cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Litauen
På 1300-tallet var Litauen en del av det største landet i Europa, og dagens Belarus, Ukraina samt deler av Russland var områder underlagt Polen og Storhertugdømmet Litauen. Med Lublinunionen av 1569 ble Det polsk-litauiske samveldet dannet. Her ble den polske kongen statsoverhode, med sete i Warszawa. Samveldet varte i over to hundreår, fram til nabolandene begynte å trekke store deler av samveldets landområder ut av unionen, fra 1772 til 1795. Det russiske keiserdømmet overtok nå størstedelen av Litauens territorium. Etter første verdenskrig ble Litauens uavhengighetserklæring skrevet under den 16. februar 1918, og landet ble nå på ny opprettet som en suveren stat. Fra 1940 ble Litauen først okkupert av Sovjetunionen, og deretter av Tyskland. Da andre verdenskrig nærmet seg slutten i 1944 trakk nazistene seg tilbake, og Sovjetunionen okkuperte Litauen på nytt. Den 11. mars 1990 ble Litauen den første sovjetrepublikken som erklærte sin uavhengighet fra unionen.
Geografi
Landet er nokså flatt og består av elvedeltaer og morenelandskap. I sør er det store furuskoger. Det høyeste området som ligger like sørøst for hovedstaden Vilnius strekker seg nesten opp i 300 meter over havet.
Litauen grenser til følgende land:
Grensen mellom Litauen og Polen adskiller Kaliningrad, en russisk eksklave, fra Belarus ved den såkalte Suwałki-korridoren.
Sjøgrense i Østersjøen: 99 km.
Største øyer: -. (Litauen har ingen øyer utenfor kysten.)
Lengste elv: Nemunas 937 km, derav 475 km i Litauen.
Største innsjø: Drūkšiai 44,79 km².
Inn- og utmark utgjør 57 %, skog og kratt: 30 %, myr: 3 %, innlandsvann: 4 %, annet: 6 %.
Største avstander: Fra øst til vest: 373 km, fra nord til sør: 276 km.
Litauen på tvers
Litauen består av følgende landskap:
Klima
Litauens klima, som spenner mellom det maritime og kontinentale, er relativt mildt. Gjennomsnittlig temperatur på kysten er -2,5 °C i januar og 16 °C i juli. I Vilnius er den gjennomsnittlige temperaturen -6 °C i januar og 16 °C i juli. 20 °C er hyppig på sommerdager og 14 °C om natten, selv om temperaturen kan nå 30 eller 35 °C. Enkelte vintre kan være veldig kalde. -20 °C forekommer nesten hver vinter. Om vinteren har det vært målt -34 °C i kystområdene og -43 °C øst i Litauen.
Det lengste målte temperaturen poster fra det baltiske området dekker om lag 250 år. Dataene viser at det var varme perioder i løpet av siste halvdel av det 18. århundre, og at det 19. århundre var en relativt kjølig periode. En tidlig 20. århundre oppvarming kulminerte i 1930-årene, etterfulgt av en mindre nedkjøling som varte fram til 1960. En oppvarming trend har vedvart siden da.
Litauen opplevde tørke i 2002, noe som førte til skog- og torvmyr-branner. Landet led sammen med resten av Nordvest-Europa under en hetebølge sommeren 2006.
Rapportert ekstreme temperaturer i Litauen etter måned er følgende:
Demografi
Litauerne har assimilert opp i seg en rekke tidligere baltiske stammer som f.eks. jotvingerne, gammelprøysserne og selerne. Av befolkningen i dag er 85 % litauere, 6 % polakker og 5 % russere. Under den sovjetiske okkupasjonen ble det ført en aktiv russisk koloniseringspolitikk mot de baltiske landene. 68,5 % av alle innbyggere bor i byer. Forskning viser at i perioden 1994–2004 hadde 13 % av landets arbeidsføre befolkning, 278 000 personer, emigrert.
Landet har ingen statskirke, men den romersk-katolske kirke er den mest fremtredende.
BNP pr. person: USD 23,433
Endringer i befolkningens størrelse etter 1994
Litauens befolkning gikk ned med over 300,000 innbyggere fra 1994 til omkring 2010. Man regner med at 13 % av landets yrkesaktive befolkning har emigrert, hovedsakelig for å skaffe seg bedre betalte jobber. Denne tendensen har økt kraftig i forbindelse med EU-medlemskapet. En rekke jobber står ubesatte på grunn av utvandringen. (Tallene under viser landets befolkning ved hvert års begynnelse (i antall 1000.)
Religion
Landet har ingen statskirke, men Den romersk-katolske kirke er den mest fremtredende religionen, siden kristningen av Litauen i 1387. Siden 1413, har flertallet av den litauiske befolkningen vært medlemmer av den romersk-katolske kirke. Ifølge folketellingen i 2001 var 79 % av litauiske innbyggere registrerte i den romersk-katolske kirke.
Katolisisme har spilt en betydelig rolle i litauisk anti-kommunistisk motstand i sovjettiden. Flere katolske prester var ledere av anti-kommunistiske bevegelser, og tusenvis av latinske kors ble plassert på korshøyden i nærheten av Šiauliai, til tross for at en del av det ble ødelagt i 1961.
Historie
Det nåværende Litauen har vært befolket av baltisktalende stammer siden forhistorisk tid. De var jordbrukere og hadde handelskontakt med Skandinavia og med de slaviske folk i øst. Litauen blir første gang nevnt i historien i Quedlinburg-annalene 14. februar 1009. Omkring 1230 opptrer Ringold som storfyrste. Hans sønn Mindaugas samlet landet i 1236. Han omvendte seg til kristendommen og lot seg døpe av erkebiskopen av Riga i 1251 og ble kronet til konge av Litauen 6. juli 1253. Som Litauens første og eneste konge (før 1918) avsto han landområder til Den tyske orden og lovet å la ordenen overta hele riket etter sin død. Men i 1261 avsverget han kristendommen, slo ordensridderne i slaget ved Durbe, og oppmuntret de hedenske prøyssiske nabostammene til oppstand mot tyskerne. Men etter hans død i 1263 bortfalt både kongetittelen og kristendommen. I løpet av 1300-årene ekspanderte storhertugdømmet Litauen østover og ble en europeisk stormakt. Samtidig klarte litauerne å slå tilbake videre fremstøt fra de tyske ordensriddernes side. Etter tatarenes innfall i Øst-Europa og det Kyiv-russiske rikets sammenbrudd var det mange slaviske fyrster som frivillig eller under tvang sluttet seg til Litauen. Under ledelse av Gediminas (1316–1430) og hans sønner Algirdas og Kestutis erobret Litauen områdene som i dag utgjør Belarus, mesteparten av Ukraina og deler av Polen og Russland. I 1323 grunnla Gediminas Vilnius som rikets hovedstad. Etter utvidelsen østover var et overveldende flertall av Litauens innbyggere slavisktalende kristne med et vel etablert skriftspråk. Slavisk språk og kultur kom derfor til å få stor innflytelse i et land som hittil hadde vært uten skriftkultur. Slavisk ble statens dominerende administrasjonsspråk. Litauen og senere også Polen kom til å betrakte seg som rettmessige arvtakere til Kyiv-riket i konkurranse med det fremvoksende storfyrstedømmet Moskva. På slutten av 1300-tallet var Litauen i areal det største landet i Europa. Storfyrstedømmet Litauen strakte seg over en vesentlig del av kontinentet, fra Østersjøen til Svartehavet. Som det siste hedenske land i Europa ble Litauen kristnet, offisielt i 1387, men religionsskiftet var ikke gjennomført før et stykke inn på 1400-tallet. Kong Kasimir III av Polen døde sønneløs, og den litauiske storfyrste Jogaila, en sønn av Algirdas, var en aktuell kandidat til Polens trone, dersom han inngikk ekteskap med den polske kongedatteren Hedvig. Men først måtte Jogaila la seg døpe og sørge for at undersåttene også omvendte seg. Etter dåp og ekteskap med Polens dronning kunne han la seg krone som konge av Polen 2. februar 1386 under navnet Władysław II Jagiełło.
Polen og Litauen ble gjennom dette ekteskapet forent i en personalunion. Denne unionen ga Litauen en sterk alliert mot den konstante trusselen fra tyskerne i vest, spesielt fra Den tyske orden i Preussen, og fra storfyrstedømmet Moskva i øst. Unionen fikk vidtrekkende følger for det på forhånd ortodokse kristne folkeflertallet i den østlige delen av Litauen. Deres stilling ble etter hvert dårligere i en stat som var dominert av adelen i det katolske Polen og nå også Litauen.
Den første polsk-litauiske union ble imidlertid for en tid splittet av rivalisering mellom Jogaila (Władysław) og hans fetter Vytautas. I 1401 delte de makten, slik at Jogaila ble konge av Polen, mens Vytautas ble storfyrste av Litauen. Men de kunne samarbeide i kampen mot ytre fiender, først og fremst mot Den tyske orden, og de lyktes i å sikre vestgrensen mot Preussen (en grense som besto omtrent uforandret til 1918). Sluttpunktet for striden med de tyske ordensridderne var den polske og litauiske seieren i det store slaget ved Tannenberg (Grünewald) 15. juli 1410. Dette stanset videre tysk ekspansjon østover. Den tysk-romerske keiser ønsket å gjøre Litauen til keiserlig len med Vytautas som konge, og hans kroning skulle finne sted i 1429. Men polske magnater klarte å forhindre kroningen ved å beslaglegge kronen som keiseren sendte til Litauen. En ny krone ble bestilt i Tyskland og en nye kroningsdato fastsatt, men Vytautas omkom i en ulykke i 1430 før kroningen ble gjennomført. Etter at Vytautas var død uten arvinger, kunne Jogaila innsette sin sønn Kazimierz som arving til begge riker, og den polsk-litauiske union ble gjenopprettet i 1434. I de neste hundre år økte den polske innflytelsen i Litauen.
Storfyrstedømmet Litauen ble i samme periode svekket av gjentatte angrep fra Moskva-riket, som ble en stadig mektigere rival. Landområder gikk tapt til Moskva-fyrsten i 1558 og 1583. Under trusselen fra øst inngikk Polen og Litauen unionen i Lublin i 1569. De to landene ble nå knyttet enda tettere sammen i en forbundsstat, Det polsk-litauiske samvelde. Litauen beholdt nominelt sin suverenitet og sine separate institusjoner, slik som egen hær, egen valuta og eget lovverk. I unionstiden ble Litauens adel og borgerskap gradvis mer polsk, og kulturelt ble landet sterkt integrert i Polen. Samveldet førte også til at de tidligere litauiske områdene i det nåværende Ukraina kom under polsk administrasjon. Den ukrainske adelen ble langt på vei integrert med den polske, og det oppsto en enda dypere kløft mellom den katolske adelen og den stadig mer undertrykte ortodokse befolkningen. Litauen ble i unionstiden et europeisk sentrum for jødisk kultur med tallrike skoler og et stort bibliotek. Rabbi Eliayahu fra Vilnius, (1720–1797), ble en forsvarer av den ortodokse jødedommen bygget på Talmud, mot ḥasidismen og reformbevegelsen.
I 1795 ble samveldet oppløst som følge av Polens tredje deling, da de gjenværende landområdene ble delt mellom Preussen, Russland og Østerrike. Over 90 % av Litauens områder ble lagt under Russlands herredømme, mens resten ble prøyssisk.
Selvstendighet fra Russland
16. februar 1918 erklærte Litauen sin selvstendighet som kongedømme. Nasjonalforsamlingen valgte i juli den tyske hertug Wilhelm Karl (av Württemberg-dynastiet) til konge under navnet Mindaugas II. Han var gjennom morens familie arving til fyrstedømmet Monaco, hvor han ble født og vokste opp. Hans kongeverdighet ble kortvarig, og han satte aldri sine ben i sitt nye kongerike, men ble boende på sitt slott ved Stuttgart. Da litauerne skjønte at Tysklands sammenbrudd var nær forestående, forsvant begeistringen for å få en tyskættet konge, og nasjonalforsamlingen besluttet 2. november 1918 å innføre republikansk styreform. Territorielle strider med Polen (om Vilnius-regionen og Suvalkai-regionen) og med Tyskland om Memelland var hovedsaker for den nye nasjonens utenrikspolitikk. I mellomkrigstiden var landets konstitusjonelle hovedstad Vilnius, selv om byen lå i Polen fra 1920 til 1939 som følge av den polsk-litauiske krig (1919-1920) og polakker og jøder utgjorde majoriteten av byens innbyggere (litauerne utgjorde kun 0,8 % av innbyggerne). De litauiske myndighetene var i denne perioden lokalisert i Kaunas som midlertidig hovedstad i Litauen.
Andre verdenskrig
I 1940, etter utbruddet av andre verdenskrig, ble Litauen okkupert og annektert av Sovjetunionen i overensstemmelse med Molotov–Ribbentrop-pakten. Etter Tysklands angrep på Sovjetunionen i 1941 trakk de sovjetiske styrkene seg tilbake og landet ble okkupert av tyskerne. Under den tyske okkupasjonen ble om lag 190 000 eller 91 % av de litauiske jødene drept, noe som utgjorde et av de verste dødstallene under Holocaust. Etter tilbaketrekningen av Tysklands okkupasjonsstyrker ble Litauen i 1944 igjen okkupert av Sovjetunionen og lagt inn i unionen som den litauiske sosialistiske sovjetrepublikk.
Under sovjetisk og tysk okkupasjon mellom 1940 og 1954 mistet Litauen over 780 000 av sine innbyggere. Det blir antatt at 120 000 til 300 000 av disse ble drept eller ført i eksil til Sibir, mens andre valgte å flykte til land i vesten.
Oppløsing av Sovjetunionen
Femti år med kommunistisk styre tok slutt etter at perestrojka og glasnost ble lansert på slutten av 1980-tallet. Litauen, ledet av Sąjūdis, en antikommunistisk og antisovjetisk frigjøringsbevegelse, proklamerte Litauens uavhengighet 11. mars 1990. Litauen var den første sovjetrepublikken som gjorde dette. Sovjetiske styrker forsøkte imidlertid å hindre at landet ble uavhengig, og natten til 13. januar 1991 angrep Den røde armé Vilnius TV-tårn og drepte 13 litauiske sivile De siste sovjetiske troppene forlot Litauen 31. august 1993.
4. februar 1991 anerkjente Island som det første landet Litauen som uavhengig, mens Sverige var det første landet som åpnet ambassade i landet. USA og andre vestlige land anerkjente aldri Sovjetunionens anneksjon av Litauen, Latvia og Estland.
Litauen ble medlem av FN 17. september 1991 og 31. mai 2001 ble Litauen det 141. medlem av WTO. Siden 1988 har Litauen ønsket tettere bånd med Vesten, og 4. januar 1994 var landet det første av de baltiske landene som søkte medlemskap i NATO. 29. mars 2004 ble landet medlem av NATO, og ble 1. mai samme år også medlem av EU.
Politikk
Siden Litauen erklærte sin selvstendighet den 11. mars 1990 har landet utviklet sterke demokratiske tradisjoner. I det første ordinære valget etter oppløsningen, den 25. oktober 1992, ga 56,75 % av velgerne sin støtte til den nye grunnloven. Det var heftige debatter omkring grunnloven, spesielt angående presidentens rolle. Mange ulike forslag ble sagt frem, fra et parlamentarisk styresett til et system med presidentmodellen etter samme mønster som i USA. En folkeavstemning ble avholdt den 23. mai 1992 for å høre folkets mening. I avstemningen stemte 41 % av alle de stemmeberettigede for å gjeninnføre presidentmodellen i Litauen. Man ble til slutt enig om et semipresidentsystem, men landet regnes i dag som en parlamentarisk republikk der presidenten har en mer kontrollerende funksjon.
Det litauiske statsoverhodet er presidenten, som blir valgt for en femårsperiode. En kandidat kan bare sitte i to etterfølgende perioder. Presidentens rolle er for det meste formell, med unntak av den nasjonale utenriks- og sikkerhetspolitikken. Presidenten er også den øverste lederen for militæret. Presidenten utnevner også, med støtte fra nasjonalforsamlingen (Seimas), statsministeren og resten av regjeringen, samt en del andre embetsmenn og alle dommere. Dommerne i statsretten (Konstitucinis Teismas), blir valgt for ni år og utnevnes av presidenten (tre dommere), lederen av nasjonalforsamlingen (tre dommere) og leder for høyesterett (tre dommere). Nasjonalforsamlingen møtes i plenum og har 141 medlemmer som velges for fire år. 70 representanter velges ved flertallsvalg i enmannskretser, mens de resterende 71 velges ut ved proporsjonalvalg fra partilister som gjelder for hele landet. Et parti må oppnå minst fem prosent av stemmene nasjonalt for at dets representanter skal kunne velges inn i nasjonalforsamlingen.
Litauen er medlem av organisasjoner som FN, NATO og EU. Litauen deltar også i det baltiske råd og Østersjørådet. I 2018 ble landet medlem av Organisasjonen for økonomisk samarbeid og utvikling.
Administrativ inndeling
Litauens nåværende administrative inndeling ble innført i 1994, og så modifisert i 2000 for å tilfredsstille EUs standarder. Inndelingen går i tre nivåer: landet består av ti fylker (litauisk: entall – apskritis, flertall – apskritys), som igjen deles inn i totalt 60 kommuner (litauisk: entall — savivaldybė, flertall— savivaldybės). Kommunene deles så inn i over 500 mindre deler, som styres av hver sin eldste. Disse områdene kalles på litauisk seniūnija (entall), og seniūnijos (flertall).
Fylkene ledes av en fylkesmann (litauisk: apskrities viršininkas) som blir utnevnt av de sentrale styresmaktene. Fylkesmannens og fylkets oppgaver er å sørge for at de lokale styresmaktene i fylket holder seg til Litauens lover og grunnlov, og at lover, programmer og pålegg fra nasjonalt hold blir fulgt.
Kommunen er den viktigste enheten i landets administrative inndeling. Noen kommuner er historisk kalt distriktskommuner, og blir ofte omtalt som bare «distrikter». På samme måter blir også bykommuner ofte kalt «byer». Hver kommune har sitt eget, folkevalgte kommunestyre eller kommuneråd. Tidligere hadde man kommunevalg hvert tredje år, men nå har man det hvert fjerde år. Kommunestyret peker ut kommunens ordfører og annet personell. Kommunestyrene velger også ut eldster. Det er foreslått at man skal avholde direktevalg av eldster og ordførere, men det ville i så fall kreve en korrigering av grunnloven.
De minste områdene, som styres av hver sin eldste, spiller ingen rolle i den nasjonale politikken. De ble primært opprettet for at folk skulle kunne motta nødvendige tilbud nær hjemmet, og deres viktigste oppgave går innunder sosialsektoren: å utøve velferd og hjelpe individer og familier som trenger hjelp. I utkantstrøk har de for eksempel også ansvar for å registrere fødsler og dødsfall.
Den nåværende administrative inndelingen er gjenstand for hyppig kritikk ettersom den er for ineffektiv og byråkratisk. Mange har klaget over det store antallet fylker, og det faktum at de ikke har mye makt. Et forslag går ut på å dele landet inn i fire deler i en ny inndeling, hvor grensene skal gå ved landets etnografiske regioner og ikke avgjøres av byråkrater og politikere. Andre foreslår å redusere antallet fylker til fem, hvor hvert har sin base i en av de fem største byene i landet.
Økonomi
Utdypende artikkel: Litauens økonomi
Olje i Litauen
Den europeiske energikrisen har skapt behov for oljeletingen også langs Østersjøens østkyst. Tyskland begynte boring etter olje i Øst-Tyskland før den andre verdenskrig (Kaliningrad oblast). I 1949 ble en mer omfattende leteboring satt i gang. Den første oljen ble så funnet innenfor Vilnius' bygrense. Denne tykke råoljen ble funnet ved 226 meter dybde.
Mot slutten av 1980-årene hadde man funnet 37 oljeforekomster. De største funnene på dette tidspunkt lå alle i Kaliningrad-enklaven og i sandsteinsformasjoner fra midtre del av kambrium (545–495 millioner år tilbake i tid). Halvparten av funnene er hittil gjort i Litauen rundt Klaipėda. Oljen befinner seg på en dybde fra 2000 til 2700 meter.
De tre største forekomster er registrert på felter i Østersjøen utenfor Kaliningrad-enklaven og Litauen. Ett av disse ligger i russisk økonomisk sone, men bare 10 km utenfor Neringa, nær Nida. Produksjonen fra Kravtsovskoye-feltet kom i gang fra høsten 2004. Det skjedde fem kilometer utenfor Litauens sjøgrense og den enestående nasjonalparken Kursiu Nerija.
Både litauiske og svenske myndigheter har gjentatte ganger gitt uttrykk for bekymring for tapping av denne oljekilden. Eksperter fra UNESCO har studert de tekniske data og mener det er en reell fare for forurensning fra russiske oljebrønner. På russisk område er økningen av oljeproduksjonen beregnet til ca. 120 000 tonn årlig når produksjonen er kommet i gang på Kravtsovskoye-feltet.
Fra litauiske kilder ble det produsert 12 000 tonn olje i 1990. I dag produserer fire mindre litauiske oljeselskap rundt 500 000 tonn årlig (2004–2005). Dette tilsvarer 7 prosent av Litauens årlige forbruk. Antydede oljereserver i Litauen tilsvarer fem millioner tonn og 10 års forbruk. Ytterligere oljefunn på land kan kanskje gi 23 millioner tonn og 64 millioner tonn utenfor kysten. Hvor korrekte disse målingene er, er uvisst.
Systematisk oljeleting i bergarter fra kambrium- og silurtiden vil nok føre til nye drivverdige funn, men i mellomtiden er Litauen sterkt avhengig av import. Nedleggelsen av det gamle kjernekraftverket Ignalina ble fullført 31. desember 2009. Imidlertid arbeides det med planer om å bygge et nytt atomkraftverk ved siden av det gamle og i samarbeid med nabostater.
Oljeterminalen Butinges Nafta er bygget for å sikre oljetilførselen sjøveien til Litauen og til Baltikums eneste oljeraffineri, Mazeikiu Nafta. Terminalen tar årlig imot under to og en halv million tonn olje og diesel. Gjennom Birzai-rørledningen får Mazeikiu-raffineriet årlig over fem millioner tonn olje og diesel.
Utdanning
Den første dokumenterte skole i Litauen ble etablert i 1387 i tilknytning til katedralen i Vilnius. Skolen ble påvirket av kristningen av Litauen. Flere typer skoler fantes i middelalderens Litauen: katedralskoler, der elevene ble forberedt på prestetjeneste; bygdeskoler som tilbød elementær utdanning, og hjemmeskoler dedikert til å utdanne barna av den litauiske adelen. Før Universitetet i Vilnius ble etablert i 1579, gikk litauere som søkte høyere utdanning på universitet i utenlandske byer, inkludert Kraków, Praha, og Leipzig.
Det litauiske departementet for vitenskap og utdanning foreslår nasjonal utdanningspolitikk og mål. Disse er sendt til Seimas for ratifisering. Lover styrer langsiktig pedagogisk strategi sammen med generelle lover om standarder for høyere utdanning, yrkesopplæring, jus og vitenskap, voksenopplæring og spesialundervisning.
Verdensbanken betegner lesekyndigheten til litauere i alderen 15 år og eldre som 100 %. I 2008 hadde 30,4 % av befolkningen i alderen 25-64 fullført høyere utdanning, 60,1 % hadde fullført videregående utdanning og utdanning etter videregående (ikke-tertiær). Ifølge investere i Litauen, har Litauen dobbelt så mange personer med høyere utdanning som EU-15 gjennomsnittet og andelen er høyest i Baltikum. Også 90 % av litauerne snakker minst ett fremmedspråk og halvparten av befolkningen snakker to fremmedspråk, i hovedsak russisk og engelsk.
I 2008 var det 15 offentlige universiteter i Litauen, 6 private institusjoner, 16 offentlige høyskoler, og 11 private høgskoler. Universitetet i Vilnius er et av de eldste universiteter i Nord-Europa og det største universitetet i Litauen. Kaunas University of Technology er det største tekniske universitetet i Baltikum og det nest største universitet i Litauen. Andre universiteter inkluderer Kaunas University of Medicine, Litauen Academy of Music og Teater, Vilnius pedagogiske universitet, Vytautas Magnus universitet, Mykolas Romeris universitet, Litauisk academi for kroppsøving, Vilnius Gediminas Tekniske Universitet, General Jonas Zemaitis militærakademi i Litauen, Klaipėda universitet, litauisk Veterinary Academy, Litauisk universitet av landsbruk, Siauliai universite og Vilnius Academy of Arts.
Helse
Av statistikk fra 2009 er den gjennomsnittlige levealderen i Litauen 72 år, 66 for menn og 78 for kvinner. Dette er den største kjønnsforskjellen av alle europeiske land. I flere år har Litauen hatt verdensrekord i høyest selvmordsrate; over både Russland og Japan. Bortsett fra det er spedbarnsdødeligheten like lav som i Norge, 4 av 1000 levendefødte, det samme er utbredelsen av HIV på 0,1 %. Nærmere 100 % av alle barn blir vaksinert. 100 % av befolkningen har tilgang til rent vann og tilfredsstillende sanitærforhold. Av de landene som ifølge FN har høy HDI er de blant landene hvor den voksne befolkningen har lavest BMI.
Største byer
''Tall fra 1. januar 2004''
Se også: Liste over byer i Litauen
Musikk
Litauen har en lang historie av klassiske musikalske stykker. Litauisk folkemusikk er primært basert rundt polyfon musikk spilt på fløyter, zithers (kanklės).
Litauisk folkemusikk er basert på sanger (dainos), som inkluderer romantiske sanger, så vel som arbeidssanger og mer arkaiske krigssanger. Disse sangene ble utført enten i grupper eller alene, og akkompagnert av musikk eller kor. Duophonicsanger er en kjent tradisjon i Aukštaitija. En annen stil av litauisk folkemusikk kalles rateliai, en slags runddans. Populære instrumenter inkluderer kanklės, en slags gitar som følger sutartines, rateliai, vals, polka og quadrilles, samt ulike feler (inkludert en bassfele kalt basetle), i tillegg til en særegen plystrefele kalt lumzdelis, som lydmessig minner om en klarinett. På slutten av det 19. århundre ble trekkspill og bandoneon introdusert. Sutartinė ledsages av skudučiai, en form for panfløyte, så vel som trompeter (ragai og dandytės). Instrumentet anklės er et svært viktig instrument i tradisjonell, litauisk folkemusikk, som avviker i antall strenger og ytelsesteknikker over hele landet. Andre tradisjonelle instrumenter inkluderer švilpas (fløyte), trommer og tabalas (et rytmeinstrument som minner om en Gong). Andre tradisjonelle instrumenter inkluderer sekminių ragelis (sekkepipe) og pūslinė (en musikalsk bue laget av griseblærer fylt med tørkede erter).
På 1980-tallet, gjorde rockebandet Foje, Antis, og Bix et stort inntrykk på Litauen. I 1987, 1988 og 1989 tok flere store rockefestivaler sted, blant annet festivalen Roko Maršas. Roko Maršas var koblet til ideologien Sąjūdis.
Fra 2000-tallet har de mest populære bandene i Litauen vært SKAMP, Happyendless og Jurga, som alle oppnådde internasjonal anerkjennelse.
Kunst og museer
Det finnes flere museer i Litauen. Litauens kunstmuseum ble grunnlagt i 1933 og er det største museet for kunstbevaring i Litauen.[28] Palanga Amber Museum er et datterselskap av det litauiske Art Museum. Ulike gule kunstverk utgjør en sentral del av museet. I alt er det 28 000 biter av rav og om lag 15.000 inneholder inneslutninger av insekter, edderkopper, eller planter. Over 4500 stykker rav brukes for produksjon av kunst og smykker. Et fremtidig planlagt museum, Vilnius Guggenheim Hermitage Museum, vil presentere utstilling av moderne kunst. Museet er planlagt å åpne i 2011.[31] Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875–1911) er en kjent representant for litauisk kunst. Čiurlionis var en nasjonalt kjent musiker og kunstner i Litauen. Hans symfoniske komposisjoner, Jura («Havet») og Miške ("I skogen"), var den første helaftens stykke fra en litauisk musiker. Jura («Havet») og Miške ("I skogen") ble komponert for å representere Litauens landskap. [32] Etter Čiurlionis død i asteroide 2420 ble Čiurlionis hedret for sine prestasjoner. 75.
Kino og teater
Litauen har en livlig dramascene. Det fins mange ulike filmfestivaler, som Kino Pavasaris og AXX Commercial Film Festival Contest. Filmtradisjonen har kommet gjennom Litauens okkupasjon av russerne. [28] En populær litauisk film, Velnio Nuotaka, er basert på tradisjonelle, litauiske folkeeventyr.[29]
Et større teater i Litauen er Det Litauiske Akademi av Musikk og Teater, som ble grunnlagt i 1919 av Juozas Naujalis. Akademiet ble omdøpt i 2004.[30] Et annet teater, Vilnius Lille Teater, ble grunnlagt av Rimas Tuminas. Vilnius Lille Teater produserer hovedsakelig internasjonalt kjente stykker, blant annet Shakespeare.[29]
Ulike teaterdirektører har bidratt mye til litauisk scenekultur. Eimuntas Nekrosius spilte en betydelig rolle for den litauiske teaterbevegelsen. Han har produsert stykker av Shakespeare som Macbeth, Othello og Hamlet. En annen direktør er Oskaras Korsunovas. Han er en moderne regissør for musikaler, studioopptredener og skuespill.
Oppføring på UNESCOs lister
Verdensarvsteder
Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder.
Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv
Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO.
Kommunal vei 1048 (Hjelmeland)
Kommunal vei 1048 i Hjelmeland går mellom Hjelmeland og Hjelmeland kai i Hjelmeland kommune. Veien er 150 meter lang.
Veien har blitt omklassifisert fra fylkesvei 644.
Brusque
Brusque er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Vinnufallet
Vinnufallet, også kalt Vinnufossen, er et fossefall i elva Vinnu i Sunndalen, som dannes av Vinnufonna og ligger i Sunndal kommune i Møre og Romsdal.
Elva dannes av isbreen på Vinnufjellet og kaster seg ut fra stupkanten rundt 1 000 moh. og faller mot dalbunnen i flere fall. Elven renner ut i Driva cirka 7 km fra elveoset i Sunndalsøra. Elva har relativt liten vannføring og er i Sentralt stedsnavnregister kategorisert som en bekk. Vannføringen er relativt liten og varierer mye med avsmelting fra breen og nedbørsmengde.
Vinnufallet har en bekreftet vertikal fallhøyde på 845 m og blir med det Norges nest høyeste fossefall, etter nabofossen Skorga. Det gjør også Vinnufallet til Europas tredje høyeste og verdens sjuende høyeste fossefall. Fossen har tre fall, hvorav det høyeste er 575 m ifølge World Waterfall Database. Det høyeste loddrette fallet utgjør cirka 150 m, men det er ikke offisielt oppmålt.
Vinnufallet ligger på nordsiden av Rv70, ca. 6 km øst for Sunndalsøra (mellom Holssanden og Sunndalsøra flyplass, Vinnu).
Isabelle Brasseur
Isabelle Brasseur (født 28. juli 1970 i Kingsbury i Quebec), canadisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1988 i Calgary, 1992 i Albertville og 1994 i Lillehammer.
Brasseur vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under vinter-OL 1988 i Calgary. Sammen med Lloyd Eisler kom hun på tredjeplass i parløp, bak Natalja Misjkutjonok / Artur Dmitrijev og Jelena Betsjke / Denis Petrov begge parene representerte Samveldet av uavhengige stater.
To år senere, under vinter-OL 1992 i Lillehammer vant hun en ny bronsemedalje. Hun og Lloyd Eisler ble nummer tre i parløp, bak Jekaterina Gordejeva / Sergej Grinkov og Natalja Misjkutjonok og Artur Dmitrijev fra Russland
Brasseur ble verdensmester i kunstløp i 1993, i parløp sammen med Lloyd Eisler.
The Pentagon Papers
The Pentagon Papers («Pentagon-papirene») er en dokumentsamling på sju tusen sider sammenstilt av USAs forsvarsdepartement. De graderte dokumentene redegjør for USAs innblanding i Vietnamkrigen fra 1945 til 1967. Dokumentene ble lekket i 1971 av Daniel Ellsberg, tidligere ansatt som analytiker i departementet. Utdrag av dokumentene ble publisert som en serie i New York Times med start den 13. juni 1971.
Papirene
Pentagon-papirene var en studie av krigføringen som var gitt i oppdrag av Robert McNamara, blant annet for tjene som vurderingsgrunnlag for kommende historikere.
Dokumentene avslørte blant annet at regjeringen hadde planlagt å gå inn i Vietnam allerede da president Lyndon B. Johnson lovet at så ikke skulle skje. Det framkom også at det helt manglet planer på å avslutte krigen, og dokumentene forsterket dermed tillitskrisen overfor den amerikanske utenrikspolitikken. De ga også i overveiende grad inntrykk av at amerikanske politiske og militære myndigheter i en årrekke tvilte sterkt på muligheten for å vinne denne krigen, uten at dette hadde ført til reelle forsøk på å avslutte den.
Offentliggjøringen
Arthur Ochs Sulzberger i New York Times tok først beslutningen om å offentliggjøre papirene, fulgt av Katharine Graham i Washington Post. I New York Times ble Pentagon-papirene omtalt som «Vietnam-arkivet». Det ble besluttet å starte arkivet med «Tonkin-episoden» i 1964, ettersom Lyndon Johnson hadde brukt den til å oppskalere krigen. USA hadde nesten en halv million soldater stående i Vietnam, og tapstallene bikket 50.000 falne amerikanere da de to store avisene røpet de hemmeligstemplede dokumentene som avslørte at USAs styre med overlegg holdt sannheten om Vietnamkrigen skjult for befolkningen. Utenriksminister Henry Kissinger sa til president Nixon at avisene med dette begikk landsforræderi. Nixon trakk begge aviser for retten for å stoppe dem, men seks av de ni høyesterettsdommerne ga avisene medhold. Avgjørelsen regnes i dag som en triumf for ytringsfriheten.
Da New York Times begynte å publisere «arkivet», ble det først ignorert av den sittende Nixon-regjeringen, ettersom et annet forsideoppslag var bryllupet til presidentens datter Tricia Nixon. Men da saken også ble slått opp dagen etter, utla regjeringen det som en trussel mot den nasjonale sikkerheten, enda Pentagon-papirene dekket Eisenhower, Kennedy og Lyndon Johnsons presidentperioder frem til 1967, altså før Nixon kom til makten. På justisminister John N. Mitchells råd lyktes Nixon å få til en domstolsbeslutning mot New Yorks Times' videre publisering av dokumentene. Da The Washington Post den 18. juni publiserte deler av Pentagon-papirene, ble avisen kontaktet av visejustisminister William Rehnquist med en oppfordring om å slutte med dette. Da avisen ikke tok dette til følge, søkte Justisdepartementet en ny domstolsbeslutning, men fikk ikke dette. Man påklaget da til USAs høyesterett, som også New York Times gjorde. Den 26. juni 1971 falt en fellende avgjørelse som ga avisene rett til å gjenoppta publiseringen.
Divisjonsforeningen 2002
Divisjonsforeningen 2002 (DF-02) er en norsk interesseorganisasjon som ble stiftet 26. april 2002. Den består av 45 av de 56 lagene som spiller i 2. divisjon fotball for herrer (av de elleve lagene som ikke er med, er ni eliteserienes andrelag).
Neuchâtel
Neuchâtel (fra gammelfransk: neu(f) «ny» + chatel, moderne fransk: château, «festning») er hovedstaden i den sveitsiske kantonen Neuchâtel ved innsjøen Neuchatelsjøen. Byen hadde per desember 2013 rundt 33 600 innbyggere (nær 80 000 i storbyregionen). Byen er tidvis historisk referert til det tyske navnet Neuenburg, som har samme betydningen som det franske, ettersom det opprinnelig var underlagt det tysk-romerske rike og siden Preussen som styrte området fram til 1848.
Det offisielle språket i Neuchâtel er fransk.
Willow Glen kraftverk
Willow Glen kraftverk er et varmekraftverk i Iberville Parish i Louisiana i USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 1.790 MW, fordelt på 5 turbiner. Operatør er energiselskapet Entergy Gulf States Louisiana LLC.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 1960, med utvidelser i 1976. Brenselkilden er naturgass (603 MW) eller fyringsolje (227 MW).
Seward kullkraftverk
Seward kullkraftverk er et kullkraftverk i Indiana County, delstaten Pennsylvania i det østlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 521 MW, fordelt på 1 blokk / turbin. Operatør er Reliant Energy Inc.
Anlegget ble bygget ut i årene 1921–2004. Brenselkilden er ulike lavere kvaliteter av kull og kullavfall. Utslippene av CO2 i 2007 var totalt 3,2690 mill tonn.
Fylkesvei 644 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 644 i de følgende fylkene:
Heinrich Heine
Christian Johann Heinrich Heine (1797–1856) var en av de mest betydelige tyske romantiske poeter.
Han ble født i en assimilert jødisk familie i Düsseldorf, og det jødiske navnet hans var Chaim Heine. Faren var en handelsmann som under den franske okkupasjonen, og som resultat av opplysningstiden, hadde funnet nye muligheter som åpnet seg for jøder. Da faren gikk konkurs, ble Heinrich Heine sendt til Hamburg, hvor hans rike bankieronkel Salomon Heine oppmuntret ham til en kommersiell karrière. Heine trivdes imidlertid ikke som forretningsmann, og begynte å studere jus ved universitetene i Göttingen, Bonn og Berlin. Imidlertid fant han ut at han var mer interessert i litteratur enn jus, selv om han gjorde ferdig graden sin i 1825. Han konverterte til protestantismen samme år. (Like fullt ble hans verker senere svartelistet av nazistene, siden han var født som jøde.) Ett av hans kjente sitat viste seg profetisk: «Der man brenner bøker, vil man til slutt også brenne mennesker.»
Heine er best kjent for sin lyriske poesi, meget av den ble satt musikk til av lieder-komponister som Franz Schubert og Robert Schumann, men også av Edvard Grieg.
Elisabeth av Bayern reiste et tempel over Heine ved sin villa på Korfu. Hun mente å være et medium, og at hennes egne vers ble diktert henne av Heine fra det hinsidige.
Han ble begravet på Cimetière de Montmartre i Paris.
Verker
Et utvalg av Heines prosa finnes på norsk i Heinrich Heine: Prosa, Oslo: Dreyer, 1977 ISBN 82-09-01535-4.
Usta (andre betydninger)
USTA har flere betydninger;
Henrik av Preussen
Prins Friedrich Heinrich Ludwig av Preussen (født 18. januar 1726 i Berlin, død 3. august 1802 i Rheinsberg) var det 13. barn av kong Fredrik Vilhelm I av Preussen og dennes hustru Sophie Dorothea av Hannover (datter av kong Georg I av Storbritannia).
Han var en anerkjent feltherre i syvårskrigen og forberedte som prøyssisk diplomat Preussens territorielle utvidelser på slutten av 1700-tallet.
Han ble 25. juni 1752 gift med prinsesse Wilhelmine av Hessen-Kassel.
Hans palé i Unter den Linden i Berlin er idag sete for Humboldt-universitetet.
Mitchell kraftverk
Allegheny Energy Mitchell kraftverk  er et varmekraftverk i delstaten Pennsylvania i det østlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 449 MW, fordelt på 3 blokker / turbiner. Operatør er Allegheny Energy Supply Co.
Anlegget ble bygget ut i årene 1948–1963, med senere utbygginger. Brenselkilden er bitumenøst kull, naturgass og tungolje.
Anlegget må ikke forveksles med Mitchell kullkraftverk i Vest-Virginia, Dean H. Mitchell kraftverk i Indiana, eller Mitchell kullkraftverk (Georgia) i Georgia
Slaget ved Gisors
Slaget ved Gisors den 27. september 1198 var en forpostfektning som ble utkjempet i Courcelles-lès-Gisors i Oise i Picardie, som en del av den pågående krigen mellom Rikard I av England og Filip II August av Frankrike som varte fra 1194 og fram til den engelske kongen døde i april 1199.
Caibi
Caibi er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Slaget ved Gisors
Rikard avanserte gjennom fransk territorium ved å erobre flere festninger, den mest betydningsfull var Courcelles-festningen (hvor en fryktinngytende og unik ovalt slottstårn fortsatt står) og borgen i Burris. Den franske kongen forsøkte å erobre tilbake Courcelles da han marsjerte fra Mante med 300 riddere og en samling av fotsoldater og borgere. De to styrkene møttes etter at den franske hæren, som var overlegen i antall, endret retning og marsjerte mot Gisors.
Dette slaget ble fulgt av enda en midlertidig fredsavtale ved Vernon.
Mjølner
Mjølner eller Mjolne (fra norrønt Mjǫllnir) eller Torshammer er i den norrøne mytologien tordenguden Tors hammer. Mjølner er Tors kraftigste våpen mot jotnene. Den kommer tilbake etter den blir kastet. Mjølner ble smidd av dvergene Sindre og Brokk, og var en gave fra Loke.
Historien forteller at Tor en gang mistet Mjølner. Loke fant ut at det var den onde jotnen Trym som hadde stjålet den, og nektet å gi den tilbake før han fikk gifte seg med den vakreste av alle gudinnene, Frøya. Tor kledde seg ut som Frøya, med to steiner som bryster, og Loke kledde seg ut som brudepike. De får da hammeren av moren til Trym, hvorpå Tor knuser alle jotnene med hammeren, og reiser hjem.
Torshammer var et smykkemotiv i merovingertiden og vikingtida, og blir fremdeles brukt som symbol og lykkebringer innen åsatru og som smykke.
Arkeologiske funn i Norge
Det er to hovedtyper av Torshammere. Den ene er hammere festet til en ring, der de fleste er fra 700- og 800-tallet. Den andre er brukt som et anheng, de fleste av disse er fra 900- og 1000-tallet. De er laget av stål eller sølv, og noen var dekorert. Det er i Norge funnet bare tolv eller tretten funn med Torshammere. Funnene er:
Fylkesvei 1108
Fylkesvei 1108 går mellom Ørebekk og Viker i Fredrikstad kommune.
Traséer: Ørebekk – Åle (2,8 km), Åle syd – Viker (2,8 km)
Fylkesvei 356
Fylkesvei 356 (Fv356) går mellom Straume i Drangedal og Vallemyrane i Porsgrunn.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei; etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
EM i friidrett 1958 – 200 meter kvinner
Norge var ikke representerte i øvelsen.
Calmon
Calmon er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Powermad
Powermad er et speed metal band fra Minneapolis, Minnesota, USA. Bandet har ofte blitt kalt et innovativt og ofte glemt speed metal band. Bandets intrikate gitarriff er kraftig influert av thrash metal band som Metallica og Testament. Vokalist Joel DuBay sin stemme er lett gjenkjennelig med sin blanding av sang og høye skrik.
Historie
Bandet startet i 1984.
I 1986 ga de ut en EP på plateselskapet Combat Records. Combat Records ga ut demoer med ymse band på den tiden, i en serie de kalte Boot Camp. Demoen inneholder fire låter inkludert Gimme Gimme Shock Treatment som er en coverlåt originalt utgitt av Ramones.
Like etter Boot Camp skrev de under på en kontrakt med Reprise Records og ga ut EP-en The Madness Begins i 1988. EP-en ble etterfulgt av albumet Absolute Power i 1989. Absolute Power er Powermad sitt eneste fullengdealbum per tidlig 2008. Utgivelsen av Absolute Power resulterte i en god del gode kritikker, og en åpningsturné for Overkill i USA. Powermad slo aldri skikkelig igjennom, men utgivelsene deres anses som samleobjekter for samlere av thrash metal og speed metal.
I 2007 startet Powermad igjen etter en pause på godt over 15 år. Et nytt album er under innspilling, men noen utgivelsesdato er ikke nevnt ennå. Powermad opptrådte på Bang Your Head!!! festivalen sommeren 2007 i Balingen, Tyskland.
9. februar 2008 la Powermad ut en lenke for gratis nedlasting av The Madness Begins... og Absolute Power i sin blogg på MySpace.
23. juni 2011 oppdaterte Powermad sin offisielle nettside med et nytt design. I tillegg har de lagt ut en ny single, Soul Descending, som er gjort tilgjengelig som video (YouTube), mov, mp3 og på nettsiden. I den samme oppdateringen opplyser Joel DuBay at Dirk VerBeuren spiller trommer i Powermad.
Rhodesias unilaterale uavhengighetserklæring
Rhodesias unilaterale uavhengighetserklæring, på engelsk kalt Unilateral Declaration of Independence (UDI), ble signert 11. november 1965 og erklærte Rhodesia uavhengig fra Storbritannia. Erklæringen ble utarbeidet under ledelse av Ian Smith som tilhørte partiet Rhodesian Front, som var motstander av flertallsstyre i den daværende britiske kolonien. Selv om Rhodesia erklærte seg uavhengig fra Storbritannia, ønsket man dronning Elizabeth II som fortsatt statsoverhode. Den britiske regjeringen og Samveldet av nasjoner fordømte erklæringen som ulovlig. Dagen etter signeringen vedtok FNs sikkerhetsråd resolusjon 216 som fordømte uavhengighetserklæringen som «skapt av en rasistisk minoritet». Økonomiske sanksjoner ble innført samme år. Disse var virksomme inntil 1980 og ble også utvidet til å gjelde kulturelle og sportslige arrangementer.
Rhodesia gikk i en kort periode fra 1979 til 1980 tilbake til britisk styre, før kolonien ble til den uavhengige republikken Zimbabwe i 1980.
Signaturer
Alle regjeringsmedlemmene som var til stede under signeringen ble i 1970 tildelt utmerkelsen Independence Decoration for å ære begivenheten.
Skogen/Sandvika
Skogen/Sandvika er et sammenhengende boligområde 2 km øst for Finnsnes i Troms. Området er en del av byen Finnsnes og har 1427 innbyggere (2014). Bydelen ligger sørvendt langs Finnfjorden på strekningen mellom Finnsnes sentrum og Finnfjordbotn.
Her ligger Sandviklia Alpinanlegg, hvor en del av snowboardkonkurransen The Arctic Challenge ble arrangert i 2005. Sandvika innbefatter blant annet boligfeltene Sandviklia (1990-tallet) og Einvaldfeltet (1970-tallet), og i Skogen ligger Mellomlia (1980-tallet og utover), som i dag er det største boligfeltet i kommunen. Finnsnes postterminal ligger i Sandvika. Det har tidligere vært både dagligvarebutikk og kiosk i området, men disse er lagt ned og lokalene er overtatt av andre virksomheter. Ved innfartsveien nedenfor Mellomlia ligger en større bilforretning og et gartneriutsalg.
Sandvika og Skogen tilhører Finnsnes skolekrets.
Bydelen har to barnehager. I Mellomlia ligger Trollstua barnhage, og lengst øst i bydelen ligger den nye Skogen barnehage (åpnet i årsskiftet 2006/2007), som har ca. 100 barnehageplasser. Inntil nye Furumoen barnehage på Silsand åpnet i august 2008, var det midlertidig barnehage i samfunnshuset Ørneheimen i Sandvika.
Skogenveien og Sandvikveien var tidligere innfartsåren til Finnsnes, men på 1980-tallet ble riksvei 86 (nå fylkesvei 86) lagt nede ved stranda, utenfor bebyggelsen.
Grunnkretser
Bydelen består av to grunnkretser, Sandvik (2,81 km²) og Skogen (1,98 km²). Sandvik grunnkrets strekker seg fra Sandviklia til Einvaldfeltet, mens Skogen grunnkrets går fra Mellomlia til Skogen barnehage. Begge grunnkretsene hører til Finnsnesområdet.
Innbyggere:
Little Gypsy kraftverk
Little Gypsy kraftverk er et varmekraftverk i St. Charles Parish i Louisiana, USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 1.193 MW, fordelt på 5 turbiner. Operatør er energiselskapet Entergy Louisiana LLC.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 1961, med utvidelser i 1969. Brenselkilden er naturgass eller fyringsolje.
Bjørn Sem
Bjørn Sem er en norsk fribryter fra Oslo i Norge. Han er en av de tidligste medlemmene av Norges Wrestlingforbund (NWF). Bjørn Sem ble norgesmester for første gang den 24. august 2003 ved å slå Byron Lawless. Han mistet tittelen igjen kort tid etter, men den 21. oktober 2007 ble Sem norgesmester for andre gang, og han er per 18. juli 2009 regjerende norgesmester. Seieren som førte til Sems andre norgesmesterskap kom i kamp mot daværende norgesmester Jon «Big John» Veivåg på Parkteatret i Oslo.
Bjørn Sem er en av Norges største fribrytere, både i størrelse og renommé. Sem har vært med på flere internasjonale show i Colombia, Spania, Italia, Danmark, Finland og Storbritannia. Bjørn Sem har stort sett hatt en "heel"-personlighet, og to av hans mest gjennomgående sitater er "Bjørn er best. Og jeg er Bjørn" og "Hold kjeft!". Bjørn Sem sier selv at han har blitt inspirert av Bret "The Hit Man" Hart, Owen Hart, Ted DiBiase, Dick Togo og Bam Bam Bigelow.
Tag Teams
Bjørn Sem har også samarbeidet med den kjente wrestleren Alofa.
Brookline
Brookline er en by i Norfolk fylke, Massachusetts, USA, som grenser til byene Boston og Newton. Ved folketellingen i 2010 hadde byen 58 732 innbyggere.
John F. Kennedy ble født i Brookline, og stedet er listet i det Nasjonale registeret for historiske steder. Det blir vedlikeholdt av den Nasjonale parktjenesten og er åpent for besøkende fra mai til september.
Snjoheinuten
Snjoheinuten er et fjell i Bykle kommune i Agder. Det har en høyde på 1 439 meter over havet og er det 6. høyeste fjellet i Aust-Agder av fjellene med primærfaktor på minst 50 meter.
Shawville kullkraftverk
Shawville kullkraftverk er et kullkraftverk i Clearfield County, delstaten Pennsylvania i det østlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 626 MW, fordelt på 4 omtrent like store blokker / turbiner. Operatør er RRI Energy Inc.
Anlegget ble bygget ut i årene 1954–1960. Brenselkilden er bitumenøst kull. Utslippene av CO2 i 2007 var totalt 3,107 mill tonn.
Den store tyrkiske krig
Den store tyrkiske krig viser til en rekke militære konflikter mellom Det osmanske rike og samtidens europeiske makter som gikk sammen i Den hellige liga i løpet av den andre halvdelen av 1600-tallet.