cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eurovision Song Contest 2023
Valg av vertsland
<mapframe width="302" height="280" align="left" text="Vertsarenaen (rød) og andre konkurranse-relaterte steder og tilstelninger (blått)."> [{	"type":"Feature", "geometry":{"type":"Point","coordinates":[-2.9917,53.3974]}, "properties":{"title":"Liverpool Arena","marker-symbol":"stadium","marker-color":"#f00","marker-size":"large"} },{	"type":"ExternalData", "service":"geoshape","ids":"Q5306379", "properties":{"title":"Liverpool Arena","fill":"#f00","stroke":"#f00"} },{	"type":"Feature", "geometry":{"type":"Point","coordinates":[-2.9995,53.4082]}, "properties":{"title":"Pier Head, stedet for Eurovision Village","marker-symbol":"village","marker-color":"#00f"} },{	"type":"Feature", "geometry":{"type":"Point","coordinates":[-2.9805,53.3945]}, "properties":{"title":"EuroClub","marker-symbol":"bar","marker-color":"#00f"} },{	"type":"Feature", "geometry":{"type":"Point","coordinates":[-2.9796,53.41]}, "properties":{"title":"Walker Art Gallery, vertssted for det turkise teppet","marker-symbol":"fence","marker-color":"#00f"} },{	"type":"Feature", "geometry":{"type":"Point","coordinates":[-2.9801,53.4086]}, "properties":{"title":"St George's Hall, stedet for åpningsseremonien","marker-symbol":"town-hall","marker-color":"#00f"} }] Ukraina vant Eurovision Song Contest 2022 med sangen «Stefania» og bandet Kalush Orchestra. Gjennom seieren sikret Ukraina seg retten til å arrangere konkurransen i 2023. Dette ville ha vært tredje gang landet hadde stått vertskap for Eurovision Song Contest, etter å ha arrangert utgavene i 2005 og 2017.
Krigen i landet sådde raskt tvil om konkurransen kunne finne sted i Ukraina. Et alternativ var at et annet land steppet inn som arrangør, enten alene eller sammen med den ukrainske kringkasteren Suspilne. Flere andre land tilbød seg å ta på seg arrangørjobben, blant andre Italia, Nederland, Polen, Spania (som senere trakk seg ), Storbritannia og Sverige. I tillegg antydet den britiske avisen The Guardian at EU forberedte et bud om å organisere konkurransen i Belgia s hovedstad Brussel, og den belgiske franskspråklige kringkasteren RTBF uttrykte senere også interesse.
To dager etter seieren i 2022 uttalte Mykola Tsjernotytskyj, Suspilnes styreleder, at de ønsket å arrangere konkurransen i et «fredfullt Ukraina». Han la til at Ukraina håpet å være i stand til å garantere for sikkerheten til alle deltakere og delegasjoner under arrangementet. Samtidig uttalte Ukrainas president Volodymyr Zelenskyj at han ønsket konkurransen kunne finne sted i krigsherjede Mariupol. Den ukrainske kringkasteren Suspilne og EBU startet 20. mai 2022 diskusjoner rundt vertsrollen og gjennomføringen av Eurovision Song Contest 2023. Mykola Povoroznyk, første nestleder i Kyiv bys statsadministrasjon, sa 26. mai 2022 at Kyiv var klar for å være vertsby dersom Ukraina skulle arrangere konkurransen.
Ukraina utelukkes som vertsland
Ukraina jobbet i flere uker for at konkurransen skulle holdes i landet, men 17. juni 2022 kunngjorde EBU at Eurovision Song Contest 2023 ikke skulle arrangeres i Ukraina. Årsaken var den rådende sikkerhetssituasjonen i landet som følge av krigen. Avgjørelsen ble møtt med skuffelse i Ukraina, og flere politikere og ukrainske artister ba EBU omgjøre beslutningen. Dette var første gang siden 1980 at konkurransen ble arrangert i et annet land enn forrige utgaves vinner.
EBU tilbød i stedet arrangementet til Storbritannia, som ble nummer to i 2022. Kringkastingsunionen startet i juni samtaler med den britiske kringkasteren BBC, og 25. juli 2022 bekreftet EBU at britene skulle få arrangere konkurransen. Arrangementet fikk et ukrainsk preg, og BBC samarbeidet med den ukrainske kringkasteren Suspilne. Som vinnnerland var Ukraina direktekvalifisert til finalen i 2023.
Vertsby-prosessen
Den offisielle vertsby-prosessen startet i slutten av juli, og prosessen var todelt: først måtte aktuelle kandidater innfri en rekke krav som viste at de har kapasitet til og erfaring med å håndtere et arrangement av denne størrelsen. Til sammen meldte 20 britiske byer sin interesse, og 12. august kunngjorde BBC en kortliste med syv potensielle vertsbyer. I ukene etter vurderte BBC og EBU de syv kandidatene, og 27. september annonserte BBC at valget sto mellom Glasgow og Liverpool. Valget falt til slutt på Liverpool, og valget ble offentliggort av Graham Norton under en direktesending 7. oktober 2022.
Avgjørelsen førte til at fotballkampen mellom Everton og Manchester City i 36. runde av Premier League 2022/23 måtte flyttes. Den tv-sendte kampen skulle ha vært spilt samme dag som finalen, men ble flyttet til dagen etter.
Produksjon
De tre showene i Eurovision Song Contest 2023 fant sted i M&S Bank Arena. På grunn av konkurransens strenge annonsør- og reklameregler, omtalte BBC og EBU arenaen som Liverpool Arena. Flerbruksarenaen har plass til opptil 11,000 publikummere og ligger sentralt i Liverpool. Konkurransen ble produsert av den britiske allmennkringkasteren BBC gjennom det kommersielle datterselskapet BBC Studios.
Det øverste produksjonsteamet besto av Martin Green som daglig leder, Rachel Ashdown som prosjektansvarlig, Andrew Cartmell som ansvarlig produsent, Lee Smithurst som showsjef, Twan van de Nieuwenhuijzen som BBCs konkurransesjef og James O'Brien som produksjonssjef. Martin Österdahl var EBUs konkurransesjef og øverste ansvarlig for konkurransen. I prosessen samarbeidet BBC tett med den ukrainske allmennkringkasteren Suspilne for å sette et ukrainsk preg på de tre sendingene. Den ukrainske kringkasteren hadde et eget team, ledet av Oksana Skybinska, Tetiana Semenova og Herman Nenov, som bisto BBC i prosessen.
Budsjettet ble anslått til å ligge et sted mellom 27 og 36 millioner britiske pund (350–470 millioner norske kroner). Av dette bidro Liverpool byråd og Liverpools regionråd med 2 millioner pund hver, 10 millioner pund kom fra den britiske regjeringen, mens resten kom fra BBC og EBU samt inntekter fra sponsorer og billettsalg.
Slagord, logo og visuelt design
I forbindelse med kunngjøringen av Liverpool som vertsby, avduket EBU samtidig konkurransens generiske logo. I logoen er V-en i Eurovision formet som et hjerte, og inni hjertet er vanligvis flagget til vertsnasjonen. I 2023-logoen hadde hjertet det ukrainske flagget for å markere at landet vant konkurransen året før. Under logoen sto det «United Kingdom» (Storbritannia), og på bunnen «Liverpool 2023».
Konkurransens slagord, United by Music («forent av musikk»), ble offentliggjort 30. januar 2023. Det visuelle designet ble designet av det London-baserte merkevarekonsulentfirmaet Superunion og det ukrainske produksjonsselskapet Starlight Media og ble offisielt avduket 31. januar 2023. Det visuelle designet besto av en streng av todimensjonale hjerter som lignet et elektrokardiogram for å representere respons på lyd og rytmer. Fargene i designet var inspirert av fargene i det ukrainske og det britiske flagget. Typografien var inspirert av gateskiltene i Liverpool fra det 20. århundre og byens musikalske arv.
Scenedesign
Konkurransens scenedesign ble offentliggjort 2. februar 2023. Det var kreert av den New York-baserte scenedesigneren Julio Himede, og designet tok utgangspunkt i «prinsippene om samhold, feiring og fellesskap». Det var inspirert av en stor klem og de «kulturelle aspektene og likhetene mellom Ukraina, Storbritannia og særlig Liverpool». Scenedesignet var 450 kvadratmeter stort. I tillegg var det 220 kvadratmeter med roterende LED-skjermer, 700 LED-gulvfliser og mer enn 1500 meter med LED-lys.
Programledere
BBC kunngjorde 22. februar at de tre showene skulle ledes av den britiske sangeren Alesha Dixon, den ukrainske sangeren Julija Sanina og den britiske skuespilleren Hannah Waddingham. Den irske tv-programlederen og BBC-kommentatoren Graham Norton slo følge i finalen som fjerde programleder.
I tillegg til de fire programlederne var den ukrainske Eurovision-kommentatoren Timur Mirosjnytsjenko utegående reporter i Liverpool underveis i uken, og under de tre showene. Han ledet også åpningsseremonien 7. mai sammen med den britiske tv-personligheten og tidligere landhockeyspiller Sam Quek.
Innspilt bakgrunnsvokal
For tredje år på rad tillot EBU at deltakerlandene kunne bruke forhåndsinnspilt bakgrunnsvokal. Dette var valgfritt, og landene kunne velge å bruke støttevokalister eller en kombinasjon av både direkte og forhåndsinnspilt bakgrunnsvokal. All hovedvokal måtte fortsatt fremføres direkte på scenen under sendingene.
Juryene fjernes i semifinalene
EBU offentliggjorde 22. november 2022 flere store endringer i stemmesystemet for konkurransen i 2023. Fagjuryene ble fjernet i semifinalene, og dermed var det seerne alene som avgjorde semifinale-resultatet gjennom telefonavstemning, slik systemet var mellom 2004 og 2007. Endringene ble gjort på bakgrunn av erfaringene fra 2022, da EBU annullerte jurystemmene til seks land etter at de hadde stemt påfallende likt i semifinalen. Det nye systemet skulle hindre lignende hendelser i fremtiden.
I finalen ble resultatet fremdeles avgjort av seere og fagjuryer i deltakerlandene, slik det har vært siden finalen i 2009. I finalen ga seerne og fagjuryen i hvert land ett sett hver med 1–8, 10 og 12 poeng, slik det har vært gjort siden 2016.
Juryene stemte likevel i semifinalene som en reserveløsning. Disse jurystemmene skulle bare brukes dersom et land av tekniske eller praktiske årsaker ikke kunne gjennomføre en telefonavstemning i semifinalen. Dersom et land ikke fikk gjennomført telefonavstemning i finalen, ble landets jurypoeng doblet som erstatning. Dermed gikk EBU bort fra den forrige ordningen der en beregnet et lands manglende telefonstemmer ut fra poengene til land med lignende stemmehistorikk. Dersom EBU valgte å annullere et lands jurystemmer i finalen, ville landets telefonstemmer blitt doblet som erstatning. Om et land hverken kunne avgi gyldige telefon- eller jurystemmer, hadde EBU beregnet landets poeng ut fra stemmene til land med lignende stemmehistorikk.
Internasjonal seerjury
I tillegg fikk seere i ikke-deltakende land stemme via internett under alle tre showene. Det gjorde de på en sikker nettplattform der de bekreftet identiteten sin med kreditt- eller debetkort fra sitt land. Internettstemmene ble registrert som «resten av verden» og utgjorde ett poengsett. Seerne fra ikke-deltakende land ga dermed 1–8, 10 og 12 poeng til sine ti favoritter. Det var ingen «resten av verden»-fagjury. I finalen var det derfor ett poengsett mer fra seerne enn fra juryene, noe som gjorde at seerne fikk en liten overvekt på finaleresultatet med 50,6 prosent.
Deltakere og resultat
Til sammen deltok 37 land, fordelt på to semifinaler og en finale.
Semifinale 1
Semifinalen ble avholdt tirsdag 9. mai klokken 21.00–23.10 sentraleuropeisk sommertid (20.00–22.10 lokal tid). 15 land deltok i denne semifinalen, og de ti beste kvalifiserte seg til finalen. Finalistene er markert med rosa bakgrunn. Under er en oversikt over deltakerne og resultatet:
Semifinale 2
Semifinalen ble avholdt torsdag 11. mai klokken 21.00–23.10 sentraleuropeisk sommertid (20.00–22.10 lokal tid). 16 land deltok i denne semifinalen, og de ti beste kvalifiserte seg til finalen. Finalistene er markert med rosa bakgrunn. Under er en oversikt over deltakerne og resultatet:
Semifinale 1
Det ble kun brukt telefonavstemning i semifinalen, ingen fagjuryer. De 15 deltakerlandene, en internasjonal seerjury og de forhåndskvalifiserte finalistene Frankrike, Italia og Tyskland stemte i denne semifinalen.
Semifinale 2
Det ble kun brukt telefonavstemning i semifinalen, ingen fagjuryer. De 16 deltakerlandene, en internasjonal seerjury og de forhåndskvalifiserte finalistene Spania, Storbritannia og Ukraina stemte i denne semifinalen.
Finalen
Under er en oversikt over avgitte poeng i finalen. {{legend|gold|Førsteplass}} {{legend|#dcdcdc|Andreplass}} {{legend|#ffdead|Tredjeplass}} {{legend|#ffd7d9|Sisteplass}}
Sendingene
Konkurransen besto av tre direktesendte show: semifinale 1 tirsdag 9. mai, semifinale 2 torsdag 11. mai og finalen lørdag 13. mai. Alle sendingene startet klokken 21.00 sentraleuropeisk sommertid (20.00 lokal britisk tid) og ble arrangert i Liverpool Arena. Hver semifinale varte i rundt 2 timer og 10 minutter, mens finalen varte i cirka 4 timer.
Første semifinale
Showet ble arrangert tirsdag 9. mai klokken 21.00–23.10 sentraleuropeisk sommertid (20.00–22.10 lokal tid), og 15 land deltok. Deltakerlandene ble trukket under en loddtrekning i Liverpool 31. januar 2023. De ti landene som fikk flest poeng i telefonavstemningen, kvalifiserte seg til finalen lørdag 13. mai. Rekkefølgen ble avgjort av showets produsenter og offentliggjort 22. mars.
Sendingen åpnet med at programleder Julija Sanina fremførte deler av sangen «Majak» (ukrainsk: Маяк, norsk: fyrtårn) sammen med bandet sitt, The Hardkiss. Åpningsnummeret symboliserte hvordan Storbritannia er forent i musikken med Ukraina, ved å være vertskap for konkurransen på vegne av ukrainerne.
Deretter opptrådte de 15 deltakerne i rekkefølgen som var bestemt delvis av loddtrekning, og delvis av showets produsenter. I pausenummeret fremførte Aljosja, som representerte Ukraina på Fornebu i 2010, Duran Durans «Ordinary World» med Liverpool-sangeren Rebecca Ferguson. Opptredenen fortalte om håp, mot og verdens støtte til Ukraina. Den britiske sangeren Rita Ora fremførte deretter en medley av sine tidligere hits samt sin nye låt, «Praising You». De forhåndskvalifiserte landene Frankrike, Italia og Tyskland presenterte deretter sine bidrag, før de ti finalistene til slutt ble avslørt i tilfeldig rekkefølge. Følgende land kvalifiserte seg til finalen: Finland, Israel, Kroatia, Moldova, Norge, Portugal, Serbia, Sveits, Sverige og Tsjekkia. Resultatet ble avgjort av telefonavstemning i de 15 deltakerlandene samt Frankrike, Italia, Tyskland og en internasjonal folkejury med seere fra ikke-deltakende land.
Andre semifinale
Sendingen startet med et tilbakeblikk på semfinale 1 og de siste dagene. Deretter opptrådte de 16 deltakerne i rekkefølgen som er bestemt delvis av loddtrekning, og delvis av showets produsenter. Underveis var det flere innslag mellom sangene, blant annet en opplesning av konkurransens historie fremført av skuespilleren Luke Evans. I pausen, mens seerne stemte, var det flere innslag. Først ut var Marija Jaremtsjuk, som representerte Ukraina i 2014. Hun fremførte en medley av berømt ukrainsk musikk, under tittelen «Music Unites Generations» (musikken forener generasjoner). Mot slutten av opptredenen fikk hun selskap av den ukrainske rapperen OTOY og Zlata Dziunka, som representerte Ukraina i Junior Eurovision Song Contest 2022. Deretter fulgte nummeret «Be Who You Wanna Be» (vær den du vil være), fremført av tre dragartister med danseensensemblet Podilja. Budskapet var at Eurovision er et sted for alle, uansett hvem du er.
De forhåndskvalifiserte landene Spania, Storbritannia og Ukraina presenterte deretter sine bidrag, før de ti finalistene til slutt ble avslørt i tilfeldig rekkefølge. Følgende land kvalifiserte seg til finalen: Albania, Armenia, Australia, Belgia, Estland, Kypros, Litauen, Polen, Slovenia og Østerrike. Resultatet ble avgjort av telefonavstemning i de 16 deltakerlandene samt Spania, Storbritannia og Ukraina og en internasjonal folkejury med seere fra ikke-deltakende land.
Finalen
Finalen ble arrangert lørdag 13. mai klokken 21.00–01.00 sentraleuropeisk sommertid (20.00–00.00 lokal tid). 26 land deltok: fjorårsvinner Ukraina, vertslandet Storbritannia, de øvrige fire av de fem store landene, de ti beste fra semifinale 1 og de ti beste fra semifinale 2. Åpningsnummeret het «Voices of a New Generation» og ble fremført av fjorårsvinner Kalush Orchestra. Gruppen fremførte sin vinnerlåt «Stefania» og deres siste singel «Changes». Deretter fulgte den tradisjonelle flaggparaden der de 26 artistene ble presentert, akkompagnert av tidligere ukrainske Eurovision-deltakere som fremførte sangene sine, men med en britisk vri. Artistene var: Go_A med «Sjum», Jamala med vinnersangen «1944», Tina Karol med «Show Me Your Love» og Verka Serduchka med «Dancing Lasha Tumbai».
Deretter opptrådte de 26 deltakerne i en rekkefølge som delvis ble bestemt av loddtrekning, og delvis av showets produsenter. I pausen før juryavstemningen fikk seerne oppleve flere innslag. Først ut var Sam Ryder som representerte Storbritannia i 2022. Han fremførte sin nye singel «Mountain», etterfulgt av nummeret «The Liverpool Songbook», en hyllest av vertsbyens bidrag til popmusikken. Her opptro en rekke tidligere deltakere: Netta (Israel 2018), Mahmood (Italia 2019 og 2022), Daði Freyr (Island 2020 og 2021), Cornelia Jakobs (Sverige 2022), Duncan Laurence (Nederland 2019) og Sonia (Storbritannia 1993).
Deretter ble stemmevinduet for stengt seerne, og juryavstemningen startet.
Avstemning
Resultatene ble avgjort med telefonavstemning og nasjonale fagjuryer. I semifinalene var det kun seernes telefonstemmer som avgjorde, mens finaleresultatet ble avgjort av telefonstemmer og fagjuryer. I semifinalene stemte kun deltakerlandene i den aktuelle semifinalen samt tre forhåndskvalifiserte land og en internasjonal folkejury.
I finalen stemte alle 37 deltakerlandene. Hvert land avga to poengsett (1–8, 10 og 12 poeng) hver – ett fra en nasjonal fagjury, og ett gjennom telefonavstemning. I tillegg fikk seere i ikke-deltakende land avgi ett poengsett. Hver fagjury besto av fem personer med tilknytning til musikkbransjen eller med særlige kunnskaper innen musikk og kultur. De fulle resultatene fra semifinalene og finalen ble offentliggjort like etter finalen. I finalen annonserte de 37 deltakerlandene jurystemmene sine på tradisjonell måte, land for land. Hvert deltakerland hadde en talsperson som via satellitt leste opp sin nasjonale jurys 12-poenger. Sverige vant juryavstemningen suverent, med Israel og Italia et godt stykke bak.
Da alle jurystemmene var inne, ble seerpoengene fra alle 37 land, samt den internasjonale folkejuryen, slått sammen til én bolk og lest opp av programlederne Graham Norton og Hannah Waddingham. De avslørte seerpoengene først for landet som fikk færrest poeng fra juryene, Tyskland. Deretter leste de poengene i stigende rekkefølge etter juryrangeringen og avsluttet med Sverige, som hadde fått flest jurypoeng. Dette ble gjort for å bevare spenningen helt til siste slutt. Finland fikk klart flest poeng fra seerne (376 peong), med Sverige og Norge på et godt stykke bak. Sverige fikk likevel flest poeng samlet fra juryene og seerne, og vant dermed konkurransen.
Konkurransesjef Martin Österdahl fra EBU førte tilsyn med avstemningen.
Postkort
Under sendingene ble hvert land introdusert med en 40-sekunders kortfilm, populært kalt «postkort». Innspillingen av postkortene skjedde mellom februar og april 2023, i artistenes hjemland. Filmene startet med bilder av lignende severdigheter i Storbritannia og Ukraina. Kortfilmene var regissert av Tom Cook, med Carlo Massarella og Jane McGoldrick som ansvarlige produsenter. Postkortene var basert på konkurransens slagord (forent av musikken) og tok i bruk «innovative grep for å vise frem hvert Eurovision-bidrag og samtidig lenke Storbritannia til Ukraina». Filmene ble produsert av det London-baserte produksjonsselskapet Windfall Film og det ukrainske selskapet 23/32. Under er postkort-lokasjoner i artistenes hjemland:
Norges bidrag
Norge var representert med låten «Queen of Kings» og den norsk-italienske sangeren Alessandra. Med seg på scenen hadde hun støttevokalisten Hege Nesset og danserne Reno Andersen, Christiane Bergersen, Rebekka Norvik og Ola Samuelsen.
Den norske fagjuryen
Hvert land hadde en fagjury med fem medlemmer som utgjorde 50 prosent av landets stemmer i finalen. Den norske juryen besto av: låtskriver og sanger Jonas Nes Steinset (Jone), komponist Raymond Enoksen, sanger og sopran Eli Kristin Hanssveen, sanger og låtskriver Emmy Kristine Guttulsrud Kristiansen og sanger og låtskriver Mimmi Tamba. Den norske juryen var enig med de norske seerne og ga 12 poeng til Finland og 10 til Sverige.
Deltakende land
Til sammen deltok 37 land i konkurransen. Dette var tre færre land enn året før, og det laveste deltakerantallet siden 2014. Nedgangen skyldtes at Bulgaria, Montenegro og Nord-Makedonia trakk seg av økonomiske årsaker relatert til den pågående globale energikrisen. De tidligere deltakerne Belarus og Russland var fortsatt utestengt fra konkurransen.
Semifinaletrekningen
Seks land – de fem store og fjorårsvinner Ukraina – var direktekvalifisert til finalen. De øvrige 31 landene deltok i en av de to semifinalene tirsdag 9. og torsdag 11. mai. Fordelingen av semifinalistene ble avgjort under en loddtrekning i Liverpool 31. januar 2023. Trekningen fant sted i St George's Hall i Liverpool og ble ledet av programlederne AJ Odudu og Rylan Clark. Under seremonien overleverte Stefano Lo Russo, ordfører for fjorårets vertsby, Torino, den offisielle bynøkkelen til Liverpools ordfører Joanne Anderson. Den halvtimes lange sendingen startet klokken 20 sentraleuropeisk tid og ble overført direkte på Eurovision Song Contests YouTube-kanal samt BBC Two og BBC iPlayer i Storbritannia.
Andre land
For å kunne delta i Eurovision Song Contest, må et land ha en allmennkringkaster med et aktivt medlemskap i Den europeiske kringkastingsunion. Men et annet land kan også få delta gjennom en spesialinvitasjon, slik tilfellet er med Australia. Flere land var også inne i bildet med tanke på en deltakelse i 2023:
Romania truet med å trekke seg
Romania har deltatt regelmessig i Eurovision Song Contest etter 2002, men kringkasteren TVR vurderte å trekke seg fra konkurransen i 2023. Årsaken var at EBU annullerte den rumenske fagjuryens poeng året før, på grunn av «uvanlig stemmemønster». Administerende direktør i TVR, Dan Cristian Turturică, støttet at landet skulle trekke seg fra konkurransen. TVR lanserte 23. mai 2022 en nettavstemning der de spurte seerne om Romania skulle bli i konkurransen. Flertallet mente Romania burde fortsette å delta.
Bråket til tross, i slutten av august besluttet TVRs styre at Romania likevel skulle delta i 2023, men kringkasteren sa at den fortsatt ville vurdere rettslige skritt overfor EBU.
Kritikk mot juryordningen
Vinneren av konkurransen avgjøres av 49,4 prosent fagjurystemmer og 50,6 prosent seerpoeng. Hvert land har en nasjonal fagjury bestående av fem musikkfagfolk. Dommerne avsløres etter finalen, og hver jury avgir ett poengsett på 1–8, 10 og 12 poeng. Hvert land gir også et tilsvarende poengsett basert på telefonstemmene til seerne i det aktuelle landet. I tillegg kan seere i ikke-deltakende land stemme via internett. Disse internettstemmene avgis som ett sett med 1–8, 10 og 12 poeng, slik at seerne har en liten overvekt av resultatet. I 2023 vant Sverige takket være en solid seier i juryavstemningen (340 jurypoeng). Publikumsfavoritten Finland vant en tilsvarende klar seier i seeravstemningen (376 poeng), men det var ikke nok til å innhente Sveriges suverene ledelse. Sverige fikk til sammen 583 poeng, mens Finland ble nummer to, 57 poeng bak Sverige. Mens Finland fikk 18 tolvere fra seerne, fikk ikke Sverige en eneste seer-tolver. Resultatet førte til en stor debatt, særlig i Finland, men også i Norge, som ble nummer 17 hos juryene og nummer 3 hos seerne. Kritikken gikk på at juryene hadde «ødelagt for» Finland, og favoriserte Sverige i for stor grad. Flere seere, musikkfagfolk og artister tok til orde for å avskaffe juryordningen og kalte den «umoderne» og «udemokratisk». Også avisen VG skrev på lederplass at juryen burde «stemmes ut av Eurovision». Blant andre norske kritikere var Venstre-politiker Sveinung Rotevatn, Norges delegasjonsleder Stig Karlsen, og den norske gruppen KEiiNO, som vant telefonavstemningen i 2019. På grunn av en 18. plass hos juryene, ble imidlertid Norge kun nummer seks sammenlagt.
Også flere ganger tidligere har publikumsfavoritten mistet seieren på grunn av juryene: Italias Il Volo i 2015, Russlands Sergej Lazarev i 2016 – og altså Norges KEiiNO i 2019.
I dagene etter konkurransen oppsto det også konspirasjonsteorier som hevdet at Sveriges seier var forutbestemt av EBU, for at svenskene skulle kunne arrangere Eurovision Song Contest 2024 – nøyaktig 50 år etter ABBAs seier i Brighton i 1974. EBU avviste påstandene og forsvarte juryordningen. Blant annet pekte unionen på at den hadde fjernet juryene i semifinalene for å gi seerne mer makt. Flere andre forsvarte på sin side juryordningen, og mener juryene balanserer resultatet og reduserer effekten av nabo- og diasporastemmer. Også fra Finland kom det forsvar av juryordningen, blant annet fordi seerne i Finland ikke ga Sverige et eneste poeng – det eneste landet som ikke ga seerpoeng til Sverige.
Juryordningen ble innført i 2009 etter økende kritikk mot «politisk stemmegiving» og stor dominans av nabo- og diasporastemming i flere land.
Zelenskyj fikk ikke hilse
I dagene før konkurransen ytret Ukrainas president Volodymyr Zelenskyj ønske om å få sende en videohilsen til seerne i finalen, siden konkurransen ble arrangert på vegne av Ukraina.
EBU avviste presidentens ønske og sa konkurransens ikke-politiske prinsipp «forbyr mulighetene til å komme med politiske utspill under konkurransen». I en uttalelse til den britiske dagsavisen The Times uttalte EBU at en slik hilsen strider «mot arrangementets regler, selv om hensikten er prisverdig».
Mens flere kringkastere støttet EBUs beslutning, var andre kritiske. Blant dem var Storbritannias statsminister Rishi Sunak, som via sin talsmann uttalte at «verdiene og frihetene som president Zelenskyj og det ukrainske folket kjemper for, ikke er politiske – de er grunnleggende». EBU holdt fast på beslutningen, og den ukrainske presidenten ble ikke en del av sendingen.
Poengopplesere
De 37 deltakerlandene hadde hver sin representant som leste opp tolvpoengeren til sitt lands fagjury på direkten via satellitt. Vanligvis er det fjorårets vertsland som åpner avstemningen, mens årets vertsland avslutter. Dette året fikk imidlertid fjorårsvinner Ukraina starte avstemningen, etterfulgt av fjorårets vertsland, Italia. Vertslandet Storbritannia avsluttet avstemningen i tråd med tradisjonen. Under er poengoppleserne i samme rekkefølge som under avstemningen:
Kommentatorer og kringkastere
De fleste landene som overførte konkurransen, hadde kommentatorer som formidlet informasjon og hendelser direkte til seerne. Under er en oversikt over kringkasterne som overførte Eurovision Song Contest 2023:
Seertall og sosiale medier
Via lineær-tv fulgte 162 millioner seere de tre sendingene, ifølge tall fra EBU. Tallene baserer seg på 37 tv-markeder i Europa og Australia. Dette var på linje med fjoråret, da 161 millioner i 34 markeder fulgte sendingene.
De nordiske landene målte de høyeste markedsandelene, med Island i tet med 97,8 prosent. I Norge fulgte 1,08 millioner finalen på NRK1, noe som tilsvarte en markedsandel på 87,8 prosent. Markedsandelene i Sverige og Finland var henholdsvis 82,3 og 85,6 prosent.
I tillegg til lineær-tv opplevde konkurransen rekordhøyt engasjement i sosiale medier. Sendingene ble strømmet direkte på TikTok og YouTube, der 15,6 millioner fulgte de tre sendingene. Det ble publisert 4 millioner twittermeldinger mellom første semifinale og finalen. På TikTok var det 25 millioner likes og kommentatorer fra 30. april til 14. mai, mens Eurovision-kontoen hadde 4,8 milliarder videovisninger i samme periode. Under finaleuken hadde konkurransens offisielle YouTube-kanal 45 millioner unike besøkende fra 232 land og territorier. Dette var en økning på 2,7 millioner fra året før.
Seertall for lineær-tv
Seertall for sendingene der det finnes tall:
Andre utmerkelser
I tillegg til det offisielle vinnertrofeet, deles det også ut flere priser og utmerkelser i forbindelse med konkurransen. Blant dem er den offisielle Marcel Bezençon Awards. I tillegg holdt de internasjonale Grand Prix-klubbene, OGAE, en avstemning over sine favorittlåter i forkant av konkurransen.
Marcel Bezençon Awards
Marcel Bezençon Awards ble først delt ut under Eurovision Song Contest 2002 og er en utmerkelse til de beste sangene i finalen. Prisen ble innstiftet av Christer Björkman og Richard Herrey. Utmerkelsen er oppkalt etter konkurransens skaper, Marcel Bezençon, og deles ut i tre kategorier: presseprisen, artistprisen og låtskriverprisen. Prisene ble offentliggjort like før finalen 13. mai 2023.
OGAE
Organisation Générale des Amateurs de l'Eurovision (forkortet OGAE), stiftet i 1984, er et internasjonalt nettverk av 44 Grand Prix-klubber. Hvert år i forkant av konkurransen holder de ulike klubbene avstemning over det aktuelle årets bidrag. Hver klubb sender deretter inn sin topp ti-liste med poeng 1–8, 10 og 12 til OGAE. Under er den endelige topp fem-listen basert på stemmene fra 4853 medlemmer i 42 OGAE-klubber:
You're a Vision Award
I 2023 ble prisen You're a Vision Award (et ordspill på Eurovision) delt ut for andre gang. Prisen deles ut av fansiden Songfestival.be, og erstattet Barbara Dex Award som ble lagt ned i 2021. You're a Vision Award ble etablert for å «feire kreativiteten og mangfoldet som utgjør selve eurovisjonsånden», og tildeles artisten med det mest oppsiktsvekkende antrekket. Finske Käärijä vant avstemningen, etterfulgt av Kroatias Let 3 og Gustaph fra Belgia.
Kirkja
Kirkja (, foreldet dansk skrivemåte: Kirke) er en bygd på Færøyene. Den ligger på Fugloy med veiforbindelse til den andre bygda på øya, Hattarvík.
Kirkja ligger ved Fugloyarfjørður, det strømsterke sundet som skiller Fugloy og Svínoy. Kirkja har fergeforbindelse med Svínoy og Viðoy. Kirkja har også landingsplass for en fast helikopterrute for passasjerer og gods.
Anissa Asselah
Anissa Asselah er en algerisk kvinne, som i 1998 ble tildelt prisen Årets budeie. Hennes mann, som var rektor ved kunstakademiet i Algerie, og deres sønn ble drept i et attentat i 1994.
120 Days
120 Days var et norsk band som eksisterte fra 2001 til 2012, i starten under navnet The Beautiful People Medlemmene vokste opp i hjembyen Kristiansund, og flyttet til Oslo i 2002.
Under navnet The Beautiful People var de et av vinnerbandene under Zoom 2003 og ble sendt på en påfølgende landsdekkende Zoom-turné våren 2004. Samme år var gruppen også en av finalistene under NRK Urørts kåring av «Årets Urørt». Etter to EP-er hos norske Public Demand (datterselskap av Perfect Pop Records) i 2004, signerte gruppa kontrakt med Smalltown Supersound. I tillegg gjorde de en avtale med Vice Records for distribusjon utenfor Norge. Sent 2005 og tidlig 2006 gjorde de opptredener under det nye navnet Sex Beat, for å unngå tvister med utenlandske musikkgrupper som også het The Beautiful People. Deretter ombestemte de seg nok en gang, og i løpet av sommeren 2006 ble bandet hetende 120 Days.
Det selvtitulerte debutalbumet, 120 Days, ble sluppet 10. oktober 2006 i Norge på Smalltown Supersound, og senere også i USA på Vice Records og i Japan på Traffic. For albumet vant bandet Spellemannprisen 2006 i klassen rock og årets nykommer.
Arild Sandbakken
Arild Sandbakken (født 19. oktober 1936 i Brumunddal) er en norsk musiker og komponist.
Bakgrunn og arbeid
Arild Sandbakken er utdannet ved Universitetet i Oslo, og har fått sangundervisning av Thorbjørn Lindhjem. Arild Sandbakken har en allsidig musikalsk bakgrunn og jobbet i mange år som førstelektor ved Høgskolen i Hedmark. Han har komponert melodier til flere av Alf Prøysens dikt.
Parc Guinardó
Parc Guinardó er en park i distriktet Horta-Guinardó i den nordlige delen av den katalanske byen Barcelona. Den er Barcelonas tredje største park, etter Parc de Montjuïc og Parc de la Ciutadella, og har et areal på 19 hektar.
Massif des Trois-Évêchés
Massif des Trois-Évêchés (oksitansk: Massís dei Tres Eveschats, ordrett «Fjellmassivet de tre bispedømmer») er en fjellkjede i Vest-Alpene i departementet Alpes-de-Haute-Provence i Frankrike. Høyeste topp er Tête de l'Estrop, på 2961 moh.
24. mars 2015 styrtet Germanwings Flight 9525 i fjellmassivet.
Dorotea (tettsted)
Dorotea (sørsamisk: Kraapohke, tidligere Döörte) er et tettsted og administrasjonssenter for Dorotea kommune i Västerbottens län i landskapet Lappland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 543 innbyggere.
Fram til 1799 het stedet Bergvattnet. Navnet Dorotea kommer fra dronning Frederika Dorothea Wilhelmina, Gustav IV Adolfs gemalinne. Fra hennes fornavn fikk også Fredrika og Vilhelmina sine navn.
Wimanbreen
Wimanbreen er en 1 km lang og 0,5 km² stor isbre på Spitsbergen, Svalbard, mellom Adventdalen og Isfjorden i det nordlige Nordenskiöld Land. Isbreen ligger ved Wimanfjellet (912 m) i fjellmassivet nordøst for Longyearbyen. Wimanbreen fører foran seg lite morenemasser ned mot Wimanelva som munner rett ut i Isfjorden litt øst for Diabasodden.
Wimanbreen har sitt navn etter den svenske geologen Carl Johan Josef Ernst Wiman (1867–1944).
Bakfjorden
Bakfjorden (nordsamisk: Báhkavuotna, kvensk: Paakivuono) er en fjord i Måsøy kommune i Finnmark. Fjorden har innløp mellom Skjarvodden i nord og Avløysinga i sør og strekker seg seks km østover til Skibsbukta i enden av fjorden. Vest for Avløysinga går Snefjorden sørover.
Den eneste bosetningen ved fjorden er Varneset på sørsiden helt innerst i fjorden. Bakfjorden er 137 meter på det dypeste, omtrent halvveis inn i fjorden.
Fylkesvei 889 går langs hele nordsiden av fjorden.
Spionen Selmer Nilsen var fra Bakfjord.
Chrétien de Troyes
Chrétien de Troyes var en av de største dikterne på 1100-tallet, og hans storhetstid knyttes til hoffet rundt Marie de Champagne. Hoffet og personene ved hoffet knyttes flere ganger til historien om Den hellige Gral.
Skaperen av den moderne roman
Chrétien er blitt karakterisert som «oppfinneren av den moderne roman» og litteraturforskeren Karl Uitti skriver: «Med [Chrétiens verker] åpnet en ny æra i den europeiske litteraturhistorien... dette diktet gjenoppfinner den sjangeren som vi kaller fortellende romanse; i en del viktige aspekter starter den også den verdslige roman».
Den viktigste kvalitet til den keltiske påvirkningen var en form for ufullstendighet. En «fortelling» kunne være hva som helst fra en enkeltstående slagscene, til en prolog, til en minimal kohesiv fortelling med liten eller intet kronologisk opplegg. Uitti mener at Yvain er Chrétiens «mest omsorgsfulle uttenkte romanse... Den har en begynnelse, en midte, og en avslutning: vi er ikke i tvil at Yvains fortelling er over». Dette metoden med tre entydige deler, inkludert oppbyggingen i midten som fører fram til fortellingens klimaks, er en grunn til at Chrétien er sett på som en forfatter av romaner seks århundrer før romaner eksisterte.
Hofflitteratur
De store hoffene var en yngleplass for litteratur i denne perioden, og hoffet i Champagne var ikke noe unntak. Her fantes det et miljø av forfattere som utvekslet ideer og tanker. I Champagne var det en gruppe som hele tiden holdt kontakt med og skrev om hoffet. Gruppen dediserte sitt arbeid til greven og grevinnen. Det som var spesielt med Champagne, var at gruppen med forfattere brukte det latinske skriftspråket og representerer perioden før litteraturen på morsmålet tok av. Dette setter Chrétien de Troyes i en særstilling, da han skrev Perceval, le Conte du Gral på gammelfransk. Perceval ble en av de mest kjente skikkelser i middelalderromansene.
Deler av Chrétiens verker er gått tapt. Av de gjenlevende romansene er Erec et Enide (ca. 1170). Denne fortellingen har sin historie fra kong Arthurs hoff. Her er kjønnsrollemønsteret motsatt av hva som var vanlig på denne tiden ved at det var kvinnen som ofret seg for ridderen. Det endret seg i den neste romanen Yvain (ca. 1177-1179). Her beskrev Chrétien det vanlige kjønnsrollemønsteret om en ridders store eventyr. Denne romanen ble også oversatt til gammelnorsk på 1200-tallet. Parcevalsoga var oversatt etter Chrétien de Troyes' verk og kom derfor til å mangle avslutning. Oversetteren laget en ende med «Parceval fekk Blankiflur kjærasten sin, og vart ein namnfræg hovding over alt riket hennar; så fræg og sigersæl var han at han aldri åtte strid med nokon riddar utan han sigra.» Den er også oversatt i nyere tid av Olaug Berdal). I Lancelot fullender Chrétien kravet til romanser på denne tiden der ridderen prøver å vinne sin prinsesse. Det særskilte med denne historien er at prinsessen er ingen andre enn kong Arthurs hustru, dronning Guinevere. Ridderen Lancelot må gjennomgå en rekke prøvelser før han oppnår sitt ønske, og blir da en av middelalderens berømte martyrer for det høviske ekteskapsbruddet.
I Cligès (1176) henter Chrétien stoffet og bakgrunnen for historien fra den bysantinske kjærlighetsepikken. Men hele tiden finner vi kong Arthurs hoff i bakgrunnen, som i de fleste andre romansene hans. Hoffet møter vi også i hans ufullendte roman rundt Perceval, eller Gralsfortellingen (1190). Her endrer handlingsmønsteret seg fra kjærlighet og eventyr, over til «heltens åndelige utvikling fra barbari til ren edelmot». Her møter vi også for første gang i litteraturhistorien Den hellige Gral. Det har vært foreslått at Gralen har sin opprinnelse i en keltisk fruktbarhetsmyte, men i kristen bearbeidelse har den blitt den hellige kalken som Jesus og disiplene drakk vin av ved det siste måltidet, og som Josef fra Arimatea senere fikk samlet Kristi blod i fra korsfestelsen.
Historien ble dog aldri fullført, og mange forfattere har forsøkt å avslutte historien, blant andre Wolfram von Eschenbach, Robert de Baron og Gerbert de Montrevill. Hos disse finner vi de samme kjente personene fra kong Arthurs hoff, Perceval, Gauvain, Lancelot og Gallahad. Selv om noen av figurene ikke er nevnt hos Chrétien de Troyes, begir de seg ut med det samme målet, å få tak i gralen. Problemet som oppstår med de andre forfatterne, som skriver på et senere tidspunkt, er ønsket om å dra inn kristne dydsmønstre og en moraliserende historie. På tross av dette fikk historiene en stadig økt popularitet i byene, særlig ble Lancelot et symbol på alle høviske elskere.
Birkebeinerne
Birkebeinerne (norrønt: birkibeinar) var en politisk gruppering i borgerkrigstiden i Norge. De startet som en opprørsflokk rundt tronpretendenten Øystein Møyla i midten av 1170-årene, med basis i Trøndelag. Med kong Sverre Sigurdsson kom birkebeinerne til makten i 1184, men fikk ikke full kontroll over landet før valget av Sverres sønnesønn, kong Håkon Håkonsson i 1217.
I borgerkrigstiden var det strid om hvem som skulle være norsk konge. Til grunn for kampene lå også klare økonomiske interesser: etter vikingtoktenes slutt ble sysler og embeder den viktigste inntektskilden for aristokratiet. I denne situasjonen ble økonomisk maktkamp utspilt gjennom å støtte et nytt kongsemne som kunne begunstige sine støttespillere med jord og embeder. Birkebeinerne kjempet mot en rekke andre grupper som stilte seg bak sine egne kongsemner. Birkebeinernes mest kjente motstandere var Lendmannspartiet, Baglerne og Ribbungene. Sistnevnte fulgte etter de mindre kjente Kuvlungene og Øyskjeggene, og ble etterfulgt av Vårbelgene – også dette opprørsflokker fra Østlandet. Kampene mellom birkebeinerne og de andre flokkene – birkebeinernes aktive periode – foregikk over et tidsrom på rundt 40 år. Lendmannspartiet med kong Magnus Erlingsson ble nedkjempet i 1184, hvorpå kuvlungene reiste seg i Viken samme år. Biskop Nikolas organiserte baglerne i 1196, som etter lang tids borgerkrig overgav seg til birkebeinerne i 1218 ved et forlik som skapte nye opprørsflokker. Under kongsemnet Sigurd Ribbung vant ribbungene sterkt fram på Østlandet fra 1221, men led nederlag i 1227. Et siste opprør av Håkon Håkonssons svigerfar Hertug Skule, støttet av opprørsflokken Vårbelgene på Agder, mislyktes i 1240. Dette regnes vanligvis som slutten på borgerkrigstiden. Birkebeinerne og deres etterkommere satt med makten til 1319, da Norge og Sverige inngikk kongefellesskap etter Håkon V Magnussons død.
Birkebeinernes «hovedstad» ble etter hvert Trondheim, og det var i Trøndelag de hadde mest støtte. Lendmannspartiet var for det meste vestlendinger, mens baglerne og ribbungene hovedsakelig var fra Østlandet. Et delt område var Agder, og mye tyder på at lendmannspartiet stod sterkt her, men at birkebeinerne senere dominerte i den vestlige delen, og baglerne i den østlige.
Konflikten med Kirken
I tillegg til ættespørsmålet, vokste Kirken fram som en sterk maktfaktor i middelalderen, som del av en enhetlig politisk organisasjon ledet av Paven i Roma. I 1161 gikk erkebiskop Øystein Erlendsson med på å kongekrone Magnus Erlingsson, som riktignok var dattersønn av Sigurd Jorsalfare, men ikke kongssønn og dermed ikke rettmessig tronarving etter den verdslige tradisjonen. Da erkebiskop Øystein gikk med på å krone Magnus, var det for å sikre fred og styre etter Kirkens kristne lover som en rex justus, og først og fremst bringe fred. Erkebispen representerte Kirken, som så det som en hovedoppgave å få slutt på ufredstiden og lovløsheten som hersket i det hedenske samfunnet. I og med at Magnus Erlingsson ikke var av rettmessig kongsbyrd ifølge den verdslige rettsordningen, innebærer det at Kirkens fremste representant satt den verdslige maktordningen til side og stilte Kirkens autoritet bak kroningen. Både erkebiskopen og kongsemnet viste til arven etter Olav den hellige i sine taler. Av verdslig makt forsøkte Magnus og faren Erling Skakke også å få støtte av danskekongen Valdemar.
Selv om birkebeinerne ikke hadde noen politisk ideologi, brukte de også propaganda i kampen om det norske kongedømmet. Etter kristningen brukte kongene og kongsemnene ofte myten om Olav den hellige for å rettferdiggjøre sine krav på tronen. Da Sverre kjempet mot Magnus Erlingsson, fremstilte han seg som Olav den helliges etterfølger og arvtaker. Sverre mente altså at han hadde rett til å bli norsk konge fordi han, i motsetning til Magnus, var utvalgt av Olav den hellige. Som «bevis» hevdet Sverre at Olav hadde kommet til ham i en drøm, gitt ham våpen og utpekt ham til sin forkjemper. Det fantes altså en myte om Olav den hellige som «Norges evige konge», som birkebeinerne brukte i kampen mot sine motstandere. Tidlig i sin tronkamp blandet Sverre også sammen kirkelige og verdslige maktgrunnlag - ved å hevde at Paven i Roma hadde gitt Sverres mor Gunnhild syndsforlatelse gjennom skrifte, og at Paven da skal ha oppfordret henne til å fortelle sønnen at han var av kongsætt slik at en ekte kongssønn kunne bli norsk konge. Et annet middel for å fremme kongskrav var historieskriving - både Sverre og sønnesønnen Håkon lot skrive sine sagaer, Sverres saga og Håkon Håkonssons saga. Sverre fikk også skrevet En tale mot biskopene, etter at han ble bannlyst av Paven. I skriftet skyldte Sverre på de norske biskopene for bannlysningen.
Mot slutten av birkebeinerperioden ble det tydeligere hva maktkampen mellom Kirke og kongemakt bestod i. Ved erkebiskop Øystein Erlendssons død i 1188 gikk embedet til Stavangerbispen Eirik Ivarsson. Han var skolert ved det gregorianske Sankt Victor-klosteret i Paris, og gikk straks i gang med å gjennomføre det etter hvert vanlige stridsrepertoaret i de europeiske konfliktene med kongemakten: Økte kirkebøter, egen utnevning av biskoper, eget hærfølge, direkte kirkelig makt over alle kapell og stormannskirker. Som makt bak kravet nektet erkebiskop Eirik å krone Sverre til konge. Parallellen til den forutgående investiturstriden er sterk, slik denne stridens grunnlag ble videreført blant andre av erkebiskop Eiriks store teologiske forbilde, Sankt Victor: I sin første preken som erkebiskop i Nidaros gikk Eirik Ivarsson til angrep på birkebeinerne, og henviste til at Sverre ikke var ektefødt i hellig ekteskap. Her støtte Kirkens og kongsmaktens ideologi sammen langs en ny akse - Sverres kongsverdighet avhang ikke av om han var kongssønn, men om han var født innenfor ekteskap. Men til grunn for konflikten lå altså dypere økonomiske interesser knyttet til bøter og kirkeytelser, eierskapet over kirker og bispestillinger, til og med erkebispens rett til å stille 90 hirdmenn i stedet for de lovfestede 30. Et annet spørsmål gjaldt kirkens domsmakt i egne indre saker.
Den økonomiske maktkampen
I starten var birkebeinerne bare en fattig opprørsflokk, navnet kom av bjørkeneveret de brukte som sko, og mange var omstreifere eller fredløse. Deres første mobiliseringsmøte i 1177 fant sted i Värmland i Sverige, hvor de også etter hvert høstet politisk støtte fra både lendmenn og konge. Mange trøndere som støttet birkebeinerne var misfornøyde med å miste sysler og makt de hadde fått av Øystein Møyla. Etter at vikingtiden med sine lønnsomme plyndringstokter var over på slutten av 1000-tallet, trengte aristokratiet nye måter å få inntekter på, slik at de kunne opprettholde sin livsstil. Ifølge historiker Sverre Bagge var borgerkrigene en løsning på denne krisen. Krigene førte til større økonomisk overskudd hos kongemakten. Aristokratiet kunne søke seg til kongens tjeneste og få lønnsomme embeter som lendmenn eller sysselmenn.
Først med kong Sverre begynte birkebeinerne å bli betydelige utfordrere til kampen om det norske kongedømmet. Sverre var en svært dyktig hærfører, og selv med langt færre mann enn motstanderen greide han å gå seirende ut av kampene. I starten fikk birkebeinerne liten støtte hos bøndene, og måtte derfor satse på mange profesjonelle krigere. Nettopp dette ble da også trolig årsaken til at birkebeinerne vant frem. Bøndene utgjorde imidlertid en stor del av hæren hos både birkebeinerne og motstanderne deres. Fordi bøndene var så viktige, turde ikke kongene presse dem for hardt for skatter og avgifter, men krig betydde uansett utgifter for bøndene. Derfor ønsket bøndene fred, og støttet av den grunn gjerne den til enhver tid sittende kongen.