cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wilhelm Mannhardt
Vitenskapelige arbeider
Da det ikke fantes utsikter til å få noe ordinært professorat, reiste Mannhardt i 1862 like godt hjem til foreldre i Gdańsk. Her ble han i 1863 bibliotekar ved Danziger Stadtbibliothek, en stilling som inntil hans død skulle bli hans hovedbeskjeftigelse. Samme år kom en publikasjon der han viet seg til den politiske virkelighet. Påvirket av den rådende krigshissing i forkant av den Schleswig-holsteinske krig, reiste han spørsmålet og argumenterte for sine synspunkter vedrørende retten til å vegre seg mot såkalt forsvarstjeneste.
Til en viss grad talte vel også Mannhardts skrantende helse for at han valgte å reise og bosette seg i foreldrehjemmet i Gdańsk. Ved utstrakt lesning kom han i de følgende år under sterk påvirkning av engelskmannen Edward Burnett Tylor. Mannhardt innførte nå animistiske forklaringsmodeller i sin forskning.
Enteogen
I sin snevreste betydning refererer termen til en psykoaktiv substans (som oftest naturlige stoffer som f.eks. planter, sopp, frø, og lignende, med hallusinogene virkninger) som foranlediger opplysende åndelige eller mystiske opplevelser innenfor parametrene av en kult, i den opprinnelige, ikke-nedsettende betydning kultus. I bredere forstand refererer ordet «enteogen» til kunstige såvel som naturlige substanser som framkaller transer liknende dem som er dokumentert for rituelt inntak av tradisjonelle sjamanske rusmidler, selv om de brukes i en sekulær sammenheng.
Wilhelm Mannhardt
Vitenskapelige arbeider
I denne perioden, mens han var bibliotekar, skrev han bøkene om Roggenwolf und Roggenhund (1865) = «Rugulv og rughund» og Die Korndämonen (1868) = «Kornvettene», hvor han i likhet med i sitt hovedverk Wald- und Feldkulte (2 bd, 1875-77), spesielt fokuserte på grøderiksdomsguden; på ritualene knyttet til skogen (Waldkulte) og til jordbruket (Feldkulte).
Enteogen
Terminologi og bruken av ordet
Ordet «enteogen» ble lagd i 1979 av en gruppe etnobotanikere og forskere innen mytologi (Carl A. P. Ruck, Jeremy Bigwood, Danny Staples, Richard Evans Schultes, Jonathan Ott og R. Gordon Wasson). Den ordrette betydning av begrepet er «det som fører til at Gud er inne i et individ». Oversettelsen «å skape det guddommelige på innsiden» blir enkelte ganger brukt, men det bør noteres at enteogen hverken impliserer at noe blir skapt (i motsetning til bare å oppfatte at det allerede er der) eller at det som blir erfart er på innsiden av brukeren (i motsetning til å ha sin uavhengige eksistens).
Wilhelm Mannhardt
Vitenskapelige arbeider
Wilhelm Mannhardt mente at samtidens folketradisjoner og –skikker bar i seg vitnesbyrd om fortidig, hedensk gudstro. Ettersom mytene, på romantisk vis, ble ansett for å være produkter av den diktende folkeånd var opprinnelseskarakteren nedfelt og bevart i de mytiske elementer. Og enda mer uforanderlige enn mytene var skikkene, som ifølge Mannhardt, ble praktisert uten at de på samme måte var gjort til gjenstand for refleksjon og glemsel i form av de nedbrytende prosesser som gjennom hukommelsen virket så forstyrrende inn på all episk gjengivelse av fortidig tradisjonsstoff.
Enteogen
Terminologi og bruken av ordet
Begrepet ble laget som en erstatning for termene «hallusinogen» (som ble gjort kjent gjennom Aldous Huxleys opplevelser med meskalin, utgitt som Erkjennelsens porter på norsk i 1955 (opprinnelig utgave i 1953: The Doors of Perception) og «psykedelikum» (en gresk neologisme for «sjelsåpenbarende», lagd av psykiateren Humphry Osmond som ble temmelig overrasket da den velkjente forfatteren Aldous Huxley meldte seg frivillig som forsøksperson i eksperimenter med meskalin som Osmond holdt på med. Ruck et al. gjorde gjeldende at termen «hallusinogen» var lite dekkende på grunn av dens etymologiske forbindelse til ord som relaterer til delir og sinnssykdom. Begrepet «psykedelisk» ble også sett på som problematisk på grunn av dets lydlikhet med ord som vedrørte psykose og også av det faktum at det hadde kommet til å bli uløselig knyttet til forskjellige konnotasjoner av sekstitallets populærkultur.
Wilhelm Mannhardt
Distribusjon av spørrelister
Gjennom påvirkning fra Müllenhof begynte Mannhardt systematisk innsamling og arkivering av alt som kunne henføres til mytisk praksis i området Ackerbau. For å motta store mengder informasjon fant han det nødvendig å benytte seg av spørrelister. Spørreboka, omtalt som die Fragebögen, inneholdt 35 spørsmål. På omslaget står det: «Bitte an alle Freunde des Volkslebens, über die alten agrarischen Gebräuche und Erntesitten Erkundigungen einzuziehen. Danzig (Gdansk) 1865».
Enteogen
Terminologi og bruken av ordet
Betydningen av termen «enteogen» ble formelt definert av Ruck et al.:
Wilhelm Mannhardt
Distribusjon av spørrelister
Spørrelisten ble i 1865 distribuert i 150.000 eksemplarer i Tyskland og de tilgrensende land. De tidligste resultater av besvarelsene ble offentliggjort i 1867. Først i 1920-årene så et korresponderende prosjekt dagens lys gjennom det encyklopediske Atlas der deutschen Volkskunde.
Enteogen
Terminologi og bruken av ordet
Siden 1979, da begrepet ble foreslått, har bruken av det fått stor oppslutning i visse kretser. I særdeleshet har ordet fylt et tomrom for de brukere av enteogener som opplever at begrepet «hallusinogen», som fortsatt er vanlig i medisinsk, kjemisk og antropologisk litteratur, nedvurderer deres opplevelse og det verdensbilde den er integrert i. Anvendelse av ordet i sin snevre betydning har derfor fått en oppvekst blant religiøse enteogenbrukere, og blant andre som ønsker å praktisere religiøs eller spirituell toleranse.
Wilhelm Mannhardt
Distribusjon av spørrelister
Spørsmålene var særlig rettet mot skolelærere, prester og soldater fra regionen, og Mannhardt reiste selv rundt i de nordlige og østlige deler av området for å gjøre intervjuer. Til tross for sine kroppslige vanskeligheter fremsto Mannhardt en ivrig samler av sagn og myter. Han opptrådte så å si som folklorist og religionforsker i samme person. De rikholdige materialsamlingene er selv i dag fremdeles ikke fullt ut undersøkt og tømt for ukjent informasjon.
Hans arbeider over den baltiske gudeverden ble utgitt først i 1936, og viste seg selv for fagmiljøet som en åpenbaring, fordi Mannhardts språklige kunnskaper ga stoffet en originalt fortrinn. Han var godt inne i både baltiske språk og russisk.
Enteogen
Terminologi og bruken av ordet
Bruken av ordet «enteogen» i sin videre betydning som et synonym for «hallusinogen droge» har tiltrukket seg kritikk av tre årsaker. På pragmatisk basis har innvendingen blitt reist om at meningen av den snevre betydningen av «enteogen», som er av særlig verdi når tradisjonell, historisk og mytologisk bruk av enteogener i religiøse sammenhenger diskuteres, sannsynligvis vil bli utvannet dersom omtrentlig bruk av termen i sin videre forstand blir utbredt. For det andre motsetter enkelte folk seg misbruken av rota teos (gud på gresk) i beskrivelsen av bruken av hallusinogener i en ikke-religiøs sammenheng, og koblet sammen med den religiøse toleranse og pluralisme som er framherskende i mange av dagens samfunn, har bruken av rota teos i et begrep som beskriver ikke-religiøs bruk av stoff også blitt kritisert som en form for tabudeformering. For det tredje finnes det noen substanser som i hvert fall delvis oppfyller definisjonen av enteogen som er gitt ovenfor men som ikke er hallusinogene i vanlig forstand. Et viktig eksempel er brødet og vinen i den kristne nattverden.
Wilhelm Mannhardt
Distribusjon av spørrelister
Mannhardt besøkte selv Norge, Sverige og Nederland. Han var også i Baltikum og Russland med sine spørrelister. Dessuten fikk han distribuert spørsmålene i de okkuperte danske områdene etter krigen i 1864, Bayern, Østerrike og Frankrike. Det prøyssiske kulturministerium finansierte arbeidet med å fordele listene, men beløpet rakk likevel ikke til å dekke kostnadene forbundet med forskningen og etterarbeidet.
Enteogen
Terminologi og bruken av ordet
Ideologiske innvendinger mot den utvidede bruken av termen relaterer seg ofte til den utstrakte eksistens av tabuer som omgir psykoaktive stoffer, såvel med sekulære som religiøse begrunnelser. Oppfatningen om at termen «enteogen» brukt i sin videre tolkning er en eufemisme fra brukere av hallusinogene droger, plager såvel kritikere som tilhengere av sekulær bruk av hallusinogener. Kritikere ser ofte på bruken av termen som et forsøk på å tilsløre det de anser for å være illegitime motiver og kontekster for sekulær drogebruk. Noen tilhengere motsetter seg også begrepet og begrunner motstanden med at tendensen innen deres egen subkultur og i vitenskapelig litteratur i retning av at termen «enteogen» brukes som et synonym for «hallusinogen», forringer verdien av de positive anvendelsene av droger i sammenhenger som er sekulære, men som i deres øyne likevel er legitime.
Wilhelm Mannhardt
Distribusjon av spørrelister
Mannhardt var en pioner innenfor den komparative metode, særlig når det gjaldt studier av nordisk (nordeuropeisk) og baltisk mytologi.
Enteogen
Terminologi og bruken av ordet
Utover bruken av selve termen har det blitt stilt spørsmål ved gyldigheten av drogeframkalt, drogefasilitert eller drogeforsterket religiøs opplevelse. Påstanden om at slike erfaringer har mindre gyldighet enn religiøse opplevelser uten bruk av noen kjemisk katalysator, møter det problemet at beskrivelsene av religiøse opplevelser fra dem som bruker enteogener ikke lar seg skjelne fra mange rapporter om religiøse opplevelser uten droger. I et forsøk på å komme med et empirisk svar på spørsmålet om hvorvidt droger faktisk kan bevirke religiøse opplevelser, ble Marsh Chapel-eksperimentet utført av legen og teologisk doktorgradskandidat Walter Pahnke under oppsyn av Timothy Leary og psilocybinprosjektet ved Harvard. I det dobbel blindtest-eksperimentet som ble gjennomført hevdet nesten alle de frivillige teologiske hovedfagsstudentene fra Bostonområdet at de hadde hatt dyptgripende religiøse opplevelser under påvirkning av psilocybin.
Wilhelm Mannhardt
Mannhardtismen i Norden
Mannhardt besøkte selv Norge, Sverige og Nederland. Han var også i Baltikum og Russland med sine spørrelister. Dessuten fikk han distribuert spørsmålene i de okkuperte danske områdene etter krigen i 1864, Bayern, Østerrike og Frankrike. Det prøyssiske kulturministerium finansierte arbeidet med å fordele listene, men beløpet rakk likevel ikke til å dekke kostnadene forbundet med forskningen og etterarbeidet.
Enteogen
Bruk av enteogener
I vår tid anvendes enteogener etter tre ulike prinsipper: som del av de etablerte tradisjoner og religioner, sekulært for åndelig utvikling, og sekulært på en måte som er lik rekreasjonell stoffbruk. En mindre utbredt anvendelse av enteogener til medisinsk og terapeutisk bruk blir ikke så ofte utprøvd på grunn av juridiske og kulturelle innvendinger, men eksempler finnes f. eks. i Stanislav Grofs LSD psykoterapi, bruk av MDMAs empatogene og entaktogene egenskaper i psykoterapeutiske relasjoner, og også fra Norge har LSD vært brukt i individuell psykoterapeutisk sammenheng.
Wilhelm Mannhardt
Mannhardtismen i Norden
Mannhardt var en pioner innenfor den komparative metode, særlig når det gjaldt studier av nordisk (nordeuropeisk) og baltisk mytologi.
James George Frazer ga i storverket The Golden Bough (1922) kreditt til Mannhardt for hans «solar theories». Mannhardt døde av et hjerteattakk første juledag i 1880.
Enteogen
Afrika
Den mest velkjente enteogenbrukende kulturen i Afrika er bwitireligionen, som benytter et preparat av rotbarken fra ibogabusken (Tabernanthe iboga). Et berømt enteogen fra det gamle Egypt er den blå lotus (Nymphaea caerulea). Det finnes beviser for bruken av enteogene sopper i Elfenbenskysten (Samorini 1995). Tallrike andre eksempler på bruken av planter i sjamanske ritualer i Afrika gjenstår fremdeles å bli undersøkt av vestlige forskere.
Wilhelm Mannhardt
Senere kritiske synspunkter
Den mytiske tanke mente han var basert på en enkel hverdagsfilosofi, hvor mennesket nærmest av de gåtefulle omgivelser ble fokusert på naturfenomen, solas gang over himmelen, skiftende årstider, morgenrøden, osv.. Så langt ble den tyske «Mythologishe Schule» drevet som historisk og religionshistorisk metode at filologen Moritz Haupt i frustrasjon utbrøt: Det finnes snart ikke den røde hane eller geitebukk i dette land som ikke kunne risikere å bli gjort til germansk guddom.
Teoriene har senere vært gjenstand for kraftig kritikk, og har blitt beskyldt for å være basert å på virkelighetsfjern skrivebordsforskning, basert på livlig fantasi, og belemret med et svært tynt empirisk grunnlag og totalt fravær historiske fakta.
Enteogen
Amerika
Enteogener har spilt en avgjørende rolle i de åndelige skikkene hos de fleste amerikanske kulturer i årtusener. Det første amerikanske enteogen som ble gjenstand for vitenskapelig analyse var peyotekaktusen (Lophophora williamsii). Den er en del av skikkene til mange kulturer i det som nå er Mexico. Bruken av den spredte seg over hele Nord-Amerika i det 19. århundre og erstattet det toksiske enteogenet Sophora secundiflora (meskalbønne). Andre velkjente enteogener brukt av mexicanske kulturer inkluderer fleinsopper (kjent av aztekerne under nahuatlnavnet teonanacatl), frøene fra flere sorter av slyngplanten morning glory og Salvia divinorum. Innfødte folkegrupper i Sør-Amerika tar i bruk et bredt spekter av enteogener. Av de bedre kjente eksemplene er ayahuasca (Banisteriopsis caapi pluss tilleggsstoffer), borrachero (Brugmansia spp), San Pedrokaktusen (Trichocereus spp) og forskjellige tryptamininneholdende snuspreparater, for eksempel Epená (Virola spp), Vilca og Yopo (Anadananthera spp). Den velkjente tobakksplanten tjener også som et enteogen i Sør-Amerika når den anvendes ubearbeidet i store doser og i sjamanske sammenhenger.
Wilhelm Mannhardt
Senere kritiske synspunkter
I Norge var det særlig Nils Lid og Kjell Bondevik som begge knyttet sin forskning an til Wilhelm Mannhardts lære.
Enteogen
Amerika
Dessuten finnes det moderne religioner, som Rastafari-bevegelsen og Church of the Universe.
Wilhelm Mannhardt
Bibliografi
Post mortem:
Enteogen
Asia
De innfødte folkene i Sibir (der ordet sjaman har sin opprinnelse) har brukt rød fluesopp (Amanita muscaria) som et enteogen.
Det gamle rusmiddelet Soma som så ofte omtales i Veda-samlingene må karakteriseres som et enteogen. I sin bok fra 1967 argumenterer Wasson for at Soma var rød fluesopp. Den aktive ingrediensen i Soma hevdes av andre å ha vært efedrin, et alkaloid med enteogene egenskaper produsert fra Ephedra pachycladasom da identifiseres som somaplanten.
Mange mener også at soma var en variant av cannabis. Religiøs bruk av cannabis har røtter tilbake til zoroastrisk religion. Planten brukes idag som enteogen innen mange religiøse ordener i Sør-Asia og vestover til Arabia. Dette gjelder både blant hinduiske sadhuer, blant muslimske sufier og innenfor andre religiøse tradisjoner.
Også datura, opium og alkohol brukes i asiatisk religion som enteogener, spesielt innen tantriske tradisjoner.
Europa
Bruken av enteogener i Europa ble nærmest utryddet med framveksten av post-romersk kristendom og især under de store hekseprosessene i tidlig moderne tid. Europeiske hekser brukte ulike enteogener, inkludert belladonnaurt (Atropa belladonna), alrune (Mandragora officinarum) og bulmeurt (Hyoscyamus niger). Disse plantene ble brukt til blant annet framstillingen av «flygesalver». I kristne samfunn trodde man gjerne at hekser kunne fly gjennom lufta på sopelimer etter at disse var påført et lag med salve som så igjen ble påført huden. Som en konsekvens måtte enhver tilknytning til disse plantene ha vært ekstremt farlig da det kunne føre til at en ble henrettet som utøver av heksekunster. Inntrengningen av romersk kristendom brakte også med seg slutten på den totusen-årige tradisjonen til de eleusinske mysterier, innvielsesseremonien til Demeter og Persefones kult som involverte bruken av en mulig enteogen substans omtalt som Kykeon. På liknende vis foreligger det bevis for at lystgass eller etylen delvis kan ha spilt en rolle i de visjonene som er kjent hos det tilsvarende langlivede oraklet i Delfi.
I den kristne tidsalder har nattverden spilt en symbolsk rolle i religiøs tradisjon som tidvis har tiltrukket seg merkelappen «enteogen» eller «placebo enteogen», selv om den ikke passer med den originale definisjonen som omhandler bruken av visjonsframbringende substanser.
Midtøsten
Den enteogene bruken av stoffer, særlig hasjisj av tidlige sufier er godt dokumentert. Bruken av det av den sjiamuslimske ismailittersekten assassinerne til å dope og verve nye medlemmer ble ofte gjenfortalt under korstogene. Imidlertid er det mer sannsynlig at stoffet assassinerne benyttet seg av var vin, opium, bulmeurt eller en kombinasjon av disse. Uansett så ble dette stoffet brukt til neddoping mer enn en enteogenisk anvendelse. Det har blitt foreslått at ritualet med bruk av små doser syrisk vinrot (Peganum harmala) er en levning av dens bruk i tidligere tider i høye doser som et enteogen. John Marco Allegro har hevdet i sin bok The Sacred Mushroom and the Cross at tidlige jødiske og kristne sekter og kulter baserte seg på bruk av Amanita muscaria, selv om denne hypotesen ikke har oppnådd utbredt oppmerksomhet.
Oseania
Man antar vanligvis ikke at aboriginene gjorde bruk av enteogener, selv om sterke barrierer av hemmelighold omslutter aboriginsk sjamanisme, noe som trolig har begrenset hvor mye som har nådd utenforstående. Man kjenner til at innfødte på Papua Ny-Guinea anvender flere arter av enteogene sopper (fleinsopper Psilocybe spp, Boletus manicus) ). Det har blitt foreslått at maoriene på New Zealand brukte Māori Kava (Macropiper excelsum) som et enteogen (Bock 2000).
«Enteogen» i klassisk mytologi og kultus
Selv om enteogener er tabu i kristne og islamske samfunn, er deres allestedsnærværelse og framtredende stilling i andre kulturers åndelige skikker uomgjengelig. Enteogenet, «ånden behøver for eksempel ikke være kjemisk, slik tilfellet er med eføyen og oliventreet: men like fullt ble guden opplevd å befinne seg inni dem. Å være besatt av den trengte heller ikke oppfattes som noe skadelig, som nedsløvet, hallusinerende eller fylt av vrangforestillinger; isteden kunne man kanskje se det som en invitasjon til bekjentskap eller et annet gode gudens ånd hadde å tilby.» (Ruck og Staples)
Indo-europeernes Soma
De fleste velkjente moderne eksemplene, slik som peyote, fleinsopp og andre psykoaktive sopper og morning glory, er fra innfødte kulturer i Amerika. Det har imidlertid også vært foreslått at enteogener spilte en viktig rolle i de gamle indoeuropeiske kulturer, for eksempel gjennom innlemmelse i de rituelle tilberedninger av Soma, den «pressede juice» som er emne for Bok 9 i Rig Veda. Soma ble rituelt tilberedet og drukket av prester og innvidde og inspirerte en lovsang i Rig Veda som sammenfatter et enteogens iboende natur:
Kykeon som kom forut for innvielsen til de eleusinske mysterier er et annet enteogen som har blitt undersøkt (før ordet enteogen ble lagd) av Carl Kerenyí i Eleusis: Archetypal Image of Mother and Daughter. Andre enteogener i det historiske Nære Østen og Egeerhavet inkluderer valmuen, Datura, den uidentifiserte «lotus» som lotuseterne spiste i Odysseen og Narcissus.
Fra fluesopp til vindruer
Ifølge Ruck, Eyan, og Staples var det kjennskapen til den viltvoksende fluesoppen (Rød fluesopp) som var det velkjente sjamanske enteogenet som indoeuropeerne hadde med seg. Den kunne ikke dyrkes, så den måtte bli funnet, noe som passet godt for en nomadisk livsstil. Da de nådde den kaukasiske verden og Egeerhavet, møtte indoeuropeerne på vinen, Dionysos sitt enteogen som han hadde hatt med seg fra sitt fødested i det mytiske Nysa da han returnerte for å hevde sin olympiske fødselsrett. De indoeuropeiske proto-grekerne «gjenkjente det som Zevs’ enteogen, og deres egne sjamanske skikker, Amanitaen og den ‘pressede juicen’ av Soma – men nå bedre siden den ikke lenger var uforutsigelig og vill, slik den ble funnet hos hyperboreerne: som det høvet seg deres egen innpasning i den agrare levemåte var enteogenet nå en vekst som kunne dyrkes» (Ruck og Staples).
Frukten fra kunnskapens tre
Selv i kulturer der de blir akseptert, har uriktig bruk av enteogener av uautoriserte eller uinnvidde medført skjensel, forvisning, endog døden. Utvisningen av Adam og Eva fra Edens hage kan forstås som en parabel om et enteogen som blir misbrukt, for frukten fra kunnskapens tre er ved selve sin natur klart innenfor det som betegnes av «enteogen», et poeng Gud også gjør helt klart for dem:
Sumerisk mytologi
Enteogenet bringer ganske visst gudliknende krefter i mange tradisjonelle fortellinger, deriblant udødelighet. At Gilgamesj mislyktes i sitt forehavende om å bringe tilbake fra undet havet planten som ga udødelighet, lærer oss at den lykksalige tilstand ikke kan erverves ved tvang eller list: da Gilgamesj lå på bredden, utmattet etter sin heltemodige innsats, kom slangen og åt planten.
Gresk mytologi
Et annet forsøk på å kullkaste den naturlige orden blir fortalt i en (ifølge enkelte) merkelig omdannet myte, der de naturlige rollene har blitt ombyttet for å passe inn i et hellenistisk verdensbilde. Alexandrineren Apollodoros gjenforteller hvordan Gaia (som staves «Ge» i det følgende avsnittet), selveste Moder Jord, har gitt støtte til titanene i deres kamp med de olympiske inntrengerne. Kjempene har blitt overvunnet:
Enteogener i litteraturen
Inntak av den imaginære soppen anochi, enteogenet som skapelsen av kristendommen baserer seg på, er utgangspunktet i Philip K. Dicks siste (science fiction-) roman «The Transmigration of Timothy Archer».
Aldous Huxleys siste roman, Island fra (1962) beskriver en fiktiv enteogen sopp — omtalt som «moksha-medisin» — brukt av folket i Pala i overgangsriter, slik som overgang fra barn til voksen og ved livets slutt.
I boka «The Sacred Mushroom and the Cross: A Study of the Nature and Origins of Christianity within the Fertility Cults of the Ancient Near East» fører John M. Allegro et etymologisk argument for at kristendommen utviklet seg fra bruken av en psykedelisk sopp, Kristi sanne legeme, og at dette siden ble glemt av dens etterfølgere.
Eksterne lenker
(alle nedenfor – – engelsk)
Yrkesastma
Yrkesastma er astma som skyldes påvirkning fra stoffer i arbeidsmiljøet, og blir ofte sett på som en sykdom som kan skyldes sensibilisering eller massiv enkeltpåvirkning av luftveisirriterende forbindelser, som for eksempel i forbindelse med brann eller lekkasjer av kjemikalier. Tilstanden som følger av massiv eksponering blir vanligvis angitt som «reactive airways dysfunction syndrome» (RADS) og noen mener 10 % av yrkesastmatilfellene skyldes dette, mot ca. 90 % som skal skyldes sensibilisering 1.
Mer enn 300 ulike agenser er vist å kunne fremkalle yrkesastma gjennom sensibilisering 2. De senere årene er det gjort funn som tyder på at ikke-allergisk yrkesastma er vanligere enn man trodde tidligere, og at den kan oppstå uten at eksponeringen for irritanter har vært spesielt høy. Dette kan for eksempel gjelde astma blant sveisere, platearbeidere og renholdere. Astma i aluminiumsindustrien faller også muligvis inn under her.
Stormolekylær substanser (proteinholdige forbindelser som er større enn 1 000 dalton) fremkaller gjerne sensibilisering, mens det sjelden kan påvises for de fleste aktuelle Stormolekylær substanser.
Georges Buchard
Georges Buchard (født 21. desember 1893, død 22. januar 1987) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris, 1928 i Amsterdam, 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Buchard ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på det franske laget som vant lagkonkurransen i kårde.
Åtte år senere, under Sommer-OL 1932 i Los Angeles, vant han sin andre olympiske tittel også denne gang i lagkonkurransen i kårde.
Språktypologi
Språktypologi er en grein av lingvistikken som studerer og klassifiserer språk etter grammatiske likheter, uten hensyn til genetisk slektskap. Målet er å beskrive og forklare de strukturelle likhetene og forskjellene i verdens språk.
Språktypologien deles inn i tre underdisipliner: kvalitativ typologi, som sammenligner språk og finner ulike strukturelle mønstre; kvantitativ typologi, som studerer fordelinga av de strukturelle mønstrene i verdens språk; og teoretisk typologi, som forklarer denne fordelinga.
Watne
Watne eller Wattne er en gård i Mandal i Lindesnes kommune i Agder. Den ligger øst for bydelen Ime. Gården har historisk mye skog og lakseretter i Mandalselva, og opparbeidet på 1800-tallet stor rikdom gjennom laksevirksomheten i Mandal. Flere av eierne lot seg adle i England gjennom kjøp av adelstitler.
Watnes eiere var velstående og eide store eiendommer og virksomheter i Mandal. Gårdeier Tønnes Wattne solgte i 1893 området Furulunden til kommunen - det er sandbanken vest i elveoset hvor Sjøsanden ligger i dag. Han plantet 100.000 furutrær på stedet og fikk en statue reist over seg der. Wattnegården i sentrum huser i dag avisen Lindesnes samt en restauranten Hr. Redaktør (huset kalles i dag Lindesnesgården etter avisen Lindesnes).
Øystein Rian
Øystein Rian (født 23. februar 1945 i Fåberg, nå Lillehammer kommune) er en norsk historiker. Han er (fra 2015) professor emeritus ved Universitetet i Oslo. Hans spesialområde er dansketiden fra 1536 til 1814 med vekt på politisk, sosial og regional historie.
Liv og virke
Etter at han ble cand. philol. ved Universitetet i Oslo i 1973, engasjerte Vestfold fylkeskommune ham som forfatter av Vestfolds historie i grevskapstiden 1671-1821. Han tok doktorgrad i 1980. Han var ansatt ved Telemark distriktshøgskole i Bø, som førsteamanuensis i historie fra 1977 til 1992 og som professor 1992-1993. Han var professor ved Universitetet i Oslo 1993-2014. Rian hadde en rekke verv i tilknytning til disse stillingene, blant annet som leder av det nordiske forskningsprosjektet ''Maktstaten i Norden i det 16. og 17. århundre'' og instituttleder ved Historisk institutt ved Universitetet i Oslo. Rian var redaktør i Telemark historielags tidsskrift 1981-88 og hovedredaktør i Historisk tidsskrift fra 2005 til 2009.
Som forsker og forfatter har Rian utviklet seg fra å være grundig empiriker med vekt på omfattende dokumentasjon til i økende grad å formulere overordnete tolkninger og oversyn. I denne utviklingen har han beveget seg fra en forsiktig tolkning av dansketidens norske samfunnssystem til en mer kritisk analyse, idet han har lagt større vekt på de negative følgene av tapet av selvstendighet og kirketilhørighet ved utgangen av seinmiddelalderen (1502-1537). Blant annet har han hevdet at nasjonal identitet gjorde seg gjeldende i Norge og andre land i tidlig nytid. Tittelen på festskriftet til ham i 2015 var således: "Den rianske vending". Et viktig trekk ved Rians forfatterskap er hans sterke interesse for aktørene i historie. Flere av hans biografiske artikler finnes i 2. utgave av Norsk biografisk leksikon, bd. 1-10, publisert i årene 1999-2005.
Øystein Rian er medlem av Det norske vitenskapsakademi, Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab, Det kongelige danske Videnskabernes Selskab, Det kongelige danske Selskab for Fædrelandets Historie og Kungliga Samfundet för utgivande av handskrifter rörande Skandinaviens historia. I 1997 fikk han Sverre Steen-prisen for formidling av historie og i 1998 Universitetets i Oslos pris for bidrag til norsk historisk forskning.
Han er bror av den tidligere Høyre-politikeren og Tromsø-ordføreren Erlend Rian (1941-2020).
Bibliografi
Festskriftet "Den rianske vending" inneholder en oversikt over hans publiserte produksjon til og med 2014 Øystein Rian - Bibliografi av Bente Lavold, side 333-55
Øystein Rian har blant annet skrevet disse bøkene og større artiklene:
217 Eudora
217 Eudora er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 30. august 1880 av Jérôme Eugène Coggia fra Observatoire de Marseille i Marseille. Den er oppkalt etter hyaden Eudora fra gresk mytologi.
Pitbullterje
Pitbullterje er en norsk filmkomedie fra 2005 regissert av Arild Fröhlich. Hovedrollene spilles av Petrus A. Christensen og Jørgen Foss, mens sentrale biroller spilles av Atle Antonsen, Robert Lindahl Haug og Kristin Skogheim. Manus er basert på Endre Lund Eriksens bok Pitbull-Terje går amok (2002). Boka fikk Kulturdepartementets pris som beste skjønnlitterære bok for barn og ungdom i 2002.
Pitbullterje ble sett av 205 000 på kino i Norge.
Den ble belønnet med Amandaprisen for beste barne- og ungdomsfilm.
Skøyte (båt)
En skøyte var opprinnelig en stor og kraftig sjekte med seil, opprinnelig spriseil. Skrogformen var spissgattet med utvendig ror, slik at roret er hengslet til akterstevnen og følger stevnens profil. Betegnelsen skøyte kom i bruk rundt 1800 fra nederlandsk: schuit og har sammenheng med ordet skute.
Pitbullterje
Handling
Jim er 12 år gammel, og sliter med å skaffe seg venner. Han har en mor som sliter med angst og aldri går ut av hjemmet deres lenger, og Jim lever et hardt liv. På skolen er han den korteste eleven i klassen, og blir tvunget til å kjøpe øl eller røyk og arrangere fest i garasjen. Hjemme må han ta hånd om moren sin, som har isolert seg i sengen sin med en video av månelandingen som hun ofte ser på VHS.
Skøyte (båt)
Skøytene var opprinnelig klinkbygde men ble kravellbygget etter ca 1883 da Colin Archer benyttet kravell i sine losskøyter med jernkjøl.
Pitbullterje
Handling
Men en dag begynner en ny gutt som heter Terje (en overvektig gutt, som påstår at han eier en pitbull) i klassen hans. Han blir umiddelbart ekskludert fra resten av klassen, men han anser snart Jim som sin beste venn.
Skøyte (båt)
Disse ble også fra da av gaffelrigget og ble i 1892 modell for redningsskøytene.
Skroget er dypt og bredt og gjør en skøyte egnet til et bredt spekter av oppgaver langs den værharde kysten, frakt og fiske, lostjeneste og redningstjeneste. Losbåtene og redningsskøytene var forholdsvis komfortabelt innredet for at mannskapet kunne bo om bord over lengre tid. De tradisjonelle motorfiskeskøytene hadde en liten lugar forut, gjerne med ovn for varme og koking.
Etterhvert ble skøytene større, fikk motor, styrhus og hekken ble rundgattet, kalt krysserhekk, men betegnelsen skøyte ble beholdt. Redningsselskapet bruker ennå betegnelsen redningsskøyte om sine moderne båter, dette for å hedre de seilendre redningsskøytenes sjødyktighet.
Skøyter kan ha navn etter byggested som hvalerskøyte, risørskøyte og listerskøyte eller etter hovedformål som fiskeskøyte, sildeskøyte og makrellskøyte, sandskøyte og seilskøyte. Losskøytene og redningsskøytene som Colin Archer konstruerte og bygde er blitt legendariske.
Jon Tvedt
Jon Tvedt (født 29. juni 1966 i Bergen, død 11. januar 2009) var en norsk motbakkeløper og orienteringsløper som representerte Gular IL.
Biografi
1. oktober 2007 ble Tvedt presentert i dokumentarprogrammet Faktor på NRK1. Programmets tittel var «Året det var så bratt». Programmet fulgte ham og sønnen gjennom 2007 på veien mot årets to mål: Å sette ny rekord i motbakkeløpet «Skåla 1848 meter rett opp», og å trene sønnen til å greie å stå. Sønnen ble født tre måneder for tidlig og fikk en hjerneskade etter en operasjon og krever mye trening for å ha håp om å kunne stå og eventuelt gå. Tvedt selv måtte balansere et liv i bekymring for sønnen med egen toppidrettssatsing på motbakkeløp og en kneskade.
Jon Tvedt døde 11. januar 2009 under en treningstur sammen med sin bror og en kamerat på Gullfjellet ved Bergen.
Orientering
Tvedt hadde en lang karriere som orienteringsløper, og vant flere NM-titler. Han representerte Gular IL, men har tidligere løpt for Askøy OL, Halden SK og Kristiansand OK
I 1993 vant han Nordisk mesterskap i langdistanse i Sibbo, Finland. I VM i orientering har Tvedt to fjerdeplasser som beste resultat. Disse kom på mellomdistanse i West Point, USA i 1993, og på stafett i Detmold, Tyskland i 1995. I 1995 ble han også nummer seks på langdistanse individuelt.
NM
Tvedt har elleve norgesmesterskap og ytterligere åtte NM-medaljer fra orientering og friidrett. Han var også to ganger juniornorgesmester.
Motbakkeløp
I 2007 var bakkeløpet Turtagrø–Fanaråken satt opp som NM-løp. Tvedt vant klasse 40–44 år på bestetid uansett klasse.
Skåla Opp, eller «Skåla 1848 meter rett opp», er et av verdens hardeste motbakkeløp. Det går fra fjorden i Loen i Stryn kommune og opp til Skålatårnet på toppen av fjellet Skåla. Tvedt har vunnet løpet to ganger og satte i 2007 ny løyperekord med 1 time, 8 minutter og 39 sekunder.
Tvedt har også løyperekorden i flere andre motbakkeløp i Norge.
Anthony Kiedis
Anthony Joseph Kiedis (født 1. november 1962 i Grand Rapids i Michigan) er vokalist og låtskriver i den californiske funk/rock-gruppa Red Hot Chili Peppers.
Oppvekst
Anthony Kiedis er sønn av skuespiller John «Blackie Dammett» Kiedis og Margaret «Peggy» Idema, som ble skilt i 1965. Etter skilsmissen bodde Anthony hos moren og halvsøsknene Julie, Jen og James i Paris Street i Grand Rapids (i nærheten av Michigansjøen), før han som elleveåring flyttet med faren til Los Angeles, California. Her gikk han på Emerson Junior High og Fairfax High, og det var her han traff Micahel «Flea» Balzary for første gang.
Etter high school hadde han også et kort opphold på UCLA(University of California, Los Angeles). Kiedis hadde ingen interesse av å gå på universitet, og dessuten tok narkotika stadig større plass av livet hans, så han droppet ut og livnærte seg ved hjelp av ulike småjobber.
Anthony Kiedis har, ved siden av den musikalske suksessen med Red Hot Chili Peppers, også en lang periode med narkotikamisbruk bak seg. Det var hans egen far, John Kiedis, som introduserte han for narkotiske stoffer allerede som barn. Anthony Kiedis tok sin første joint sammen med faren i en alder av elleve år. Det var også faren som trakk Anthony inn i seksualitetens verden, Anthony debuterte som tolvåring, sammen med farens daværende kjæreste. Dette var starten på et utagerende sexliv, og Kiedis har uttalt at mye av inspirasjonen til Red Hot Chili Peppers' låter har han fått fra sex.
Selv om han etter hvert hadde skapt sin egen karriere med Red Hot Chili Peppers, strebet han fortsatt etter å bli slik som faren, og han forsøkte seg også som filmskuespiller, men fikk bare noen små roller. Etter en heftig krangel brøt han og faren kontakten, og de ble ikke forsonet før flere år etterpå.
Red Hot Chili Peppers
Kiedis traff bandkollega Flea på High School, og de ble raskt bestekompiser. En stund etterpå møtte de Hillel Slovak, og trioen var uatskillelig. Sammen med Jack Irons startet de bandet Tony Flow & The Miraculously Majestic Masters of Mayhem, forløpereren til Red Hot Chili Peppers. Etterhvert som karrieren skjøt i været, oppstod det en karusell av musikk, suksess, jenter og dop, og særlig Anthony ble selve modellen for et liv med ”Sex, Drugs and Rock’n’Roll”. Gitarist Hillel Slovak døde av en overdose heroin i 1988, og dette satte en støkk i Anthony. Anthony, som i likhet med Hillel var stoffmisbruker, bestemte seg for å ta seg sammen, og var nykter i fem år. I 1994 fikk han en visdomstann fjernet, og ble etter inngrepet avhengig av sterke smertestillende midler. De neste årene gikk han ut og inn av rehab, og kom seg etter hvert ut av narkotikamisbruket. Selv om Kiedis fra år 2000 har holdt seg unna både narkotika, røyk og alkohol, mener han at han kan takke dop og alkohol for at han er der han er i dag, og at han ikke ville vært den samme uten.
I 2012 ble han innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame som medlem av Red Hot Chili Peppers.
Privatliv
Anthony Kiedis har ved siden av en rekke svært korte affærer og one night stands, også hatt noen langvarige forhold. På midten av 1980-årene var han sammen med Jennifer Bruce, et forhold som visstnok skal ha preget Kiedis dypt. Senere fulgte flere forhold, Ione Skye, Claire Essex, Jaime Rishar og Yoahanna Logan har alle vært Kiedis kjærester. Til hans mange berømte kvinnelige bekjentskaper hører også Madonna, Nina Hagen, Sofia Coppola og Sinéad O'Connor til. Han hadde også et kort forhold til den tyske supermodellen Heidi Klum. I dag lever han et rusfritt liv med yoga og han er veganer.
2. oktober 2007 fikk Kiedis sin første sønn, Everly Bear Kiedis, sammen med eks-kjæresten Heather «Nika» Christie (f.1986). Paret gjorde det slutt i juni 2008.
I 2004 kom hans biografi, Scar Tissue, ut i USA og Storbritannia.
Litteratur
Anthony Kiedis, Larry Ratso Sloman: "Scar Tissue – The Autobiography", 2004, Hyperion Books ISBN 1-4013-0745-0
Georges Tainturier
Georges Charles Armand Tainturier (født 20. mai 1890 i La Côte-Saint-André, død 7. desember 1944 i Köln) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker to ganger.
Åtte år senere, under Sommer-OL 1932 i Los Angeles, vant han sin andre olympiske tittel også denne gang i lagkonkurransen i kårde.
Langøysundet
Langøysundet er et sund i Hadsel kommune i Vesterålen i Nordland. Det går i retning øst-vest mellom Langøya i nord og Hadseløya og Børøya i sør. Langøysundet krysses av Hadselbrua mellom Langøya og Børøya.
Krone
Krone eller Krona kan vise til:
Kwango (elv)
Kwango (i Angola kalt Cuango) er ei elv i Angola og Den demokratiske republikken Kongo. Den er 1100 kilometer lang, og er ei venstre sideelv til Kwilu. Den har sitt utspring i provinsen Lunda Sul i Angola, og renner derfra i nordlig retning. Den danner grensa mellom de to landene over ei strekning på rundt 300 kilometer, hvor den også danner Kabongo-Lundafallene. Den munner til slutt ut i elva Kwilu nær byen Bandundu, like før denne munner ut i Kasai.
Uwe Beyer
Uwe Beyer (født 14. april 1945 i Timmendorf i Kiel i Tyskland, død 15. april 1993) var en vesttysk sleggekaster. Han vant bronsemedalje i OL 1964 i Tokyo, tok fjerdeplass i OL 1972 i München. I EM 1966 og EM 1971 ble det hhv. sølv- og gullmedalje.
Beyer døde av hjerteinfarkt i 1993. I 1981 innrømmet han å ha brukt anabole steroider gjennom karrieren.
François Rabelais
François Rabelais (født ca. 1483, død 9. april 1553) var en av de fremste franske renessanseforfattere, i tillegg til også lege, humanist, munk og lærd i gresk. Han har historisk sett ble sett på som en forfatter av det fantastiske, det groteske, grov satire, uanstendige vitser og sanger. Hans best kjente verk er La vie de Gargantua et de Pantagruel, en pentalogi på fem romaner eller lange fortellinger. Fortellingene er skrevet på en underholdende, overdreven og satirisk måte, og inneholder mye grusomhet, skatologisk humor, og vold, og hvor lister av vulgære fornærmelser fyller flere kapitler. Han er på tross av dette betraktet som ikke bare en av de mest egenrådige forfattere, men også en av de fremste forfattere i verdenslitteraturen og blant de som var med å skape den moderne europeiske litteraturen.
Få forfattere kan sammenlignes med Rabelais' sprudlende livsglede. Den fine ironi er ikke hans litterære våpen; hans komikk er voldsom og «upassende». Som forfatter var og er han både elsket og hatet, men «hans måte å skrive på har ingen maktet å etterligne».
Liv og virke
Selv om verken sted eller dato for hans fødsel kan med sikkerhet dokumenteres, og en del forskere har satt hans fødsel så tidlig som 1483, er det sannsynlig at François Rabelais ble født i november 1494 i nærheten av Chinon i Indre-et-Loire hvor hans far arbeidet som advokat og var en velstående jordeier. La Devinière i Seuilly, Indre-et-Loire, er navnet på den eiendom som det er blitt framlagt som forfatterens fødested og der er det i dag et museum for Rabelais.
Rabelais ble først novise i fransiskanerordenen, en meget streng og ikke særlig vennlig innstilt for studier. Han ble senere munk ved Fontenay-le-Comte hvor han fikk utløp for sin interesser i lærdom; han studerte gresk og latin, foruten også vitenskap, filologi, og juss, og ble kjent med humanister i sin samtid som blant annet Guillaume Budé. Han betraktet Erasmus av Rotterdam som sin åndelige far. På denne tiden hadde Rasmus nettopp utgitt sine kommentarer til Det nye testamente. Teologene i Sorbonne ble rasende, og forbød ikke bare lesning av Det nye testamente på morsmål, men studier av gresk generelt. Alle Rabelais' greske bøker ble beslaglagt. Rabelais søkte hjelp hos en biskop som hjalp ham å sende en henvendelse til pave Klemens VII. Han fikk tillatelse til forlate ordenen og bli medlem av benediktinerordenen ved Maillezais hvor han ble tatt varmt imot. Han fikk også sine greske bøker tilbake.
Senere forlot han klosteret for å studere ved Universitetet i Poitiers og Universitetet i Montpellier. I sistnevnte var det et berømt medisinsk fakultet (Sorbonne hadde kun et teologisk), hvor han avla en lavere medisinsk eksamen og dessuten foreleste han selv. I 1532 flyttet han til Lyon, et av de intellektuelle sentrene i Frankrike, og hvor han ikke bare begynte å praktisere i medisin, men også å redigere latinske verker for trykkeren Sebastian Gryphius. Fra 1540 kom François Rabelais til Gryphius for å få trykket sine oversettelser av Hippokrates, Galenos, og Giovanni Mainardi. Som lege benyttet han sin ledige tid til å skrive og utgi humoristiske pamfletter som i sitt vesen var kritisk til etablert autoritet og som framhevet hans egen oppfatning på individuell frihet. Han utga også almanakker og andre enkle trykksaker som «lesning for folket» som ble solgt på markeder og av omreisende selgere.
Mens han arbeidet med sine oversettelser kom han over en enkel bok om «den store og enorme kjempen Gargantua» som må ha moret ham nok til at han besluttet å skrive en fortsettelse om Gargantuas sønn, «den meget berømte Oantagruel, dipsodenes konge».
Under psevdonymet Alcofribas Nasier (anagram av François Rabelais minus cedille på c'en) utga han i 1532 sin første bok, Pantagruel, som ble begynnelsen på hans Gargantua-bokserie. I denne boken synger Rabelais vinens pris fra hans hjemby Chinon via blomstrende beskrivelser av livsstilen «spis, drikk og vær glad» til fortellingens hovedfigur Pantagruel og hans venner. Boken ble en stor suksess. To år senere fulgte en nye, da om Gargantua, en generasjon tilbake i kronologisk tid. Deretter, langt senere kom i 1546 Tredje bok, noen annen tittel har den ikke, og etter ytterligere to år kom første del av Fjerde bok. Den ble fullført i 1552, og året etter døde Rabelais. (Det finnes en femte bok som kom elleve år senere, men det er tvilsomt at Rabelais hadde noe med denne å gjøre).
Bibliografi
I serien om Gargantua og Pantagruel ble det utgitt fire bøker:
Det finnes også en femte bok, Le Cinquiesme Livre (Femte bok), og selv om den er tilskrevet Rabelais, er det «ytterst tvilsomt» at han hadde noe med den å gjøre.
Fanny Låstbom
Fanny Låstbom (født 1857 i Östhammar i Uppsala län, død 1926 i Stockholm) var en svensk kunstner.
Låstbom bodde i Paris en stor del av perioden 1895-1914. Hun gjorde mange studiereiser til Bretagne, Italia, Brugge og Norge. I Sverige har hun laget verk fra Dalarna, Stockholm, Sigtuna, Visby og Råå. Hennes oljemalerier har motiv med bybilder, landskap og mennesker i Dalarna og Bretagne.
Vestre Jakobselv
Vestre Jakobselv ligger ved Varangerfjorden og Jakobselva har sitt utløp her. Laksefiske trekker mange tilreisende i sommeresongen, da elva er fiskerik. I Lilledalen ligger Vestre Jakobselv Camping som gir gode muligheter for overnatting. Mulighet for overnatting er det også på kai-anlegget Pikkuskitsi, som ligger ved elva nedenfor brua. Næringslivet i bygda er til stede med entreprenører, bilforhandlere/verksteder, butikk og bensinstasjon. I skogs- og fjellområdene i bygda er det et rikt hytteliv. Jakt- og fiskemulighetene i disse områdene er gode.
Hvordan reise til Vestre Jakobselv
Fra Vadsø til Vestre Jakobselv tar det om lag 15 minutter med bil. Vadsø har hurtigruteanløp. Den ankommer Vadsø syv dager i uken stort sett hele året.
Det er også mulig å fly til Kirkenes og kjøre bil derfra til Vestre Jakobselv. Turen rundt Varangerfjorden tar om lag to timer.
Sartang
Elva har sitt utspring i Verkhojanskfjellene, som ved elvas kilder når opp til 2295 meters høyde. Fra kildeområdet renner Sartang i nordlig retning mot Barylas, og fortsetter derfra nordover mellom Verkhojanskfjellene i vest og Tsjerskijfjellene i øst. Rundt 10 kilometer sørvest for Verkhojansk løper Sartang sammen med elva Dulgalakh og danner elva Jana.
Pusur
Pusur (engelsk: Garfield) er en tegneseriefigur skapt av Jim Davis. Serien er en humoristisk avisserie som utgis som dagsstriper og søndagssider.
Sartang
Landskapet ved Sartang består i all hovedsak av taiga.
Pusur
Davis startet serien om den feite, late, selvgode og selvopptatte katten 19. juni 1978. På originalspråket ble Garfield oppkalt etter Jims bestefar James Garfield Davis. De viktigste bifigurene er den nerdete eieren Jon (til å begynne med en tegneserietegner) og den dumme, men godhjertede hunden Jølle (opprinnelig eid av Jons romkamerat Lyman, som forsvant ut av serien i 1983). Av andre figurer er Jons familie på gården, Garfields potensielle kjæreste Arlene, kosebamsen Teddy, kattungen Nermal, postmannen som Garfield terroriserer og veterinæren Liz Wilson, som Jon var forelsket i helt siden han møtte henne første gang i 1979. Etter mange års beiling fra Jon ble Liz kjæresten hans den 28. juni 2006, Jons bursdag. I dag står Garfield i Guinness rekordbok som verdens mest brukte avistegneserie (2,570 aviser daglig), den har i tillegg hatt mange andre utgivelser rundt om i verden, også i Norge, hvor det er utgitt 18 avlange bøker i hefteform 1982-1991 (basert på et bokformat Jim Davis selv valgte for å samle serien i USA), spesialhefter i samme format basert på TV-spesialer, eget serieblad i Norge 1984–2004, julehefte siden 1984 (med unntak av manglende utgivelser i 1988 og 2020), diverse større bøker både i heftet og innbundet form gjennom 80-tallet, skoledagbok fra 1984 og tre seriealbum på begynnelsen av 90-tallet. I dag utkommer den kun som julehefte i Norge, utenom publisering i noen aviser, mens salgene av bøker og spesialutgivelser ennå er store i mange andre deler av verden, ikke minst i hjemlandet USA.
Pusur har også blitt adaptert til TV og film, samt alskens merchandise.
Pusur
(engelsk: Garfield: The Movie) Live action film fra 2004, se her for mer info.
Pusur 2
(engelsk: Garfield: A tale of two kitties) -live action film fra 2006, se her for mer info.
Pusur i Levende live
(engelsk: Garfield gets real) Film fra 2007.
Garfield 2024
En ny film er planlagt med Chris Pratt i hovedrollen som Pusur, den skal etter planen ha premiere på kino i USA 24 mai 2024
Pusur og vennene hans
(engelsk: Garfield and friends) TV-serie fra 1988-1994, se her for mer info.
Pusur
(engelsk: The Garfield Show) TV-serie fra 2009-2016, se her for mer info.
(engelsk: Garfield) Hovedfiguren i Pusur serien. En lat katt som elsker lasagne og gjør nesten ingenting annet enn å sove, spise og se på TV.
Jølle
(engelsk: Odie) hun som pusur bor sammen med, Pusur liker å være bøllete mot Jølle. Jølle snakker aldri, han kun bjeffer osv
Jon Arbuckle
Eieren til Pusur og Jølle
Liss
Kjæresten til Jon
Arlene
Jente katt som Pusur er forelsket i
Akvifer
En akvifer eller ferskvannslomme er en bergart eller et sediment (grus/sand) med en betydelig vanngiverevne. Betydelig i denne sammenhengen er en formasjon som eksempelvis kan benyttes som drikkevannskilde ved nedsetting av brønn.