cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hemmet seksuell opphisselse hos kvinner
Fysiske faktorer
Anslag over andelen kvinnelig seksuell dysfunksjon som kan tilskrives fysiske faktorer har variert fra 30 % til 80 %. Lidelsene som med størst sannsynlighet kan føre til seksuell dysfunksjon er de som fører til forstyrrelser i kar- eller nervefunksjon. Disse faktorene har blitt mer omfattende undersøkt blant menn enn hos kvinner. Fysiske årsaker som for eksempel nevrologiske og hjerte- og karsykdommer har vært direkte innblandet i både tidlig og forsinket utløsning, samt erektil dysfunksjon (Hawton 1993), men bidraget av fysiologiske faktorer til kvinnelig seksuelle dysfunksjoner er ikke like tydelig. Men nyere litteratur tyder på at det kan være en svekkelse i opphisselsesfasen hos kvinner med diabetes. Gitt at kvinner med diabetes viser en betydelig variasjon i sine svar på denne medisinske lidelsen, er det ikke overraskende at sykdommens påvirkning av opphisselse også er svært variabel. Faktisk tyder mangelen på en klar sammenheng mellom medisinske lidelser og seksuell funksjon på at psykologiske faktorer spiller en betydelig rolle i virkningen av disse lidelsene på seksuell funksjon (Melman et al. 1988).
Kenneth Maravilla, professor i radiologi og nevrologisk kirurgi og direktør for MR Research Laboratory ved University of Washington, Seattle, presenterte forskningsresultater basert på bildediagnostikk av kvinners seksuelle funksjon. I en liten pilotstudie på fire kvinner med hemmet seksuell opphisselse, rapporterte Maravilla at det var mindre hjerneaktivisering sett i denne gruppen, blant annet svært lite aktivering i amygdala. Disse kvinnene viste også økt aktivering i temporale områder, i motsetning til kvinner uten seksuelle problemer som viste deaktivering i lignende områder. Dette kan tyde på økt grad av hemming ved opphisselsesstimuli hos denne lille gruppen av kvinner med FSAD.
Behandling
Selv om det er stor variasjon i hvordan sviktende seksuell respons og orgasmeforstyrrelser uttrykkes hos kvinner, er det ingen dokumentasjon som tyder på at forskjellige faktorer bidrar til de to tilstandene, eller at ulike behandlingsstrategier bør brukes. Faktisk anvendes generelt de samme behandlingsstrategiene for begge tilstandene. Disse strategiene må kanskje suppleres med ekstra teknikker for å løse spesifikke problemer for enkelte kvinner, men de er generelt gode utgangspunkter for å løse problemene som bidrar til utvikling og vedlikehold av det seksuelle problemet. Fordi forholdet mellom kvinnen og hennes partner har vist seg å spille en betydelig rolle i både utvikling og vedlikehold av seksuelle problemer, er de fleste programmer laget slik at de skal gjennomføres av paret. Det finnes imidlertid også andre strategier som fokuserer på individet. Det er også viktig å skille tilstanden fra manglende seksuell lyst.
Kritiske bemerkninger
Begrepet hemmet seksuell respons hos kvinner er ikke uten kritiske bemerkninger.
Cannelle
Cannelle er en kommune i det franske departementet Corse-du-Sud på Korsika. Kommunen er en av de minst befolkede områdene på Korsika med kun 48 innbyggere per 2010. Næringsdriften er basert på gårdsdrift og vinproduksjon. Kommunen ligger i de vestlige delene av Korsika, ikke så langt unna Ajaccio.
Professor Layton and Pandora’s Box
Spillet
Professor Layton and Pandora's Box er et puzzle- og eventyrspill hvor spilleren kontrollerer Professor Layton og medhjelperen Luke på reisen deres gjennom flere ulike områder, til forskjell fra det første spillet som bare fant sted i en bygd. Spilleren må løse gåter, granske diverse plasser og finne ut av flere mysterier under fremdriften.
LGA 1155
LGA 1155 (også kalt Socket H2) er en prosessorsokkel som støtter prosessorer med Intels Sandy Bridge- og Ivy Bridge-brikkesett.
LGA 1155 er erstatteren til LGA 1156 (også kjent som Socket H). LGA 1155 har 1155 pinner som stikker ut av sokkelen for å gi kontakt mellom sokkelen og prosessoren. Prosessorer som bruker LGA 1155 og LGA 1156 er ikke kompatible med hverandre, da de har ulik fysisk utforming, men kjølesystem til de to soklene er kompatible, siden soklene har samme størrelse, profil og tilsvarende varmeutvikling.
Sandy Bridge-brikkesettene har ikke innebygd støtte for USB 3.0, men Ivy Bridge-brikkesettene Z75, Z77, H77, Q75, Q77 og B75 støtter opp til fire USB 3.0-kontakter.
Sandy Bridge-brikkesettene
Alle Sandy Bridge-brikkesettene bortsett fra Q65, Q67 og B65 støtter også Ivy Bridge-prosessorer gjennom en oppgradering av BIOS. Sandy Bridge støtter offisielt bare opp til DDR3-1333-minne, men i praksis har hastigheter opp til DDR-2133 blitt testet til å fungere.
Selv om enkelte av brikkesettene har sluttet å støtte PCI til fordel for PCI Express, har enkelte hovedkortprodusenter valgt å legge til støtte for dette ved å bruke tredjeparts brikker.
Tilbakekalling av hovedkort
Kort tid etter at de første hovedkortene med LGA 1155 ble lansert, ble det oppdaget en feil på brikkesettets maskinvare som gjorde at alle hovedkort solgt i januar 2011 måtte tilbakekalles. Dermed stoppet salget av alle Sandy Bridge-hovedkort fram til slutten av februar 2011, mens i Norge ble ikke kortene tilgjengelige før mars 2011.
Plassen (kulturhus)
Plassen er et kulturhus på Gørvellplassen i Molde. Huset er et samarbeidsprosjekt mellom Moldejazz, Teatret Vårt, Bjørnsonfestivalen, Molde bibliotek og Møre og Romsdal kunstsenter. Det sto ferdig i 2012 og ble offisielt åpnet 14. juli samme år. Huset er tegnet av det danske arkitektfirmaet 3XN.
Khunakorn Sudhisodhi
Khunakorn Sudhisodhi (født 29. mars 1974) er en thailandsk badmintonspiller.
Deltochilini
Deltochilini er en artsrik gruppe av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Disse billene har larver som utvikler seg i møkk som de graver ned.
LGA 1155
Ivy Bridge-brikkesett
Hvis PCIe versjon 3.0 skal brukes, må prosessoren ha en innebygd PCIe 3.0-kontroller. Enkelte prosessorer har kun en innebygd PCIe 2.0-kontroller, og kan derfor ikke bruke PCIe 3.0.
Plassen (kulturhus)
Den største salen (Teatret Vårt) har 207 faste sitteplasser i amfi. Salen kan enkelt bygges om til over 300 sitteplasser. En mindre sal (Storyville) har en kapasitet på opp til rundt 170 sitteplasser. I tillegg brukes både kaféen (Kafé Kurt) og andre arealer, blant annet det store takområdet og trappa øst for Plassen, til ulike arrangement.
Deltochilini
Utseende
Små til middelsstore (3-15 millimeter), kraftige skarabider. Artene er ofte ganske fargerike, metalliske farger er vanlige. De mangler vanligvis horn på hodet og pronotum. Hodet er bredt skovlformet, vanligvis med to tenner på forkanten.
Chung Jae-hee
Chung Jae-hee (født 6. april 1978) er en sørkoreansk badmintonspiller.
Deltochilini
Levevis
Som andre gjødselgravere (Scarabaeinae) har disse artene larver som lever av møkk. Disse billene triller gjerne kuler av møkk som de graver ned og legger egg på. Det er usikkert om alle artene er knyttet til møkk, for mange grupper er biologien temmelig ukjent.
Chung Jae-hee
Hun representerte Sør-Korea under Sommer-OL 2000 i Sydney, der hun ble utslått i andre runde i mixed double.
Jekaterina Smirnova
Jekaterina Smirnova (Екатерина Смирнова) er navnet til flere personer:
Plassen (kulturhus)
Prosjektet har vært kjent i media under betegnelser som «jazz- og teaterhuset» og «teaterjazzhuset». 10. mars 2011 ble det offentliggjort at huset skal hete Plassen. Navnet har vakt reaksjoner: Sylfest Lomheim er blant de som har uttalt seg negativt om navnevalget. Huset kostet 195 millioner kroner i 2010-priser.
Richarlison
Richarlison de Andrade (født 10. mai 1997) er en brasiliansk fotballspiller som spiller for den engelske klubben.
Deltochilini
Utbredelse
Gruppen er utbredt på de sørlige kontinentene: Sør-Amerika, Afrika, Australia og i Sørøst-Asia. Den har en typisk Gondwanaland-utbredelse, og antas å stamme fra det gamle superkontinentet. Denne gruppen er særlig rik på slekter og arter på Madagaskar.
Richarlison
Landslaget
Den 7. september 2018 fikk han sin første landskamp for mot.
Deltochilini
Systematisk inndeling
Moderne klassifikasjoner plasserer ofte en del av disse slektene i gruppen Epilissini.
Richarlison
Landslaget
Den 12. september 2018 scoret han sine to første landslagsmål for mot.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar. I turneringen scoret han et mål mot Serbia som ble kåret til turneringens beste mål.
Khunakorn Sudhisodhi
Han representerte Thailand under Sommer-OL 2000 i Sydney, der han ble utslått i andre runde i mixed double.
Wuhandialekt
Wuhandialekt, også kalt Hankoudialekt og  Wuhan Fangyan ( 武汉方言) tilhører Wu–Tian-grenen av sørvestmandarin.
Dialekten tales i Wuhan, Tianmen og omliggende deler av provinsen Hubei. Brukere av wuhandialekt har en begrenset grad av gjensisig forståelse med talere av standardkinesisk. Typologisk er det blitt funnet å ha et lignende system av grammatisk aspekt som kjennes innen xiangkinesisk og syntaktiske strukturer som er vanlige i sørkinesiske språkforer.
Vokabular
Wuhandialekt bruker mange ord som anses som slag og som ikke på langt nær er så utbredte på standardkinesisk. Folk uten bakgrunn fra Wuhan vil streve med å forstå de fleste eller mange av slike ord. Noen eksempler:
Jerzy Wybieralski
Jerzy Wybieralski (født 8. september 1954) er en polsk landhockeyspiller.
Han representerte Polen under Sommer-OL 1980 i Moskva, hvor laget hans ble nummer 4.
Jenny Karlsson
Jenny Karlsson (født 2. januar 1975) er en svensk badmintonspiller.
Hun representerte Sverige under Sommer-OL 2000 i Sydney, der hun ble utslått i andre runde i mixed double.
Sassenelva
Sassenelva er ei elv på Spitsbergen på Svalbard. Den renner gjennom Sassendalen og er rundt 35 kilometer lang.
Selve Sassenelva starter fra Rabotbreen lengst øst i Sassendalen, mens den lengste tilløpselva kommer fra sør og starter fra Marmorbreen øverst i Fulmardalen, og løper sammen med Sassenelva rundt fem kilometer nedstrøms fra Rabotbreen. Fra samløpet renner elva først mot vest, senere nordvest, til den munner ut i Sassenfjorden. De største sideelvene er Vendomelva og Eskerelva. Sassenelva ligger i en bred, flatbunnet dal med mye løsmasser, og elva brer seg utover i et sterkt forgrenet elveløp som stadig endrer seg.
Betydningen av navnet er ikke sikker, men kan komme av et ord «sass», som skal bety «sluse», «bekken» eller «inngang fra sjøen», kanskje med henvisning til Sassenelvas munning.
Ken Scott
Ken Scott (født 20. april 1947) er en britisk plateprodusent og lydtekniker kjent for sitt arbeide som lydtekniker for blant andre The Beatles, Elton John, Pink Floyd, Procol Harum, Mahavishnu Orchestra, Duran Duran, The Jeff Beck Group. Som plateprodusent er han mest kjent for sitt arbeide med David Bowie på albumene Hunky Dory, The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars, Aladdin Sane og Pin Ups, med Supertramp på albumene Crime of the Century og Crisis? What Crisis? og på album for artister og band som Devo, Kansas, Level 42 og flere andre.
Scott var også en viktig del i utviklingen av jazzrock, gjennom sitt arbeide med Mahavishnu Orchestra på albumene Birds of Fire, Visions of the Emerald Beyond og The Lost Trident Tapes, Stanley Clarke på albumene Stanley Clarke, Journey to Love og School Days, Billy Cobham på albumene Spectrum, Crosswinds, Total Eclipse og Shabazz samt med Jeff Beck på There and Back.
EMI Recording Studios
Han begynte å arbeide i EMI Recording Studios (som senere fikk navnet Abbey Road Studios) 27. januar 1964, da han var 16 år gammel. Han fikk den tradisjonelle EMI-opplæringen av veteraner som Malcolm Addey og Norman Smith. Hans første jobb var i lydarkivet, men innen seks måneder ble han forfremmet til assisterende lydtekniker, hvor hans første jobb var med side to av The Beatles-albumet A Hard Days Night. Som assisterende lydtekniker jobbet han også med artister som Manfred Mann - «Do Wah Diddy Diddy» var den første nummer 1-hiten han var involvert i - Peter and Gordon, The Hollies, Judy Garland, Johnny Mathis, Cliff Richard og The Shadows og Peter Sellers. Etter kort tid som assisterende lydtekniker ble han forfremmet til «cutting», det som i dag heter mastering. Scott jobbet med mastering i omtrent to år, og hadde ansvaret for masteringen både for EMIs artister og for Motowns artister.
I september 1967 ble Scott forfremmet til lydtekniker hvor hans første jobb var med The Beatles-sangen «Your Mother Should Know». Hans første orkestrale innspilling var innspilling av strykere, blåsere og kor til «I Am the Walrus». I løpet av hans tid som lydtekniker for The Beatles, jobbet han også med singlene «Lady Madonna», «Hello, Goodbye» og «Hey Jude» samt albumene The Beatles (The White Album) og Magical Mystery Tour. Som lydtekniker hos EMI jobbet han også med artister og band som the Jeff Beck Group, Pink Floyd, The Pretty Things, The Scaffold og Mary Hopkin.
Trident Studios
På slutten av 1969, kort tid etter at han var ferdig med Procol Harums album A Salty Dog, forlot han EMI og begynte hos det uavhengige Trident Studios. Her fortsatte han å jobbe med medlemmene av The Beatles på deres solo-prosjekter, inkludert John Lennons «Give Peace a Chance» og «Cold Turkey», Ringo Starrs «It Don't Come Easy» og George Harrisons album All Things Must Pass.
Under perioden på Trident Studios jobbet Scott også med Supertramp på albumet Crime of the Century som var bandets gjennombruddsalbum i verden - bortsett fra i USA. Scott produserte også Supertramps oppfølger ''Crisis? What Crisis?''.
Litteraturåret 1500
Litteraturåret 1500 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til litteratur i 1500.
Apple M1
Apple M1 er Apple sin serie av egenproduserte integrerte prosessor laget spesielt for Mac og iPad. Apple M1 er basert på ARM arkitektur og er derfor laget for ulike områder. Apple M1 er inspirert av deres A14 Bionic brikke som blir brukt i blant annet iPhone 12 og iPad Air 2020.
Oppbygging av M1
Prosessoren består av totalt åtte kjerner. Fire av kjernene er høy-ytelseskjerner for å kunne kjøre tunge oppgaver, og fire høy-effektive kjerner for å håndtere lettere oppgaver. M1 har integrert grafikkprosessor med åtte kjerner. Apple har også integrert en 16-kjerners prosessor kalt Neural Engine for kraftigere maskinlæring.
Nadezjda Skardino
Nadezjda Skardino, belarusisk Надзея Валер'еўна Скардзіна - Nadzieja Valjerjewna Skardzina (født 27. mars 1985 i Leningrad) er en belarusisk skiskytter. Hun representerte Belarus under Vinter-OL 2010 i Vancouver og i Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hun vant bronsemedalje på normaldistansen. Hun var også med på Belarus' lag som tok bronse på stafetten under VM i skiskyting 2011 i Khanty-Mansijsk. Hun har to individuelle pallplasseringer fra verdenscupen utenom OL.
Apple M1
Ytelse
For å kunne bruke applikasjoner og programvare som ikke er optimalisert for M1 sin ARM-arkitektur, brukes Rosetta 2 som en emulator. Apple har integrert Rosetta 2 i macOS Big Sur for å oversette x86 baserte programmer for macOS.
Minne
Alle M1 blir levert med enten 8 eller 16 GB. På Mac kan dette konfigureres fritt ved levering, men på iPad avhenger størrelse arbeidsminne på hvilken lagringsstørrelse enheten har. Minnet på M1 er av typen LPDDR4X SDRAM med en hastighet på 4266 MHz.
Nadezjda Skardino
Hun var med på Belarus' lag som vant gull på stafett under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang.
Apple M1
Minne
Minnet i M1 er av typen unified memory. Unified memory deles av både prosessoren og grafikkprosessoren. M1 har en øvre fysiske grense på 16 GB, og kan dermed ikke bli levert med større arbeidsminne.
M1 i tablets
Femte generasjon iPad Pro ble lansert 13. april 2021 med Apple M1 som prosessor. Forgjengeren iPad Pro fjerde generasjon ble levert med A12Z Bionic. Det er en prosessor av samme type "system on a chip" med minne, prosessor og grafikkprosessor integrert i selve prosessor-brikken.
M1 Pro og M1 Max
Apple lanserte i 2021 prosessorene M1 Pro og M1 Max i MacBook Pro. Disse to prosessorene var videreutviklinger av M1. Til forskjell fra M1, ble Pro levert med opptil 32 GB delt arbeidsminne og opptil 64 GB på Max-utgaven. Grafikkprosessoren er enten opptil 16 kjerner i Pro-utgaven og 32 kjerner i Max-utgaven.
M1 Ultra
M1 Ultra ble lansert den 8. mars 2022 i Apples digitale lansering av nye Mac Studio. Mac Studio ble levert med enten M1 Max eller M1 Ultra. M1 Ultra er to M1 Max-prosessorer satt sammen med en pakkearkitektur Apple kaller "UltraFusion". M1 Ultra får derfor dobbelt av spesifikasjonen til M1 Max, som er opptil 128 GB delt arbeidsminne, opptil 64 GPU-kjerner og opptil 20 CPU-kjerner.
De illyriske provinser
De illyriske provinser (fransk: Provinces illyriennes) ble etablert etter freden i Schönbrunn 1809 og utgjorde en fransk provins ved Adriaterhavet. Navnet kom av det antikke Illyricum, som var en provins i Romerriket.
Ljubljana (tysk: Laibach) ble hovedstad og i 1811 beregnet man at provinsen hadde 1504258 innbyggere.
I 1813 erklærte Østerrike krig mot Frankrike igjen og erobret disse provinsene, med unntak av Kotorbukten, som hadde blitt erobret av Montenegro samme år. Som en følge av de østerrikske erobringene ble det ved Wienkongressen i 1815 besluttet at provinsene fra 1816 av skulle overgis av Frankrike til Østerrike. Østerrike dannet deretter kongeriket Illyria i Slovenia.
Kroatia
Disse historiske hendelsene danner grunnlag for at dagens Kroatia har denne tynne landstripen, hvor nesten hele den østlige kysten av Adriaterhavet inngår.
Rolf Fredrik Hancke
Rolf Fredrik Hancke (født 17. juli 1920 i Oslo, død 30. november 1974 i Beirut, Libanon) var en norsk diplomat og ambassadør.
I 1971 ble han gift med den italienske maler Anna Maria Solavi-Bozzi (født 1939).
Sausage Party
Sausage Party er en amerikansk animasjonskomedie fra 2016. Filmen er regissert av Greg Tiernan og Conrad Vernon, skrevet av Seth Rogen, Evan Goldberg, Kyle Hunter og Ariel Shaffir, og har Rogen, Jonah Hill, James Franco, Kristen Wiig, Edward Norton og Michael Cera i hovedrollene.
Handling
En pølse søker sannheten om eksistensen sin. Etter å ha falt ut av en handlevogn, legger pølsen og hans nye venner ut på en farefull reise gjennom supermarkedet for å finne tilbake til deres del av butikken før salget for den amerikanske nasjonaldagen.
Chen Lin (badmintonspiller)
Chen Lin (født 7. mars 1977) er en kinesisk badmintonspiller.
Hun representerte Kina under Sommer-OL 2000 i Sydney, der hun ble utslått i andre runde i mixed double.
Farlig reisefølge
Farlig reisefølge (engelsk: ) er en amerikansk svart-hvitt psykologisk thriller med film noir-elementer fra 1951 produsert og regissert av Alfred Hitchcock. Hovedrollene blir spilt av Farley Granger, Ruth Roman og Robert Walker.
Filmen ligger på en 32.-plass på American Film Institutes liste over 100 år... 100 grøss.
Historien handler om to fremmede som møtes på et tog: En ung tennisspiller og en sjarmerende psykopat. Psykopaten foreslår at ettersom de begge ønsker å «kvitte seg» med noen, burde de «bytte» mord og aldri bli tatt. Psykopaten begår det første mordet og forsøker deretter å tvinge tennisspilleren til å fullføre sin del av avtalen.
Førproduksjon
Hitchcock sikret seg rettighetene til Patricia Highsmiths roman for kun $7.500, siden det var hennes første roman. Som vanlig holdt Hitchock sitt navn utenfor forhandlingene for å holde kjøpsprisen nede. Highsmith ble ganske irritert da hun senere oppdaget hvem som hadde kjøpt rettighetene for en så lav sum.
Å sikre seg rettighetene til romanen var det minste av hindrene som Hitchcock måtte forsere for å få historien overført fra bok til lerret. Forfatteren Whitfield Cook skrev et treatment, som tilfredsstilte Hitchcock i andre forsøk. Cook vevde inn en homoerotisk undertekst i historien (som det kun ble hintet til i romanen) og myknet Bruno fra å være en grovkornet alkoholiker til å bli en velkledd og sjarmerende mammagutt - en mer Hitchcock-aktig skurk. Med treatmentet i sin hånd så Hitchcock seg om etter en manusforfatter. Han ønsket en forfatter med navn, som kunne låne litt prestisje til manuset, men ble avvist av åtte stykker, inkludert John Steinbeck og Thornton Wilder, som alle syntes at historien var for smakløs og som ble avskrekket av Highsmiths status som debutant. Samtaler med Dashiell Hammett gikk dypere, men også her brøt kommunikasjonen sammen til slutt og Hammett tok aldri imot oppdraget.
Hitchcock forsøkte deretter med Raymond Chandler, som hadde blitt nominert til en Oscar for sitt første filmmanus, Dobbelt erstatning, i samarbeid med Billy Wilder. Chandler tok jobben til tross for at han syntes at det var «en dum liten historie». Chandler var en notorisk vanskelig samarbeidspartner og de to mennene kunne ikke ha en mer forskjellig møtestil: Hitchcock likte lange, svevende og uformelle møter hvor filmen ofte ikke ble nevnt på flere timer, mens Chandler var rett på sak og ønsket å gå ut og få arbeidet utført. Han kalte dem «forferdelige pludremøter som lot til å være en uunngåelig, men smertefull del av filmbransjen». De personlige relasjonene mellom disse to forverret seg raskt og til slutt ble Chandler åpenlyst stridslysten: Ved et tilfelle, da han så Hitchcock streve med å komme seg ut av sin limousin, bemerket han innen hørevidde: «Se den feite jævel'n som forsøker å komme seg ut av sin bil!» Chandler gjorde ferdig et første utkast og skrev deretter et andre utkast uten å høre et eneste ord fra Hitchcock. Da han til slutt mottok en beskjed fra regissøren i slutten av september, var det at han var blitt sparket fra prosjektet.
Dernest forsøkte Hitchcock å engasjere Ben Hecht, men fikk vite at han var utilgjengelig. Hecht foreslo at hans assistent, Czenzi Ormonde, kunne skrive manuset. Selv om Ormonde aldri hadde skrevet filmmanus tidligere, hadde hun to ting som talte til hennes fordel: Hennes nylig utgitte novellesamling Laughter from Downstairs tiltrakk seg gode omtaler fra anmelderne, og hun var «en lyshåret skjønnhet med langt skimrende hår», alltid et pluss hos Hitchcock. Med sin nye forfatter ønsket han å starte på nytt fra begynnelsen av:
De hadde imidlertid ikke mye tid på seg. Det var mindre enn tre uker igjen til innspilling på location var skjemalagt til å begynne i østlige USA. Ormonde begynte på oppgaven sammen med Hitchcocks medprodusent Barbara Keon - nedsettende kalt «Hitchcocks faktotum» av Chandler - og Hitchcocks hustru Alma Reville. Sammen arbeidet de tre kvinnene under sjefens ledelse som oftest til nattetid og fullførte en såpass stor del av manuset i tide slik at filmteamet kunne bli sendt østover. Tre notable tilføyelser som trioen kom med var den løpske karusellen, lighteren og de tykke brilleglassene.
Det var ett punkt som Chandler og Hitchcock var enige om, selv det kom mye senere, like før filmen ble utgitt: De erkjente begge at siden praktisk talt ingenting av Chandlers arbeid var igjen i det endelige manuset, skulle hans navn fjernes fra rulleteksten. Hitchcock foretrakk at Whitwield Cook og Czensi Ormonde skulle bli kreditert for manus, men Warner Bros. ønsket prestisjen som Chandlers navn gav og instisterte på at det skulle stå.
Selv da prosjektet under den smertefulle skrivefasen sneglet seg avsted var regissørens begeistring grenseløs. «Hitchcock suste forbi alle andre: Manuset, rollelisten, studioet .... biter av filmen danset som elektriske utladninger i hans hjerne». Jo mer filmen tok form framfor hans indre øye, jo mer visste han at sjefsfotografen kom til å spille en kritisk rolle i utformingen av scenene. Hitchcock fant nøyaktig den han trengte hos Warners i form av Robert Burks, som kom til å arbeide sammen med Hitchcock fram til Marnie i 1964, med unntak av Psycho i 1960. ''«Den lavmælte milde Burks var en allsidig risikotaker med en forkjærlighet for dyster atmosfære. Burks var et korrekt valg for det som skulle vise seg å bli Hitchcocks mest tyske film på flere år: Komposisjonen var tett, lyssettingen nærmest surrealistisk, de optiske effektene krevende». Ingenting var mer krevende enn Brunos kveling av Miriam, som blir gjenspeilet i hennes brilleglass: «Det var den typen scener Hitchcock hadde fiklet med i 20 år - og Robert Burks fanget den inn på en underbar måte».''
Burks betraktet sine fjorten år med Hitch som de beste i sin karriere: ''«Du har aldri noen problemer med ham så lenge du kjenner din jobb og gjør den. Hitchcock insisterer på perfeksjon. Han har ingen tålmodighet med middelmådighet på settet eller ved middagsbordet. Det kan ikke forekomme kompromisser i hans arbeid, hans mat eller hans viner»''. Robert Burks mottok filmens eneste Oscar-nominasjon i kategorien beste svart-hvitt fotografering.
Rollebesetting
Hitchcock sa at korrekt rollebesetting sparte ham for «en [film]rull med historiefortellingstid», siden publikum ville fornemme egenskaper ved skuespillerne som ikke behøvde å bli forklart i detalj. Hitchcock sa at han opprinnelig ønsket William Holden i rollen som Guy Haines, men Holden avslo. «Holden ville ha blitt helt feil - altfor tøff, altfor frastøtt av Bruno», skriver kritikeren Roger Ebert. «Granger er mykere og vanskeligere å få tak på, mer overbevisende ved at han forsøker å slippe løs fra Brunos samtalenett istedenfor å avvise ham kategorisk».
Warner Bros. ønsket sine egne stjerner (som allerede var under kontrakt) til å spille i filmen, hvor enn det var mulig på rollelisten. I tildelingen av rollen som Anne Morton til Ruth Roman fikk Jack L. Warner det som han ønsket, mot Hitchocks innsigelser. Regissøren fant henne «stiv» og med «manglende sex appeal». Han sa at hun hadde blitt «prakket på ham».
Kanskje var det omstendighetene rundt hennes påtvungne medvirkning i filmen som gjorde at Roman ble målet for Hitchcocks forakt gjennom hele produksjonen. Granger beskrev det diplomatisk som Hitchcocks «manglende interesse» for skuespillerinnen og sa at han hadde sett Hitchcock behandle Edith Evanson på samme måte på settet til Repet. «Han måtte ha en person i hver film som han kunne plage», sa Granger.
Kasey Rogers, kreditert som Laura Elliott, spilte rollen som Miriam. Hun bemerket at hun hadde perfekt syn på den tiden da filmen ble laget, men Hitchcock insisterte på at hun skulle bære rollefigurens tykke briller, selv på avstandsbilder hvor vanlige brillelinser ville ha vært umulig å oppdage. Rogers var i realiteten blind med brillene på seg og trengte å bli guidet av de andre skuespillerne. I en scene kan man se at hun hun sleper hånden langs bordet når hun går, dette for at hun skulle holde rede på hvor hun var.
Produksjon
Med rollelisten fastspikret, manus i hånden og en sympatisk innstilt sjefsfotograf var man klar til å begynne filmingen. Hitchcock hadde latt et filmteam gjøre bakgrunnsopptak under Davis Cup-finalene 25. – 27. august 1950 i West Side Tennis Club i Forest Hills i New York City. Mens teamet var der søkte det også etter noen andre opptakssteder. Eksteriørscenene ble spilt inn både på vest- og østkysten. Interiørscenene ble spilt inn i Warners' studioer.
Hitchcock, hans skuespillere og filmteam la avsted mot østkysten 17. oktober 1950. I seks dager gjorde de opptak på Penn Station i New York City, på jernbanestasjonen i Danbury i Connecticut (som ble til Guys hjemby Metcalf) og på steder rundt omkring i Washington D.C.
I slutten av måneden var de tilbake igjen i California. Hitchcock hadde skrevet strenge spesifikasjoner for en fornøyelsespark, som ble oppført på ranchen til regissøren Rowland V. Lee i Chatsworth. Utendørsscenene med fornøyelsesparken ble filmet der og i en virkelig «kjærlighetstunnel» i en fornøyelsespark i Canoga Park i Los Angeles. Hitchcock hadde allerede filmet avstandsbilder fra tenniskampen på Forest Hills og tilføyde nærbilder av Granger (med treneren Jack Cushingham utenfor bilderammen) og motspilleren Fred Reynolds i bilderammen fra en tennisklubb i South Gate i California. Resten av filmingen fant sted i Warners' studioer. Mange scener som så ut som om de var blitt filmet utendørs eller på location var faktisk blitt filmet innendørs foran bakgrunnsprojiseringslerreter.
Farlig reisefølge markerte en slags renessanse for Hitchcock etter flere år med liten entusiasme for hans filmer fra slutten av 1940-årene og kastet seg selv inn i en detaljorientert lederstil i en del av filmens produksjon. Han designet selv Brunos hummerprydde slips. Det blir i nærbilde avslørt at hummeren har kvelende klør, og «han valgte personlig ut et appelsinskall, tyggegummipapir, våte løv og et stykke sammenkrøllet papir, som ble brukt som kloakksøppel» i den scenen hvor Bruno uavsiktelig mister Guys lighter i kloakkristen.
Han viste også en intens interesse for en sjelden påaktet detalj i skildringen av rollefigurene: Mat. Hitchcock uttalte følgende:
Én av de mest minneverdig enkeltscenene i Hitchcock-kanonen, som ifølge Laura Elliott «blir studert av filmklasser», er den hvor hennes rollefigur Miriam blir kvalt av Bruno på «Isle of Love». «[I] én av de mest uventede, mest estetisk berettigede øyeblikkene i filmen» blir det langsomme, nesten elegante mordet vist som en gjenspeiling i offerets briller, som har blitt revet av henne og falt på bakken. Den uvanlige kameravinkelen var en mer komplisert affære enn det synes som. Først brukte Hitchcock utendørsopptakene fra Canoga Park med begge skuespillerne. Senere brukte han Elliott alene i et filmstudio hvor en stor konkav reflektor sto på gulvet. Kameraet var plassert på den ene siden av reflektoren og Elliott var plassert på den andre siden. Hitchcock instruerte Elliott om å vende ryggen til reflektoren og «sveve bakover, hele veien til gulvet.... akkurat som om du danser limbo». De første seks opptakene gikk dårlig. Elliott deiset i gulvet fra flere fot, men i syvende opptak svevde hun lett hele veien. Hitchcock responderte med en overanstrengt stemme: ''«Kutt. Neste opptak». Hitchock fikk deretter disse to elementene «sinnrikt» dobbelprintet og skapte en scene som har en «merkelig tiltalende originalitet [med] en ekstrem sammensmelting av det groteske og det vakre.... Estetiseringen av skrekken gjør det til en viss grad mulig for publikum å tenke mer fullt ut over dens virkelighet».''
Hitchcock var framfor alt en mester i store visuelle [setpieces] og «kanskje den mest minneverdige sekvensen i Farlig reisefølge er den klimaktiske slåsskampen på en løpsk karusell». Mens Guy og Bruno slåss, kommer karusellen ut av kontroll til den sliter seg selv i filler. Trehester blir slengt mot massen av hylende mødre og gråtende barn. «Den klimaktiske karuselleksplosjonen var et underverk av miniatyrer og bakgrunnsprojisering, nærbilder av skuespillerne og andre innklipp, alt sammen knirkefritt matchet og blandet sammen under filmklipper William H. Zieglers oppsyn».
Eksplosjonen blir utløst av en tivoliarbeiders forsøk på å stanse kjøreturen etter å ha krøpet under karusellens plattform for å nå kontrollpanelet i midten. Selv om Hitchcock innrømte at scenen ble spilt inn med redusert hastighet (Det betyr at når scenen blir avspilt i normal hastighet blir handlingen vist i raskt tempo) var det ikke et trickopptak: Mannen måtte faktisk krype under den snurrende karusellen, bare noen centimenter fra en mulig skade. «Hitchcock fortalte meg at denne scenen var det mest personlig skremmende øyeblikket for ham i en hvilken som helst av hans filmer», skriver biograf Charlotte Chandler. ''«Mannen som krøp under karusellen, som var kommet ut av kontroll, var ikke en skuespiller eller en stuntmann, men en karuselloperatør som meldte seg som frivillig til jobben. Hvis mannen hadde løftet hodet bare en anelse, sa Hitchcock, ville det ha gått fra å være en spenningsfilm til en skrekkfilm».''
I sluttscenen til den såkalte amerikanske versjonen av filmen venter Barbara og Anne Morton på at Guy skal ringe på telefonen. Hitchcock ønsket at telefonen i forgrunnen skulle dominere scenen og understreke samtalens viktighet, men den begrensede dybdeskarpheten på datidens filmlinser gjorde det vanskelig å få både telefonen og kvinnene i fokus. Så Hitchcock fikk en overdimensjonert telefon konstruert og plassert i forgrunnen. Anne strekker ut armen for å svare i den store telefonen, men svarer faktisk i en vanlig telefon: «Jeg gjorde dette i ett opptak», forklarte Hitchcock, «ved å zoome inn på Anne slik at den store telefonen forsvant fra bilderuten idet hun strakk seg etter den». Deretter la en grip en telefon i normal størrelse på bordet. Det er denne Anne løfter av røret på.
Filminnspillingen ble avsluttet like før julen 1950. Hitchcock og Alma reiste på ferie til Santa Cruz, deretter til St. Moritz på sølvbryllupsreise i mars 1951.
Dobbeltheter
Temaet med dobbeltheter er nøkkelelementet i filmens struktur og Hitchcock begynner allerede i tittelsekvensen med å poengtere dette: Der er to drosjer, to bærere, to par føtter, to sett med jernbaneskinner som krysser hverandre to ganger. På toget bestiller Bruno et par doble drinker. «Den eneste form for double som jeg spiller», sier han sjarmerende. I Hitchcocks cameoopptreden bærer han på en kontrabass (double bass).
Alle disse dobbelthetene har ingen presedens i romanen: De ble ganske bevisst tilføyd av Hitchcock, «diktert i en rask og inspirert overflod til Czenzi Ormonde og Barbara Keon i løpet av de siste dagene av manusforberedelsene». Dobbelthetene støtter opp under hele filmen fordi de til slutt bidrar til å assosiere en verden av lys, orden og livskraft med en verden av mørke, kaos, vanvidd og død».''
Guy og Bruno har det som forfatteren Peter Dellolio refererer til som en «mørk symbiose». Bruno personifiserer Guys mørke begjær om å drepe Miriam, «en personifisering i det virkelige livet av en fantasi som Guy ønsker å få oppfylt».
Guy og Bruno er i noen henseender hverandres dobbeltgjengere, men i enda flere henseender er de hverandres motsatser. De to par føttene i tittelsekvensen matcher hverandre, men de slår også umiddelbart fast kontrasten mellom de to mennene: De første skoene [er] «prangende, vulgære, brune og hvite snøresko, [de] andre [er] ensfargede udekorerte spasersko». De demonstrerer også Hitchcocks talent for dyktig visuell historiefortelling: I mesteparten av filmen er Bruno den aktive, mens Guy er den passive. Hitchcock viser alltid Brunos føtter først, deretter Guys. Og siden det er Guys fot som sparker lett på Brunos fot under bordet vet vi at det ikke er Bruno som har arrangert møtet.
Roger Ebert skrev at «den handler i denne forstand om to bristende karakterer - en ond, en svak, med en uutalt seksuell spenning - som gjør filmen fascinerende og halvveis sannsynlig og forklarer hvordan Bruno kunne komme så langt i å få utført sin plan».
Godt/vondt / lys-mørke
Ved å vise at det er glidende overganger mellom godt og ondt både hos Guy og Bruno, viser Hitchcock at ytterpunktene på aksen god-ond eller lyst-mørkt ikke nødvendigvis er gjensidig ekskluderende.
Handling
Amatørtennisstjernen Guy Haines (Farley Granger) ønsker å gifte seg med senatordatteren Anne Morton (Ruth Roman) og satse på en politisk karriere. Først må han skille seg fra sin vulgære og promiskuøse hustru Miriam (Laura Elliott). Ombord på toget kjenner Bruno Anthony (Robert Walker) igjen Guy og vet om hans ekteskapssituasjon fra sladresidene i media. Bruno presenterer seg og foreslår deretter en idé for det perfekte drap: Han og Guy skal «bytte drap». Bruno skal drepe Miriam og til gjengjeld skal Guy drepe Brunos foraktede far. De ville drepe en fremmed. Uten å ha noe identifiserbart motiv for forbrytelsene ville ingen av dem bli mistenkt. Guy spøker med Brunos absurde mordplan med å late som om han finner den fornøyelig. Bruno tolker det som om han er enig i planen. Bruno låner deretter Guys lighter med hans monogram på og legger den i sin egen lomme.
Guy møter Miriam. Hun har blitt gravid med en annen. Miriam nekter å skille seg fra Guy og truer med å skape skandale. Guy videreformidler de dårlige nyhetene til Anne og kommenterer metaforisk at han kunne tenke seg å «kvele» Miriam. Bruno forfølger i mellomtiden Miriam i en fornøyelsespark og kveler henne på «Magic Isle». Han meddeler deretter Guy om at Miriam er død og forventer at han skal følge opp med å drepe faren. Bruno sender sin husnøkkel til Guy, et kart som fører til hans fars soverom og en pistol.
Når politiet spør Guy om Miriams død hevder han at han var ombord på et tog da drapet ble utført. Politiet mener at hans alibi er uten beviskraft fordi han kunne ha forlatt toget tidsnok til å begå drapet og fortsatt sin reise på et annet tog. Guy blir ikke arrestert, men en polititjenestemann får i oppgave å skygge ham for å forsikre seg om at han ikke flykter under etterforskningen.
For å presse Guy til å fullføre sin del av «avtalen» presenterer Bruno seg for Anne og møter hennes yngre søster, Babara (Patricia Hitchcock), som fysisk sett påminner om Miriam. Kort etter dukker Bruno uinvitert opp i et selskap i senator Mortons hjem. For å more en kvinnelig gjest demonstrerer Bruno hvordan man skal kvele et menneske. Hans blikk faller tilfeldigvis på Barbara, og hennes likhet med Miriam framkaller et tilbakeblikk hos ham. Bruno begynner å kvele gjesten, men han mister bevisstheten før han får skadet henne. En opprørt Barbara forteller Anne: «Hans hender var på hennes hals, men han kvalte meg». Anne konfronterer Guy som forteller henne sannheten om Brunos sinnssyke plan.
Trichorsidis
Trichorsidis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Farlig reisefølge
Handling
Guy later som om han går med på Brunos plan og sniker seg inn i Mr. Anthonys soverom for å advare ham om sønnens morderiske hensikter. Det er imidlertid Bruno som venter på ham der. Guy forsøker å overbevise Bruno om å søke psykiatrisk hjelp. Når Guy nekter å følge opp planen truer Bruno med å få ham siktet for drapet på Miriam.
Trichorsidis
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Farlig reisefølge
Handling
Anne oppsøker Brunos mor (Marion Lorne) som forteller henne at hennes sønn har begått et drap, men den forvirrede kvinnen avfeier det. Bruno dukker opp og meddeler Anne at han vil rette mistankene mot Guy ved å plante den stjålne lighteren i fornøyelsesparken. Anne og Guy legger en plan for at Guy kan fullføre sin tenniskamp, unngå politiet og nå fornøyelsesparken for å forhindre Bruno i å plante lighteren.
Trichorsidis
Utbredelse
Arten er utbredt i Papua Ny-Guinea.
Farlig reisefølge
Den britiske / amerikanske versjonen
En tidlig forhåndsvisningsversjon, iblant betegnet som den «britiske» versjonen, inneholder noen scener som enten ikke er med i eller er forskjellig fra den utgitte filmversjonen. Ifølge biografen Charlotte Chandler (Lyn Erhard) likte hitchcock verken den «britiske» eller den «amerikanske» versjonen:
Zbigniew Rachwalski
Zbigniew Rachwalski (født 21. september 1955) er en polsk landhockeyspiller.
Farlig reisefølge
Den britiske / amerikanske versjonen
I sluttscenen til den «amerikanske» versjonen er Guy gjenforent med Anne på toget hjem. En fan kjenner ham igjen og forsøker å innlede en samtale med å spørre: «Unnskyld, men er ikke De Guy Haynes?» Guy, som er herdet av sin traumatiske opplevelse og som husker at det var nøyaktig slik han møtte Bruno, reiser seg hurtig opp og forlater toget sammen med Anne uten å svare.
Zbigniew Rachwalski
Han representerte Polen under Sommer-OL 1980 i Moskva, hvor laget hans ble nummer 4.
Farlig reisefølge
Forskjeller fra romanen
Endog før han sikret seg rettighetene til romanen svirret Hitchcocks hode av idéer om hvordan han skulle tilpasse den til film. Han begrenset det geografiske rommet til Nordøstkorridoren, mellom Washington D.C. og New York City. Skueplassene i romanen strakk seg blant annet fra Sørvesten til Florida. Manusteamet tilføyde krysskuttingen mellom tennismatchen og Brunos besvær med kloakkristen i Metcalf samt lighteren, «Tunnel of Love» og Miriams briller. Fornøyelsesparken er kun en flyktig setting i romanen.
Hitchcocks største forandringer gjaldt hans to ledende rollefigurer:
Rollefiguren som blir kalt Bruno Anthony i filmen blir kalt Charles Anthony Bruno i boken. «Highsmiths Bruno er en fysisk frastøtende alkoholiker... men i Whitfield Cooks hender ble filmens Bruno en dandy, en mammagutt som snakker fransk og som tilkjennegir en uvitenhet om kvinner». I boka omkommer Bruno i en båtulykke langt unna en karusell.
I romanen er ikke Guy Haines tennisspiller, men en lovende arkitekt som faktisk utfører drapet på Brunos far. I filmen «ble Guy en anstendig fyr som nekter å fullføre sin del av den vanvittige avtalen for å imøtekomme sensorene», skriver Patrick McGilligan. I romanen blir Guy jaget og fanget av en iherdig detektiv.
Karusellscenen forekommer ikke i boka, men er hentet fra klimakset i Edmund Crispins roman The Moving Toyshop fra 1946. Alle de større elementene i scenen (de to mennene som slåss, operatøren som blir skutt ved et uhell, karusellen som kommer ut av kontroll, krypingen under karusellen for å slå den av) finnes i Crispins bok, selv om han ikke ble kreditert i filmen.
I Raymond Chandlers andre manusutkast, som Hitchcock kastet i avfallsbøtta mens han holdt seg for nesen, viser filmens siste scene Guy Haines, institusjonalisert og iført tvangstrøye.
Rolleliste
Alfred Hitchcocks cameoopptreden finner sted elleve minutter inni filmen. Han ses bærende på en kontrabass idet han stiger ombord på toget.
Mottakelse
Etter utgivelsen i 1951 fikk Farlig reisefølge blandede anmeldelser. Variety roste den og skrev: ''«Prestasjonsmessig kommer rolleinnehaverne sterkt ut av det. Granger er utmerket som den plagede unge mannen som uskyldig blir involvert i et mord. Romans rolle som en snill forståelsesfull jente er en omveksling for henne og hun gjør den varm på en virkningsfull måte. Walkers rollefigur har en ekstrem indre natur og han formidler den på den dyktig måte».''
På den andre siden kritiserte Bosley Crowther i The New York Times filmen: ''«Mr. Hitchcock kaster igjen et forrykt mord opp i luften og forsøker å få oss til å tro at det vil reise seg uten støtte. ... Kanskje vil det være de blant publikum som likeledes vil bli skremt av skurkens mørke truende advarsler og av Mr. Hitchcocks elegante melodramatiske knep. .... Men til tross for dette er hans grunnleggende premiss om frykt skapt av trussel så tynn og så totalt usannsynlig at historien helt enkelt ikke holder». Leslie Halliwell mente at Hitchcock var «på sitt beste» og at filmen gav «topp spenningsunderholdning», men kalte historien «utilfredsstillende»''.
Anmeldelser av en mer nyere dato er generelt sett, skjønt ikke allment, mer positive. Filmen har en ranking på 98% på Rotten Tomatoes og Roger Ebert har kalt Farlig reisefølge en «førsteklasses thriller» som han regner blant Hitchcocks topp fem-filmer.
David Keyes skrev i cinemaphile.org i 2002 at han så på filmen som et banebrytende bidrag i sin sjanger: ''«bortsett fra sin meget åpenbare tilnærming til [å være] en publikumsfriende popkornfilm, er filmen én av de opprinnelige modellene for identitetsinspirerte mysteriethrillere hvor naturlig menneskelig oppførsel er den drivende styrken bak det makabre framfor overnaturlige elementer. Til og med klassiske filmer som Fargo og A Simple Plan synes å være direkte drevet av dette konseptet».''
Almar Haflidason var overveldiget av Farlig reisefølge på BBCs nettside i 2001: ''«Hitchcocks favorittintrige om en vanlig mann som blir fanget inn i et stadig mer tilstrammende nett av frykt kaster Guy inn i én av regissørens mest djevelsk virkningsfulle filmer. Vanlige steder i Washington blir til uhyggelige jaktmarker som perfekt gjenspeiler den krypende terroren som langsomt fortærer Guy når den dødelig glatte Bruno uopphørlig forfølger ham til et vanvittig klimaks. Rask, spennende og vevet i en ondskapsfull stil er dette én av Hitchcocks mest kompetente og nådeløst utsøkte thrillere».''
Utmerkelser
American Film Institutes lister
Arv
Farlig reisefølge ble tilpasset til radioprogrammet Lux Radio Theatre ved to anledninger: 3. desember 1951 med Ruth Roman, Frank Lovejoy og Ray Milland og 12. april 1954 med Virginia Mayo, Dana Andrews og Robert Cummings. I 2015 ble det bekjentgjort at regissøren David Fincher og forfatteren Gillian Flynn arbeidet med en nyinnspilling kalt Strangers. Det ble sagt at filmen ville være en «moderne [take]» av historien.
Filmen har også tjent som inspirasjon for andre film- og fjernsynsprosjekter med liknende temaer med å bytte mord, ofte behandlet på en komisk måte. De inkluderer:
Daecheong-do
Daecheong-do (eller bare Daecheong) er ei øy i fylket Ongjin i den sørkoreanske provinsen Incheon, og ligger nær den nordlige grenselinja, som fungerer som den maritime grensa mellom Nord-Korea og Sør-Korea.
I nord ligger øya Baengnyeong-do og i sørøst Socheong-do. Høyeste punkt er 343 moh. På grunn av øyas fjellpreg drives det lite jordbruk der, de fleste er sysselsatt med fiske og fangst.
Krystyna Guzik
Krystyna Guzik (tidligere Pałka; født 16. august 1983 i Zakopane) er en polsk skiskytter. Hun vant VM-sølv på jaktstart under VM i skiskyting 2013 i Nové Město.
Guzik representerte Polen under Vinter-OL 2006, 2010 og 2014. Hennes beste plassering i Sotsji var 10.-plass på normaldistansen.
Eidsbotn (Levanger)
Eidsbotn er et større fjordbasseng med brakkvann i Levanger kommune i Trøndelag. Den er en sidefjord til Trondheimsfjorden, som den er forbundet med gjennom det smale Levangersundet, som skiller Levanger sentrum fra Levangernesset. Eidsbotn er 2,5 km langt og opp mot 1,2 km bredt, og strekker seg inn mot Alstadhaug. Tettstedet Levanger ligger like ved Eidsbotn, og ved sørsiden av fjorden ligger tettstedet Eidsbotn.
Eidsbotn ble fredet som Eidsbotn fuglefredningsområde i 1984 for å verne et våtmarksområde som har stor betydning for fuglelivet.
Beardstown (Indiana)
Beardstown er et kommunefritt område (unincorporated community) i Franklin Township, Pulaski County, i delstaten Indiana i USA.
Jon Holst-Christensen
Jon Holst-Christensen (født 16. juni 1968) er en dansk badmintonspiller.
Han representerte Danmark under Sommer-OL 2000 i Sydney, der han ble utslått i andre runde i mixed double.
Beardstown (Indiana)
Historie
Beardstown ble grunnlagt i 1901 og fikk sitt navn fra Beardstown, Illinois. Et postkontor ble etablert i Beardstown i 1903 og var i drift til 1905.
Liu Yong
Liu Yong (født 12. august 1975) er en kinesisk badmintonspiller.
Han representerte Kina under Sommer-OL 2000 i Sydney, der han ble utslått i andre runde i mixed double.
Adrien Gand
Adrien Gand, fullt navn Adrien-Edmond-Maurice Gand, (født 23. mai 1907 i Lille i Frankrike, død 28. oktober 1990 i Dunkerque) var en fransk katolsk prelat som var biskop av Lille.
Prest
Adrien Gand ble ordinert til prest i Saint-Sulpice av kardinal erkebiskop av Paris Jean Verdier den 29. juni 1933 for bispedømmet Lille.