cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gregers Kure
Han grunnla i 1933 Emaljeverket i Oslo. Under 2. verdenskrig produserte Gregers Kure deler til Bror With og Milorgs stenguns. Han satt noen måneder i fengsel på Grini, da tyskerne mente han var involvert i, eller støttet, den ulovlige melkestreiken. Etter krigen lanserte han det Moderne Kjøkken. Emaljeverket tok Evalet som varemerke. Under hans ledelse vokste Emaljeverket sterkt, de hadde en del år 90 prosent av markedet for emaljerte badekar i Norge. I 1950 lanserte han «Den lille Evaleten», en rimelig vaskemaskin som fant veien inn i over 100,000 hjem.
Gregers Kure ble som 12-åring rammet av poliomyelitt og var resten av livet plaget av at det ene benet hadde sterkt muskelsvinn. Til tross for sitt fysiske handikap, var han ivrig i flere sportsgrener, som padling, billøp og båtrace.
Gregers Kure satt i representantskapet til Christiania Spigerverk A/S og i styret for Møglerstue A/S, Nordland Portland Cementfabrikk, Nordia A/S og Norema A/S. Han bodde store deler av sitt voksne liv på Holmenkollen.
Gregers Kure døde i 1973 etter lengre tids sykdom.
Andre anglo-nederlandske krig
Bakgrunn
Den første anglo-nederlandske krig endte med en engelsk seier i slaget ved Scheveningen i august 1653, skjønt en fredsavtale ble ikke signert for ytterligere åtte måneder. Det engelske samveldet med Oliver Cromwell forsøkte å unngå ytterligere konflikt med den nederlandske republikken. Samveldet kom ikke til hjelp til sin allierte, Sverige, da Nederlandene forhindret svensk forsøk på å erobre Danmark i slaget i Øresund den 8. november 1658. Det engelske samveldet var i krig med Spania — den anglo-spanske krig i 1655–1660. Englenderne fryktet nederlandsk innblanding i denne krigen ved å støtte Spania, delvis ettersom den nederlandske republikken inneholdt en sterk Oranien-parti som var fiendtlig innstilt til Cromwell. Den ledende personlighet til det kongelige huset Oranien var unge prins Vilhelm som var barnebarn av kong Karl I, den nylig halshogde kongen av England. Cromwell og det engelske samveldet hadde grunn til å frykte at Oranien-partiet var påvirket av landflyktige engelske rojalister.
I virkeligheten var nederlenderne opptatt med å bygge opp deres handelsflåte igjen etter ødeleggelsene etter den første krigen. Mens englenderne hadde vunnet mange sjøslag og ødelagt mange nederlandske skip under den første krigen, hadde de ikke greid å vinne krigen. Nederlandene var i en bedre finansiell situasjon enn England; som et resultat kunne nederlenderne greie å utligne tapene de hadde fått i et tempo som England ikke maktet. Mens krigen fortsatte hadde nederlenderne også vært i stand til å utvide deres handelsnettverk langs de fremste sjørutene utenfor de nære havene som England kontrollerte uten frykt for engelske angrep grunnet Englands mangel på skip. Engelsk handel hadde stoppet opp grunnet at landet hadde mistet tilgang til Østersjøen og Middelhavet, og da de to partene signerte en fredsavtale i 1654 var England i all vesentlighet i samme posisjon som ved krigens begynnelse: se på at Nederlandene distanserte deres økonomi ved å bli den fremste europeiske handelsmakten.
Fredsavtalen i Westminster i 1654 hadde kimen til en framtidig konflikt ettersom dens hemmelige tillegg inneholdt Forordning om avsondring (Act of Seclusion). Forordningen forbød den nederlandske provinsen Holland (og ved praktisk utvidelse, enhver annen provins i De forente Nederlandene) å innsette noe medlem av huset Oranien som deres stattholder. Den 22. april 1654 hadde generalstatene av hele de forente provinser godkjent fredsavtalen ved Westminster, ikke innformert om det hemmelige tillegget som hadde blitt knyttet til avtalen i den versjonen som englenderne hadde ratifisert. Det var forventet at hver provins i De forente Nederlandene skulle stemme for en adskilt Forordning om utelukkelse hvor hver provins ville nekte å innsette noe medlem fra huset Oranien som stattholder i den særskilte provins. Den viktigste provinsen var Holland. Takket være innflytelsen som Johan de Witt kunne utøve over generalstatene, kunne provinsen Holland knapt aldri overstyre generalstatene. Den 4. mai 1654 vedtok provinsen Holland deres egen forordning om utelukkelse.
Restaurasjonen av Karl II i 1660 fremmet en bølge av optimisme i England. Mange håpet på å endre den nederlandske dominansen i verdenshandelen. I begynnelsen forsøkte imidlertid Karl II å forbli på vennlig fot med Nederlandene da han personlig sto i stor gjeld til huset Oranien som hadde lånt enorme summer til Karl I under den engelske borgerkrigen. Men det utviklet seg snart en konflikt med provinsen Holland over utdannelsen og de framtidige utsiktene til hans nevø Vilhelm av Oranien, som Karl II hadde blitt gjort til verge av for sin avdøde søster Maria (og Vilhelms mor). Nederlenderne, i dette koordinert av Cornelis og Andries de Graeff, forsøkte å blidgjøre kongen med store gaver, som den nederlandske gave i 1660, bestående av 28 hovedsakelige italienske renessansemalerier og 12 klassiske skulpturer, yachten "Mary", og møbler. Forhandlinger begynte i 1661 for å finne en løsning på disse sakene, og ble avsluttet med en avtale i 1662 hvor nederlenderne kom med flest innrømmelser. I 1663 uttrykte Ludvig XIV av Frankrike sine krav på deler av habsburgske sørlige Nederland (også kalt for katolske Nederland), noe som tilsvarte i stor grad dagens Belgia og Luxembourg. Det førte til en kortvarig tilnærming mellom England og Nederlandene. I løpet av denne tiden mente lord Clarendon, kongens førsteminister, at Frankrike hadde blitt den største trusselen for England.
I 1664 hadde situasjonen endret seg raskt. Lord Arlington, en fiende av lord Clarendon, hadde albuet seg fram og blitt en favoritt hos kongen og begynte å samarbeide med kongens bror Jakob, hertug av York, og var samtidig øverste admiral. Både Jakob og lord Arlington var innstilt på at en krig med Nederlandene var mer i Englands interesser enn en krig med Frankrike. Hertugen av York ledet Royal African Company og håpet på å overta besittelsene til Det nederlandske vestindiske kompani. Arlington og kongens bror fikk støtte hos den engelske ambassadøren i Haag, George Downing (som etter hvem gaten Downing Street i London er oppkalt etter). George Downing avskydde nederlendere og fra hans posisjon i Haag ga han en detaljert redegjørelse av alle politiske affærer i Nederlandene. Downing rapporterte at nederlenderne var politisk delt mellom oranistene, som var mer enn villige til å samarbeide med en engelsk fiende i tilfelle krig, og fraksjon i generalstatene som besto av rike handelsfolk som ville strekke seg langt med innrømmelser til engelske krav for å beskytte deres handelsinteresser.
Lord Arlington planla å undertrykke nederlenderne fullstendig ved en fast okkupasjon av de fremste nederlandske byene. Karl II var lett påvirket av sin bror Jakob og Arlington da han søkte en populær og lukrativ utenlandskrig til havs for å fremme sin autoritet som konge. Mange marineoffiserer ønsket også en konflikt med nederlenderne da de forventet å skape seg et navn og en formue i krig.
Etter hvert som krigsentusiasmen økte i den engelske befolkningen, begynte engelsk kaperfart å angripe nederlandsk skip, erobre dem og seile dem til engelske havner. Ved den tiden da Karl II erklærte krig mot De forente Nederlandene hadde allerede rundt to hundre nederlandske skip blitt ført til engelske havner. Nederlandske skip var forpliktet til den nye avtalen å hilse på engelske flagg først. I 1664 begynte engelske skip å provosere nederlenderne ved ikke å hilse tilbake. Selv om de ble beordret av den nederlandske regjeringen til fortsatt å hilse først, var det mange nederlandske kapteiner som ikke klarte å stå imot fornærmelsen. Likevel førte ikke flaggkonflikten til casus belli, som i den foregående krigen. For å provosere fram en åpen konflikt hadde Jakob allerede sent i 1663 sendt Robert Holmes, i tjeneste for Royal African Company, for erobre nederlandske handelsstasjoner og kolonier i Vest-Afrika. På samme tid invaderte englenderne den nederlandske kolonien Ny-Nederland (nederlandsk: Nieuw-Nederland) i Nord-Amerika den 24. juni 1664, og hadde den under kontroll ved oktober. Nederlenderne svarte med å sende en flåte under Michiel de Ruyter som gjenerobret deres afrikanske handelsstasjoner, og krysset deretter Atlanterhavet for en straffeekspedisjon mot englenderne i Nord-Amerika. I desember 1664 angrep englenderne brått den nederlandske flåten ved Smyrna. Selv om angrepet feilet, tillot de nederlandske myndighetene deres skip i januar 1665 åpne ild mot engelske krigsskip i koloniene når de var truet. Karl II benyttet dette som anledning for å erklære krig mot Nederlandene den 4. mars 1665.
Krigen ble støttet i England av mye propaganda; Cause célèbre var den tidligere Amboynamassakren i 1623 hvor tjue menn ble torturert og henrettet ved halshogging av Det nederlandske ostindiske kompani på anklagen av forræderi. Halvparten av dem var i tjeneste av Det britiske ostindiske kompani. Englenderne melket denne forbrytelsen for alt det den var verdt i den anti-nederlandske propaganda. Selv om denne hendelsen tilsynelatende var avklart ved fredsavtalen i 1654, nye pamfletter kom ut for å minne den engelske offentligheten om nødvendigheten av en krig mot nederlenderne. I tillegg demoniserte engelske aviser nederlendere som fordrukne og bespottelige, med Andrew Marvells Character of Holland som videreformidlet samtidens engelske stereotyper om nederlenderne: "This indigested vomit of the Sea,/ Fell to the Dutch by Just Propriety." Da De Ruyter gjenerobret de vestindiske handelsstasjonene ble det utgitt pamfletter om påståtte nye nederlandske grusomheter, men disse hadde ikke noe faktisk belegg.
I 1665 hadde England en befolkning på rundt fire ganger større enn den nederlandske. Denne befolkningen var imidlertid dominert av fattige bønder, og den eneste kilden til rede kontanter var i byene. Den nederlandske urbane befolkningen overgikk den engelske i både proporsjoner og i absolutte begreper, og den nederlandske republikken var i stand til å benytte mer enn det dobbelt i penger på krigen enn hva England kunne, tilsvarende av 11 000 000 pund. Krigsutbruddet ble fulgt av skjebnesvangert av et utbrudd av pest i London i 1665 og deretter ble den engelske hovedstaden rammet av den store brannen i 1666. Disse katastrofale hendelsene, som kom tett på hverandre, holdt nesten på bringe England ned på knærne da den engelske flåten hadde blitt rammet av kontantmangel selv før disse hendelsene, til tross for ha fått bevilget et rekordbudsjett på 2 500 000 pund av det engelske parlamentet. Marinen kunne ikke betale sine sjøfolk med penger, men utstedte isteden «billetter» eller «gjeldsserifikater». Karl II manglet effektive midler til å tvinge gjennom øke skatter. Den eneste måten å finansiere krigen var å kapre nederlandske handelsfartøyer. Engelsk fattigdom gjorde krigens utgang avhengig av lykken til engelske kaprere, men faktisk var nederlandske kaprere langt mer suksessfulle.
1665
Det første sammentreffet mellom de to nasjonene var, som i den første anglo-nederlandske krigen, til havs. Krigen begynte for alvor med slaget ved Lowestoft den 13. juni og hver englenderne fikk en stor seier. Det ble samtidig det verste nederlaget i den nederlandske republikkens historie. Englenderne var derimot ikke i stand til å utnytte denne seieren. Den ledende nederlandske politikeren, raadspensionaris Johan de Witt, fikk raskt gjenopprettet tiltroen ved personlig å delta i flåten. Under De Witt ble udugelige kapteiner fjernet og ny taktikk formalisert. I august kom Michiel de Ruyter tilbake fra Amerika til en helts velkomst og ble gitt øverste kommando av den nederlandske flåten. Krydderskipene fra Nederlandsk India greide å kom hjem trygt etter slaget på Bergens våg, skjønt ved den første blokaden ved Bergen førte til at Englands finansielle posisjon ble forverret. For hvert krigsskip England bygde under krigen greide nederlandske skipsverft å bygge sju.
Melk galleri
Visningsrommet ble opprettet i september 2009 og har hovedfokus på unge talenter innenfor kunstfotografi i Skandinavia.
Andre anglo-nederlandske krig
1665
Sommeren 1665 ble biskopen av Münster, Bernhard von Galen, en gammel fiende av nederlenderne, overtalt av løfter om engelsk betaling å invadere den nederlandske republikken. På samme tid kom England med tilbud til Spania. Ludvig XIV av Frankrike, som var forpliktet av en avtale fra 1662 om å støtte Nederlandene i en krig med England, hadde utsatt sin hjelp under påskuddet at landet ønsket å forhandle en fred. Den franske kongen ble nå alarmert av angrepet fra fyrstbispedømmet Münster og utsiktene til et engelsk-spansk forbund. Selv om han selv hadde til hensikt å erobre de spanske Nederlandene, fryktet Ludvig at om den nederlandske republikken falt sammen, kunne det skape en mektig habsburgs enhet ved hans nordlige grense da habsburgerne var tradisjonelt allierte med tyske biskoper. Han lovte umiddelbart å sende en fransk hær, og i tillegg et franske sendebud som ankom London for å begynne forhandlinger og som gjorde det klart England ville føle vreden til den franske monarken om England ikke føyde seg.
Disse hendelsene førte til stor bestyrtelse ved det engelske hoff. Det så nå ut som at den nederlandske republikken kunne ende opp som enten et habsburgsk besittelse eller et fransk protektorat. Begge deler ville være katastrofalt for Englands strategiske posisjon. Lord Clarendon, som hele tiden hadde advart mot «denne tåpelige krigen», ble beordret til raskt å inngå en fredsavtale med nederlenderne uten fransk mellomkomst. Downing benyttet sine kontakter til tilhengerne av huset Oranien for å overtale provinsen Overijssel, som hadde fått landet herjet av Galens soldater, til å be generalstatene overveie en fred med England. Oranistene håpet da på at Vilhelm av Oranien kunne bli øverste leder av hæren og marinen, men den brå tilbakekomsten av De Witt forhindret oranistene å gripe makten. I november lovte generalstatene den franske kongen å aldri inngå en adskilt fred med England. Den 11. desember ble det åpent erklært at de eneste akseptable fredsbetingelser ville være enten en tilbakevending til status quo ante bellum eller en rask avslutning med fiendskapet under klausul av uti possidetis.
Melk galleri
I dag drives galleriet av Behzad Farazollahi og Christian Tunge, med jevnlige utstillinger i galleriet samt som kuratorgruppe ved større kunstinstitusjoner og messer.
Andre anglo-nederlandske krig
1666
Vinteren 1666 hadde nederlenderne opprettet en sterk anti-engelsk allianse. Den 26. januar erklærte Ludvig XIV krig. I februar gjorde Frederik III av Danmark og Norge det samme etter å ha fått løfte om en stor sum penger. Deretter truet markgrevskapet Brandenburg å angripe Münster fra øst. De lovte engelske økonomiske tilskuddene forble hypotetiske, Von Galen inngikk en fredsavtale med den nederlandske republikken i april ved Kleve. Våren 1666 hadde nederlenderne ombygd deres flåte til langt tyngre krigsskip — tretti av dem hadde flere kanoner enn noe annet nederlandsk skip hadde tidlig i 1665 — og truet med å gå sammen med franskmennene. Karl kom med et fredsforslag i februar ved å benytte en fransk adelsmann i tjeneste av huset Oranien, Henri Buat (eller egentlig Henri de Fleury de Coulan), som budbringer. I forslaget lovte han vagt å moderere sine krav om nederlenderne bare ville utnevne Vilhelm av Oranien til en ansvarlig rolle og betale 200 000 pund i «skadesløsholdelse». De Witt betraktet det mer som en skinnmanøver for kjøre inn en kile i forholdet mellom Nederlandene og Frankrike. En konfrontasjon var ikke til å unngå.
Melk galleri
Siden etableringen i 2009 har MELK vist og produsert over 60 separatutstillinger i egne lokaler og 7 gruppeutstillinger ved andre institusjoner og gallerier.
Andre anglo-nederlandske krig
1666
Resultatet var firedagersslaget i juni 1666, et av de lengste sjøslag i historien. Til tross for administrative og logistiske vanskeligheter dro en flåte på åtti skip under ledelse av George Monck, veteran fra det engelske samveldet, senere hertug av Albemarle, ut mot slutten av mai 1666. Prins Rupert av Pfalz lå avsondret for seg selv med tjue av disse skipene for å avskjære en fransk skvadron, som det var antatt vil seile gjennom Den engelske kanal for å slå seg sammen med den nederlandske flåten. I virkeligheten lå den franske flåten fortsatt hovedsakelig i Middelhavet.
Melk galleri
Gruppeutstillinger og publikasjoner
I 2015 var MELK ved Behzad Farazollahi og Bjarne Bare redaktører for boken New Scandinavian Photography (Black Dog Publishing, 2015)
Andre anglo-nederlandske krig
1666
Etter å ha forlatt The Downs kom Monck over De Ruyters flåte på 85 skip som lå for anker, og umiddelbart gikk han til angrep på det nærmeste nederlandske skipet før resten av den engelske flåten hadde sjanse til å komme støttende til. Den nederlandske baktroppen under oberstløytnant Cornelis Tromp gikk til angrep på styrbord, tok angrepet mot de flamske grunne farvann, og tvang Monck til å vende rundt for å unngå å bli utflankert av nederlenderne bakfra og i midten. Det kulminerte i et voldsomt og uopphørlig sjøslag som raste fram til det ble mørkt. Straks det ble lyst den neste dagen hadde Moncks flåte blitt redusert til 44 skip, men med disse begynte han slaget på nytt ved å angripe fienden fire ganger i tett handling. Til sist da hans flåte var i en slik skrøpelig forfatning til at hun kunne fortsette angrepene, trakk han seg tilbake mot kysten mens nederlenderne forfulgte ham.
Melk galleri
Gruppeutstillinger og publikasjoner
I 2020 var MELK ved Behzad Farazollahi og Christian Tunge, sammen med Susanne Østby Sæther kurator for New Visions – den første triennalen for fotografi og nye medier på Henie Onstad Kunstsenter.
Andre anglo-nederlandske krig
1666
Den tredje dagen beordret Monck de mest ødelagte skipene fremst for å skygge for at de andre skulle kunne seile vekk, dukket brått prins Rupert av Pfalz opp med sine tjue skip. I løpet av dette stadiet av slaget hadde viseadmiral George Ayscue seilt på grunn med HMS «Prince Royal» og ble omringet av nederlandske skip. Han valgte å overgi seg, den siste gangen hittil i historien at en engelsk admiral har gjort under et slag. Likevel, med de tjue skipene til Rupert hadde engelskmennene flere skip enn nederlenderne, likevel valgte de sistnevnte å fortsette kampen den fjerde dagen, og brøt den engelske linjen flere ganger. Da englenderne trakk seg tilbake var De Ruyter ikke villig til å følge etter dem, kanskje på grunn av mangel på krutt. Slaget endte med at begge sider hevdet å ha vunnet seieren: englenderne ettersom de hevdet at den nederlandske admiral Michiel de Ruyter hadde trukket seg først, nederlenderne ettersom de hadde påført støtte tap på fienden enn de på dem, Nederlandene hadde tapt fire skip mens England hadde tapt ti.
Melk galleri
Gruppeutstillinger og publikasjoner
I forbindelse med New Visions var MELK redaktører for boken Why Photography? (Skira Editore, 2020).
Andre anglo-nederlandske krig
1666
Enda et betydelig sjøslag ble utkjempet under konflikten. Slaget ved North Foreland ble utkjempet den 3. og 5. august og endte med engelsk seier, men det fikk ingen innvirkning på krigen da den nederlandske flåten unnslapp fullstendig ødeleggelse. Ved dette stadiet var ganske enkelt overlevelse tilstrekkelig for nederlenderne mens englenderne knapt kunne ha råd til en seier. Taktisk uvesentlig tapte nederlenderne to skip mot ett engelsk skip, kunne slaget ha hatt store politiske implikasjoner. Cornelis Tromp, som kommanderte den nederlandske bakparti, hadde beseiret sin engelske motpart, men ble anklaget av De Ruyter for å være ansvarlig for flukten til det meste av den nederlandske flåten ved å jakten på den engelske bakpartiet så langt som til kysten av England. Da Tromp var en forkjemper for Oranien-partiet, ble konflikten til politisk partistrid. På grunn av dette ble Tromp avsatt den 13. august av generalstatene. Fem dager senere kom kong Karl med ytterligere et fredsforslag til De Witt, på nytt benyttet han franskmannen Buat som mellomledd. Blant de brevene som ble overgitt, avslørte ett av dem ved en pinlig feiltagelse et hemmelig instruks til de engelske kontakter i Oranien-partiet, og som avslørte planene om hvordan generalstatene kunne veltes. Buat ble arrestert; hans medskyldige i sammensvergelsen flyktet fra landet og til England, blant dem Tromps svoger Johan Kievit. De Witt hadde nå bevis på kollaboratørvirksomheten til Oranien-partiet og regentene i de største nederlandske byene distanserte seg fra deres sak. Buat ble dømt for forræderi og halshogd.
Stemningen i den nederlandske republikken hadde nå snudd seg til de krigførende kreftene, også grunnet at i august hadde den engelske viseadmiral Robert Holmes angrepet utløpet av Vlie og ødelagt rundt 140 nederlandske handelsskip, herjet øya Terschelling og satt byen West-Terschelling i brann. På engelsk ble hendelsen kalt for Holmes's Bonfire («Holmes' festbluss»). I dette fikk han hjelp fra en nederlandsk kaptein, Laurens Heemskerck, som hadde flyktet til England etter å ha blitt dømt til døden for feighet under slaget ved Lowestoft i 1665.
1667
Tidlig i 1667 var den finansielle situasjonen for den engelske kronen blitt desperat. Kongedømmet manglet penger for å gjøre hele flåte sjødyktig. Det ble besluttet i februar at de tyngste skipene skulle forbli i Chatham. Lord Clarendon forklarte til Karl at hadde to valg: enten å gjøre meget betydelig innrømmelser til parlamentet, eller komme i gang med fredssamtaler med nederlenderne under deres betingelser. I mars begynte fredssamtaler i Breda i generaliteitslanden («fellesområdet»), en femtedel av De forente Nederlandene som var styrt direkte av generalstatene, da forhandlinger i de nederlandske provinsene ville i henhold datidens konvensjoner bli betraktet som underlegen for Nederlandene. Karl forhandlet dog ikke i god tro. Han hadde allerede ta beslutningen for et tredje valg: å bli hemmelig alliert med Frankrike for skaffe seg penger og underminere den nederlandske posisjonen. Den 18. april inngikk han den første hemmelige avtalen med den franske kongen som stipulerte at England ville støtte en fransk erobring av den spanske Nederlandene. I mai invaderte Frankrike og utløste devolusjonskrigen (eller den første fransk-nederlandske krig, 1667-1668). Karl håpet ved bedrive den fiktive fredsforhandlingen å vinne tid for å få sin flåte i orden og således skaffe seg innrømmelser fra nederlenderne ved å bruke den franske invasjonen som brekkstang.
De Witt var oppmerksom på Karls generelle hensikter, skjønt ikke den hemmelige avtalen. Han besluttet å avslutte krigen med et hardt anslag. Helte siden handlingene i Danmark i 1659, som involverte flere landganger for å frigjøre de danske øyene, hadde den nederlandske marinen særlig studert amfibiske operasjoner. I 1665 hadde de nederlandske marinekorpsene, da kalt for Regiment de Marine, blitt opprettet. De Witt hadde personlig vært med på planleggingen av en landgang med marinesoldater ved Chatham. Ved både firedagersslaget og slaget ved North Foreland hadde en nederlandsk kontingent av marinesoldater vært klare for å gjøre landgang ved engelske Medway i Kent umiddelbart etter en mulig nederlandsk seier til havs. Forholdene hadde ikke gjort det mulig i noen av disse to sjøslagene, men nå var det ingen engelske flåte av større kvalitet som utfordret herredømmet over Nordsjøen. Den lå bortimot forsvarsløs i Chatham i Medway. De Witt beordret den ødelagt.
I juni igangsatte De Ruyter, sammen med Cornelis de Witt, det nederlandske raidet på Medway ved munningen av elven Themsen. Etter å ha erobret festningen ved Sheerness, dro den nederlandske flåten videre for å bryte gjennom den massive kjettingen som beskyttet inngangen til Medway og den 13. juni ble den stasjonerte engelske flåten angrepet. Det dristige angrepet har blitt værende Englands største maritime nederlag. Femten av den engelske marinens gjenværende skip ble ødelagt, enten av nederlenderne eller bevisst senket av englenderne selv for å blokkere elven. Tre av de gjenværende store krigsskipene ble brent: HMS «Royal Oak», det nye HMS «Loyal London» og HMS «Royal James». Det største, det engelske flaggskipet HMS «Royal Charles», ble forlatt av sitt mannskap, erobret uten at et skudd ble avfyrt av nederlenderne, og tauet tilbake til Nederlandene som et trofé. Dets våpenskjold står fortsatt utstilt i Rijksmuseum i Amsterdam. Til lykke for England ble skipsverftet Chatham Dockyard spart. Det var Englands største industrielle kompleks; et angrep på selve verftet ville ha satt den engelske flåten tilbake en generasjon. Et nederlandsk angrep på den engelske ankerplassen ved Harwich ble oppgitt etter et nederlandsk angrepsforsøk mot festningen Landguard Fort feilet med et tap på rundt 150 nederlendere mot kun 10 englendere. Etter det mislykkede angrepet blokkerte nederlenderne Themsen. De Ruyter seilte ut for seile fram og tilbake Den engelske kanal mens admiral Jan Jansse van Nes i ansvaret for blokaden. Den varte til slutten av juli.
Den nederlandske suksessen fikk stor psykologisk effekt over hele England, og hvor London følte seg særlig utsatt kun et år etter den store brannen (som i Nederlandene ble generelt tolket som guddommelig gjengjeldelse for «Holmes's Bonfire»). Dette, sammen med krigens kostnader, den store pesten, og de enorme utgiftene for å drive Karls hoff, førte til en opprørsk atmosfære i London. Lord Clarendon beordret de engelske sendebudene i Breda om signere en fredsavtale så raskt som mulig da kong Karl fryktet åpent opprør.
Krig i Karibia
Den anglo-nederlandske krig hadde spredd seg til De karibiske øyer i 1665 og englenderne var rakse til å erobre den nederlandske øya Sint Eustatius. En fransk krigserklæring på nederlandsk side i midten av april 1666 tok situasjonen et skritt videre og fikk et nederlandsk motangrep. Raskt tok franskmennene under Joseph-Antoine de La Barre over de engelske karibiske øyene utenfor engelsk kontroll. Først falt den engelske halvdelen av Saint Kitts, like raskt fulgte Antigua og Montserrat. I mellomtiden hadde nederlenderne under admiral Abraham Crijnssen gjenerobret Sint Eustatius og fulgt opp med å erobre Surinam. Med Karibia under fransk-nederlandsk kontroll, slo Abraham Crijnssen og de La Barre sin styrker sammen og ble enig om en felles invasjon av Nevis den 20. mai 1667. Imidlertid ble denne invasjonen slått tilbake av englenderne i forvirrende flåteaksjon. Etter dette mislykkede angrepet og den uenighet som fulgte mellom de to allierte, seilte franskmennene under admiral de la Barre til Martinique. Nederlenderne under admiral Crijnssen seilte nordover for å angripe Virginiakolonien i Nord-Amerika.
Tidlig i juni nådde en ny engelsk flåte Vest-India, ledet av kontreadmiral John Harman. Han brakte med forsterkninger og angrep franskmennene på Martinique, og ved 6. juli hadde han senket, brent eller erobret det meste av den franske flåten, 21 skip i alt. Med den franske flåten nøytralisert, angrep Harman deretter franskmennene ved Cayenne og tvang dens garnison til å overgi seg. Han dro videre for å gjenerobre Surinam i oktober. Disse engelske seirene, selv om de var absolutte, kom altfor sent til å få noen større innvirkning på resultatet av krigen. Crijnssen seilte tilbake til Karibia og oppdaget til sin forskrekkelse at den franske flåten var blitt nøytralisert og England hadde gjenerobret Surinam. Imidlertid hadde England og Nederlandene den 31. juli signet fredsavtalen i Breda, og nyhetene om dette kom igjennom ved slutten av oktober, begynnelsen av november, og avsluttet fiendtlighetene. En del av fredsavtalen var en betingelse at hver side skulle beholde de besittelser som de holdt den 31. juli, og Surinam ble da gitt tilbake til Nederlandene.
Freden i Breda
thumb|upright=1.35|left|Avlutningen på fredskongressen i Breda; fra et samtidig stikk.
Den 31. juli 1667 ble det forseglet en avtale i Breda slik at det ble fred mellom de to nasjonene. Avtalen tillot englenderne å beholde den faktiske besittelsen av Ny-Nederland (som ble omdøpt til New York etter hertugen av York) mens nederlenderne beholdt kontrollen over Poeloe Run i Indonesia og de verdifulle sukkerplantasjene på Surinam i Sør-Amerika som ble erobret i 1667. Denne midlertidige løsningen uti possidetis ble gjort offisiell ved avtalen i Westminster i 1674. Englands Dominium Marium ble nå strukket fra «Lands End» (Kapp Finisterre i nordvestlige delen av Galicia i Spania) og nordover til «Staten Land» (Stad (Stadlandet) i dagens Selje kommune) ved norskekysten.
Freden ble generelt sett på som en personlig triumf for Johan de Witt. Republikken var jublende for den nederlandske seieren. De Witt benyttet anledningen til å overtale fire provinser til å adoptere Eeuwig Edict, en forordning i 1667 som avskaffet posisjonen som stattholder nå og for alltid. Han benyttet den svake posisjonen til den engelske kongen til å tvinge ham inn i trippelalliansen i 1668, bestående av Nederlandene, Sverige og England som hadde til formål å forhindre videre fransk ekspansjon ved Ludvig XIV av Frankrike i Europa, og som fikk den franske kongen til å oppgi sine planer om å erobre og underlegge seg sørlige (og katolske) Nederlandene.
De Witts suksess ble også hans undergang og nesten republikken med den. Begge de ydmykende monarkene i England og Frankrike gikk inn i hemmelige forhandlinger, og med biskopen i Münster, gikk de sammen til angrep på Nederlandene i den tredje anglo-nederlandske krig i 1672. De Witt greide ikke å komme slå tilbake dette angrepet da han ikke kunne opprette en sterk nederlandsk hær grunnet manglende økonomiske midler. Det samme året ble De Witt myrdet og det som han hadde kjempet imot skjedde: Vilhelm av Oranien ble stattholder.
Sedentisme
Sedentisme eller sedentær er et begrep innen antropologi og arkeologi, og er et begrep ofte brukt om overgangen fra en nomadisk livsstil, til et samfunn som bor ett sted, permanent. Ett eksempel er overgangen fra jeger- og sankersamfunn til jordbrukssamfunn.
Alf Isaksen
Ved Sametingsvalget 2009 stilte han som tredjekandidat for partiet Árja i valgkrets 2 (Ávjovári valgkrets). Han ble ikke valgt inn, men 25. februar 2010 besluttet Sametingets plenumsmøte at sametingsrådets medlemmer skal tre ut av Sametingets plenum, og bli erstattet av sine varamedlemmer. Alf Isaksen overtok da Láilá Susanne Vars sin plass som sametingsrepresentant.
Han er brannsjef av yrke, og er bosatt i Karasjok. Han er gift og har to barn.
Basel-Landschaft
Basel-Landschaft er en kanton i Sveits. Den grenser til Frankrike (Alsace) og Tyskland (Baden-Württemberg) samt til kantonene Basel-Stadt, Aargau, Solothurn og Jura.
Aida (navn)
Aida er et kvinnenavn. Navnet er kjent fra operaen Aïda fra 1871 av Giuseppe Verdi, hvor Aida er en etiopisk prinsesse. Navnet er svært vanlig i Bosnia-Hercegovina, og er også vanlig i mange andre land verden over.
Basel-Landschaft
Inntil 1833 utgjorde Basel-Landschaft sammen med Basel-Stadt kantonen Basel. De ble derfor inntil 1999, da dette begrepet ble strøket fra Sveits' grunnlov, omtalt som halvkantoner. Basel-Landschaft er imidlertid like autonom som alle andre kantoner. Den eneste forskjellen er at den bare har én stemme i Sveits' stenderråd (mens de fleste andre kantoner har to stemmer).
Aida (navn)
Etymologi
Aida har opprinnelse som:
Basel-Landschaft
Byer, kommuner og distrikter
Basel-Landschaft består av 86 kommuner som er sammenfattet til fem distrikter (Bezirke). Følgende byer har mer enn 10 000 innbyggere: Distriktene er oppkalt etter sine hovedsteder:
Aida (navn)
Utbredelse
Aida er kjent brukt i Sverige første gang i 1855, og i Norge i 1888. I Norge har navnet tradisjonelt vært mest brukt i de sørlige delene av Vestlandet.
Aida har navnedag 2. februar i Ungarn og 3. februar i Latvia.
Navnet er i dag et svært vanlig i Bosnia-Hercegovina, og er ellers vanlig i mange land verden over.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Peter Madach
Peter Madach (født 26. februar 1963 i Jönköping) er en svensk tidligere ishockeyspiller. Han var en av de yngste spillerne i den svenske Eliteserien i historien da han debuterte 14. januar 1980 for HV 71 i en alder av 16 år, 10 måneder og 22 dager. Madách var medlem av det svenske Junior World Championship laget som vant gull i 1981.
Han fullførte sin aktive periode i Storhamar i Hamar. I Storhamar spilte han 301 kamper og 10 sesonger og ble Norgesmester 2 ganger og seriemester 2 ganger. Han har også trent Gjøvik Hockey et par sesonger i den norske 1. divisjonen, og spilt for Bergen.
Tyskland under Vinter-OL 1936
Tyskland under Vinter-OL 1936. Femtifem sportsutøvere fra Tyskland, trettiåtte menn og sju kvinner, deltok i åtte sporter under Vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen. De deltok i alpint, bobsleigh, langrenn, kunstløp, skihopping, skøyter, ishockey og kombinert. Tyskland ble nest beste nasjon med tre gull- og tre sølvmedaljer.
Parabel (lignelse)
Parabel (gresk παραβολή, parabole, sammenligning) betyr lignelse, den art av litterær diktning hvor dagligdagse begivenheter og hendelser blir fremstilt som sinnbilder på høyere sannheter.
Parabel er når poesi eller prosa ser dagliglivet i en dypere mening og annerledes betydning: for eksempel den guddommelige årsak, menneskenes liv som en avspeiling av denne. Det skapes et inntrykk hvor det hverdagslige er en avspeiling av en ikke-sanselig verden. Parabel benyttes derfor ofte for religiøs litteratur. Eksempler finnes i Bibelen som Jesu parabeler.
En parabel er som en metafor som er blitt forlenget eller utvidet til en kort sammenhengende fiksjon. Ulik en simile, dens parallelle mening er det usagte, det implisitte, men ikke vanligvis hemmelig, skjønt det «å snakke i parabeler» har kommet til å bety obskurt eller mystisk.
Powiat Żarski
Powiat Żarski er en polsk landkrets (Powiat) i Lubusz voivodskap med Żary (Sorau) som kretshovedstad på grensen mellom Tyskland og Polen mellom elvene Lausitzer Neiße og Bober. Den har et areal på 1 394 km², og omkring 99 000 innbyggere. Kretsen tilhører Euroregion Neiße.
Parabel (lignelse)
Begrepet anvendes også om stilfigur (latin comparatio) som i norsk betydning blir sammenligning eller metafor. I henhold til klassiske regler består sammenligningen av tre deler: første og andre sammenligningsledd, og dertil kommer det tredje (latin tertium comparationis) som er det når de to første ligner på hverandre.
Powiat Żarski
Powiat Żarski ble opprettet den 1. januar 1999 gjennom en administrativ reform der antallet voivodskap ble redusert og ordningen med powiater ble gjeninnført. Deler av kretsen omfatter deler av den tidligere prøyssiske kretsen Landkreis Sorau (1818–1945).
Yvonne Murray
Yvonne Murray (født 4. oktober 1964 i Musselburgh) er en skotsk tidligere friidrettsutøver (langdistanseløper) som konkurrerte for Storbritannia.
Gjennombruddet kom med bronsemedalje på 3000 m i Samveldelekene i 1986. Samme året tok hun bronsemedalje i EM på samme distanse. Karrierens høydepunkt er trolig bronsemedaljen på 3000 m under OL 1988 i Seoul, etterfulgt av gullet i 1990-EM i Split.
Murray er utnevnt til medlem av Order of the British Empire.
Cosenza (provins)
Provinsen Cosenza (it. Provincia di Cosenza) er en provins i regionen Calabria i det sydlige Italia. Cosenza er provinsens hovedstad.
Det var 733 797 innbyggere ved folketellingen i 2001.
Geografi
Provinsen Cosenza grenser:
Royal Air Maroc
Royal Air Maroc (ofte bare kalt RAM, الخطوط الملكية المغربية Al-Khuṭūṭ al-Malakīyah al-Maghribīyah i arabisk) er det nasjonale flyselskapet i Marokko. Selskapet er basert i Casablanca og opererer internasjonale ruteflyvninger fra Marokko til andre deler av Afrika, Asia, Europa og Nord-Amerika. Selskapet flyr også innenriks samt utfører charterflyvninger (inkludert Hajj–flyvninger). Royal Air Maroc ble grunnlagt i 1957 og har sin operasjonsbase ved Mohammed V internasjonale lufthavn (CMN) i Casablanca. I 2020 ble RAM med i alliansen Oneworld.
Flåte
Royal Air Maroc bestod i mai 2009 av i alt 55 fly. Selskapet har også ordre på én stk Boeing 737-500, åtte stk Boeing 737-800 og fem stk Boeing 787-8.
Ovnhøns
Etymologi
Det vitenskapelige familienavnet, Megapodiidae, følger av slektsnavnet Megapodius, som er satt sammen av de to greske uttrykkene megas (μεγας), som betyr stor, og podos (ποδος), som betyr fot. Betydningen er altså fugler med store føtter eller fugler med kraftige føtter, noe som godt beskriver disse artene.
Beskrivelse
Ovnhøns har felles morfologi, utbredelse og hekkeatferd. Gruppa består av mellomstore til store (28–70 cm) terrestriske fugler, med svært kraftige lemmer som er utrustet med store føtter med skarpe klør på tærne. Fuglene har kraftig og plump kroppsbygning, men et relativt lite hode i forhold til kroppen. Mange av artene har bar hud i ansiktet, men graden varierer.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Elliott (2018). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser i påvente av et offisielt norsk navn på arten/gruppen.
Børstehøns og kratthøns
Noen deler ovnhøns videre inn i såkalte børstehøns (Alecturini), som egentlig inkluderer de tre slektene Alectura, Aepypodius og Talegalla, og kratthøns (Megapodiini), som egentlig inkluderer de to slektene Eulipoa og Megapodius. Når det skjer faller imidlertid de to artene malleeovnhøne (Leipoa) og hammerovnhøne (Macrocephalon) utenfor begge gruppene. Førstnevnte blir da av noen inkludert blant børstehønsene, mens sistnevnte inkluderes blant kratthønsene. En inndeling i to tribus savner imidlertid ifølge HBW Alive generell aksept.
Inndeling i tribus
Treet under følger arbeidet til John Boyd ved Taxonomy in Flux og deler ovnhønsfamilien inn i to tribus, som nevnt over. Treet bygger på forskningen til Birks & Edwards (2002) og Harris et al. (2014b).
Seramovnhøne (M. forsteni) blir av noen regnet som en selvstendig art, men både HBW Alive og BirdLife International regner denne fuglen som en underart av sotovnhøne (M. freycinet).
Utbredelse og habitat
Utbredelsen omfatter Australia, Ny-Guinea, øyene i det vestre Stillehavet, og Sundaøyene øst for Wallacelinjen. To arter finnes vest for Wallacelinjen: mjaueovnhøne lever på Borneo og Filippinene, og den isolerte nikobarovnhøna finnes på Nikobarene. Etter at mennesker ankom øyene er flere arter blitt utryddet på Ny-Caledonia, Fiji, Tonga, Niue og Pohnpei.
Atferd
Utenfor hekketiden er ovnhøns regnet som svært sky. Lite er derfor kjent om atferden ellers i året. Det er imidlertid kjent at kratthønsene (Eulipoa og Megapodius) ofte går rundt parvis på letning etter mat. Likeledes er det kjent, at par med oransjebeinovnhøne (Megapodius reinwardt) forsvarer territorium også utenom hekketiden. Forskning antyder imidlertid at dette også kan gjelde flere av artene. Lite er kjent omkring matvanene til disse fuglene, men det man vet antyder at de er kan være altetere, kanskje med spesielle preferanser for mange av artene.
Ovnhønsene er mest kjent for sin spesielle forplantningsbiologi, som skiller dem fra alle andre nålevende fugler. Eggene blir ikke ruget, men legges i spesielle rugehauger, som gjerne består av et topplag av sand, som kan være opp mot 100 cm tykt. Eggene graves ned og varmes naturlig til konstant 33° C av komposteringsprosessen, sola, eller vulkansk aktivitet (altså en slags ovnseffekt, derav det norske navnet på gruppen - ovnhøns). Når eggene er lagt forlater foreldrene redeplassen, og eggene må klare seg selv. Kyllingene, som mangler eggtann og bryter seg ut av skallet med klørne, er uvanlig godt utviklet når de klekkes og må grave seg ut av sanden for egen hjelp. De er utrustet til å klare seg selv fra første øyeblikk, noe som inkluderer full fjærdrakt. Noen arter kan faktisk fly i løpet av det første døgnet.
Søren Årstad
Søren Tobias Årstad (født 1861 i Stavanger, død 1928) var en norsk jurist, stortingsrepresentant og statsråd.
Årstad tok juridisk embetseksamen i 1884. Han var ordfører i Stavanger 1891–92. Han blei i 1898 valgt inn på Stortinget for Venstre som første representant fra Stavanger og Haugesund.
Årstad var medlem av regjeringa fra 1900 til 1903, først som finansminister, deretter ved statsrådsavdelinga i Stockholm, og endelig som justisminister.
Fra 1903 til 1926 var han sorenskriver i Ryfylke. I 1913 blei han igjen innvalgt på Stortinget, denne gang som første representant fra Holmen krets i Stavanger. I deler av denne perioden var han stortingspresident.
I Stavanger er Søren Årstads vei oppkalt etter han.
Operasjon Anklet
Operasjon Anklet, også kalt det andre lofotraidet, ble planlagt, ledet og gjennomført i regi av den britiske militærenheten Special Operations Executive (SOE). Operasjonen foregikk i romjulen (26.–27. desember 1941) parallelt med Operasjon Archery (Måløyraidet). Operasjon Anklet rettet seg mot mål i Reine og Moskenes i Lofoten og ble først og fremst iverksatt som avledningsmanøvre for den større Operasjon Archery mot Måløy.
25 % av den 300 mann store styrken var fra Kompani Linge. Av skip bidro Royal Navy og Royal Fleet Auxiliary med en lett krysser, seks jagere, tre minesveipere, to landgangsfartøy (LSI), to ubåter og en rekke andre støtteskip. I tillegg stilte den polske marinen med to jagere.
Anklet og Archery var de første, større, kombinerte angrepene SOE gjennomførte etter at Kompani Linge var formelt organisert. Da mannskapene trakk seg tilbake til Storbritannia, hadde de følge av 266 nordmenn som sluttet seg frivillig til og flyktet fra landet. Operasjon Archery ble også regnet som en suksess, selv om kaptein Martin Linge, leder for Kompani Linge, mistet livet i aksjonen.
Etter krigen
Sjøheimevernet oppkalte én av sine fire innsatsstyrker etter denne operasjonen. Innsatsstyrke Anklet var en av fire innsatsstyrker i Sjøheimevernet inntil Sjøheimevernet ble nedlagt i 2017. Heimevernet har oppkalt alle sine innsatsstyrker etter Kompani Linges operasjoner.
Tine Kjær
Anne Christine «Tine» Kjær (født 16. september 1967 i Sandefjord) er en norsk forfatter og tidligere forlagssjef i Vigmostad & Bjørke.
Kjær er registrert partner med Anne Holt.
Forleggervirksomhet
Tine Kjær startet den norske grenen av Piratforlaget sammen med to andre aksjonærer. I 2012 ble Piratforlaget kjøpt opp av morselskapet til forlaget Vigmostad & Bjørke. De to forlagene ble fusjonert med virkning fra 1. januar 2013, med Kjær som forlagssjef for det nye Vigmostad & Bjørke.
I mars 2017 gikk Kjær av som forlagssjef.
Miles Dempsey
Miles Christopher Dempsey (født 15. desember 1896 i New Brighton i Wallasey i Cheshire, død 5. juni 1969 i Yattendon i Berkshire) var en britisk general under annen verdenskrig.
Dempsey er en direkte etterfølger av den aristokratiske adelsslekten O'Dempseys of Clanmalier. Han studerte ved Shrewsbury School og Royal Military College, Sandhurst. Da han var ferdig med studiene i 1915 ble han med Royal Berkshire Regiment. Dempsey tjenestegjorde på vestfronten i Frankrike og ble tildelt Military Cross for sitt mot.
Dempsey døde i Yattendon i Berkshire i 1969 i en alder av 72 år.
Ahmed Ben Bella
Mohamed Ahmed Ben/Ibn Bella (født 25. desember 1918, død 11. april 2012 i Alger ) var en algirsk politiker. Han var landets president i perioden 1963–1965. Han arbeidet på 1990-tallet politisk aktivt med gjeldsproblematikken i den tredje verden og uttalte seg i den forbindelse kritisk overfor vestlige ledere. Han gjennomgikk flere fengselsopphold, husarrest og eksil.
Tjeneste i Den franske hæren
På 1930- og 1940-tallet tjenestegjorde han i den franske hæren. Han var også en habil fotballspiller og spilte på det franske laget Olympique de Marseille i perioden 1939-40.
For sin innsats under slaget om Monte Cassino ble han tildelt Médaille militaire av Charles de Gaulle. Han avslo å bli utnevnt til offiser etter å ha blitt kjent med de harde straffetiltakene franskmennene hadde iverksatt etter et musimsk opprør i den lille algirske byen Setif i mai 1945.
Før uavhengigheten
Han var medgrunnlegger og leder av den algirske selvstendighetsbevegelsen FLN, som kjempet mot det franske koloniherredømmet. I 1956 ble han anholdt av franskmennene og satt fengslet frem til 1962, da han deltok i forhandlingene omkring avslutningen av frigjøringskrigen.
Etter Algeries uavhengighet
I 1963 ble han valgt til det selvstendige Algeries første president, men allerede i 1965 ble han avsatt gjennom et statskupp. Han ble fjernet av Houari Boumédiène og ble satt i husarrest i 15 år. President Chadli Bendjedid satte ham fri i 1980. Han reiste da til Paris og bosatte seg seinere i Sveits. I 1990 fikk han lov å komme tilbake til Algerie hvor han gjenopptok sin politiske virksomhet.
Politisk aktivitet i de senere år
Han var på 1990-tallet engasjert for å få fjernet sanksjonene mot Irak, og i 1996 var han på besøk i London sammen med den tidligere utenriksministeren i Nicaragua, presten Miguel D'Escoto. De satt på den tiden sammen med Labour-politikeren Tony Benn i en internasjonal komité som vurderte virkningene av sanksjoner. Deres mest presserende oppgave var å få fjernet sanksjonene mot Irak. Han uttalte i den forbindelse at: «Jeg nekter å snakke engelsk fordi det er amerikanernes språk. De har kapret FN og står bak sanksjonspolitikken som har drept 500 000 mennesker i Irak». Bella uttrykte også på 1990-tallet bitterhet overfor det han omtalte som «Vestens maktpolitikere». Videre omtalte han Vestens politikere, særlig amerikanerne, som mordere og hevdet på 1990-tallet at de var klar over at deres politikk medvirket sterkt til at flere millioner mennesker dør av sult og sultsykdommer. I den forbindelse uttalte han: «Den skyldes gjeldspolitikken og sanksjoner mot land USA misliker: Irak, Libya, Cuba og Nord-Korea». Han rettet krass kritikk mot lederne for Verdensbanken og Pengefondet (IMF). Bakgrunnen var at Algerie i 1994 ble tvunget til å reforhandle utenlandsgjelda, og akseptere IMF og Verdensbankens økonomiske hestekurer. Landet var tidligere foregangsland i den tredje verden, men på 1980-tallet begynte levestandarden å synke drastisk. Hestekuren fra IMF forverret situasjonen ytterligere.
I 2002 ble han valgt til president for den nystiftede organisasjonen International Campaign Against Aggression on Iraq. Organisasjonen hadde som formål å forhindre USAs planlagte angrep på Irak.
Bella er for mange arabere den største frigjøringshelten. Han regnes av mange arabere som en av de siste opprinnelige arabiske nasjonalistene.
Ready Teddy
«Ready Teddy» er en amerikansk sang med melodi og tekst av Robert Blackwell og John Marascalco. Den ble først gjort populær av Little Richard i 1956.
Blant annet Buddy Holly, Tony Sheridan og The Tornados har senere spilt coverversjoner av den, og den har blitt noe av en popstandard. Musikalsk er den en up tempo-rock and rollsang.
Elvis Presley spilte den inn i Radio Recorders, Hollywood, 3. september 1956. Sangen ble utgitt på LP-platen Elvis (RCA Victor LPM-1382 ) i oktober 1956 og på EP-platen Elvis Volume 2 (RCA Victor EPA-993) i desember 1956 Produsent var Steve Sholes
Norske Per Granberg med Sigurd Jansens orkester spilte den inn i Oslo 9. oktober 1958. Arrangør var Sigurd Jansen. Den ble utgitt på singlen Philips 353 126 PF.