cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Svebere
Etymologi
Betegnelsen sveber (suebi eller suevi) kommer fra urgermansk *swēbaz, basert på en urgermansk rot *swē- i betydningen «ens egen» i form av folk, slekt, fra en indoeuropeisk rot *swe- , tredje person refleksivt pronomen).
I norrøn mytologi
Navnet til sveberne går også igjen i norrøn mytologi og i de tidligste norrøne kildene. Det tidligste vitnesbyrd er det urnordiske navnet Swabaharjaz («svebersk kriger») på runesteinen Rö i det tidligere norske området Båhuslen (dagens Bohuslän i Sverige) og i stedsnavnet Svogerslev. Sváfa, viss navn betyr «svebersk» var en valkyrie som nevnes i Edda-diktet Kvadet om Helge Hjorvardsson (Helgakviða Hjörvarðssonar). Kongedømmet «Sváfaland» nevnes i dette kvadet og i Tidreks saga (Þiðrekssaga).
Klassifisering i de klassiske kilder
«Svebere» blir i de klassiske kildene brukt med to forskjellige betydninger: den bestemte stammen i Julius Cæsars hærtokt, «oppholder seg ved (elva) Main», og «hovedsakelig, dekker et stort antall stammer i det sentrale Germania» Dette synet er uttrykt i verket Germania av den romerske historikeren Tacitus, en grunnleggende skriftlig kilde om sveberne. Dette verket slår fast at :
Sveberne besto av semnonene, som er «de eldste og edleste av sveberne», Langobarder , de syv stammene i Jylland og Holsten: reudigni, avionene, anglii (anglerne), varini, eudosere (judere), suarini, nuitonere ; hermundui ved Elben ; tre langs Donau: naristi (variskere), marcomanni (markomannere), quadi ; marsigni og buri. Deretter er det en fjellkjede og bortenfor denne i avløpsområdet til Wisła fem stammer fra lugii inkludert harii, helveconere (hillevionene?), manimi, helsii og naharvali; gotere, rugii (rugiere / rugere), lemovii langs den baltiske sjøen (Østersjøen) ; alle stammene av svebene, lokalisert på halvøya Skandinavia ; og til slutt også de ikke-germanske aestii, og sitonene, bortenfor aestii langs Baltikum «fortsette med sveberne». Deretter sier Tacitus: «Her slutter Svebia».
Det er blir dog gitt få holdepunkter på identiteten til sveberne. De kan bli identifisert ved deres tradisjon med å knyte en svebersk hårknute som «skiller en fri mann fra en slave», i andre ord, en form for markering av sosial rang. Det samme avsnittet slår fast at høvdingene «brukte en mer utsøkt stil».
Et annet kriterium for være en sveber er å bo i området «Svebia». Dette landområdet strekker seg utover der hvor man snakker germansk. Det er ikke bare det at sveberne er alle stammene i sentrale Germania eller selv en blokk av stammer som deler det samme språket og vanene: «det er klart at det er ingen monolittisk (enhetlig) ‘svebersk’ gruppe, men en rekke av stammer som kan dele noen vaner (eksempelvis krigergraver), men de kan også være svært ulike.» Tacitus’ beskrivelse av Svebia består av hele omkretsen av Østersjøen, inkludert innenfor det, stammene med sitonere som må ha oppholdt seg der hvor Finland er nå, og som snakket finsk-ugriske språk, og det har ikke blitt en endring av disse språk siden antikken. På sørenden av Østersjøen er aestii i området til dagens baltiske språk, og som også er like gamle språk som germansk.
Et tredje kriterium er å dele navnet sveber som er «virkelig ekte og gammelt». Øyensynlig er navnet således fleretnisk og multikulturelt, men det er grunn til å påstå at den opprinnelige gruppen av germanskspråklige var de som ble kalt for svebere og som for en tid ved erobring eller kolonisering dominerte de finsk-ugriske og balterne. Hovedstammen av sveberne var semnonene – og deres navn betyr svebere.
Maurers kulturkretser
Friedrich Maurer baserte arkeologiske og litterære analyser av germanske stammer på forskning som tidligere var blitt gjort av Gustaf Kossinna og sitt eget lingvistiske arbeid med isogloss. Han delte germanerne fra første århundre f.Kr. til fjerde århundret e.Kr. i fem kulturkretser eller kulturgrupper: de nordlige, Oder-Vistula, Elben, Weser-Rhinen og Nordsjø-germanerne. Herminonene besto av svebere (i smal forstand), hermunduri og andre var gruppen rundt Elben. De var ble stamfedre til dagens moderne høytysk. Disse fem gruppene dannet seg i den romerske jernalderen en gang etter 800 f.Kr.
Maurer tilegner urgermansk til den nordiske bronsealder som han daterer til 1200-800 f.Kr. i henhold den informasjon som var tilgjengelig for ham. Datoene har endret seg noe og en pre-romersk jernalder har siden blitt brutt ut som en del forskere har tildelt et urspråk. Det strakte seg over en grov triangel med vertikaler i sørlige Skandinavia, munningen av elven Rhinen og munningen av Wisła. Faktisk var Østersjøen var kjent for romerne som Mare Suebicum, et navn som uten tvil var bebodd fra tid til annen av svebere da de bosatte seg på kystene og sannsynligvis var felles med suionene / svearne
Sveberne utvandret etterhvert sør- og vestover for å oppholde seg for en til i området Rhinland i dagens Tyskland hvor deres navn har overlevd i den historiske regionen som Schwaben («Svabia»). Sveberne under Ariovistus ble invitert til Gallia av sequani, men kom snart til å dominere disse og ble til slutt beseiret av Julius Cæsar i år 58 f.Kr.
Julius Cæsars svebere
De svebere som nevnes i Julius Cæsars Commentarii de Bello Gallico (Kommentarer til gallerkrigen eller bare Gallerkrigen) levde i 100 distrikter av oppdyrket åkerland hvor hvert område var selvstendige, utstykning av gårder til individer for å bruke opp til ett år. De var kledd i dyreskinn, badet i elver og drakk ikke vin. De tillot bare handel for å bli kvitt krigsbytte og hadde ellers ingenting å handle med.
Angående deres lokalitet var de naboer til cheruskerne. Det plasserer dem ved elven Rhinen og midten av elven Elben. Deres innerste tilfluktssted er Silva Bacenis («Bøkskogen») som flere forfattere antar må være Thüringer Wald, fjellområdet Harz og Schwarzwald, eller en kombinasjon av disse. I gamle tider var Tyskland dekket av skog og disse tre skogsområdene var bortimot sammenhengende. De kunne ikke ha jordbruk i skogsområdene, noe som betydde at disse stedene var sørenden av elven Main og de øvrige områdene av elven Elben som eneste muligheter.
Dio Cassius’ svebere
Dio Cassius, som selv om han var en romer skrev på klassisk gresk, begynte sin opptegnelsene om sveberne med Julius Cæsars korte opphold på andre siden av Rhinen i år 55 f.Kr. Hos Dio Cassius er det sugambriene som trekker seg tilbake til sine befestingssteder, men Cæsar hører at sveberne samler hæren for å komme dem til hjelp, og han trekker seg tilbake.
En generasjon senere i eller lenge før 29 f.Kr. krysser sveberne Rhinen bare for å bli beseiret av Gaius Carrinas som sammen med den unge Octavian Cæsar feiret en triumf i år 29 f.Kr. Kort tid etter dukker de opp og sloss som gladiatorer mot en gruppe fra Dakia under en romersk religiøs feiring. Dio Cassius skriver at de «oppholdt seg over Rhinen (skjønt mange byer andre steder gjør hevd på deres navn)» og at de ble kalt for keltere. Tidligere hadde han forklart at «...begge folk var svært gamle og oppholdt seg på begge sider og ble kalt for keltere».
I enda en generasjon, i 9 f.Kr., krysset Nero Claudius Drusus som konsul Rhinen og fortsatte mot germanerne ved å starte med chatterne. Han krysset landet «så langt unna som til sveberne» og deretter angrep cheruskerne nord for sveberne. Her nådde han Elben. Det er ingen bevis hos Dio Cassius at han underkuet sveberne. Som Julius Cæsar trakk han seg tilbake til Rhinen etter kort tid, men «døde på vegen av en form for sykdom» med ulvene løpende ulende rundt leiren
Strabos svebere
Dette avsnittet er den første skjelningen mellom snevre og brede begrep av svebere, men bred er ikke så bred som hos Tacitus: «stammen til sveberne... strakte seg fra Rhenus (Rhinen) til Albis (Elben); og en del av dem var også på den motsatte siden av Albis, som for eksempel hermondori og langobarder». De siste ble framstilt som omstreifere som levde i små, midlertidige hytter og fraktet sin eiendeler i vogner og levde «av deres flokker».
Ptolemaios’ svebere
Den greske geografen Klaudios Ptolemaios har også to meninger av begrepet sveber i sitt omfattende opptegnelse av Stor-Germania
‘Sveber-langobarder’ er lokalisert nord for sugambrere som er ved Rhinen, et sted vest for Strabos, kanskje kilden til Strabos omstreifere i vogner. Øst for langobardene, muligens de samme eller forbundet med ‘sveber-langobarder’, er ‘sveber-anglere’, men disse er innlands i sør, og strekker seg så langt nord som på midten av Elben, oppstrøms fra chaukere, en senere gruppe som ble saksere. Til øst er sveber-semnonnene mellom Elben og en mystisk, ukjent elv, Suevus, som åpenbart er navngitt etter dem, og som renner ut i Østersjøen mellom Oder og Elben. Og til slutt er det en stamme som blir kalt for kun svebere og som finnes ved Rhinen øst for elven Ems, omtrent der hvor Svebia (Schwaben) senere ble lokalisert.
Selv om Ptolemaios gir koordinater for elver, byer og fjell er han upresis ved å plassere folk og grupper, en del er faktisk gjentatt med ulik stavemåte. Han etterlater leseren til å gjette hvilken by som skal knyttes til hvilket folk. Hans liste på rundt 94 byer gjør det åpenbart at Tacitus’ beretning om germanerne som kun landsens folk ikke er helt nøyaktig, selv om det kanskje var hovedtrekkene.
Lucanus’ svebere
Den romerske forfatteren Marcus Annæus Lucanus forteller både om svebernes sted og opptreden «...forlot Elbens og Rhinens uerobrede hode løst fra lengre nord de blonde (flavi) svebere; ...kun henimot borgerkrig». Dette stedplasserer sveberne i smal betydning og varierer Tacitus’ tema som hevdet at alle germanere var utelukkende rødhårete.
Folkevandringstiden
Deler av sveberne, de nordlige svebere, ble nevnt i 569 under merovingernes kong Sigibert I i de områder som i dag er Sachsen-Anhalt. I sammenheng med sveberne ble saksere og langobarder som kom tilbake fra den italiske halvøya i 573 også nevnt.
Da vandalene og alanerne støtet sammen med de romerske allierte frankerne i kampen om overherredømmet i Gallia dro sveberne under deres konge Hermeric sørover, krysset Pyreneene og dro inn i Den iberiske halvøy som romerne ikke lenger styrte etter opprøret til Gerontius og Maximus i 409.
Kongedømme i Gallaecia
Sveberne passerte gjennom det baskiske området før de slo seg ned i den romerske provinsen Gallaecia i det nordvestlige Hispania (dagens Galicia og nordlige Portugal), sverget troskap til keiser Honorius og ble akseptert som foederati, allierte, og gitt tillatelse til å slå seg ned med selvstyre og egne lover. Samtidig med den selvstyrte provinsen Britannia ble svebernes kongedømme i Gallaecia det første kongedømme innenfor Romerriket. Sveberske Gallaecia var også det første kongedømme løsrevet fra Romerriket som begynte å prege mynter, noe som tidligere var en del av det romerske systemet og infrastrukturen.
Svebernes kongedømme i Gallaecia og nordlige Lusitania ble etablert i 410 og varte til 484 etter et århundre i langsom nedgang. Mindre enn det østgotiske kongedømmet Italia eller det vestgotiske kongedømmet i Hispania, og nådde aldri betydelig politisk betydning. Etter at svebernes kongedømme ble erobret av vestgoterne i 585 fremstilte Braulio av Zaragoza (590 – 651) regionen som «på kanten i vest er det en uutdannet landområde hvor man hører intet annet enn lyden av stormene».
Bosetning og integrering
Etter som sveberne hurtig gikk over til å snakke det lokale spansk-romerske språket er det få spor igjen av deres germanske språk. Noen påvirkninger på den galiciske språket og portugisiske språket har likevel skjedd, som lawerka på portugisisk og laverca på galicisk som er synonymt for cotovia = moro og leven.
Hedensk kongedømme
I årene 416 til 418 førte visigoterne, som allierte av den romerske keiseren, krig mot vandalene og alanerne i Spania. Da visigoterne til slutt forlot halvøya for å bosette seg i Gallia Aquitania etterlot de disse to folkegruppene sterkt redusert, men forent under en felles konge, Gunderik. Gunderik forsøkte så å underlegge seg sveberne også, men dette mislyktes etter romersk inngripen. I 429 krysset vandalene over til Afrika, og etterlot seg dermed sveberne som den eneste germanske folkegruppa i Spania.
I 438 ratifiserte Hermeric en fred med den lokale spansk-romerske befolkningen, og trøtt av krig gikk han av som konge til fordel for sin sønn Rechila.
Rechila innledet en ny ekspansjonistisk politikk. Vestromerriket, på denne tiden styrt av generalen Aetius, var opptatt på andre fronter. Dette skapte et maktvakuum i Spania som sveberne utnyttet til å utvide sitt herredømme. På det meste strakte det sveberske kongedømmet seg så langt unna som til Mérida og Sevilla.
I 448 døde Rechila, og hans sønn Rechiarius ble konge. Sistnevnte hadde konvertert til katolisismen en gang rundt 447. I 456 døde han, etter å ha blitt beseiret av den visigotiske kongen Teoderik, og svebernes storhet begynte å falme. Svebernes kongedømme ble satt i et hjørne i fiendtlig nordvest, og politisk ble de delt langs elven Minius (Minho eller Miño), med to ulike konger på hver sin side av elven.
Sveberne forble stort sett hedenske og deres tillegg priscillianisme inntil en ariansk misjonær ved navn Alex, sendt av den vestgotiske kongen Teoderik etter sigende på forespørsel av den sveberske kongen Remismund i 466 for å konvertere dem. Således ble den arianske kirke etablert og kom til å dominere troen til befolkningen inntil de ble konvertert på nytt til katolisismen på 560-tallet.
Konvertering til katolisismen
Svebernes konvertering til katolisismen blir presentert svært forskjellige i opprinnelige opptegnelsene. Den eneste samtidige opptegnelsen, referatene fra Det første kirkemøtet i Braga som kom sammen den 1. mai 561 uttaler uttrykkelig at kirkemøtet ble holdt på ordre fra en konge ved navn Ariamir. Mens man ikke tviler på dennes katolisisme vet man ikke om han var den første katolske konge siden Rechiarius ble motarbeidet på de grunner at han ikke uttrykkelig slo fast at han var det. Han var derimot den første til å holde et katolsk kirkemøte. Historia Suevorum av historikeren og kirkefaderen Isidor av Sevilla forteller at en konge ved navn Teodemar fikk sitt folk konvertert fra arianismen ved hjelp av misjonæren Martin av Dumio
I henhold til den frankiske historikeren Gregorius av Tours på den andre siden var det en ellers ukjent hersker ved navn Cararic som hadde hørt om Martin av Tours og lovte å akseptere helgenens tro om hans sønn ble kurert fra spedalskhet. Ved hjelp av relikvier og forbønn fra Sankt Martin ble sønnen leget, Cararic og hele den kongelige familie og husholdning konverterte til katolisismen.
Endelig ble svebernes konvensjon tilskrevet, ikke til en sveber, men til en vestgoter ved Johannes av Biclaro, som konverterte dem samtidig med goterne, noe som skjedde under den vestgotiske kongen Reccared I i 587 – 589.
De fleste forskere har forsøkt å forene disse motstridende informasjonene. Det har blitt påstått at Cararic og Teodemir må ha vært etterfølgere til Ariamir ettersom denne var den første sveberske monark som løftet forbudet mot katolske kirkemøter. Isidor har derfor blandet sin kronologi. Reinhart foreslår at Cararic ble konvertert først via Sankt Martins relikvier og at Teodemir ble konvertert senere ved prekenene til Martin av Dumio. Dahn utligninger Cararic med Teodemir og går så langt som å si at den siste var det navn som den første tok ved dåpen. Det har også blitt foreslått at Teodemir og Ariamir var samme person og sønn av Cararic. Enkelte historikere hevder at navnet Cararic er ikke noe annet enn en trykkfeil fra Gregorius av Tours og har aldri eksistert Endelig mener Ferreiro at svebernes konvertering var progressiv og gradvis og at Cararics offentlige konvensjon var bare en følge da forbudet mot katolske kirkemøter ble fjernet under regimet til hans etterfølger som kan ha vært Ariamir. Toedemir var ansvarlig for at arianere ble forfulgt for å fjerne deres kjetteri.
Kongedømmets skumring
I 569 kalte Teodemir Det første kirkemøtet i Lugo som handlet om arianismen hvor kirkemøtet i Braga i 561 hadde behandlet priscillianismen.
I 570 gjorde den arianske kongen til vestgoterne, Liuvigild, det første militære angrepet på sveberne. Mellom 572 og 574 invaderte Liuvigild og hæren hans dalen til elven Douro og presset sveberne nordover. I 575 gikk den sveberske kongen Miro en fredsavtale med Liuvigild, men i 583 støttet han opprøret til den gotiske og katolske prinsen Hermenegild og ble selv avsatt. Svebernes kongedømme kunne overleve Liuvigilds press. Først ble kong Andeca beseiret i 585 og deretter kong Malarik og det sveberske kongedømmet ble utslettet. Den sveberske befolkningen gikk opp i den øvrige lokale befolkningen.
Amara infima
Amara infima er en av billene i delgruppen (underfamilien) Pterostichinae i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.
Utbredelse
Amara infima finnes i nesten hele Europa. men er noe sjeldnere i sør. Den er utbredt østover i Asia. Finnes i Norge.
Utseende
Amara infima er i underkant av 10 mm lang. Brystskjoldets bakhjørner er tydelig avsatt, men uten å være markert utstikkende. Sidene og  bakhjørnene er like brede som dekkvingenes skuldre, slik at billen får et ovalt utseende. Dekkvingene tredje rille-mellomrom (fra midtlinjen / sømmen) mangler helt børstepunkter, en fordypning med ett stivt oppstående hår.
Levevis
Amara infima er i hovedsak knyttet til tørre og varme sand- og sandjordslokaliteter med sparsom vegetasjon. Amara infima tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Rødlistevurdering
Etter 1970 er arten kjent fra Vågå (2019), Stordalsberget (1980- og 90-tallet), Øvre Eiker (1994) og Eidskog (1981). Eldre registreringer foreligger også fra Sel (Otta), Kongsberg, Elverum, Lillesand, Lista og Jæren. Flere av disse områdene anses som relativt godt undersøkte de siste 30 år, og fravær av funn indikerer at arten har har gått ut fra alle eller de fleste av disse områdene. Både omdisponering av arealer og gjengroing framstår som åpenbare trusselfaktorer for denne arten. Artsdatabanken vurderer det som mest sannsynlig at A. infima i dag kun forekommer på et fåtalls steder med rasmark og eldre ugjødslet kulturmark i Gudbrandsdalen og Ottadalen i Innlandet (Oppland). Funnstedene i dette området (Nordherad i Vågå og Stordalsberget i Nord-Fron) består av soleksponerte skråninger med sandjord og skiferstein i hhv. tørreng/kulturmark og rasmark under et kalkberg. Begge lokalitetene inngår i dag i naturreservater.
Det foreligger 4 funnsteder etter 1970, som i utgangspunktet gir et utbredelsesområde på 17500 km², men på grunn av de store endringer som artens habitat har gjennomgått er det mest trolig at arten i dag bare forekommer i tørreng og rasmark i Gudbrandsdalen. Dette gir et mulig utbredelsesområde på 200 - 700 km², som beregnet blir 350 km². Kjent forekomstareal vurderes til 42 km² (min. 8 - maks. 120), hvilket gir et beregnet areal på. I dette ligger at arten fremdeles trolig finnes på flere dellokaliteter i Gudbrandsdalen. Den vurderes å ha pågående nedgang i utbredelsesområde og forekomstareal, reduksjon i kvalitet og areal av artens habitat, samt å være kraftig fragmentert, hvilket gir EN i 2021. Amara infima er derfor vurdert til kategori EN pga. kraftig reduksjon i tilgjengelig habitat, utbredelse og forekomstareal.
Wu Zuoren
Wu Zuoren (kinesisk: 吴作人, pinyin: Wú Zuòrén, Wade-Giles: Wu Tso-jen; født 3. november 1908 i Suzhou i provinsen Jiangsu i Kina, død 9. april 1997 i Beijing) var en tradisjonell kinesisk maler. Hans slektshjemstavn var fylket Jing i Anhui.
Han praktiserte både kinesisk blekkmaling og europeisk oljemaling, og drev også på med kalligrafi og gravur. Hans mest kjente verker er sikkert hans frimerkeserier med motiv av kjempepandaer, noe som bidro til å kjøre pandaen til et av symbolene for det nye Kina.
Han ble i 1950-årene medlem av Den Nasjonale Folkekongress.
Karen Harup
Karen Margrethe Harup Petersen (født 20. november 1924, død 19. juli 2009) var en dansk svømmer som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Kongo under Sommer-OL 1964
Kongo under Sommer-OL 1964. Republikken Kongo deltok for første gang i et OL 1964 i Tokyo. De vant ikke noen medaljer.
Karen Harup
Harup ble olympisk mester i svømming under OL 1948 i London. Hun vant 100 meter rygg med tiden 1.14,0 ny olympisk rekord og to sekunder foran Suzanne Zimmerman fra USA. Hun kom på andreplass på 400 meter fri bak Ann Curtis fra USA. Hun var også med på det danske laget som kom på andreplass på 4 x 100 meter fri bak USA. De andre på laget var Eva Arndt-Riise, Greta Andersen og Fritze Carstensen.
Svobodnoje
200px|thumb|Beliggenhet for Kirvu kommune i den del av Viborgs län som ble avstått til Russland i 1944. Svobodnoje (russ.: Свободное, finsk; Kirvu, eldre svensk: Kirvus) er et tettsted i Vyborg rajon i Leningrad oblast, Russland. Tettstedet ligger på Det karelske nes. Navnet Svobodnoje ble tildelt i 1949.
Før 1944 var Kirvu en finsk kommune i Viborgs län. Kommunen hadde innbyggere i 1939.
AVUS
Automobil-Verkehrs- und Übungs-Straße (vei for biltrafikk og øvelseskjøring), også kjent som AVUS, var en opprinnelig 19 km lang bilbane gjennom Grunewald i Berlin, Tyskland, som opprinnelig var ment brukt både for vanlig biltrafikk, billøp og som testbane for bilindustrien.
Etterkrigstiden
Etter andre verdenskrig lå Berlin i ruiner. AVUS ble brukt til billøp fra begynnelsen av 50-tallet. AVUS ble etter krigen innlemmet i det tyske motorveinettet som en del av A115 (som igjen er en del av ), noe som også var en av hensiktene med banen. Banen lå i sin helhet inne i vestlig sone, men ble av sikkerhetsgrunner omtrent halvert, med en ny krapp sving i sydenden. Flerbruksveier av denne typen er forholdsvis sjeldne. AVUS var formodentlig verdens eneste motorvei med tribuner.
Det første og eneste Grand Prix-løpet på AVUS ble holdt i 1959. Banen ble alltid ansett som farlig, og dette ble ytterligere forverret ettersom bilene ble raskere. Mange eksperter advarte mot å bruke banen til denne typen billøp. De fikk rett, selv om Tony Brooks fikk opp en gjennomsnittsfart på 240 km/t. Mange utøvere fikk skrens, hvorav franskmannen Jean Behra omkom. Doseringen i nordenden ble revet i 1967. Banen ble ytterligere avkortet og rekonstruert i 1968, 1989 og 1992. Den brukes ikke lenger til billøp.
Amara lucida
Amara lucida er en av billene i delgruppen (underfamilien) Pterostichinae i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.
Utbredelse
Amara lucida finnes i nesten hele Europa, men mangler i nordøst og er vanligst lengst i sørvest. Den er registrert fra noen landområder i Nord-Afrika og Asia. Finnes i Norge.
Utseende
Amara lucida er 4,5-6,5 mm lang og bronse farget. Brystskjoldets bakhjørner er tydelig avsatt, men uten å være markert utstikkende. Sidene og  bakhjørnene er like brede som dekkvingenes skuldre, slik at billen får et ovalt utseende. Dekkvingene tredje rille-mellomrom (fra midtlinjen / sømmen) mangler helt børstepunkter, en fordypning med ett stivt oppstående hår.
Rindarøy
Rindarøy er ei lita øy med fastlandsforbindelse til Gossen, og er en del av Aukra kommune. På Rindarøy ligger blant annet Rokta-monumentet, som er satt opp til minne om de som omkom da lastebåten «Rokta» forliste ved Gallerskjæra 3. april 1938. Det er ca. 15 fastboende på Rindarøy.
Amara lucida
Levevis
Amara lucida lever på lokaliteter med sandholdig grunn, på gressenger, vanligvis nær kysten. Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Møre og Romsdal fylkes kulturpris
Møre og Romsdal fylkes kulturpris deles ut som honnør for spesiell innsats for kulturen i Møre og Romsdal. Prisen består av 50 000 kroner og et diplom.
Snabel
Sugesnabel er de forlengede munndelene til visse insekter som sommerfugler (Lepidoptera), teger (Heteroptera), sikader (Auchenorryncha), plantelus eller stikkmygg (Culicidae). Insekter med snabel er avhengig av flytende føde, de mangler kjever.
Navnet kommer av gresk, og er satt sammen av to ord. Pro, som betyr før eller foran, og boskein, som betyr «å spise».
Stikkende og sugende munndeler (snabel)
Stikkende munndeler er vanligvis omdannet fra tungen, over- og underkjeven. Men det er flere varianter.
Hos teger, sikader og plantelus består munndelene av kjevene. Disse er omsluttet av underleppen.
Hos enkelte av de blodsugende tovingene er det overleppen som omslutter snabelen. Hos stikkefluer og tsetsefluer er snabelen dannet av tungen, over- og underleppen.
Den lange snabelen hos sommerfugler er festet under og mellom palpene. Den er rullet opp i en spiral, når den ikke er i bruk.
Bier har bitende munndeler, mens tungen er ekstra utviklet og lang.
Elefantsnabel
En elefantsnabel er en lang, kraftig og meget muskuløs og sterkt forlenget sammenvoksning av nesen og overleppen hos elefantdyr. Hos elefanten fungerer snabelen som et kombinert lukte- og gripeorgan, omtrent på linje med en menneskelig arm. Elefantens snabel har omkring 150 000 ulike muskler, så det tar elefantkalven lang tid å lære seg å mestre bruken av den.
Den ytre delen av snabelen er svært følsom, bevegelig og gripedyktig, på linje med en menneskehånd. Ytterst på snabelen har elefantene ett (asiatisk elefant) eller to (afrikanske elefanter) utspring som gjerne kalles en elefantfinger. Denne kan elefanten bruke til å plukke opp småting med. Snabelens anatomi gjør det vanskelig for elefantene å lukte på samme måte som andre pattedyr. Elefanter har allikevel det mest utviklede neseorganet blant alle pattedyr. De lukter ved å bruke tuppen av snabelen til å «ta på» dufter, for deretter å føre den inn i ganetaket og avsette luktstoffene i et såkalt jacobsons organ (også kalt det vomeronasalorganet), på samme måte som slanger og andre krypdyr gjør.
Picada Café
Picada Café er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Borga
Borga er et fjell i Arna i Bergen. Det har en høyde på 634 meter over havet.
Se også
Byfjellene i Bergen
Frisk (pastill)
Frisk (stilisert som FRISK) er en type sukkerfri mikropastiller som produseres i Belgia av Perfetti van Melle. Etter lanseringen i Belgia i 1986, har pastillene spredd seg til de fleste verdenshjørner. Frisk finnes i mange ulike smaker, blant annet peppermint, salmiak violet, orange mint og euca menthol. I Norge importeres og distribueres pastillene av Valora Trade Norway.
Fylkesvei 2562
Fylkesvei 2562 går fra Tretten stasjon til fylkesvei 254 i Øyer kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 364 (Oppland).
Med en enkel tulipan
«Med en enkel tulipan» er en svensk sang med melodi av Jules Sylvain (som egentlig het Axel Stig Hansson) og tekst av Sven Paddock. Den ble opprinnelig spilt inn på plate av Bo Hallman i 1938.
Harry Brandelius, sang m. Waldimirs orkester spilte den inn i Stockholm 4. mars 1938. Sangen ble utgitt på 78-platene His Master's Voice X 6032 (i Sverige), på Zonophone JM 4 og på His Master's Voice A.L. 3191 (i Norge).
Sangen handler om at istedenfor å kjøpe dyre smykker og liknende på fødselsdager så rekker det kun med en enkel tulipan. Melodien blir også brukt til «Jag är en liten undulat».
«Jeg har den äran» av Øystein Sunde
Øystein Sunde ga ut en norsk coverversjon med tittelen «Jeg har den äran». En studioversjon ble utgitt høsten 1975 på Sundes musikkalbum Hurtbuller i hvit saus (Philips 6317 035) i Sverige (albumet ble raskt inndratt etter utgivelsen).
Ifølge omslaget til Visfestivalen i Västervik 1975 (hvor det er inkludert en konsertversjon av Sunde) samt plateetiketten til Hurtbuller i hvit saus, er det Sunde selv som har skrevet den norske teksten. Ifølge CD-heftet til Øystein Sundes 40 beste, bærer sangen tittelen «Kremasjonsvise» med tekst av Bjørn Morisse.
Sundes versjon er en makaber skildring om hvordan et lik opplever det å være i et krematorium. Sundes måte å synge på, skaper allikevel en komisk effekt. Kompet består av akustiske gitar og et trekkspill. Sunde brukte Alf Blyverket på sangene «Piken fra konfeksjonsfabrikken» og «Sjømannen og vannsenga», så det er en mulighet for at Blyverket spilte på denne sangen også.
Sunde var en av gjestene i underholdningsprogrammet Beat for beat den 2. februar 2001. Sunde begynte å synge litt på «Jeg har den äran», men brøt av for å advare programleder Ivar Dyrhaug om at teksten var alt for makaber. Dyrhaug ville høre den allikevel, men Sundes lagspiller Kari Svendsen la ned veto på en humoristisk måte.
Nestea
Nestea er varemerke for iste eid av Nestlé og distribuert av Nestlés drikkevareavdeling i USA og av Beverage Partners Worldwide (BPW), i resten av verden. Selskapet tilbyr både væskedrikker og pulverblandinger i ordinære og sukkerfrie former. Drikkevarene kommer i flere forskjellige smaker, alt avhengig av land. Nesteas største markeder er i USA, Canada, Australia, Taiwan, Italia, Spania, Sveits og Tyskland. Nesteas viktigste konkurrent er Unilevers Lipton iste.
Brasil
Introdusert i 2002.
Chile
Introdusert i 2007.
Libanon
Produsert under Beverage Partners Worldwide (Europe) A.G.s myndighet.
Filippinene
Nestea på Filippinene tappes på flasker av Coca-Cola Bottlers Phils, Inc.
Spania
Introdusert i 1993 av Coca-Cola Nestlé Refreshments, et selskap laget av Coca-Cola and Nestlé.
Tor Jakob Klette
Tor Jakob Klette (født 8. mai 1959, død 13. august 2003) var en norsk økonom og statistiker med mange viktige vitenskapelige bidrag, særlig innenfor feltet næringsøkonomi. Han var professor ved Økonomisk institutt ved Universitetet i Oslo.
Porsche 989
Porsche 989 var en firedørs, sportslig konseptbil i sedanform fra den tyske bilprodusenten Porsche, som ble bygget i 1988. Modellen ble aldri satt i produksjon.
Historie
Økt salg av Porsche 928 på midten av 1980-tallet overbeviste Porsches ledelse om at en ny, større modell måtte legges til i modellprogrammet, og at det måtte være en firedørs sedan som var et mer praktisk alternativ til 928 uten å være mindre sportslig. Porsches ingeniør Dr. Ulrich Bez fikk ansvaret for prosjektet, som skulle bli en luksuriøs og komfortabel bilmodell med en sportslig natur, ikke ulikt hva som ble tilbudt av store sedaner fra Mercedes-Benz og BMW.
Bez utviklet en ny plattform med frontmontert motor og bakhjulstrekk, utstyrt med en ny 80-graders, vannkjølt V8-motor med en effekt på omkring 300 hestekrefter. Det hersker noe tvil rundt motorens sylindervolum, men det antas at det ligger mellom 3,6 og 4,2 liter.
Prototypen som ble fremstilt fra Bez' tegninger ble designet av Harm Lagaay, og var et utseende som inspirerte senere modeller fra Porsche, og heller ikke var ulikt Porsche 911 til tross for forskjellen i motorens plassering. Frontlyktene er blant de designtrekkene som tydeligst er brukt på senere modeller, nemlig 911 993, mens hovedformen og designet på baklyktene ble brukt på 996 911.
Etter at Ulrich Bez forlot Porsche i september 1991 sto prosjektet stille. Dårligere salg av 928 fikk Porsches ledelse til å revurdere prosjektet, og dårlige overskudd fra 1989 til 1991 gjorde at modellen ville være langt mer risikabel å sette i produksjon enn hva man trodde under utviklingen. I januar 1992 ble prosjektet stoppet, og til tross for at Porsches ledelse hevdet at den eneste prototypen ble ødelagt har de senere innrømmet at den fortsatt befinner seg på lager.
Porsche Panamera, som ble lansert i 2009, kan anses som 989-prosjektets etterfølger.
Pat Boyette
Pat Boyette (født 27. juli 1923, død 14. januar 2000) var en amerikansk tegneserieskaper, TV-personlighet og filmskaper.
Som tegneserietegner er han mest kjent for sitt arbeid for forlaget Charlton Comics. Der skapte han superheltserien The Peacemaker sammen med forfatter Joe Gill. I tillegg tegnet han en mengde skrekk- og science fiction-historier for forlagets antologititler. Han jobbet også med lisensproduserte serier som The Phantom, Flash Gordon og Jungle Jim''. Boyette tegnet også for Warren Publishings skrekkantologier Creepy og Eerie samt DC Comics' krigsserie Blackhawk.
Boyette hadde også en mangeårig parallell karriere som nyhetsoppleser og talkshow-vert på texansk fjernsyn. Han var også regissør, manusforfatter og produsent for flere lavbudsjettsfilmer.
Hilarimorphidae
Hilarimorphidae er en liten familie av fluer som hovedsakelig finnes i Nord-Amerika. De ligner dansefluer. Ingenting er kjent om deres biologi.
Utseende
Hodet er stort, hos hannen dekker fasettøynene mesteparten av hodet og de møtes i pannen. Hunnens fasettøyne er mye mindre. Hannens fasettøyne er delt i en øvre del med store fasetter og en nedre del med mindre fasetter – denne oppbygningen er typisk for fluer der hannene danner svermer. Bakerst i pannen sitter tre punktøyne (ocelli) på en trekantet plate, omgitt av noen korte børster. Antennene er fem-leddete. Det innerste leddet er svært lite, det andre leddet er flatt puteformet med en krans av fine børster. Det tredje leddet er stort og pæreformet (med den tykke enden innerst), det fjerde leddet er kort, mer eller mindre sylindrisk, og det femte leddet er en fin, kort børste som sitter helt ytterst. Munndelene er små, og noe tilspisset.
Brystet (thorax) er kraftig og ganske høyt hvelvet. Ryggsiden er kledt med fine hår, men det finnes ingen lange børster. Sidene er snaue.
Larvene er ukjente.
Levevis
Veldig lite synes å være kjent om disse fluenes levevis. De har blitt funnet tallrikt i vegetasjonen langs en bekk, og det er sannsynlig at larvestadiene lever i vann. Formen på hannenes fasettøyne kan tyde på at de danner svermer, og munndelenes form kan tyde på at de voksne fluene er rovdyr.
Eksterne lenker
Hilarimorpha
Svalex
Svalex har vært drevet hvert år siden 2001 med mer enn 950 deltakere totalt.
Hvert år følger ca. 90 studenter og 30 lærere samt inviterte gjester feltkurset. Studentene arbeider i tverrfaglige grupper som består av studenter med bakgrunn innen geologi, geofysikk og petroleumsteknologi.
Club sandwich
Club er et akronym for chicken, lettuce under bacon.
Kirkuk
Kirkuk (arabisk: كركوك Kirkūk; kurdisk: Kerkûk ‌ركووك; gammelsyrisk: ܐܪܦܗܐ, arap-ha - Arrapakha) er en by i det nordlige Irak, ved bredden av elva Khasa, rundt 250 kilometer nord for Bagdad. Befolkningen består hovedsakelig av kurdere, turkmenere, arabere og et mindretall av assyrere og ble anslått til 755 700 i 2003.
Kirkuk er bygd på ruinene av en 5000 år gammel bosetning. Byen står på det samme stedet som oldtidens assyriske hovedstad Arrapha som nådde sin største betydning 1000-tallet og 900-tallet f.Kr. På grunn av den strategisk viktige geografiske lokaliseringen har Kirkuk ofte vært slagmark mellom store riker. assyrere, babylonere, medere, seldsjukker og osmanere har alle kontrollert byen til ulike tider. Etter Det osmanske imperiets sammenbrudd under første verdenskrig kom byen under britisk og seinere under arabisk kontroll. Ved lokalvalget i 2005 fikk både byen og regionen kurdisk flertall blant de folkevalgte.
Kurdere gjør idag krav på byen som hovedstad for regionen Kurdistan, mens irakiske tyrkere (turkmener) gjør krav på Kirkuk hovedstad for en turkmensk region kalt Turkmeneli.
Etymologi
Det forhistoriske navnet på Kirkuk var Arraphka som ble avledet fra gammelhurrittisk og antagelig rett og slett betydde «by». I Partia-perioden er et Korkura nevnt av den greske geografen Klaudios Ptolemaios. Det er antatt at han refererte til enten Kirkuk eller til Baba Gurgur som ligger rundt 5 km fra byen. Under gresk herredømme var  den kjent som Karkha D-Bet Slokh som betyr «Festningen til selevkidenes hus» på arameisk, lingua franca eller fellesspråket i området den fruktbare halvmåne på denne tiden.
Regionen rundt Kirkuk var i partia-perioden og under Sasanide-dynastiet kjent som Garmakan, noe som på kurdisk betyr «Det varme land». På moderne kurdisk finnes ordet «Garm» for varme. Navnet er fortsatt benyttet av kurdere i formen Garmian som har samme betydning.
I 1927 ble det funnet et stykke kileskrift ved foten av Kirkukfestningen som hevdet at byen Erekha av Babylonia var på det samme stedet som Kirkuk. Andre kilder betraktet at Erekha ganske enkelt var en del av et større metropolis av Arrapha.
Historie
Opprinnelig ble byen grunnlagt av fjellfolket hurrittere. Den var kjent som Karda, Qurtie eller Guti av folk som bodde i de lavereliggende områdene i det sørlige Mesopotamia. Under oldtidsnavnet Arraphkha ble Kirkuk hovedstad i kongedømmet Gutium, noe som er nevnt i kileskriftnedtegnelser fra rundt 2400 f.Kr.
Det lille hurrittiske kongedømmet Arraphka hvor dagens Kirkuk var hovedstad, var lokalisert i den sørøstlige delen av området, og var dominert av det iranske riket Mitanni. Assyrias opprør mot Mittani førte antagelig til at Arraphka også falt på 1300-tallet f.Kr. og bidro til Mittanis sammenbrudd. Byen nådde sin største blomstring på 1000-tallet og 900-tallet f.Kr. under assyrisk styre. Imidlertid ble Assyria på 500-tallet f.Kr. erobret av en sammenslutning av medere, hurrittiske stammefolk og babylonere. Etter at Akamenide-dynastiet hadde lagt regionen under sin kontroll ble Kirkuk hovedstad i et lokalt rike kalt Garmakan.
Arabiske muslimer invaderte Sasanideriket på 600-tallet e.Kr. Hovedbølgen av turkmenere kom til Kirkuk under Ummayidene og senere under Abbasi-kalifatet som militære rekrutter. Flere turkmenere kom til Kirkuk da Seljukene inntok Irak i 1055. Fram til slutten av 1300-tallet e.Kr. ble Kirkuk stort sett administrert fra og handlet med byen Daquq, og disse to byene var også begge i kontakt med Arbil  (nå hovedstad i irakisk  Kurdistan)  og Sharazor. I middelalderen var byen en del av – og siden 1500-tallet hovedstad i – det gamle provinssystemet vilayet til Sharazor  som fortsatt er viktig for Kurdistans økonomi. Som del av det tyrkiske emiratet Kara Koyunlu (1375–1468) fikk byen navnet Kirkuk.
Den store bølgen av arabisk innvandring skjedde under Ba'athstyret som relokaliserte tusener av arabiske familier fra sørlige Irak til byen Kirkuk, og forviste tusener av turkmenske og kurdiske familier i en prosess som er kjent som arabisering (taarib). Under Baathregimets anfal-kampanje mot kurderne i 1986-89, var Garmianområdet åsted for noen av de verste overgrepene; mange landsbyer med kurdiske innbyggere ble totalt utslettet.
Ifølge Iraks president Jalal Talabi, som selv er en kurder, var turkmenere i Kirkuk den mest undertrykte gruppen i Irak under regimet til Saddam Hussein.
Kirkuk er et viktig senter for kultur for både turkmenere og kurdere; mange turkmenske og kurdiske forfattere og kunstnere har vært fra Kirkuk. Intellektuelle fra Kirkuk deltok i 1946 i dannelsen av Kurdistans demokratiske parti, seinere har kurdere fra Kirkukområdet gjerne støttet PUK (Kurdistans patriotiske union).
Flere turkmenske bydeler og landsbyer ble angrepet av kurdiske styrker under krigen i 2003. Kurdiske sikkerhetstyrker har siden arrestert hundrevis av arabere og turkmenere. Flere av dem har blitt torturert.
11. juni 2014 trakk den irakiske regjering sine styrker ut av Kirkuk, som var truet av den islamistiske geriljaorganisasjonen ISIL. Kurdiske pesjmerga-styrker tok kontrollen over byen og området rundt.
Oljeutvinning
I Kirkuk og området rundt finnes noen av verdens største  oljeforekomster, beregnet til om lag ni milliarder fat. Kommersiell utvinning ble satt i gang av Iraq Petroleum Company (IPC) i 1927. Det ligger flere store oljeraffinerier i Kirkuk. Oljeledninger fører oljen til Middelhavet gjennom Tyrkia og til Basra ved Persiagulfen.
Brønnene rundt Kirkuk står idag for størstedelen av den irakiske oljeproduksjonen, rundt en million fat pr dag.
Befolkning
Kirkuk har en blandet befolkning som hovedsakelig omfatter turkmenere, kurdere og arabere og et mindre tall av assyrere. Selve byen fikk i seljukenes tid en betydelig turkmensk befolkning, mens landsbygda i regionen var befolket av kurdere foruten en del assyrere. Både turkmensk, kurdisk og arabisk har hatt status som offisielle språk i Kirkuk i mange tiår og alle tre er pr i dag blant Kirkuks offisielle språk og viser mangfoldet i regionen.
På 1900-tallet anstrengte myndighetene i Bagdad seg for å styrke innslaget av arabere. Etter at oljeutvinning ble satt igang har de arabiske regjeringene i Bagdad systematisk fordrevet kurdere og turkmenere. Arabiske arbeidere fra andre deler av landet har i stort antall blitt betalt av regjeringa for å flytte til Kirkuk og har blitt sysselsatt i oljeindustrien. Under Saddam Husseins regime på 1980-tallet skjøt denne arabiseringen fart. Kurdere og turkmenere ble dessuten presset til å registrere seg som «arabere». Kurdisk og turkmensk ble forbudt i alle offentlige sammenhenger.
Den mest pålitelige kilden om Kirkuk er folketellinga fra 1957. 41 % av befolkningen i provinsen Kirkuk oppga å ha tyrkisk/turkmensk som morsmål; 25 % oppga kurdisk mens 30 % var arabisktalende.
1997 var tallene 72 % arabisk, 21 % kurdisk og bare 7 % turkmensk. Turkmenerne var den største etniske gruppen i selve byen Kirkuk, mens kurderne var størst i flere av områdene rundt byen. Araberne var da nest størst i områdene rundt og tredje størst i selve byen Kirkuk.
Etter invasjonen og regimeskiftet i 2003 har mange kurdiske flyktninger vendt tilbake til Kirkuk, men få arabere har forlatt byen som derfor er sterkt overbefolket. Bare i 2003-04 flyttet omtrent 72 000 kurdere til Kirkuk, basert på kurdiske partiers estimater. Kurderne omfatter godt over halvparten av befolkningen i Kirkuk i dag, mens andelen turkmenere har blitt kraftig redusert og ligger på rundt 20 %.
Få arabere har forlatt byen til tross for at de er lovet økonomisk støtte for å vende tilbake til sine opprinnelige hjemsteder. Imidlertid protesterer mange arabere og turkmenere mot det de hevder er kurdiske overgrep.
Dagens situasjon
Kurdiske styrker inntok Kirkuk, mot amerikanske protester, den 10. april 2003 etter at den irakiske regjeringshæren hadde flyktet. Mange titusener av kurdere som hadde bodd i flyktningleirer lenger nord har siden vendt tilbake til byen,med løfter om økonomisk støtte fra den kurdiske regjeringa Mange av disse har bodd i teltleirer og på idrettsanlegg, andre har fått plass i nyoppførte drabantbyer i det nordlige Kirkuk. Kurderne kontrollerte deretter de nordlige delene av provinsen Kirkuk (Tammim), mens amerikanske og arabiske styrker i ulike kombinasjoner kontrollerte de sørlige områdene.
Kirkuk har vært en urolig by, med aktive celler av Ansar al-Islam, Al Qaeda i Irak, og andre væpnede grupper. Moqtada al-Sadr sendte i 2006  flere hundre væpnede menn fra sin sjiamuslimske Mahdi-hær til byen, noe som bidro til å øke spenningen ytterligere. Det har forekommet en lang rekke terrorangrep i Kirkuk etter 2003, hovedsakelig utført av sunni-arabiske ekstremister. I perioden 2003 - 2006 hadde Kirkuk fylke (Tammim) i gjennomsnitt mer enn 4 væpnede aksjoner pr dag. Kurdiske myndigheter opprettet i 2002, med amerikansk støtte, en anti-terror-styrke (CTU) i første rekke for å  kontrollere den kurdiske islamistgruppa Ansar al-Islam, ledet av  mulla Krekar. CTU ledes av Lahur Talabani, nevøen til Iraks tidligere president Jalal Talabani. og har etter 2003 utvidet sin virksomhet også til Kirkuk.
Kirkuks status er et viktig stridsspørsmål i det nye Irak. Kurderne hevder byen er en naturlig del av det kurdiske selvstyreområdet, men mange turkmenere og arabere har motsatt seg  kurdisk styre. For turkmenere har Kirkuk alltid vært en turkmensk by, mens kurderne anser den som sin evige hovedstad. Byens status var gjennom en egen artikkel i grunnloven av 2005 (§ 140), planlagt avgjort gjennom en folkeavstemning 15. november 2007. Folkeavstemningen har blitt utsatt flere ganger mot kraftige kurdiske protester.¨Forholdet mellom kurderne og de andre folkegruppene i byen har imidlertid bedret seg. Turkmenernes skepsis til kurdisk styre har blitt svekket i takt med det bedrede forholdet mellom den kurdiske regjering i Erbil og den tyrkiske regjering i Ankara.
Etter at opprørerne i ISIL i juni 2014 erobret Mosul og andre områder i Nordirak, trakk den irakiske regjeringhæren sine styrker fra Kirkuk og områdene rundt. Kurdisk peshmerga-styrker inntok stillingen og hadde dermed full kontroll over Kirkuk. Kurdistans president Massoud Barzani erklærte at kurderne aldri ville oppgi Kirkuk igjen.
I august 2014 foregikk det harde kamper i Jawlala, sør for Kirkuk, mellom peshmergas og ISIL.
Valgresultater
Ved lokalvalget i januar 2005 fikk den kurdiske alliansen (Brorskapslista), bestående av flere ulike organisasjoner og partier, 59 % av stemmene. Turkmenere greide ikke å danne en liknende allianse, men det største turkmenske partiet, ITF, fikk 18 %.
Det turkmenske partiet ITF ble lenge oppmuntret av Tyrkia til å gjøre motstand mot kurdisk herredømme i Kirkuk, men mange andre turkmenere har sett kurdisk styre som en garanti mot arabiske overgrep. Det finnes flere mindre turkmenske organisasjoner og partier som har inngått allianser med arabiske eller kurdiske partier, noe som gjør turkmenernes reelle antall vanskelig å bedømme. Turkmenere og arabere hevder resultatet skyldes valgfusk fra de kurdiske myndighetenes side. Videre boikottet de arabiske sunni-muslimene i hele Irak valgene fram til 2009. Kirkuk deltok ikke i lokalvalget i januar 2009, grunnet uenighet om hvem som skulle inkluderes i manntallet.
Ved det irakiske parlamentsvalget i mars 2010 gikk seks av de tolv mandatene fra Kirkuk fylke til Kurdistans Allianse og seks til den (sekulære) Iraqiyya-lista. Tre av disse mandatene gikk til turkmenere. Den kurdiske opposisjonslista Gorran oppnådde ingen mandater, heller ikke statsminister Malikis sjiadominerte State of Law-liste.
Ved parlamentsvalget i 2014 fikk PUK 6 mandater, KDP 2, Turkmensk Front 2 og arabiske partier 2 mandater.
Politisk undertrykkelse
Politisk undertrykkelse er forfølgelsen av en person eller gruppe av politiske grunner, særlig for å begrense eller hindre deres evne til å ta del i det politiske liv i samfunnet.
Политическа репресия Repressió política Repressalie Political repression Represión política Repressioon Répression politique 抑圧 (社会科学) Репрессии Državna represija Politisk repression 政治迫害
Pinhal
Pinhal er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Produktdesign
Produktdesign kan vise til flere begreper: