cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FULRO
Buôn Ma Thuột-opprøret
20. september samme året brøt det ut kamper med de amerikansktrenede CIDG troppene flere steder i Sør-Vietnam, og i Buon Sar Pa-basen erobret de en radiostasjon sørvest i Buôn Ma Thuột og fra denne sendte de krav om uavhengighet. Tidlig om morgenen den følgende dagen ble Y-Bham Enuol raskt forført fra sitt hjem i Buôn Ma Thuột av FULRO-medlemmer fra gruppen som hadde tatt Buon Sar Pa-basen og de utstedte kommunikeer i hans navn.
Om kvelden 21. september kom den sørvietnamesiske øverstkommanderende for regionen, brigadegeneral Nguyễn Hữu Có fra sitt hovedkvarter i Pleiku og møtte FULRO-lederne i forhandlinger. En avtale ble nådd, som medførte at geriljaens ledere måtte trekke seg inn i Kambodsja. Den 27. september fikk 2,000 FULRO-geriljaer ordre fra ledelsen om å trekke seg inn i Kambodsja og fikk med seg sine våpen og utstyr.
Geriljaen forsøkte seg på et nytt opprør i desember 1965, men sammenlignet med forrige runde var dette mislykket. Opprøret ble umiddelbart slått ned, og fire høytstående FULRO-kommandanter (Nay Re, Ksor Bleo, R'Com Re, og Ksor Boh) ble henrettet offentlig. Videre forsøk på opprør ble med letthet slått ned av amerikanske og sørvietnamesiske styrker.
Forhandlinger og deling
2. juni 1967 sendte Y Bham Enuol en delegasjon til Buôn Ma Thuột med en henvendelse til den sørvietnamesiske regjeringen. 25. og 26 juni ble det avholdt en kongress med etniske minoriteter fra hele Sør-Vietnam for å ferdigstille en felles henvendelse, og 29. august 1967 ble det avholdt et møte under ledelse av president Nguyễn Văn Thiệu og generalmajor og statsminister Nguyen Cao Ky. 11. desember 1968 hadde forhandlingene mellom FULRO og de sørvietnamesiske myndighetene ført fram til en avtale som anerkjente minoritetenes rettigheter, etableringen av et departement til støtte for disse rettighetene, og Y Bham Enuol fikk tillatelse til å bli permanent i Vietnam.
Imidlertid var noen krefter innen FULRO, særlig FLCs leder Les Kosem, var imot avtalen med vietnameserne. 30. desember 1968 inntok Kosem, som kommandant for flere kambodsjanske bataljoner, en gruppe fra den militante delen av FULRO som var ansvarlig for den mislykkede aksjonen i 1965, Camp le Rolland. Enuol ble satt i husarrest i Phnom Penh i boligen til oberst Um Savuth i den kambodsjanske hæren, og hvor han ble sittende i de neste seks årene.
De amerikanske militære styrkene etablerte baser i det sentrale høylandet og rekrutterte degar-soldater, og rundt 40,000 kjempet sammen med amerikanske soldater og ble en viktig faktor for amerikanerne i det sentrale høylandet. I 1967 ble 252 degar-beborere massakrert av FNL i landsbyen Dak Son, bebodd av 2,000 degar, kjent som Dak Son-massakren, som hevn for degar-støtten og forbindelsen med de sørvietnamesiske myndighetene. FNL antok at landsbyen hadde gitt ly til flyktninger som prøvde og slippe unna FNL-styrkene. Over 600 FNL-soldater gikk inn i landsbyen og brukte flammekastere for å ødelegge skjulesteder og drepe de som bodde der.
Etter Vietnamkrigen
Den 17. april 1975 tok borgerkrigen i Kambodsja slutt da Røde Khmer inntok Phnom Penh. De 150 FULRO-medlemmene som befant seg i byen på det tidspunktet, ble offentlig henrettet. Dette inkluderte geriljaens øverste leder, Y Bham Enuol. Geriljaen opplevde tilsvarende tilbakeslag etter Saigons fall, som markerte slutten på Vietnamkrigen. Amerikanske løfter om støtte gav imidlertid opprørerne det håpet det trengte for å fortsette kampen om selvstendighet. Tusenvis av FULRO-krigere fortsatte å kjempe mot Vietnam, som nettopp var blitt forent, men det ble aldri noe av den amerikanske støtten.
Geriljaen fortsatte sine operasjoner i høylandet mellom Vietnam og Kambodsja. Her ble FULRO-styrkene i mange hensyn stengt inne mellom Røde Khmer-regimet i Kambodsja og Vietnam, noe som hemmet ders muligheter. Imidlertid skulle den kambodsjansk-vietnamesiske krig indirekte føre til en prosess som gikk i FULROs favør. Folkerepublikken Kina invaderte Vietnam som et svar på at landet hadde invadert Kambodsja, og i en kort men svært blodig krig mistet titusener livet på begge sider. Kina trakk seg ut litt mindre enn en måned med kamper, uten å ha oppnådd målet om å frigjøre Kambodsja. En påfølgende utmattelseskrig mellom Kina og Vietnam (den andre sino-vietnamesiske krig) førte til at den kinesiske regjeringen begynte å bli interessert i å støtte FULRO for å åpne en ny front i konflikten. Samtidig som Kina hadde konstante grensetrefninger med Vietnam utover 80-tallet, var det tilsvarende trefninger på grensen mellom Kambodsja og Thailand. Røde Khmer hadde trukket seg ut av Kambodsja og slått seg ned i grenseområdene i Thailand, og vietnamesiske styrker og pro-vietnamesiske FUNSK-styrker gikk ofte til direkte angrep på disse i Thailand. Dette gjorde begrepet «min fiendes fiende er min venn» sant, og Kina ønsket gjerne å inkludere FULRO i dette samarbeidet. Derfor mottok FULRO flere materielle forsendinger fra Kina via Røde Khmer.
I 1986 var Røde Khmer blitt så svakt at de ikke lenger hadde operativ mulighet til å gi forsendinger til FULRO. Dermed ble FULRO sterkt svekket, og til slutt var geriljaen redusert fra flere tusen krigere til noen få hundre. En representant for Røde Khmer uttalte at mens de innfødte geriljaene var «veldig, veldig modige», hadde de «ingen støtte fra noe lederskap» og «ingen politisk visjon». Mangelen på støtte førte til at geriljaens medlemmer sank til bare noen få hundre. Bevegelsen opphørte å fungere i 1992, da den siste gruppen av 407 FULRO-soldater og deres familier overga seg og sine våpen til UNAMIC, FNs fredsbevarende styrker i landet. De fikk flyktningestatus gjennom UNHCR og fikk eksil til USA og de fleste bosatte seg i Greensboro i Nord-Carolina som har den største degar-samfunnet utenfor Sørøst-Asia.
Callancyla
Callancyla er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, spinkle, svarte trebukker med rødt pronotum. Antennene er tynne og mørke, litt lengre enn kroppen hos hannene og noe kortere hos hunnene. Pronotum er rundet og omtrent så langt som bredt. Dekkvingene er parallellsidige og mattsvarte.
Utbredelse
Bortsett fra én art i Panama er slekten utbredt i den sørlige delen av Sør-Amerika.
NM i friidrett 1930
Norgesmesterskapet i friidrett 1930 bestod av flere arrangementer som i 1930 kåret norgesmestere i friidrettsøvelsene.
Hovedmesterskapet ble arrangert i Bergen 15.–16. august. Kun menn deltok. Kongepokalvinner ble Hjalmar Johannesen.
Følgende øvelser ble arrangert utenfor hovedmesterskapet:
Nyttårsforsett
Nyttårsforsett er et uttrykt mål, en plan eller et ønske for det nye året. Det kan være å begynne med noe nytt, slutte å gjøre noe, kutte uvaner, etablere nye vaner, øke en ønsket aktivitet eller minske en uønsket, for å gi seg selv en høyere livskvalitet.
Blant populære nyttårsforsett er å spise sunnere eller spise mindre, slanke seg, lese mer, studere hardere, drikke mindre, drikke mer, røyke mindre, slutte å røyke, kutte ut godterier, trene hardere, se mindre TV, være god mot medmennesker, jobbe mer, jobbe mindre, spare mer eller bli en mer bevisst forbruker.
For media er det vanlig å koble stoff om nyttårsforsett til kjendisstoff. Staten kjører gjerne en ekstra runde med Røykeslutt-kampanjen i forkant av nyttår og annonsering for nikotintyggegummi og -plaster intensiveres i denne perioden hvor mange har lett for å sette seg høye mål og fylle hodet med vakre intensjoner.
Nyttårsforsetter er kjent for ikke å vare så lenge man egentlig har hatt til intensjon.
Star Trek II: The Wrath of Khan
Star Trek II: The Wrath of Khan er den andre filmen basert på Star Trek-serien. Den blir ofte referert til som Star Trek 2 eller The Wrath of Khan og har blitt beskrevet som underholdende både av fans og ikke-fans av Star Trek. Dette kan muligens komme av tonen og stilen til filmen, som er strengt karakter-drevet. Filmens historie er en fortsettelse av episoden «Space Seed» fra serien Star Trek, og har igjen med Ricardo Montalbán i rollen som Khan Noonien Singh. Filmen starter også en trilogi, som varer til Star Trek IV: The Voyage Home.
Handling
Pavel Chekov og kaptein Clark Terrell leter etter en livløs planet ombord på USS «Reliant», som er tenkt som et teststed for Project Genesis, en innretning som reorganiserer materie på et sub-atomisk nivå, og gjør livløse omgivelser til noe som kan opprette og støtte liv. De stråler seg ned på en passende planet, Ceti Alpha VI, og blir deretter raskt fanget av "Khan Noonien Singh" og hans menn. Khan og hans følgesvenner er genetisk-endrede flyktninger fra det 20. århundret. De har vært holdt i kunstig dvale i verdensrommet, der de ble funnet av Enterprise og daværende Captain Kirk (i 1967 Star Trek-episoden "Space Seed"). Etter at Khan prøvde å drepe mannskapet på Enterprise og stjele romskipet, ble de forvist til Ceti Alpha V. Planeten ble livløs etter en supernova og endringer i banen. De fleste av Khans følgesvenner døde, inklusive hans kone, og på grunn av dette skylder Khan på Kirk for alt som har skjedd. Khan bruker et slags dyr til å tanke-kontrollere Chekov og Terrell og tvinger dem til å avsløre hva oppdraget deres er, og hvor admiral Kirk holder til.
"Khan Noonien Singh" og hans menn overtar "USS Reliant", og drar på leting etter Enterprise og Admiral Kirk. Når de møtes, krever "Khan" "Project Genesis" i bytte for mannskapet, men Kirk klarer å lure Khan, angriper Reliant og tvinger det på flukt. Enterprise leter så opp "Project Genesis", og finner de fleste av forskerne døde. De finner også "Chekov" og "Terrell", som fremdeles er under kontroll av "Khan", og virker som hans spioner. Enterprise flykter inn i en nærliggende stjernetåke, men blir forfulgt av "Khan" ombord på Reliant.
Etter en katt-og-mus-lek inne i stjernetåken, kommer de to skipene i kamp. "Kirk" og Enterprise klarer å utmanøvrere sin motstander, og de fleste ombord på Reliant blir drept eller dødelig såret. Når "Khan" skjønner at han har tapt, utløser han "Genesis"-bomben. Enterprise kan bare bevege seg sakte avgårde da warp-motoren ikke fungerer, og vil ikke komme seg i sikkerhet. "Spock" ofrer seg så, går inn i det radioaktive maskinrommet, og fikser warp-motoren slik at Enterprise kommer seg i sikkerhet før "Genesis"-bomben eksploderer.
Filmen ender med at kisten til "Spock" blir sendt ut i verdensrommet over den nye planeten som "Genesis"-bomben skapte med eksplosjonen sin. I den siste scenen, ses kisten liggende på planetens overflate. Den siste dialogen blir sagt i den kjente (men noe endrede) stemmen til "Spock": «Space, the final frontier...».
Filming
Filmen ble regissert av Nicholas Meyer, som senere regisserte Star Trek VI: The Undiscovered Country. Ifølge Meyer, var "The Undiscovered Country", også et av forslagene til tittel for det som ble The Wrath of Khan. Det ble endret, mot Meyers vilje, av lederne i filmselskapet. Den første tittelen ble så The Vengeance of Khan, men han måtte minne lederne i selskapet om at George Lucas lagde sin 3. Star Wars-film med tittelen Revenge of the Jedi.
Star Trek II gjenbrukte flere av modellene fra den første Star Trek-filmen, inklusive de tre kampkrysserne fra Klingon, brukt i åpningscenen i hver av filmene. De brukte også de samme bildene av Enterprise dokken, som ble brukt i Star Trek: The Motion Picture, men mye kortere enn i den første filmen. Tidlige filmplakater av filmen, manglet "II" i tittelen, og filmen blir ofte referert til som "Star Trek: The Wrath of Khan".
Budsjett
Filmen var mere action-orientert enn forgjengeren Star Trek: The Motion Picture, men Star Trek II var mye billigere å lage, med et moderat spesial-effekt budsjett. Filmen ble faktisk overvåket av fjernsyns-divisjon i Paramount og overvåket av Harve Bennett, en fjernsynsveteran fra serier som The Six Million Dollar Man, The Bionic Woman, og miniserien Rich Man, Poor Man. Bennett produserte de tre neste filmene også, og spilte også en rolle som admiral "Bob" i filmen Star Trek V: The Final Frontier.
På et budsjett på US$11 000 000 i 1982-dollar (omtrent US$23 000 000 i 2006 dollars), var per 2008, Star Trek II den billigeste Star Trek-filmen noensinne produsert, selv når en justerer for inflasjon. Mye av filmen ble filmet på samme sett som den første, men broen på Reliant og "bro-simulatoren" fra åpnings-scenen, var ombruk av Enterprise sin bro.
Mottakelse og kritikk
Under innspillingen begynte det å gå rykter blant fans om at "Spock" ville dø i filmen. Meyer ønsket ikke å la dette overskygge resten av filmen, og i åpningscenen på "bro-simulatoren", lar han "Spock" dø. Etter den første scenen, når "Kirk" og "Spock" forlater treningsnanlegget, sier "Kirk" spøkefullt: "Aren't you dead?" Opprinnelig var "Spock" sin død tenkt å være permanent, da Nimoy ikke lenger ønsket å spille rollen, men han endret mening i opptaksperioden, og filmen inneholdt en minne-smelting mellom "McCoy" og "Spock" før han går til sin sikre død i maskinrommet. Nicholas Meyer bidro ikke til den siste scenen, der en ser "Spocks" kiste på planet-overflaten, da han alltid ville at "Spock" skulle forbli død.
Filmen hadde premiere i Overland Park, Kansas våren 1982. Den versjonen av filmen inneholdt ikke den svært så raskt lagde scenen med "Spock"s kiste på overflaten av Genesisplaneten.
Star Trek II tjente inn $78 912 963 i USA og $97 000 000 totalt. Selv om den tjente mindre enn The Motion Picture, var den mer profitabel på grunn av sitt lave budsjett på $11 000 000. Filmen tjente inn $14 347 221 den første helgen i USA, til da filmhistoriens største inntjening på en helg.
Bisencya
Bisencya er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utbredelse
Slekten er endemisk for Madagaskar og Komorene.
Kongekronen
Kongekronen er en roman av Margit Sandemo fra 1976. Originalens tittel var Kungakronan. Den ble først utgitt som føljetong i ukebladet Hjemmet i Norge, før den har kommet i ulike publikasjoner i Norden.
Romanen omhandler Anniken, en sjenert og lite for seg, men vakker jente, som studerer arkeologi. Her treffer hun Martin, en kjekk omsvermet gutt, som kan få den jenta han vil ha, men blir utfordret til å prøve seg på nullet Anniken. Likevel virvles hele vennegjengen rundt Anniken og Martin inn i et eventyr etter en kongekrone som skal være gjemt ute på vestlandskysten, og som skal være fra de gamle irske konger fra før vikingtiden. Romanen har også innslag av overnaturlige fenomener så vel som spenning og kjærlighet. Romanen er også utgitt som bok nummer 32 i serien Margit Sandemos beste føljetonger.
Svenn Erik Bjørnstad
Svenn Erik Bjørnstad (født 4. januar 1971 i Oslo) er en norsk tidligere ishockeyspiller. Han representerte Vålerenga Hockey, Stjernen Hockey, Frisk Asker og Manglerud. Bjørnstad spilte en sesong i Hasle-Løren og Grüner Allianseidrettslag i 1. divisjon. Bjørnstad har kallenavn «Nekka» i Vålerenga.
Bjørnstad spilte syv offisielle landskamper for Norge, og deltok under vinter-OL for Norge i 1994 på Lillehammer med 11.-plass.
Lul Klem
Lul Klem, døpt Pauline Fries (Friis) Klem, (født i 23. februar 1862 i Larvik og død 21. november 1920 i Kristiania ) var jordmor og kvinnesakskvinne. Hun drev som privatpraktiserende jordmor fra hun var nyutdannet til sin død. Jevnlig annonserte hun i Kvinnesaksforeningens blad Nylænde og i hovedstadsavisene. Fra 1897 var hun sekretær i Oslo Jordmorforening. Hun var fra 1912-1920 leder i Den norske jordmorforening, som blant annet jobbet med å bedre lønnsforholdene for jordmødrene. Som representant derfra satt hun også i Norske Kvinners Nasjonalråd i 1916.
Klem var aktivt med i organiseringen av Barselhjemutstillingen, en utstilling som viste at morsrollen, kvinnehelse og spedbarnsstell var offentlige anliggender, ikke noe som bare hørte hjemme i den private sfæren. Utstillingen ble først vist i Bøndernes Hus i Kristiania våren 1916, og senere andre steder i landet. Den skulle også bidra til innsamling av penger til å opprette Barselhjem for å trygge mor og barns helse i barseltiden. Barselhjemutstillingens leder var Katti Anker Møller.
Faren var Peter Grønbeck Klem, skipsfører, skipsreder og havnefogd i Larvik og mor var Sophie Levetzow Schaffalitsky de Mokadel Klem. Lul Klem arbeidet først som guvernante før hun utdannet seg til jordmor ved Fødselsstiftelsen på Rikshospitalet i 1892. Hun døde brått i sitt eget hjem i 1920. Dødsfallet ble omtalt avisen Social-demokraten fordi det ikke hadde vært mulig å få tak i legehjelp. Hun ble funnet liggende på gulvet om morgenen i leiligheten i Bogstadveien 43, og en lege som bodde i samme oppgang, ville ikke bistå da hun ikke var hans pasient, mens en annen lege i nabolaget var borte på sykebesøk. Saken ser imidlertid ikke ut til å ha fått etterspill.
Svjatoslav I av Kyiv
Svjatoslav Igorevitsj (gammel øst-slavisk: С~тославъ (Свąтославъ) Игорєвичь (Sventoslavŭ Igorevitsjǐ), russisk: Святослав Игоревич, ukrainsk: Святослав Ігорович, bulgarsk: Светослав, gresk: Σφενδοσθλάβος (Sfendoslavos); født 942, død 972) var velikij knjaz i Kievriket, som ennå ble oppfattet som Garðarike. Fyrstebetegnelsen blir rådende etter at hans sønn konverterte til ortodoks kristendom og giftet seg med den romerske keiserens datter, kalt prototsarina, Sankt Anna Porfyrogenita. Velikij knjaz er en tittel som både semantisk og etymologisk er nærmere det norrøne konung, semantisk også høykonge, enn storfyrste eller storhertug, som de blir oversatt med i latinske kilder etter Sankt Valdemars konvertering og bortgang. Velikij knjaz Svjatoslav var sønn av Igor I av Kyiv og Olga, og ble kjent for sine energiske felttog mot øst og sør, som bidro til at to store østeuropeiske stater kollapset, Khazarriket og Det første bulgarske riket.
Svjatoslav undertrykket også volga-bulgarerne, alanerne, og forskjellige østslaviske stammer. Tidvis var han i allianse med petsjeneger og madjarer.
Svjatoslavs tiårige styre over Kievriket ble preget av rask ekspansjon inn i områdene rundt elven Volga, Den pontisk-kaspiske steppe og Balkan. Mot slutten av sitt korte liv hadde han skapt den største staten i datidens Europa, og han flyttet hovedstaden i riket fra Kyiv til Perejaslavets ved Donau i 969. I motsetning til moren som lot seg kristne, forble Svjatoslav med sine forfedres tro. Grunnet hans plutselige død på slagmarken ble ikke erobringene konsolidert til ett rike og uten en ordnet arverekkefølge ledet det til borgerkrig fram til hans sønn Garðarikets høykonge Valdemar (Storfyrst Sankt Vladimir) konsoliderer riket som først etter Valdemars død i AD1015 blir kjent som det kristne storfyrstedømmet i Kyiv som har blitt regnet som Russlands opprinnelse siden Tsarveldet.
Carlo Amiani
Carlo Amiani eller Jia Jialu (født 6. januar 1661 i Fano i Italia, død 22. februar 1723 i Macao i Kina) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen.
Lucernuta
Lucernuta er en slekt av lysbiller.
Utseende
En middelsstor (ca. 6 millimeter), avlang, noe flat, brunlig lysbille. Hos hannene er hodet dekket av pronotum sett ovenfra. Antennene er trådformede.
Levevis
Lysbillene er nattaktive insekter. De finnes i mange ulike naturtyper (habitat), som fuktige enger, langs skogsbryn, bekker, i hager og parker. I denne gruppen sender ikke alle artene ut lys som voksne.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i den Nye verden.
Melbærkveldvikler
Melbærkveldvikler (Epinotia nemorivaga) er en sommerfugl i gruppen av viklere (Tortricidae).
Utseende
En liten (vingespenn 10-12 millimeter), brunlig vikler. Forvingen er gråbrun med to litt utydelige, lyse tverrbånd. På ytre del av framkanten er det tallrike korte, krumme, hvite tverrstreker. Ytterranden er svart, avbrutt av en smal, hvit flekk nær spissen. Bakvingen er brun med lys ytterrand.
Levevis
Larven utvikler seg mellom sammenspundne skudd av melbær (Arctostaphylos uva-ursi). De voksne viklerne flyr i juni-juli på heier og i fjellet.
Megistops
Megistops er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Utseende
Små (gjerne 2,5-3,5 millimeter), ovale, røde og svarte jordlopper.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten, som kan komme fra flere ulike plantefamilier.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den neotropiske økosonen, mest på øyene i Karibia, men forekommer også i Venezuela og Brasil.
Neolucanus perarmatus
Neolucanus perarmatus er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En stor (46-73 millimeter) og bred, blank, rødbrun til svart hjortbille. Hannens kjever er forholdsvis lange og smale, mer enn dobbelt så lange som hodet, noe krumme med en bred, opp- og innoverrettet tann på oversiden og en kam av fine tenner i spissen. Hodet har et trekantet framspring under og foran hvert fasettøye. Pronotum er avrundet, stort og bredt, med en tann langt bak på hver side, kraftig innsnevret bak denne. Dekkvingene er nokså jevnbrede, litt innsunkne på sidene foran, beina er svarte. Hunnen ligner hannen bortsett fra at kjevene ikke er like forstørrede (dog større enn hos mange andre hjortebille-hunner), kroppsformen er litt bredere. Arten er en av de største i slekten Neolucanus.
Himmelens tempel
Himmelens Tempel (forenklet kinesisk: 天坛; tradisjonell kinesisk: 天壇; pinyin: Tiāntán; mandsju: Abkai mukdehun) i Beijing står på en forhøyning av hvit marmor og er et sirkelformelt tempel som ble bygget fra 1406 til 1420 e.Kr. og er laget i tre, uten spiker. Kuppelen har heller ingen tverrbjelker som støtter kuppelen.
Neolucanus perarmatus
Utbredelse
Arten er utbredt i Thailand, Laos, Vietnam og det sørlige Kina.
Himmelens tempel
The Hall of Prayer for Good Harvests er rundt med en diameter på 36 meter og en høyde på 38 meter. Den regnes for å være en av de vakreste bygningene i Kina.
Graminor
Graminor er et foretak som er ansvarlig for planteforedling, nærmere bestemt for å utvikle nye plantesorter til norske forhold. Foretaket ble grunnlagt i 2002 som en videreutvikling av Norsk Kornforedling for å samle all norsk planteforedling (utvikling av nye plantetyper) i ett firma.
Himmelens tempel
Bindeleddet mellom himmelen og jorden var keiseren av Kina, for han var himmelens sønn. To ganger i året gjennom fem hundre år ble keiseren båret fra Den forbudte by, i bærestol på en vei bestrødd med gul sand til tempelet for å faste og be i tre dager til himmelens makter, for å sikre det enorme Kina gode avlinger i det kommende året.
Graminor
Hovedkvarteret til Graminor er på Bjørke forsøksgård utenfor Hamar, derfra administreres og driftes omtrent 1000 dekar jord i tillegg til moderne veksthus. Graminor er også medlem av NCE Heidner Biocluster, en næringsklynge i Hamar for grønn bioøkonomi og bærekraftig matproduksjon.
Himmelens tempel
Himmelens tempel ble innskrevet som et UNESCO s verdensarvliste i 1998 og ble beskrevet som "et mesterverk av arkitektur og landskapsdesign som enkelt og grafisk illustrerer en kosmogoni av stor betydning for utviklingen av en av verdens store sivilisasjoner ..." som den "symbolske utformingen og utformingen av Himmelens tempel hadde en dyp innflytelse på arkitektur og planlegging i Fjernøsten gjennom mange århundrer."
I disse dager er den store Tiantan-parken (totalt 267 hektar) som omgir Himmelens Tempel med gamle furutrær svært populær blant byens befolkning. Her driver de med morgengymmnastikk, spiller badminton, domino, danser, går på turer med fugler i bur, sender opp drager, eller rett og slett sitter på plenen og drikker medbragt te.
Graminor
Ansvarsområder
Graminor tester utenlandske plantesorter i tillegg til å utvikle egne sorter av de viktigste artene.
Graminor utvikler nye sorter av artene: korn, potet, engvekster, frukt og bær. Ansvaret for utvikling av majoriteten av frukt- og bærforedling er overført til Njøs frukt- og bærsenter i Leikanger, mens noe jordbærforedling fremdeles foregår på Bjørke. Alt foredling av frukt og bær flyttes til Njøs fra 2021.
Egen sortsutvikling
Graminor driver egen foredling innen artene korn, potet, engvekster, frukt og bær. Foredlingsprogrammene kan grovt deles i to, der den ene delen er foredling i egen regi og den andre er på oppdrag fra staten. Foredling i egen regi omfatter bygg, havre, hvete, rug og rughvete. På oppdrag fra staten driver Graminor også foredling av poteter, engvekster, frukt og bær. De statlig sponsede programmene er ikke bedriftsøkonomisk lønnsomme, men er av stor samfunnsøkonomisk verdi.
Metodene Graminors foredlingsprogrammer baserer seg på er i stor grad tradisjonelle foredlingsmetoder som breeders eye og fenotypisk seleksjon med innslag av høyteknologi, da spesielt i form av bioteknologi. En av de bioteknologiske metoder som er i bruk er blant annet markør-assistert seleksjon, der man først identifiserer spesifikke gener i planter og finner ut hvilke egenskaper de påvirker, for så å kunne bruke denne kunnskapen til å gjøre genotypiske seleksjoner i plantematerialet basert på gen-analyser.
Korn
Graminor tester og foredler korntypene havre, hvete, rug, bygg og rughvete. Det tar som regel fra 10 til 12 år første krysning til nye sorter er klare for markedet.
Graminor tester og utvikler korn av typene:
Engvekster
Graminor tester og utvikler nye engvekstsorter av typene timotei, engsvingel, engelsk raigras, og i engbelgvekstene rødkløver og hvitkløver. 60% av det totale dyrkingsarealet i Norge er brukt til engvekster av forskjellige typer. Utviklingsprosessen for engvekster er spesielt langsom, der det tar 27 år fra første krysning til nye sorter er på markedet.
Poteter
Graminor tester og utvikler nye sorter potet til forskjellige bruksområder. I Norge er tidlighet en svært viktig egenskap. Potetene må også ha høy sykdomsresistens, tåle kulde, ha gode smaks og kokeegenskaper og ha passende form og størrelse. Graminor dyrker poteter til potetgull, pommes frites og matpotet til hjemmebruk. Det eksperimenteres også med forskjellig skinn og kjøttfarge.
Frukt og bær
I Norge finnes det foredlingsprogrammer på eple, plomme, jordbær og bringebær. Utvikling av eple, plomme og bringebær og bringebær foregår ved Njøs frukt- og bærsenter i Leikanger. Foredling av jordbær foregår på Bjørke forsøksgård. Foredlingen av jordbær skjer primært for å utvikle sterk vinterherdighet, god smak, stor avling og tidlig modning.
Testing av utenlandske sorter
Graminor skal ifølge egne forskrifter teste utenlandske sorter fremfor å bruke tid og resurser på å utvikle egne. Sortene testes da i forhold til særnorske behov slik som overvintringsevne, tidlig modning, kvalitetsegenskaper og andre artsspesifikke egenskaper før de går videre til oppformering.
Prebasis
Graminor har ansvaret for import, oppformering og salg av prebasissåvare av frø, korn og utgangsmateriale av markedsaktuelle sorter. Prebasis er frø som selges til såvareselskap for videre oppformering, for så å selges til sluttbruker.
Forskning og utvikling
Graminor er aktiv innen forskning og utvikling(FoU) på sitt fagfelt og både foreslår og deltar i forskningsprosjekter som vil fremme fagfeltet gjennom for eksempel å teste nye teknologier eller jobbe mot sterkere sykdomsresistenser. Mange av disse prosjektene tar form som PPP-prosjekter(Public-Private Partnership) der forskjellige offentlige og private instanser samarbeider og deltar med arbeidskraft, penger og ekspertise for å jobbe mot et felles mål. Disse samarbeidene foregår ofte internasjonalt.
Jung Chang
Jung Chang (kinesisk: 张戎; hanyu pinyin: Zhāng Róng, Wade-Giles: Chang Jung, opprinnelig Er-hong Chang; født 25. mars 1952 i fylket Yibin i byprefekturet Yibin i Sichuan i Kina), er en kinesisk-født britisk forfatter. Hun er kjent for sin selvbiografi Ville svaner, som har solgt over 10 millioner eksemplarer i hele verden, men er forbudt i Folkerepublikken Kina. Sammen med sin ektemann, historikeren Jon Halliday, skrev hun en stor biografi om Mao Zedong, norsk utgave Mao: Den ukjente historien.
Tersin
Tersin er i metrikken en strofeform som består av tre linjer med enderim som kjeder strofene i hverandre etter mønsteret aba bcb cdc osv. (kjederim).
Den mest kjente tekst skrevet i tersiner (italiensk: terza rima) er Dantes La Divina commedia. Her har rimsetninga den virkningen at strofene griper inn i hverandre og driver beretinga framover. Dessuten har den trelinja strofen en parallell i den guddommelige treenigheten.
Jung Chang
Bakgrunn
Som datter av partikadre fikk hun en tøff start på livet. Foreldrene arbeidet hardt og faren ble fremgangsrik som propagandist på regionalt nivå. Hans formelle rangering var «nivå-ti-kader», noe som innebar at han var en av de rundt 20 000 viktigste partikadre, eller ganbu, i landet. Kommunistpartiet sørget for et bevoktet boligområde, hushjelp og sjåfør, og barnepiker for Chang og hennes fire søsken. Slike privilegier var ikke vanlig i de relativt fattigslige 1950-årene.
Tersin
Hos Dante har verselinjene elleve stavinger (italiensk: endecasillabo).
Jung Chang
Bakgrunn
Chang skriver at hun opprinnelig het Er-hong (二鴻 «annen svane»), som uttales på samme måte som «bleknet rødt». Ettersom kommunistene var «dypt røde» ba hun som 12-åring faren om å gi henne et nytt navn med en militær klang. Han foreslo «戎 Jung», som betyr «krigsanliggende».
Kulturrevolusjonen
Som mange jevnaldrende ble 14-årige Chang rødegardist tidlig under kulturrevolusjonen. I sine memoarer skriver hun at hun nektet å delta i angrep blant annet på sine lærere, og at hun forlot rødegardistene etter kort tid fordi de var så voldelige.
Den feilslåtte kampanjen det store spranget fremad fikk foreldrene til å bli kritiske til Mao Zedongs lederskap. De ble skyteskive under kulturrevolusjonen, som de fleste høyt rangerte partifolk. De ble offentlig ydmyket av Maos tilhengere; de måtte bære plakater rundt halsen, knele i grusen og stå utendørs i regnvær - og så fengslet. Hos faren satte det fysiske og mentale spor. Karrierene ble ødelagt; de måtte forlate hjemmet.
Sarah Huffman
Sarah Huffman (født 5. mars 1984) er en amerikansk tidligere fotballspiller.
Jung Chang
Kulturrevolusjonen
Før foreldrene ble rammet hadde Chang støttet Mao helhjertet og klandret seg selv for øyeblikk med tvil. Men før Mao døde hadde hun mistet all respekt for ham.
Sarah Huffman
Karriere
Huffmans aktive karriere begynte, som flere andre amerikanske kvinnelige fotballspillere, med spill for universitetslaget Virginia Cavaliers ved University of Virginia. Etter hvert fikk hun også spille på reservelaget til W-League-laget til Washington Freedom, men det var først da hun fikk spilt andre halvdel av 2008-sesongen av Toppserien for Røa at hennes karriere tok av.
Huffman kom over til den andre halvdelen etter den svært lange OL-pausen som hadde stykket opp Toppserien i to måneder. Hennes første kamp var mot Larvik i Larvik, der hun kom inn for Trine Nordgård Stensaas i kampens siste 28 minutter. Deretter spilte hun fra start flere ganger, og tok over rollen Lise Meistad hadde gestaltet tidligere, som venstre ving. Allerede i sin andre kamp scoret Huffman, da hun satte inn 2-0 mot finske Honka Eespo. Huffman markerte seg som en storscorende spiss, og hun satte inn tilsammen fire mål på to kamper mot Kolbotn, der den ene var semifinalen i cupen. Huffman spilte en viktig rolle i at Røa så solid sikret seriegullet det året. Hun spilte også cupfinalen for Røa. Hun ble stygt taklet i første omgang, og spilte ikke opp mot sitt beste til hun ble byttet ut etter 79 minutter. Likevel var hun blant de store profilene i Røas høstsesong.
Etter oppholdet i Røa ble Huffman tilbudt plass på det nyoppstartede profflaget til Washington Freedom, men en korsbåndskade satte henne ut i nesten hele 2009-sesongen. I 2010-sesongen har Huffman fått mye spilletid, men i løpet av lagets første 18 kamper, har hun bare scoret én gang.
Jung Chang
Engelskstudier
Under kulturrevolusjonen ble utdanningssystemet hardt rammet, og Chang var i flere år bonde, barfotlege, stålarbeider og elektriker. Da universitetene etterhvert gjenåpnet fikk hun plass ved universitetet i Sichuan der hun studerte engelsk, og ble senere assisterende dosent der. Etter Maos død tok hun en eksamen som kvalifiserte henne til utenlandsstudier, og så snart hennes far var blitt politisk rehabilitert, kunne hun dra.
Gunn Karin Gjul
Gunn Karin Gjul (født 26. juli 1967 i Stavanger) er en norsk jurist og politiker (Ap) som i oktober 2021 ble statssekretær i Kommunal- og moderniseringsdepartementet. Hun var i perioden 2014–2021 en av fem riksrevisorer utpekt av Stortinget. Hun var innvalgt på Stortinget fra Sør-Trøndelag 1993–2013. I 2013 ble hun leder for samfunnspolitisk avdeling i Fagforbundet.
Biografi
Gjul er datter av kaptein Ivar Gjul og gårdbruker Karen Ragnhild Moen, og vokste opp på Ørland, der faren hadde sitt virke på Ørland hovedflystasjon. Hun deltok i gårdsdriften hjemme på Opphaug. Gjul har studiekompetanse fra Fosen videregående skole fra 1986 og juridisk embedseksamen fra Universitetet i Oslo fra 2001.
Istra
Istra kan vise til:
Gunn Karin Gjul
Biografi
Gjul ble innvalgt på Stortinget fra Sør-Trøndelag i 1993, og satt de neste åtte årene i Stortingets energi- og miljøkomité. I 2001 ble hun medlem av Arbeiderpartiets gruppestyre og 1. nestleder i Stortingets justiskomité. I perioden 2005–2009 var hun 1. nestleder i Stortingets familie- og kulturkomité og medlem av den norske delegasjonen til Europarådets parlamentarikerforsamling. I sin siste periode ledet hun Stortingets familie- og kulturkomité. Våren 2012 varslet Gjul at hun ikke ville søke renominasjon til Stortinget, og ønsket å nominere et AUF-medlem på en antatt sikker plass. Etter å ha trådt ut av Stortinget året etter, ble hun oppnevnt til medlem av Riksrevisjonen for perioden 2014–2017, og hun ble gjenvalgt for perioden 2018–2021.
Den 22. oktober 2021 ble Gjul utnevnt som statssekretær i Kommunal- og moderniseringsdepartementet i Jonas Gahr Støres regjering.
Jomfruen fra Tåkeskogen
«Jomfruen fra Tåkeskogen» er en roman av Margit Sandemo fra 1976. Originalens tittel var «Jungfrun i Dimmarnas skog». Den ble først utgitt i de nordiske utgavene av ukebladet Allers. Handlingen er lagt til 1200-tallet, og handler om atten år gamle Vendelin, som blir helt alene i verden da hennes bestemor dør. Hun blir tvunget til å søke tilflukt i den mystiske Tåkeskogen, der den grusomme ridderen Gerhard hevder at han har førsterett til alle jomfruer i amtet sitt. Vendelin blir trukket inn i et opprør på liv og død, hvor også flere av ridder Gerhards sønner er involvert. Romanen er også utgitt som bok nr. 33 i serien «Margit Sandemos beste føljetonger».
Kjerrgarden
Kjerrgarden er en liten bygd nord på Askøy i Hordaland. Bygden ligger tett opp mot nabobygden Fromreide, hvor også postkontoret ligger, og fra Kjerrgarden går avkjørsel mot Berland og Heggernes.
Kjerrgarden fikk veiforbindelse sørover til Åsebø i 1961.
Norrøne skip
Norrøne skip er skip bygget i Nord-Europa i perioden 700-1350. Dette er tradisjonelt klinkbygde større båter bygget av ulikt trevirke, kanskje helst av eik, men også i en viss utstrekning av andre tresorter. Norrøne skip inkluderer således alle de kjente vikingskipene, men også skip bygget i perioden før vikingtiden og i de tre første århundrene etter denne epoken. Slike skip kan deles inn på mange måter.
Roskip
Det eldste roskipet man kjenner til i Nord-Europa er det ca. 23 meter lange Nydamskipet, funnet i det tidligere Slesvig i Danmark. Skipet er også det eldste klinkerbygde skipet man kjenner til. Nydamskipet er tidfestet til ca. år 325 e.Kr. og kan ha hatt inntil 15 årepar innfestet med keiper. I et funn fra Mangersnes i Nordhordland, tidfestet til ca. år 320 e.Kr., er det også funnet spor av keiper. Halsnøybåten fra Hordaland er den eldste båten med bordganger vi kjenner fra Norge, tidfestet til ca. 200 e. Kr. Den var også forsynt med keiper.
Acanthonessa
Acanthonessa er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Norrøne skip
Roskip
Funnet av det ca. 18 meter lange Kvalsundskipet i 1920, funnet i en myr på Kvalsund gård i Herøy i Møre og Romsdal og tidfestet til slutten av 600-tallet, viser tydelig roskipenes utvikling mot seilskip. Kvalsundskipet har 10 årepar og har brukt keiper, men bærer også spor som antyder en enkel form for seilføring. Det synes imidlertid klart at skipet ikke har hatt mast. Fra Sutton Hoo i Sør-England kjenner man også til det ca. 27 meter lange Sutton Hoo-skipet, tidfestet til 630-årene.
Acanthonessa
Utseende
En middelsstor, slank, brunrød trebukk. Antennene er tynne og mye lengre enn kroppen. Pronotum er tønneformet, lengre enn bredt, dekkvingene er avsmalnende bakover og ender i en pigg. Beina har litt klubbeformede lår.
Levevis
Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.
Norrøne skip
Norrøne seilskip
Seilskip (av norrønt seglskip) er klinkbygde skip rigget med mast og råseil. Slike skip utviklet seg trolig helt mot slutten av 700-tallet og har trolig hatt betydning for vikingenes ekspansive dominans, spesielt i første halvdel av vikingtiden. Vikingskipene er imidlertid ikke rene seilskip, men snarere kombinerte seil- og roskip. Selv om vi har vært mest opptatt av at vikingskipene fikk seil, så har nok mange av våre forfedre fortsatt primært regnet skipene som roskip. Det kan man se av utsagn i sagalitteraturen, for eksempel dette fra Flatøyarbok (II, 51231):
Acanthonessa
Utbredelse
Slekten er kjent fra det østlige Brasil.
Norrøne skip
Norrøne seilskip
Det eldste beviset man har for seilføring i Norge stammer fra en båt fra Føre i Vesterålen. Den ble funnet i en grav som er tidfestet til perioden 400-670 e.Kr. Båten, som var omkring 10 meter lang, hadde tekniske detaljer som peker mot på at den har vært forsynt med rigg og seil.
Osebergskipet er per i dag det eldste eksempelet vi kjenner på et vikingskip med seil. Det drøyt 21 meter lange skipet er en karv med 15 årepar som bruker årehull i bordgangen. Skipet stammer tiden rundt år 820. Det var en viktig del av et usedvanlig rikt og svært betydningsfullt gravfunn, gjort i større gravhaug utenfor Tønsberg i Vestfold i 1903. I en tilsvarende haug ble det i 1880 utgravt et nær 24 meter langt vikigskip på en gård like utenfor Sandefjord i Vestfold. Dette fikk navnet Gokstadskipet etter gården det ble funnet på og er tidfestet til årene like rundt år 900. Også Gokstaskipet er en karv, utrustet med mast for råseil og 16 årepar. Tidsmessig er det ikke langt mellom Osebergskipet og Gokstadskipet, men konstruksjonen viser allikevel en betydelig grad av utvikling mot større sjødyktighet. Gokstaskipet har blant annet høyere fribord og dypere kjøl.
Karven har lavt fribord. Den var rigget med mast og kunne føre råseil, men hadde gjerne også 12-16 årepar. Karvene ikke faste sesser, så roerne måtte sitte på noe annet (kanskje sine egne skipskister). Typen kan synes som en diirekte videreutvikling av de regulære roskipene. Den var primært bygget for ferdsel i smult farvann, langs kysten og oppover elvene (ref. Osebergskipet), men fikk etter hvert også egenskaper som havgående fartøy (ref. Gokstadskipet). Sammenlignet med regulære roskip (ref. Kvalsundskipet) er karven betydelig bredere. Den har også egenskaper som lasteskute og handelsfartøy, men mange er allikevel av den mening at karven var en slags norrøn yacht. En båt hovedsakelig bygget av og for lokale høvdinger med en viss status og rikdom. Mange mener også at Tuneskipet, som kan ha hatt 12 årepar, er en karv. Ny kunnskap, framskaffet av forsker og arkeolog Knut Paasche (avdelingsleder for arkeologiske utgravninger ved NIKU), som i fire år har studert skipet, kan tyde på at Tuneskipet har mer sjødyktig enn tidligere antatt. Det foreligger nå planer om å gjenskape skipet, basert på Paasches nye tegninger. Paasche hevder at skipet har hatt minst 12 bordganger, derav konstruert for havseilaser, og en flatere bunn enn Osebergskipet og Gokstadskipet.
Norrøne skipsbenevnelser
Fra omkring år 800 øker rikholdigheten i antallet skipstyper og størrelser, omtrent samtidig med at det blir vanlig å rigge skipene med mast og seil. Åreløse skip dukker imidlertid ikke opp før på et mye senere tidspunkt i Skandinavias historie, men færre årepar blir snart vanlig på mindre fraktfartøy og handelsskip.
Skuter
Skute (av norrønt skúta) er et samlebegrep som omfatter mindre fartøyer, åpne klinkbygde trebåter (hovedsakelig) bygget for fiske og transport av ulike varer og folk. Noen med tanke på trafikk langs kysten, andre for trafikk på åpent hav. De tidligste skutene var rodde, men seilføring ble trolig vanlig på 800-tallet. Skutene har typisk et mindre lengde-/breddeforhold enn storskipene. De var dessuten ofte beregnet for mer beskjeden besetning i forhold til størrelsen og hadde derfor færre årepar enn andre skip. Blant de mest utbredte var knarren og byrdingen, men også karven og (senere) kogge kan regnes inn blant frakteskutene.
Lettskip
Lettskip (av norrønt léttiskip) var mindre, hurtige fartøy bygget for kortvarige ferder, som eksempelvis byrdinger (jmfr. léttibyrðingr).
Småskip
Småskip (av norrønt smáskip) er et samlebegrep brukt om mindre skipstyper fra norrøn tid, som for eksempel båter i klassen byrding og knarr.
Handelsskip
Handelsskip (av norrønt kaupskip) er et samlebegrep brukt om skipstyper i norrøn tid primært ble brukt til handelsferder, som for eksempel båter av klassene byrding, knarr og busse. Dette er skip med høyere fribord enn krigsskipene.
Storskip
Storskip (av norrønt stórskip) er et samlebegrep for større fartøyer bygget for lengre ferder. Disse kunne frakte med seg personell, krigsutrustning og proviant, herunder trolig hester og andre levende dyr. Blant storskipene finner man helst båter i klassene busse og skeid, der førstnevnte trolig var størst.
Langskip
Langskip (het det samme på norrønt) var fartøy bygget for krigshandlinger, større åpne klinkbygde trebåter bygget for hurtig transport av personell og utstyr. Blant disse finner man skip i klassene busse, skeid og snekke, men også større karver og rene roskip fra tiden før år 800 må tillegges denne typen. Skeiden (som trolig var den størst av de to) og snekker var slanke og hurtige og hadde lavt fribord, mens bussen (som var størst av alle) var bredere med høyere fribord og mye større lastekapasitet i forhold til skipslengden. Karven tilhørte en klasse som kunne brukes som krigsskip, men som nok var bygget for mer private formål.
Havskip
Havskip (av norrønt hafskip) er et samlebegret som ble brukt om skip som var gjort for ferdsel på åpent hav i norrøn tid, typisk skip med høyt fribord.
Vikingskip
Vikingskip er en (moderne) benevnelse som brukes om alle norrøne skip som ble bygget og brukt i den såkalte vikingtiden (ca. 800-1050). Det finnes således ikke et markant skille mellom skip som er bygget like før og etter denne epoken, men perioden var allikevel svært ekspansiv for skandinaviske skipsbyggertradisjoner. Det ble blant annet bygget større og mer allsidige båter, samtidig som skutene ble rigget med mast for råseil. Dette bidro sterkt til at lengre ferder ble mulig, med et begrenset mannskap.
Norrøne middelalderskip
Norrøne middelalderskip er skip bygget i perioden etter vikingtidens slutt og fram mot år 1350 (høymiddelalderen). Fram mot år 1100 var det trolig bare små endringer på de norrøne skipene, men etter dette begynner man å ane en gryende utvikling mot nye former. På 1100-tallet utvikler koggen seg, blant annet kjent fra Hanseatenes sjøferder. Den hadde både akterspeil og stevnror.
Den først suden vi hører om er «Bøkesuden», som kong Øystein Magnusson lot bygge i begynnelsen av 1120-årene, og den siste var «Kristsuden», som kong Håkon Håkonsson lot bygge omkring 1260. I mellom disse finnes «Mariasuden», som kong Sverre skal ha latt bygge i Nidaros vinteren 1182–1183. Frem til da var det tradisjon å bygge nye store skip etter linjene til Olav Tryggvasons sagnomsuste skip Ormen lange, men Brøgger antyder at byggingen av «Mariasuden» kan ha brutt med denne tradisjonen. Om vi legger til grunn alle detaljer vi kjenner fra dette skipet, kan det være grunn til å tro at det kan ha hatt stevnror i stedet for sideror. Det kan tale for en ganske annerledes bakstavn enn tidligere, kanskje en form for akterspeil.
Foreign Affair (video)
Foreign Affair er en video med Tina Turner som ble gitt ut i 1990. Videoen inneholder alle musikkvideoene fra albumet Foreign Affair.
Samaritaine
La Samaritaine er et varehus i Paris, ved Seinen, rett bak Louvre.
Bygningen ble oppført i 1903 i art nouveau-stil. Interiøret preges av et rikt spekter av organiske former i farga glass, malte trapper og balkonger i støpejern og fliselagte veggfelt med blomstermotiver. På terrassen i 11. etasje er det en kafé med storslått utsikt.
Varehuset ble grunnlagt av familien Cognacq-Jay, som har gitt store summer til humanitære formål og dessuten var store kunstelskere. Kunsten kan beskues i Musée Cognacq-Jay i Rue Elzévir. La Samaritaine eies i dag av selskapet LVMH.
Øystein Sæthre
Øystein Sæthre (født 1977 i Strømmen) er en norsk journalist, programleder og profesjonell danser.
Sæthre var proffdanser og utviklingssjef i Norges Danseforbund. Han tok gull i NM i 2004. Han ble programleder i Sportsmagasinet til TV2 i 2008.
Siden 2019 har Sæthre jobbet i Dagbladet. Der han er nyhetsanker på Dagbladet TV.
Meycauayan
Meycauayan, tagalog: Lungsod ng Meycauayan, er en by (Component City) sør i provinsen Bulacan på Filippinene. I 2015 hadde byen 209 083 innbyggere.
Meycauayan er provinsens eldste by, den ble grunnlagt av fransiskanermunker i 1578.
Barangayer
Meycauayan er inndelt i 26 barangayer per 30. september 2019.
Samantha Hill
Samantha Hill (født 8. juni 1992) er en amerikansk vannpolospiller.
Hun representerte USA under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok gull i kvinnenes turnering.
Hjelme gamle kirke
Hjelme gamle kirke er en langkirke fra 1875 i Øygarden kommune, Vestland fylke.
Byggverket er i tre og har 180 plasser.
Kirken er ikke lenger i bruk.
Istra (by)
Istra (russisk: ) er en by i Moskva oblast i Russland. Den ligger ved elva Istra, 56 km vest for Moskva, ved Moskva – Riga-jernbanen. Innbyggertall: 33 652 (folketelling 2002).
Byen er kjent siden 1500-tallet som landsbyen Voskresenskoje. Den fikk bystatus i 1781, og navnet ble samtidig endret til Voskresensk (russisk: ). I 1930 ble navnet igjen endret, til Istra, etter elva som renner gjennom byen. Som følge av en kortvarig okkupasjon av tyske styrker under den Store patriotiske krig ble byen sterkt skadet. Etter krigen har Istra blitt et forskningsenter innen elektro og kraftforsyning.
Byens mest kjente severdighet er utvilsomt Ny Jerusalem-klosteret (russisk: ), også kjent som Voskresenskijklosteret.
Whalleyana
Whalleyana er en slekt av sommerfugler som omfatter to kjente arter fra Madagaskar. De ble opprinnelig plassert i familien Thyrididae, men i dag regner man dem som såpass fjernt beslektet med andre sommerfugler at de blir plassert i en familie (Whalleyanidae) og overfamilie (Whalleyanoidea) for seg selv innen gruppen Obtectomera. Ingenting er kjent om biologien deres.
Chromalizus
Utseende
Nokså store, slanke, metallisk grønne eller fiolette trebukker. Hodet er fremstrakt, noe snuteformet forlenget. Antennene er tynne og lengre enn kroppen. Beina er ganske lange, ikke fortykkede, ofte rødlige.
Levevis
Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.