo den neste morgenen, fant han at noen av hans tyrker i uorden flyktet nordøst i mindre grupper. Hovedstadens horisont hadde midnatt 10. november blitt opplyst av fyrverkeri for å feire landets uavhengighet fra Portugal. FNLA-troppene på høydedraget nordøst for Quifangondo hadde aldri før sett fyrverkeri, og fikk panikk da de så dette over Luanda, siden de trodde det betydde at de fryktede cubanske 122mm-rakettene som hadde truffet deres fremrykkende kolonne hardt i dalen tidligere på dagen igjen ble avfyrt.
Oberst Santos e Castros angolansk-portugisiske kommandostyrke var også i uorden siden den hadde mistet flesteparten av sine Panhard-panserbiler dagen før. De hadde befestet seg et kort stykke nordøst for deres tidligere stilling på bakkekanten, hvor de sørafrikanske kanonene og en liten gruppe sørafrikanske soldater ble etterlatt for å beskytte disse kanonene siden disse befant seg lengst fremme og var sårbare ovenfor et MPLA-cubansk bakkeangrep. Den sørafrikanske brigadegeneralen Ben Roos truet å umiddelbart trekke sine artillerikanoner ut av Nord-Angola hvis kanonene hans ikke ble beskyttet av en rekke soldater foran dem. Roberto ble rasende på den angolansk-portugisiske kommandanten for at han hadde forlatt de sørafrikanske kanonene slik at de var utsatt for et angrep.
Han Huidi
Keiser Han Hui (kinesisk 漢惠帝; pinyin: Hàn Huìdì; 210 f.Kr-188 f.Kr), personlig navn Liu Ying ((劉盈; Liú Yíng) var det kinesiske Han-dynastiets andre keiser som regjerte fra 195 til hans død i 188 f.Kr. Han var den andre sønnen til den første keiseren, Han Gaozu, og enkekeiserinne Lü. Han blir vanligvis husket som en svak person som ble dominert av mora, keiserinne Lü, og som selv var snill og generøs, men som ikke klarte å unnslippe moras makt. Han forsøkte å redde den yngre halvbroren Liu Ruyi fra å bli myrdet av enkekeiserinne Lü, men misslyktes. Deretter henga han seg til drikking og kvinner i en relativt ung alder. Keiserinne Lü innsatte to av sønnene hans, Liu Gong og Liu Hong (sammen kjent som keiserne Shao av Han), sønnene til keiserens konkubin(er), da han døde uten noen utpekt etterkommer. Keiser Huis kone var keiserinne Zhang Yan, som var en niese til søsteren prinsesse Luyuan. Det var enkekeiserinne Lü som insisterte på dette ekteskapet, som ble et ekteskap uten barn.
Meteorologiåret 1868
Meteorologiåret 1868 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til meteorologi i 1868.
Magnoliaslekten
se egen seksjon
Magnolia er en slekt med om lag 210 arter løvfellende eller eviggrønne trær i magnoliafamilien. De er kjent for sine store, velduftende blomster. Noen arter blomstrer før løvsprett, andre ikke før på forsommeren.
Magnolia er eldgamle arter, minst 95 millioner år gamle, og utviklet seg før biene kom. Pollineringen er derfor utviklet til å skje via biller. Et annet arkaisk trekk er at blomsten ikke har separate kronblad (petal) og begerblad (sepal) – den har i stedet noe som har fått navnet tepal. Magnolia er føde for bjørnespinneren Hypercompe scribonia.
Det naturlige utbredelsen omfatter Amerika fra sørlige Canada til sørøstlige Brasil, og Øst- og Sørøst-Asia fra Himalaya østover til Japan og sørover til Ny-Guinea og New Britain. I kritt og tertiær vokste slekten over store deler av den nordlige halvkule, for eksempel i Alaska, Grønland, Svalbard og Europa, men utbredelsen skrumpet inn da klimaet ble kaldere.
Noen botanikere, blant annet Flora of China, splitter Magnolia i opptil 16 slekter. Det vanligste er likevel å samle alle arter i magnoliafamilien, unntatt de to artene av tulipantrær, i én slekt.
Treet har sitt navn etter den franske botanikeren Pierre Magnol.
Verdensmesterskapet i vektløfting
Verdensmesterskapet i vektløfting ble arrangert første gang i 1891 i London, og arrangeres hvert år.
Itabi
Itabi er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Verdensmesterskapet i vektløfting
Kvinner
I fire mesterskap holdt kvinnene til for seg selv, før det i 1991 ble et samlet mesterskap.
Frikar Dance Company
Frikar Dance Company er en norsk dansegruppe som bruker tradisjonell dans fra Norge og andre land i en moderne uttrykksform. Dansegruppen ble etablert i 2006 av koreograf Hallgrim Hansegård.
Verdensmesterskapet i vektløfting
All-time medal table (Big and Small Table)
All-time Big (total) and Small (Snatch and Clean & Jerk and Press) medal count below is until the 2017 World Weightlifting Championships.
Frikar Dance Company
I 2009 består gruppen av fjorten lausdansere (hallingdansere), fem breakdansere, fem capoeirister, to sirkusakrobater, fem samtidsdansere, tre fiolinister og tre trommister.
Dansekompaniet har en intensjonsavtale med Rff-senteret ved NTNU om spesialisering av 2-klassinger som studerer til graden bachelor i dans. Det er planer om å lage et større produksjonslokale for dans i Rogne.
Bakgrunn for uttrykket
Uttrykket «frikar» som navnet bygger på, kommer av en gammel ærestittel for en danser, – han kunne danse de andre av gulvet med «godkarsstykker». Uttrykket har også noen dystrere undertoner. En frikar var også en som var vanskelig å hanskes med, han var slåsskjempe og gikk sine egne veier.
En nyere tolking kommer fra engelsk og er knyttet til en uttrykt klesstil, gjerne ukonvensjonell og uvøren, og er ikke i samme grad knyttet til den opprinnelige, norske betydningen av ordet.
Historie
Danseoppsettingen Laus ble laget i 2006 på bestilling av Norsk Folkemusikkuke, og ble oppført av syv av landets beste lausdansere. I fortsettelsen av dette, stiftet Hansegård dansekompaniet Frikar, og målet var å gi de akrobatiske dansene en kunstnerisk utforming.
Produksjonene Bastard og Kruk! ble også til dette året, den første er en samtidsproduksjon, mens den andre er en lausdansproduksjon. For dette ble Hansegård utropt til «Årets folkemusikkartist».
Idéen til å lage Kruk! oppstod mens Hansegård og Ljones arbeidet i Egypt med den store Peer Gynt-forestillinga ved Sfinksen i Kairo.
Utover i 2008 ble det økt konsentrasjon på Kruk! og The snuff grinders. En ny produksjon, JAMSÍIS ble koreografert av Sølvi Edvardsen og gruppen var også med på videoinstallasjonen Virvelvind. Den var også med i Norske Talenter 2008 på TV 2.
Melodi Grand Prix 2009
I 2009 koreograferte Hallgrim Hansegård sceneshowet til låten «Fairytale» for Alexander Rybak. Rybak hadde fått i oppdrag fra NRKs programleder Per Sundnes å foreslå en låt som passa til Frikar fordi de fire beste innslagene i den internasjonale finalen året før hadde hatt mannlige dansere på scenen. Sammen med Torkjell Børsheim og Sigbjørn Rua danset Hansegård Rybak fram til seier i den norske finalen av Melodi Grand Prix. Sangen de danset til var en egenkomponert kjærlighetssang av Alexander Rybak. Den 16. mai 2009 danset de, da Rybak vant den internasjonale finalen av konkurransen med nesten dobbelt så mange poeng som neste land på lista. Dette ble det store nasjonale gjennombruddet for dansegruppen Frikar Dance Company.
Kommende produksjoner
Under Festspillene i Bergen skal Frikar fremføre Yr sammen med Ragnhild Hemsing.
Det er også kjent at gruppa skal fremføre Kruk! i Operaen i Bjørvika. I denne forestillingen, som inkluderer seks dansere og to musikere, skal felespilleren Anders Ljones ta baklengs salto mens han spiller fele.
Kalvsund
Kalvsund er et tettsted i Öckerö kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 221 innbyggere.
Surnadalsøra
Surnadalsøra er et tettsted i Surnadal kommune på Nordmøre i Møre og Romsdal, ved utløpet av elva Surna.
Statistisk sentralbyrå definerer Skei og Surnadalsøra som ett sammenhengende tettsted som pr. 1. januar 2006 hadde 2.256 innbyggere. Skei/Surnadalsøra og Glærem er de eneste tettstedene i Surnadal kommune.
155
Dødsfall
150er
Itaporanga d’Ajuda
Itaporanga d'Ajuda er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
154
Fødsler
150er
Lagmannskollen
Lagmannskollen er en kolle i Ringerike kommune i Buskerud. Den ligger øst for Sognevannet i Strømsoddbygda og har en høyde på 561 meter over havet. Det er mulig å ta seg inn til kollen med bil via vei med låst bom. Utsiktspunktet ved det trigonometriske punktet på 546 moh. gir god utsikt mot blant annet Sognevannet og Bukollen. Et lite stykke nord for kollen ligger Øvre og Nedre Kollsjø, samt Tjuvenborgen og Hestebrenna.
Tobago
Tobago er den minste av de to hovedøyene øyene som utgjør nasjonen Trinidad og Tobago. Øya ligger nordøst for Trinidad. Tobago har et areal på 300 km² (medregnet småøyene Little Tobago, St. Giles Island, Goat Island og Sisters' Rock blir det 303 km²) og en befolkning på ca. 50 000. Øya har to av de elleve regioner i landet. Hovedstad på øya og for regionen Western Tobago er Scarborough med rundt 20 000 innbyggere. Hovedstad for regionen Eastern Tobago er Roxborough.
Kommunefritt område
Kommunefritt område kalles et område som ligger utenfor kommuneinndelningen i et land og således ikke tilhører noen kommune. Slike områder kan for eksempel være store ubebodde områder eller militære øvelsesfelt, direkte underlagt respektive lands krigsmakt.
Tobago
Tobago er også kjent for vakre badestrender og er et av Karibias fremste reisemål for dykkere. Utenfor øya finner man blant annet verdens største hjernekorall.
Kommunefritt område
Forekomsten av kommunefrie områder er uvanlig i Europa. Likevel finnes de både i Danmark og Norge. I Danmark utgjør Ertholmene et slikt område. Det inngår ikke i Bornholms kommune men er direkte underlagt det danske forsvarsministeriet, og de 96 innbyggerne (2008) betaler ikke sundhedsbidrag (en slags statlig helseskatt). På Grønland er Grønlands nasjonalpark og Pituffik Space Base utenfor kommunene.
I Norge ligger Jan Mayen og Svalbard utenfor landets kommunale inndeling. På Svalbard har dog Longyearbyen siden år 2004 en kommunelignende lokal administrasjon, kalt Longyearbyen lokalstyre.
I USA og Canada kalles et landområde «ikke-inkorporert» (unincorporated area) om det ikke inngår i noen kommune. Å «inkorporere» betyr i denne sammenheng å danne en kommunal sammenslutning, det vil si en by (city eller town) som har sin egen administrasjon. En ikke-inkorporert by har altså vanligvis ikke et eget bystyre som kan beslutte om for eksempel beskatning, og byen sorterer som regel heller ikke under noen nærliggende by. I stedet kan byen sortere direkte under et ''county. (Et eksempel fra USA er Crystal City i Virginia.)''
Også i Tyskland forekommer kommunefrie områder (gemeindefreie Gebiete). Disse områdene er ofte ubebodde, for eksempel større skogsområder eller innsjøer. Det største kommunefrie området i Tyskland ligger i Oberharz i Niedersachsen og heter Harz (Landkreis Goslar); det har et areal på 371,84 kvadratkilometer. Totalt finnes 247 kommunefrie områder i Tyskland (per 1. januar 2004). De dekker et areal på totalt cirka 1,2 prosent av hele landets areal. Det sammenlagte antall innbyggere i disse områdene er kun 1 854 (per 31. desember 2004).
I Australia finnes «ikke-inkorporerte» områder (unincorporated areas) i Nortern Territory. Store deler av delstaten Sør-Australia hører til det «ikke-inkorporerte» Outback Areas Community Development Trust. De vestligste og nordligste delene av delstaten New South Wales kalles Far West Region og er for det meste «ikke-inkorporerte». Også i delstaten Victoria, finnes noen mindre «ikke-inkorporerte» områder.
153
Fødsler
150er
Meteorologiåret 1869
Meteorologiåret 1869 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til meteorologi i 1869.
Fredrik Jensen
Fredrik Jensen (født 25. mars 1921 i Christiania, død 31. juli 2011 i Ystad, Sverige) var en norsk frontkjemper og SS-offiser under andre verdenskrig. Etter krigen ble han forretningsmann i Sverige. Jensen ble medlem av NS i 1940. Han studerte statsvitenskap, språk og politikk i Tyskland i 1941, og ble medlem av Waffen-SS som student.
Han var den høyest dekorerte norske soldaten på tysk side under den andre verdenskrig.
Jensen var i mange år bosatt i Marbella, Málaga i Spania.
Jensen ble født i Kristiania hvor faren var maskiningeniør. Han meldte seg inn i NS i august 1940 og i Germanske-SS Norge i løpet av krigen.
Tysk tjeneste
I 1942 gjennomgikk han offiserskolen SS-Junkerschule i Bad Tölz i Bayern. Han tjenestegjorde i ulike Waffen-SS-enheter, som SS-Panzergrenadier-Regiment 4 «Der Führer» i 2. SS-divisjon «Das Reich», i SS-Panzergrenadier-Regiment 9 «Germania» i 5. SS-Panzer-Division «Wiking». Jensen ble formfremmet til SS-Untersturmführer 10. mars 1943 og til SS-Obersturmführer 30. januar 1944; denne stillingen beholdt han krigen ut. Han ble arrestert på et sykehus i Wien ved krigens slutt, og satt deretter i amerikansk fangenskap i Dachau. En detaljert beskrivelse av hans tid i tysk uniform er tilgjengelig i boken Veien mot undergangen av Egil Ulateig.
Landssvikoppgjøret
Han ble under landssvikoppgjøret dømt til 3 måneders fengsel og tap av statsborgerlige rettigheter i 10 år. Etter straffesoning slo han seg ned i Sverige som forretningsmann. Han skal ha blitt registrert som krigsforbryter hos Interpol, arrestert og deportert fra USA under en forretningsreise i 1994.
Japaratuba
Japaratuba er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Lausitzkulturen
Lausitzkulturen utgjorde en del av urnemarkskulturen, og bestod av to grener:
Fra halvparten av det 8. århundre f.Kr. begynte kulturens befolkning å reise befestede bosetninger, blant annet Biskupin i Polen. Karakteristisk for Lausitzkulturen var bronsevarer, hovedsakelig pyntegjenstander som fibulaer, nåler, håndsmykker og forskjellige typer anheng.
Fredrik Jensen
Påstander om assistanse til «Dr. Død»
Jensen har redegjort for sin innsats i Waffen-SS, sitt forhold til Nasjonal Samling og angivelig kontakt med Aribert Heim i en leserkommentar i Dagbladet 16. oktober 2007.
Utmerkelser
Fredrik Jensen er den høyest dekorerte norske frontkjemperen. Som eneste nordmann mottok han den 7. desember 1944 Det tyske kors i gull, mens han tjenestegjorde i SS-Panzergrenadier-Regiment 9 «Germania». Tidligere hadde han mottatt Jernkorset av både andre og første klasse. Fredrik Jensen har også nærkampspennen i sølv, som betyr at han hele 37 ganger overlevde kamp mann mot mann i skyttergravene. Han har infanteriangrepsmerket, såretmerke i sølv (såret seks ganger) og Østfrontmedaljen.
Furuskogblomsterflue
Furuskogblomsterflue (Dasysyrphus pinastri) er en middelstor flue som tilhører familien blomsterfluene. Den er en vanlig blomsterflueart i Norge om sommeren, som ser ut til å finnes der det vokser barskog.
Utseende
En middelsstor (8-11 mm), gul og svart blomsterflue. Fasettøynene er ganske kraftig hårete. Antennene er korte og helmørke. Ansiktet er gult med lyse hår og en svart midtstripe. Thorax er litt matt svart uten lyse striper. Scutellum er mørkgult. Bakkroppen er svart med tre par gule, kommaformede flekker. Vingene er glassklare med lysbrunt vingemerke.
Levevis
Larvene lever av bladlus på bartrær, sjeldnere på løvtrær. Disse fluene finner man særlig i og ved barskog. De besøker mange slags blomster, og flyr i mai-august.
Utbredelse
Denne vidt utbredte arten finnes over mesteparten av den palearktiske sone, dessuten i Nord-Amerika. I Norge ser den ut til å finnes de fleste steder der det vokser barskog, men mangle i deler av Vestlandet og Nord-Norge.
Payer
Payer:
152
Fødsler
150er
Frie Folkevalgte
Frie Folkevalgte var et politisk parti som eksisterte mellom 1973 og 1992. I 1973 stilte partiet til valg som Kvinnenes frie folkevalgte. Partiet bygde på en populistisk plattform for forsvar for undertrykte, styrket naturvern, kamp mot krig, kamp mot sløseri, for en sunn oppdragelse og for en partipolitisk uvhengig regjering. Partileder fra 1973 var Vera Grønlund. I 1992 ble partiet overtatt av en gruppe rundt Harald B. Haram, og Frie Folkevalgtes partistatus ble benyttet til å opprette Frihetspartiet mot EF-unionen.
Källö-Knippla
Källö-Knippla er et tettsted og en øy i Öckerö kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 369 innbyggere.
Edward Kajdański
Edward Kajdański (født 26. november 1925 i Harbin i Kina, død 10. september 2020) var en polsk forfatter, journalist, sinolog og diplomat. Han har utgitt både i eget navn, men også under pseudonymene Władysław Kański og Aleksander Franchetti.
Bakgrunn
Han ble født inn i en polsk ingeniørfamilie som virket i Mandsjuria i Kina, og vokste opp i Harbin med skolegang på et polsk gymnas der. I 1944 begynte han farmasistudiet på det polskmandsjurske universitet i Harbin. Etter at Den røde armé rykket inn i området på slutten av annen verdenskrig fortsatte han skolegangen på Harbins polytekniske høyskole, og tok eksamen der i 1951.
Kort etter ble han og de andre polakker repatriert til Polen.
Karriere
Ikke minst på grunn av sin bakgrunn ble han engasjert i det polske utenriksministerium i 1957, og i 1963 ble han sendt som diplomat til Beijing. Han var der til 1975, men kom senere tilbake som konsul i Guangzhou fra 1979 til 1982.
Han ble også en populær journalist i Polen med sine innsiktsfulle bidrag til forståelsen av det kinesiske samfunn, tibetansk kultur og historie, og annet tilgrensende. En særlig interesse gjaldt den polske hoffjesuitten Michał Boym som tjente under Ming-dynastiet og var en stor botaniker og kartograf.
Gustav Stuberg
Gustav Uldriksen Stuberg (født 22. mai 1906 i Lånke i Nord-Trøndelag, død 28. februar 1980 samme sted) var en norsk gårdbruker og politiker (Sp) som var ordfører i Lånke 1957–1959.
Stuberg var medlem av Lånke kommunestyre 1948–1951 og 1956–1959, ordfører 1957–1959 samt medlem av skolestyret og ligningsutvalget. I 1960 ble han valgt til formann i Lånke senterparti.
Letzigrund
Letzigrund er et fotball- og friidrettsstadion i Zürich i Sveits. Stadionet har en tilskuerkapasitet på ca 26 000, og er hjemmebanen til fotballklubben FC Zürich.
Stadionet ble åpnet 22. februar 1925, og eies av Zürich kommune. Anlegget har blitt total renovert i henholdsvis 1947, 1958, 1973, og 1984. Flomlys ble installert i 1973, og den første utendørskonserten ble holdt i 1996.
EM i friidrett 2014 fant sted på dette stadionet fra 12. til 17. august 2014.
Date Masamune
Date Masamune (japansk: 伊達 政宗, født 5. september 1567 i Yonezawa i Japan, død 27. juni 1636) var en japansk samurai og feltherre som levde i Azuchi-Momoyama-perioden.
Date var en av sin tids fremste daimyoer. Han deltok på Toyotomi Hideyoshis erobringskrig mot Korea og spilte en rolle først som beskytter, senere som forfølger av de tidlige kristne misjonærer i Japan.
Han grunnla byen Sendai i 1600, og ble daimyo av byen.
Fotö
Fotö er et tettsted og en øy i Öckerö kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 620 innbyggere.
151
Fødsler
150er
Japoatã
Japoatã er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Ibsenprisen
Ibsenprisen er en pris til fremme av norsk dramatikk og Norges eneste dramatikerpris. Prisen blir administrert av Skien kommune, og er blitt utdelt hvert år siden 1986.
Prisen kan deles ut til en norsk dramatiker som det siste året har fått oppført et nytt verk for barn eller voksne ved et profesjonelt sceneteater, radioteater eller fjernsynsteater, eller for et samlet dramatisk forfatterskap.
Tidligere ble prisen delt ut i Skien på fødselsdagen til Henrik Ibsen, 20. mars, men siden 2008 har utdelingen foregått i september ved Skien internasjonale Ibsenkonferanse. Per 2011 er prisen på 150 000 kroner og en Ibsenstatuett laget av billedhoggeren Nina Sundby.
Juryen består av seks medlemmer, én fra hver av disse organisasjonene: