cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ernst Thälmann
Annet
Ernst Thälmann ble i Øst-Tyskland (DDR) nærmest dyrket som landets egen kommunistiske helt etter andre verdenskrig, og en rekke steder, samfunnsinstitusjoner og annet ble oppkalt etter ham. For eksempel tok barneorganisasjonen i DDR navnet Pionerorganisasjon Ernst Thälmann («Thälmann-pionerene»). Fidel Castro kalte tilsvarende en øy utenfor Cuba for Ernst Thälmann-øya.
Den tidligere fasjonable Wilhelmplatz i Berlin ble 18. august 1950 omdøpt til Thälmannplatz av myndighetene i Øst-Berlin, før den i 1980-årene ble bebygget med boligblokker.
Ernst Thälmann og hans historie har blant annet blitt portrettert i den østtyske propagandafilmen Ernst Thälmann med Günther Simon i tittelrollen og regissert av Kurt Maetzig. Filmen ble lansert i to deler som Ernst Thälmann - Sohn seiner Klasse («sønn av sin klasse») i 1954 og Ernst Thälmann - Führer seiner Klasse («leder for sin klasse») i 1955. Filmene ble i ulike versjoner flittig brukt i seinere historieundervisning i landet.
Galvão
Galvão er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Riksvei 7 (Finland)
Riksvei 7 (Finland) (finsk: Valtatie 7) er en finsk riksvei som går mellom Helsingfors og grensen mot Russland ved Vaalimaa. Veiens lengde er 189 km, og den er del av europavei 18.
Alternative veier
Det finnes alternative veier for å reise fra et sted langs veien til et annet.
Vepseteger
Vepseteger er en familie av insekter som tilhører tegene, en gruppe av nebbmunner. Det er kjent ca. 250 arter fordelt på 42 slekter, 10 av dem forekommer i Europa, men bare Alydus calcaratus i Norge.
Utseende
Slanke, parallellsidige, avlange teger, ofte brunlige med bakkroppen mer eller mindre rød. Hodet er stort og bredt (gjerne like bredt som resten av kroppen), med små, utstående fasettøyne. Antennene er ganske tynne og består av fire ledd. Vingene er store og velutviklede. beina er ganske lange, baklårene har gjerne en rad av kraftige pigger langs bakkanten.
Levevis
I motsetning til de fleste landlevende teger som er forholdsvis trege insekter er vepseteger svært livlige, de løper raskt og flyr også godt og gjerne. De holder seg mest på åpne, solfylte, tørre områder. De er mer eller mindre altetende og tar både plantekost og andre insekter. Nymfene kan ofte finnes i maurtuer.
Systematisk inndeling / europeiske arter
Et latinsk familienavn ender med ...idae, og et navn på en overfamilie på ...oidea.
Øvrebyen videregående skole
Øvrebyen videregående skole er en videregående skole som ligger i bydelen Øvrebyen i Kongsvinger, like ved Vinger kirke. Elevene er i hovedsak fra Kongsvinger og nabokommunene. Skolens hovedbygg er fra 1880 og ble bygget for Kongsvinger middelskole. Senere ble skolen gymnas før den fikk navnet Øvrebyen videregående skole. I perioden 1994–1998 ble skolen ombygget og rehabilitert, og fikk nytt undervisningsbygg, naturfagbygg og kroppsøvingsbygg. Hovedbygget huser i dag skolens administrasjon og ledelse og bibliotek, samt arbeidsrom og et auditorium. Rektor (fra 2014) er Hege Elisabet Nordgaard.
Øvrebyen videregående skole har i flere år satset sterkt på entreprenørskap, blant annet gjennom ungdomsbedrifter. Skolen har som følge av dette høstet flere premier på regionale og nasjonale messer i regi av Ungt Entreprenørskap.
Utdanningsprogrammer
Skolen tilbyr følgende utdanningsprogrammer fra og med skoleåret 2006/2007:
Eksterne lenker
Øvrebyen videregående skole
Arkitekturåret 1413
Arkitekturåret 1413 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1413.
Dødsfall
…
1413 in architecture
Bludenz (distrikt)
Distriktet Bludenz er et forvaltningsdistrikt i Vorarlberg som utgjør hele den sydlige halvparten av delstaten. Den grenser til distriktene Feldkirch og Bregenz i nord, Reutte og Landeck (begge Tirol) i øst samt til Sveits (Graubünden) i sydvest og Liechtenstein i vest.
Kommuner
Distriktet Bludenz har 29 kommuner (innbyggertall per 2006 i parentes):
Faith Hill
6. oktober 1996 giftet seg hun med Tim McGraw, som også er en amerikansk country-sanger. De har barna Gracie Katherine (født 5. mai 1997), Maggie Elizabeth (født 12. august 1998 og Audrey Caroline (født 6. desember 2001).
Kinas fem mektige fjell
Kinas fem mektige fjell (四大佛教名山) er i taoistisk kinesisk mytologi fra før 500-tallet f.Kr. noen kinesiske hellige fjell av særlig kultisk betydning i det sentrale Kina. Det er ett fjell i midten – nær datidens hovedsteder under de tidlige kinesiske dynastier – og så ett fjell for hver himmelretning sett fra dette sentralpunkt.
Faith Hill
Hun er adoptert og hennes fosterforeldre heter Edna og Ted Perry.
Kinas fem mektige fjell
For å kunne kommunisere med gudene befalte kongene at det skulle bygges taoistiske templer på toppen av hver av disse fjellene. Ifølge taoistisk tro var disse fjelltoppene bosteder for udødelige, og at magiske lingzhi-sopp som gir evig liv gror på fjellsidene, og at kraften qi er mest utpreget her.
Faith Hill
Hennes sang «There You'll Be» var soundtrack til filmen Pearl Harbor fra 2001.
Hun hadde en rolle i filmen The Stepford Wives fra 2004.
Bregenz (distrikt)
Distriktet Bregenz er et det nordligste forvaltningsdistriktet i Vorarlberg. Det omfatter dermed Østerrikes del av Bodensjøen, delstatshovedstaden Bregenz (som også er distriktets forvaltningssted) og bl.a. landskapet Bregenzerwald. Distriktet grenser til Tyskland (Baden-Württemberg og Bayern) i nord og Sveits (St. Gallen) i vest. Nabodistriktene er Dornbirn og Feldkirch i vest, Bludenz i syd samt Reutte (Tirol) i øst.
Jes Bertelsen
Jes Bertelsen (født 27. mars 1946) er dr. philos i idéhistorie, spirituell lærer og forfatter. Han har siden 1982 vært leder av det kontroversielle Vækstcenteret i Nørre Snede, som han grunnla sammen med sin daværende kone Hanne Kizach. I sin undervisning tar han utgangspunkt i avgivelige erfaringsbaserte undersøkelser av sinnets natur hvor han søker en syntese mellom østlig og vestlig spirituell innsikt og praksis, basert på moderne psykologisk, filosofisk og vitenskapelig tenkning.
Bregenz (distrikt)
Kommuner
Distriktet Bregenz har 40 kommuner (innbyggertall per 2006 i parentes):
Jes Bertelsen
Akademisk bakgrunn
Jes Bertelsen er utdannet ved Århus Universitet, hvor han også underviste fra 1970 til 1982. Hans forfatterskap omfatter 20 bøker, fra magisteravhandlingen ”Kategori og Avgjørelse – strukturer i Kierkegaards tenkning ” (1972). Til Bevidsthedens flytende lys (2008). Tittelen på hans doktoravhandling om blant andre Kierkegaard, Jung og Kant er Ouroboros – en undersøkelse av Selvets strukturer (1974). Hans senere bøker på fokuserer på dybdepsykologi, selvutvikling og meditativ praksis.
Jes Bertelsen som spirituell lærer
Jes Bertelsen var frem til starten av 1980-årene elev hos den irskfødte healer Bob Moore. Moores undervisning hadde sine røtter i den teosofiske tradisjon. Dette avspeiler seg i den tidlige del av Jes Bertelsens virke, hvor han blant annet beskjeftiger seg med den alminnelige bevissthet, chakrasystemet, symboler fra drømmebevisstheten, opplevelser av utvidede bevissthetstilstander og clairvoiance. Blant Jes Bertelsens inspirasjonskilder er også Thomasevangeliets skildring av Kristus og østkirkemystikkens hjertebønnstradisjon. Videre har han med inspirasjon i østlige tradisjoner beskjeftiget seg med sammenhengen mellom seksualitet, kjærlighet og spiritualitet.
UCSD Pascal
UCSD Pascal var en variant av programmeringsspråket Pascal, utviklet ved Institute for Information Systems, University of California, San Diego i 1978 under ledelse av professor Kenneth Bowles. Formålet med utviklingen var å styrke undervisningen i programmering og kompilator-teknologi, og å utnytte rimelige prosessor-arkitekturer som kom på markedet på siste halvdel av 1970-tallet.
Språket hadde viktige utvidelser i forhold til standard-Pascal, inklusive datatypene Unit og String, som trolig påvirket programmeringsspråket Ada. Videre hadde UCSD Pascal et utvidet spekter av innebygde funksjoner (intrinsic functions) som bidro til å forenkle og effektivisere håndteringen av strenger og søking i tabeller.
Jes Bertelsen
Jes Bertelsen som spirituell lærer
Jes Bertelsen anser det som mulig å trene sinnet og han ser meditativ praksis som en gradvis fremskridende prosess, hvor det både handler om å stilne sinnet og tillate empatisk åpenhet og hjertelighet. På linje med mange førende røster i den internasjonale dialog om bevissthet, spiritualitet og religion mener han det er mulig å frisette og almengjøre elementer av spirituell trening, som tidligere har vært innkapslet i religiøse tradisjoner. Han har i denne sammenheng arbeidet med å forenkle og almengjøre noen pedagogiske redskaper, som lærere kan anvende i forhold til barn i folkeskolealderen.
UCSD Pascal
UCSD Pascal var hovedkomponent i operativsystemet med samme navn - The UCSD Pascal System - senere omdøpt til UCSD p-System. Operativsystemet besto av grunnleggende verktøy for software-utvikling, og var i sin helhet skrevet i Pascal. I motsetning til de fleste systemer på den tiden, var UCSD Pascal fullstendig skjermorientert. Programmer kunne kompileres direkte fra skjerm-editoren, feilmeldinger kom tilbake på riktige steder i kildekoden og effektiviserte programutviklingen enormt.
Jes Bertelsen
Jes Bertelsen som spirituell lærer
Jes Bertelsen beskriver i flere av sine bøker de særlige muligheter og utfordringer som finnes i de sekulariserte skandinaviske samfunn, i forhold til å utvikle en erfaringsbasert spiritualitet. Han skjelner mellom den iboende spiritualitet, som han mener alle er felles om å ha, og individets mulighet for aktivt å trene og utvikle hva han kaller for den spirituelle intelligens. Hans kritikere ser dette som en form for elitær tenkning, motstridende til det protestantisk-lutherske grunnprinsipp om at alle er like for Gud. Noen ser det også som motstridende til den demokratiske grunntanke.
UCSD Pascal
Et viktig mål for professor Bowles var å styrke undervisningen i programmering ved å utnytte de nye og stadig rimeligere mikroprosessor baserte systemene på markedet. Med utgangspunkt i en idé skissert av Pascal-språkets far, Niklaus Wirth noen år tidligere (i boken Algorithms + Data Structures = Programs) ble det definert en virtuell maskin, kalt en 'p-maskin' eller 'pseudo-maskin' med et tilhørende instruksjonssett, 'p-code'. P-koden var hardware-uavhengig og portabel. Med en relativt enkel p-kode oversetter for hver systemtype, kunne programmer flyttes og kjøres uendret på maskiner fra ulike leverandører og med forskjellige arkitekturer. P-kode oversetterne var 'interpreterende', de oversatte i sann tid. Mellomtrinnet med p-kode hadde en betydelig ytelsesmessig kostnad, men portabiliteten veide opp for denne kostnaden. I tillegg er p-koden typisk mer kompakt enn vanlig kode for en gitt maskinarkitektur. P-systemet trengte 48k bytes hukommelse og tilgang til en floppy-disk enhet med minst 150kB kapasitet for å fungere.
Jes Bertelsen
Religionsvitenskabelig kategorisering av Jes Bertelsen
Av danske religionsforskere er Jes Bertelsen ut fra sitt tidlige virke blitt karakterisert som eksponent for New Age – bevegelsen. Selv har han især i den senere del av sitt virke søkt å markere en viss avstand til New Age. Han har for eksempel i et intervju sagt at New Age ofte forfaller til en form for spirituell supermarkedskultur og bruk av paradisløfter.
UCSD Pascal
Som den første fungerende implementasjon av en virtuell maskin, ble UCSD p-System trendsettende, og en viktig inspirasjonskilde til senere virtuelle maskiner, inklusive velkjente JVM, Java Virtual Machine.
Jes Bertelsen
Kritikk av Jes Bertelsen
Ut fra en kristen anskuelse kritiseres Jes Bertelsen for å sammenblande kristne og buddhistiske tradisjoner, og Jes Bertelsen er i denne sammenheng blitt karakterisert som nyreligiøs. Disse synspunktene blir på 1980 og 1990-tallet sterkest fremført av nå avdøde dr. theol. og leder av den private danske kristent apologetiske organisasjonen Dialogcenteret, Johannes Aagaard. En beslektet kritikk fra kristent hold, er siden 2006 blitt fremført offentlig av enkeltpersoner som inntil starten av 1990’årene var tilknyttet Vækstcenteret. De finner det kritikkverdig at Jes Bertelsen de senere år har utviklet pedagogiske metoder til undervisning i spiritualitet i folkeskolen, da de ikke mener at en person med Jes Bertelsens bakgrunn kan gjøre dette verdinøytralt.
UCSD Pascal
Operativsystemet ble først utviklet på arbeidsstasjoner av typen Terak 8510/a, basert på mikroprosessorvarianten av Digitals PDP-11 prosessor, LSI-11. Terak var en av verdens første mikroprosessorbaserte arbeidsstasjoner, og fant raskt et marked i teknologi-orienterte akademiske miljøer. I perioden 1978 til 1983 ble det laget p-kode oversettere for en rekke prosessorer og arkitekturer: Z80, Z8, 8080, 6800, 6809, 6502, 9900 og 8086/8087/8088. Det ble også utviklet Fortran og Basic kompilatorer for systemet, i tillegg til assemblere for samtlige støttede arkitekturer. Siden alle assemblere var p-kode, og dermed kunne kjøre på alle støttede systemer, ble p-systemet en populær plattform for kryss-utvikling.
Jes Bertelsen
Kritikk av Jes Bertelsen
Fra et vitenskapelig ståsted framstår svært mye av denne lære som høyst kontroversielt og tvilsomt.
Videre har bevegelsen blitt kritisert for å ha kultiske preg og bedrive hjernevasking.
UCSD Pascal
Det ble utgitt en rekke bøker om UCSD Pascal og p-systemet. Hele systemet ble open sourcet på 2000-tallet - inklusive kode og dokumentasjon for de fleste varianter.
Jes Bertelsen
Sammenfatning av forskjellige syn på Jes Bertelsen
Synspunktene på Jes Bertelsen spenner, som det kjennes i relasjon til andre karismatiske personer, fra ukritisk entusiasme til sterkt kritiske holdninger. Fra en posisjon mellom disse to yterpunkter ses han som en dansk pioner i forhold til at gjenfinne et spirituelt livssyn i moderne tid.
Palmas metro
Palmas metro (Metro de Palma) er en lett undergrunnsbane i Palma de Mallorca, som er den største byen på Mallorca. Metroen ble åpnet 25. april 2007 og består av én linje med ni stasjoner og 8,3 km med spor (meterspor). Metroen går for det meste undergrunn med unntak av en 2,6 km lang strekning ved Son Sardina. Togene får strømforsynning gjennom en pantograf.
Den angolanske selvstendighetskrigen
Den angolanske selvstendighetskrigen (portugisisk: A Guerra da Independência de Angola) begynte som et opprør mot den påtvungne bomull-innhøstningen, og utviklet seg til å bli en ideologisk uavhengig kamp for frigjøringen av Angola. Krigen blir regnet som en del av den større krigen portugiserne førte i Afrika for å bevare sitt kolonivelde der. 11 separatistgrupper deltok i kampene.
Flere andre utenlandske stater støttet ulike grupperinger, som utviklet seg til en av den kalde krigens stedfortrederkriger. Portugal mottok støtte fra det Apartheid-styrte Sør-Afrika. Krigen endte i 1975 da nellikrevolusjonen i Portugal styrtet det portugisiske regimet. Den nye regjeringen gikk inn for å la koloniene bli selvstendige, og i 1975 ble Alvor-avtalen undertegnet mellom den angolanske regjeringen, UNITA, MPLA og FNLA. Etter at portugiserne trakk seg ut, begynte uenighetene mellom de ulike angolanske fraksjonene å blottlegges, og landet ble kastet inn i en langvarig borgerkrig som varte helt til 2002.
Historisk bakgrunn
Portugiserne opprettet forbindelser med Kongedømmet Kongo så tidlig som i 1482. Flere ekspedisjoner fra Portugal ble gjennomført, og de to nasjonene etablerte svært nære forhold. Portugiserne forsynte kongoleserne med moderne våpen, og brakte kristendommen til landet. Til gjengjeld mottok portugiserne store mengder slaver, elfenben og mineraler.
Den portugisiske eventyreren Paulo Dias de Novais grunnla i 1575 den nåværende angolanske hovedstaden Luanda (det originale navnet på byen var São Paulo de Loanda). Luanda fikk offisielt bystatus i 1605. Flere andre bosetninger, fort og havner ble opprettet av portugiserne, blant annet fortet Benguela, som senere utviklet seg til å bli en by. Fra 1655 ble Angola en portugisisk koloni, og beholdt denne statusen helt til det i 1951 ble en provins.
Misnøye mot det portugisiske styret (1948-1959)
I 1933 ble de innfødte afrikanerne i Angola integrert fullt under portugisisk overherredømme. Dette førte til utvanning av de innfødte kulturene, som resulterte i sterk misnøye blant de innfødte. Viriato da Cruz og enkelte andre opprettet organisasjonen Unge Intellektuelle, som hadde som målsetning å bevare den innfødte kulturen. Samtidig krevde angolanske nasjonalister at Angola skulle overføres til FN som et protektorat, i stedet for fortsettende portugisisk styre.
På 1950-årene opprettet portugiserne en rekke nye bosetninger i sine kolonier. Dette førte til initiativ til en endring i Angolas status, og i 1951 ble kolonistatusen erstattet med provins-status, i et forsøk på å integrere Angola i det portugisiske imperiet.
I 1953 ble den første separatistgruppen opprettet; Partiet for den Forente Kamp for Afrikanere i Angola (en. forkortelse: PLUA). I 1954 ble enda en separatistgruppe opprettet, denne gangen i den nordlige delen av landet. Denne ønsket gjenopprettelse av det tidligere Kongedømmet Kongo med dets tidligere grenser. Dette området var større enn det portugisiske Angola, og inkluderte blant annet deler av Zambia og Kongo.
1960-tallet
Den 3. januar 1961 gjorde arbeidere i Baixa de Cassanje-regionen opprør, og boikottet COTONANGs bomullsmarker hvor de arbeidet, i håp om å få bedre arbeidsforhold og høyere lønn. COTONANG ble eid av portugisiske, britiske og tyske investorer. Stilt ovenfor dette, valgte arbeiderne å kvitte seg med sine identifikasjonskort og angrep portugisiske handelsmenn. De 4. februar svarte Portugal med å bombe landsbyer i området. Det har blitt påstått, men ikke bevist, at Portugal brukte napalm i dette angrepet. Opp til 7,000 innfødte angolesere døde i angrepet.
Den samme dagen ble politistasjonen og fengselet i Luanda stormet av 250 MPLA-militser, og sju politimenn mistet livet. 40 MPLA-medlemmer døde i angrepet, som var mislykket ettersom ingen av fangene ble befridd. Den 10. februar ble enda et fengsel stormet, og denne gangen svarte Portugal brutalt på angrepet. I løpet av noen uker ble MPLA presset ut av Luanda.
I 1964 ble FNLA opprettet. Holden Roberto, som var leder for FNLA, opprettet en politisk allianse med Mobutu Sésé Seko i Zaire ved å skille seg fra sin kone og gifte seg med en kvinne fra Mobutus hjemmelandsby. I tillegg besøkte Roberto Israel, og mottok hjelp fra den israelske regjeringen fra 1963 til 1969. FNLA mottok også støtte fra samtlige andre land, deriblant Kina, som sendte minst 112 militære rådgivere.
Lyriske stykker
Lyriske stykker er en samling 66 små til mellomstore ensatsige klaverstykker komponert av Edvard Grieg, og utgitt i ti hefter i perioden 1867 til 1901.
Mange store pianister har opp i gjennom årene gjort innspillinger av utvalgte lyriske stykker, blant dem Walter Gieseking, Emil Gilels og Leif Ove Andsnes. Sistnevnte spilte i 2002 inn en CD med 24 lyriske stykker på Griegs eget Steinway-flygel på Troldhaugen. Av pianister som har spilt inn komplette utgaver av stykkene, finner vi blant andre Håkon Austbø, Eva Knardahl og Einar Steen-Nøkleberg. Noen få innspillinger av Griegs egne tolkninger av egne verker finnes også. Disse ble utgitt på plateselskapet Simax.
Op. 12: Lyriske stykker, Hefte I
Det aller første heftet med lyriske stykker ble utgitt i København i desember 1867 med tittelen Lyriske småstykker. Alle komposisjonene viser tydelig Griegs friskhet i melodiene og en forholdsvis ukomplisert harmonikk.
Op. 38: Lyriske stykker, Hefte II
Det skulle gå 16 år fra opus 12 til opus 38 ble utgitt. Det var derfor stor forventning knyttet til Griegs utgivelse av sitt andre hefte Lyriske Stykker. I 1883 kom altså hans "Nye Lyriske Stykker for Pianoforte", opus 38 ut på Peters Verlag i Leipzig. I likhet med sitt første hefte består også dette av åtte forskjellige stykker, men til forskjell fra opus 12 er stykkene i opus 38 komponert over lang tid. "Vals" ble for eksempel komponert så tidlig som i 1866, altså før opus 12 ble utgitt. Opus 38 viser at Grieg har modnet som komponist, han er mer trygg på seg selv og dette gjør at han våger å uttrykke seg med flere toner enn han gjør i opus 12. Det første stykket "Vuggevise", eller "Berceuse" som Grieg også kalte det, kjennetegnes ved en vuggende rytme som gjenspeiler tittelen på en mesterlig måte. Som i opus 12 tar han også i dette heftet med noen eksempler på sine stiliserte folkemelodier, "Halling" og "Springdans". I stykkene "Melodi" og "Kanon" merker man at Edvard Grieg fremdeles komponerer pianomusikk påvirket av Robert Schumann.
Op. 47: Lyriske stykker, Hefte IV
Det fjerde hefte med Lyriske Stykker, som utkom i 1888, er av en mer ujevn kvalitet enn det foregående. I likhet med de tre tidligere utgitte heftene er det også her tatt med to stiliserte folkemelodier "Halling" og "Springdans". Dette heftet er blitt kritisert for å være mer "salongpreget" enn de tidligere heftene. Riktignok er stykkene som utgjør opus 47 lettere og mindre konkrete enn tidligere, men i den stillferdig reflekterende stilen finnes uttrykk som på sin måte bidrar til å få frem de uhåndgripelige følelsene i stykker som "Melodi" og Elegi".
Op. 54: Lyriske stykker, Hefte V
Etter det mer anonyme opus 47, slår Grieg til med det mange mener er det beste heftet med Lyriske Stykker. I hefte V møter vi Edvard Grieg på sitt aller beste, det musikalske uttrykk har fått mer tyngde, han uttrykker seg med en klarhet og originalitet som fremhever hans egen personlighet og det nasjonale særpreg. De nasjonalt inspirerte ideene er hevet til et høyere harmonisk plan, og harmonikken er også blitt mer avansert. Inntrykk fra naturen har gitt inspirasjon til åpningsstykket "Gjetergutt". Det er som om en kommer opp i fjellene og får puste inn den rene, friske luften, man er i det hele tatt langt fra de salonger man kritiserte Grieg for å komponere for i tidligere hefter. I "Gangar" når Grieg et høydepunkt når det gjelder å komponere stiliserte folkeviser- og danser. "Troldtog" og "Nocturno" er sikre vinnere på enhver pianists repertoar. I "Troldtog" myldrer fjellets små troll frem, gjemmer seg for solen i midtpartiet, for til slutt å myldre frem som aldri før. "Notturno" gjenskaper med sine rolige, dempede toner sommernattens vesen. Grieg velger den italienske måten å skrive Nocturno på, noe som også bidrar til å føre tankene til de italienske sommernettene. "Klokkeklang" er et impresjonistisk verk som er nesten 20 år forut for sin tid.
Op. 57: Lyriske stykker, Hefte VI
I 1893, på den franske Riviera, nærmere bestemt i Menton, komponerer Edvard Grieg sitt sjette hefte med lyriske stykker. Mange vil hevde at dette er det svakeste av de ti heftene. Avstanden til Norge og Troldhaugen gjør at det er europeeren Grieg som komponerer, og dette gir en stil som på mange måter kan minne om Johannes Brahms. Grieg fører en "bredere pensel", bassene blir dype og akkordene tykke, det er som det har lagt seg en skygge over det klare uttrykk i opus 54. I to av stykkene, "Svunne Dager" og "Hjemve" finner Grieg likevel frem til sin "norske" måte å komponere på med springartakter i midtpartiet i begge stykkene. "Gade" er et lite minnesmerke over den danske komponisten Niels W. Gade (1817–90)
Op. 62: Lyriske stykker, Hefte VII
Etter de mørke fargene som preger opus 57 finner Grieg frem de lyse fargene i sitt syvende hefte Lyriske Stykker i 1895. "Sylfide", "Takk" og "Drømmesyn" er alle typiske salongstykker komponert i en litt forfinet stil. Det er først i "Hjemve" og særlig "Bekken" han vender tilbake til den stil som bragte suksessene i opus 43 og 54. "Bekken" er noe av det teknisk sett vanskeligste han har skrevet av lyriske stykker.
Op. 65: Lyriske stykker, Hefte VIII
Opus 65 blir først og fremst husket på grunn av avslutningen med det mest berømte lyriske stykke "Bryllupsdag på Troldhaugen". Opprinnelig het stykket "Gratulantene kommer", men til minne om den storartede feiringen av sitt og Ninas sølvbryllup fem år tidligere 11. juni 1892 endret han tittelen til "Bryllupsdag på Troldhaugen". Men heftet inneholder også andre interessante stykker som "Fra Ungdomsdagene" og "I Balladetone". I det første ser Grieg tilbake til sin egen ungdom med en god porsjon melankoli. "I Balladetone" og "Bondens Sang" er de to stykkene hvor Grieg følger opp sin tradisjon med stiliserte folkemelodier.
Op. 68: Lyriske stykker, Hefte IX
I 1899 utgikk stykkene til Edvard Grieg hefte nummer ni med lyriske stykker. De inneholder alt fra det typisk salongpregete som "Valse Mélancolique" og "For dine Føtter" til eksperimenter som "Aften på Høyfjellet". Grieg sendte en tidlig utgave av "Aften på Høyfjellet" til sin venn Frants Beyer med følgende påskrift: "Kan tenkes som en Kveldsstemning på Skogadalsbøen". Det er et meget spesielt stykke, hvor melodilinjen spilles alene i første del, bare siste del er harmonisert og da med enkle akkorder. Melodien gir en vár naturskildring ved klangen av bukkehorn, toner som hadde fortryllet Edvard Grieg og Frants Beyer på deres tur i Jotunheimen i 1887. Senere arrangerte Grieg to av stykkene i opus 68 for orkester; "Aften på Høyfjellet" for obo, valthorn og strykeorkester og "Bådnlåt" for strykeorkester.
Op. 71: Lyriske stykker, Hefte X
Edvard Grieg avsluttet sin serie av lyriske stykker i 1901 med opus 71. Titler som "Det var engang", "Forbi" og "Efterklang" slår fast at dette er de absolutte siste lyriske stykker. Han satte et endelig punktum ved å bruke sitt aller første lyriske stykke "Arietta" i ¾-takt som avslutning på opus 71. "Arietta" er omarbeidet til en skjør, melankolsk vals som passer perfekt som en "siste dans". I "Halling" bruker han et tema fra "Brudefølget drar forbi", opus 19, og gjør det om til et av de teknisk mest krevende stykkene å spille. Grieg har satt opus 71 sammen på en mesterlig måte, dette er kanskje det heftet som passer aller best å spille som en helhet.
I Am an Astronaut
«I Am an Astronaut» er en britisk sang med melodi og tekst av Marty Wilde og Peter Shelley. Sangen ble spilt inn på plate i 1972 av Martys dengang elleve år gamle sønn, Ricki Wilde.
I 1973 spilte den norske barneartisten Anne-Mette Torp inn en svensk versjon, «Jag är en astronaut», og utgav den på single.
Sten Carlberg blir angitt som opphavsmann til den svenske teksten da den i 1974 ble spilt inn av barn fra Boo-Nacka musikskola under ledelse av Marianne Ottosson, Katarina og Karin Stigmark, Claes Dieden, Göran Wiklund og utgitt på LP-platen Barnens bästisar.
På norsk og svensk handler teksten utelukkende om romfart og at sengen er den romraketten barnet reiser i fra jorden til månen, ser jorden på avstand og hvor liten den virker, kommer frem, men synes det er mørkt og kaldt og reiser tilbake til jorden igjen.
I 1985 spilte svenske Linus Wahlgren inn «Jag är en astronaut» på plate. Teksten var blitt endret, slik at «astronauten» – akkurat som i den engelskspråklige teksten – nå også var på vei til Mars.
Punkrockgruppen Charta 77 utgav i 1988 en coverversjon av sangen på titommersplaten White Face, en versjon som også gjenfinnes på gruppens samleplate Bly.
«I Am an Astronaut» ble i 2005 spilt inn som coverlåt av gruppen Snow Patrol på Colours Are Brighter, en samleplate for Redd Barna. Den fantes også som B-siden på gruppens single Open Your Eyes.
I januar 2007 ble en nyinnspilling av «Jag är en astronaut» med Pernilla Wahlgrens dengang ni år gamle sønn, Benjamin Wahlgren Ingrosso (Linus Wahlgrens nevø) utgitt på single.
Norsk versjon
Eivind Torp har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Jeg er en astronaut». Anne-Mette Torp, Terje Fjærns orkester har spilt inn sangen. Den ble utgitt på singlen Talent TS 005 i 1973.
Umba
Umba kan referere til:
Nore (kommune)
I 1858 ble Nore skilt ut fra Rollag som egen kommune med 3,428 innbyggere.
Den 1. januar 1901 ble Opdal (Uvdal) skilt ut fra Nore som egen kommune med 1,429 innbyggere. Nore hadde da 1,508 innbyggere
Norefjord er sentrum i Nore. Der ligger Nore kirke (1880), Nore skole- og samfunnshus, Numedalshallen og Numedal videregående skole. Nore stavkirke (1167) ligger like sør for sentrum.
Gammakniven
thumb|right|Gammakniven, illustrasjon Gammakniven, tidligere kalt «Strålekniven», er et redskap for behandling av svulster og enkelte andre sykdommer i hjernen. Metoden kalles stereotaktisk strålekirurgi. Ved behandling blir en stor dose radioaktiv stråling rettet mot for eksempel en kreftsvulst i løpet av en dag. Der skiller behandlingen seg fra andre strålebehandlinger som ofte går over lengre tid.
Effektivitet
Gammakniven har vist seg å være effektiv hos pasienter med godartede og ondartede hjernesvulster, deformerte blodkar som arterievenøs malformasjon (AVM), smerter eller andre funksjonelle problemer. Ved behandling av trigeminusnevralgi kan prosedyren gjentas flere ganger.
Risikoen ved stråleterapi med gammakniven er veldig liten, og komplikasjoner knyttes til sykdommen som behandles.
Pittsburgh Pirates (andre betydninger)
Pittsburgh Pirates har vært og er idrettslag i Pittsburgh i Pennsylvania i USA.
Katjusja
Katjusja (russisk: Катюша) også kjent som Stalinorgel, var et sovjetisk rakettartilleri-system tatt i bruk av Sovjetunionen i andre verdenskrig.
Det var tyske soldater som ga våpensystemet tilnavnet Stalinorgel etter den sovjetiske lederen Josef Stalin og med klar henvisning til lyden fra Stalinorgelets raketter. Russerne på sin side oppkalte det etter en velkjent sang fordi den ble for første gang sent ned på et landsbytorg fra toppen av en skråning og sangen sier også at "Katusha" står på toppen av en skråning.
Beskrivelse
Flerrørs rakettkastere som dette er i stand til å levere større mengder eksplosiver i løpet av kort tid enn konvensjonelt artilleri. Treffsikkerheten var lavere og det tok lengre tid å lade om igjen en katusja enn tilfellet var for vanlig artilleri. I forhold til kanoner var systemet forholdsvis billig og enkelt å produsere. Takket være sin mobilitet kunne systemet raskt flyttes fra stedet det hadde skutt fra før det kunne legges under ild av fiendens artilleri.
Katusja var det første selvdrevne artilleriet produsert av Sovjetunionen og det var som regel plassert på lastebiler, men i løpet av krigen ble systemet også montert på artilleritraktorer, stridsvogner, pansrede tog, marinefartøy og elvebåter.
Selv om våpensystemet manglet treffsikkerheten til konvensjonelt artilleri var det ekstremt effektivt i teppebombing av et område. Et batteri med fire BM-13 rakettkastere kunne i løpet av 7-10 sekunder skyte en salve som leverte drøyt 4,3 tonn høyeksplosiver over et areal på fire hektar (40 000m²).
Stor-Manchester
Stor-Manchester (Greater Manchester) er et storbyområde (metropolitan county) i regionen Nordvest-England. Stor-Manchester dekker et urbanisert område med Manchester som sentrum, og totalt en befolkning på 2,7 millioner innbyggere (2014). Den utgjør det største storbyområdet i Storbritannia og omfatter ti storbykommuner (metropolitan borough) eller distrikter, som er de facto enhetlige myndigheter: Bolton, Bury, Oldham, Rochdale, Stockport, Tameside, Trafford, Wigan og byene Manchester og Salford. De fleste av distriktene har vokst sammen med Manchester, men noen, som Wigan og Bury er klart atskilt. Stor-Manchester ble opprettet den 1. april 1974 som et resultat av loven om lokalregjering av 1972
Stor-Manchester utgjør 1277 km², noe som grovt sett dekker området til Stor-Manchesters storbyområde (built-up area), det nest mest folkerike urbane området i Storbritannia. Det er omgitt av land og grenser til Cheshire i sørvest og sør, Derbyshire i sørøst, West Yorkshire i nordøst, Lancashire i nord, og Merseyside i vest. Det er en blanding av urbane områder med høy befolkningstetthet, forsteder, delvis rurale og rurale områder, men det meste av landet er hovedsakelig urbant — resultatet av konsentrisk urbanisering og industrialisering som skjedde først og fremst på 1800-tallet da regionen blomstret som et globalt senter for tekstil- og bomullsindustrien. Den har et fokusert sentralt forretningsdistrikt som er dannet av sentrum av byen Manchester og de tilstøtende delene av Salford og Trafford, men Stor-Manchester er også et polisentrisk land med ti distrikter som hver har minst et større bysenter og omliggende forsteder.
Administrasjon
Fra det ble opprettet i 1974, ble grevskapet styrt av et grevskapsråd. Dette ble avskaffet i 1986, og det meste av makten ble fordelt på de forskjellige distriktsrådene. Det finnes fortsatt flere felles tjenester for hele Stor-Manchester, som kollektivtransport, brannvesen, politi, renovasjon og sivilforsvar. Disse tjenestene kontrolleres av fellesråd med representanter fra alle distrikter.
Distriktene eier i fellesskap Manchester Airport Group, som driver Manchester lufthavn og flere andre lufthavner i Storbritannia.
Vladimir Melanjin
Vladimir Mikhajlovitsj Melanjin (russisk Владимир Михайлович Меланьин; født 1. desember 1933, død 10. august 1994) var en russisk skiskytter. Han ble olympisk mester for Sovjetunionen på 20 km i Innsbruck i 1964, der han vant foran landsmannen Aleksandr Privalov og nordmannen Olav Jordet. Det var ingen lagkamp i OL i 1960 eller 1964.
Stor-Manchester
Historie
Før 1974 var området delt mellom Cheshire og Lancashire. Det var allikevel en oppfatning av at dette var et eget område, og det ble gjerne kalt «SELNEC», for «South East Lancashire North East Cheshire». Mindre områder fra West Riding of Yorkshire og Derbyshire ble innlemmet i Stor-Manchester.
I Redcliffe-Maudrapporten fra 1969 ble det foreslått at SELNEC skulle opprettes som et eget grevskap, med et større område enn det fikk da det faktisk ble opprettet. Stor-Manchester fikk flere fellesorganer, som f.eks. et selskap som drev kollektivtransporten i hele grevskapet. Selv om rapporten ble forkastet etter at Det konservative parti kom til makten i 1970, aksepterte den nye regjeringen prinsippet om et grevskap med Manchester som kjerneområde, og med noen endringer fra planens utkast ble det så opprettet.
Vladimir Melanjin
Vladimir Melanjin fikk også tre VM-titler på 20 km: i 1959, 1962 og 1963.
Stor-Manchester
Demografi
Stor-Manchester har en befolkning på 2 732 854 innbyggere i henhold til befolkningsberegninger i 2014. Det gjør det til det tredje mest folkerike storbyområde i England etter Stor-London og West Midlands. Det er det sjette mest befolkningstette grevskapet i England. Manchester-dialekten er vanlig i byen Manchester og de omliggende områdene, men går over til en «langsommere, dypere aksenter» mot utkanten og forstedene av Stor-Manchester.
Vladimir Melanjin
Melanjin var 24 år da det første gang ble arrangert VM (1958). Med sine fire individuelle gull på den ene distansen de hadde den gangen, og i tillegg tre VM-gull for lag, må han regnes som verdens beste skiskytter på 60-tallet, og kanskje en av de største gjennom tidene. Fram til og med VM på Elverum i 1965 ble lagmedaljene fordelt ved at man la sammen de tre beste løperne fra hver nasjon. Unntaket var i 1958 da alle fire løperne utgjorde lagkonkurransen.
Stor-Manchester
Demografi
Stor-Manchester fikk en voldsom befolkningsvekst som følge av den industrielle revolusjon på 1800-tallet, men ved nedgangen i industrialiseringen på midten av 1900-tallet har det vært en betydelig økonomisk og befolkningsnedgang i regionen, særskilt i Manchester og Salford. Store områder av terrassehus av dårlig kvalitet som ble bygget i viktoriansk tid er nå vurdert som dårlig egnet for utbedringer og uegnet for moderne behov. Mange av de indre bydelene lider av kronisk sosial deprivasjon og stor arbeidsledighet. Fjerning av slum og økende bygging av sosiale boliger av Salford og Manchester har ført til en befolkningsnedgang i de sentrale områdene. I løpet av 1970-, 1980- og 1990-tallet har befolkningen i Stor-Manchester sunket med rundt 8000 innbyggere i året. Mens Manchesters befolkning sank med rundt 40 prosent i løpet av denne tiden, fra 766 311 i 1931 til 452 000 i 2006, har den totale befolkningen i Stor-Manchester minsket med kun 8 prosent.
Stor-Manchester har en etnisk mangfoldig befolkning, et mangfold som har økt særlig siden midten av 1900-tallet, men utgjør 8,5 prosent av den totale befolkningen i 2001. I 2008 var det flyktninger fra 66 forskjellige nasjonaliteter. Ved folketellingen i 2001 var den religiøse fordelingen i befolkningen i Stor-Manchester: 74,2 prosent kristne, 5,0 prosent muslimer, 0,9 prosent jøder, 0,7 prosent hinduer, 0,2 prosent buddhister, og 0,1 sikher. Den nest største gruppen var de som ikke hadde noen religion, 11,4 prosent, samtidig som det også var 7,4 prosent som ikke ville oppgi noen religion, mens utenfor de etablerte religionene var det 0,2 prosent som hadde en form for alternativ religion. Det er tilsvarende som resten av England, bortsett fra at proporsjonene av muslimer og jøder er bortimot det dobbelt av det nasjonale gjennomsnittet.
Garopaba
Garopaba er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Tidsskriftet Liberal
Tidsskriftet Liberal er et kvartaltidsskrift med et liberalistisk ståsted, utgitt av Det Liberale Folkepartiet.
Ansvarlig direktør er Vegard Martinsen, mens Lasse Lien, Tore Aabø, Per Arne Karlsen og Martin Johansen sitter i redaksjonen. Tidsskriftet hevder selv å tilhøre den vestlige, sekulære kulturarven, og med ideer som individualisme, rasjonalitet og frihet.
Blant bidragsyterne finner vi Onar Åm, Per-Anton Rønning og Knut Mønnesland
Grønlands postnummer
Grønlands postnummer er 4-sifret. De ble implementert i 1967.
3900 Nuuk 3905 Nuussuaq 3910 Kangerlussuaq 3911 Sisimiut 3912 Maniitsoq 3913 Tasiilaq 3915 Kulusuk 3919 Alluitsup Paa 3920 Qaqortoq 3921 Narsaq 3922 Nanortalik 3923 Narsarsuaq 3924 Ikerasassuaq 3930 Kangilinnguit 3932 Arsuk 3940 Paamiut 3950 Aasiaat 3951 Qasigiannguit 3952 Ilulissat 3953 Qeqertarsuaq 3955 Kangaatsiaq 3961 Uummannaq 3962 Upernavik 3964 Qaarsut 3970 Pituffik 3971 Qaanaaq 3980 Ittoqqortoormiit 3984 Danmarkshavn 3985 Constable Pynt
Sam Cooke
Samuel Cook (født 22. januar 1931, død 11. desember 1964), kjent som Sam Cooke, var en amerikansk sanger og låtskriver. Han regnes som en av skaperne av soulmusikken. Foruten å ha stått bak en rekke klassiske soulhits, startet han også sitt eget plateselskap – SAR Records. Han ble tragisk drept 11. desember 1964.
Sam Cooke var kjent for sin lyse, klare stemme. Blant hans mest berømte innspillinger er «A Change Is Gonna Come», «Another Saturday Night», «Bring It on Home to Me», «Chain Gang», «Cupid», «Good Times», «Teenage Sonata», «Win Your Love for Me», «(What a) Wonderful World» og «You Belong to Me». Platene hans selger fortsatt i hundretusener om året mer enn førti år etter hans tragiske dødsfall.
Barndom og karriere
Sam Cooke ble født i Clarksdale, Mississippi og hadde sju andre søsken (fire brødre og tre søstre). Egentlig het han Samuel Cook, uten e i etternavnet. I 1957 begynte han imidlertid å skrive seg for Cooke (med e). Han mente at denne skrivemåten ville gi større respekt.
Familien Cook flyttet til det sydlige Chicago i 1933, hvor faren Charles Cook ble prest i pinsemenigheten Christ Temple Cathedral. Det var der Sam lærte seg sangkunsten. Sammen med to av brødrene og to av søstrene dannet han gospelgruppa The Singing Children i slutten av 1930-årene. Som tenåring sang han også sammen med ei gospelgruppe som kalte seg Highway Q.C.
I januar 1951 erstattet Sam Cooke sangeren R.H. Harris som vokalist i The Soul Stirrers, som var ei svært populær gospelgruppe på den tiden. I 1956 ble imidlertid Cooke, av økonomiske årsaker, lokket til å spille inn ei popplate. Den ble, av hensyn til gospelmiljøet, innspilt under pseudonymet Dale Cook. Singelen «Lovable» solgte i 25 000 eksemplarer. Det tok imidlertid ikke lang tid før gospelmiljøet forstod at det var Sam Cooke som stod bak. Popmusikk ble på den tiden ansett som lite sømmelig, og begivenheten ble ikke godt mottatt av medlemmene i The Soul Stirrers, som etter hvert presset ham ut. I en periode var Cooke også vokalist i gruppa Pilgrim Travelers, som også fostret en annen stor sanger, nemlig Lou Rawls.
Sam Cookes karriere som popmusiker begynte med at både han og produsenten Bumps Blackwell forlot plateselskapet Specialty i unåde. Det førte til hans første singleplate på det lille selskapet Keen Records høsten 1957. I ettertid kan man si at hendelsen var en generaltabbe av Specialty, for «You Send Me» solgte i nærmere to millioner eksemplarer og nådde førsteplass på både pop- og R&B-listene i USA. Etter dette fulgte en rekke andre hits. I 1960 ble Cooke den første fargede sangeren som fikk kontrakt med RCA Records, som den gang var en av verdens tre største plateselskaper (de to andre var Columbia og Decca).
Han var en tidlig student av det som seinere i USA er blitt kalt black history, lenge før det var på moten. Han var omgangsvenn med radikale svarte som black muslim-presten Malcolm X og den unge bokseren Muhammad Ali.
I 1964 skrev han «A Change Is Gonna Come», som mange i ettertid har dratt paralleller fra til budskapet Martin Luther King jr. ble så kjent for: «It's been a long time coming, but I know a change is gonna come, oh yes it is.» Mange mener derfor at denne sangen er et musikalsk monument for Sam Cooke. Selv nevnte han Bob Dylan-låten «Blowin' in the Wind» som inspirasjon for sin egen protestlåt. «A Change Is Gonna Come» kom først i salg etter at Cooke var død.
Sam Cookes sangkatalog omfatter over 150 låter, der mange er kopiert og innspilt av storheter som Aretha Franklin, Otis Redding, Wilson Pickett, Jackie Wilson, The Supremes, Herman's Hermits, The Animals, The Rolling Stones, Percy Sledge, Rod Stewart, Ray Charles, The Spinners, Nina Simone, Jim Croce, Art Garfunkel, The Pointer Sisters, Lee Greenwood, Solomon Burke, Luther Vandross, The Manhattans, John Lennon og Tina Turner.
Ekteskap og død
Sam Cooke var gift to ganger. Først i 1953 med Delores Mohawk, som han skilte seg fra i 1957. Hun omkom siden i en bilulykke. Cooke giftet seg annen gang i 1959 med Barbara Campbell. De fikk tre barn sammen: jentene Linda og Tracey, og sønnen Vincent. Han druknet bare atten måneder gammel i 1963 i parets svømmebasseng.
Sam Cookes politiske radikalisme førte til at det bygget seg opp omfattende konspirasjonsteorier etter hans død. Særlig mange unge radikale, som orienterte seg mot den voksende Black Power-bevegelsen, hadde vanskelig for å tro at Cookes død kunne skyldes en tilfeldig krangel på et motell. Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Diskografi
Blant nordmenn er Sam Cooke kanskje mest kjent for slageren «Only Sixteen», som nådde 10.-plass på VG-lista i 1959. I dag er imidlertid soulsangeren mer populær i Norge enn noensinne, noe salget av albumet Portrait of a Legend bekrefter (#3 i 2006).
Cheung Chau
Cheung Chau er en liten øy sørøst for Hongkongøya i Hongkong. Administrativt tilhører den Islands-distriktet.
Danny Coralles
Danny Coralles er en ekstrem metal-gitarist fra USA. Han spilte for bandet Autopsy til det ble oppløst. Så startet han bandet Abscess sammen med Chris Reifert. De to har også laget musikkprosjetene The Ravenous, Eat My Fuk and Doomed.
Coralles var også gjesteartist i det norske black metal-bandet Aura Noir i albumet Hades Rise i 2008.
Pingvinenes marsj
Pingvinenes marsj (fransk originaltittel: La marche de l'empéreur) er en helaftens fransk dokumentar og naturfilm, som handler om keiserpingvinenes årlige migrering i Antarktika. Den ble regissert av Luc Jacquet.
Filmen vant Oscar for beste dokumentarfilm i 2005.
Den ble meget populær og innbrakte $127,4 millioner på verdensbasis, inkludert $77,4 millioner i USA, $12 millioner i Frankrike og nesten $1,5 millioner i Norge. Den ble den 39de mest innbringende filmen i 2005 og den nest mest innbringende dokumentarfilmen gjennom tidene, bare overgått av Michael Moores Fahrenheit 9-11. Den ble sett av 140 000 på kino i Norge og havnet på en 26 plass over de mest besøkte filmene på norske kinoer i 2006.
Den ble også meget godt mottatt av anmelderne og har fått så mye som 94 % på Rotten Tomatoes og 79 % på Metacritic.
Fortellerstemmen i den norske versjonen tilhører Dennis Storhøi.
№ 85 Squadron RAF
№ 85 Squadron RAF var en skvadron hos britiske Royal Air Force.
Første verdenskrig
Skvadronen ble opprettet 1. august 1917 ved Upavon på Royal Flying Corps Central Flying School. Den ble kort tid senere flyttet til Mousehold Heath, og i november ble den flyttet til Hounslow i Essex. 1. april 1918 ble skvadronen overført til Royal Air Force, og gjorde tjeneste i Frankrike. Den ble kreditert for 99 seire i den korte tiden den var involvert i konflikter der, og returnerte til Storbritannia i 1919. Den ble så oppløst 3. juli samme år.
Andre verdenskrig
Skvadronen ble igjen opprettet 1. juni 1938, og hadde base hos RAF Debden i Essex. Etter slaget om Storbritannia ble den flyttet til Yorkshire. I løpet av krigen var flere nordmenn tilknyttet skvadronen, blant andre Svein Heglund og Tarald Weisteen, som begge fløy Mosquito nattjagere.
Skvadronen ble oppløst igjen 10. juli 1991.
Guyansk dollar
Dollar (valutakode GYD) har vært gjeldende valuta i Guyana (tidligere Britisk Guyana) siden 29. januar 1839. Valutaen ble opprinnelig introdusert som en interimsløsning for håndtere overgangen fra et system med nederlandsk gylden til et pengesystem basert på britiske pund GBP. Den spanske dollaren var allerede i utstrakt bruk i hele Vestindia på den tiden og fra 1839 var den spanske dollaren gangbar i forhold til britiske pund mynter til en fastlåst vekslingskurs på en dollar mot fire shilling og to pence. I 1955 ble de britiske myntene erstattet i hele det østre Karibia med nye mynter basert på et desimalsystem. Den faste vekslingskursen mellom spansk dollar og britiske pund ble forlatt 9. oktober 1975. Den guyanske dollaren blir normalt angitt med $, alternativt G$ for å skille den fra andre dollar-valutaer.
Den spanske dollaren må ikke forveksles med den amerikanske dollaren. Amerikansk dollar ble først introdusert i USA i 1792. Den ble da basert på den gjennomsnittlige vekten av et utvalg brukte spanske dollar. Den amerikanske dollaren ble følgelig marginalt mindre verdt enn den spanske.
Mynter
Etter introduksjonen av dollaren, fortsatte britiske mynter å sirkulere sammen med 2- og 4-pence mynter utstedt andre steder i Britisk Vestindia. I 1955 ble mynter introdusert pålydende 1, 5, 10, 25 og 50 cent. 1 og 5 cent ble slått i nikkel messing, mens de øvrige verdiene ble slått i koppernikkel. I 1996 førte høy inflasjon til introduksjon av 1, 5 og 10 dollar-mynter. 1 og 5 dollaren ble slått i kopperbelagt stål, mens 10-dollar mynten ble stått i nikkelbelagt stål og hadde form som et heptagonalt Reuleaux triangel.
Sedler
I 1916 ble de første papirpengene utstedt av myndigheten i Britisk Guyana, i valørene 1, 2, 5, 20 og 100 dollar.
Andreas Achenbach
Andreas Achenbach (født 29. september 1815 i Cassel i Kurhessen, død 1. april 1910 i Düsseldorf) var en tysk kunstner og professor.