cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bankenes historie
Fjerningen av religiøse restriksjoner på rente
Framveksten av protestantisme fridde mange europeiske kristne fra pavedømmets fordømmelse mot åger. På slutten av 1700-tallet hadde protestantiske handelsfamilier begynt med bankvirksomhet, særlig i handelsnasjoner som Storbritannia hvor eksempelvis Barings Bank ble grunnlagt av sir Francis Baring i 1763; Tyskland da Johann Heinrich Schröder i 1804 ble partner med det London-baserte firmaet til hans bror og den økonomiske utviklingen førte til at de opprettet en forretningsbank, Schroders; Nederlandene med Hope & Co. som utviklet seg fra sønnene til den skotske handelsmannen Archibald Hope i Amsterdam på midten av 1700-tallet. En av sønnene giftet seg med datteren til Francis Baring, noe som etablerte en dynastisk forbindelse mellom de to bankene.
På samme tid førte en ny form for finansiell aktivitet til bankenes omfang ble langt bredere enn hva som var deres opprinnelse. Handelsbankfamiliene handlet med alt fra underskriving av obligasjonsgjeld til utenlandslån. Eksempelvis var handel med gullbarrer og obligasjonsgjeld to av spesialitetene til familien Rothschild. I 1803 gikk Barings Bank sammen med Hope & Co. for å lette oppkjøpet av Louisiana-kjøpet i Nord-Amerika. Det var en avtale mellom USA under president Thomas Jefferson og Frankrike under Napoléon Bonaparte, hvor USA kjøpte landområder av Frankrike for 15 millioner dollar. Med denne handelen fordoblet USA sitt daværende areal.
1800-tallet
På 1800-tallet, fremskyndet i begynnelsen av finansieringen påkrevd grunnet Napoleonskrigene og deretter av den voldsomme veksten for å anlegge jernbaner i Europa, utviklet bankene seg to store kommersielle enheter. Jøder var grunnleggere og ledere av mange av tidligste og viktigste bankene i Europa, foruten også betydningsfull banker i USA. Flere jødiske bankere ble meget innflytelsesrike og konkurrerte med hell mot andre bankhus i flyten av lån til ulike myndigheter.
Slaget ved Waterloo i 1850 var kulminasjonen av mer enn to tiår med krig mellom Frankrike og Storbritannia. Ifølge historikeren Niall Ferguson var det mer enn en kamp mellom to hærer, men også mellom to konkurrerende finansielle systemer: det franske var basert på plyndring av erobrede folk og land, og det andre, det britiske, var basert på gjeld. Mellom 1793 og 1815 tredoblet den britiske gjelden til mer enn 745 millioner pund (mer enn det dobbelte av Storbritannias årlige bruttonasjonalprodukt), noe som førte til at kursen på engelsk pund sank, fra 96 pund i 1792 og til under 60 pund før Waterloo. Salg av obligasjoner skaffet mye kontanter til den britiske regjeringen, men de var til liten nytte på slagmarken i utlandet. Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington, trengte valuta for å betale egen hær og allierte. Myndighetene henvendte seg da til Nathan Mayer Rothschild som hadde viktig erfaring som gullsmugler til kontinentet. I en svært omfattende operasjon benyttet Rothchild familiens kontaktnett: Nathan i London, Amschel i Frankfurt am Main, James (den yngste) i Paris, Carl i Amsterdam og Salomon som dro dit hvor det passet Nathan best. Det var tjenester som dette, pluss deres forretningstalent, smidighet og dyktighet, som ga Rothschild-familien deres innflytelsesrike posisjoner.
Familien Rothschilds bankforretninger var en nyskapende i internasjonal storfinans under den europeiske industrialiseringen og var medvirkende i å støtte jernbanesystemer over hele verden og i komplekse regjeringsfinansierte prosjekter som byggingen av Suezkanalen. Familien bygde seg opp en stor andeler av eiendommer i Mayfair i London. Betydelige forretninger ble grunnlagt direkte av familien Rothschilds kapital, blant annet: Alliance Assurance (1824) (i dag Royal & SunAlliance); Chemin de Fer du Nord (1845); Rio Tinto Group (1873); Société Le Nickel (1880) (i dag Eramet); og Imétal (1962) (i dag Imerys). Rothschildene finansierte også grunnleggelsen av De Beers, foruten Cecil Rhodes for hans ekspedisjoner i Afrika og opprettelsen av kolonien Sør-Rhodesia (i dag Zimbabwe). Fra slutten av 1889-tallet og framover kontrollerte familien Rio Tinto gruveselskap.
Den japanske regjeringen kontaktet London- og Paris-familiene for finansiering i løpet av den russisk-japanske krig. London-konsortiumets utstedelse av japanske krigslånsobligasjoner kom på totalt 11,5 millioner pund (i henhold til valutakurs i 1907).
USA
På 1800-tallet fikk både handel og industri i USA en kraftig vekst som igjen førte til opprettelsen av mektige nye private handelsbanker som kulminerte i J.P. Morgan & Co., grunnlagt i 1871. I løpet av 1900-tallet begynte imidlertid finansverden å vokse fra resursene til familieeide og andre former for privat egenkapitalbaserte banker. Selskaper kom til å dominere bankforretningene. Av samme grunner ble handelsbankenes forretningsområde bare ett av mange interesseområder for moderne banker.
Globalisering
Mot slutten av 1800-tallet var det en voldsom vekst i bankindustrien. Banker spilte en nøkkelrolle i overgangen fra gull- og sølvpenger til papirpenger, innløselig mot bankens aktiva. Innenfor det nye systemet av eierskap og investeringer, vokste statens rolle som en økonomisk faktor betydelig.
1900-tallet
Det første tiåret av 1900-tallet ble rammet av panikken i 1907 i USA. En finanskrise oppsto da landets aksjemarkeder falt med nær 50 prosent fra sitt høyeste nivå året før. Panikken fant sted i en periode med økonomisk tilbakegang og hvor det var flere stormløp mot banker hvor svært mange av innskyterne krevde å få pengene sine utbetalt. Panikken spredte seg etter hvert fra New York og til resten av landet og mange banker og firma gikk konkurs. Det fremste grunnlaget for panikken var reduksjon i likviditeten hos mange banker i New York, manglende tillit til banksystemet fra innskyterne og et fravær av en långiver i siste instans. Utviklingen ble stoppet av den kjente bankmannen J.P. Morgan som forpliktet seg med store summer av egne midler, og overtalte andre rike personer til å bidra til bankenes soliditet.
Den store depresjonen
Begynnelsen på en ny krise i mellomkrigstiden begynte i USA med et fall i aksjekursene den 4. september 1929 og med et sammenbrudd i det amerikanske aksjemarkedet den 29. oktober 1929, også kjent som den svarte torsdagen. Derfra spredte det seg raskt til bortimot alle land i verden.
Sammenbruddet i aksjemarkedet førte verden inn i en økonomisk depresjon og hadde ødeleggende effekter i nær hvert eneste land, rike som fattige. Personlig inntekt, skatter, profitter og priser falt og hvor internasjonal handel dalte med mer enn 50 prosent. Arbeidsledigheten i USA steg til 25 prosent, og i en del land så mye som 33 prosent. I løpet av sammenbruddet i 1929 forut depresjonen hadde kravene til bankmarginer (forskjellen kjøps- og salgskurs) vært kun 10 prosent. Meglerfirmaer ville med andre ord låne ut 9 dollar for hver eneste 1 dollar som en investor hadde i innskudd. Da markedet falt, krevde meglerne tilbakebetalt disse lånene, og som umulig kunne bli betalt. Bankene begynte å svikte da debitorene med misligholdt gjeld forsøkte å ta ut sine innskudd samtidig, noe som utløste trinnvis bankkrise. Regjeringsgarantier og reguleringer fra Federal Reserve, den amerikanske sentralbanken, var forsøk på å forhindre panikk, men var enten ikke virkningsfulle eller ble ikke benyttet. Banksvik førte til at milliarder av dollar i aktiva gikk tapt. Utstående gjeld ble tyngre ettersom prisene og inntektene falt med 20-50 prosent mens gjelden forble på samme dollarmengde. Etter panikken i 1929 og i løpet av de første ti månedene av 1930 hadde 744 amerikanske banker sviket. Ved april 1933 hadde rundt 7 milliarder dollar i innskudd blitt frosset i mislykkede banker eller etterlatt uten lisenser etter Emergency Banking Relief Act, loven om nødhjelp til bankene, som ble vedtatt den 9. mars 1933. Loven tillot kun banker som var blitt godkjent av Federal Reserve til å operere i USA.
Bankenes sammenbrudd skapte en snøballeffekt da desperate banker krevde innløsning av lån som lånetakerne ikke hadde tid eller penger til betale. Da framtidig inntekter var skrøpelige, saknet kapitalinvesteringer og konstruksjoner, eller opphørte helt. I møte med misligholdte lån og forverrete framtidsutsikter, ble de bankene som hadde overlevd langt mer konservative i sin lånepolitikk. Bankene bygde opp deres kapitalreserver og inngikk færre lån, noe som forhøyet inflasjonsbegrensende press. En vond syklus utviklet seg som økte spiralen nedover. I alt sviktet over 9000 banker i løpet av 1930-tallet.
Som svar økte mange land betydelig den finansielle reguleringen. I USA opprettet myndighetene et føderalt tilsyn som har ansvar for handelen med verdipapirer, Securities and Exchange Commission, i 1933 og Glass-Steagall-loven ble vedtatt for å skille investeringsbanker og kommersielle banker. Det var et forsøk på å hindre investeringsbankenes mer risikable aktiviteter skulle føre til konkurser for kommersielle banker på nytt.
Verdensbanken og utviklingen av betalingsteknologi
I tiden etter den andre verdenskrig og med introduksjonen av Bretton Woods-systemet i 1944, ble to organisasjoner opprettet: Det internasjonale pengefondet og Verdensbanken. Oppmuntret av disse to institusjonene begynte kommersielle banker å låne til suverene stater i den tredje verden. Hensikten med Verdensbanken var å gi lån til den tredje verden for å utvikle kapitalprogrammer og med det håp om å minske fattigdommen. Det var på den samme tid da inflasjonen begynte å øke i vest. Gullstandarden ble til sist oppgitt i 1971 og et antall banker gikk til sist konkurs grunnet at gjeld i den tredje verden ble misligholdt.
I etterkrigstiden kom også en økende bruk av teknologi i bankvesenet, særlig for småsparerne. I 1959 kom man til enighet for en standard for maskinlesbare bokstaver (MICR) som ble patentert i USA for bruk med sjekker og som førte til de første automatiske lese- og sorteringsmaskiner. I 1960 ble de første automatiske tellemaskiner (ATM) eller som de har blitt hetende, minibank, utviklet og de første maskinene kom i bruk i slutten av tiåret. Bankene begynte å investere tungt i datateknologi for å automatisere mye av de manuelle prosesseringene. Det førte til en endring i bankene som hadde et start antall ansatte til nye automatiserte systemer som krevde færre ansatte. Ved 1970-tallet ble de første betalingssystemer i utvikling og som førte til både elektroniske betalingssystemer for både innenlands- som utenlandske betalinger. Det internasjonale SWIFT-nettverket ble etablert i 1973 og innenlandske betalingssystemer ble utviklet over hele verden hvor banker arbeidet sammen med myndighetene.
Deregulering og globalisering på 1980-tallet
Globalt bankvesen og kapitaltjenester økte gjennom 1980-tallet etter at finansmarkedet ble deregulert i en rekke land. Det såkalte «Big Bang» i 1986 i London var en betegnelse på den brå dereguleringen av finansmarkedet og skillet mellom fondsbørshandlere (aksjespekulanter) på den ene siden og børsmeklere på den andre i Londons aksjebørs og endringen fra hvor man skrek ut til elektroniske skjermbasert aksjehandel ble gitt lovs kraft av den britiske regjering. Det førte til bankene kunne tilnærme seg kapitalmarkedet på mange nye måter, noe som førte til betydelige endringer i måtene bankene opererte og benyttet kapital. Det førte også til en trend hvor småsparebanker begynte å kjøpe opp og overta investeringsbanker og aksjehandelere for å opprette universalbanker som tilbød en bred rekke av banktjenester. Denne trenden spredte seg også til USA etter det meste av Glass-Steagall-loven ble trukket tilbake på 1980-tallet. Mange småsparebanker i USA gikk på store runder med sammenslåinger og overtagelser, og dessuten engasjerte seg i investeringbankaktiviteter.
Finansielle tjenester fortsatte å vokse gjennom 1980- og 1990-tallet som et resultat av stor økning i behovene fra selskaper, myndigheter og finansielle institusjoner, men også grunnet at forholdene i finansmarkedet var optimistisk og i det hele også overspent. Rentesatser i USA gikk ned fra rundt 15 prosent til 5 prosent i løpet av en tyveårsperiode, og finansielle aktiva vokste deretter til en sats som var rundt dobbelt til satsen av verdensøkonomien.
Dominansen til de amerikanske finansmarkedene minsket og det var en økende interesse i utenlandske aksjer. Den ekstraordinære veksten i utenlandske finansmarkeder resulterte både fra økningen av andelen av oppsparte midler i andre land, som i Japan, og særlig i dereguleringen i utenlandske finansmarkeder, noe som gjorde det mulig å ekspandere aktivitetene. Således begynte amerikanske selskaper og banker å søke etter investeringsmuligheter utenlands, noe som fremmet utviklingen av amerikanske aksjefond som spesialiserte i handel med utenlandske børsmarkeder.
Denne voksende internasjonalisering og muligheter i finansielle tjenester endret det forretningsmessige landskapet da mange banker viste en preferanse for «universalt bankvesen», en modell som var blitt alminnelig i Europa. Universale banker er frie til å være engasjerte i alle former for finansielle tjenester, gjøre investeringer i klientselskaper, og fungere så mye som mulig som en «supermarkedbank» for både småsparing og engroshandel i finansielle tjenester.
Ny finanskrise
På slutten av 2000-tallet førte en ny finanskrise til betydelig press på banker over hele verden. Krisen ble av mange økonomer betraktet som den verste finansielle krisen siden den store depresjonen på 1930-tallet. Krisen førte til at store finansielle institusjoner kollapset, betydelige redningsaksjoner fra nasjonale myndigheter, og et kraftig fall på aksjebøresene over hele verden.
Årsaken lå amerikansk økonomiske risikospill: eiendom. Det spilte på forestillingen om at boliger er en enestående sikker investering. «Vi vil at alle amerikanere skal eie sin egen eiendom,» uttalte president George W. Bush som en bekreftelse på denne forestillingen i oktober 2002. Mellom 1963 og 1979 hadde konsumprisene steget med en faktor på bare 2,5 mens boligprisene hadde nær tredoblet. En investeringsbank i New York, Salomon Brothers, fant en ny måte å utnytte det sterkt svingende rentenivået på begynnelsen av 1980-tallet. Når desperate sparebanker begynte å selge huslånene sine i et forsøk på å holde egen balanse i pluss, kjøpte Salomon Brothers dem for røverpriser, og deretter redefinere pantelåne som underlag for tilsynelatende fristende verdipapirer som ble solgt som alternativer til tradisjonelle stats- industriobligasjoner, rett og slett konvertere lån til obligasjoner. Når de først var slått sammen, kunne rentene på lånene deles inn i striper med forskjellig forfall, og det hele ble kalt for pantelånsikrede obligasjoner. Det var i 1983, og fram til 2007 økte volumet av slike såkalte verdiepapirer fra 200 millioner til fire billioner dollar. «I 1980 var bare ti prosent av det private boliglånesmarkedet verdipapirisert; i 2007 hadde det steget til 56 prosent.»
I tillegg ble det tilbudt, oppmuntret av selveierdrømmen, såkalte «subprime-lån» av lokale meglere til familier med tvilsom kreditt. Mange hadde flytende rente, og andre var dessuten avdragsfrie, selv når denne representerte 100 prosent av den antatte verdien av den belånte eiendommen. Bankene pakket på sin side inn lånene i såkalte strukturerte boliglånsprodukter og solgte dem videre til investorer over hele verden. Risikoen ble spredt over hele kloden, fra Australia til naive norske kommunestyrer i Rana, Hemnes, Hattfjelldal og Narvik som blåste bort 120 millioner dollar av skattebetalernes penger ved å låne penger på framtidige kraftinntekter som ble tilsynelatende investert på amerikanske subprimelån som var pakket inn i glanset papir. Så snart lokkerenten var historie, og hundrevis av husholdninger i Detroit i USA ikke klarte å betale lånene sine, da sprakk eiendomsboblen, og boligprisen falt brått. De som hadde 100 prosent lånefinansering på boligen oppdaget at boligen var mindre verdt enn gjelden. I mange områder i USA hadde boligmarkedet blitt en sosial katastrofe med tallrike utkastelser, eiendommer som ble overdratt og hus som ble stående tomme i lang tid ettersom få hadde penger å kjøpe for og ingen fikk lån.
Den amerikanske forretningsbanken Bear Stearns kollapset og restene ble overtatt av JP Morgan Chase i mars 2008. Den 119 år gamle banken Washington Mutual, USA nest største sparebank, kollapset 25. september samme år, og bankens aktiva solgt av myndighetene til JP Morgan Chase. Bankkrasjet er det største i USAs historie. Lehman Brothers kollapset også i september, hvilket førte til en kredittinnstramming og global bankkrise. Myndighetene verden over forsøkte med hjelpetiltak, nasjonaliserte eller arrangerte utsalg for en rekke store banker. Den irske regjering begynte den 29. september 2008, og deretter måtte stadig flere regjeringer verden over trå til med støttetiltak for hindre økonomisk panikk og fare for systematisk kollaps for hele banksystemet.
Donald Tosh
Donald Tosh (født 16. mars 1935, død 3. desember 2019) var en britisk manusforfatter som jobbet for BBC i 1960-årene.
Tosh jobbet som manusredigerer på Doctor Who fra og med historien The Time Meddler og til og med The Massacre of St Bartholomew's Eve. I løpet av sin tid på serien jobbet han med produsentene Verity Lambert og John Wiles. Før Doctor Who var han i en kort periode manusredigerer for Compact og han hadde hjulpet til med å utvikle Coronation Street.
Tosh omskrev mye av The Massacre of St Bartholomew's Eve for å gjøre historien historisk riktig og tilpasse den fordi at William Hartnell skulle spille både Doktoren og abbeden av Amboise. På den siste episoden ble jobben som manusredigerer gitt over til Gerry Davis og de ble begge kreditert i rulleteksten.
Han omskrev også historien The Celestial Toymaker av Brian Hayles. Den ble igjen omskrevet av Davis. Tosh sa senere at det eneste fra hans versjon som overlevde var det trilogiske spillet.
Etter at han forlot TV-industrien, jobbet Tosh for English Heritage. Han var blant annet ansvarlig for Sherborne Castle og St Mawes i Cornwall.
Ulrich Mühe
Ulrich Mühe (født 20. juni 1953 i Grimma som Friedrich Hans Ulrich Mühe, død 22. juli 2007 i Walbeck i Börde) var en tysk film- og teaterskuespiller. Han spilte familiefar i to av Michael Hanekes 90-tallsfilmer (Bennys video og Funny Games), men høydepunktet i karrieren var da han spilte hovedrollen som samvittighetsfull Stasioffiser i De andres liv fra 2006, som i 2007 ble belønnet med Oscar for beste utenlandske film. Det var samtidig en av Mühes siste roller. Han var far til skuespilleren Anna Maria Mühe.
I Tyskland var han spesielt kjent for hovedrollen som Dr. Robert Kolmaar i TV-serien Der letzte Zeuge. Han vokste selv opp i DDR, og engasjerte seg i 1989 i demonstrasjoner mot kommunistregimet.
Bakgrunn
Ulrich Mühe var sønn av buntmakermester Hans-Günther Mühe. Han vokste opp med broren Andreas, som senere fortsatte farens verksted. Etter endt skolegang gikk han gjennom yrkesutdanning med abitur som faglært bygningsarbeider. Den påfølgende militærtjenesten, som han måtte avslutte tidlig på grunn av et magesår (etter eget utsagn ble to tredjedeler av magen fjernet), gjorde han ved DDRs grensetropper ved Berlinmuren. Fra 1975 til 1979 studerte han skuespill ved teaterakademiet «Hans Otto» i Leipzig.
Politisk engasjement
I løpet av gjenforeningsperioden var Mühe involvert i offentlige diskusjoner i DDR og var en av initiativtakerne til demonstrasjonen den 4. november 1989 på Berlins Alexanderplatz. Han leste offentlig fra Walter Jankas bok Schwierigkeiten mit der Wahrheit på Deutsches Theater i Øst-Berlin, som da ble drevet av Dieter Mann. Denne boken var da ennå ikker i handel i DDR.
Dokumentasjon
I 1989-1991 dokumenterte regissøren Christoph Rüter prøvene til Heiner Müllers oppsetning av Hamlet/Machine på Deutsches Theater i Øst-Berlin, der Ulrich Mühe spilte hovedrollen: The Time is out of Joint/Die Zeit ist aus den Fugen (100 min., WDR). Samtidig viste filmen hvordan DDR svant bort. En annen dokumentar av Rüter, Jetzt bin ich allein, ble laget etter Ulrich Muehles død og ble først sendt på 3sat den 26. juli 2008, nær ettårsdagen for hans død. Etter Müehes død laget sønnen Konrad kortfilmen Fragen an meinen Vater  (2011).
Strid med Jenny Gröllmann
I 2006, i et intervju for filmboken Das Leben der Anderen snakket Ulrich Mühe om påståtte uformelle kontakter mellom hans andre kone Jenny Gröllmann og HA II/13 fra MfS. Gröllmann innhentet deretter midlertidige forføyninger mot utgiveren av boken samt mot Mühe selv fra Berlins regionale domstol. Retten innvilget Gröllmanns søknad og forbød videre distribusjon av boken. Retten avviste Mühes anke, og forbød ham å fortsette å utpeke Jenny Gröllmann som en uoffisiell kontakt, siden MfS-dokumentene kun ville gi «mistankemomenter», men ingen fakta.
Privat
Mühe hadde to sønner fra sitt første ekteskap med dramaturgen Annegret Hahn (født 1951)[2]. I sitt andre ekteskap var Ulrich Mühe gift med skuespillerinnen Jenny Gröllmann (1947-2006) fra 1984 til 1990, som han møtte mens han filmet Die Poggenpuhls. Fra dette ekteskapet kom en datter, skuespillerinnen Anna Maria Mühe (født 1985).
Mühe møtte skuespillerinnen Susanne Lothar (1960–2012) på Salzburg-festivalen i 1990 under fremføringen av stykket Die Jüdin von Toledo og var gift med henne fra 1997 til sin død. Han bodde sammen med henne og deres to barn først i Hamburg og fra 1999 i Berlin. Etter Ulrich Mühes død ble sønnen Jacob ivaretatt i formynderskap av skuespillerkollegaen Gesine Cukrowski..
I mars 2007, kort tid etter å ha vunnet Oscar-utdelingen, ble han operert for magekreft. Han bukket under for sykdommen i en alder av 54 år i sommerhuset sitt i Walbeck, der den amerikanske skuespilleren Tom Cruise hadde besøkt ham ti dager før hans død.
Ulrich Mühe ble posthumt gjort til æresborger av sin fødeby Grimma. Den tidligere Theodor-Körner-Strasse ble omdøpt til Ulrich-Mühe-Strasse.
Teater
Etter studiene ble Ulrich Mühe engrasjert ved Städtische Theater Karl-Marx-Stadt, før Heiner Müller i 1982 hentet ham til Berlin, der han begynte som gjesteskuespiller ved Volksbühne. I 1983 ble Mühe ensemblemedlem ved Deutsches Theater, der han overbeviste i roller i Egmont (1986), Lessings Philotas og som patriarken i Nathan der Weise (1988) og ble ensembelets store stjerne. Særlig ble fremhevet Mühes tittelrolletolkning i Hamlet og i Die Hamletmaschine inscenert av Heiner Müller i 1989.
Etter det politiske vendepunkt i Øst-Tyskland hadde han vekslende teaterengagementer, blant annet ved Burgtheater under Claus Peymann (Clavigo av Goethe med Andrea Clausen og Paulus Manker, og Peer Gynt), og i 1990 ved Salzburger Festspiele som kong Alphons i Die Jüdin von Toledo (miedSusanne Lothar). Fra sent i 1990-årene viet han seg atter sterkere til scenen og spilte i 1999 i Hamburger Kammerspiele inSarah Kanes Gesäubert (regi: Peter Zadek) og ved Wiener Burg 'Henri' i Yasmina Rezas Drei Mal Leben (regi: Luc Bondy). Ved siden av sceneproduksjoner som Wittgenstein Incorporated (Wiener Festwochen, 2003) og Sarah Kanes Zerbombt (Berlin, 2005) var Mühe på litteraturhøytlesninger og lignende. 2004 insenerte han som teaterregissør dramaet Der Auftrag av Heiner Müller.
Mühe var medlem av Bayerische Akademie der Schönen Künste.
Film og fjernsyn
Internasjonalt gjennombrudd fikk han i 1989 i hovedrollen som løytnant Theodor Lohse i Bernhard Wickis Das Spinnennetz. I 1992 spilte han i Helmut Dietls oscarnominerte Satire Schtonk! I I 1990 spilte han tittelrollen i filmatiseringen av Thomas Manns novelle Der kleine Herr Friedemann.
Etter at han i 1990 ble kjent med Susanne Lothar på Salzburger Festspielen, spilte han flere ganger mot henne, som i Detlef Rönfeldts todels Das tödliche Auge (1993), i filmene Das Schloß (1997, basert på Franz Kafkas roman) og Funny Games (1997) under den østerrikske regissør Michael Haneke, og i NDR-Tatort Traumhaus del av etterforskerteamet Stoever og Brockmöller.
I 1994 spilte han egyptologen dr. Heinrich Gützkow sammen med Iris Berben i filmversjonen av Uwe Timms barnebok Rennschwein Rudi Rüssel. Med Berben var han i 1995 å se som Jakob Seiler i ZDF-krimien Rosa Roth – Lügen. I Erich Loest-romanversjonen av Nikolaikirche spilte han sogneprest Ohlbaum. Fra 1998 til sin død var han ved Gesine Cukrowskis rettsmedisineren dr. Robert Kolmaar i ZDF-krimserien Der letzte Zeuge.
I 2000 hadde han dobbeltrolle i forvekslingsparodien Goebbels und Geduldig. I 2002 var han SS-mann i Der Stellvertreter. I 2004 var han Stasi-kapteinen Gerd Wiesler i Florian Henckel von Donnersmarcks kinofilm Das Leben der Anderen, som vant Oscar i 2007, og mange andre filmpriser.
I 2006 ble Nemesis innspilt; den kunne ikke vises på grunn av en rettstvist. Men etter hans død kunne det likevel skje, i 2010.
Hørespill
Ulrich Mühe var med på hørespill og leste også inn lydbøker.
Bergen-Hardanger-Voss Billag
Bergen-Hardanger-Voss Billag AS (BHV) ble stiftet 1. januar 1978. Det nystartede selskapet overtok konsesjonene til Bergen-Hardanger Billag, Bergen-Dale-Voss Billag, Voss-Stalheim-Gudvangen Automobillag og konsesjonen som NSB hadde på strekningen Voss-Granvin. Fra 1980 overtok selskapet også Teigdalen Billag.
Selskapet drev bilruter på strekningene Bergen – Hardanger over Kvamskogen (i samkjøring med H.S.D. Bilane), Bergen – Voss over Dale, og strekningen Bergen – Tysse – Eikelandsosen.
BHV var et velrenommert selskap med gjennomgående høy standard på bussmateriellet. Derfor var de hvitstripete blå bussene populære å leie for selskap og grupper som skulle på tur i inn- og utland. En periode samarbeidet BHV og Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap om turkjøring under paraplyen Unitur, men BHV valgte etterhvert å stå utenfor dette samarbeidet.
Hovedkontoret lå på Kronstad i Bergen, med lokalavdelinger i Arna og kommunene Samnanger, Kvam, Vaksdal og Voss. I tillegg til vanlig rute-, skole- og turkjøring, var BHV involvert i noe godstransport.
Selv om NSB var største aksjonær i selskapet, klarte de aldri å få full kontroll med det. I 1997 ga de opp og solgte aksjene sine til den nest største aksjonæren, HSD. Som heleid datterselskap skiftet BHV navn til HSD Buss, og etterhvert ble all busstrafikken i HSD-konsernet overført til det «nye» selskapet.
Omgang av selskapets virksomhet
Ved oppstarten i 1978 hadde selskapet 102 busser, 7 lastevogner, 3 kombinertbusser, og 3 andre vogner. Det var i alt 150 heltidsansatte.
Trotula di Ruggiero
Trotula argumenterte for at det trengtes et eget fokus på kvinnesykdommer, og skrev avhandlinger om menstruasjon og barnafødsler. Blant annet foreskrev hun bruk av opiater til kvinner for å dempe smerter blant fødende, og hun mente også at kvinner var mer mottaklige for sykdommer på grunn av Evas synd.
Enver Hoxha
Enver Halil Hoxha (uttales hådsja) (1908–1985) var en albansk kommunistisk statsmann. Han var Albanias statsleder fra den andre verdenskrigs sluttfase og til sin død i 1985, som generalsekretær i Arbeidets parti, leder for massebevegelsen Den demokratiske front og øverstkommanderende for landets væpnede styrker. Enver Hoxha var den lengst sittende statslederen i Øst-Europa under den kalde krigen.
Han ledet de albanske partisanene mens landet var okkupert av italienerne og tyskerne. Etter krigen etablerte han et diktatur etter stalinistisk modell. Hoxha satte seg fore å omskape et tradisjonsbundet jordbrukssamfunn til et ateistisk industrisamfunn. Hoxhas regime henrettet minst 5 000–6 000 politiske fanger, og har blitt holdt ansvarlig for opptil 100 000 dødsfall som følge av tortur, mishandling og likvidasjoner.
Hoxha var svært mistroisk til nabostatene på Balkan og de såkalte revisjonistiske kommuniststatene. Han fryktet stadig en invasjon fra Jugoslavia eller Sovjetunionen. Etter det kinesisk-sovjetiske bruddet i 1960-årene valgte Albania å tre ut av Warszawapakten og tilnærme seg Kina. Da Kina brøt sin internasjonale isolasjon, førte det til det kinesisk-albanske bruddet i 1978. De siste årene av Hoxhas styre var Albania internasjonalt isolert.
Harald Tammer
Harald Tammer (født 9. januar 1899 i Tallinn, død 6. juni 1942 konsentrasjonsleir i Nizjnij Novgorod oblast) var en estisk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen, 1924 i Paris og 1928 i Amsterdam.
Enver Hoxha
Familiebakgrunn og utdannelse
Enver Hoxha ble født i Gjirokastër, den gang en del av Det osmanske rike og kjent under sitt tyrkiske navn, Ergiri. Byen ligger 30 km nordvest for grensen mot Hellas, og huser en stor gresk minoritet. I 1914 fungerte byen som hovedstad i Den autonome republikken Nord-Epirus, som ble proklamert av grekerne i området. Albanerne i Gjirokastër er overveiende toskere. De viktigste forskjellene mellom toskere og ghegere ligger i deres dialekt og tradisjonelle levevis, i liten grad religion; ortodoks og katolsk kristendom og islam har generelt sameksistert fredelig i Albania. Faren Halil Hoxha var en toskisk og muslimsk landeier, som ifølge ulike kilder var enten kleshandler eller apoteker. Han reiste mye i Europa og Amerika, og bodde periodevis i utlandet. Halil Hoxha hadde fem barn med Gjylihan (eller Gjylo). Farfaren Beqir Hoxha støttet Prizrenligaen. Slektsnavnet Hoxha var opprinnelig en ærestittel, fra tyrkisk hoca, «læremester», som ble tildelt hans forfedre for deres innsats i å spre den islamske troen i landet.
Harald Tammer
Tammer vant en olympisk bronsemedalje i vektløfting under OL 1924 i Paris. Han kom på tredjeplass i den tyngste klassen, tungvekt over 82,5 kg. Det var totalt fem vektklasser samme som under foregående OL i Antwerpen. Tammer løftet sammenlagt 497,5 kilo, 20,0 kilo mindre enn gullvinneren Giuseppe Tonani fra Italia og 17,5 mindre enn Franz Aigner fra Østerrike som ble nummer to.
Enver Hoxha
Familiebakgrunn og utdannelse
Hoxhas største inspirasjon i barndommen kom fra onkelen Hysen Hoxha, «en fremmedfiendtlig ateist og urokkelig albansk nasjonalist». Albania fikk sin uavhengighet fra osmanerne etter den første Balkankrigen i 1913. Hoxha fullførte grunnskolen i hjembyen, og som 16-åring ble han medlem og sekretær for studentrådet i Gjirokastër. Studentrådet hadde en gjennomgående opprørsk, demokratisk ånd, og Hoxha ledet protesten mot regjeringen etter at den fikk rådet nedlagt etter bare ett år. På denne tiden begynte albanske intellektuelle som hadde studert i Wien, Beograd og Roma, å spre radikale ideer i hjemlandet.
Etter grunnskolen forlot han Gjirokastër til fordel for det franskspråklige gymnaset i Korçë. Det er antatt at han formet mye av sitt politiske grunnsyn i løpet av denne perioden. Han skal ha vært veldig fascinert av de franske og russiske revolusjonene. Etter eksamen i 1930 mottok han statsstipend for å studere ved Université de Montpellier i Frankrike. Hoxha studerte naturvitenskap og deltok på møter arrangert av Parti communiste français. I mangel av interesse for biologi sluttet han etter kun ett år, og flyttet til Paris hvor han ønsket å studere jus eller filosofi. Han studerte en tid filosofi ved Sorbonne, og fikk samtidig undervisning i jus av albanske Llazar Fundo, men fullførte ikke studiene. I løpet av sin tid i den franske hovedstaden skrev han flere artikler for den kommunistiske avisen L'Humanité om situasjonen i Albania. Artiklene ble senere en medvirkende årsak til at han ikke mottok stipend etter november 1933.
Partisan og frigjøring
Etter han sluttet med studiene i 1934, reiste han til Brussel i Belgia, hvor han arbeidet i to år som privatsekretær for den albanske konsulen. I denne perioden studerte han også jus, og fortsatte å skrive for L'Humanité. Da hans republikanske og kommunistiske sympatier ble avslørt i 1936, ble han tvunget til å fratre stillingen ved konsulatet.
Trotula di Ruggiero
Hennes dødsdato er ukjent, og enkelte har til og med stilt spørsmål ved hennes eksistens og ment navnet bare har vært et pseudonym. En samtidig oversetter har ment at verket Trotula Major egentlig består av tre distinkte tekster, hvorav kun den ene skulle vært skrevet av Trotula.
Enver Hoxha
Partisan og frigjøring
Etter et kort opphold i hjembyen ble han ansatt som fransklærer ved sitt tidligere gymnas i Korçë. Studietiden gjorde at han behersket både fransk, italiensk, serbisk, engelsk og russisk. Senere skulle han bli beskrevet som «den desidert mest språkmektige statslederen i Øst-Europa». Etter at Italia invaderte Albania i 1939, og kong Zog av Albania drog i landflyktighet, ble alle offentlig ansatte tvunget til å skrive seg inn som medlemmer i Det albanske fascistiske parti. Hoxha nektet å melde seg inn, hvorpå han ble avskjediget fra lærerstillingen. Han flyttet til Tirana og åpnet en tobakksforretning. Derfra drev han også en kommunistisk undergrunnsbevegelse. Da hans aktiviteter ble oppdaget i 1941, ble forretningen stengt, og Hoxha måtte flykte til fjells.
I november 1941 mottok han hjelp fra de jugoslaviske partisanene, og etablerte Albanias kommunistiske parti, som i 1948 endret navn til Arbeidets parti. Hoxha ble valgt til medlem av den syv mann store sentralkomiteen og redaktør for partiavisen Zëri i Popullit, «Folkets røst». I 1942 ble den albanske motstandsbevegelsen for alvor organisert. Under kommunistpartiets første kongress i mars 1943 ble Hoxha betrodd vervet som partiets førstesekretær, som han besatt frem til sin død. Kort tid etter etableringen av kommunistpartiet ble den antikommunistiske, nasjonalistiske og republikanske organisasjonen Nasjonal front dannet. Nasjonal front anså kommunistene som medløpere for Jugoslavia, og utgjorde i begynnelsen den største motstandsstyrken.
I juli 1943 ble de albanske partisanene organisert i Albanias nasjonale frigjøringshær, som mottok støtte fra den hemmelige, britiske militærenheten SOE. Etter at Italia inngikk våpenhvile med de allierte høsten 1943, ble Albania okkupert av Tyskland, som fryktet at de allierte kunne bruke Albania som landingssted for en invasjon på Balkan. I august 1943 hadde den albanske motstandbevegelsen blitt utvidet til å omfatte det storalbanske området Kosovo i Jugoslavia og deler av Hellas. Den tyske okkupasjonsmakten stilte seg positiv til ideen om Stor-Albania. Dette synet fant gjenklang i Nasjonal front, noe som styrket kommunistenes posisjon i motstandsbevegelsen. For å blidgjøre jugoslavene, utelot kommunistene de storalbanske områdene, men til protest fra Nasjonal front. Kommunistene benyttet anledningen til å ta kontrollen over motstandsbevegelsen.
Etter modell fra Jugoslavia trådte Den antifascistiske komité for nasjonal frigjøring sammen, og valgte Hoxha til formann, i Përmet i mai 1944. Den 22. oktober erklærte komiteen seg som Albanias lovlige regjering etter et møte i Berat, og Hoxha ble midlertidig formann i Albanias ministerråd (statsminister). Det ble han i ti år.
I november 1944 trakk tyske styrker seg ut av Albania, og frigjøringshæren tok makten i landet. Etter at de tyske styrkene forlot Albania, drog Hoxha og flere albanske partisaner til Jugoslavia for å kjempe med jugoslavene og sovjeterne mot tyskerne der. I august 1945 ble Den nasjonale frigjøringshær omdannet til massebevegelsen Den demokratiske front, som ble eneste tillatte parti. Den 11. januar 1946 ble monarkiet formelt avskaffet, og folkerepublikken Albania ble proklamert. Som førstesekretær i kommunistpartiet var Hoxha statsleder. Det nye regimet var dominert av toskere fra det sørlige Albania, som var preget av store jordegods, fremmed undertrykkelse og sosial nød, og der kommunismen fikk stor gjennomslagskraft i befolkningen.
Økonomisk og sosial politikk
Da Hoxha tok makten, var den forventede levealderen i Albania 40 år, og analfabetismen ble anslått til å være 80–85 %. På landsbygden ble den anslått til å være hele 90–95 % i 1939. Hoxha var inspirert av sovjetisk planøkonomi, og reduserte de store jordeiernes andel av jordbruksarealet i Albania fra 52 til 16 % med ekspropriasjon i 1946. Fra 1955 ble jordbruket kollektivisert, men det var fortsatt meget arbeidsintensivt, og Hoxha lyktes aldri i å gjøre Albania selvforsynt med jordbruksvarer.
Albania har Europas nest største potensial for vannkraftutbygging, etter Norge, noe som la grunnlaget for industrialisering. Med utgangspunkt i mineralutvinning, som i likhet med all industri ble nasjonalisert i 1944, bygde regimet ut en relativt variert industrisektor. Hoxhas initiativer var mulig å realisere med utviklingshjelp fra Sovjetunionen og Kina, en lav levestandard og eksport som gav hard valuta. I slutten av 1980-årene stod industrien for mer enn halvparten av Albanias BNP. På samme tid hadde utenrikspolitisk isolasjon stanset kapitaltilførselen til industrien, som ble teknologisk utdatert og gav mindre eksportinntekter. Sosiale og militære utgifter økte. På tross av industrialiseringen var Albania fremdeles det fattigste og mest isolerte landet i Øst-Europa. Privatbilisme var forbudt; før 1989 fantes det ikke mer enn 2 000 biler, fordelt på rundt 3 millioner innbyggere.
En side ved industrialiseringen var utbyggingen av skole- og helsevesenet og andre offentlige tjenester. Sykdommer som malaria, difteri, tuberkulose og syfilis var svært utbredt i befolkningen. Alle skoler ble nasjonalisert, og skolegang for alle innbyggere mellom 12 og 40 år ble påbudt. Analfabetismen sank til 30 % av befolkningen i 1950, og i 1985 var den på samme nivå som i Vesten. Økt levestandard, en radikal feminisme, privilegier for store barnefamilier, forbud mot prevensjonsmidler og en restriktiv abortlovgivning bidrog til å øke folketallet i Albania fra rundt 1 million i 1944 til rundt 3 millioner i 1985, og endret kvinnenes posisjon i det hittil patriarkalske samfunnet. I 1989 utgjorde kvinner om lag halvparten av arbeidsstyrken i landet.
Kulturelle og religiøse endringer
Hoxhas regime bar preg av en doktrinær marxisme-leninisme. Hoxha hadde en sterk ideologisk forestilling om at proletariatets diktatur ikke skulle avvikles idet klassekampen øyensynlig var avsluttet, fordi alle alternativer til proletariatets diktatur var uttrykk for utbytternes ideologier. Han mente også at klassekampen ville bli truet, dersom proletariatets diktatur ble avviklet før kommunismen hadde seiret i hele verden. Et annet uttrykk for den doktrinære marxismen var Hoxhas forbud mot religionsutøvelse, som ble grunnlovsfestet i 1976. Hoxha erklærte i 1967 at «Albania er verdens første ateistiske stat, hvis ene religion er albanismen», et uttrykk lånt fra Pashko Vasa, en poet under den albanske nasjonale vekkelsen på slutten av 1800-tallet.
Mellom 1961 og 1971 initierte Hoxha en såkalt statsreformasjon og kulturrevolusjon i Albania. Kulturrevolusjonen var tydelig inspirert av den kinesiske kulturrevolusjonen, og kan sees på som toskiske Hoxhas oppgjør med ghegernes språk, kultur, religion og sosiale organisasjon. Toskiske dialekter fikk forrang. Ghegernes klanssamfunn, der bøndene i overveidende grad var gjetere, var vanskeligere å mobilisere til støtte for regimet. Innslaget av katolske kristne var større blant ghegere enn toskere. Katolske prester ble raskt anklaget for å ha vært italienske spioner under krigen. Hoxha fordømte blodhevn, som har vært mest utbredt blant kristne ghegere, som en «primitiv føydalskikk». Regimet statuerte eksempler ved å henrette klansoverhoder og avstraffe kollektivt.
Kulturrevolusjonen innebar også strenge føringer for albanernes livsstil, for slik å komme nærmere hva Hoxha anså som det fullendte mennesket – fysisk og intellektuelt. Morgengymnastikk ble obligatorisk. «Skjegg og langt hår forbinder albanerne med det gamle patriarkiske samfunnet. Korte skjørter og bukser med sleng forbinder de med vestlig liberalisme,» skrev Espen Haavardsholm om reglene for klær og utseende. Vestlige kulturuttrykk ble også forbudt, til fordel for sosialistisk realisme, men en del klassisk litteratur, især italiensk, ble likevel oversatt til albansk, etter ønske fra Hoxha. Mange albanere lyttet til gresk og italiensk radio eller fjernsyn i hemmelighet, men sendingene tjente ofte som bevis på Hoxhas påstand om at nabostatene ignorerte Albania. Idet mange albanske familier ikke eide fjernsynsapparat, pleide desto flere å gå på kino. Mellom 1950 og 1990 ble det vist 400 utenlandske spillefilmer, hvorav 20 % var italienske. Filmer om mafia og terror var ment å illustrere kapitalismens ondskap. I motsetning til Josef Stalin og Josip Broz Tito ble Hoxha aldri portrettert i hjemlige spillefilmer.
Utenrikspolitikk
Forholdet til Jugoslavia kjølnet raskt, ettersom Tito mente at Albania burde inngå i Jugoslavia. Den fremste albanske talsmannen for et tett økonomisk samkvem med Jugoslavia var Koçi Xoxe. Hoxha anså avtalene med Jugoslavia som en trussel mot Albanias suverenitet, slik avtalene med Italia før krigen hadde vært det. Jugoslavene fordømte Hoxhas politikk som opportunistisk, og mente at Albania ikke kunne inngå avtaler med andre stater uten Jugoslavias samtykke. Xoxe klandret Hoxha for uvennskapet med Jugoslavia, og forsøkte å styrte ham i 1948. Hoxha sikret sin posisjon da Jugoslavia brøt med Sovjetunionen samme år. Hoxha benyttet anledningen til å erklære alle avtaler med Jugoslavia ugyldige, og utvise alle jugoslaver fra landet. Xoxe ble ekskludert fra partiet og henrettet.
Albania gikk inn i COMECON og Warszawapakten. Stalins død i 1953 ble markert med landesorg i Albania. Hoxha fikk befolkningen i Tirana til å møte opp på Skanderbeg-plassen, knele, og avlegge et 2 000 ord langt troskapsløfte til deres «elskede far og store frigjører». Hoxha reagerte med vantro på Nikita Khrusjtsjovs politikk med fredelig sameksistens med kapitalismen, forsoning med Jugoslavia og såkalt avstalinisering. Forsoningen med Jugoslavia i 1955 ble tolket som sovjetisk likegyldighet til Albanias sikkerhet. Khrusjtsjovs fremstøt overfor Hellas om større autonomi for greskalbanerne styrket denne antagelsen.
På sin side nektet Albania å rehabilitere Koçi Xoxe. Hoxha lot seg provosere dypt over Khrusjtsjovs plan for COMECON, der Albania i all hovedsak var tiltenkt å være feriedestinasjon og råvareprodusent. Khrusjtsjov skal ha sagt under et besøk i 1959 at Albania burde konsentrere seg om å dyrke appelsiner for eksport. I 1960 sa Mehmet Shehu til Anastas Mikojan at «Stalin gjorde to feil. For det første døde han for tidlig. For det andre likviderte han ikke hele den nåværende, sovjetiske ledelsen». Året etter gikk Hoxha og Khrusjtsjov i åpen, verbal konfrontasjon på sine respektive partikongresser. Albania ble ekskludert fra COMECON og Warszawapakten. Albania brøt alle forbindelser med Warszawapakten etter invasjonen av Tsjekkoslovakia i 1968. I sine memoarer kalte Khrusjtsjov det albanske lederskapet «monstre», og gav deres «frykt for demokratisering» skylden for bruddet med Sovjetunionen. Hoxha fortsatte den tilnærmingen overfor Kina som han hadde påbegynt i 1950-årene.
Før bruddet med Kina i 1970-årene uttrykte mange maoister begeistring for Hoxhas regime. I den norske ml-bevegelsen fikk Hoxha en spesielt høy stjerne i det maoistiske AKP(m-l). Nordmennene drog paralleller mellom Norge og Albania, hva gjaldt historie, natur og kultur. Innreise til landet var strengt regulert, men en del norske kommunister fikk besøke landet i regi av Vennskapssambandet Norge–Albania. AKP(m-l) tok avstand fra Hoxhas politikk i 1979. I sitt oppgjør med det albanske regimet skrev Finn Sjue i AKP(m-l) at Hoxha, Shehu og Hysni Kapo hadde «degenerert til borgerlige herskere». Grupper som Kommunistisk Arbeiderforbund og Marxist-leninistisk forbund valgte å støtte Albania etter bruddet med Kina.
Forsvarspolitikk
Hoxhas regime etterlot 700 000 bunkere i det albanske landskapet. De fleste ble bygget mellom 1967 og 1986, som ledd i Hoxhas forsvarsstrategi mot især Jugoslavia. Antallet svarer til én bunker for hver fjerde albaner, og i snitt 24 bunkere per kvadratkilometer. Byggingen kostet rundt 2 % av Albanias NMP. Det var en dobbelt så høy kostnad og tre ganger så mye betong som ved byggingen av den franske Maginotlinjen.
Sivilbefolkningen måtte delta i øvelser minst to ganger i måneden, og barn ned i 12-årsalderen fikk våpentrening.
I ettertid har bunkerne blitt betraktet som et uttrykk for Hoxhas paranoia og utenrikspolitiske isolasjon. I de siste 20 årene av sitt liv drog Hoxha aldri utenlands.
Forfølgelser
Kommunistregimet i Albania henrettet minst 5 577 mannlige og 450 kvinnelige politiske fanger. Bare de ti første årene, fra 1945 til 1955, satt rundt 80 000 personer i 40 politiske fengsler og fangeleirer i Albania. Anslagsvis 16 000 av dem døde, ifølge en rapport fra det amerikanske Utenriksdepartementet til FNs økonomiske og sosiale råd i 1955. Regimet har blitt holdt ansvarlig for opptil 100 000 dødsfall.
Sentralt i den totalitære statens maktapparat stod det hemmelige politiet, Sigurimi, og deres nettverk av angivere. I midten av 1970-årene hadde det hemmelige politiet rundt 5 000 uniformerte ansatte.
Yves Congar
Yves-Marie-Joseph Congar (født 13. april 1904 i Sedan i Frankrike, død 22. juni 1995 i Paris) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var dominikanerprest og en ledende teolog, som ble betraktet som en av verdens ledende autoriteter på katolsk sosiallære. Han deltok som ekspert under Annet Vatikankonsil 1963–1965.
Enver Hoxha
Forfølgelser
Tortur under avhør og vilkårlig fengsling var svært utbredt. Albanias straffelov fastsatte dødsstraff for 34 forhold, hvorav 12 politiske og 11 militære. Fluktforsøk fra landet kunne straffes med døden. Dødsstraff ble fullbyrdet ved skyting, i noen tilfeller ved hengning. I sin årsrapport for 1974 skrev Amnesty International at det var sterk grunn til å tro at Albania hadde Europas største antall politiske fanger i forhold til folketallet. Mange ble forfulgt på bakgrunn av etniske eller religiøse forhold. Mellom 1945 og 1968 ble anslagsvis 200 religiøse ledere fengslet eller henrettet. I 1983 var 20 000 greskalbanere internert i fangeleirer, ifølge en rapport til Europaparlamentet.
Fra 1949 ble albanske flyktninger og emigranter i Egypt, Italia og Hellas som sympatiserte med kong Zog, rekruttert av amerikansk og britisk etterretning. Flere hundre infiltratører ankom Albania i 1950 og 1952, men ble drept eller tatt til fange.
Yves Congar
Congar har utøvet en stor innflytelse på katolsk teologi.
Enver Hoxha
Forfølgelser
I 1974 ble forsvarsminister Beqir Balluku og flere offiserer beskyldt for å ha planlagt et statskupp, og henrettet.
Yves Congar
Han ble kreert til kardinal i 1994 av pave Johannes Paul II, i en alder av 90 år.
Enver Hoxha
Forfølgelser
I 1981 døde Mehmet Shehu under uklare omstendigheter, offisielt som følge av depresjon og selvmord. Senere ble han anklaget av Hoxha for å ha spionert for en rekke fremmede makter. Shehu begikk trolig selvmord, eller ble likvidert på ordre fra Hoxha, etter uoverensstemmelser om utenrikspolitikken. Etter Shehus død ble en rekke ministre henrettet eller dømt til lange fengselsstraffer, anklaget for spionasje. Andre ble tvunget til å fratre. En rekke slektninger av Shehu ble også forfulgt. Mehmet Shehus levninger ble først funnet i en umerket grav og flyttet til en gravplass i Tirana i 2001.