cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Portalen (sesong 3)
Episode 7
En dracorex kommer gjennom avviket, da den prøver å rømme fra en ridder fra 14. århundre som tror han jeger en drage. Teamet må redde dracorexens liv, samtidig som Sarah støter på ridderen og prøver å forklare. Han skjønner ingenting, men tror heller han er kommet til helvete, og at alle menneskene han møter her er demoner.
Episode 8
Et avvik åpner seg på en racerbil-testbane og en megopteran, et insekt fra fremtiden, kommer gjennom. Det er kjøttetende og dødelig, og teamet må trekke på alle sine ressurser for å få det tilbake til hjemmet sitt. Ting blir komplisert da Abbys bror skjønner hva hun holder på med, og kjører rett gjennom avviket til fremtiden. Der ser det ut som at det har vært en stor naturkatastrofe, som har ødelagt menneskenes eksistens, og insekter og andre kjøttetere har tatt over. Teamet drar for å redde Jack, da de setter sine egne liv i fare blant megopteraner og fremtidige kjøttetere.
Episode 9
Denne gangen møter teamet en flokk av embolotherium fra eocen-perioden. Samtidig som Abby, Connor, Becker og Sarah må prøve å få dem gjennom avviket, har Danny Quinn brutt seg inn på Christine Johnsons kontor for å finne ut hva de diskuterer der, da han redder en mystisk jente fra fremtiden som Christine hadde tatt vare på derfra. De drar til åstedet der en teamet prøver å lokke flokken av embolotherium inn i avviket. Rett før, lukker avviket seg. Da åpner jenta fra fremtiden opp et nytt avvik med en konsoll. Da de tar jenta med til avvikssenteret, blir de overrasket da hun viser seg å være Helen Cutter. Hun vil finne en mektig gjenstand, og de må stoppe henne før det er for sent.
Episode 10
Sarah og Becker undersøker et avvik som åpner seg på nytt på Christine Johnsons kontor og ender opp med en kamp med fremtidige megopteraner. Samtidig, er Danny, Connor og Abby på jakt etter Helen i fremtiden. Trioen oppdager at Helen planlegger å hindre evolusjonen av menneskeheten for å redde fremtiden, der hun først må gjennom kritt-tiden i Nord-Amerika og inn til pliocen i Afrika.
Abby og Connor gjemmer seg for raptorer da de kommer til kritt-tiden, mens Danny fortsetter oppdraget og kommer til pliocen i Afrika. Han finner en gruppe av australopithecus (apemennesker) som hun allerede hadde forgiftet. Helen synes øyeblikket er herlig, men oppdager plutselig en raptor bak henne som hadde fulgt Danny gjennom avviket.
Raptoren hopper på henne og dytter henne utenfor en klippe, noe som dreper dem begge to. Når Danny forsikrer seg om at alle apemennesker har overlevd, går han tilbake til avviket, men det lukker seg akkurat før han rekker det. Slik sluttet sesong 3.
Xylotrupes reductus
Xylotrupes reductus er en bille som hører til gruppen hornbiller (Dynastinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Levevis
Larvene utvikler seg i råtnende plantemateriale og tar trolig vanligvis to år på utviklingen, de voksne billene lever 2-4 måneder. De voksne hannene kjemper mot hverandre ved hjelp av hornene, hver prøver å vippe motstanderen over på ryggen. De voksne billene er mest aktive om natten og flyr gjerne til lys.
Utbredelse
Arten lever i Sri Lanka.
Den femte barnesykdom
Den femte barnesykdom (latin Erythema infectiosum) er en vanlig barnesykdom med utslett som ofte inntreffer før 6-7 års alder. Men den forekommer også av og til i alle aldre. Sykdommen kalles gjerne femte barnesykdom fordi den er den femte av en gruppe barnesykdommer som noe tilbake i tiden var vanlig og der utslettene lignet hverandre. De andre fire barnesykdommene er meslinger, røde hunder, skarlagensfeber og vannkopper.
Tilstanden
Sykdommen sees også hos voksne, og disse får ofte litt flere symptomer enn hudforandringene. Dessuten kan utslettet komme tilbake inntil flere måneder etter at infeksjonssykdommen er gjennomgått. Det kommer oftere tilbake ved
Sykdommen er en parvovirus-infeksjon som forårsakes av et såkalt parvo-virus, 20 % av alle som blir smittet får ingen merkbar sykdom i det hele tatt.
Silas og den sorte hoppe
Silas og den sorte hoppe er en barnebok skrevet av den danske forfatteren Cecil Bødker. Boken er den første av i alt 14 bøker i serien om Silas og kom ut i 1967.
Den femte barnesykdom
Tegn
5-20 dager etter smitte får barnet utslett i kinnene. Det er aldri utslett i panne, rundt munnen eller på nesen. Det er sjelden feber eller nedsatt allmentilstand. Utslettet kan spre seg til kroppen, bein og armer. Hudforandringene består av sterkt erythem og fortykket hud i større områder, det ligner en del på utslettet ved røde hunder. Det kan klø og huden vil føles ubehagelig og varm. Utslettet forsvinner etter en uke. Utslettet svekkes først i sentrale områder og har også en tendens til å komme tilbake hvis huden utsettes for sol og vann.
Hymne Monégasque
«Hymne Monégasque» er Monacos nasjonalsang.
Den femte barnesykdom
Tegn
Voksne kan få symptomer fra andre steder på kroppen som en følge av virusinfeksjonen. Det vanligste er
Silas og den sorte hoppe
Handling
Seriens univers er et ubestemmelig sted i verden og et uklart sted i tid, men antagelig et stykke tilbake i historien. Silas er en selvstendig gutt som i begynnelsen av romanen har stukket av fra klovne-troppen han og moren har reist sammen med. Silas stakk av fordi han var misfornøyd med måten et par andre medlemmer av troppen behandlet ham på. Han driver nedover en elv på en båt han fant, og driver i land ved siden av en hestehandler, som ser muligheten for billig arbeidskraft i Silas.
Hymne Monégasque
Historie
Theophile Bellando skrev versene og komponerte musikken til den første versjonen av Hymne Monégasque i 1841. Senere endret Castil-Blaze melodien og gjorde også flere andre mindre endringer. I 1848 antok Monacos Nasjonalgarde, som ble opprettet av Charles III, Bellandos sang og gjorde den til De Nasjonale Lojalistenes Marsj. I 1896 komponerte Charles Albrecht et nytt arrangement for piano, utgitt av Tihebaux i Paris og kalt Air National de Monaco, og i 1897 trykte forlaget Decourcelle i Nice en versjon som het 429 Hymne National de Monaco for piano.
Den femte barnesykdom
Tegn
De fleste med parvovirus-infeksjoner får leddplager, som regel er det store ledd som rammes og ikke sjelden er det hevelse i leddet. Leddplagene varer fra 1 uke til tre måneder.
Silas og den sorte hoppe
Handling
Imidlertid vinner Silas en svart hoppe fra ham i et veddemål, og Silas stikker av nok en gang - denne gangen fra den sinte hestehandleren. På sin videre reise får Silas problemer flere ganger, ikke minst fordi mange av de menneskene han møter forsøker å narre ham. Dette lykkes også for en bonde som hjelper Silas med å drikke seg full. Underveis møter han også den lamme gutten Ben-Godik, akkurat i det han igjen møter klovne-troppen med moren hans. Handlingen kulminerer i en auksjon over Silas sin hoppe.
Hymne Monégasque
Historie
Flere år senere tilpasset Francois Bellini Albrechts stykke for en trio, men det ble ansett å være for langt for folk flest i 1900 og ble ikke lenger spilt. Den moderne versjonen ble skapt av Leon Jehin i 1914 og ble spilt først gang ved 25-årsjubileet for fyrst Albert Is styre. I 1931 skrev Louis Notari versene på monegaskisk. Bare den monegaskiske teksten er offisiell, visstnok etter et krav fra fyrst Albert I. Den offisielle hymnen inneholder bare et vers. Nasjonalsangen synges nesten aldri, unntatt i offisielle sammenhenger.
Den femte barnesykdom
Undersøkelser
Utslettet er typisk og sykehistorien klassisk. Men en endelig diagnose stilles ved at såkalte antistoffblodprøver.
Hymne Monégasque
Den monegaskiske
Det er verdt å merke seg at dette er en forkortet versjon av den monegaskiske nasjonalsangen, selv om det er den versjonen som vanligvis blir sunget.
Fransk oversettelse
HYMNE MONÉGASQUE
Den femte barnesykdom
Tiltak
Det er ingen behandling for sykdommen, og behandling er også helt unødvendig.
Hymne Monégasque
Engelsk oversettelse
NATIONAL ANTHEM
Norsk oversettelse
NASJONALSANGEN
Den femte barnesykdom
Egenomsorg
Pass på at huden tilheler uten rester av hudforandringer. Hvis det klør så bruk vanlige kløestillende midler. Hvis kløen fører til forurensing eller åpne sår bør rengjøre med såpe og vann eller bruke antiseptiske midler for å forhindre hudinfeksjon.
Tiden etterpå
Immunsystemet kan forveksle overflaten til viruset med leddvev i kroppen som ligner. Det er derfor ikke helt uvanlig med en forbigående postinfeksiøs leddbetennelse. Gravide som smittes kan få skader på fosteret som medfører spontan abort eller fosterskader.
Hånd-, fot- og munnsykdom
Hånd-, fot- og munnsykdom (også hånd-, fot- og munnsyke) er en menneskelig infeksjonssykdom som kjennetegnes av lette allmensymptomer og utslett på hender og føtter og små blemmer og sår i munnslimhinnen. Sykdommen forårsakes av Coxsackievirus.
Sykdommen rammer oftest barn fra spebarnsalder og frem mot ti års alder. Smitte skjer via hudkontakt, dråpesmitte og gjennom avføring. Smitteoverføring er typisk i et tett barnemiljø som finnes i en barnehage, ofte i sommer- og høstmånedene. Inkubasjonstid fra smitte til symptomer er 3–7 dager. Sykdommen varer ca. en uke. Ytterst sjelden smittes voksne av sykdommen.
Ved utbrudd er vanlige symptomer vondt i halsen, lett feber, og sår i slimhinnen i munnen som kan ligne på aftøse sår.
Melanesiamesterskapet i friidrett 2018
Melanesiamesterskapet i friidrett 2018 ble arrangert fra 9. til 11. mai 2018 på Korman Stadium i Port Vila i Vanuatu.
Det deltok over 600 utøvere fra 17 land fra Melanesia og Stillehavet, med Australia og New Zealand som de største landene.
Grævfisk
Grævfisk er en matrett fra Lierne laget av auri (ørret) eller rør (røye) som gjærer i en lake av mussu (myse). Grævfisk er en spesiell variant av rakfisk.
Ordet græv er trolig av verbet å grave og kan sammenliknes med gravlaks som også saltes lett og gjæres. Smaken er ikke så sammenlignbar.
Gjengangere
Gjenganger er et overnaturlig vesen, spøkelse, men kan også vise til:
Lovisa kjernekraftverk
Lovisa kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft i kommunen Lovisa i sørøstlige Finland. Det ble bygget og godkjent for igangsetting i perioden fra 1970 til 1977. Per 2019 eies driftes verket av foretaket Fortum.
Installert maksimal effekt er 1,050 MW, og årsproduksjonen i 2006 var på om lag 7,7 TWh elektrisk kraft.
Reaktorer
Anlegget har to reaktorer – Loviisa 1 og Loviisa 2 – som begge er i operativ drift. Fortum søkte i 2009 om å få bygge en tredje reaktor. Per 2019 var slik utbygging ikke iverksatt.
I 2020 startet Fortum en prosess for å få forlenget driftskonsesjonen for Loviisa 1 og Loviisa 2.
Russisk partnerkraftverk
Anlegget har et partnerkraftverk i Russland – Kola kjernekraftverk.
Fiskeren og kona hans
Fiskeren og kona hans (originaltittel: Om fiskaren och hans fru) er en svensk animert tv-kortfilm fra 1969. Den ble regissert av Gisela Ekholm (Gisela Frisén) og Per Ekholm. Filmens handling er inspirert av Brødrene Grimms eventyrfortelling «Von dem Fischer un syner Fru».
Djibril Diop
Djibril Thialaw Diop (født 6. januar 1999) er en senegalesisk fotballspiller som spiller for.
Fiskeren og kona hans
Filmen ble vist på NRK i 1977.
Bow Wow
Shad Gregory Moss (født 9. mars 1987), kjent som Bow Wow (tidligere Lil' Bow Wow), er en amerikansk rapper, skuespiller og musikkprodusent. Bow wow begynte å rappe da han var 5 år.
Cricketball
En cricketball er en hard og solid ball som blir brukt i ballspillet cricket.
Produksjon
Cricketballer blir laget fra en kjerne av kork som blir belagt med et lag av tett viklet snor, og så dekt med et lærtrekk med en såvidt hevet sydd søm. Trekket blir konstruert av fire deler av lær som er formet likt skallet av en kvart appelsin, men en halvkule er rotert 90 grader i forhold til den andre. «Ekvator» i ballen blir sydd med en tråd for å lage en søm, med en total av seks rader med sting. De gjenværende to sammenføyningene mellom lærdelene blir ikke sydd igjen.
I herrecricket må ballen veie mellom 115,9 og 163,0 gram, og måle mellom 224 og 229 mm i omkrets. Baller som blir brukt i damecricket og ungdomscricket er noe mindre.
Cricketballer blir tradisjonelt farget røde, men i senere tid er også hvite baller blitt vanlige, og sistnevnte brukes i store endagskamper, som ofte kan trekke ut til det blir mørkt. Det brukes dog aldri hvite baller i lengre kamper (first class-kamper, som går over tre til fem dager) siden disse alltid spilles om dagen. Det har også blitt eksperimentert med andre farger, som gul og oransje for å øke synligheten i mørke, men fargeprosessen har så langt ført til at slike baller ikke egner seg i profesjonelle kamper på grunn av at de utmattes ulikt fra standardballene.
Tilstanden til cricketballen
En ny, godt polert ball blir brukt i starten av hver periode (inning) i en kamp. En cricketball kan ikke erstattes bortsett fra i spesielle tilfeller beskrevet i cricketreglene: Ballen blir ikke erstattet hvis den blir slått inn i publikum, men publikum må returnere den (i motsetning til i baseball). Hvis ballen blir skadet, tapt eller på annen ulovlig måte endret, vil den bli erstattet av en brukt ball i en lignende tilstand til den erstattede ballen. En ny ball kan bare bli brukt etter et spesifisert antall sidebytter.
Ganivet-demningen
Ganivet-demningen er en demning i Frankrike. Den demmer opp den aller øverste delen av Lot, en stor bielv til Garonne. Anlegget ligger i Ribennes kommune langt vest i departementet Lozère i den sørlig-sentrale delen av landet.
Cricketball
Tilstanden til cricketballen
Sømmen i en cricketball kan også brukes for å skape forskjellige baner gjennom luften. Siden tilstanden til en cricketball er viktig for hvordan den beveger seg, finnes det regler for hva spillere kan og ikke kan gjøre med en ball. Dommerne vil inspisere ballen ofte gjennom en kamp. Det er ulovlig for spillerne å:
Selv om disse reglene finnes kan det være fristende for spillere å få en fordel ved å bryte dem. Det har vært en håndfull hendelser med brudd av disse reglene i de høyeste cricketseriene.
Alternativer til cricketballer
Noen ganger kan man foretrekke å bruke erstatninger for ekte cricketballer av sikkerhetshensyn, tilgjengelighetshensyn og kostnadshensyn. Eksempler kan være tennisballer (som er vanligst), eller plastversjoner av cricketballer.
Det er vanlig blant mindre seriøse cricketspillere å bruke en tennisball som er belagt med en type klebende tape (ofte elektrikertape) som gjør den relativt myke tennisballen hardere og glattere. Dette blir ofte referert til som en tapet ball. En vanlig variant er å tape bare halve tennisballen for å få to forskjellige sider og gjøre det lettere å gi ballen skru.
J. Randy Taraborrelli
John Randall Anthony Taraborrelli (født 29. februar 1956) er en amerikansk biograf og journalist. Han er mest kjent for sine kjendisbiografier om artister som Madonna og Michael Jackson. Taraborrelli bor for tiden i Los Angeles, California.
Operasjon Karbala 1
Operasjon Karbala 1, eller Det annet slaget om Mehran, var under Irak-Iran-krigen var en iransk motoffensiv som varte fra 30. juni til 9. juli 1986 mot de irakiske styrkene som hadde erobret byen Mehran under slaget om Mehran i mai.
Irakerne hadde ikke besettet de høyere forsvarsposisjonene på de omkringliggende høydedragene og fjellpartiene, og fra en større høyde rykket de iranske styrkene ned på de lavliggende høydene omkring byen, som var bombardert med iranskproduserte kjemiske våpenmidler.
Overraskelsesmomentet, sammen med bruken av kjemiske våpen som de irakiske militære ikke tidligere var blitt utsatt for, førte til at forsvaret kollapset i og omkring byen. Byens forsvar var avhengig av taktisk støtte fra kamphelikoptre og jagerbombefly i det irakiske flyvåpenet. Det iranske flyvåpenet, med færre men bedre kampfly, hadde i juni vært meget aktivt med å utføre flyangrep på flybasene i det sørlige Irak. Den 16. juni var angrepene så intense at mange av luftbasene var fullstendig affektert. Det irakiske flyvåpenet var ikke i stand til å reagere raskt på anmodninger om hjelp fra Mehran.
Fire brigader i og omkring Mehran (25 000 til 30 000 mann i regionen) var så hardt medtatt at de måtte trekkes ut av kampene etter at Mehran hadde blitt evakuert under stor forvirring. Iranerne avanserte videre og tok fire nye høyder opptil 40 kilometer vestover på irakisk territorium. Saddam Hussein måtte hente inn reservestyrker fra det sørlige frontavsnittet omkring Basra for en stabilisering av frontlinjen vest for Mehran.
Husseins seier i mai ble forvandlet til nederlag, noe korpskommandanten, generalmajor Adin Tawfiq, måtte ta konsekvensene av. Tawfiq ble sendt til Bagdad i unåde, hvor han forsvant. Tawfiq hadde noe skyld i nederlaget fordi han ikke var opptatt av aktiv rekognosering eller patruljering fram til under tjue kilometer fra byen uten å ha observere begivenhetene på høydene og fjellene. Iranerne kunne lansere sine overraskelsesangrep meget nært på sine første objekter på veien mot Mehran.
Tapsrapporter som ble publisert etter kampenes opphør fra begge parter ble overdrevet. Irak hevdet å ha forårsaket et tap på 10 300 iranske døde og sårede og å ha tatt 1 303 til fange og Iran hevdet at irakerne hadde lidd et tap på 2 000 døde. Ifølge de reelle tallene hadde iranerne lavere tap enn irakerne, som hadde et tap på 3 100 døde, sårede og fanger hvorav 500 døde, 1 500 sårede og 1 100 tatt til fange.
Engel de Ruyter
Engel de Ruyter (født 2. mai 1649 i Vlissingen i Holland, død 27. februar 1683 i Amsterdam) var en nederlandsk viseadmiral.
Bakgrunn
Han var sønn av admiral Michiel Adriaenszoon de Ruyter og hans andre kone, Neeltje (Cornelia) Engels. De Ruyter gjorde tjeneste for Amsterdams admiralitet, han steg i gradene fra offiser under opplæring (eng.: midshipman) i 1666 til kaptein i 1669, og schout-bij-nacht i 1673.
Militær
Engel begynte sin karriere til sjøs ombord på et av sin fars skip under ekspedisjonene i Middelhavet, Vest-Afrika, Karibia og Nord-Amerika i 1664 og '65. Det var ikke uvanlig for kapteiner å ta med sønnene på tokt, slik lærte de faget mens de ble lønnet av admiralitetet. Under den andre engelsk-nederlandske sjøkrig, i 1666, ble de Ruyter offisere under opplæring (ned.: adelborst) ved Amsterdams admiralitet. Under todagers-sjøslaget gjorde jonker de Ruyter tjeneste ombord på skipet Gouda (46 kanoner, 192 sjømenn og 30 soldater) under schout-bij-nacht Willem van der Zaens kommando.
I 1668 gjorde han tjeneste som midlertidig kaptein (ned.: extraordinaris-kapitein), og i 1669 fikk han fast tjeneste (ned.: ordinaris-kapitein). For innsatsen han gjorde under admiral-løytnant Willem Joseph van Ghent mot kaperne fra Alger (Barbareskkysten) i 1670 fikk han en ærespenning med kjede.
Under den tredje engelsk-nederlandske sjøkrig deltok han i slaget i Solebay, som kaptein på Deventer (60 kanoner) og ble såret. Vinteren 1672 – '73 hadde han han majors rang og et kompani «landmatroser» i den hollandske vannlinjen under sin kommando. I 1673 byttet han skip, og var kaptein på Waesdorp under det doble slaget (slaget ved Schooneveld og slaget ved Kijkduin). At han hadde gjort et klokt bytte, viste seg da Deventer ved et uhell eksploderte etter slaget ved Schooneveld. Senere samme år ble han utnevnt til schout-bij-nacht.
Under den påfølgende krigen, den fransk-nederlandske krigen tjenestegjorde han ombord på Spieghel (70 kanoner) i 1674 under sin fars mislykkede ekspedisjon til Martinique. I 1675 var han på konvoitjeneste i Middelhavet og i 1676 var han en del av flåten som hjalp Danmark mot Sverige under den skånske krig. Utnevnelsen til viseadmiral kom i 1678, samtidig fungerte han som kommandant for en eskadre i hjelpeflåten for Spania under Cornelis Evertsen den unge. Han stred mot den franske admiralen Chateaurenault.
Engel de Ruyter hjalp Gerard Brandt å forberede sin fars biografi, blant annet skrev han sammendrag av hans loggbøker. Takket være at hans far hadde blitt adlet av det spanske og danske kongehuset, fikk han titlene jonker og senere baron; disse ga ham rett til å kalle seg ridder i Holland. Han kjøpte i 1680 et gods i Breukelen som han døpte Ruytervegt. Han giftet seg aldri, og døde uten å etterlate seg arvinger.
Sametingsvalget 2001
Resultater
''Endelig tall per 10. september 2001''
Søndre Gudbrandsdalen
Søndre Gudbrandsdalen var en valgkrets i Kristians amt ved stortingsvalgene fra 1906 til 1918. Ved disse stortingsvalgene praktiserte man en valgordning med direkte flertallsvalg i enmannskretser. Søndre Gudbrandsdalen valgte således én representant og én personlig vararepresentant.
Valgkretsen Søndre Gudbrandsdalen bestod av herredene Søndre Fron, Ringebu, Øier/Øyer,Østre Gausdal, Vestre Gausdal og Fåberg med rundt 20 000 innbyggere og 10 000 stemmeberettigede etter innføringen av kvinnelig stemmerett.
Berlinerbolle
En berlinerbolle (også kjent som smultbolle) er en bolle som stekes i varm smult eller frityrolje, rulles i sukker eller melis og har enten vaniljekrem eller syltetøy inni eller den kan være uten fyll.
I Tromsø er den kjent under navnet solbolle eller mørketidsbolle (dekket med et lag av mørk sjokolade) som kommer av at den spesielt spises på senhøsten og dagene rundt 21. januar når sola kommer tilbake etter mørketiden.
Astrolabium
Astrolabium (av astro-, stjerne, og labe, å ta) er et astronomisk instrument som før ble brukt for å bestemme himmellegemers plassering og dermed beregne tid på døgnet, eller - dersom tiden er kjent - bestemme breddegraden. De eldste astrolabier er fra antikken, men de er blitt benyttet nesten helt frem til 1900-tallet.
Det ble brukt av både astronomer, navigatører (i en viss utstrekning - man brukte en avart av astrolabiet kalt ”sjø-astrolabium”) og astrologer. Med et astrolabium kunne man løse mange forskjellige problemstillinger som er relatert til tid og posisjonen av solen og stjernene. Man kan blant annet bestemme himmellegemers høyde og finne ut den lokale tid. Astrolabiet ble oppfunnet i det antikke Hellas. Det ble hurtig tatt i bruk i den arabiske verden. Grunnen til at det ble tatt i bruk så hurtig i den arabiske verden skyldes at astrolabiet var en meget presis metode til å finne retningen mot Mekka på. Dessuten kunne man med apparatet finne tidene til salahbønnene, noe som gjorde det lettere for muslimene. Senere kom det til Europa, hvor det ble gjort til er noe enklere anordning.
Historie
Det er vanskelig å spore helt presis når og hvem som oppfant astrolabiet, men forskjellige nedtegnelser gjennom tiden peker på når startpunktet for astrolabiets historie var.
Den første tenker som er inne på astrolabiet var Apollonius, som levde rundt 225 før Kristi fødsel. Apollonius, som dessuten var den originale tenker om kjeglesnitt, studerte astrolabiets projeksjon. Det var imidlertid Hipparchus som i ca. 180 før Kristi fødsel fikk den største innflytelse på astrolabiets projeksjon. Hipparchus redefinerte astrolabiets projeksjon til å være noe som kunne løse komplekse astronomiske problemstillinger. Han oppfant dermed ikke selve astrolabiet, men definerte projeksjonsteorien.
Det tidligste bevis for en egentlig maskin som brukte stereografisk projeksjon ble beskrevet av den romerske skriver og arkitekt Marcus Vitruvius Pollio, som levde fra år ca. 88 til 22 før Kristi fødsel. Marcus beskrev et anaforisk ur, altså et ur som viser alle 365 dager i et år, som brukte mekanismene fra den stereografiske projeksjon. Den stereografiske projeksjon var imidlertid ikke hovedemnet i denne nedskrivning av Marcus – De architectura.
Det var først i år ca. 150 at den første store avhandling om stereografisk projeksjon kom tilt. Mannen bak var Claudius Ptolemæus, som hadde nedskrevet sin avhandling i Planisphaerium. Der er flere hentydninger i denne avhandling som peker mot at Claudius selv skulle være mannen bak det første astrolabium, men intet er sikkert.
Det er usikkert hvem som var den første person til å lage et astrolabium ut fra den stereografiske teori. Theon av Alexandria skrev i år ca. 390 en avhandling om astrolabiet. Denne avhandling la grunnen for mye av det som ble skrevet under resten av middelalderen om astrolabiet. De tidligste beskrivelser av selve instrumentet ble først skrevet i år ca. 550 av Johannes Philoponos på gresk. Biskop Severus Sebokht skre dessuten en avhandling om astrolabiet. Han beskrev at det astrolabium han arbeidet med var laget av messing, og dermed var de kristne altså forut for den islamske verden og det latinske vest.
Den islamske verden ble først introdusert for astrolabiet på 800-tallet. Det var i de islamske land at astrolabiet ble fullutviklet. Den islamske verden var hurtig parat til å utvikle astrolabiet, grunnet at de brukte det til å finne ut av når det skulle bes Salah, og at man videre kunne finne retningen mot Mekka med astrolabiet. Det var dessuten de muslimske astronomer som introduserte azimut på astrolabiet.
Efterhånden flyttet astrolabiet med muslimene gjennom først Nord-Afrika, siden inn i Spania. Det skjedde allerede i det 11. århundre, men det ble ikke utbredt i Europa før i tiden mellom det 12. og det 13. århundre. Dermed ble europeerne introduserte for det avanserte astrolabiet fra araberne. I Spania var det gjennom de kristne klostre at de fikk læren om astrolabiet. De første astrolabium som kom til Europa ble importert fra den muslimske del av Spania.
Derfra skjedde det flere forbedringer av astrolabiet. I slutten av 1200-hundretallet var det skrevet ca. ti avhandlinger om astrolabiet – bare hundre år senere var det skrevet flere hundre avhandlinger. Dessuten fjernet man noen inngraveringer som muslimene hadde brukt til islamske bønner, og tilføyde i stedet astrologisk informasjon.
For at denne utbredelse kunne skje, krevde det nødvendigvis at det var manufaktur, datidens industri. I starten var det primært enkeltpersoner som lagde astrolabier. Dette foregikk hovedsakelig i Tyskland og Frankrike. Frankrikes produksjon var imidlertid ikke på nær så stor som den Tyskland hadde. I stedet for de små individuelle manufakturer kom det små verksteder senere. Stilen på de forskjellige astrolabier ble bestemt av mesteren, og hvis mesteren døde eller trakk seg tilbake, mistet de ansatte arbeidet. De astrolabier som verkstedene produserte var av messing, og rett kostbare. Med boktrykkerkunsten ble det mulig å lage astrolabier på papir, noe som gjorde det mulig for andre enn de velstående å anskaffe seg et instrument.
Det kom mange variasjoner av det originale astrolabium, blant annet et universelt astrolabium som virket på alle breddegrader. Normalt ville astrolabium kun virke på den samme breddegrad hvis man gjerne ville ha helt presise målinger. Problemet var bare at det universale astrolabium var alt for dyrt og besværlig å benytte. Derfor ble det aldri brukt i samme omfang som det planiferiske astrolabium.
Det planiferiske astrolabium er det normale astrolabium.
En annen type astrolabium som ble oppfunnet, var et astrolabium der hele støpningen var blitt redusert til en kvadrant. Idéen var at det var meget billigere å fremstille den, fremfor det planiferiske astrolabium. Det ble foretatt mange utviklinger av kvadranten, og den mest populære var Gunters kvadrant. Den var lettere å bruke, sammenlignet med de gamle kvadranter.
Bruken av astrolabium døde hen på 1700-tallet. Det skyldtes at pendeluret ble oppfunnet. Med penduluret kom forskjellige vitenskapelige oppfinnelser som teleskopet, som var langt mer pålitelige. Til sjøfart ble sekstanten oppfunnet, og dermed døde bruken av sjø-astrolabiet også ut.
Bruk av astrolabiet
I det 10. århundre beskrev al-Sufi, en av de mest berømte astronomer i den islamske verden, i en avhandling at astrolabiet kunne brukes til mer enn 1000 forskjellige ting. Han har muligvis overvurdert instrumentet, men det var mulig å løse mange problemstillinger som ellers var besværliggjort av matematikken. Det var alt fra astronomi, astrologi, horoskoper til å finne Mekka og hva tiden var. Det er imidlertid ikke meget som er skjedd hva gjelder de mest fundamentale funksjoner av et astrolabium gjennom tiden. Det er et relasjonsforhold mellom bevegelsene av stjernene, sett fra en bestemt breddegrad på jorden, og en bestemt tid. Med dette kan man finne tiden ved hjelp av stjernene og solen, og finne deres posisjon. Måten man brukte astrolabiet på, foregikk ved at man lot det henge i en loddrett linje. Deretter kunne posisjonen av planetene, månen, solen etc. avmåles direkte på en gradinndelt skala som var på astrolabiet.
Ettersom at det var mulig å finne den lokale tid med et astrolabium, var det mulig å skape et primitivt ur med et astrolabium. I 1410 hadde man ferdiggjort et ur i Praha som baserte seg på et astrolabium. Dette uret har siden den gang vært igjennom flere modifikasjoner og restaurasjoner. Det originale uret besto kun av en astrolabisk urskive og en konsentrisk ring. Uret var utstyrt slik at det ville dreie rundt på en stjernedag, svarende til ca. 23 timer og 56 minutter. Tiden var justert til bohemetimer, og startet derfor forfra hver morgen ved soloppgang. Uret ble ombygd i 1566 til å bruke to ganger tolv timers timer (AM/PM). Man tilføyde videre en måneviser som kunne vise månens posisjon. Uret kunne i forkant vise solens posisjon.
Utover at astrolabiet kunne brukes til at finne det før nevnte, kunne det også brukes til å navigere til sjøs med. Det var en forenklet utgave av det originale planiferiske astrolabium man brukte, og bestod bare av en tung gradinndelt metallring. Der var en viser med siktehull i hver ende av viseren på midten av ringen. Den egnet seg bedre til sjøs, da det normale astrolabium var for tungvint å bruke til sjøs. Med instrumentet kunne man finne den breddegrad skipet befant seg på. Det var imidlertid ikke mulig å finne lengdegrader med sjø-astrolabiet. Instrumentet var dessuten ikke særlig presist – faktisk hadde det opptil mellom fire og fem graders avvik. Når man hadde funnet den breddegrad skipet befant seg på seilte man hen til den breddegrad man gjerne ville til. Etter at ha ankommet dertil, seilte man mot vest eller øst av breddegraden, inntil man ankom hvor man gjerne ville. Denne metoden var vældig populær i det 15. århundre og det 16. århundre. En av de mest kjente oppdagelsesreisende, Christopher Columbus, brukte blant andre instrumenter også et astrolabium til å finne veien til India – som så viste seg å være Amerika i stedet.
Ifølge Koranen skal muslimer be Salah, som er de fem bønner daglig. Når dette skjer, skal man vende hodet mot Qibla (Mekka). Det kan være svært så vanskelig å finne ut av hvilken retning Qibla er, men det skapte astrolabiet en løsning på. Med et astrolabium kunne man finne Qibla. Av samme grunn ble astrolabiet hurtig utbredt i den muslimske verden. Det var imidlertid ikke den rene idyll. Astrolabiet var stadig svært dyrt på det tidspunkt da det ble laget av messing. Dermed var det kun de velstående som hadde råd til det.
Konstruksjon
Et astrolabium har en diameter på ca. 15 til 20 centimeter. De mest kjente var laget av messing, men det fantes også astrolabier laget av tre og papir. De første astrolabium var laget av tre. Kun de færreste av disse har overlevd gjennom tiden.
På forsiden av astrolabiet fant man to forskjellige slags deler. De stillesittende deler viste tiden og den stereografiske projeksjon fra en bestemt breddegrad. De roterende deler illustrerer den daglige himmelrotasjon.
Astrolabiets skjelett bestod av en plate som heter mater (latinsk for mor) og var uthulet i midten, for å kunne få messingplater lagt inn i den. Kanten av mater var ofte inndelt i 24 timer på de europeiske astrolabier. De islamske utgaver hadde ikke oppdelt kanten i 24 timer, og brukte i stedet hellige symboler. De plater (messingplatene) som lå i det uthulede rom i mater var inngravert med sirkler som skulle vise høyden og azimut for en bestemt breddegrad. Platene var videre inngravert med den lokale breddegrad. Noen astrolabier hadde begge av sidene på platene inngravert, så man kunne bruke astrolabiet til mer enn én breddegrad.
Astrolabiet bestod også av en rete. Den satt ovenpå de plater som lå i den uthulede mater. Reten er en gjennomboret messingplate som bl.a. viste noen stjerner, men også solens årlige bane på himmrlen. Hvis man dreide reten rundt, ville man finne de nye koordinater til stjernerne. En rotasjon på 360 grader svarte til en dag. Ovenpå reten var det på visse astrolabier en rule som forestiller en viser fra et ur.
På baksiden af astrolabiet var det inngravert forskjellige skalaer, men hvilke det var, kom an på når og hvor instrumentet var laget. Alle astrolabier inneholdt imidlertid skalaer til å utregne vinkler, og skalaer til å finne solens lengdegrad. Utover dette varierte de skalaer som fantes på astrolabiet. Muslimene hadde ofte en skala til å finne Mekka med, og mange europeiske astrolabier hadde en skala til å løse enklere trigonometri. Det var opp til designeren hvilke skalaer som skulle være på astrolabiet.
Bjørn Magne Broen
Bjørn-Magne Broen (født 14. mai 1969) var scout for engelske Chelsea FC fra 2005 til 2008. For tiden jobber han for danske Brøndby IF. Han er utdannet D-trener og diplomtrener. Tidligere var Broen kretsansvarlig (KA) for spillerutvikling i Indre Østland Fotballkrets. Han er også lærer for elevene ved Idrettslinja på Storhamar videregående skole. Der er han ansvarlig for toppfotball.
Har også vært profesjonell trener i svenske Carlstad United. Dette laget spilte blant annet mot de italienske mestrene Lazio, ledet av Sven Göran Eriksson, i 2000.
L.O.V.E. (Just a Silly Notion)
L.O.V.E. (Just a Silly Notion) er et musikkalbum utgitt i 2010 av den norske blues-/soul gruppen Billy T Band. For dette albumet fikk de spellemannprisen i kategorien «Blues» under Spellemannprisen 2010.
Moulinet-demningen
Moulinet-demningen er en demning i Frankrike. Den demmer opp den aller øverste delen av Lot, en stor bielv til Garonne. Anlegget ligger langt vest i departementet Lozère i den sørlig-sentrale delen av landet.
Operatør er Electricite de France (EDF). Det avgir vann via tunnel til øvre del av elva Truyère i nord.
Kristin Størmer Steira
Kristin Størmer Steira (født 30. april 1981 i Mo i Rana) er en norsk tidligere langrennsløper som representerte IL Forsøk. Hun er olympisk mester i stafett fra OL 2010 og har tre VM-gull i stafett.
Steira er født i Rana og oppvokst i Tana, og bor i Oslo hvor hun fra august 2015 jobber i stiftelsen Aktiv mot kreft. Hun tok sin videregående utdanning ved NTG Lillehammer.
Hun er gift med den canadiske skiløperen Devon Kershaw, og sammen har de to døtre.
Karriere
Kristin Størmer Steira debuterte i verdenscupen på 30 km i Holmenkollen 16. mars 2002. Hennes første plassering blant de ti beste var en niendeplass på 10 km fri i Nové Město na Moravě 18. januar 2003. Det store gjennombruddet kom i sesongen 2004/2005. 22. januar 2005 vant hun sitt første løp i verdenscupen, dobbel jaktstart i italienske Pragelato. I VM i Oberstdorf senere på vinteren, gikk hun på det norske vinnerlaget i stafett, og hun tok en individuell bronse i dobbel jaktstart.
I OL i Torino 2006 var hun den jevneste norske langrennsjenta, med tre individuelle fjerdeplasser. Hun var tilsammen 24 sekunder fra tre medaljer, men måtte reise hjem uten medalje. Foran sesongen 2006/07 var hun overtrent, men hun kom sterkt tilbake med etappeseier og syvendeplass totalt i den første Tour de Ski.
I VM 2007 i Sapporo tok hun sølv på 30 km fellesstart i tillegg til bronse på 15 km jaktstart og 4 × 5 km stafett.
Steira hadde en god start på sesongen 2008/09 og hun gikk i brudd på 15 km fristil, fellesstart i La Clusaz, og vant. Hun ble nummer ni i Tour de Ski, og tok også en niendeplass i verdenscupen sammenlagt.
I NM i friidrett på Lillehammer i 2009 tok hun NM-gull på 5000 meter.
Steira hadde en god start også på sesongen 2009/10 hvor hun ble nummer fem sammenlagt i Tour de Ski. Sesongen sett under ett ble hun nummer seks i verdenscupen sammenlagt og nummer tre i distansecupen.
I OL 2010 kjempet hun om bronsemedalje på 15 km duatlon, men ble slått på målstreken av Justyna Kowalczyk. Hun ble olympisk mester i 4 × 5 km stafett i OL 2010 i Vancouver. Hun gikk tredje etappe på det norske laget som ellers bestod av Vibeke Skofterud, Therese Johaug og Marit Bjørgen.
I VM 2011 i Oslo ble hun nummer fem på 30 km fri, nummer ni på 15 km duatlon og nummer ti på 10 km klassisk. Hun gikk tredje etappe på det norske laget som tok gull på 4 × 5 km stafett. Hun gikk også nå sammen med Vibeke Skofterud, Therese Johaug og Marit Bjørgen.
I Tour de Ski 2012/13 gikk hun inn til sin da beste prestasjon i Tour de Ski da hun ble nummer tre sammenlagt, bak Justyna Kowalczyk og Therese Johaug.
I VM 2013 gikk Størmer Steira tredje etappe på 4x5 km stafett sammen med Heidi Weng, Therese Johaug og Marit Bjørgen. Det norske laget var storfavoritter på forhånd etter at alle løperne på stafettlaget kom blant de fire beste på 15 km duatlon og vant gull foran Sverige og Russland.
Etter 2015-sesongen meddelte Størmer Steira at hun legger opp som langrennsløper.
Tamhund
Hund eller tamhund (Canis familiaris eller Canis lupus familiaris) er et domestisert rovpattedyr, som stammer fra en eldgammel og utryddet ulv, og dens nærmeste viltlevende slektning er den moderne ulven. Hunden var den første arten som ble domestisert, av jegere og samlere for over 15,000 år siden, før utviklingen av landbruk. På grunn av deres lange tilknytning til mennesker, har hunder utvidet seg til et stort antall husdyr, og fått evnen til å trives med et stivelsesrikt kosthold som er utilstrekkelig for andre hundedyr.
Fylogeni
Tamhunden tilhører den ikke-systematiske gruppen av virkelige hunder, som kjennetegnes gjennom at alle har 78 diploide kromosomer (2n = 78). Sammen med søramerikanske hundedyr (som har et varierende antall diploide kromosomer) utgjør disse to gruppene et systematisk tribus kalt hundelignende canider (Canini).
Med unntak av to arter tilhører alle virkelige hunder slekten Canis. Hunden regnes imidlertid som en underart av arten ulv (Canis lupus), som på sin side nå mer regnes som et artskompleks. Artskomplekset «ulv» består igjen av flere distinkte klader og kryptiske arter. Tamhund og dingo (C. dingo) har felles opphav og stammer trolig fra en nå utdødd linje med ulv.
Inndelingen under følger Rutkowski et al. (2015). Det er igangsatt studier som forhåpentlig vil avdekke om stripsjakal (C. adustus) og svartryggsjakal (C. mesomelas) bør innlemmes i en egen slekt, siden denne inndelingen gjør Canis til en parafyletisk gruppe.
Hundens opprinnelse
Hundedyr som gruppe oppsto alt for omkring 40–60 millioner år siden, men tamhunden stammer fra langt nyere tid. Den har tidvis blitt regnet som både en selvstendig art og en underart, siden opphavslinjene har vært vanskelige å dokumentere vitenskapelig. Derfor har det versert en rekke mer eller mindre kvalitative teorier, med større og mindre oppslutning. Moderne forskning med DNA slår imidlertid fast, at ulv (Canis lupus) og tamhund har et felles opphav, et stort, ulvelignende hundedyr som levde i Europa (men nødvendigvis ikke bare der), men nå er utdødd. Analysene antyder at hundens nære slektskap med ulven, og derigjennom all uenigheten om klassifiseringen gjennom årene, stammer fra naturlige krysninger (altså hybridisering) mellom disse to artene. Hybridiseringen har trolig pågått gjennom årtusener og kan forklare mange av de spørmålene som har reist seg i senere års forskning..
Den linjen i stamtreet, som førte fram til tamhunden, oppsto trolig alt for omkring 76 000–135 000 år siden, og en studie publisert 16. januar 2014 antyder at tamhunden og ulven trolig kun har én felles stamform, som trolig eksisterte for omkring 9 000–34 000 år siden.
Den 27. mars 2014 dukker det opp en australsk studie som slår fast at dingo (C. dingo) kan være en selvstendig art, noe som naturligvis styrker teorien om at ulv, tamhund og dingo har et felles opphav. Grunnlaget for studien var fossiler, flere skinn og beinfragmenter etter dingoer som dateres til tiden før det moderne mennesket bragte med seg tamhunder til Australia. Altså til tiden før hybridisering mellom hund og dingo fant sted.
Den 18. oktober 2021 melder det renommerte vitenskapelige tidsskriftet Science at, en nå utdødd japansk ulv (C. l. hodophilax) kan være nøkkelen til tamhundens opprinnelse. Det er for tidlige å slå det endelig fast, men tamhunden og C. l. hodophilax ser ut til å være søsterarter, som da altså må ha en felles progenitor. Komplette genomer fra ni japanske ulver, 11 japanske hunderaser og et utvalg av rever, prærieulver, dingoer, ulike ulver, og moderne hunder fra hele verden, dannet fundamentet for undersøkelsen. Andre forskere hevder at studien er et langt steg framover, men at det fortsatt trengs mer forskning før man kan trekke noen endelige konklusjoner. Mye tyder imidlertid nå på at den oppsto langt øst i Asia.
Domestiseringen
Hund og menneske har levd i sameksistens gjennom årtusener. Lenge trodde man at domestiseringen av hunden skjedde for omkring 12 000–15 000 år siden, men forskning i senere år har vist oss at selve prosessen kan ha startet mye tidligere. Kanskje alt for omkring 40 000 år siden, og kanskje på flere steder. Det hersker fortsatt uenighet om når og hvor det skjedde. Funnet av den 31 700 år gamle goyethunden har ledet noen til å tro av aurignackulturen i Europa var de første som domestiserte hunden, men det eksisterer flere teorier.
Savolainen m. fl. publiserte i november 2011 en studie som indikerer at hunden først ble domestisert i det sørlige Sørøst-Asia, nærmere bestemt i et område sør for Yangtse elva.
Da Skoglund et al. (2015) dokumenterte funnet av den såkalte tajmyrulv (et fossilfunn fra Tajmyrhalvøya i Sibir), kunne forskerne samtidig slå fast en hittil ukjent linje av ulver, som fantes for omkring 35 000 år siden, men siden har dødd ut (trolig. Den gentiske arven etter tajmyrulv lever imidlertid videre, siden forskerne fant introgresjon (flyt av gener) til blant annet sibirsk husky, grønlandshund og shar pei. Funnet støtter teorien om at hunden kan ha oppstått som flere ulike hendelser, på ulike steder og til ulik tid. I dette tilfeller tre ulike hendelser. Skoglund hevder imidlertid at, tajmyrulven neppe vil løse gåten om hundens opphav, siden den og hunden tilhøre parallelle linjer som trolig splittet fra ulvens stamtre omtrent samtidig, og før siste istids maksimum. Funnet av tajmyrulven har imidlertid justert den gentiske tidslinjen, og sånn sett fått den molekylære klokka (som måler takten av genetiske mutasjoner som bygger seg opp gjennom tid) til å tikke mer i takt med de arkeologiske bevisene.
Arkeologiske bevis
De eldste skjelettrester som er funnet etter tamhunder, er vel 30 000 år gamle og stammer fra tiden etter Cro-Magnon (Homo sapiens sapiens – nåtidsmennesket). Et internasjonalt forskerteam oppdaget for noen år siden restene av en hund som kan dateres 31 700 år tilbake i tid, noe som støtter teorien om at prosessen må ha startet tidligere enn før antatt. Funnet stammer fra Goyetgrotten i Belgia og viser en hund med ekstra kraftige tenner, bredere skalle (større hjerne) og kortere og bredere snute enn både nålevende og fossile ulver. Forskerne estimerte en hund på størrelse med en stor schæferhund og slo også fast at dietten hadde bestått av kjøtt fra moskusfe, hest og rein.
Rasehundenes opphav
Det er kanskje overraskende for noen, men moderne forskning har gjennom studier med såkalt mitokondrielt DNA (mtDNA) avslørt et heller forbløffende slektskap mellom en del kjente og kjære hunderaser. Schäferhund har for eksempel vist seg å være nærmere beslektet med molossere (av vokterhundtypen) enn de fårehundene den vanligvis klassifiseres sammen med (jfr. FCIs gruppe 1). Studien viser også at raser som greyhound, irsk ulvehund, borzoi og sanktbernhardshund har fårehundblod i årene. En fellesnevner er at kun et fåtall hunderaser er særlig gamle (altså eldre enn 150–200 år), og bare noen ytterst få riktig gamle. De sistnevnte benevnes gjerne som urhunder og er snarere primitive og diverse landraser heller enn homogene hunderaser. Hunder som tidligere har blitt regnet som «urgamle raser», som for eksempel grå elghund (ofte hevdet å være et relikvie fra vikingtiden) og faraohund (av mange holdt å være verdens eldste hunderase), har vist seg ikke å være mer enn 150–200 år gamle i sin nåværende form. Studien som hevder dette ble blant annet gjennomført av dr. Elaine Ostrander, som er genetiker ved Fred Hutchinson Cancer Research Center and University of Washington, i samarbeid med flere andre. Intervjuet med dr. Ostrander er med basis i studien av Parker et al. (2004).
Overstående konklusjoner og uttalelser omfattes av en studie der flere ulver og 85 (414 individer) utvalgt ulike hunderaser (spredd geografisk, rase- og typemessig utover hele verden) inngår. I denne avdekker Parker et al. (2004) at ni av rasene danner selvstendige fylogenetiske strukturer, mens de resterende 76 rasene viser liten fylogenetisk strukturering og kan (i all enkelhet) inkluderes som en felles klade. De ni hunderasene som dannet selvstendige strukturer var shar pei, shiba inu, chow-chow, akita inu, basenji, sibirsk husky, alaskan malamute, afghansk mynde og saluki. Studien reiser en rekke spørsmål om den tradisjonelle inndelingen av hunderaser, fordi den avdekker at mange av rasene fylogenetisk kan tilhøre helt andre grupper enn tidligere antatt. Mange mynder (eksempelvis greyhound og irsk ulvehund) viste seg nemlig å være nærmere beslektet med fårehunder (eksempelvis border collie og collie) enn typiske mynder som saluki og afghansk mynde.
I en ny og mer omfattende studie, der ni ville canider og 161 hunderaser (1 346 individer) med geografisk spredning fra hele verden inngår, bekrefter Parker et al. (2017) at den tradisjonelle grupperingen av verdens cirka 400 (Parker et al. 2004, 2017 ) hunderaser ikke har fylogenetisk støtte. Studien samler i stedet verdens hunderaser i 23 klader, der sammensetningen i mange tilfeller er oppsiktsvekkende. Den viser blant annet at verken spisshunder, terriere, molossere eller mynder er fylogenetisk homogene grupper. Afghansk mynde og azawakh viser seg for eksempel å være nært beslektet med anatolsk gjeterhund og maremma, men kun fjernt beslektet med greyhound og borzoi. Likeledes er schæferhund kun en fjern slektning av andre gjeterhunder som border collie, collie og kelpie, men en nær slektning av picard, chinook og meksikansk nakenhund.
Rasebegrepet
Før år 1800 hadde ikke rasebegrepet noen særlig relevans for folk, men den kraftige veksten i antallet raser og varianter mot slutten av 1800-tallet og på begynnelsen av 1900-tallet, gjorde det tvingende nødvendig for stambokregisterne å samle det økende antallet hunderaser i stadig ny grupper. Til å begynne med var det kanskje enkelt, men etter hvert ble grupperingene av hunderaser mer komplisert. Og utover på andre halvdel 1900-tallet steg behovet for et nytt system.