cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Perikles
I ledelsen for Athen
Mordet på Efialtes i 461 f.Kr. banet vei for Perikles til å konsolidere sin autoritet. Han manglet robust opposisjon etter utvisningen av Kimon, og den ubestridte lederen for det demokratiske partiet ble den ubestridelige herskeren i Athen. Han beholdt makten nesten sammenhengende til han døde i 429 f.Kr.
Første Peloponneserkrig
Perikles deltok i sin første militære handlinger under den første Peloponneskrigen som skyldtes hovedsakelig Athens allianse med Megara og Argos og den etterfølgende reaksjonen til Sparta. Han angrep Sikyon og Akarnania i 454. Så mislyktes han i å ta Oiniadia i Korintbukta, før han dro hjem til Athen. Kimon skal i 451 ha kommet hjem fra eksilet og forhandlet frem en fem års våpenhvile med Sparta etter et forslag fra Perikles, en hendelse som indikerte en endring i Perikles' politiske strategi. Perikles kan ha innsett viktigheten i Kimons bidrag i den pågående konflikten mot peloponneserne og perserne. Anthony J. Podlecki hevder derimot at Perikles' påståtte endring ble oppfunnet av antikke forfattere for å støtte «et tendensiøst syn på Perikles' endringer».
Plutark hevder at Kimon inngikk en avtale om maktdeling med sin motstander. Perikles tok i henhold til denne for seg den interne politikken, mens Kimon ble leder for den athenske hær og drev felttog i utlandet. Dersom denne faktisk ble inngått, innebar denne avtalen en innrømmelse fra Perikles' side om at han ikke var en stor strateg. Kagan tror at Kimon tilpasset seg de nye tilstandene og fremmet et politisk ekteskap mellom Perikles' liberale og Kimons konservative.
I midten av 450–årene satte athenerne i gang et mislykket forsøk på å støtte et egyptisk opprør mot Persia som førte til en lengre beleiring i en persisk festning i Nildeltaet. Felttoget kulminerte i en katastrofe i svært stor skala. Den beleirede styrken ble beseiret og ødelagt. Athenerne sendte i 451–450 tropper til Kypros. Kimon beseiret perserne i slaget ved Kypros, men døde av sykdom i 449. Perikles skal ha satt i gang begge felttogene til Egypt og Kypros, men noen forskere som Karl Julius Beloch, hevder at utsendingen av en så stor flåte stemmer bedre overens med Kimons politikk.
Kalliasfreden kompliserer beretningen om denne kompliserte perioden. Den gjorde tilsynelatende slutt på fiendtlighetene mellom grekerne og perserne. Selve eksistensen til denne avtalen er omstridt, og dens punkter og forhandling er ambivalent. Ernst Badian tror at en fred mellom Athen og Persia først ble ratifisert i 463. Dersom dette stemmer var intervensjonene i Egypt og Kypros brudd på denne avtalen. Videre ble den reforhandlet etter felttoget på Kypros og trådte i kraft igjen i 449–448. John Fine foreslår på den annen side at den første freden mellom Athen og Persia ble inngått i 450–449 som resultat av Perikles' strategiske kalkulering om at videre konflikt med Persia undergravet Athens evne til å spre sin innflytelse i Hellas og i Egeerhavet. Kagan tror Perikles brukte Kallias, en svoger av Kimon, som symbol på enhet og brukte ham flere ganger for å forhandle frem viktige avtaler.
Under den andre hellige krig ledet Perikles den athenske hæren mot Delfi og gjeninnsatte Fokis' herredømme over orakelet. Perikles engasjerte seg i 447 i utvisningen av barbarene fra den thrakiske halvøya Gallipoli for å etablere athenske kolonier i regionen. Men på dette tidspunktet ble Athen alvorlig utfordret av en rekke opprør blant sine allierte. Oligarkene i Theben konspirerte mot den demokratiske fraksjonen i 447. Athenerne krevde deres umiddelbare overgivelse, men etter slaget ved Koroneia, ble Perikles tvunget til å avgi Boeotia for å få tilbake fanger som ble tatt i slaget. Med Boeotia på fiendtlige hender, ble Fokis og Lokris ustyrlige og falt raskt under de fiendtlige oligarkenes kontroll. Et enda farligere opprør brøt ut i 446. Évvia og Megara gjorde opprør. Perikles krysset over til Évvia med sine styrker, men ble tvunget til å dra hjem da den spartanske hæren invaderte Attika. Gjennom bestikkelser og forhandlinger dempet Perikles den umiddelbare trusselen, og spartanerne dro hjem. Da Perikles senere ble konfrontert med bruken av offentlige midler, ble ikke en utgift på 10 talenter rettferdiggjort i tilstrekkelig grad, siden de offisielle dokumentene bare henviste til penger brukt til «svært alvorlig formål». Det «alvorlige formålet» (først og fremst bestikkelser) var så opplagt for tilhørerne at de godkjente utgiften uten videre diskusjoner og selv uten undersøkelser av hendelsen.
Etter at den spartanske trusselen var fjernet, krysset Perikles tilbake til Évvia for å knuse opprøret der. Han straffet der landeierne i Khalkis som mistet sine eiendommer. Innbyggerne i Istiaia som i mellomtiden hadde drept mannskapet på en athensk trirem, ble fjernet og erstattet av 2000 bosettere. Krisen ble offisielt gjort slutt på av trettiårsfreden (vinteren 446–445) hvor Athen gav avkall på de fleste områdene og interessene på det greske fastlandet som byen hadde skaffet seg siden 460. Både Athen og Sparta var enige om ikke å forsøke å vinne hverandres allierte til sin side.
Endelig oppgjør med de konservative
De demokratiske og konservative fraksjonene konfronterte hverandre i 444 f.Kr. i en hard maktkamp. Den ambisiøse nye lederen til de konservative, Thukydid (må ikke forveksles med historikeren med samme navn), anklaget Perikles for uansvarlighet og kritiserte måten han brukte penger på de pågående byggearbeidene. Thukydid klarte innledningsvis å få ekklesiaen på sin side, men da Perikles inntok gulvet, satte han de konservative på plass. Han svarte resolutt med å foreslå at han skulle betale fornyelsen av egen lomme på den betingelsen at han fikk sette inskripsjoner til ære for hans eget navn. Han ble møtt med applaus, og Thukydid led et uventet nederlag. Athenerne ostrakiserte Thukydid for ti år i 442 og Perikles var igjen den ubestridte lederen i den athenske politiske arena.
Athens styre over sin allianse
Perikles ønsket å stabilisere Athens herredømme over sin allianse og å opprettholde dens dominans i Hellas. Prosessen der det athenske sjøforbundet ble forvandlet til et athensk imperium regnes vanligvis å ha begynt lenge før Perikles' tid, siden forskjellige allierte i forbundet valgte å betale skatt til Athen i stedet for å bemanne skip til forbundets flåte. Men forvandlingen ble akselerert og ført til sin konklusjon gjennom tiltak satt i verk av Perikles. Det siste stedet i endringen til imperium kan ha blitt utløst av Athens nederlag i Egypt, siden dette utfordret byens herredømme i Egeerhavet og førte til opprøret til flere allierte som Milet og Erythrai. Athen overførte skattekisten til alliansen fra Delos til Athen i 454–453 f.Kr., enten på grunn av en genuin frykt for sin dens sikkerhet etter nederlaget i Egypt og de alliertes opprør, eller som en unnskyldning for å skaffe seg kontroll over forbundets finanser. Innen 450–449 var opprørene i Milet og Erythrai slått ned, og Athen gjeninnførte sitt styre over forbundets allierte. Kliarkos foreslo rundt 447 myntdekretet som innførte athenske sølvmynter, vektenheter og måleenheter hos alle de allierte. Ifølge et av dekretets provisjoner skulle overskuddet fra pregingen gå til et spesielt fond, og alle som foreslo å bruke det på annen måte kunne dømmes til døden.
Det var fra denne alliansens skattekiste at Perikles hentet midlene som trengtes til å gjennomføre hans ambisiøse plan som var sentrert rundt det «perikleanske Akropolis» som inkluderte Propylaia, Parthenon og den gyldne statuen av Athene, skulpturert av Perikles' venn, Fidias. Perikles foreslo i 449 et dekret som tillot bruken av 9000 talenter for å finansiere det betydelige gjenoppbyggingsprogrammet til de athenske templene. Angelos Vlakhos, en gresk akademiker, poengterer at bruken av alliansens skattekiste som ble lagt opp til og iverksatt av Perikles, er en av de største underslag i menneskehetens historie. Denne feilaktige bruken finansierte derimot noen av de mest fantastiske kunstneriske verkene i antikkens verden.
Samoiske krig
Den samoiske krig var den siste betydelige militærhendelsen før Peloponneskrigen. Etter at Thukydid ble sendt i eksil, ble Perikles gjenvalgt som general, det eneste embetet han offisielt hadde, selv om hans innflytelse var så stor at han var de facto statens hersker. Samos var i 440 i krig med Milet om kontrollen over Priene, en antikk by i Jonia ved foten av Mykale. Miletene kom til Athen for å fremme sin sak mot samoerne. Athenerne beordret at de to partene skulle stoppe kampene og legge saken frem for dom i Athen, men samoerne nektet. Perikles svarte med å godkjenne et dekret som sendte en ekspedisjon til Samos som «anklaget folket der, at selv om de fikk ordre om å avbryte sin krig mot miletene, fulgte de ikke ordre.» I et sjøslag beseiret athenerne ledet av Perikles og ni andre generaler styrkene til Samos og innsatte en administrasjon på øya. Da samoene gjorde opprør mot athensk styre, tvang Perikles opprørerne til å kapitulere etter en hard beleiring på åtte måneder som resulterte i betydelig misnøye blant athenske sjømenn. Perikles kuet så et opprør i Bysantium, og da han dro hjem til Athen, gav han en begravelsestale til ære for soldatene som døde i ekspedisjonen.
Perikles ledet mellom 438 og 436 Athens flåte i Pontos og etablerte vennskapsforbindelser med de greske byene i regionen. Perikles fokuserte også på interne prosjekter som befestningen av Athen (byggingen av den «midtre muren» rundt 440) og opprettelsen av nye klerukhier som Andros, Naxos og Thurii (444) i tillegg til Amfipolis (437–436).
Personlige angrep
Perikles og hans venner var aldri immune mot angrep, siden det å være den fremste i Athen ikke var det samme som absolutt styre. Rett før utbruddet av Peloponneskrigen, stod Perikles og to av hans nærmeste, Fidias og sin ledsagerske Aspasia, foran en rekke personlige og juridiske angrep.
Fidias hadde hatt ansvaret for alle byggeprosjektene og ble først anklaget for å underslå gull som var tiltenkt statuen av Athene. Så ble han anklaget for umoral, siden han hugget inn slaget til amasonene på skjoldet til Athene og skar ut en figur som minnet om ham som en skallet, gammel mann, i tillegg til en figur som lignet Perikles i kamp med en amasone. Perikles' fiender fant også et falskt vitne mot Fidias som het Menon.
Folcmar
Folcmar (også Folcmarus, Volcmarus, Folkmar) (død 18. juli 969) var erkebiskop av Köln fra 965 til 969.
Ernst Faber
Ernst Faber (født 25. april 1839 i Coburg i Bayern i Tyskland, død 26. september 1899 i Qingdao i Kina) var en tysk protestantisk misjonær og sinolog.
Folcmar
Fra usikkert slekt var han kanskje sønn av greven Friedrich II. og dennes ektefelle Bia. Han er også nevnt som elev av sin forgenger Bruno den store. Han var domherre i Hildesheim, Köln og Propst i Bonn. I slutt av året 965 fikk han fra keiseren Otto I erkebispedommet Köln.
Perikles
Personlige angrep
I forlengelsen av disse anklagene angrep ekklesiaen Perikles selv ved å be ham rettferdiggjøre sitt angivelige sløseri med, og vanstyre av, offentlige midler. Perikles var ifølge Plutark så redd for den kommende rettssaken at han ikke lot athenerne trekke seg for lakedamonierne. Beloch tror også at Perikles med vilje satte i gang krigen for å beskytte sin politiske stilling hjemme. Dermed var Athen på begynnelsen av Peloponneskrigen i den ubekvemme posisjonen at de la sin fremtid i hendene på en leder viss prestisje var blitt alvorlig svekket for første gang på over et tiår.
Ernst Faber
Han ble utsendt som misjonær til Kina i 1864 av Det rhinske misjonsselskap og kom til Shanghai. I 1885 gikk han over til Den almene protestantiske misjonsforening.
Perikles
Peloponneskrigen
Årsakene til Peloponneskrigen har blitt mye diskutert, men de fleste antikke historikerne la skylden på Perikles og Athen. det ser ut til at Plutark tror at Perikles og athenerne startet krigen, stormet av gårde for å sette i verk sin krigerske taktikk «med en slags arroganse og forkjærlighet for strid.» Thukydid hinter mot det samme selv om han vanligvis regnes for å være en beundrer av Perikles. Thukydid har på dette punktet blitt kritisert for å være forutinntatt til fordel for Sparta.
Ernst Faber
Virksomheten som praktisk misjonær var utilfredsstillende for ham, og han foretok så grundige studier som etterhvert gjorde ham til en fremragende kjenner av kinesisk språk og tanke.
Perikles
Opptakt til krigen
Etter å ha konsultert med sine allierte, sendte Sparta en utsending til Athen og krevde visse innrømmelser som umiddelbar utvisning av alkmaionidai–familien inkludert Perikles og tilbakekallelse av det megariske dekret. Sparta truet med krig dersom kravene ikke ble møtt. Det opplagte formålet for dette forslaget var å fremprovosere en konfrontasjon mellom Perikles og folket. Og dette skulle skje noen få år senere. På den tiden fulgte athenerne Perikles' instruksjoner uten å nøle. I den første legendariske talen som Thukydid legger i hans munn, rådet Perikles athenerne til ikke å gi seg for motstandernes krav, siden de var militært sterkere. Perikles var ikke forberedt på å gjøre ensidige innrømmelser da han trodde at «dersom Athen gir seg i denne saken, ville Sparta helt sikkert komme opp med ytterligere krav». Derfor ba Perikles spartanerne om å tilby quid pro quo. I bytte for å trekke tilbake det megariske dekret, krevde athenerne at Sparta skulle oppgi sin praksis med periodisk utvisning av utlendinger fra deres territorium (xenelasia) og å anerkjenne autonomien til dets allierte byer. Dette kravet impliserte at Spartas hegemoni også var hensynsløst. Betingelsene ble avslått av spartanerne, og ingen av partene var villige til å trekke seg i spørsmålet, i stedet forberedte de seg på krig. Athanasios G. Platias og Konstantinos Koliopoulos, professorer i strategiske studier og internasjonal politikk, hevder at «fremfor å gi etter for tvangskrav, valgte Perikles krig». En annen vurdering som godt kan ha hatt innflytelse på Perikles  var bekymringen for opprør i imperiet kunne spre seg dersom Athen viste svakhet.
Ernst Faber
Hans artikler ble til stor hjelp for mange misjonærer. Han var også en banebryter i meget av hva han skrev. Av betydning ble tidlig hans artikkel Sitten und Gebräuche der Christen unter der Heiden (1884), senere utgitt som bok: Problems of Practical Christianity in China.
Han skrev også på kinesisk, dels prekensamlinger til bruk for kinesiske misjonærer, dels opplysningsskrifter om europeisk samfunn og kristendom.
Han kom med bidrag til europeernes forståelse av kinesisk filosofi, religion og historie. Det meste kom ut i engelsk- og/eller tyskspråklige misjonsstidsskrifter. Av de mer bertydningsfulle artikler er Prehistoric China (1890), Lehrbegriff des Confucius (Hongkong, 1872), og andre artikler om Konfucius og om de tre filosofer Mengzi, Laozi og Mozi. Han etterlot seg store deler av et ufullendt verk om de kinesiske klassikere, hvorav seks bind ble utgitt fra 1896 til 1898.
Perikles
Krigens første år
Mens freden allerede var skjør, sendte Arkhidamos II, Spartas konge, i 431 en ny delegasjon til Athen som krevde at athenerne skulle underlegge seg Spartas krav. Denne delegasjonen fikk ikke komme inn i Athen siden Perikles allerede hadde fått vedtatt en resolusjon som sa at ingen spartanske delegasjoner var velkomne dersom spartanerne tidligere hadde satt i gang fiendtlige militære aksjoner. Den spartanske hæren var på dette tidspunktet samlet i Korint, og siden de tolket dette som en fiendtlig aksjon, nektet athenerne å slippe inn utsendingen. Siden hans siste forsøk på forhandlinger dermed hadde blitt avslått, invaderte Arkhidamos Attika, men fant ingen athenere der. Perikles var klar over at Spartas strategi ville være å invadere og herje athensk territorium og hadde tidligere sørget for å evakuere hele befolkningen i regionen inn bak murene til Athen.
Ingen definitive nedtegnelser finnes om hvordan Perikles klarte å overbevise innbyggerne i Attika til å gå med på å flytte inn i de overbefolkede urbane områdene. For de fleste betydde flyttingen at de oppgav sitt land og forfedrenes templer og fullstendig endret sin livsstil. Beboerne fra landsbygda var langt fra glade for Perikles beslutning, men de gikk med på å dra. Perikles gav også sine kompanjonger og rådet dem i deres affærer og forsikret dem om at dersom fienden ikke plyndret gårdene hans, ville han tilby sine eiendommer til byen. Dette løftet ble gitt i bekymring for at Arkhidamos som var en venn av ham, kunne komme til å passere eiendommen hans uten å herje den, enten som en gest for en gammel venn eller som et kalkulert politisk trekk som var rettet mot å fremmedgjøre Perikles fra befolkningen.
Athenerne ble rasende da de så ødeleggelsen av gårdene deres, og de begynte snart å uttrykke sin misnøye mot sin leder indirekte. Mange av dem regnet ham ansvarlig for å ha drevet dem ut i krig. Selv i møte med det stigende presset, gav ikke Perikles etter for kravene om umiddelbare aksjoner mot fienden eller revidere sin opprinnelige strategi. Han unngikk også å kalle sammen ekklesiaen i frykt for at befolkningen i sitt raseri over den manglende motstanden mot raseringen av gårdene deres, kunne forhastet bestemme seg for å utfordre den spartanske hæren i felten. Ettersom møter i forsamlingen diskret ble kalt sammen av dens vekslende presidenter, «prytanier», hadde Perikles ingen formell kontroll over tidsplanen deres. Antagelig var respekten som prytaniene hadde for Perikles nok til å overtale dem til å gjøre som han ville. Mens den spartanske hæren ble værende i Attika, sendte Perikles en flåte på 100 skip for å plyndre kystene til Peloponnes og brukte kavaleri for å bevokte gårdene som lå nær murene til byen.
Da fienden trakk seg tilbake og plyndringen tok slutt, foreslo Perikles et dekret hvor myndighetene i byen skulle sette til side 1000 talenter og 100 skip, i tilfelle Athen ble angrepet av marinestyrker. Dekretet sa videre at selv det å foreslå at pengene skulle brukes til noe annet, kunne føre til dødsstraff. I løpet av høsten 431 ledet Perikles athenske styrker i en invasjon av Megara. Noen få måneder senere (vinteren 431–430) gav han sin monumentale og emosjonelle begravelsestale til ære for athenerne som døde for byen.
De siste militære operasjonene og hans død
Hæren til Sparta plyndret Attika på nytt i 430, men Perikles lot seg ikke rokke og nektet å revidere sin opprinnelige strategi. Han var ikke villig til å møte den spartanske hæren i slag, og ledet igjen en sjøekspedisjon for å plyndre kysten av Peloponnes. Denne gangen tok han med seg 100 skip. Ifølge Plutark skremte en måneformørkelse mannskapet rett før skipene seilte, men Perikles brukte astronomisk kunnskap han hadde skaffet seg fra Anaxagoras for å roe dem ned.
Sommeren samme år brøt det ut en epidemi som rystet athenerne. Den nøyaktige identiteten til sykdommen er usikker og har vært kilde for mye debatt. Byens harde tider som epidemien skapte, utløste et nytt opprop fra befolkningen, og Perikles ble tvunget til å forsvare seg i en emosjonell siste tale som Thukydid presenterer en tolkning av. Denne regnes som en monumental tale som avslører Perikles dyder, men også hans bitterhet mot sine medborgeres utakknemlighet. Midlertidig klarte han å temme folkets harme og red av stormen, men hans interne fienders forsøk på å undergrave ham gav til slutt resultater. De klarte å frata ham generalembetet og å gi ham en bot som var mellom 15 og 50 talenter. Antikke kilder nevner at Kleon, en stigende og dynamisk protagonist i den athenske politiske arena under krigen, som den offentlige anklageren i rettssaken til Perikles.
Men innen et år, i 429, tilgav ikke bare athenerne Perikles, men gjenvalgte ham som strategos. Han ble gjeninnsatt med kommandoen over den athenske hæren og ledet alle dens militære operasjoner i løpet av 429. Han hadde igjen makten i sine hender. Men det året var Perikles vitne til begge sine legitime sønners død, Xantippos og hans elskede Paralos som han hadde med sin første kone, i epidemien. Hans moral var undergravd, han brøt ut i tårer og selv ikke Aspasias selskap kunne trøste ham. Han døde selv av sykdommen høsten 429 f.Kr.
Rett før han døde var hans venner samlet rundt hans seng og talte alle hans dyder i fredstid og understreket hans ni krigstroféer. Perikles var omtåket, men hørte dem og avbrøt dem og poengterte at de hadde glemt å nevne hans edleste og største titler i sin beundring. «For,» sa han, «ingen levende athener sørget aldri på grunn av meg.» Perikles levde under de første to og et halvt årene i Peloponneskrigen, og ifølge Thukydid var hans død en katastrofe for Athen, siden hans etterfølgere var ham underlegen. De foretrakk å tilskynde alle de dårlige vanene hos mobben og fulgte en ustabil politikk hvor de var mer opptatt av å være populære enn brukbare. Med disse bitre kommentarene, minner ikke bare Thukydid tapet av en mann han beundret, men han kunngjør også ustabiliteten i Athens unike ære og storhet.
Privatliv
Perikles ble etter athensk tradisjon først gift med en av sine nærmeste slektninger som han fikk to sønner med, Xanthippos og Paralos. Men dette ekteskapet var ikke lykkelig, og en gang nær 445 f.Kr. skilte han seg fra sin kone og tilbød henne til en annen mann med hennes mannlige slektningers tillatelse. Navnet på den første konen er ikke kjent, den eneste informasjonen om henne er at hun var konen til Hipponikos før hun giftet seg med Perikles og at hun var mor til Kallias fra dette første ekteskapet.
Kvinnen han virkelig var betatt av, var Aspasia av Milet. Hun ble Perikles' elskerinne og de begynte å leve sammen som om de var gift. Dette forholdet skapte mange reaksjoner, og selv Perikles egen sønn, Xanthippos, som hadde politiske ambisjoner, nølte ikke med å baktale sin far. Men denne kritikken undergravde ikke Perikles' moral, selv om han brøt ut i tårer for å beskytte sin elskede Aspasia da hun ble anklaget for å forringe det athenske samfunnet. Hans største personlige tragedie var døden til hans søster og begge hans legitime sønner, Xanthippos og Paralos, som alle ble rammet av epidemien, en katastrofe han aldri klarte å komme over.
Rett før hans død tillot athenerne en endring i loven fra 451 som gjorde hans halvathenske sønn med Aspasia, Perikles den yngre, til borger og legitim arving, en avgjørelse som var enda mer slående med tanke på at Perikles selv hadde foreslått en lov som begrenset borgerskapet til de med athenske foreldre på begge sider.
Vurdering
Perikles preget en hel epoke og inspirerte motstridende bedømmelser om hans betydelige avgjørelser, noe som er ganske normalt for en politisk personlighet av hans størrelse. Det faktum at han samtidig var en sterk statsmann, general og taler gjør det enda vanskeligere å objektivt bedømme hans handlinger.
Politisk lederskap
Noen moderne forskere som for eksempel Sarah Ruden, kaller Perikles en populist, demagog og hauk, mens andre forskere beundrer hans karismatiske lederskap. Ifølge Plutark «var han ikke lenger den samme mannen som før, hverken like underordnet folket og klar til å gi etter for ønskene til mengden som en styrmann for brisen,» etter at han inntok lederskapet av Athen. Det er sagt at da hans politiske motstander, Thukydid, ble spurt av Spartas konge, Arkhidamos, om han eller Perikles var den beste krigeren, svarte Thukydid uten å nøle at Perikles var bedre, siden han selv når han ble beseiret, klarte å overbevise tilhørerne om at han hadde vunnet. Når det gjelder karakter, var Perikles i øynene til antikke historikere hevet over bebreidelse, siden «han holdt seg fri for bestikkelser, selv om han ikke var likegyldig til å tjene penger.»
Thukydid var en beundrer av Perikles og fastholdt at Athen var «et demokrati i navnet, men ble i praksis styrt av sin fremste borger.» Gjennom denne kommentaren illustrerer historikeren hva han oppfattets som Perikles' evne til å lede, overbevise og noen ganger manipulere. Thukydid nevner bøtleggingen av Perikles, men han nevner ikke anklagene mot Perikles. I stedet fokuserer han på Perikles integritet. I en av sine dialoger forkaster Platon glorifiseringen av Perikles og siterer Sokrates: «Så langt jeg vet, gjorde Perikles athenerne late, snakkesalige og gjerrige ved å starte system med offentlig lønn.» Plutark nevner annen kritikk av Perikles' lederskap: «Mange andre sier at folket først ble ledet av ham inn i fordelingen av offentlig land, midler til festivaler og utdeling av midler til offentlige tjenester. Dermed fikk de dårlige vaner og ble dekadente og krevende under innflytelsen til hans offentlige tiltak, i stedet for å være produktive og selvforsynte.»
Thukydid hevder at Perikles «ikke lot seg rive med av folket, men var den som ledet folket.» Noen kritikere fra det 20. århundre som Malcolm F. McGregor og John S. Morrison foreslo at han kanskje var et karismatisk ansikt utad som fungerte som talsmann for forslag fra rådgivere eller folket selv. King hevder at ved å øke folkets makt, stod athenerne uten en autoritær leder. Under Peloponneskrigen var Perikles' avhengighet av folkelig støtte svært tydelig.
Militære bedrifter
I mer enn 20 år ledet Perikles tallrike ekspedisjoner, hovedsakelig til sjøs. Han var alltid forsiktig, og satte aldri i gang et slag på egen hånd som involverte særlig usikkerhet og fare, og han gav aldri etter for de «forfengelige impulsene til borgerne». Han baserte sin militære politikk på Themistokles' prinsipp om at Athens herredømme hvilte på hennes sjømakt og trodde at peloponneserne var omtrent uovervinnelige på land. Perikles forsøkte også å minimalisere fordelene til Sparta ved å gjenoppbygge murene til Athen. Ifølge Josiah Ober, professor i klassisk historie ved Princeton University, endret strategien med å gjenoppbygge murene radikalt bruken av makt i greske internasjonale relasjoner.
Under Peloponneskrigen satte Perikles i verk en defensiv «stor strategi» viss mål var å utmatte fienden og preservere status quo. Ifølge Platias og Koliopoulos trengte ikke Athen som den sterkeste part å slå Sparta militært og «valgte å ødelegge den spartanske planen for seier.» De to grunnleggende prinsippene i den «perikleanske store strategien» var å nekte å gi etter som han i henhold til oppfordret athenerne til ikke å gi etter med å forkaste det megariske dekretet, og å unngå å strekke seg for langt ut. Kagan sier at Perikles' voldsomme krav om at ekspedisjonsstyrkene ikke skulle deles, kan godt ha vært et resultat av det bitre minnet fra det egyptiske felttoget som han skal ha støttet. Hans strategi skal ha vært iboende upopulær, men Perikles klarte å overtale det athenske folket om å følge den. Det er på grunn av dette at Hans Delbrück kalte ham en av de største statsmennene og militære lederne i historien. Selv om hans landsmenn engasjerte seg i flere aggressive aksjoner kort tid etter hans død, hevder Platias og Koliopoulos at athenerne holdt fast ved den store perikleanske strategien i å forsøke å ta vare på, ikke ekspandere, imperiet, og de gav ikke avkall på den før den sicilianske ekspedisjon. Ben X. de Wet konkluderer med at hans strategi ville ha lyktes dersom han hadde levd lenger.
Kagan anslår Perikles' utgifter på sin militærstrategi i Peloponneskrigen til rundt 2000 talenter årlig, og basert på dette tallet konkluderer han med at han ville bare ha nok penger til å holde krigen gående i tre år. Han antar at siden Perikles må ha kjent til denne begrensningen, planla han antagelig en mye kortere krig. Andre som Donald W. Knight, konkluderer med at strategien var for defensiv og ville ikke lyktes.
På den andre siden forkastet Platias og Koliopoulos denne kritikken og hevdet at «athenerne tapte krigen først da de dramatisk omgjorde den perikleanske store strategien som la vekt på at ytterligere erobringer ikke skulle skje». Det er en populær konklusjon at de som fulgte ham manglet hans evner og karakter.
Taleferdighet
Forskere forsøker fremdeles å løse mysteriet rundet Perikles' taler og å finne ut om ordene tilhører den athenske statsmannen eller historikeren Thukydid. Siden Perikles aldri skrev ned eller distribuerte sine taler, har ingen historikere kunne svare på dette med sikkerhet. Thukydid gjenskapte tre av dem fra hukommelsen, og derfor kan vi ikke være sikre på at han ikke la til egne meninger og tanker. Selv om Perikles var hovedkilden for hans inspirasjon, har noen historikere bemerket at den emosjonelle og idealistiske litterære talestilen som Thukydid tillegger Perikles er fullstendig på kollisjonskurs med Thukydids egen kalde og analytiske litterære stil. Men dette kan være resultatet av inkluderingen av retorikken i sjangeren historiografi. Men det skal sier at Thukydid kan ha brukt to forskjellige litterære stiler for to forskjellige formål.
Kagan hevder at Perikles adopterte «en opphøyet form for tale, fri fra de vulgære og avskyelige triksene til talerne fra mobben,» og ifølge Diodorus Siculus «utmerket [han] seg blant alle sine medborgere i talekunsten.» Ifølge Plutark unngikk han å bruke gimmiker i sin taler, i motsetning til den lidenskapelige Demosthenes, og snakket alltid på en rolig måte. Men han påpeker at poeten Ion rapporterte at Perikles' talestil var «en noe arrogant måte å tiltale noen på, og at han i sitt hovmod var der en del forakt for andre.» Men i Menexenos baktaler Sokrates Perikles' retoriske berømmelse og hevder ironisk at siden Perikles ble opplært av Aspasia som var trener for mange talere, ville han være overlegen noen som var utdannet av Antifon. Han tilla også forfatterskapet til begravelsestalen til Aspasia og angriper sine samtidiges opphøyelse av Perikles .
Antikke greske forfattere kalte Perikles «olympisk» og skrøt av hans talenter. De henviste til ham som «tordnene og lynende og spennende Hellas» og at han bar Zevs våpen mens han talte. Ifølge Quintilian ville Perikles alltid forberede seg svært godt for sine taler, og før han satte i gang, ba han alltid til gudene slik at han ikke skulle si noen upassende ord. Richard Claverhouse Jebb konkluderer med at han «var unik som athensk statsmann, Perikles må ha vært unik på to måter også som taler. For det første fordi han okkuperte en slik posisjon etter å personlig ha klatret dit på en måte som ingen andre før ham, og for det andre fordi hans tanker og hans moralske styrke vant ham berømmelse for hans flytende språk slik ingen før hadde fått fra athenerne».
Arv
Perikles' mest synlige arv kan finnes i de litterære og kunstneriske verkene i hans gyldne tidsalder, av disse finnes de fleste den dag i dag. Selv om Akropolis er ruiner, står den fortsatt og er et symbol på dagens Athen. Paparrigopoulos skrev at disse mesterverkene er «nok til å gjøre navnet til Hellas udødelig i vår verden.»
Victor L. Ehrenberg hevder at i politikken var et grunnleggende element i Perikles' arv athensk imperialisme som fratok folkene med unntak av folket i herskerstaten demokrati og frihet. Fremmingen av en slik arrogant imperialisme skal ha ruinert Athen. Men andre analytikere fastholder at det var en athensk humanisme i den gyldne tidsalderen. Ytringsfriheten er regnet som en varende arv som stammet fra denne perioden. Perikles er hedret som «idealet av den perfekte statsmann i antikkens Hellas», og hans begravelsestale er i dag synonym med kampen for et deltagende demokrati og samfunnsstolthet.
Eksterne lenker
Biografier
Perikles og det athenske demokrati
Videre vurdering av Perikles og hans tid
169 Zelia
169 Zelia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 28. september 1876 av Prosper-Mathieu Henry fra Observatoire de Paris i Paris. Den er oppkalt etter en niese av astronomen Camille Flammarion.
Hormontilskudd
Hormontilskudd, i dag kalt menopausal hormonterapi er en medisinsk behandling som brukes overfor kvinner i perioden før, omkring og etter menopause. Det eksisterer flere forskjellige typer hormonpreparater, enten som rene østrogenpreparater eller en blanding av østrogen og progestagener.
Disse legemidlene blir anvendt i forbindelse med menopausen for å hindre plager i overgangsalderen, slik som hetetokter, humørsvingninger, hodepine, hyppig vannlating samt redusert sexlyst.
Hos enkelte varer plagene forbundet med overgangsalder i kort tid, hos andre varer de livet ut.
Sandnes kirke (Sandnes)
Sandnes kirke er en langkirke fra 1882 i Sandnes kommune i Rogaland fylke. Byggverket er i tegl og har 500 plasser. Kirken utgjør sammen med Kirkeparken kvartalet Eidsvollsgata, Flintergata, Storgata og Kirkegata i Sandnes sentrum.
Historie
Sandnes ble skilt ut som egen kommune fra Høyland i 1860, og var uten egen kirke de første 22 årene. Under denne perioden sognet byens innbyggere til Høyland kirke i nabokommunen, mens bystyret jobbet for å få byen godkjent som eget sogn og finansiering av kirkebygg og -tomt. I 1879 tok sogneprest i Høyland G.W. Iversen, hans medhjelper og andre borgere initiativ til å bidra til prosessen, og presten donerte selv 500 kroner til bygging av kirke. Bystyreprotokollen fra 19. mars året etter viser at byggingen ble fremskyndet vesentlig da kommunen uventet fikk en tomt i gave av skipsrederen G. A. Jonasens arvinger. En kirkebyggingskomité ble valgt 15. oktober 1880, og 9. februar 1881 vedtok bystyret enstemmig å oppføre en teglkirke i nygotisk stil, tegnet av Hartvig Sverdrup Eckhoff, på tomten på «Flintebakken». Byggetomten og adkomst via Tverrgate 23 (senere Kirkegata) ble opparbeidet av arbeidsløse fattige, på initiativ fra fattigkommisjonen.
Altertavlen er malt av August Eiebakke i kopi etter Adolph Tidemands alterbilde Oppstandelsen i Bragernes kirke. To vinduer i koret har glassmalerier fra 1922 av Olav Ansgar Larsen. Motiven er fra langfredag og oppstandelsen. Døpefonten av kleberstein ble laget av Ståle Kyllingstad i 1951. Kyllingstad utsmykket prekestolen samme år, og i 1953 fornyet han innrammingen til hoveddøren.
Det er ikke kirkegård ved kirken. Sandnes nye og gamle gravlund er lenger sørvest, vest for fylkesvei 325.
Mariah Carey
Mariah Carey (født 27. mars 1969 på Long Island i New York) er en amerikansk popsanger, låtskriver, skuespiller og forretningskvinne. Hun hadde størst suksess i 1990-årene, men gjorde et comeback i 2005. Hun er blant de mestselgende kvinnelige artistene i verden. Med 19 #1-hits i USA, er hun den som har nest flest #1. Bare The Beatles har flere (20).
Biografi
Mariah Carey er den andre datteren til operasangeren og sangpedagogen Patricia Hickey, og Alfred Roy Carey. I 1993 ble hun gift med Tommy Mottola. De ble skilt i 1997. I april 2008 giftet hun seg med skuespilleren Nick Cannon. 30. april 2011 ble hun og Cannon foreldre til tvillingene Moroccan og Monroe Cannon. Hun og Nick Cannon er nå skilt.
I april 2018 kom det frem at at hun sliter med bipolar lidelse type 2. Dette fortalte hun om i et intervju med People. Hun forteller at hun fikk diagnosen allerede i 2001. Hun hadde da et meget omtalt innleggelse på sykehus, på grunn av et mentalt sammenbrudd.
1988–1992
I desember 1988 deltok Carey på en galla, hvor hun fikk gitt en demokassett til sjefen for Columbia Records, Tommy Mottola, som lyttet til det på sin vei hjem. Etter de to første sangene var han interessert i henne. Senere signerte han henne til plateselskapet sitt, og begynte å kartlegge hennes kommersielle debut. Mottola fikk tak i de beste produsentene på den tiden, inkludert Ric Wake, Narada Michael Walden og Rhett Lawrence. Mottola og de ansatte i Columbia hadde planlagt å markedsføre Carey som sin viktigste kvinnelige popartist, som skulle konkurrere med Whitney Houston og Madonna (signert til henholdsvis Arista og Sire Records). Etter ferdigstillelsen av debutalbumet, Mariah Carey, brukte Columbia mer enn 1 million dollar til å markedsføre henne. Til tross for en svak start, kom albumet til slutt på toppen av Billboard 200, etter Careys eksponering på 33rd Annual Grammy Awards. Mariah Carey var på topplistene i elleve sammenhengende uker, og hun vant prisen for beste nye artist, og beste kvinnelige popmusikkprestasjoner for hennes «Vision of Love». I tillegg til «Vision of Love» ga albumet Billboard Hot 100 nummer én singlene «Love Takes Time», «Someday», og «I Don't Wanna Cry». Carey ble den første artisten siden The Jackson 5, som hadde sine første fire singler som nummer én. Albumet Mariah Carey avsluttet som det mest solgte albumet i USA i 1991, med et totalt salg på over 15 millioner eksemplarer. Hun ble kjent for sin særegne sangteknikk, som hovedsakelig henter inspirasjon fra soul, jazz og pop. På tittelsporet når hun opp til en firestrøken g, og har senere sunget firestrøken b. Hennes såkalte wailing (improviserte, ordløse toneglidninger) har imidlertid blitt mer omtalt.
Carey begynte å spille inn sitt andre studioalbum, Emotions, i 1991. Hun beskrev det som en hyllest til Motown sin musikkatalog, da hun følte behovet for å hylle den typen musikk som hadde påvirket henne som barn. For prosjektet jobbet Carey med Walter Afanasieff, som bare hadde en liten rolle på debuten, samt Robert Clivillés og David Cole, fra dansegruppen C + C Music Factory. Emotions ble utgitt 17. september 1991, og ble hyllet av kritikere som et mer modent album enn forgjengeren. Selv om albumet klarte å selge over 8 millioner eksemplarer globalt, klarte Emotions ikke å nå den kommersielle høyden til forgjengeren. Kritikerne lurte på om Carey ville starte en verdensturné, for å fremme materialet hennes. Selv om Carey forklarte at sceneskrekk, og stilen til sangene hennes gjorde en turné veldig skremmende. Dette gjorde at mange spekulerte om Carey var en «studioartist», og at hun ikke var i stand til å mestre vokalt live. For å gjøre noe med dette inntrykket, besluttet Carey og Walter Afanasieff å bestille en konsert på MTV Unplugged, et fjernsynsprogram som ble sendt av MTV. Showet presenterte artistene «unplugged». Hennes mest populære innhold ville bli inkludert. Dager før showet skulle på luften, tenkte Carey og Afanasieff på å legge til en ny versjon av en eldre sang, for å gi noe annerledes og uventet. De valgte «I'll Be There», en sang som ble populær av The Jackson 5 i 1970. Sangen ble fremført som en duett med Trey Lorenz. Konserten ble møtt med positiv mottakelse, noe som førte til at showet ble populært hos seerne. Sangen I'll Be There ble også hennes sjette nummer 1 i USA.
Suksessen fristet Sony-ansatte til å markedsføre den. Sony bestemte seg for å slippe det som et EP, priset lavt fordi den var kort. Albumet viste seg å være en suksess, den motbeviste spekulasjoner om at Carey bare var en studio artist, og fikk en trippel-Platinum-sertifisering av Recording Industry Association of America (RIAA). Den klarte også Gold og Platina-sertifiseringer på flere europeiske markeder.
1993–1996
I begynnelsen av 1993 begynte Carey å jobbe med sitt tredje studioalbum, Music Box. Etter at Emotions ikke klarte å nå den kommersielle suksessen som debutalbumet, kom Carey og Columbia til enighet om at neste album skulle inneholde en mer tidsriktig lydbilde. Dette for å appellere til et bredere publikum. Under Careys låtarbeid begynte hun å jobbe mest med Afanasieff, som hun skrev og produserte mesteparten av Music Box med. Den 31. august ble Music Box utgitt rundt om i verden. Den debuterte som nummer én på Billboard 200. Albumet ble møtt med blandet mottakelse fra kritikere. Mange roste albumets poppåvirkning og sterke innhold, mens andre følte at Carey sin vokal kom dårligere til uttrykk. Albumets andre singel, «Hero», ble etterhvert en av Careys signatur-låter i karrieren. Sangen ble Careys åttende nummer 1 i USA, og den begynte også utvide Careys popularitet i hele Europa. Med utgivelsen av albumets tredje singel, hennes cover på Badfinger's «Without You», ble hennes første nummer en i Tyskland, Sverige, og Storbritannia.
Careys album Merry Christmas ble utgitt 1. november 1994, på samme dag som albumets første singel, «All I Want for Christmas Is You», ble utgitt. Albumet ble etter hvert det mest solgte julealbumet, med verdensomspennende salg på over 15 millioner eksemplarer. Låten «All I Want for Christmas Is You» ble kritikerrost. Rolling Stone beskrev det som en «julefavoritt» og rangerte den som nummer 4 på sin beste Rock and Roll Christmas Songs-liste. Den ble også den bestselgende singelen av en ikke-asiatisk kunstner i Japan, som solgte over 2,1 millioner enheter. Ved utgangen av året i 1994, hadde Carey og Afanasieff allerede begynt å skrive materiale til sitt neste studioalbum, som skulle bli utgitt sent påfølgende år. All I Want for Christmas Is You skal ha generert 60 millioner $, i såkalt royalties per 2017. Sangen har også blitt brukt i filmer, og reklamer. Grunnet sangens popularitet har Carey, kunnet ta seg bedre betalt. Streaming av låten genererer også mye penger.
Daydream fra 3. oktober 1995 kombinerte det mer tidsriktige lydbildet til Music Box, med mer downbeat R & B og hip hop påvirkninger. Albumets andre singel, «One Sweet Day» ble inspirert av David Coles død. Sangen ble på toppen av Hot 100 i 16 uker, og ble den lengste nummer-en sangen i USA. Daydream ble hennes største bestselger i USA, og ble hennes andre album som sertifisert Diamond av RIAA, etter Music Box. Albumet var igjen bestselger i Japan, som solgte over 2,2 millioner eksemplarer, og til slutt oppnådde et globalt salg på over 25 millioner eksemplarer. Albumet var regnet som en av Careys beste hittil; New York Times kalte den en av 1995s beste album. Carey valgte igjen å starte på en kortere verdensturne med tittelen Daydream World Tour. Den hadde syv datoer, tre i Japan og fire i hele Europa. Når billettene ble lagt ut for salgs, solgte Carey ut de tre forestillingene på Japans største stadion, Tokyo Dome. De ble solgt ut på tre timer. På grunn av albumets suksess, har Carey vunnet to priser på American Music Awards for sin solo-innsats: Favorite Pop / Rock Female Artist og Favorite Soul / R & B Female Artist. Daydream og singlene ble henholdsvis nominert i seks kategorier ved 38. Grammy Awards. Carey, sammen med Boyz II Men, åpnet arrangementet med sangen «One Sweet Day». Carey fikk imidlertid ingen pris, og fikk henne til å kommentere sarkastisk «Hva kan du gjøre?"
1997–2000
Under MTV Video Music Awards 1997 skapte Carey et moteøyeblikk, da hun ankom seremonien i en såkalt hevnkjole. Dette ses i sammenheng med separasjonen med Mottola.
Bortsett fra albumets forskjellige tilnærming, tok kritikerne merke til Careys endrede stil med sang, som hun beskrev som pustet vokal. Hennes nystartede sangstil ble møtt med blandet mottakelse; Noen kritikere mente at dette var et tegn på modenhet, mens andre følte at det var et tegn på hennes svekkelse og avtagende stemme. Albumets hoved singel, «Honey» og den tilhørende musikkvideoen, introduserte et mer åpenbart seksuelt bilde av Carey. Carey mente at bildet av henne ikke var «så mye forskjellig fra det jeg har gjort tidligere […] Det er ikke som jeg gikk psyko, og trodde jeg ville være en rapper. Personlig handler dette albumet om hva jeg ønsket å gjøre». Anmeldelser for Butterfly var generelt positive. AllMusic redaktør Stephen Thomas Erlewine beskrev Butterfly som en av hennes «beste plater og illustrerer at Carey fortsetter å forbedre og forfine hennes musikk, noe som gjør henne en annerledes blant hennes kvinnelige artist kollegaer». Albumet var en kommersiell suksess, men ikke i samme grad som hennes tidligere album Mariah Carey, Music Box og Daydream.
Carey begynte å utvikle andre prosjekter i løpet av slutten av 1990-årene. Den 14. april 1998 deltok Carey i VH1 Divas-konserten, hvor hun sang sammen med Aretha Franklin, Celine Dion, Shania Twain, Gloria Estefan og Carole King. Carey hadde begynt å utvikle et filmprosjekt All That Glitters, senere omtalt til bare Glitter, og skrev sanger for andre prosjekter, som Men in Black (1997) og How the Grinch Stole Christmas (2000).
Carey utsatte Glitter prosjektet en periode, og begynte å skrive materiale til et nytt album. Sony Music-ledere ønsket at hun skulle lage et album før jul. De ønsket å utgi et album som inneholdt hennes nummer én singler i USA. Carey følte at et Hits-album skulle inneholde hennes mest personlige sanger, ikke bare henne mest kommersielle. Albumet, med tittelen # 1 (1998), presenterte en duett med Whitney Houston, «When You Believe», som ble inkludert på lydsporet for Prince of Egypt (1998). # 1 ble et fenomen i Japan, som solgte over en million eksemplarer i åpningsuken, og gjorde Carey som den eneste internasjonale artisten for å oppnå denne prestasjonen. Det solgte over 3,25 millioner eksemplarer i Japan etter bare de første tre månedene, og har platen som det bestselgende albumet av en ikke-asiatisk artist. Albumet ble hennes siste storselger på 1990-årene, med rundt 20 millioner solgte. I løpet av våren 1999 begynte Carey å jobbe med hennes siste album med Sony. Men på grunn av presset og det vanskelige forholdet Carey hadde utviklet seg med Sony, fullførte hun albumet på tre måneder sommeren 1999, raskere enn noen av hennes andre album. Kalt Rainbow (1999), jobbet Carey med et nytt utvalg av musikprodusenter og sangskrivere, som Jay-Z og DJ Clue. Carey skrev også to ballader med David Foster og Diane Warren. Rainbow ble utgitt den 2. november 1999, med det beste førsteuke-salget i karrieren på det tidspunktet. Men debuterte som nummer to på Billboard 200. I mellomtiden vokste Careys dårlige forhold med Columbia, da de stoppet nye utgivelser etter albumets to første singler. Disse ble for øvrig hennes 14 og 15 nummer 1 hits i USA. De følte at Rainbow ikke hadde noen sterk singel som skulle frigjøres, mens Carey ønsket å frigjøre en ballade. Dette førte til en meget offentlig feide, da Carey begynte å legge ut meldinger på nettstedet hennes. Hun ba fansen kreve at «Can't Take That Away (Mariah's Theme)» skulle slippes ut. Sangen ble til slutt utgitt, men Carey fant ut at sangen bare hadde fått en svært begrenset utgivelse. Kritikk av Rainbow var generelt gode. Selv om den var en kommersiell suksess, ble Rainbow Careys laveste bestselger til dette punktet i karrieren.
Billboard kalt henne den mest vellykkede artisten på 1990-tallet i USA, mens World Music Awards hedret henne som verdens mest solgte artist på 1990-tallet. Hun hadde 15 nummer 1-hits i USA, i perioden 1990–2000.
2001–2004
I 2000 forlot Carey Columbia Records, og signerte en 100 millioner dollars innspillingskontrakt med Virgin Records. Albumet Glitter er et konseptalbum, som inneholder sjangere som disco og Hip Hop. I juli 2001 ble det rapportert om at Carey hadde hatt et fysisk og mentalt sammenbrudd. Hun hadde skrevet meldinger på nettstedet sitt om at hun var utbrent, og hennes treårige forhold til sangeren Luis Miguel var slutt. I et intervju året etter sa hun: «Jeg var med folk som egentlig ikke kjente meg, og jeg hadde ingen personlig assistent. Jeg ville gi intervjuer hele dagen, og fikk to timers søvn hvis jeg var heldig».
Filmen Glitter ble en flopp over hele verden, og ble slaktet av kritikerne. Albumet ble utgitt 11.september 2001, samme dag som terrorangrepet i New York fant sted. Carey skal i senere intervjuer ha sagt at dette kunne være en medvirkende årsak til det skuffende albumsalget. Hun vant en «Razzie»-pris (en satirisk versjon av Oscar) for sin rolle, i 2002. Virgin ønsket ikke lenger samarbeid med henne. Hun tok en lengre pause fra rampelyset.
I 2002 ga hun ut albumet Charmbraclet. Den gjorde det bedre enn hennes forrige album, Glitter på albumlistene. Den debuterte på 3.-plass i USA. For å promotere albumet la hun på en større turné.
Hun ga flere intervjuer, blant annet til Larry King og Oprah Winfrey. Carey sang den amerikanske nasjonalsangen på Super Bowl ved Louisiana Superdome i New Orleans, Louisiana. I februar 2002.