cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hurum
Tidlig moderne tid før industrialiseringa (1814–1875)
Utover på 1800-tallet begynte også foreningslivet i bygda så smått å komme i gang. På 1840-tallet ble det etablert et almuebibliotek (folkeboksamling) etter initiativ fra sognepresten. I 1841 ble det stifta ei avholdsforening, som kun ble kortvarig. Kortvarig, men merkbar, ble også Thranitterbevegelsen i bygda. Hurums første arbeiderforening ble stifta den 30. juni 1850. Etter arrestasjonen av Marcus Thrane i 1851 ble kåra for foreninga vanskeligere, og den opphørte etter utgangen av 1851. Rodeformann Gullik Jensen, som var husmann på prestegården, ble arrestert, tiltalt og dømt sammen med Thrane.
Moderne tid fram til 1940
I 1875 anla Nitroglycerin Compagniet AS en sprengstoffabrikk på Engene ved Sætre. Det ble begynnelsen på den moderne industrien i Hurum. Framstillinga av nitroglyserin baserte seg på Alfred Nobels metode. I tilknytning til anlegget ble det bygd en fabrikk for produksjon av ballistitt på 1890-tallet, og en fabrikk for produksjon av svovelsyre rett etter 1. verdenskrig. Det var to store eksplosjonsulykker på sprengstoffabrikken: første gang den 19. mai 1919 med åtte døde, andre gang den 6. oktober 1934 med fire døde.
Både på Tofte/Sagene og Sætre utvikla det seg en sterk arbeiderkultur, og fra 1920 var Arbeiderpartiet det største partiet i kommunen.
Foruten industrien var næringslivet i bygda fortsatt dominert av jordbruk. Fra Holmsbu foregikk det en del fiske. Holmsbu ble også kjent som en kunstnerkoloni av malere tilknytta kretsen rundt Henrik Sørensen, etter at hans venn Oluf Wold Thorne hadde feriert der i 1911. Mange kunstnere oppholdt seg i Holmsbu om sommeren fram til Sørensen døde i 1961. Interiøret i Holmsbu kirke er rikt dekorert av ulike kunstnere som har oppholdt seg på stedet.
2. verdenskrig i Hurum
Den 9. april 1940 hadde huringene orkesterplass ved den tyske invasjonen av Norge. Krysseren Blücher ble senka ved Oscarsborg i Drøbaksundet, rett utenfor Storsand, og på gården Slottet gikk en udetonert granat fra festningens kanonstillinger ved Drøbak rett gjennom stueveggen. Forøvrig bød ikke krigen i Hurum på de helt store dramatiske begivenheter. Det tyske nærværet ble best merka på fabrikkanleggene i kommunen, som alle fikk utplassert tyske vaktstyrker. Nord for Mørkvannet på Sætreskauen ble det i 1943 anlagt en fangeleir for russiske krigsfanger.
Av Hurums åtte jøder klarte to å flykte til Sverige, mens seks ble arrestert den 26. oktober 1942, og omkom i Auschwitz. Milorg gjennomførte et par sabotasjeaksjoner mot fabrikkanlegg som produserte ting tyskerne kunne ha bruk for. En aksjon ble gjennomført mot ovnene til svovelsyrefabrikken i Verpen den 28. juni 1944. Den 21. august samme år ble en oljetank ved Volden på Verket sprengt. Mest dramatisk var imidlertid sprenginga av spritfabrikken ved cellulosefabrikken på Tofte den 13. april 1945, som førte til en stor eksplosjon, dog uten at noen ble alvorlig skadd.
Etterkrigstida
Industrien fortsatte å være viktig i Hurum i etterkrigstida, og nådde et høydepunkt i 1960, da 60 % av kommunens sysselsatte hadde arbeid i industrien. Etter det begynte industrisektoren å stagnere. Fra 1955 fram til 1970 hadde også kommunen negativ befolkningsvekst. Moderniseringa av jordbruket, skogbruket og fisket førte til at det ble færre arbeidsplasser i primærnæringene, og den tjenesteytende sektoren vokste ikke raskt nok til å sørge for sysselsetting til alle. Fra begynnelsen av 1970-tallet ble nordre Hurum trukket inn i Oslo-områdets bolig- og arbeidsmarked. På Sætre ble det anlagt store boligfelt, hvor tilflyttinga av unge folk var stor. De fleste pendla ut av kommunen for å arbeide. Sætre fikk et drabantbypreg, og nedbemanning på fabrikkene på stedet førte til at stedet ikke lenger bar preg av å være et ensidig industristed. På Tofte/Sagene varte industriens epoke lenger. En ny og stor sulfatmassefabrikk på Tofte ble bygd i 1979/1980, og var i drift fram til den ble nedlagt av sine svenske eiere i 2013. Hurum fabrikker kom tidligere ut for økonomiske problemer, og de siste rester av industrien her ble nedlagt i 2008. I 1967 ble forslaget om å legge en ny hovedflyplass for Østlandsområdet til Hurum for første gang framsatt. Etter mange utredninger og behandlinger av diverse utvalg konkluderte Luftfartsverket i 1986 med at enten Hurum eller Gardermoen burde bli valgt som sted for den nye flyplassen. I Hurum var meningene om lokaliseringa sterkt delte. Delt var også Arbeiderpartiets stortingsgruppe. Den 8. juni 1988 vedtok Stortinget å legge en ny hovedflyplass til Hurum. Nye rapporter, utredninger og politisk spill fulgte, og etter regjeringsskiftet i 1989 var Hurum-alternativet svekka. Den 1. juni 1990 vedtok Stortinget å avslutte utredninga av flyplass på Hurum, og i stedet utrede Gardermoen som alternativ.
På 1990-tallet og 2000-tallet har samferdselspolitikk stått sentralt i den politiske debatten i Hurum. Med åpninga av Oslofjordtunnelen i 2000 (vedtatt bygd i 1996) ble Hurum knytta til Rv 23, og etter dette har antallet pendlere ut av kommunen økt kraftig. Trafikkøkninga på veien vokste raskere enn forutsatt. I 2012 ville Statens vegvesen starte planlegginga av nok et tunnelløp under fjorden, parallelt med det første. Dette har avfødt en diskusjon om hvorvidt det heller burde bygges ei bru over Oslofjorden, og hvor denne i så fall burde ligge. Tilhengerne av ei bru har argumentert med trafikksikkerhet, mens motstanderne har argumentert med at ei bru er økonomisk urealiserbar, vil ta mye lenger tid å få på plass, og vil få store konsekvenser for natur, miljø og Oslofjorden som rekreasjons- og friluftsområde. Per andre kvartal 2018 er konklusjonen fra samferdselsdepartementet at det skal bygges en ny tunnel.
Utover på 2000-tallet førte svekkelsen av de tradisjonelle industriarbeidermiljøene i kommunen, samt økt tilflytting av pendlere til nordre Hurum, til endringer i det politiske landskapet i kommunen. Arbeiderpartiets valgoppslutning har vært synkende siden 1983, da partiet fikk 50,7 % av stemmene i kommunevalget. Etter kommunestyrevalget i 2007 måtte Arbeiderpartiet søke samarbeid med Fremskrittspartiet for å sikre seg flertall. Etter kommunestyrevalget i 2011 ble Høyre for første gang siden før mellomkrigstida kommunens største parti, med 40,8 % - ei økning fra forrige valg på hele 17,1 prosentpoeng. Arbeiderpartiet gikk tilbake fem prosentpoeng, og fikk 30 % av stemmene. Ved valget i 2015 gikk Høyre tilbake til 31,6 %, mens Arbeiderpartiet fortsatte å falle - til 28,7 %.
Kommunereformen og nedlegging av Hurum kommune i 2020
Den 9. mai 2016 ble det holdt ei rådgivende folkeavstemning om kommunesammenslåing i Hurum. Det var ei valgoppslutning på 36,73 %. Av de som avga stemme var 63,68 % positive til sammenslåing, og 34,88 % negative. Ikke siden flyplassaken på 1980-tallet har bygda vært så splitta i et politisk spørsmål. Den 21. juni samme år vedtok kommunestyret i Hurum at kommunen skal sammenslås med Røyken og Asker kommuner. Vedtaket ble fatta med 21 mot åtte stemmer, der H, Frp, Ap og Krf stemte for, mens V, Sp, Sv, Mdg og en uavhengig representant stemte mot.
Det var Arbeiderpartiets stemmer som sikra flertall for sammenslåing, etter at partiet, til manges overraskelse, skifta standpunkt i saken. Partiets kommuneprogram for 2015-2019 gikk inn for at Hurum skulle bestå som en selvstendig kommune, og dette standpunktet ble gjentatt under 1. mai-talene 2016. Den 12. mai hadde partiet ombestemt seg.
Sammenslåinga ble stadfesta og vedtatt av Stortinget 8. juni 2017. Den nye kommunen skulle hete Asker og ha administrasjonssentrum i Asker. Sammenslåinga fant sted 1. januar 2020, og Hurum kommune opphørte da å eksistere.
Kommunesammenslåinga i 2020
Kommunesammenslåinga var et ledd i regjeringa Solbergs kommunereform, og sammenslåing av Hurum, Røyken og Asker kommuner ble vedtatt av de tre kommunestyrene i 2016.
Folkeavstemninga i Hurum
I Hurum ble det gjennomført ei rådgivende folkeavstemning om kommunesammenslåing 9. mai 2016, der velgerne først fikk spørsmålet: «Skal Hurum kommune slå seg sammen med andre kommuner?», med alternativene «Ja» og «Nei». Det andre spørsmålet var: «Om Hurum kommune skal slå seg sammen med en eller flere andre kommuner, i hvilken retning ønsker du at vi skal gå?» Her var alternativene: 1) «Vestfjorden (inkludert Hurum, Røyken og Asker)», 2) «Fjordbyen (inkludert Hurum, Drammen, Svelvik, ev. m.fl.)» og 3) «Vet ikke».
Det var 9413 innbyggere i Hurum og av disse var 7563 stemmeberettiga. Alle som fylte 16 år innen utgangen av 2016 hadde stemmerett ved denne folkeavstemninga. Totalt ble det avgitt 2778 stemmer. Det gir ei valgoppslutning på 36,73 %. 571 innbyggere hadde forhåndsstemt i perioden 25. april - 6. mai.
Stemmene fordelte seg slik: 1769 stemmer for JA (63,68 %), 969 stemmer for NEI (34,88 %). 40 stemte BLANKT (1,44 %).
De som stemte JA til kommunesammenslåing, stemte følgende: 1621 stemmer for VESTFJORDEN (91,63 %), 111 stemmer for FJORDBYEN (6,27 %), 37 stemmer for VET IKKE (2,09 %).
De som stemte NEI til kommunesammenslåing, stemte følgende: 171 stemmer for VESTFJORDEN (17,65 %) 177 stemmer for FJORDBYEN (18,27 %), 621 stemmer for VET IKKE (64,09 %).
De som stemte BLANKT, stemte følgende: 22 stemmer for VESTFJORDEN (55 %), 2 stemmer for FJORDBYEN (5 %), 16 stemmer for VET IKKE (40 %).
Ved også å inkludere stemmene til de som stemte NEI til kommunesammenslåing i det såkalte retningsvalget, ble resultatet slik: 1814 stemmer for VESTFJORDEN (65,39 %), 290 stemmer for FJORDBYEN (10,44 %), 674 stemmer for VET IKKE (24,26 %). Ved kun å regne med de som både stemte JA og for VESTFJORDEN ble resultatet 58,35 % for den vedtatte sammenslåinga. Ved å regne med det totale antallet stemmeberettiga, gav imidlertid kun 21,4 % av innbyggerne aktivt uttrykk for at de ønska sammenslåing med Røyken og Asker.
Ingen folkeavstemning i Røyken og Asker
I Røyken og Asker ble det ikke holdt noen folkeavstemning om kommunesammenslåing. I stedet gjennomførte firmaet «Epinion Norge» en innbyggerundersøkelse med telefonintervjuer i de to kommunene. I Røyken ble det gjennomført 808 intervjuer (dvs. ca. 4 % av befolkninga), og i Asker 2054 intervjuer (dvs. ca. 3,5 % av befolkninga).
Majoriteten av de spurte i Røyken kommune stilte seg positive til ei kommunesammenslutning dersom det skulle bli aktuelt. En andel på 59 % av innbyggerne stilte seg positive; der en andel på 23 % var svært positive og en andel på 36 % var ganske positive. En andel på 11 % av innbyggerne stilte seg negative; der en andel på 4 % var svært negative og en andel på 7 % var ganske negative. En andel på 23 % av innbyggerne svarte at de verken var positive eller negative. En andel på 3 % svarte at de var positive til ett alternativ, men negative til et annet alternativ, mens en andel på 3 % svarte «vet ikke».
Størst oppslutning fikk alternativet «Røyken, Asker og Hurum slår seg sammen» med en andel på 48 %. En andel på 24 % mente at det beste alternativet var «Røyken og Hurum slår seg sammen», mens en andel på 14 % mente at det beste alternativet var «Røyken, Hurum, Asker og Bærum slår seg sammen». En andel på 13 % sa at de ville at Røyken kommune skulle fortsette som egen kommune.
De spurte i Asker kommune var delt i holdninga til kommunesammenslåing. Andelene som var positive og negative var tilnærma like store. Totalt sett var det en andel på 34 % som stilte seg positive til ei eventuell kommunesammenslåing, der en andel på 10 % stilte seg svært positive og en andel på 24 % var ganske positive. Andelen som oppgav at de stilte seg negative utgjorde 31 %, med en andel på 13 % som var svært negative, og en andel på 18 % som var ganske negative. En andel på 28 % av innbyggerne svarte at de verken var positive eller negative.
Det var en andel på 42 % som mente at det beste alternativet var «Asker kommune fortsetter som egen kommune, det vil si, slår seg ikke sammen med noen annen kommune». En andel på 32 % oppgav at det beste alternativet var at Asker og Bærum slår seg sammen, mens en andel på 22 % oppgav at de synes det beste alternativet var at Asker, Røyken og Hurum skulle slå seg sammen.
Delte meninger om sammenslåinga
Etter at alle de tre kommunene hadde vedtatt å slå seg sammen, gjennomførte Firmaet «Opinion» i 2018 en innbyggerundersøkelse, der 3000 personer i Hurum, Røyken og Asker ble spurt om forventninger til kommunesammenslåinga. Av denne framgår det at de spurte på tettstedene Slemmestad og Sætre var mest positive til kommunesammenslåing. De spurte i Asker generelt viste generelt størst motstand mot sammenslåing, særlig i områdene Nesøya og Holmen. I Hurum var motstanden størst i områdene Klokkarstua og Tofte.
Sandefjord videregående skole
Sandefjord videregående skole (SVGS) er Norges største videregående skole med ca. 2000 elever og 300 ansatte. Skolen har linjer for både yrkesrettet og studiespesialiserende utdanning. Skolen er sertifisert som dysleksivennlig skole. Selve skolebyggene har et samlet areale på 32 000m2. De elevdrevne tilbudene fra skolen er restaurant, bakeriutsalg, frisørsalong og datahjelp.
Mahmud Shah
Mahmud Shah var herskeren av Afghanistan 1801–1803 og igjen mellom 1809–1818. Mellom sine to perioder hersket Shoja Shah.
Andrew Higginson
Andrew Higginson (født 13. desember 1977) er en profesjonell engelsk snookerspiller.
Higginson ble profesjonell i 1995 og hadde meget begrenset suksess før sesongen 2006/2007. Under Malta Cup kom han til kvartfinalen etter at han slo Steve Davis 5–4, kvartfinalen tapte han 2–5 mot Ken Doherty.
Prestasjonene under Malta Cup og Welsh Open medførte at Higginson klatret til 44. på rankingen for sesongen 2007/2008. I løpet av denne sesongen klarte han bare å kvalifisere seg til en turnering, dette var Welsh Open, men han gjentok ikke suksessen fra året før. Han kvalifiserte seg til VM for første gang i 2009, men tapte i første runde.
Joseph Goebbels
Paul Joseph Goebbels (født 29. oktober 1897 i Rheydt i Mönchengladbach, død 1. mai 1945 i Berlin) var en fremstående nasjonalsosialist og propagandaminister i Tyskland fra 1933 til 1945. Som Hitlers minister styrte han tysk presse, radio og filmproduksjon, og var strategen bak Det tredje rikets offentlige presentasjon av seg selv. Goebbels var beryktet for sine retoriske evner, sin fanatisme og brennende antisemittisme. Han har blitt tillagt sitatet om at «hvis en løgn blir repetert ofte nok, blir den til slutt en sannhet».
De første årene
Goebbels' foreldre, bokholderen Fredrich Goebbels og hans kone Katharina, var katolikker fra et protestantisk område i Rhinlandet. Goebbels fikk en tung start på livet. Som barn var han nær ved å dø av lungebetennelse. Ved århundreskiftet utviklet han osteomyelitt, en lidelse som førte til lammelser i hans høyre fot. Behandlingen pågikk i to år, men den førte ikke frem, og legene måtte slå fast at den lammede foten ikke ville vokse skikkelig, men i stedet utvikle seg til klumpfot.
Denne tilstanden førte til både fysiske og sosiale problemer for Goebbels. Han følte seg utenfor i samværet med de funksjonsfriske, og begynte å vise seg både bitter og til dels hatefull på skolen. Goebbels oppdaget imidlertid lesingens gleder. Han bestemte seg for å kompensere for sine fysiske begrensninger ved å bli kunnskapsrik og fremdyrke et skarpt intellekt. Etter hvert ble Goebbels en elev som utmerket seg. Han fremstod på denne tiden ikke som noen antisemitt, flere av lærerne hans var jøder.
Han nådde voksen alder under første verdenskrig, men grunnet sitt handikap måtte han se langt etter muligheten til å verve seg til krigstjeneste. Likevel ble verdenskrigen et nytt vendepunkt for ham, idet han lot seg rive med av de patriotiske strømningene og for første gang følte et fellesskap med det tyske folket. Moren hans var nederlandsk, et faktum han forsøkte å holde skjult.
Ung voksen
I 1917 registrerte Goebbels seg ved Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität i Bonn. Hans foreldre hadde en anstrengt økonomi, men sørget for å finansiere sønnens studier helt frem til avsluttende eksamen. En mulighet for Goebbels hadde vært å ta Staatsexamen slik at han i en usikker tid kunne gå mot sikrere arbeidsmuligheter i embetsverket. I stedet valgte han etter tre år å satse på en doktorgrad i teater- og litteraturvitenskap ved Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg. Dette kunne han gjøre takket være foreldrenes støtte. Hans 215 sider lange avhandling med tittelen «Wilhelm von Schütz als Dramatiker. Ein Beitrag zur Geschichte des Dramas der romantischen Schule», omhandlet den tyske dramatikeren Wilhelm von Schütz og ble fullført med et akademisk forsvar den 18. november 1921. I henhold til datidens tyske akademiske system kunne Goebbels dermed titulere seg som «dr. phil». Dette var en tittel som Goebbels både var stolt av og tilla stor betydning: Senere i karrieren skulle han konsekvent insistere på å bli tiltalt som «Herr doktor» og han undertegnet dokumenter med «Dr. G».
Finland under Sommer-OL 1984
Finland under Sommer-OL 1984. Åttiseks sportsutøvere fra Finland deltok i femten sporter under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Finland kom på femtendeplass med fire gull-, to sølv- og seks bronsemedaljer. Seileren Esko Rechardt var Finlands flaggbærer under åpningsseremonien.
Joseph Goebbels
Ung voksen
Etter endt utdannelse så han for seg en yrkeskarriere som frilansjournalist og forfatter. Tysklands trange økonomiske kår på denne tiden tilsa imidlertid at han måtte søke etter sikrere inntektskilder. Men Goebbels fikk store problemer med å finne en arbeidsgiver og måtte i stedet leve i fattigdom. Gjennom en venninne fikk han i 1923 en lavtlønnet stilling i Dresdner Bank, men han ble oppsagt allerede samme år.
Nasjonalsosialist
Hans antisemittisme ble mer markert tidlig på 1920-tallet. De negative utfallene mot jødene, som han gjerne omtalte i generelle vendinger som «den internasjonale jødedom» eller «den jødiske ånd», ble stadig flere. Hans følelser for sin forlovede, Else Janke, som han hadde innledet et forhold til i 1922, kjølnet også da han fant ut at hun hadde en jødisk mor. Uten noen jobb å gå til begynte Goebbels fra 1923 å føre jevnlig dagbok, en vane han skulle følge livet ut. Så begynte han å vie mer tid til politikk. I 1924 meldte han seg inn i NSDAP. Her motsatte han seg i starten Hitlers ledelse, men skiftet raskt side og ble etterhvert en av Hitlers mest lojale støttespillere. Politisk hørte han til partiets mer radikale fløy. Han var uenig i Hitlers motvilje mot å nasjonalisere jorden: «Vi står på lovens grunnlag og vil ikke gi et jødisk utbyttersystem et juridisk påskudd til å plyndre vårt folk fullstendig.» Goebbels skrev i sin dagbok 15. februar 1926 at han var svært skuffet over Hitlers standpunkt i saken, han beskrev Hitler som en slags «reaksjonær» med slett dømmekraft. Han skiftet syn da Hitler inviterte ham til München og personlig forklarte ham sitt standpunkt. 13. april 1926 het det følgelig i Goebbels' dagbok: «Jeg bøyer meg for den som er større, for det politiske geniet.»
Goebbels havnet raskt innenfor kretsen rundt Gregor Strasser, som vektla det sosiale spørsmålet i nasjonalsosialismen sterkere enn kretsen rundt Hitler, og var med på å gi ut Strassers Nationalsozialistische Briefe. Etter Bambergkonferansen 14. februar 1926 bestemte Goebbels seg for å slutte seg til Hitler og den 28. oktober samme år utnevnte Hitler ham til gauleiter for Berlin-Brandenburg. På denne tiden hadde nasjonalsosialistene minimal oppslutning i Berlin, som med sin store arbeiderbefolkning var orientert mot sosialismen og kommunismen. Med intens arbeidsinnsats lyktes det Goebbels å skaffe velgere og bygge opp et nasjonalsosialistisk partiapparat i byen, hvilket ble en forutsetning for Hitlers maktovertagelse i 1933. I 1926 startet Goebbels avisen Der Angriff («Angrepet»), partiorganet hvor han selv var redaktør. Fra og med 1928 ble han medlem av Riksdagen, og etter å ha lagt merke til hans talenter innen propaganda utnevnte Hitler ham til partiets rikspropagandasjef i 1929.
Den 19. desember 1931 ble Goebbels gift med Magda Behrendt. Hun var vokst opp med pikenavnet Friedländer etter sin jødiske stefar Richard Friedländer, som ble drept i Buchenwald. Magdas første ekteskap med den tyve år eldre, og rike industrimannen Günther Quandt ble oppløst fordi hun bedro ham; hennes elsker var sionisten Chaim Arosorov. I sitt ekteskap med Goebbels fikk hun 6 barn, som til ære for Hitler alle fikk navn som begynte med H: Helga født 1. september 1932, Hildegard født 13. april 1934, Helmut født 2. oktober 1935, Hedwig født 19. februar 1937, Holdine født 1. mai 1938 og Heidrun født 20. oktober 1940. Magda hadde fra sitt første ekteskap sønnen Harald Quandt, som var det eneste av hennes barn som overlevde krigen. Harald og hans halvbror Herbert Quandt bygde videre på sin fars Günther Quandt livsverk og ble etterhvert milliardærer, med inntekter fra BMW, batteriprodusenten VARTA og IWKA maskinindustrier.
Propagandaministeren
Da Hitler kom til makten som Tysklands rikskansler i 1933, ble Goebbels utnevnt til partiets nye minister for opplysning og propaganda gjennom lederstillingen i Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda. Dette innebar at han fikk kontroll med alle tyske media. Som øverste leder for tysk radio, aviser, musikk, teater, litteratur og film rakk hans innflytelse i prinsippet helt ned på detaljnivå. Særlig opptatt var han av å styre tysk filmindustri og bestemte snart hvilke filmer som skulle produseres, og hvilke skuespillere som skulle spille i filmene. Imidlertid kjølnet Hitlers gunst da det ble kjent for ham at Goebbels' kjærlighetsaffære med den tsjekkiske filmstjernen Lída Baarová var i ferd med å ende i skilsmisse fra Magda. En rasende Hitler, som var nær venn av fru Goebbels og dessuten fryktet en offentlig skandale, tvang Goebbels til å avslutte forholdet. Fra 1938 og frem til krigsutbruddet holdt Goebbels en lav profil overfor Hitler. Forholdet ble styrket igjen da den tyske krigslykken snudde utover i 1942 og det i enda sterkere grad enn før ble behov for hans propagandatalent.
De allierte avfeide lenge Goebbels som en primitiv rabulist. Imidlertid hadde han avgjørende betydning for at tysk stridsmoral ble holdt oppe så lenge som den gjorde. Hans dagbøker viser en mann som tydelig visste hvordan politisk propaganda skal konstrueres for å påvirke mest mulig effektivt. Propagandaens mål er å få tilhøreren til å gjøre som propagandisten vil. For å få til dette, mente Goebbels at propaganda ikke må virke for åpenbar, den bør presenteres indirekte. Mottakeren må ikke skjønne at han blir manipulert. Propagandaens gjennomslagskraft avhenger av at den spiller på mottakerens forståelseshorisont og holdninger. Propagandaen bør også ha en viss kjerne av sannhet. Folk vil lett gjennomskue løgner. Dette var årsaken til at tyske aviser etterhvert begynte å offentliggjøre lister over tyske falne, viste film og bilder fra bombingen av tyske byer, og ikke hemmeligholdt de tyske nederlagene i Afrika og ved Stalingrad. Imidlertid ble nyhetene presentert i en nøye utstudert bilde- og språkdrakt.
Goebbels var overbevist om at film var det sterkeste propaganda-mediet. Han var selv en glødende filmentusiast. Som minister ble det under hans kontroll produsert over 1000 spillefilmer i Tyskland. Selv da den allierte bombingen av landet økte merkbart i intensitet utover i 1942, fortsatte de tyske filmstudioene å produsere filmer på løpende bånd. De aller fleste var tilsynelatende upolitiske underholdningsfilmer, kun et fåtall av dem hadde et påviselig nasjonalsosialistisk budskap. Dette var en helt bevisst politikk fra Goebbels' side: De lette underholdningsfilmene skulle distrahere folkets oppmerksomhet bort fra regimets negative sider og krigens redsler.
Entartete Kunst
Goebbels fikk ideen til utstillingen Entartete Kunst da han leste Säuberung des Kunsttempels («Rensing av kunsttempelet», 1937) av maleren og kritikeren Wolfgang Willrich (1897–1948). Willrich hevdet i boken at kunstbransjen var korrupt og preget av bolsjevisme, anarki og «rød» forurensing. Boken var illustrert med kollasjer av kunsten Willrich kritiserte. Willrich var nøye med å identifisere kunstnere, tidsskrifter og museer som drev med den moderne kunsten han mislikte. Goebbels noterte 11. juni i dagboken: «Oppgaven er nødvendig og jeg tar den på meg.» Hitler hadde flere ganger kritiserte den moderne kunsten som Goebbels foretrakk. Goebbels tok med denne utstillingen initiativet i kulturpolitikken. Goebbels hadde tidligere i 1937 vært involvert propagandautstillingen «Gebt mir vier Jähre Zeit» («Gi meg fire år», Hitlers slagord fra 1933). Utstillingen ble organisert av Willrich og Walter Hansen, og skulle vise frem hva regimet hadde oppnådd. Utstillingen hadde en liten avdeling bildende kunst. Hansen og Willrich arbeidet nært sammen og Hansen var kjent for sin innbitte antimodernistiske kunstsyn. Hansen ga i 1941 ut den antisemittiske boken Judenkunst in Deutschland: Quellen und Studien zur Judenfrage auf dem Gebiet der bildenden Kunst (Jødekunst i Tyskland; Nordland-Verlag). Nazistene satte i årene etter «tysk kunst» opp mot «Entartete kunst» for å avfeie modernisme som degenerert og u-tysk.
Arkivene viser at tyske myndigheter beslagla omtrent 5000 malerier og 12.000 grafiske arbeider fra 101 museer i løpet av 1937. Av dette ble 5300 arbeider tatt før utstillingen og over 11.000 etter utstillingen. Beslaget ble gjennomført av en kommisjon ledet av Adolf Ziegler og han valgte seg fem medlemmer til kommisjonen: Wolfgang Willrich, Hans Schweitzer (under pseudonymet «Mjölnir» laget han propagandaplakater for regimet; senere utnevnt til assisterende rikskommissær for artistisk formgiving), Klaus Graf von Baudissin, Otto Kummer (som representerte Bernhard Rusts departement) og Robert Scholz (Scholz var Rosenbergs kunstekspert, anti-modernist i kunstsyn og en rotfestet rasist). Kommisjonen ble ivrigere og mer pågående etter utstillingen. Hitler utstedte personlig en fullmakt til Zieglers kommisjon 4. august 1937 etter utstillingen åpnet i München og etter at kommisjonen hadde gjort en god del av arbeidet. Goebbels hadde gitt kommisjonen skriftlig oppdrag 30. juni 1937. Goebbels sørget for at det ble vedtatt og offentliggjort en lov 31. mai 1938 som legaliserte beslagene nesten ett år etter at de faktisk var gjennomført.
Bernhard Rust utfordret Joseph Goebbels' ledelse av prosjektet med beslag av kunstverk fordi Rust mente kunstverkene hørte under hans eget departement. Rust appellerte til Hermann Göring som var ministerpresident for Preussen. Göring hadde selv sans for blant annet impresjonistene og hadde planer om selge kunstverk til egen vinning, men spilte med i en nedlatende omtale av den «såkalte» kunsten. Dessuten mislikte Göring at Goebbels ble stadig mektigere. Striden ble løftet til Hitler som i august 1937 avgjorde at Goebbels fortsatt skulle ha hånd om entartete-prosjektet og Hitler irettesatt Rust for uroen og instruerte Rust om å støtte Zieglers arbeid.
Propagandamakeren og den totale krig
Talen markerte begynnelsen på Goebbels' mest innflytelsesrike tid. Hans innsats og makt lot til å øke i takt med Tysklands stigende problemer, og han var nå stadig oftere til stede i offentlige sammenhenger. Hans mange taler og besøk ute blant folket, gjorde ham frem til krigens slutt til den mest synlige representanten for det tredje rike. Med sine talegaver og personlige utstråling, gjorde han et troverdig inntrykk på mange. I sitt arbeid for å opprettholde stridsmoralen og tilslutningen i det tyske folk, brukte han de alliertes krigshandlinger bevisst i propagandaen. Tyske aviser og filmaviser lyktes langt på vei i å få det til å virke som om det var de allierte som var skyld i krigen.
Våren 1943 ble Goebbels gjort oppmerksom på den synkende stemningen i det tyske folk. Han anbefalte da «å gi ryktemakere og vitsemakere der vi møter dem, om det er i selskap, på trikk eller T-bane eller i private samtaler, raskt og kontant svar ved å slå dem ned.» Distriktsledelsen i Berlin opprettet til dette bruk sin «organisasjon B». Om denne skriver Goebbels i dagboken: «I går kveld begynte tre og tre mann fra organisasjon B (rå vold) sitt arbeid i arbeiderkvarterene. De sjekket 35 lokaler uten å gjøre seg bemerket, fast besluttet på å gå til håndgripeligheter der det ble sagt noe mot Føreren eller mot krigen i sin alminnelighet.» Det fikk de ingen grunn til den kvelden, men ved en senere anledning skriver Goebbels: «Dette var eneste tilfelle der noen offentlig våget å yppe seg mot ledelsen eller mot krigen. Slampen fikk da også straks den behandling han hadde gjort seg fortjent til, og ble deretter overlatt til politiet.»
En av Goebbels taktikker var å trekke paralleller til historiske hendelser for å underbygge sine påstander. Med sine kunnskaper i historie og argumentasjonsteknikk, fikk han gjennom tysk propaganda det til å fremstå som sannsynlig at Tyskland mot alle odds likevel kom til å vinne krigen. Dette kom særlig til uttrykk i propagandaministeriets storsatsing på en kostbar fargefilm om tysk kampvilje under Napoleonskrigene. Budskapet i spillefilmen Kolberg var at når alt ser som mørkest ut gjelder det å ikke gi seg, utholdenhet vil til slutt belønnes med at lykken snur. Da Wehrmacht nærmet seg det totale sammenbrudd, organiserte og ledet Goebbels Volkssturm; kampenheter som bestod av tvangsutskrevne, ikke-vernedyktige sivilister. Ifølge Goebbels' retorikk ville disse enhetenes angivelige sterke kampvilje alene kunne snu krigen. Da nederlaget nærmet seg, begynte det i Tyskland å gå rykter om at Hitler snart ville sette inn nyutviklede «mirakelvåpen» som raskt skulle slå fienden tilbake. Goebbels medvirket sterkt til spredningen av denne feilinformasjonen. Effekten var at tysk stridsmoral ble holdt oppe helt til det siste, det nasjonalsosialistiske regimet hadde fortsatt en viss oppslutning da nederlaget var et faktum. I likhet med Hitler var Goebbels ekstremt rasistisk og antisemittisk og deltok ikke bare aktivt med å angripe den jødiske minoriteten gjennom propaganda: Han hadde også en sentral rolle i boikotten av jødiske forretninger, pogromen mot den jødiske befolkningen under krystallnatten 9.-10. november 1938, foruten deportasjonen av Berlins jødiske befolkning fra og med 1941.
På sin rundreise i USA gjorde Sigrid Undset oppmerksom på at alle skandinaviske nobelprisvinnere, bortsett fra Knut Hamsun, hadde skjenket sine gullmedaljer til Finlandshjelpen. I juni 1943 skjenket da Hamsun sin gullmedalje til Goebbels etter sitt besøk i Tyskland, med ordene at han kjente ingen «som så utrettelig år efter år har skrevet og talt Europas og menneskehetens sak så idealistisk som De, herr riksminister». Undsets navn måtte ikke nevnes i tysk presse, og Goebbels skrev i sin dagbok: «Siegrid (sic) Undset wendet sich in einem scharfen Aufruf gegen das Reich. Ich lasse daraufhin ihre Bücher verbieten.»
Til siste slutt
Goebbels var den mest kompromissløse av de nasjonalsosialistiske toppene og totalt avvisende til enhver form for kapitulasjon. Han insisterte på å være ved Hitlers side helt til det siste. I sitt testamente, diktert rett før han begikk selvmord, bestemte Hitler at Goebbels skulle etterfølge ham som tysk rikskansler. Storadmiral Karl Dönitz ble utpekt til rikspresident. Fører-tittelen gikk dermed ut av bruk. Goebbels fikk bekle sitt embete bare en eneste dag. Han var isolert i Berlin, og hans reelle territorium utgjorde bare noen få kvadratkilometer. Det eneste han rakk å gjennomføre i sin korte tid som regjeringssjef var å forsøke å forhandle frem en våpenstillstand mellom Tyskland og Sovjetunionen. Da dette mislyktes valgte han å begå selvmord den 1. mai fremfor å bli tatt til fange av sovjeterne. Magda valgte å dø med ham. Ekteparet Goebbels bestemte seg dessuten for å ta livet av barna sine. Resonnementet til ekteparet var at de ville spare barna fra den skjebnen å skulle leve et liv uten Hitler, i et samfunn ikke lenger styrt av nasjonalsosialismen. Assistert av Hitlers personlige lege, dr. Ludwig Stumpfegger, forgiftet Magda barna med cyanid. Blant alle nazilederne som begikk selvmord, skiller Goebbels seg ut som den eneste som tok sine barn med seg i døden.
Likesom med Hitler er detaljene rundt selvmordet til Goebbels delvis uklare: Tysklands siste rikskansler var alene med sin kone i dødsøyeblikket. De stod enten ved inngangen til Førerbunkeren eller ute i Rikskanselliets hage. Den utbredte forklaringen er at Goebbels og Magda begikk selvmord ved å ta cyanid, men enkelte kilder hevder at Goebbels skjøt seg selv. I henhold til ordre satte personalet i Førerbunkeren fyr på likene til både Magda og Joseph Goebbels. De valgte imidlertid å spare på bensinen slik at legemet til Joseph Goebbels bare var delvis brent og dermed forholdsvis lett gjenkjennelig da sovjetiske militære dagen etter fant likene av familien Goebbels. Obduksjonen som ble foretatt av sovjeterne konkluderte med at både Magda og Joseph Goebbels hadde dødd av forgiftning. En pistol var blitt funnet ved siden av sistnevntes lik, men ingenting ble nevnt i obduksjonsrapporten om at Goebbels hadde skutt seg.
Kollafjørður (fjord)
Kollafjørður (, dansk: Kollefjord) er en fjord i Tórshavnar kommuna på østsiden av Streymoy på Færøyene som strekker seg litt over 4 kilometer fra innløpet ved Tangafjørður.
Fjorden er forholdsvis dyp og omgitt av høye fjell. Vørlufjall (633 moh.) og Dyllan (481 moh.) ligger på nordsiden og Kaldbakskambur (585 moh.) på sørsiden. Fra fjordbunnen går Kollfjarðardalur videre nordvestover med et viktig trafikk-knutepunkt for hovedveiene fra Tórshavn i sør og videre nordøstover og vestover til øyene.
Tettstedet Kollafjørður strekker seg langs nesten hele nordkysten av fjorden og bygda Oyrareingir ligger i bunnen. På sørsiden ligger Signabøur.
Bygdene langs Kollafjørður har tradisjonelt vært regnet med til Norðurstreymoy, men har siden 1. januar 2009 vært en del av Tórshavnar som primært dekker Suðurstreymoy.
Bjørn Odde
Bjørn Kåre R. Odde (født 25. mai 1939, død 11. januar 2020) var en norsk felespiller og folkemusiker fra Lom.
CH
CH er en bokstavkombinasjon som forekommer på flere språk. C'H er en bokstav i det bretonske alfabetet.
Bjørn Odde
Sammen med Amund Bjørgen vant han Spellemannprisen 1993 i klassen folkemusikk/gammaldans for plata Slåttemusikk fra Lom. Han vant Landskappleiken fem ganger i fele klasse A: 1964, 1971 (sammen med Amund Bjørgen), 1972, 1981 og 1984.
CH
CH, Ch, cH og ch kan også bety:
Bjørn Odde
Han er bestefar til felespilleren Bjørn Kåre Odde og trekkspiller Mads Erik Odde.
Rødkritt
Rødkritt er kritt bestående av en rødbrun farge som er et vanlig tegnemedium, tidvis sammen med kullstift. Å tegne med rødkritt har vært populært siden 1500-tallet og renessansen. Flere bevarte tegninger og studier laget av Leonardo da Vinci er i rødkritt, og har beholdt fargen så godt som uendret. Samme type fargepigmenter har blitt brukt allerede fra paleolittisk tid, og er bevart i form av hulemalerier mange steder i verden.
På engelsk kalles rødkritt enten red chalk eller sanguine. Sistnevnte kommer fra fransk via italienske sanguigna.
Teknikk
Rødkritt er naturlig og hensiktsmessig for skisser, akttegning og landskapsskisser. Det er egnet for å gjengi modellering, volum og form, og dessuten menneskelig hud. I form av blyanter kan rødkritt benyttes tilsvarende som trekull og pastell. Som med pastell er gjerne et porøst papir velegnet.
Produksjon
Framstilling av rødkritt er fortsatt den samme. Råstoffet er oker i leire, som finmales og tørkes til pulverform. Bindemiddelet i stiften kan enten være på vannløst gelatinbasis (tørrkritt) – eller lages som contèkritt på hard voksbasis. Contèkrittet trenger ingen fiksering, men også streker en ikke ville hatt med blir sittende i papiret, mens tørrkrittet lar seg dempe med knettgummi i likhet med streker med tegnekull.
Til tross for navnet finnes rødkritt i en familie av ulike rødtoner, men også andre fargepigmenter som oransje, brunt, og beige (gråbrunt).
Dikemark sykehus
Dikemark sykehus er et psykiatrisk sykehus med 170 pasienter ved Dikemark i Asker fordelt på fire avdelinger. Sykehuset har i alle år vært eid og drevet av Oslo kommune, men er siden 2001 en avdeling av Ullevål sykehus, og fra 2009 en del av Oslo universitetssykehus.
Albert Decourtray
Han ble kreert til kardinal i 1985 av pave Johannes Paul II.
Dikemark sykehus
Sykehuset ble åpnet i 1905 da bystyret i Christiania hadde kjøpt gården Dikemark i Asker. Pasienter ble overflyttet fra Christiania kommunale Sindssygeasyl ifølge Byarkivet i Oslo kommune.
Dikemark sykehus har på det meste hatt rundt 800 pasienter, og omfatter rundt 20 bygninger; Bjørkely, Pensjonatet, Kurhuset, Utsikten og Slottet. Helt frem til begynnelsen av 1990-tallet drev pasientene gårdsdrift. Eiendommen er forskriftsfredet.
Bayer (selskap)
Bayer AG er et multinasjonalt kjemisk, farmasøytisk og bioteknologisk konsern, med hovedkvarter i Leverkusen i Nordrhein-Westfalen i Tyskland. Selskapet har 350 datterselskaper, omsatte i 2013 for over 360 milliarder kroner og hadde i 2015 totalt 116 800 ansatte; det er dermed et av verdens største farmasøytiske og bioteknologiske selskaper. Bayer fusjonerte med Schering i 2006 og annonserte i 2016 at det vil fusjoneres med Monsanto. Selskapets motto er «vitenskap for et bedre liv». Selskapets største virksomhet er i Europa, Nord-Amerika og Asia/Stillehavsregionen, men det har også virksomhet i Latin-Amerika, Afrika og Midtøsten. Bayer har hovedfokus på reseptbelagte og reseptfrie legemidler, plantevern, såkorn og bioteknologi i landbruket og veterinærmedisin. Bayers kjemiske og materialteknologiske divisjoner ble skilt ut i egne selskaper i 2000-årene.
Organisasjon
Bayer er inndelt i fire hoveddivisjoner:
Bayer hadde også en stor virksomhet innen materialvitenskap, som ble skilt ut i selskapet Covestro i 2015, og en kjemisk divisjon, som i 2004 ble skilt ut i selskapet Lanxess.
Historie
Selskapet ble grunnlagt av Friedrich Bayer og Johann Friedrich Weskott i 1863. Bayer har gjennom sin historie tidvis vært verdens største farmasøytiske selskap, og er i dag et av de største. Selskapet er navngitt etter grunnleggeren Friedrich Bayer; hans familienavn Bayer kommer fra et ord som omtrent betyr «historieforteller» og har ingenting med landet Bayern å gjøre.
Bayer er mest kjent for sitt første produkt aspirin, og utviklet også verdens første utbredte antibiotikum, prontosil. Bayer står også bak utviklingen av metadon, nervegassen tabun, antibiotikumet ciprofloxacin som brukes mot anthrax, polykarbonat som er det materialet CD-er er laget av, kunststoffet polyurethan og mange andre produkter. I 1898 introduserte de heroin på det amerikanske markedet som hostestillende medisin. Under første verdenskrig produserte selskapet klorgass og sennepsgass til skyttergravskrigen.
Bayer har fusjonert med en rekke andre selskaper gjennom sin historie. I 1925 fusjonerte Bayer med en rekke andre kjemiske og farmasøytiske selskaper og dannet IG Farben, verdens største kjemiske konsern. I 1952 ble Bayer gjenopprettet som eget selskap; de andre selskapene som ble skilt ut fra det tidligere IG Farben ble til dagens Sanofi, BASF og Agfa-Gevaert. Etter 1952 har Bayer kjøpt opp flere selskaper; Bayer fusjonerte med Schering i 2006 og annonserte i 2016 at det vil fusjoneres med Monsanto. Bayer har tidligere også kjøpt opp de amerikanske selskapene Miles Laboratories og Cutter Laboratories, divisjonene for reseptfrie legemidler i det sveitsiske selskapet La Roche og det amerikanske selskapet MSD, og den kjemiske og bioteknologiske landbruksvirksomheten i Aventis, blant mange andre.
Bayer AS, det norske datterselskapet, har kontorer på Ullern i Oslo.
Bayer og andre verdenskrig
Under Nürnbergprosessen ble Bayers ansatte Fritz ter Meer dømt til syv års fengsel for eksperimenter på fanger. Han sa til sitt forsvar: «Konsentrasjonsleirfanger ble ikke utsatt for noen større lidelse, ettersom de skulle drepes likevel.» Etter avsluttet soning i 1956 ble han tildelt vervet som styreleder i Bayer.
«1. Med tanke på eksperimenter med et nytt sovemiddel, ville vi sette pris på at De kunne fremskaffe et antall kvinner til oss. 2. Vi har mottatt Deres svar, men anser prisen på 200 Reichsmark per kvinne [dengang 80 dollar] som altfor høy. Vi foreslår en pris på ikke over 170 Mark per hode. Hvis dette er akseptabelt, vil vi overta kvinnene. Vi trenger omtrent 150. 3. Vi bekrefter herved avtalen. Vennligst gjør klar 150 kvinner i best mulig tilstand. Så fort De gir oss beskjed…vil vi overta ansvaret for dem. 4. Mottatt ordre på 150 kvinner. Til tross for sin utsultede tilstand ble de funnet å være i tilfredsstillende form. Vi vil holde Dem underrettet. 5. Forsøkene ble utført. Alle forsøkspersonene døde. Vi vil om kort tid kontakte Dem igjen angående en ny forsendelse.» -->
Neonicotinoid plantevernmiddel
I desember 2010, ble det i et lekket notat fra EPA (det føderale miljøvernbyrået i USA) uttrykt alvorlig bekymring for at sprøytemiddelet clothianidin (Bayers neonicotinoid plantevernmiddel) bidrar til den mytiske massedøden av honningbier som er en alvorlig trussel mot landbruket i store deler av verden. I januar 2011 organiserte Avaaz.org en underskriftskampanje for å forby neonicotinoid [29]. I april 2012 fulgte Avaaz opp dette med en ny kampanje rettet direkte mot Bayer.
Maksim Mokrousov
Maxim Mokrousov (født 4. oktober 1983) er en russisk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 15 i firer-bob. Han er også utøver av friidrett og tok gull under Sommeruniversiaden i 2009.
Rollespill (videospill)
Rollespill (engelsk: role-playing game, RPG), eller videorollespill, er en videospillsjanger hvor spilleren kontrollerer en eller flere karakterer, og utvikler deres ferdigheter. Sjangeren kalles av og til CRPG fra computer role-playing game. Flere data-rollespill har opphav i tradisjonelle penn og papir-rollespill, og bruker samme terminologi og spillmekanikk. Spillmediet holder orden på reglene, og sjangeren har utviklet seg fra tekst-baserte eventyr til flotte animerte 3D opplevelser.
Kjente videospillserier innen rollespill inkluderer Final Fantasy, Kingdom Hearts og Pokémon.
Kjennetegn
Spilleren kontrollerer en spillkarakter, eller en gruppe karakterer som gjennom å løse forskjellige oppdrag føres langs spillets hovedhistorie. Karakterene utforsker verden, løser oppgaver, kjemper mot fiender og samhandler med andre i spillet. Ofte finnes det flere forskjellige løsninger på oppgavene som skal løses.
Klassiske rollespill tar utgangspunkt i en fantasi-verden med drager og riddere, ofte inspirert av Dungeons & Dragons (D&D) eller J. R. R. Tolkien. Science fiction rollespill kan skje på fjerne planeter i fremtiden som i Star Wars eller Mass Effect, eller sjangrene kan blandes for eksempel i form av steam-punk som Shadowrun eller fremtidsdystopier som Fallout.
Historien er viktig i rollespill, og karakteren får ofte som oppgave å redde verden, stoppe ondskap, befri kongeriket, finne familien sin eller å undersøke et mysterium. Hovedhistorien drives ofte frem av veivalg eller handlinger som gjøres underveis i spillet. Hvem man allierer seg med kan endre hvem som er venner og fiender for resten av spillet, og valgene kan som oftest ikke endres i ettertid.
Karakterenes utviking er også en viktig del av rollespill. Rollespill skiller seg fra actionspill ved at karakterens egenskaper i mange situasjoner er viktigere enn spillerens dyktighet. Bakgrunn, yrke, egenskaper, ferdigheter, talenter og erfaring er viktige i mange rollespill, ofte inspirert av D&D. En karakter kan være en kriger som gjennom erfaring, større styrke, nye våpen og spesielle egenskaper på slagmarken kan utfordre stadig større og sterkere fiender. En karakter kan også fokusere på magi eller manipulasjon av omgivelsene og få andre til å kjempe for en, eller å mange frem monstre eller ildkuler som slår fiendene ned. Noen spill deler egenskaper strengt inn i klasser, mens andre lar en kombinere fritt hva karakteren kan og er.
Mange spill har et erfaringssytem, der erfaringspoeng, «XP», tildeles for løste oppgaver eller beseirede fiender. Når et bestemt antall poeng er opptjent øker erfaringsnivået, «experience level» ett hakk og nye egenskaper kan læres eller fysiske attributter kan øke.
Kamp
I tre-dimensjonale spill skjer både kamp og utforskning i førstepersons- eller tredjepersons-perspektiv. Mange rollespill er isometriske, man ser verden på skrå ovenfra.
Historie
Det bokbaserte rollespillet Dungeons & Dragons kom i 1974, og omtrent samtidig kom rollespillet pedit5 eller «The Dungeon» utviklet for PLATO som kjørte på ILLIAC-maskiner. pedit5 kan ha vært det første rollespillet men systemadministratorer slettet koden og spillet er tapt.
Like etter kom dnd og Dungeon for universitets-datamaskiner, og i 1980 kom Rouge til UNIX. I Rouge var hovedkarakteren en «@» og mostre en bokstav, for eksempel «Z» for zombie. Tidlig på 80-tallet kom de første kommersielle rollespillene, Akalabeth og Temple of Apshai til Apple II, DOS og etter hvert Commodore 64 og Vic 20. I 1980 kom Ultima I: The First Age of Darkness, og Ultima ble den dominerende rollespill-serien i årene som fulgte.
Wasteland fra 1988 av Brian Fargo ble spiren til Fallout-serien, og Dungeon Master (1987) fikk stor betydning for ettertiden ved å introdusere et tredimensjonalt bilde sett fra spillerens perspektiv. Etterfølgeren Eye of the Beholder brukte offisielle «2nd edition AD&D»-regler som spillmekanikk. Avalon: The Legend Lives kom i oktober 1989 som et online-rollespill, som til nå er verdens lengstlevende on-line tollespill. Sierra On-Line laserte sitt første Quest for Glory i 1990, som blandet eventyr-sjangeren med rollespill, og som var både uformelt og humoristisk i stilen. MPS labs utgav i 1992 Darklands, et i utgangspunktet historisk og geografisk korrekt rollespill basert på Tyskland i middelalderen. I 1994 kom The Elder Scrolls: Arena som startet Bethesdas kritikerroste serie med sanntids action-rollespill.
I 1997 kom Fallout, et rollespill basert på vår verden i en alternativ tidslinje der den kalde krigen endte i fullstendig utslettelse. 50-talls estetikk blandet med science fiction og svart humor var en svært vellykket kombinasjon, og Black Isle Studios oppfølger Fallout 2 fra 1998 ble en enda større kritiker-suksess.
Advanced Dungeons & Dragons reglene ble brukt i flere, ofte mislykkede spill på 90-tallet, men i 1998 kom Baldur's Gate og satte en ny standard for tradisjonelle rollespill. Spillet hadde et variert galleri av karakterer med forskjellige politiske og etiske standpunkter. Historien var spennende og komplisert, og endret seg basert på hvilke valg spilleren tok. Grafikk, lyd og musikk ble regnet som fabelaktige da de kom, og spillet ble gjenutgitt i en oppdatert utgave i 2013. Planescape:Tornment kom med samme spillmotor, Infinity Engine i 1999 og bidro til å gjøre slutten av 90-tallet til CRPG-sjangerens gullalder.