cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sjøsamer
Samenes båtbygging
Samene som bodde inne i fjordene hadde god tilgang til tømmer for båtbygging. Derimot var tilgangen til trær heller dårlig for de norrøne folkene ved kysten. En regner derfor med at det var samene som stod for mye av båtbyggingen, i alle fall de største skipene. Uansett anses kunnskapen om båtbygging å ha vært noe som samer og norrøne folk begge hadde.
Senere på 1600- og 1700-tallet er samenes båtbygging dokumentert i mange skriftlige kilder, en regner derfor at dette er en kontinuerlig tradisjon siden tidlig middelalder. Sjøsamene bygde nordlandsbåter som firroinger, seksroinger, åttringer, men mest kjent er de for bygging av jekter i nordlige deler av Nord-Norge. Dette var større skip for transport av varer mellom Nord-Norge og Bergen. Spesielt på 1500-tallet var det stor befolkningsvekst og oppgang i fiskeriene, samiske båtbyggere hadde da gode tider. Fra 1700-tallet kjenner en til at sjøsamene i fjordene i Ofoten, Tysfjorden og Vesterålen hadde spesialisert verktøy og smier for båtbygging. I Finnmǫrk (dagens Finnmark) kjenner en også til at sjøsamene drev med båt- og jektebygging vår og høst, som en del av sesongsyklusen. De aller største jektene i Nord-Norge ble bygget av samene ved Altafjorden.
Fiske og husdyrhold
Kommersielle fiskerier som lofotfisket ble etablert i middelalderen rundt år 1000. Et aktuelt spørsmål er om samene var med helt fra begynnelsen. Noen skriftlige kilder tyder på at samene deltar rundt 1100-tallet, blant annet omtaler Passio Olavi et fiskeri som antas å være vårtorskefiske i Finnmǫrk, der lokale samer deltar og nordmenn var tilreisende. Med deltagelse i fiske for salg ble dette en viktig aktivitet blant flere andre oppgaver som samene drev med. Videre antas det at siidaen (en type grendelag) kunne ha organisert samenes fiskerier.
Et annet spørsmål er når sjøsamene begynte å holde husdyr. Noen få arkeologiske funn i Salten og Ofoten kan tyde på samiske gårder allerede rundt 1000-tallet. En antar at det kan ha vært samiske gårdsbosetninger med jordbruk i høymiddelalderen i dagens Sør-Troms og Nordland. Dette vil bety at sjøsamene kunne ha sluttet med nomadisk drift og heller ble boende på gårder. Lengre nord fikk samene husdyr som sau, geit og muligens ku, som de tok med seg på de sesongmessige forflytningene. Fra 1200- og 1300-tallet ble fiske og jordbruk sjøsamenes hovednæringer i Nordland, med deltagelse på lofotfisket. Fra før hadde samene solgt sel, hval og sjøfugl, så overgangen til lofotfisket var bare en fortsettelse av disse tradisjonelle næringene.
Senere finnes mer detaljert dokumentasjon i form av skattelister fra 1500-tallet. Disse forteller om sjøsamenes bosetning og leveveier. På begynnelsen av 1600-tallet blir så de dansk-norske skattelistene for samene systematiske. Figuren viser kart over skattemanntallet for sjøsamer fra 1601. Samene var da bosatt i alle større fjorder og større øyer nord for Bodø-halvøyen.
Finnekonger
Den samiske samfunnsorganiseringen har vært sett på som egalitært, altså uten noen klare ledere. Nyere forskning har imidlertid kommet til andre oppfatninger. Deling av fangst er et aspekt som taler for det egalitære, men en tro at dette var situasjonsavhengig. Der fangsten ble foretatt av en gruppe, som for eksempel fiske og villreinfangst ble utbyttet fordelt kollektivt. Derimot for individuelle jaktformer ser en for seg at jegeren tok hele utbyttet. Gravfunn på den annen side tyder på sosial lagdeling. En tror derfor at det har vært et mangfold i sosial organisering, men dog med variasjoner både i tid og sted.
De historiske kildene etter den svenske biskopen Olaus Magnus og den norske presten Peder Claussøn Friis omtaler finnekonger fra sagatiden. Disse omtaler også Finnmǫrk som et eget kongerike. Historikeren Håvard Dahl Bratrein har sett på mulighetene av samiske lederskikkelser. Bratrein har arbeidet med en kilde fra 1313 som omtaler en viss Martin finnekonge som dro til Bergen for å forhandle med kong Håkon V Magnusson. Anledningen var at den islandsk høvdingen Gizzur Galle hadde blitt satt inn som skatteoppkrever i Finnmǫrk, og at han for frem brutalt. Samene var da fattige og i stor nød, og Martin finnekonge ville be om skattelettelser.
Etablering av fiskevær i Nord-Troms og Finnmark
I tidlig middelalder kom bare norske fiskebønder opp til Finnmǫrk for å delta i sesongfiske, ellers var det ikke noen gårdsbosetning hverken for nordmenn eller samer så langt nord.
Helt nord i Finnmǫrk fikk samene erfaring med nært og helårlig naboskap med norsktalende på 1200-tallet. Dette hadde sammenheng med at hanseatene etablerte handelssamband og at fiskeriene var gode. Det ble i dette århundret etablert fiskevær ytterst på kysten der avstanden til fiskefeltene var kort. Det kom i denne tiden en del nordmenn som slo seg ned og ble fastboende. Disse var mer avhengig av jektefart for handel med Bergen eller Trondheim for å få tak i mel og andre varer.
Sjøsamene var del av mangfoldigheten i disse værene, der folk fra mange kanter av kysten deltok i sesongfiske.
Tradisjonelle bosetninger og næringsveier
Tradisjonelt har sjøsamenes økonomi kretset om jakt, fangst og fiske. Et karakteristisk trekk er at de har foretatt forflytninger mellom forskjellige sesongboplasser. Dette for å utnytte de tilgjengelige ressursene best mulig. Skriftlige kilder fra 1600-tallet om sjøsamenes næringer i nordlige deler av Nordland og Sør-Troms beretter om at de drev med åkerbruk, husdyr og fiske, i tillegg til jakt og fangst. De drev også med båtbygging og smiing, noe norske fiskerbønder ikke drev med. Mer detaljert kjenner en til at sjøsamer i Tysfjord var mobile ved at de hadde vinterboplasser i ytre fjordområder og sommerboplasser inne i fjordene. De som bodde lenger nord i landet er ikke kjent for å ha drevet med åkerbruk, for dem var jakt og fangst det viktigste. Videre drev sjøsamene som bodde ute på øyer med reinhold.
På slutten av 1500-tallet kunne sjøsamenes årssyklus med skifte av bosted i Finnmark bestå av:
Lensherre over Nordlandene Hartvig Bille skriver i 1609 at samene i Lofoten, Vesterålen og Andøya betaler skatt og bruker «nordmenns habitt» (klesdrakt). Lenger sør på Helgelandskysten sier han at samene betaler «nordmannsskatt» og ellers hadde sluttet med samisk klesdrakt. Sjøsamene her var blitt som fastboende fiskerbønder å regne. Imidlertid har neppe assimilasjonen vært særlig sterk på 1600-tallet, samene hold fortsatt godt på sin kultur.
Et spesielt trekk med sjøsamenes fiske var at kvinnene var med, de både rodde og overnattet sammen med mennene på fiske. For norske fiskere var det utenkelig at kvinner skulle være med på fiske, da folketroen forbød dette.
Skatter og nasjonstilhøringhet
Samene var ikke bare underlagt beskatning fra Russland og Danmark-Norge, men også Sverige. Russerne hadde interesser i kystene på Nordkalotten, men hadde måtte akseptere at samen utgjorde en kystbosetning som var Danmark-Norges domene og derfor utenfor deres kontroll. Derimot var samene i innlandet og fjordene noe som russerne anså som underlagt deres gamle skattekrav. Det finnes skattelister fra begynnelsen av 1600-tallet som viser at samene ble beskattet helt sør til Malangen av russerne. I områdene lengre sør til Tysfjorden var det Danmark-Norge og Sverge som krevde inn skatter fra sjøsamene.
Anslagsvis kan antallet skatteytere mulitpliseres med fem for å få et overslag over antallet innbygere.
Tre muligheter for handelssamband
På 1500-tallet og spesielt i siste halvdel av århundret var det tre virksome handelssystemer som gjorde seg gjeldende på Nordkalotten. Det første var handelen via Bergen (nordlandshandelen) der Hanseatene kjøpte tørrfisk fra Nord-Norge og solgte korn. Et annet system ble drevet av handelsmenn fra Bottenviken som dro nordover for å handle med både samer i innlandet og ved kysten. Det tredje systemet drives av russiske handelsmenn som også ferdes ved kysten og i innlandet. Senere kom dette tredje systemet opp på et mer profesjonelt nivå, kjent som pomorhandel.
Den tradisjonelle nordlandshandelen var lite interessert i samenes pelsverk, dette var derimot de svenske handelsmennene (birkarlene) og russerne svært interessert i. De svenske birkarlene var også interessert i tørrfisk noe det var stor etterspørsel etter i Sverige. En annen ting var at den svenske kongen Gustav Vasa arbeidet for en sterkere og sentralstyrt stat, til dette formålet trengtes effektiv utnyttelse av tilgjengelige ressurser. Utnyttelse av fiskeriene langs Nordkalottens kyster ble sette på som en viktig strategi for å øke statlige inntekter.
De svenske handelsmennene brakte med seg matvarer som mel og smør, samt utstyr for fiskebåtene som hamp, tekstiler og jernvarer. Ofte skjedde handelen på samens vinterboplasser og birlkarlene holder derfor et stort antall rein for varetransport. Stedene birlkarlene dro til er Tysfjorden, Lyngen, Alta og Varanger. Dette var hovedstøttepunkter for videre transport ut til kystområdene. På denne tiden skjer det også at en del innlandssamer blir nomader, altså at de driver sesongmessigste forflytninger av større reinflokker over store avstander. Disse nomadiske samene blir et bindeledd mellom sjøsamene og de svenske handelsfolkene, men delvis solgte de også sine egne produkter. Spesielt var de interessert i å kjøpe opp skinn som ble solgt videre til birlkarlene.
Amtmann Hans Hansen Lilienskiold skriver rundt 1700 at samene som ikke var avhengig av noe handelsmonopol (nordlandshandelen), greier seg bedre enn nordmenn som har latt seg bli avhengig av dette. Blant annet var nordlandshandelen preget av tidvis sviktende tilførsel.
Tre stater i konflikt om skattelegging av samene
På 1500-tallet var det tre stater som hadde interesser i nordområdene der samene hold til; Danmark-Norge, Sverige og Russland. I senmiddelalderen gikk de dansk-norske interessene mer og mer over til å dreie seg om kystfisket, mens pelshandel som siden vikingtiden var av interesse i nordøst, gradvis ble et russisk og svensk anliggende. Der det tidligere var tre stater som krevde skatter fra samene, var det fra midten av 1500-tallet Danmark-Norge og Sverige som krevde skatt fra samer fra Varanger og ned til Tysfjord.
Da Kong Karl IX av Sverige ble kronet i 1607 tok han tittelen De lappars i Nordlanden Konung. Han arbeidet energisk for å få Nord-Norge som del av Sverige. Det ble samme år innsatt en spesiell stattholder i Lappmarken, som også inkluderte Finnmark len. Med utgangspunkt i gamle skattekrav til samene forsøkte den svenske kongen å få overhøyhet over Finnmarksfjordene.
Christian IV ville ikke tillate at svenskene skulle få kontroll over både kyst og innland fra Tysfjord til Varanger. Danmark-Norge erklærte Sverige krig, men kamphandlingene foregikk langt unna Nord-Norge. De avgjørende krigshandlinger fant sted ved Kalmar i sør Sverige, derfor kalt Kalmarkrigen.
Kalmarkrigen og dens konsekvenser
Sjøsamene ble påvirket av krigstilstanden, selv om det knapt kom til noen krigshandlinger i Norge. Blant annet ble de pålagt å flytte fra fjordene og ut på øyene. Dessuten at de måtte ta med seg alle båter for å vanskeliggjøre mulige svenske fremstøt.
Da det kom til fredsslutning måtte Sverge oppgi alle sine krav om skatter fra sjøsamene. Dermed kunne de heller ikke kreve noen overhøyhet til kysten i Nord-Norge. Etter Kalmarkrigen kom hele området med sjøsamer fra Helgeland til Varanger under kontroll av Danmark-Norge. Samene i kystområdene ble deretter oppført i skattelistene, manntallet, i bøteregistrene og kirkebøkene. Fra nå av skulle sjøsamene i de såkalte rette finnefjorder, det vil si fjordområder der de var nesten eneste befolkning, betale finneskatt. Samer ute på øyene sammen med norske fiskerbønder skulle fra da av betale vanlig landskatt og leidang. Historikerne mener at dette er de første omfattende tiltak for assimilasjon av samene.
Joung Da-woon
Joung Da-woon (født 23. april 1989) er en sørkoreansk judoka, som konkurrerer i vektklassen -63 kilo. Hun ble tatt ut til å representere Sør-Korea under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble slått ut.
Sjøsamer
Kalmarkrigen og dens konsekvenser
I Lappekodisillen av 1751 het det at svenske samer skulle få lov til å bruke kystområdene i Nord-Norge til sommerbeite for reinflokkene. Innlandssamene fikk etter hvert store reinflokker, dermed førte dette til press på enkelt områder der sjøsamene hold til. Dette i så stor grad at bofaste samer som holdt noen få reinsdyr måtte oppgi denne næringsveien.
Mobil Oil Norge
Mobil Oil A/S Norge var et norsk oljeselskap. Selskapet ble etablert i 1960 etter fusjonen mellom Norsk Vacuum Oil Company og Sporveienes Bensindepot, Norsk Oljeraffineri. Mobil Oil Norge solgte petroleumsprodukter i Norge til 1992. Da kjøpte Norsk Hydro virksomheten.
Sjøsamer
Kalmarkrigen og dens konsekvenser
I 1826 ble grensen mellom Norge og Russland endelig trukket opp, men dette fikk liten innvirkning på sjøsamene (imidlertid ble andre samer berørt).
Mobil Oil Norge
Historie
Mobil startet sin virksomhet som Norsk Vacuum Oil Company i 1918. I 1951 fusjonerte selskapet med det norske oljeselskapet NOR. På slutten av 1950-tallet overtok amerikanske eierinteresser i Nor og Vacuum A/S. I 1960 var det ingen norske aksjonærer igjen og selskapet skiftet navn til Mobil Oil A/S Norge, forkortet til Mobil.
Sjøsamer
Endrede markedsforhold for tørrfisk
På grunn av reformasjonen ble ikke lenger faste en viktig del av nordeuropeisk kultur. I fastetiden kunne folk ikke spise kjøtt, men fisk var tillatt. Når denne tradisjonen ble borte etter reformasjonen ble markedene for fisk fra Nord-Norge redusert. En annen hendelse var at Hansaforbundet brøt sammen i løpet av 1600-tallet. Dette førte til at transporten og omsetningen av fisk fra Norge til Europa fikk store problemer. Ytterligere vansker oppstod på grunn av mye uvær og svart hav (feilslått fiske). Kystbefolkningen i Nord-Norge fikk i denne tiden store problemer med å livnære seg av fiske. Folk forflyttet seg sørover og folketallet sank kraftig i fiskeværene nordpå.
Mobil Oil Norge
Mobil på 1960- og 1970-tallet
For Mobil var 1960-tallet preget av en sterk utbyggingsfase. I en fem års periode fra 1960 ble det investert over 90 millioner kroner i modernisering av selskapets infrastruktur. Mobil investerte i nye distribusjonsanlegg, nytt transportmateriell, utstyr til industrien og fiskerinæringen. I tillegg bygget selskapet ut nettet av bensinstasjoner. På slutten av tiåret hadde selskapet over 300 bensinstasjoner i Norge. I 1966 feiret Mobil sitt 70-årsjubileum som landets fjerde største oljeselskap. Det var ansatt 316 personer i selskapet, men over 1000 mennesker var involvert, enten direkte eller indirekte, i den daglige driften.
Sjøsamer
Endrede markedsforhold for tørrfisk
En del nordmenn flyttet inn i fjordene for å finne nytt livsgrunnlag i landbruket. Dermed gikk de i næringen til samene som hadde vært nesten alene i fjordene nord for Salten. I en del fjorder ble sjøsamene fortrengt og det kom til konflikter mellom dem og nordmenn. Rettssaker der samer anklages for trolldom på 1600-tallet forteller om uvennskapet som oppstod. Historikeren Jens Petter Nielsen har beskrevet interessekonfliktene i Altafjorden der sjøsamene ble fortrengt. Nordmennene overtok først samiske boplasser, senere ble samenes rett til den tilhørende utmarken fratatt dem.
Mobil Oil Norge
Mobil på 1960- og 1970-tallet
Det amerikanske selskapet Mobil hadde helt fra oppstarten hatt suksess med sine smøreoljer. På det norske markedet hadde disse smøreoljene en unik posisjon. Over 40 prosent av alle nye norske skip brukte smøreoljer fra Mobil i 1955. Utvikling av nye smøreoljer både for skip og motorkjøretøyer var en viktig del av selskapet. For marine smøreoljer og Mobil i Norge var 1958 et viktig år. Dette året ble Mobilgardoljene lansert. Inntil 1958 hadde det ikke vært mulig å brenne tungolje i dieselmotorer på skip, men Mobilgard løste dette problemet. Å kunne benytte tungolje til drivstoff var noe av det største som hadde skjedd siden utviklingen av dieselmotoren. For Mobil ble den nye smøreoljen en stor salgssuksess. Etter to års markedsføring var den nye oljen i bruk i over 200 norske skip, på verdensbasis var antallet 1500 skip.
Sjøsamer
Finneodel
Selv om det oppstod konflikter mellom samer og nordmenn utover på 1600-tallet, gjorde myndighetene tiltak for å få samenes lojalitet. I den vanskelige krigstiden på begynnelsen av 1600-tallet fikk sjøsamene fra Salten til Malangen en spesiell rettighet (privilegium) til dyrkningsjord. Dette var plasser som de hadde ryddet i allmenningene, men som ikke var innført i matrikkelen. Systemet var kjent som finneodel, og skulle etter tradisjonen ha blitt til under Håkon IV Håkonsson på 1200-tallet. Disse jordlappene betalte de ikke noe avgift for, bare andre indirekte skatter, som fra 1600-tallet ble utvidet til en liten avgift til forsvaret (finneleidang). Finneodelen ble en beskyttelse av livsformen sjøsamene hadde. I nedgangen som fulgte på 1600-tallet var dette til hjelp for å takle vanskene.
Mobil Oil Norge
Mobil på 1960- og 1970-tallet
Mobils forretninger gikk dårlig på slutten av 1970-årene. I 1979 hadde selskapet et underskudd på 59 millioner kroner. Dette var delvis en konsekvens av den norske prispolitikken på 1970-tallet. De dårlige resultatene presset frem en effektivisering av driften. I 1970 åpnet selskapet Norges første selvbetjente bensinstasjon. Innføringen av selvbetjening førte til at Mobils bensinsalg økte med 15 prosent i 1971. Mobil var også det første oljeselskapet i landet som tok i bruk et integrert datasystem med telefonisk overførsel. Effektiviseringen av driften gjorde at Mobil på 1980-tallet oppnådde rekordstore overskudd.
José María San Martín
Fra 30. januar 1852 til 1. februar 1852 var han konstituert president i El Salvador, og fra 15. februar 1854 til 1. februar 1856 var han president.
Mobil Oil Norge
Johan C. Kongsli
Direktør Johan C. Kongsli hadde mye av æren for å lede Mobil gjennom det vanskelige 1970-tallet. Kongsli ble ansatt som administrerende direktør etter fusjonen mellom Norsk Vacuum Oil Co. og Nor i 1949. Han hadde startet som selger i Norsk Vacuum Oil Company etter andre verdenskrig og arbeidet deretter som direktør for Mobil i 30 år. Han ledet selskapet fra å være et lite selskap med syv millioner kroner i omsetning, til å bli et av landets fem største oljeselskap, med en omsetning på 800 millioner kroner. Johan C. Kongsli hadde i denne perioden også en rekke andre verv i norsk næringsliv.
Sjøsamer
Finneodel
Samtidig med den dårlige utviklingen i fiskeriene la samene om sine næringsveger på 1500- og 1600-tallet. Pelsdyr minker i antall og pelsmarkedene i Europa får innført pels fra Sibir og Nord-Amerika. I kyststrøkene økte den samiske befolkningen. Samenes tradisjonelle veidekultur går på 1500- og 1600-tallet over til mer spesialiserte næringsveger. Tamreindrift fikk en større plass, fiske både i sjøen og innlands ble viktigere og husdyrhold utvikles også. Sør for Malangen startet samene dyrking av korn på nybrottsplasser. Utviklingen fører til flere kulturelle grupperinger kjennetegnet at geografisk tilhørighet og næringsveger. Rundt 1600 avvikles veidekulturen gradvis og samene driver kombinasjonsbruk mellom flere nærigner. Historikeren Einar Niemi har konkludert med at samene i Varanger begynte med småfe rundt 1600 og storfe rundt 1650. Jakt på rein og annet vilt var da i nedgang.
Ganding og trolldom
Samene var kjent for å kunne ganding, det vil si kaste forbannelser over folk. Hekseforfølgelser tok til utover 1600-tallet, og i 1609 fikk lensherre for Nordlandene Hartvig Knudssøn Bille en instruks fra kongen om at samene spesielt måtte følges opp. To konkrete saker fra Nordland dreier seg om en same fra Tysfjord og en annen fra Sørfold som ble henrettet i henholdsvis 1612 og 1615. Begge disse var menn. En kjenner til to norske kvinner som ble brent på bål i Finnmark på grunn av trolldomskunster de hadde lært av samer. Dette uten at en kjenner til noen reaksjon mot de samiske kvinnene.
For kirken var det et mindre problem at de hedenske samene drev med trolldom, men ikke akseptabelt at de kristne drev med slikt. Således kan det se ut som om samene ble forfulgt for trolldom i mindre grad enn ha som kunne ha vært forventet. På slutten av 1600-tallet sluttet hekseforfølgelser helt.
Mobil Oil Norge
Mobil på 1980- og 1990-tallet
Utviklingen av bedre produkter var spesielt viktig i den harde konkurransen på verdensmarkedet. I Norge var Mobils marine smøreoljer svært populære. Selskapet hadde derimot ikke vært like heldige med utvikling og markedsføringen av motoroljer. Mobils forskere hadde lenge jobbet med en helsyntetisk motorolje. Tradisjonell motorolje bød spesielt på problemer for turbomotorer. I 1973 lanserte Mobil verdens første helsyntetiske motorolje. De norske motorsportmiljøene likte den nye oljen spesielt godt, men for vanlige bilister ble den derimot for kostbar.
Mike Day
Mike Day (født 9. oktober 1984) er en amerikansk syklist, som spesialiserer seg i BMX. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2008 i Beijing, der han tok sølv i BMX.
Mobil Oil Norge
Mobil på 1980- og 1990-tallet
Den 29. oktober 1980 snudde deriomt denne trenden. På denne datoen lanserte Mobil sin nye versjon av motoroljen ”Mobil 1” i en landsomfattende kampanje. Med slagordet: ”Oljen du kan kjøre ett år – eller 40 000 km”   satte Mobil en ny standard for motoroljer. Markedsføringen av den nye versjonen av ”Mobil 1” skapte debatt i norske aviser. Norske eksperter stilte seg sterkt tvilende til Mobils påstander, men tester av den nye oljen ga Mobil rett. Nye kunder strømmet til bensinstasjonene og skiftet motorolje i et tempo Mobil ikke hadde forutsett. I perioder hadde selskapet store problemer med å levere nok ”Mobil 1”.
Sjøsamer
Endringer frem til moderne tid
I et manuskript fra Det kongelige bibliotek i København med tittel Om Lappernis Waesen i Lewemaade og Afguds Dyrckelse i Nordlandene fra forrige Tiider er det en beskrivelse av samekulturen på 1700-tallet. Manuskriptet har ukjent forfatter, men gir en beskrivelse av samer (lapper) i Nordlandene. Sjøsamene, som alment kalles for bygdelapper, bor ute ved kysten eller i utmarken, de har ryddet sine boplasser, pløyer jordene, sår og har kreatur og bor ellers som bønder. De gjorde ellers stor nytte av skogen som blant annet brukes til ved. De med best råd har reinsdyr som de lar svenske samer passe, samt at de melker reinen og lager ost og smør som sjøsamene får på høsten. For dette betaler sjøsamene med fisk. Sjøsamene beskrives som norskkyndige, men taler samisk seg imellom. De unge samene er i sin «Gudskundskap» på alle måter like så gode som bufolk, det vil si den norske allmuen. Mange av bygdesamene hadde også ord på seg for å være gode snekkere og båtbyggere, blant annet bygger de jekter. Noen er også gode smeder. Manuskriptet omtaler også samer som var så fattige at de vandrer rundt i bygdene og tigger. Disse har svensk opphav og det forklares at de ikke har greid å betale sine årlige skatter. Skattene i Sverige omtales som høye og de som har blitt utarmet har blitt jaget derifra. Spesielt på Helgeland omtales det at fattige samer flakker rundt i båter, gjør arbeid for bøndene og får betaling i form av mat. Når vinteren kommer kjøper de eldre hester som de spiser. I andre tekster omtales de fattige svenske samene som markefinner.
Mobil Oil Norge
Mobil på 1980- og 1990-tallet
Salget fra bensinstasjonene var labert gjennom hele 1970-tallet for alle de store oljeselskapene i Norge. Dette resulterte i en betydelig redusering av antallet bensinstasjoner landet over. I 1981 var antallet Mobilstasjoner 237. På starten av 1980-tallet vedtok også Mobil en femårsplan for modernisering av selskapets gjenværende bensinstasjoner. Dette innebar en årlig investering på omkring 20 millioner kroner. Moderniseringstiltakene hadde god effekt på driften. I 1984 satte Mobil rekord med et driftsoverskudd på rundt 55 millioner kroner. Dette var da det nest høyeste i selskapets historie. Mye av det gode resultatet kom på grunn av at Mobil opparbeidet seg en større markedsandel innen bensinsalget.
Sjøsamer
Påvirkning av innflyttere
I Nord-Troms og Finnmark var sjøsamene så å si alene i sine bosetningsområder, og selv da det på slutten av 1700-tallet kom norske og finske tilflyttere kom de ikke inn på samenes områder. Derimot i områder lengre sør som i Ofoten, kom det norske bosettere så tidlig som fra slutten av 1500-tallet. Samenes respons på dette er å flytte ut til mer marginale områder. På lang sikt ble samene assimilert med nordmenn i disse områdene.
Mobil Oil Norge
Mobil på 1980- og 1990-tallet
Ved inngangen til 1990-tallet var det 146 ansatte i Mobil Oil Norge. I tillegg til disse var rundt 1500 stykker knyttet til virksomheten ved selskapets 240 bensinstasjoner. Selskapet hadde også rundt 130 tankanlegg langs kysten fra Fredrikstad til Vardø. På det norske markedet var det smøreoljer som var Mobils viktigste produkt med en markedsandel på rundt 12 prosent. Selskapet hadde også en norsk markedsandel på rundt 9 prosent både for bensin og drivstoff til kystflåten. I 1992 solgte Mobil alle sine bensinstasjoner i Norge til Norsk Hydro. I 1999 fusjonerte de to internasjonale oljegigantene Exxon Corporation og Mobil Corporation. Essos og Mobils norske organisasjoner ble dermed slått sammen og det nye selskapet, ExxonMobil Norge, fikk hovedkontor i Sandnes.
Sjøsamer
Påvirkning av innflyttere
Denne forskjellen på påvirkning fra andre innflyttere gjør at områdene med sjøsamer i Nord-Troms og Finnmark har hatt en større stabil bosetning. Dermed har sjøsamene i disse områdene drevet med tradisjonelle næringer som fiske, husdyrhold og utmarksnæringer opp til moderne tid. Her har også noen drevet med reindrift, om enn som en binæring. I Finnmark har systemet med sesongmessig bosetninger vært drevet helt frem til begynnelsen av 1900-tallet, deretter ble sjøsamene bofaste.
Mobil Oil Norge
Arkiv
Mobil Oil Norge har etterlatt seg et lite arkiv på en hyllemeter. Det består av fotografier, reklamemateriell og trykksaker.
Sjøsamer
Sjøsamenes næringsveger i forandring
I dagens Nordland og Troms hadde utviklingen ført til tre kategorier samer rundt år 1600; de tidlig etablerte sjøsamer (bufinner), bygdesamer (skovlapper eller markefinner) og fjellapper som lever nomadisk. Bygdelapper hadde svensk avstamning og hadde vandret over for å slå seg ned i utkanten av norske kystbygder. Markefinner ble de derfor også kalt fordi de slo seg ned i «marka», som ofte var tidligere sommerboplasser.
En driver for sjøsamenes liv og næringer har vært utviklingen for innlandssamene. Frem til 1500- og 1600-tallet drev innlandssamene med jakt, fiske og fangst, men etter dette gikk de mer over til mer reindrift. Da antallet rein økte måtte de ta større området i bruk, noe som gjorde at kystområder ble utnyttet til sommerbeite. Etter som dårlige beiteår, reinpest og andre vansker inntraff bestemmer innlandssamer seg for å heller satse på et liv ved kysten. Dette skjer gjerne med tilknytning til gamle sommerbeiteområder. I nordlige deler av Nordland og Sør-Troms bosatte disse nye sjøsamene seg i ubebodde områder, eller andre områder som de ut fra sine forutsetninger kunne utnytte. Disse nye bosetningene for kystsamer vokste til å bli store bygder i enkelte fjorder. Helt frem til rundt 1940 var disse bygdene basert på fiske og jordbruk. I motsetning til den tidligere etablerte kystsamebefolkningen kan det se ut til at de utnyttet utmarken i større grad, hvilket vil si jakt, fangst, bærplukking, skogsdrift og noe reindrift.
Sjøsamene hadde kraftig befolkningsvekst fra 1500-tallet og helt ut til 1900-tallet. Derimot sank den norskspråklige befolkningen i Finnmark frem mot år 1800. De norskspråklige befolkningen var bare halvparten så stor i år 1900 som den var i år 1550. Samene i fjordstrøkene hadde på samme tid økt til det fire- eller femdobbelte. Årsaker til dette mener historikeren er at samene hadde et allsidig næringsgrunnlag og skaffet mye mat fra havet. I tillegg kunne de dra nyte av handelskontakter mot både svenske- og russiske kjøpmenn, slik at de ikke på samme måte som nordmennene var avhengig av nordlandshandelen.
Johan Borgos har undersøkt samenes næringer i Vesterålen fra 1700 til 1820. De hadde ofte større husdyrhold enn norske naboer, de var fiskere og det var vanligere enn blant nordmenn at samene hadde laksegarn. De eide også mange våpen, og drev med bjørnejakt, hadde hester eller kjørerein. Ellers var det noen som drev med båtbygging eller drev som smeder, med andre ord arbeidet de med høyst spesialisert tjenesteyting og solgte sine produkter til nordmennene. Andre forskere har sett lignende næringsvirksomhet blant samene i Tysfjord, Lødingen og Tjeldsund. Sjøsamene i Tysfjord var dessuten aktive under lofotfiske, skreifiske ved ytre Senja og vårtorskefiske i Finnmark. En annen aktivitet var båtbygging, som samene i disse områdene drev med, var viktig, men dette tok slutt rundt 1750. Årsaken var at skogene var nedhogde og det ble innført restriksjoner.
I henhold til etnografen Ørnulv Vorren (1916–2007) er sjøsamene sør for Tromsø ikke opprinnelige sjøsamer, men men etterkommere av innflyttede samiske reineiere fra Sverige. Årsaken til denne overgangen skal ha vært at de har mistet sine flokker og dermed kommet i økonomisk uføre. Derimot har sjøsamekulturen i Finnmark opprinnelse flere tusen år tilbake i tiden.
Pomorhandel med Russland
Pomorhandel med russiske skippere og bønder kjenner en til fra 1700-tallet, men den går lengre tilbake i tid. Det foregikk byttehandel med livsviktige varer om sommeren i kyststrøkene. Dette passet godt med sjøsamenes årsrytme, blant annet med sommerfiske i fjordene. Den viktigste varen var brødmel. Pomorhandlene var ulovlig og norske handelsborgere motarbeidet den. Imidlertid innså myndighetene at det var nyttig at livsviktige varer fant veien til Finnmark, dermed så de mellom fingrene med virksomheten.
Eiendom og rettigheter
Finneodelen som ble innstiftet på begynnelsen av 1600-tallet kom under press i slutten av århundret og utover på 1700-tallet. Det var mange nordmenn som ville flytte inn i fjordene i Nordland på denne tiden, mulighetene for boplasser kom når sjøsamene solgte sine gamle finnejorder. Samene solgte eiendommene for å sanere gjeld. Eiendommene ble gjerne kjøpt opp av kjøpmenn, prester og sorenskrivere og solgt videre til innflyttere.
Myndighetene likte ikke denne utviklingen. Kongen ga i 1727 beskjed om at samenes privilegier skulle undersøkes, og at nye byrder ikke måtte pålegges. Kongen skriver at «en del av de norske undersåtter i Nordlandene gjør finnerne og lapperne sammensteds atskillig innpass og uret i de småe plasser, som en del av disse fra arilds tid, innerst i fjordene på en del steder ... har oppryddet».
I Finnmark var forholdene anderledes, ved at staten eide praktisk talt all jord frem til 1775. Da kom det en forordning om salg av jordbruksland. Dette fordi staten ville stimulere til utvikling av jordbruket, og derfor ville innføre privat eiendomsrett til jord. Imidlertid var dette et brudd med samisk tradisjon som innebar at siidaen i fellesskap eide jorden. Systemet ble avviklet av flere årsaker. Både sjøsamer og innlandssamer drev nomadisk reindrift i større utstrekning enn før, dermed ble siidagrensene overskredet. Dessuten kom det innflyttende kvæner og nordmenn som fikk eiendomsrett, dermed ble det også nødvendig for samene som drev jordbruk å få samme private rettigheter.
Typisk viste plasseringen i kirkene rangordenen i samfunnet ellers: Handelsmenn og øvrighet satt fremme i kirken, bøndene satt på plassene lenger bak, husmenn på gallerier og samer på de minst standsmessigst plassene. Slik var det i Skjerstad kirke i Salten bygget i 1759. Her ble samen sett ned på i samfunnet, men andre steder kunne det være helt anderledes. I Tysfjord der halvparten av befolkningen var samer på slutten av 1700-tallet, levde nordmenn og samer tett sammen. De samme forholdene kjenner en til fra Skjomen i Ofoten. Sjøsamene fra gamle gårder kunne slike steder ha fremtredende stillinger i bygdesamfunnet, blant annet kjenner en til at de var lagrettemenn, altså meddommere i retten.
Fornorskningen av samene
Samenes opprinnelige relgion var sjamanisme, altså en naturtilknyttet religion. Frem til 1600-tallet var samene nesten ukjente med kristendommen, men i det etterfølgende århundret ble kristningen av samene et statsanliggende. Presten Thomas von Westen var den som ledet dette arbeidet. I år 1716 reiste han nordover med to misjonærer for å lære samene om kristendommen. Han fikk blant annet bygget flere kirker (finnekapell). Samenes religion ble sett ned på, og opplæringen og forkynnelsen fikk et tvangsmessig preg, blant annet ble de tradisjonelle religiøse trommene, kalt runebommer, samt offerplasser, ødelagt.
Med konfirmasjonsloven i 1736 ble konfirmasjon obligatorisk. Denne ordningen betydde organisering av skolegang og kristendomsundervisning, også for samene. Kapeller ble bygget i fjordene slik at samene kunne få gudstjeneste. Westen gikk inn for at opplæringen skulle være på samisk, men det ble etter hans tid besluttet at opplæringen skulle være på dansk.
Læstadianismen fikk stor betydning for sjøsamene både som religiøs vekkelse og som kulturell oppreisning. Det var den svenske presten Lars Levi Læstadius som stod bak bevegelsen. Han behersket samiske språk, noe som hans misjonærer også gjorde. Sjøsamer som kom i kontakt med læstadianismen fikk den gjennom reindriftsamer som hadde vært på vekkelsesmøter, og som senere fortalte om dette på sommerbeite ved kysten.
Læstadianismen var kjent for sin asketiske livsholdning. Alle skulle være like for Gud, og samenes enkle kofter og kommager var klær det sømte seg å bruke.
Utover i 1870-årene begynte sosialdarwinistiske ideer å få fotfeste i Europa, og så også i det offisielle Norge. Et grunnsyn innenfor sosialdarwinismen er at noen noen raser er overlegne andre. Historikerne Einhart Lorenz har beskrevet hvordan tradisjonelle konflikter mellom samer og bofaste nordmenn ble legitimert ved sosialdarwinistisk tenkning. Kulturer ble inndelt i høytstående og primitive, og det ble sakt at de primitive folkeslag ville bukke under i kampen for tilværelsen. Rent praktisk fikk dette betydning for språket undervisningen i skolene foregikk på. Norsk var ikke vanlig i skolene i samisktalende områder før ut i 1960-årene.
Samens boliger
Historikere har hatt forskjellige oppfatninger av hva som er samenes opprinnelige husformer. Språkforskeren Konrad Nielsen mente at det samiske teltet er den opprinnelige boformen, og at gammene med torvdekke trekonstruksjoner utviklet seg fra disse. Etnografen Gutorm Gjessings forskning tyder på at det er hus med bein fra hval for de bærende konstruksjoner var opprinnelsen. Gjessing mener at gammer har vært i bruk siden steinalderen langs det meste av Norskekysten. I et større perspektiv har boligformen rundt hele polkalotten vært torv- og jordhus, da torv, jord og stein var nesten de eneste tilgjengelige byggematerialer.
Presten Knud Leem er den første som beskriver sjøsamenes boliger i 1767 (Beskrivelser over Finnmarkens Lapper). Han beskriver at en typisk gamme består av krumme stokker. Disse er dekket av mindre runde eller kløyvde stokker. Utenpå disse er det først never og deretter torv. I midten av taket var det et hul for røyken fra ildstedet (samme arrangement som i en årestue).
Da sjøsamene utvidet næringsvirksomheten til husdyrhold, ble det nødvendig å utvide den enkle gammen til et større og mer langstrakt hus. Dette har allerede skjedd på Leems tid, og han beskriver store gammer hvor både mennesker og dyr bor under samme tak rundt 1740. Forskjellige typer har vært i bruk, der noen hadde mange rom slik at en del fungerer som fjøs og andre deler har oppholdsrom for menneskene.
I hele Nord-Norge var ikke tømmerlaftede hus i bruk før på begynnelsen av 1500-tallet. Ute i fiskeværene var rorbuene av torv- og steinhytter helt opp til 1800-tallet. I fiskevær som sjøsamene brukte kjenner en også til bruk av telt.
Typiske næringsveger i Finnmark
Sjøsamene i Finnmark drev rundt 1900-tallet og oppover først og fremst et høstingsbruk. Det vil si at det ikke ble gjort mye for å kultivere jorden, annet enn å rydde vek stein og stubber. Jorden ble brukt for å høste fôr til husdyr. Både jord rundt boplassene og såkalte utmarkslåtter ble utnyttet ved at høyet ble lagret på høylåver til vinterbruk. I tillegg ble tang og tare også benyttet, ofte ved at det ble kokt sammen med fiskeavfall og høy.
Jakt og fangst, samt fiske var også viktig, og ble enten solgt eller brukt i egen husholdning. Fiske var viktigste inntektskilde. Fisket i havet utenfor Finnmark er godt året rundt, men det er i tillegg sesongmessige innsig av loddetorsk (vårtorskefiske) om våren og sei om sommeren. Sjøsamenes muligheter for sjøfiske ble svekket i mellomkrigstiden. Når denne pengeinntekten ble redusert ble fokus rettet mot nydyrking og mer kultivering av jorden. Nye inntektskilder ble i tillegg salg av vilt, innlandsfisk og bær. Som tidligere vekslet en mellom boplasser og gammer langt inne i fjellområdene alt etter sesongen. Typisk hadde hver bygd siden bestemte bruksområder, men ofte kunne disse overlappe.
Sjøsamenes klesdrakt
Sjøsamene brukte klær med samme snitt og sammensetning som fjellsamene. Buksene var av skinn som rakte helt ned til kommagene (skoene). De brukte ikke så mye reinskinn i sine drakter, men sau- og geiteskinn. Disse skinnene tåler sjøvann godt, i tillegg til at de var slitesterke. Sjøhyret var innsatt med tjære og tran for at det skulle bli vanntett og holdbart. De brukte også bukser og kofter av vadmel som de selv lagde.
Klesdraktene til sjøsamene er det kulturuttrykket som hold seg lengst. Det var både billig og praktisk. Først ut på 1900-tallet begynte de å gå over til vanlig sjøhyre. Blant eldre folk har det tradisjonelle dagligantrekket vært i bruk helt opp til siste del av 1900-tallet. Den siste som brukte sjøsamisk drakt i Tysfjord døde rundt 1920.
Sjøsamenes hurtige assimilering
I løpet av 1800-tallet ble sjøsamene mer og mer usynlige. Både på Helgeland, i Lofoten og Ofoten ser det ut til at sjøsamene som ble registrert på 1700-tallet, i det neste århundret er assimilert, altså opptatt i den norske befolkningen. I Nordland var det bare i Vesterålen og i Nord-Salten at sjøsamene gjorde seg gjeldende med sin spesielle kultur. Disse ble også assimilert gjennom 1800-tallet, slik at de registreres som «blandet» i folketellingen i 1900.
Språkforskeren Just Qvigstad finner mennesker i Tysfjord som snakker sjøsamisk (finnagiella) i 1885, men i 1889 finner han knapt noen som snakker språket i Vesterålen. Tross nedgangen skal det ha vært personer som snakket sjøsamisk i Tysfjord og Vesterålen i 1960-årene. Presten Nils Vibe Stockfleth forklarer at sjøsamekulturen gjør seg lite gjeldende slik i 1845: «Børnene blive opdragne i det norske sprog, og overgangen skjer her så hurtig, at allerede i anden generation ere kjendemærket paa den finske herkomst så godt som udslettede.» Andre forhold som spilte inn var naboskap mellom sjøsamer og majoritetsbefolkningen. For eksempel i Tysfjord der nordmenn og samer var nære naboer og delte gårder og utmark. Norsk ble benyttet i større grad og ekteskap mellom samer og nordmenn var vanlig. En annet hendelse på tidlig 1800-tallet er beskrevet av lokalhistorikeren Johan Borgos. Han gjør rede for et kulturelt og økonomisk press på grunn av jordoppkjøpere som kjøper opp samiske eiendommer, og deretter leier ut den samme jorden, fortrinns til nordmenn.
I de siste århundrene har de gamle sjøsamiske befolkningen i nordlige Nordland og i store deler av Troms gått opp i den norske befolkningen. I store deler av Nord-Troms og Finnmark har det derimot vært større kontinuitet i den samiske befolkningen.
Nedgangen for sjøsamisk kultur
Økonomisk ble den brå slutten på pomorhandelen på grunn av Den russiske revolusjon i 1917 en krise for sjøsamene. Samene hadde hverken økonomisk kapital eller tekniske og språklige forutsetninger for en overgang til mer teknisk avanserte driftsformer. Større motoriserte båter gjorde nemlig på denne tiden sitt inntog. Disse måtte finansieres med egenkapital eller lån, noe som på denne tiden ikke var store muligheter for. Konkurransemulighetene for sjøsamene ble dermed vanskelige. Det var av slike årsaker mange samebygder som i mellomkrigstiden fikk store sosiale problemer, noe som førte til «flukten fra det samiske». Samenes fattigslige kår førte til at de ble sett ned på av majoritetsbefolkningen. Presset på den samiske identiteten fikk de unge til å forlate alt samisk for heller å få en «norsk» livsstil og «norsk» arbeid. Samisk språk og identitet ble forlatt. Sjøsamene følte seg også underlegne og tilsidesatt i forhold til reindriftssamer, samene i samiske kjerneområder og til myndighetene.
Vanskelig arbeidsmarked og trange kår i mellomkrigstiden
Rett etter første verdenskrig var det gode økonomiske tider for mange sjøsamer. Fisket i Vest-Finnmark var ikke spesielt godt, men prisene var uvanlig høye. Sjøsamene Finnmark levde et halvnomadisk liv, der de flyttet til de stedene der fangstforholdene var best. De hadde sine vinterbosteder innerst i fjordbotnene, om høsten dro de innover i landet for å jakte og på våren dro de ut mot fjordmunningene hvor de bodde og fisket om somrene. Slik artet livet seg helt opp til 1920-årene. Krisen som startet rundt 1920 og varte til rundt 1935 rammet alle deler av norsk økonomi, og ga svært alvorlige forhold for bønder, fiskere og arbeidsledige.
I landbruket skjedde en tilbakegang til driftsformer en tidligere hadde forlatt, ettersom bygdene ble fylt opp av unge og arbeidsløse. Disse gikk i gang med utmarksnæringer. Begrepet primitivisering er brukt om endringene, men kan like godt snakke om tilpasning under vanskelige forhold. I Kvænangen ble mange ressurser utnyttet, som skjellgraving, jakt, bærplukking og husflid. Det oppstod også ordninger med omvandrende agronomer som veiledet samer, kvener og nordmenn innen jordbruk, dyrking og dyrehold. Det offentlige ga tilskudd til nydyrkning, i tillegg til å sette fokus på bedre gjødselutnyttelse, innføring av kunstgjødsel, etablering av gjødselkjellere og nye driftsbygninger, samt slutt på sulteforingen, samt mer potetdyrking. Jordbruksberetningene fra Finnmark viser at det i samiske områder var stor interesse for økte kunnskaper om jordbruk og dyrehold.
«Den finske fare» ble vurdert til å være enda større etter første verdenskrig, og jordbrukskoloniseringen ble intensivert. Fra 1928 ble offentlig finansiering av nydyrking i Passvikdalen landets største noen sinne. Mange familier som ikke eide jord fikk muligheter til å opparbeide seg en rimelig gård. Militære så det som svært viktig med størst mulig tilstedeværelse av nordmenn i disse grenseområdene mot Finland.
For mange unge kvinner var det mulig å få arbeid som hushjelp siden mange familier fortsatt hadde råd til slikt, noe mange samiske kvinner benyttet seg av. I henhold til befolkningsstatistikken ble kvinneunderskuddet i samiske distrikter større i mellomkrigstiden, samtidig som antallet ugifte samiske menn økte. I 1920-årene var forholdene spesielt vanskelig, med mye fattigdom, og i enkelt tilfeller sult. Forholdene ble så ille at kommunene ikke lengre hadde penger til å hjelpe de fattige. Spesielt sjøsamene fikk det vanskelig i denne situasjonen. Skoleinternatene ble nå en redning for barn fra fattige familier. Hvordan folk klarte seg i disse tidene med ekstrem fattigdom, var ikke nødvendigvis avhengig av om folk var samisk, kvensk eller norsk, men hvor de bodde og hva slags næring en tilhørte.
Reinsamene greide seg ofte bedre i de økonomiske krisetidene i mellomkrigstiden. Anders Larsen (1870–1949) har skrevet denne sammenligningen: «Reinsamene er ofte velstående folk, og de lever på fjellvidene som frie fugler. Derfor er de ofte stolte og freidige. De synes sjøsamenes levevis er usselt.» Derimot hadde sjøsamene en annen oppfatning: «Men sjøsamene holder ikke reinsamen mer i ære […]. De mener at de har et mer rolig liv enn reinsamene.»
Samisk språk
Andre steder var det vanlig at foreldre med sjøsamisk opphav unngikk at deres barn i 1950- og 1960-årene skulle lære språket. Disse foreldrene hadde selv hatt problemer med å lære norsk i skolen og ville ikke at barna skulle få de samme vanskene. Imidlertid ble det fra slutten av 1960-årene vanlig med samisk lese- og skriveopplæring i Finnmark. Noe senere ble tilbudet gitt også i Nordland.
Assimilasjons- og fornorskningspolitikken fra tidligere tider var noe stadig flere tok avstand fra. I 1963 ble det vedtatt et enstemmig stortingsvedtak som fastslo at samisk- og norsk skulle være likestilte språk. Det skulle også være et politisk mål å bevare den samiske kulturen.
De første sameforeningene langs kysten ble dannet i 1960-årene. Ved slutten av 1980-årene fantes det sameforeninger tilsluttet Norske Samers Riksforbund i nesten alle sjøsamiske områder.
I dag (2018) står samiske språk høyt i den offentlige bevisstheten. Språkenes status blir ivaretatt gjennom lover og offentlige ordninger. Mulighetene for å lære samisk via utdannelse er bedre enn noen gang, men Regjeringens nettside uttrykker at det er «store utfordringer knyttet til å bevare og utvikle samisk som levende bruks- og samhandlingsspråk også i framtiden.»
Sjøsamenes kamp for rett til fiske i fjordene
I kyst- og fjordstrøkene fra Tysfjord til Varanger var det konflikter om retten til fiske i de gode fiskefeltene fra 1960-årene og helt opp til 1990. På høyere nivå foregikk en nasjonal kamp om ressurser, som førte til overfiske og kollaps av sildestammen, samt nedgang for lodde- og torskebestandene. I sin tur førte dette til større rift om fiskeressursene i fjordene. En konfliktlinje gikk mellom fjordfiskere med små og åpne båter og større båter drevet av heltidsfiskere. Sjøsamene var fjordfiskere og drev gjerne i kombinasjon med andre næringsveier, dermed kom deres tilpassingen under press. De store fiskebåtene brukte aktive redskaper som sildesnurper, snurpenot, torske- og reketrål, samt snurrevad. De lokale fiskerlagene ville ha redning av fjordene og strengere regulering, blant annet argumenterte de med at bunnsleperedskaper ødelegger gytebestandene av fisk.
Et eksempel på rovdrift var intensivt fiske med trålere og sildsnurpere i Repparfjorden rundt 1960. Resultatet var at fjorden ble tømt for sild og andre arter. Med dette forsvant grunnlaget for sjøsamenes næringstilpasning i området. De lokale fiskerne hadde lite å stille opp med mot myndigheter og deres egne interesseorganisasjoner. Mange forlot etter dette fiskeryrket, og noen få skaffet seg større båter selv for å drive havfiske. NRK Brennpunkt dokumenterte i 2009 at rundt 75 % av alle fjordfiskere hadde forlatt fiskeryrket.