cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den polsk-sovjetiske krig
Krigen
I 1919 hadde de polske styrkene tatt kontroll over store deler av Vest-Ukraina, og fremsto seirende i den polsk-ukrainske krigen. Den vest-ukrainske folkerepublikken hadde forsøkt uten hell å opprette en ukrainsk stat på territorier som både polakkene og ukrainerne gjorde krav, og 22. januar 1919 slo den seg sammen med resten av Ukraina til Den ukrainske folkerepublikk. Samtidig hadde bolsjevikene begynt å få overtaket i den russiske borgerkrigen og begynte å avansere vestover mot de omstridte områdene, som gjorde at den ukrainske lederen Symon Petljura begynte å trekke sine styrker tilbake til Podolia. Ved utgangen av 1919 hadde en klar front mot sovjeterne dannet seg, og Petljura bestemte seg da for å alliere seg med Piłsudski. Grensetrefninger eskalerte til åpen krig etter Piłsudskis kraftige inntog lenger øst i Ukraina i april 1920. Etter å ha inntatt Kiev 7. mai 1920 ble de polske styrkene møtt av nesten umiddelbart av et svært vellykket motangrep fra Den røde armé. Den sovjetiske operasjonen kastet de polske styrkene tilbake vestover helt til den polske hovedstaden, Warszawa, mens den ukrainske ledelsen flyktet til Vest-Europa. Vestmaktene begynte å frykte at sovjetiske tropper skulle avansere helt til den tyske grensen, dette økte interessen deres for krigen, og bl.a. Frankrike økte sin militærhjelp til Polen. Slaget ved Warszawa i august resulterte i en avgjørende, og uventet, polsk seier. Etter dette slaget kunne polske styrker rykke østover igjen. Sovjeterne søkte deretter fred, og krigen endte med en våpenhvile i oktober 1920.
Fredsavtale
En formell fredsavtale, Riga-freden, ble undertegnet 18. mars 1921. Den besluttet å dele de omstridte områdene mellom Polen og Sovjet-Russland. Krigen bestemte i stor grad den sovjetisk-polske grensen for mellomkrigstiden. Mye av området avstått til Polen i traktaten Riga ble en del av Sovjetunionen etter andre verdenskrig, da Polens østlige grenser ble omdefinert av de allierte i nært samsvar med den britiske håndtegnede Curzon-linjen fra 1920.
Bingham County
Bingham Countys totale areal er 5,491 km² hvorav 66 km² er vann. I 2005 hadde fylket 43,739 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Blackfoot som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1885 og har fått sitt navn etter enten Henry H. Bingham eller Elisha E. Bingham.
Hooters
Hooters er handelsnavnet til to amerikanske restaurantkjeder; Hooters of America, Inc., med hovedkontor i Georgia, og Hooters, Inc., med hovedkontor i Florida.
I 2013 kunngjorde den ene kjeden at de ønsket å tiltrekke seg også kvinnelige kunder, men få måneder etter lanserte de en oppdatert logo der brystene var beholdt som blikkfang.
Våre små søsken
«Våre små søsken» er et dikt av Inger Hagerup fra 1953. Det ble tonesatt av Tore Magnus Pettersson i 1970. Første vers begynner med «Vi har en liten søster. Vi har en liten bror.»
Jefferson County (Idaho)
Jefferson Countys totale areal er 2,863 km² hvorav 27 km² er vann. I 2005 hadde fylket 21,580 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Rigby. Fylket ble grunnlagt i 1913 og har fått sitt navn etter USAs tredje president Thomas Jefferson
Våre små søsken
Bakgrunn for diktet
10. september 1953 ble Ragna Ringdals Dagsenter for psykisk utviklingshemmede åpnet under navnet Ragna Ringdals Daghjem på Nordre Åsen i Oslo. Prinsesse Astrid (født 1932) foresto høytideligheten og forfatter Inger Hagerup (1905–1985) ble spurt om å skrive en prolog. Det var ved denne anledningen at Inger Hagerup skrev diktet «Våre små søsken» og skuespilleren Wenche Foss (1917–2011) leste. Diktet ble utgitt i diktsamlingen Fra hjertets krater i 1964. Det hadde tidligere stått på trykk i Sandefjords Blad i 1957.
Bakgrunn for sangen
I mars 1954 fikk Wenche Foss en sønn som hadde downs syndrom. Gutten, som ble kalt Tommeliten, døde da han var fem år. Den populære skuespilleren engasjerte seg sterkt i «åndsvakesaken» og leste det vesle diktet «Våre små søsken» overalt i Norge.
I 1970 var Tore Magnus Pettersson, som er født i 1948 og opprinnelig kommer fra Bergen, lærerstudent i Bodø og engasjert til å opptre som visesanger på et arrangement hvor Wenche Foss hadde opplesning. Wenche Foss leste «Våre små søsken» under dette arrangementet og ga Tore Magnus Pettersson inspirasjon til å tonesette diktet.
Året etter stilte lærerstudenten opp i en konkurranse i radio og fjernsyn under artistnavnet «Tore Magnus». Med visen «Våre små søsken» vant han «Talent 71» som ble sendt på NRK lørdag 27. november 1971.
En ny versjon av «Våre små søsken», hvor Wenche Foss medvirker, ble publisert 5. desember 2017, på 100-årsdagen for skuespillerinnens fødsel. Opptaket med Wenche Foss hadde komponisten gjort hjemme hos skuespillerinnen i 2003.
Bogurodzica
«Bogurodzica» (polsk for 'Guds mor') er en salme som er den eldste kjente diktteksten på polsk. Den eldste nedskrivne versjonen av sangen er fra 1407, men opprinnelsen er eldre. Dikteren og komponisten av sangen er ukjent. «Bogurodzica» åpner med en lovprising av jomfru Maria og en bønn til henne om å få nåde fra sønnen hennes. Deretter retter den seg mot Jesus selv i en bønn om frelse.
Kulturell betydning
Sangen har en viktig betydning i polsk kultur, og virker å ha vært velkjent på 1400-tallet. Den ble sunget før slaget ved Tannenberg (Grunwald) i 1410 og under slaget ved Varna i 1444. Den ble også brukt ved kroningen av de første kongene fra huset Jagello. På 1500-tallet ble den mindre viktig. Det arkaiske språket og den monofoniske, modale musikken gjør den vanskelig å synge for den moderne tungen. Sangen blir likevel fremdeles fremført i polske kirker og kloster.
Tekster
Den første strofe er viet Guds mor, den andre Kristus.
Polsk
George Carpenter
George L. Carpenter (født 20. juni 1872 i Raymond Terrace i Australia, død 9. april 1948) var Frelsesarmeens general fra 1939 til 1946.
I 1911 ble han kalt til tjeneste ved det internasjonale hovedkvarteret. Han ble litteratursekretær under general Bramwell Booth. Han hadde denne ordren frem til 1927. Fra 1927 til 1933 var han tilbake i Australia og tjenestegjorde der som sjefsekretær for Australia østre territorium. I 1933 ble han territorial kommandør i Sør-Amerika øst, i 1937 ble han territorial kommandør i Canada og hadde denne ordren til han ble valgt til general i 1939. Han var general under andre verdenskrig.
I slutten av august 1945 besøkte han Frelsesarmeen i Norge.
Carpenter var gift med ensein (en offisersgrad som ikke finnes lenger) Minnie Rowell i 1899.
Han ble pensjonert som general 26. juni 1946 og døde mindre enn to år senere.
Bibliografi
Han skrev flere bøker;
The Open Championship 1894
The Open Championship 1894 ble arrangert på Royal St. George's Golf Club i Sandwich, Kent i England i 1894.
Apicum-Açu
Apicum-Açu er en kommune i delstaten Maranhão i nordøstregionen av Brasil.
Crowbar
Crowbar er et amerikansk sludge metal-band fra New Orleans, Louisiana, som er kjent for sine ekstremt sakte, mørke og tunge sanger, som også inneholder noen kjappe hardcore punk-overganger. Crowbar blir sett på som et av de mest innflytelsesrike metal-bandene som noensinne har komt fra New Orleans.
Begynnelsen (1988-1991)
Bandet stammer tilbake til 1988, da Kirk Windstein ble med i hardcore punk-bandet Shell Shock i New Orleans. Her møtte han Jimmy Bower, som var deres trommis, og begge ble snart gode venner. Bandet kollapset da Mike Hatch, gitaristen deres, begikk selvmord sent i 1988. Kevin Noonan erstattet Hatch, og bandet endret navn til Aftershock hvor Windstein og Bower begynte å spille mørk hardcore punk mikset med doom metal. Under dette navnet gav de ut en demo i midten av 1989, før de igjen skiftet navn til WREQIUEM, idet Mike Savoie, bassisten, forlot bandet (han begynte istedenfor å regissere musikkvideoer for Down og Pantera), og Todd Strange ble med dem. I 1990 endret de igjen navn til The Slugs, og gav ut en demo midt i 1990, men bandet kollapset snart. Kirk vurderte å bli gitarist for Exhorder, men han og Todd bygde bandet opp igjen, med Craig Nunenmacher på trommer, og Kevin Noonan på gitar. Bandet endret navn til Crowbar i midten av 1991.
Karriere (1991-nå
Crowbars debutalbum, Obedience Thru Suffering, ble gitt ut i 1991, men ble ikke kjent. Albumet Crowbar ble gitt ut i 1993, produsert av personlige venn Phil Anselmo (Pantera, Down og Superjoint Ritual), som eventuelt ledet til at det ble vist på MTVs Headbangers Ball. I tillegg ble videoene for "All I Had (I Gave)" og "Existence is Punishment" spilt på Beacis and Butthead. Etter denne suksessen fortsatte bandet å spille inn musikkvideoer, gå på store turneer med Pantera, og spille inn flere album.
Sceneshowet deres, som ble foreviget i Panteras "Home video 3" og Crowbars "Like Broken Glass" hjemmevideo, ble kjent. Bandet fortsatte å spille inn og turnere. I Pantera sin video for sangen 'I'm Broken' i 1994, viste Philip Anselmo seg med en Crowbar/Eyehategod t-skjorte. Originale trommis Craig Nunenmacher forlot bandet i 1996, og ble erstattet med Jimmy Bower fra Down og Eyehategod, og Anselmo sang backup på noen av sporene på deres utgivelse fra 1996, "Broken Glass".
I 2000, etter å ha spilt inn og utgitt Equilibrium med Sid Montz på trommer, ble Craig Nunenmacher med i bandet igjen, før "Penchant For Violence Tour" sammen med "the Brotherhood of Brewtality", Black Label Society og Sixty Watt Shaman. Halvveis gjennom turneen erstattet Nunenmacher BLS sin trommis, Phil Ondich, og spilte for begge band resten av turneen, før han eventuelt ble med i BLS permanent.
Bandet fortsatte å spille, og lånte medlemmer fra band som Goatwhore og Acid Bath. I deres nye utgivelse i 2005, Lifesblood for the Downtrodden, spilte Panteras bassist, Rex Brown både bass og keyboard for dem. Downs produsent, Warren Riker, assisterte i produksjonen av albumet.
"Existence" dukket også opp på Beavis and Butt-Head: The Mike Judge Collection i 2005.
I mars 2008 ble det annonsert at albumene deres - "Crowbar" (1993), "Time Heals Nothing" (1995) og "Live+1" EP (1995) skulle bli gjenutgitt i Europa den 21. april 2008, med bonus og multimedia-spor.
Bandet er også kjent for å covre andre bands materiale, og lage en heavy twist på det. Crowbar covrer Gary Wrights "Dream Weaver" på deres Equilibriumalbum, Iron Maidens "Remember Tomorrow" på "Odd Fellows Rest", og Led Zeppelins "No Quarter" på "Crowbar".
Kirk har også sagt at det kommer et nytt album i 2009, og en lang turne for å markere bandets 20. bursdag.
Den 24. mai 2009, ble det annonsert at Phil Anselmos Housecore Records skulle gjenutgi Crowbars album.
Libuše Holečková
Libuše Holečková (født 19. november 1932 i Olomouc i Tsjekkoslovakia, død 16. februar 2021 i Nejdek i Tsjekkia) var en tsjekkoslovakisk tsjekkisk skuespillerinne.
Hun er kjent for sine roller i filmene Stika v rybníce (1951) Florenc 13:30 (1957) ogd Po stopách krve (1970).
Belgias historie
Belgias historie starter med funn av tidlige førmennesker fra 400 000 f.Kr., mens den skriftlige historien strekker seg fra folkevandringstiden til dagens moderne, tospråklige Belgia. Kongeriket Belgia har vært en selvstendig stat siden 1830 og er i dag en føderasjon som omfatter det flamske Flandern og det fransk- og tyskspråklige Vallonia. Belgia deler det meste av sin historie med de andre Benelux-landene.
Landets historie har blitt preget av at det ligger sentralt i et godt utviklet grenseområde mellom ulike språk, kulturer og produksjonsområder, og hvor flere europeiske stormakter har hatt sterke interesser. I renessansen var området et kraftsentrum for tidlig industrialisering rundt tekstilproduksjon, og handel med Portugal og Spania. Fra 1820-tallet var landet det første utenom Storbritannia som gjennomgikk moderne industrialisering, basert på landets store kull- og jern-reserver. Tross sterke politiske omveltninger fra renessansen til 1900-tallet, forble landets økonomiske utvikling bemerkelsesverdig stabil gjennom ulike regimer.
Forhistorie
De eldste redskaper etter primitive mennesker som funnet i Belgia kan være opptil 800 000 år gamle, den eldste dato vi har for europeisk befolkning. Sikre funn så langt nord har man derimot bare 500 000 år tilbake. På den tiden levde førmenneskene Homo heidelbergensis – forfedrene til neandertalere – i både Heidelberg og i Frankrike, sannsynligvis også i Belgia. For inntil 400 000 år siden slo neandertalere seg ned og begravde etter hvert sine døde ved bredden av elven Maas i nærheten av dagens landsby Spy i provinsen Namur. Kranierester av et neandertal-barn er også funnet i landsbyen Engis. På denne tiden brukte menneskene både ild, og stein, elefantbein og tre som redskapsmaterialer.
For 31 000 år siden var landet bebodd av moderne homo sapiens, og funn av smykkestein vitner om handel over en viss avstand i Aurignackulturen. Trolig var landet ubeboelig i istidens maksimum 19 000 – 16 000 f.Kr. Levninger fra senere neolittisk tid har blitt funnet ved Spiennes, hvor det var en flintgruve. Omkring 5 200 f.Kr. nådde den båndkeramiske kulturen dette området fra Ungarn, den var preget av store kommunale landsbyanlegg med langhus, og jordbruk med tidvis overutnyttelse og utpining av uthogde områder. Mellom 5 000 og 4 000 f.Kr. er det funnet spor av husbygging. Avskogingen i Sentral-Europa startet for alvor i denne perioden. Overgang til den keramisk distinkte traktbegerkulturen som byttet til seg kobber fra Sørøst-Europa skjedde kort tid etterpå, men man skal ikke overdrive de etniske eller befolkningsmessige skillene mellom slike «kulturer». En svært viktig oppfinnelse var derimot plogen, som ble tatt i bruk i området en gang etter 5 000 f.Kr. Tusen år senere fulgte husdyrhold for melk og antakelig hjulet.
I bronsealderen var Belgia ikke særlig begunstiget med ressurser, områder i Alpene og Karpatene var tidens metallurgiske sentrum og åsted for saltutvinning. I nordvest ble disse prestisjefylte varene importert i bytte mot landbruksprodukter. Bronsealderen var på mange vis en «gullalder» klimatisk og økonomisk, men omkring 1200 f.Kr. brøt dette regionale handelssamfunnet sammen, og hele Europa opplevde sammenbrudd i byer og handel. teiroer om en forhistorisk kultur (3000 til 1000-tallet f.Kr.) i det utvidete belgiske området ble fremmet første gang i 1962, men det har ikke lykkes å belegge denne teorien med konkrete funn eller beviser. Tvert imot startet en videre sentralisering av bebyggelse og makt først med jernalderen under kelterne, fra 800 f.Kr.
Jernredskaper og -våpen skapte det økonomiske og militære rommet for oppblomstringen av større høvdingestater konsentrert på befestede høydedrag – romerne kalte dem oppida. Herfra blomstrer handelen med bystatene ved Middelhavet. Jernalderen i Belgia opptrer trolig omkring 750 f.Kr. med Hallstattkulturen (750-400 f.Kr.), og jernproduksjonen nådde sitt foreløpige teknologiske høydepunkt med La Tène-kulturen (400-50 f.Kr.). Omkring år 500 f.Kr. bosatte keltiske stammer seg i området og drev handel med middelhavsregionen – grekerne kaller dem keltoi, og romerne Celtae.
Rundt 150 f.Kr. kom de første myntene i bruk. De første innbyggerne i Belgia som vi kjenner ved navn var belgiere (Belgae, som har gitt navn til dagens Belgia) som levde i nordlige Gallia i tiden ved den romerske okkupasjonen. Forskjellen mellom belgierne i nord og gallerne i sør for dem er omdiskutert, men det synes som om gallerne var den dominerende gruppen i området inntil romerne og germanerne gjorde seg gjeldende. Sistnevnte folkgrupper kom fra nord og øst, noe som er nevnt av Julius Cæsar i hans Commentarii de Bello Gallico (Kommentarer til gallerkrigen).
Lingvister har foreslått at det er bevis for at belgierne har snakket et indoeuropeisk språk som lå mellom gallisk/keltisk og germansk. Språket synes også å ha røtter tilbake til neolittisk tid, med felles opphav med gresk og latin. Dette språket, eller språkgruppene, er antatt å ha oppstått i en forhistorisk kultursfære som refereres til som «Nordwestblock» (Nordvest-blokken). Navnet Ardennene kommer av keltisk «ard» (= høy, høyde).
Antikken
I år 51 f.Kr. ble belgierne angrepet og beseiret av Julius Cæsars romerske hær, et felttog som Cæsar beskrev i boka Gallerkrigen. Her refererte han til belgierne som «de tapreste av alle gallere» («horum omnium fortissimi sunt belgae»).
Cæsar nevnte også ved navn en leder av en nordøstlig belgisk stamme, Ambiorix, som ledet motstanden mot romerne. I de nasjonalistiske strømningene som rådet i Europa på 1800-tallet ble Ambiorix opphøyet til en najonal heltefigur i Belgia.
Gallia Belgica blomstret som en romersk provins. Denne provinsen var langt større enn dagens Belgia, med Øst-Sveits, det meste av Nordøst-Frankrike og deler av Tyskland vest for Rhinen. Den hadde fem større byer innen dagens Belgia: Nemetacum (Arras), Divodurum (Metz), Bagacum (Bavay), Aduatuca (Tongeren), og Durocorturum (Reims).
Dagens nordlige Flandern var del av provinsen Germania Inferior, et grenseområde mot de germanske stammene som levde nord og øst for Rhinen. Ingen av de større romerske byer i denne provinsen ble beliggende dagens Belgia. Derimot førte nærheten til posterte legioner og noen av Europas største byer til gode markeder for eksportjordbruk og håndverk. Germania Inferior hadde Traiectum ad Mosam (Maastricht), Ulpia Noviomagus (Nijmegen), Colonia Ulpia Trajana (Xanten) og Colonia Agrippina (Köln) som større byer. Begge provinsene omfattet det som i dag er kjent som Nederlandene.
Etterfølgende romerske keisere balanserte mellom å romanisere folket i det galliske Belgia, og å tillate den eksisterende kulturen å fortsette. Romerne aksepterte en viss grad av lokalt selvstyre, vanligvis i form av kantoner. Provinsen var tett befolket i romertiden, og allerede den gang spilte tekstilindustrien en stor rolle med eksport av produkter helt til Italia. Romaniseringen ble først fullført gjennom kristningen av befolkningen på slutten av 200-tallet og begynnelsen av 300-tallet.
Folkevandring og føydal styrking 406-900
Etter at Romerriket falt sammen på 400-tallet invaderte germanske stammer de romerske provinsene. I år 406 krysset folkegruppene vandalene, burgunderne og andre stammer elven Rhinen og beseiret de galliske styrkene. En av disse folkegruppene, frankerne, hadde allerede trengt seg inn i Belgia og kontrollert landområdet siden 350, og greide etter hvert å opprette et nytt kongedømme under dynastiet merovingerne. Klodvig I (død 511) er den best kjente fra denne kongeslekten, han styrte fra sin base i det nordlige Frankrike og Belgia. Samtidig oppstod sakte og gradvis en ny økonomisk organisering i hele Vest-Europa, frie bønder med romersk borgerstatus – ofte veteraner fra romerske hæravdelinger – søkte beskyttelse i større husholdninger i folkevandringstiden. Dette ga grunnlag for føydalismen, en politisk oppsplitting av det romerske keiserriket og overgang til selvstendige, jordbruksbaserte småstater styrt av en verdslig eller geistlig adel.
Klodvig I lot seg konvertere til kristendommen, noe som blant annet styrket båndene mellom hans romerske undersåtter og deres germanske erobrere. Kongeriket representerte en overbygging over en rekke halv-selvstendige føydalstater, og kirken bidro til å styrke denne overbygningen. Kristne lærde, hovedsakelig irske munker, forkynte kristendommen til befolkningen og begynte en ny bølge av konverteringer (sankt Servatius, sankt Remaclus, sankt Adelinus). Klodvik I lot nedskrive en lovbok, den saliske lov, som var basert på tidligere sedvanerett og som er blant de eldste bevarte lovbøker.
Herjingsmenn fra Norden, vikinger, ble beseiret i år 891 i nærheten av Leuven av Arnulf av Kärnten (død 899). Føydalismen ble styrket av dette ytre presset, og viste sin overlegen i evnen til å akkumulere økonomisk overskudd og raffinere krigskunsten. Dette var en periode hvor den klassiske føydalismen i Europa endret karakter i høymiddelalderen – mindre, lokale føydalseter opplevde et sentraliseringstrykk som blant annet skyldtes ny militær teknologi og sterkere kongemakt. Samtidig viste føydalismen sin svakhet gjennom at adelens og kongehusenes fokus på arvefølge og arverettigheter brakte stadige delinger av de ulike føydalstatene. Etter at Karl den stores sønn Ludvig den fromme døde i 840, ble riket snart delt i henhold til Traktaten i Verdun fra 843 mellom de tre overlevende sønnene i tre kongedømmer: Vestfranken (Frankrike) ble regjert av Karl den skallete, Østfranken (Tyskland) ble regjert av Ludvig den tyske, og Midtriket (Lotharingia) ble regjert av Lothar I. Deler av Flandern strakte seg vest for elven Schelde og ble en del av Frankrike i løpet av middelalderen, mens de øvrige delene og Nederlandene ble lagt inn under Det tysk-romerske riket. Dagens Belgia ble altså delt i to, med varige følger for den senere stats- og språkutvikling.
Grevene av Flandern begynte befeste og bygge borger rundt sine byer, først ut var grev Balduin I (død 879), også kalt for «Jernarm». Byen Gent ble opprinnelig befestet for å sikre dem mot ville nordboere og vikinger, men etter hvert markerte borgen også områdets uavhengighet. I tillegg rømte Balduin med datteren til kong Karl den skallede. Karl hadde ikke gitt sin tillatelse, forsøkte forgjeves å fange paret og fikk til slutt sine biskoper til å bannlyse dem, og det tvang Balduin og prinsessen til å dra til Roma for å legge sin sak inn for paven. Da paven aksepterte ble kong Karl tvunget til å underkaste seg avgjørelsen og ta tilbake sin opprørske greve.
Høymiddelalderens vekstperiode 900-1433
Grevskapet Flandern i den nordvestlige delen av dagens Belgia var underlagt kongedømmet Frankrike i tidlig høymiddelalder, mens resten av regionen tilhørte Det tysk-romerske riket. Fra Nederland ble overført fra «Midtriket» Lothrangia til Det tysk-romerske riket i 925, opplevde Nederland og dagens Belgia en 300 år lang og intens konfliktperiode med dynastisk strid og kriger mellom Frankrike og Tyskland om kontrollen med Nederlandene.
Da de tysk-romerske keiserne mistet den fulle kontrollen over deres besittelser i løpet av 1000- og 1100-tallet, ble områdene som mer eller mindre samsvarer med dagens Belgia delt i flere stort sett uavhengige føydale småstater under tyske og franske lensmenn. Fellesbetegnelsen Nederlandene kom til fra og med 1000-tallet, og betyr enten landene ved Rhinens, Maas' og Scheldes nedre løp, eller de lave landene. Det omfattet blant annet hertugdømmene Brabant og Limburg, grevskapene Flandern, Hainaut, Namur og Luxembourg og Fyrstbispedømmet Liége.
Mye av det økonomiske overskuddet ble fortsatt kanalisert gjennom kirken – med biskopene av Liege i sør og nederlandske Utrecht i nord som de mektigste prelatene. I denne perioden ble midtpunktet for den blomstrende Mosan eller Rheno-Mosan-kunststilen flyttet fra bispesetene Köln og Trier til bispesetet Liège, samt Maastricht og Aachen. Det var en regional stilutgave av romansk kunst som utmerket seg med dyktige kunstnere og håndverkere som framstilte illustrasjoner til manuskript, metall- og emaljearbeider. Noen mesterverk fra dette kunstmiljøet er det rikt dekorerte relikvieskrinet Dreikönigsschrein (Helligdommen til de tre konger) i Kölnerdomen, baptisterium (dåpbasseng) til Renier de Huy i Liège, helligdommen for sankt Remaclus i Stavelot (Belgia), helligdommen til sankt Servatius i Maastricht, og Notgers evangelium i Liège.
Høymiddelalderen ble en sterk vekstperiode i Belgia, da den eldgamle tekstilindustrien basert på ull fra Nederland og Tyskland, ble utviklet til en tidlig proto-industri med import av råvarer også fra England. I høymiddelalderen ble tekstilsenteret Gent den nest største byen i Nord-Europa, bare overgått av Paris. Havnebyen Antwerpen ved munningen av elven Schelde vokste for alvor fram ved grunnleggelsen av kirken Sankt Amand på 600-tallet, og økte nå ytterligere i økonomisk betydning. Nordkysten av Belgia var på denne tiden Europas raskest voksende handelssentrum, mer dynamisk enn kystbyene i dagens Nederland. Brugge fra 1300-tallet, og deretter Antwerpen, knivet om å være det nordvestlige Europas fremste handelssentrum, foran både de engelske, franske og nederlandske sentrene.
Ull ble importert fra England i store mengder og videreforedlet ved veving til fine tøyvarer som ble solgt på kontinentet. Handelen var blomstrende og byene i Flandern ble stadig rikere, befolkningen vokste og byborgerne ble stadig mektigere. Handelen skjedde med veksler i stedet for kontanter, og børser vokste fram i de største handelssentrene. I 1312 fikk Brussel sine byprivilegier, og anla markedsplassen Grote Markt, som snart ble det tyngste handelssenteret i det nordvestre Europa ved siden av Amsterdam. Innen 1312 hadde spesielt byene Gent, Brugge, Brussel og Ieper oppnådd selvstyre og privilegier som avskar adelens makt over byene, og utviklet en selvbevisst bykultur som fortsatt eksisterer.
England som eksporterte råull til den flamske klesindustrien aksepterte ikke situasjonen og nektet å selge ull for å bryte Frankrikes makt, både i Flandern og i Frankrike. For å forsvare seg mot Frankrikes dominans og vedvarende militære trussel inngikk de flamske borgerne ved statsmannen Jacob van Artevelde «den vise» (død 1345) et forbund med Edvard III av England i 1340. I hundreårskrigen (1337–1453) mellom Frankrike og England fortsatte Flandern sin kamp for uavhengighet. Deres strid ble avsluttet da Filip II av Burgund, også kalt «den dristige», som hadde dratt fordel av hertugdømmet Burgunds lange allianse med England mot Frankrike, ble hersker av Flandern i 1384 via sitt ekteskap med Margarete III, grevinne av Flandern.
Svartedauden våren 1349 bidrog trolig til adelens seier over byene. Den vanlige effekten av svartedauden i Sentral-Europa etter var intensivert føydalisme og sterkere adelsmakt over bøndene, altså den motsatte utviklingen av den man fikk i Norge. Årsaken var at befolkningstapet i Europa måtte kompenseres med en økonomisk konsentrasjon eller «kraftsamling» rundt de overlevende føydalsetene for å kunne videreføre bøndenes sikkerhet og samfunnets produksjon.
På slutten av 1300-tallet og begynnelsen av 1400-tallet skaffet hertugen av Burgund seg etter hvert herredømme over hele Nederlandene, ved arv, ekteskap, kjøp og andre overenskomster. Filip den gode og Karl den dristige søkte å knytte områdene sammen til en mektig stat mellom Frankrike og Tyskland. Det førte til nye, blodige strider med de store byene som nektet å oppgi sin uavhengighet.
Vekst og verdenshandel under Habsburg og Spania
Senmiddelalderen og renessansen var en periode med intensivert dynastisk strid i Europa. Noen hovedårsaker er økt økonomisk rikdom på grunn av oppdagelsen av Amerika og økt handel med Asia, dette skapte nye tyngdepunkter og konkurranser om handelen. Hyppigere krigføring virket også i seg selv sentraliserende fordi forsvar og militærmakt fikk større betydning. Den «gamle» strategiske hovedmotsetningen i Vest-Europa mellom Frankrike og England ble avløst av et sterkere fokus på kontroll over den framvoksende handelsrikdommen i Nederlandene, hvor den nye, ledende sjømakten Spania kivet med Sentral-Europas sterkeste militærmakt Østerrike. Samtidig utfordret Portugal andre stormakter ved å bringe handelen fra Det indiske hav nordover – portugisiske handelsskip ankom Antwerpen med flamsk mannskap første gang i 1501. Fra Ungarn kom kobber til Antwerpen andre veien, med skip via Polen. Rollen som den nye verdenshandelens mellomledd brakte Belgia i sentrum for stormaktenes konkurranse.
I 1433 var det meste av Belgia, Luxembourg og resten av Nederlandene blitt en del av Hertugdømmet Burgund under Filip den gode. Hans barnebarn Maria av Burgund giftet seg med erkehertug Maximilian av Østerrike, den senere tysk-romerske keiser Maximilian I. Ekteskapet fant sted i Gent den 18. august 1477. Dermed kom Nederlandene under Habsburgerne, og deres sønn Filip I av Castilla ble far til den senere Karl V av Det tysk-romerske rike. Dermed ble det tysk-romerske riket forent med Spania under Huset Habsburg etter at Karl V arvet flere besittelser. Ekteskapet mellom Maximilian og Maria innledet en lang periode med strid mellom Frankrike og Østerrike om kontrollen over Nederlandene, noe som senere resulterte i den spanske arvefølgekrig i årene 1701–1714.
Den spansk-østerrikske politikken var likevel også en byrde. De mange krigstoktene og utrustningen av større, spanske krigsflåter ble finansiert med både høye skatter og låneopptak hos tyske bankierer og handelsslektene i Nederlandene. De spanske habsburgerne måtte erklære seg konkurs hele åtte ganger, og avskrev ofte egen gjeld med katastrofale følger for Europas banker og handelshus. Samtidig fortsatte burgundernes sentraliseringspolitikk, men den undertrykkende politikken førte etter hvert til et hollandsk opprør (åttiårskrigen) som varte fra 1568 til 1648 og ble Nederlands frihetskamp mot Spania. Den begynte med den spanske stattholderens harde forfølgelse av de nederlandske kalvinister og henrettelsen av de framtredende adelsmennene Egmont og Hoorn i Brussel. Fredsavtalen i Münster den 30. januar 1648 avsluttet krigen mot Spania og markerte Nederlands endelige løsrivelse fra det tysk-romerske rike.
Den pragmatiske forordning av 1549, utstedt av Karl V, etablerte De sytten provinser (eller spanske Nederlandene i dens brede mening) som separat område atskilt fra det tysk-romerske riket og fra Frankrike. Dette besto av Nederlandene, Belgia, og Luxembourg unntatt landområdene til Fyrstbispedømmet Liége.
Imidlertid hadde det nordlige området som nå var kjent som Nederlandene i økende grad blitt protestantisk eller kalvinistisk, i motsetning til den sørlige delen som forble hovedsakelig katolsk. Denne deling resulterte i Unionen i Atrecht og Unionen i Utrecht. Da Karl V abdiserte i 1555 gikk Belgia til Huset Habsburgs spanske gren, representert ved Filip II av Spania, sønn av Karl V. Filip II forsøkte å forby all protestantisme. Deler av Nederlandene gjorde opprør, noe som var foranledningen til åttiårskrigen mellom Spania og Nederlandene. For det erobrede sørlige Nederlandene ble krigen avsluttet i 1585 da Antwerpen falt.
Denne hendelsen kan bli betraktet som begynnelsen på Belgia som et eget område. Samtidig erklærte den nordlige delen, dagens Nederland, seg som uavhengig med Plakkaat van Verlatinghe (Forordningen med avsverging) og etablerte De forente provinser, noe som førte til den hollandske gullalder hvor hollandsk handel, vitenskap, og kunst var blant den mest anerkjente i den vestlige verden på 1600-tallet. For de nordlige provinser varte krigen til 1648 med freden i Westfalen og hvor Spania anerkjente Nederlandenes uavhengighet, men holdt fast ved den lojale og katolske regionen tilsvarende dagens Belgia som forble de spanske Nederlandene.
De sørlige provinsene, også Belgia, forble altså under Huset Habsburg og katolisismen. Åttiårskrigen for Nederlandenes løsrivelse falt etter hvert sammen med trettiårskrigen, og gjorde det religiøse (konfesjonelle) aspektet ved krigføringen enda mer fastlåst. Etter å ha vunnet Vallonia for den spanske saken ved å utnytte deres mistenksomhet overfor de flamske byenes dominans, erobret Alessandro Farnese, hertug av Parma og Piacenza, byene Ieper, Mechelen, Gent, Brussel og sist også Antwerpen i 1585. Dette sementerte den økonomiske og konfesjonelle delingen av Nederlandene, og garanterte den habsburgske makten over Belgia.
Den flamske økonomien fikk en knekk da sørlige Nederlandene ble erobret og skilt fra de nordlige områdene. Tusener av de ledende, protestantiske byborgere flyktet til Holland eller England for å unnslippe inkvisisjonen. Byene forfalt, gresset vokste i gatene i Brugge og Gent, og Antwerpens blomstrende handel ble blokkert av hollenderne som kontrollerte elven Scheldes munninger. Ved freden i Westfalen i 1648 fikk de rett til å stenge Schelde for all skipstrafikk. En strøm av franske hugenotter og belgiske handelsborgere, kombinert med kapitalflukt fra Antwerpen, gjorde nå raskt Amsterdam til Europas ledende handelsby.
De spanske og østerrikske Nederlandene 1648-1790
I krigene mellom Frankrike og Spania på 1600-tallet var området hele tiden en krigsskueplass, og ved ulike fredsavtaler i 1659, 1668 og 1679 ble deler av de spanske Nederlandene avstått til Frankrike, blant annet Artois (med Calais) og sørlige Flandern rundt Lille. Disse provinsene ble kun delvis gitt tilbake ved freden i 1697. Også den spanske arvefølgekrigen (1701–1714) ble i stor grad utkjempet på belgisk grunn, og ved freden i Utrecht i 1713 ble Belgia skilt fra Spania og kom inn under Østerrike.
Belgia var så svakt og utpint, og frykten for Frankrike var så stor at de nordlige Nederlandene fikk rett til å holde garnisoner i de viktigste festningene langs den franske grensen. Samtidig fikk nederlenderne bekreftet retten til å stenge Schelde for skipsfart. Antwerpen og de sørlige Nederlandene var således stadig utestengt fra havet, og forsøket på å gjøre Oostende (i belgiske Vest-Flandern) til en stor havneby ble forpurret av nederlenderne og engelskmennene. Som om ikke krigslidelsene var nok, var denne tiden også den sterkeste europeiske nedgangstiden i Den lille istiden – en klimatisk kuldeperiode med nedgang i jordbruk og folketall. Til tross for motgang og underkuelse holdt byene fast på deres lokale rettigheter og motsatte seg spesielt skatter uten stendenes samtykke. Den keiserlige guvernør Marki de Prié hadde liten framgang i å styre de sørlige Nederlandene som en østerriksk provins. Han lot i 1720 en av de ledende borgerne i Brussel henrette, Frans Anneessens, som senere på 1800-tallet ble minnet som en belgisk martyr.
Under den østerrikske arvefølgekrig fikk området igjen store lidelser under en fransk erobring, men ved den andre fredstraktaten i Aachen (1748) ble Belgia igjen gitt tilbake til Østerrike og kunne nyte en fredelig periode som ga økonomisk oppgang. Det ble nå gjenoppbygget en tekstilindustri med hjelp fra engelske og franske innflyttere, basert på ull og dyrking av lin i Flandern. Det ble også igangsatt kullgruver i Hinault og rundt elven Meuse.
Administrasjonen ble også langt bedre ved «den gode guvernør», Maria Teresias svoger, Karl Alexander av Lorraine. Han var gift med Anna Maria av Østerrike og han var generalguvernør sammen med henne i 1744–1746, og regent alene over Belgia i 1748–1780. Selv om Schelde stadig var stengt lykkes han å forbedre kanalsystemet til at handelen fikk transport og vekst. Han motarbeidet også den katolske kirkens verdslige innflytelse, grunnla mange skoler og opprettet Vitenskapenes akademi i 1772.
Den 10. januar 1790 erklærte en forsamling av stendere seg som uavhengige under navnet Belgias forente stater (Etats belgiques unis). Frihetskjemperne delte seg dog raskt i to partier, hvor det ene ville beholde de gamle landskapsforfatningene, mens det andre sympatiserte med den franske revolusjon og ville avskaffe alle gamle privilegier og innføre en ny grunnlov. Denne splittelsen gjorde det enkelt for Leopold II, Josef IIs etterfølger, å nedkjempe all motstand ved slutten av året.
Industrialisering før og etter Napoleon
Revolusjonskrigene mellom Frankrike og Østerrike gjorde Belgia atter til en slagmark, og etter seieren ved Jemappes i 1792 ble hele landet besatt av franskmennene. Året etter drev østerrikerne dem ut igjen, men i 1794 gjenerobret franskmennene området etter slaget ved Fleurus i juni 1794. Av hat til Østerrike ble Frankrike delvis tatt imot som befriere, men franskmennene plyndret landet og det oppsto hungersnød vinteren 1794.
Belgia ble annektert av Den første franske republikk i 1795. Fyrstbispedømmet Liége ble oppløst. Østerrike bekreftet tapet av de sørlige Nederlandene ved freden i Campo Formio i 1797, og området ble under republikken og keiserdømmet innlemmet i Frankrike, provinsene ble oppløst og inndelt på nytt i 9 departementer under franske lover. Det franske herredømmet bidro til å fremme sentraliseringen og svekke provinsenes gamle selvstendighet.
Samtidig brakte det franske styret, og ikke minst lovverkene Code Napoleon og Code de Commerce, økonomisk framgang ved at føydalismen og livegenskaet ble endelig og fullstendig oppløst. Det ble innført lik beskatning, rasjonelt rettsvesen, aksje- og selskapslovgivning, og forbud mot organisering av arbeid og kapital. Til tross for de mange dynastiske skiftningene på 1700-tallet, startet Belgia nå en meget tidlig industriell utvikling. Både nærheten til industrimakten England og det rike Nederland fremmet denne prosessen. Napoleons styre forsterket utviklingen ved å skape et enormt, kontinentalt hjemmemarked, og ved å etterspørre stadig større krigsproduksjon. Dette ga støtet til en utvikling av våpen- og stål-industri som overlevde det franske styret.
Den første Newcomen dampmotoren ble tatt i bruk i en kullgruve nær Liege i 1720, og 50 flere maskiner ble introdusert de neste sytti årene. Den forbedrede Watt dampmotoren ble tatt i bruk i 1791, og ytterligere 23 maskiner innen 1814. Eksporten av kull ble mangedoblet, med Frankrike som det helt dominerende markedet. Funn av jern, sink og bly like ved bidro også til tidlig industrialisering. Entreprenøren Dominique Mosselman grunnla den moderne sinkindustrien og hadde i praksis monopol på denne produksjonen i årevis. Jern- og stålindustrien ble utviklet i Liege og Charleroi, hvor en jernrulle ble etablert i 1821 og Kontinentets første høytrykks koksovn i 1827. Samtidig ble dampmaskiner tatt i bruk i tekstilindustrien i Gent fra 1801. I det enorme fellesmarkedet som vokste fram under det franske styret, nådde tekstilindustrien i Gent 10 000 ansatte i 1810. Belgisk produksjon av tekstilmaskiner startet hos Cockerill i Seraing nær Liege i 1815, med lån fra den nederlandske regjeringen.
Det fleste av de små og kirkelige statene i det tysk-romerske riket ble lagt inn under større stater på denne tiden, og det omfattet også Fyrstbispedømmet Liége som formelt ble en del av det forente kongedømmet. Dette kongedømmet tilsvarte i utstrekning hele det senere fellesområdet Benelux. Kong Vilhelm ble i tillegg medlem av Det tyske forbund i kraft av sin stilling som overhode av Limburg og Luxembourg.
Til tross for den voksende misnøyen i Belgia fikk landet en sterk økonomisk vekst i foreningen med Nederland. Handelen med Nederland åpnet et stort marked for belgisk industri samtidig som sjøveien på Schelde ble åpnet igjen og på ny gjorde Antwerpen til en betydelig handelsby. De store kull- og metall-forekomstene i Ardennene ga støtet til en tidlig industrialisering som gjorde området til et regionalt økonomisk tyngdepunkt. Belgia var det andre landet etter England som satt igang kulldrift og jern-produksjon med koksovner i industriell skala i 1820-årene, og Belgia hadde i lang tid verdens nest største produksjon av disse strategiske råvarene. I 1835 åpnet Kontinentets første dampdrevne jernbane i Belgia, og innen 1840 var 334 km utbygd. Innen 1850 hadde Belgia hele 2 000 stasjonære dampmaskiner i industri og gruver, det samme antallet som USA og Tyskland og nesten dobbelt så mange som Østerrike. Det viste seg derimot snart at de språklige, religiøse og historiske motsetningene var for store til å bli glemt. Regjeringen gjorde nederlandsk til offisielt språk, og til skolespråk i de flamsktalende områdene hvor elitens språk lenge hadde vært fransk.
Revolusjon og uavhengighet på 1800-tallet
I august 1830 ledet en framføring av Daniel Aubers La Muette de Portici (Den Stumme i Portici, som fortalte om opprøret mot Spania i Napoli) i operahuset i Brussel til opptøyer. Lignende anti-nederlandske demonstrasjoner skjedde i andre belgiske byer. Den belgiske revolusjonen førte til at landet tvang til seg uavhengighet fra Nederland, støttet av franske intellektuelle og franske militære styrker. Den egentlige politiske kraft bak opprøret var de katolske geistlige som var imot den protestantiske kongen, men også liberale radikale som var imot kongelig enevelde. At Belgia ikke var proporsjonalt representert i nasjonalforsamlingen hadde også en betydning. I begynnelsen var revolusjonen fokusert på større selvstyre, men den hollandske kongens håndtering og hans motvilje mot å komme de ulike revolusjonære kravene i møte, fikk revolusjonen til å eskalere til et krav om full uavhengighet.
De radikale var åpne for tanken om å slå seg sammen med Frankrike, men de nasjonalistiske strømningene førte til at Belgia ble en egen stat. Et konstitusjonelt monarki ble etablert i 1831 med en monark invitert fra den tyske adelslekten Sachsen-Coburg-Gotha under samtykke av de store nasjonene i Europa, og den 21. juli 1831 ble Belgias første konge, Leopold I av Belgia, innviet. Den dagen er fortsatt belgisk nasjonaldag. Selv om den belgiske revolusjonen brøt overenskomsten fra 1815, fikk belgierne sympati fra de liberale regjeringene i både Storbritannia og Frankrike. Andre nasjoner som Østerrike og Preussen hadde et negativt syn på belgisk uavhengighet, men ble forhindret fra å blande seg inn grunnet at de var opptatt med novemberoppstanden i Polen.
Kampen mot Nederland ble fortsatt utkjempet i åtte år, men i 1839 ble Fredstraktaten i London signert mellom de to nasjonene. Belgia ble da en uavhengig stat med et liberalt monarki, men hvor stemmeretten var begrenset til mannlige medlemmer av borgerskapet og presteskapet, til sammen mindre enn 1 prosent av befolkningen, og hvor fransk ble det offisielle språket uten at fransk var flertallets språk. Jøder ble likestilt i den nye konstitusjonen, men kvinner fikk ikke stemmerett før mer enn hundre år senere – i 1948, bare fire stater nølte lengre i Europa.
Fredstraktaten av 1839 innebar at kun deler av Luxembourg falt inn under Belgia, mens resten forble en besittelse av Nederland inntil en annen arvelov førte til at Luxembourg ble atskilt som et eget og selvstyrt storhertugdømme. Belgia mistet også det østlige Limburg, Zeeuws-Vlaanderen, Fransk Flandern, og Eupen – fire områder som Belgia hadde gjort krav på av historiske årsaker. Nederland beholdt de første to mens Fransk Flandern, som hadde blitt annektert under kong Ludvig XIV av Frankrike, forble underlagt Frankrike, og Eupen forble innenfor Det tyske forbund, skjønt det ble gitt tilbake til Belgia etter den første verdenskrig som krigserstatning.
Økonomisk opplevde Belgia en sterk nedgangsperiode det første tiåret etter revolusjonen i 1830, men fikk ny vekst under kong Leopold I (død 1865). Den nye, sterke veksten fra midten av årdhundret skyldtes gode konjunkturer, etterspørsel etter kull og jernvarer, byggingen av et meget tidlig jernbanenett, og dannelsen av nye banker. Storbanken Banque de Belgique og hele 31 investeringsselskaper (Sociétés anonymes) ble startet mellom 1835 og 1838. Nye selskaper, verft og fabrikker så dagens lys – med stort innslag av fransk kapital. Ernest Solvays kjemiske prosess for sodaproduksjon fra 1861 skapte en stor kjemisk industri i Belgia. Veksten fortsatte under hans sønn Leopold II (død 1909). Da revolusjonsbølgen strømmet gjennom Europa etter at den franske kongen ble styrtet i 1848 forholdt Belgia seg strengt nøytralt, mye takket være Leopolds diplomatiske innsats. De økonomiske båndene til bankverden i Paris ble dermed videreført intakt.
En svakhet ved industrialiseringen ble imidlertid at belgisk økonomi ble svært åpen og konkurranseutsatt. Halve bruttonasjonalproduktet gikk til eksport i andre halvdel av 1800-tallet. Avhengigheten av markedene i Frankrike ble meget høy. Og femti år etter uavhengigheten åpnet et nytt kapitel i landets historie, med tragiske konsekvenser både for statens finanser og politiske legitimitet – kolonijakten i det sentrale Afrika.
I 1885 opprettet Leopold II den afrikanske kolonien Fristaten Kongo som var underlagt den belgiske konge direkte som hans private eiendom, og ikke underlagt staten Belgia. Området tilsvarer i dag landet Den demokratiske republikken Kongo. Parlamentet nektet å bevilge flere av summene kongen krevde til drift av kolonien, og løsningen tidlig på 1890-tallet ble å forpakte bort kolonistyret til internasjonale handelsselskaper. Det ble erklært at alt «ukultivert» land var belgisk eiendom, og kongens selskaper og agenter tok monopol på innkrevingen av tvungne produksjonskvoter av gummi og elfenben. Avhengigheten av private og ulike utenlandske administratorer og oppkrevere ført trolig til at koloniseringen unngikk den etiske og allmenne vurdering i hjemlandet som ofte var knyttet til statlig administrasjon. Det belgiske samfunnet snudde i stor grad ryggen til hva kongen og hans administratorer foretok seg. Først da europeiske misjonærer rapporterte om hva som foregikk, våknet også den belgiske opinionen. Belgia ble kjent for sin brutalitet i den privateide Kongostaten som var basert på slaveri, tortur og terror. Først i 1908 overgav kongen kolonien til staten Belgia, etter massivt ytre press. På 1970-tallet kom det fram dokumentasjon for utbredt massemord.
Internasjonale protester om de umenneskelige metodene som ble benyttet, tvang den belgiske staten til å overta kolonien i 1908 og døpe den om til Belgisk Kongo. Det er beregnet at Kongos befolkningsmengde ble halvert under Leopold IIs styre, noe som tilsvarer mellom 8 og 30 millioner døde, alt etter hvilken befolkningsberegning som benyttes. Kolonien løsrev seg i 1960. Kongens private formue ble en av de største i Europa, hovedsakelig på inntjeningen av gummi fra Kongo. De belgiske og internasjonale kolonistenes oppførsel er i dag fortsatt et konfliktladet emne i Belgia.
Mot slutten av 1800-tallet og begynnelsen av det nye århundret dominerte den arkitektoniske stilen historisme det urbane landskapet i Belgia, eksempelvis Parc du Cinquantenaire (50-årsjubileumsparken) og Justispalasset i Brussel. Samtidig ble Brussel et viktig sted for utviklingen av den langt mer nyskapende kunststilen art nouveau med kunstnere som Victor Horta og Henry van de Velde.