cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fjordferge
Fjordfergens ære
HSD fikk M/F «Hardangerfjord» på 41 meter lengde bygd og sjøsatt av Bergens Mek. Verksteder som en større variant av «Folgefonn» med større kjørehøyde tilpasset de største bussene og godsvognene den gang. «Hardangerfjord» innførte et viktig teknisk framskritt, maskincasingen og trappehuset langsetter midtaksen ble flyttet ut på bord side. Dette ble umiddelbart adoptert for fremtidige ferjer fordi bildekket ble mer rommeligere, og med plass for 30 personbiler hadde den nybygde ferja 40 % større kapasitet enn «Folgefonn». En «lillebror» ble kontrahert i 1954, levert som M/F «Rosendal» i 1956 med en kapasitet for 17 biler, som ble typebestemmende for alle senere HSD-ferger. En kuriositet med ferja var at den sjøsettes med flytekran og måtte trekkes opp på landet for døpeseremonien. Brodekket ble separert fra passasjerene ved å flytte styrehus og livbåtene opp i en dekkshøyde fra overbygningsdekket med M/F «Vikingen» i året 1957. Med et par unntak var alle HSD-fjordfergene etter samme grunndesign som «Rosendal» og «Vikingen». FSF i Sogn og Fjordane kom raskt etter de andre selskapene med turistferjen M/F «Gudvangen» levert fra Bergens Mek. Verksteder i mai 1954, som fikk ord på seg som en praktisk og populær ferje som ferdes gjennom maleriske omgivelser mellom Lærdal, Kaupanger og Gudvangen. Den var en lukket ferje, den første FL (Ferge Lukket) i historien med baugport, sideporter på begge sider og skanseport akterut hvor det var vertikalt åpent. Det var salongrom under bildekket og innelukket salongdekk med åpen soldekk akterut og styrehuset settes på et egne dekk. Den hadde plass for 30 personbiler med interne kjørehøyde på 3,7 meter og sertifikat for 300 passasjerer. «Gudvangen» var også en 40,1 meter lang og 9,5 meter bred isbryterferge med isforsterket skrog. Da isvinteren var på sitt verste i 1955, var Nordfjorden helt islagt fra Stryn ut til Naustdal og Ålfoten. «Gudvangen» brøt råk med suksess fram til Stryn.
Siden 1952 gikk ferjerederiet MRF med liv og glød inn i bilferjevirksomheten ved å satse på en massiv utbygging av ferjestrekninger i hele fylket, og tok opp føringen ved å bestille en serie av fire nesten like søsterskip; «Averøy», «Eira», «Gisle» og «Glutra» levert i 1954-56 som de første uten midtskipscasing med kapasitet for 23 personbiler og shelterdekk. Det var porter på overbygningen under styrehuset for å beskytte bilene mot sjøsprøyt, men var fjernet etter liten tid. Fylkesruteselskapet i de etterfølgende årene fram til 1962 overtok de privatdrevne ferjesambandene i fylket, og overtok også andre ferjer som M/F «Voldingen» bygd i 1962. Men MRF vendte oppmerksomheten mot ferjeruter ut i utsatte farvann som da Kristiansand-Smøla-Hitra-Frøya ruten ble åpent med bilferjen M/F «Smøla» som bare hadde plass for 18 biler og lastromsluke i selve bildekket.
For FSF startet ferjealderen for alvor ved år 1960, i de neste ti år overtok selskapet en nybygd ferje hver eneste år, den første var 16-bilersferje «Losna» på bare 28,5 meter lengde, med stor kjørehøyde i bildekket opp til overbygningsdekket hvor et stort promenadedekk var reist bak styrehuset. Den etterfølges av to søsterferjer, «Firda» og «Davik», deretter 20-bilersferje «Lote», 30-bilersferje «Kvamsøy» og søsterskipene «Sandøy» og «Dalsfjord» i året 1965, samtidige med samme design uten oppholdsrom på shelterdekket. «Gudvangen» avløses av M/F «Innvik» som var bygd etter samme lest, men med hydraulisk løftebaug, i 1967. I Hordaland, særlig i de midte og ytre strøkene, ble vegnettet utbygd, og HSD fulgt etter med åpning av nye ferjeruter samtidige som eldre forkortes ved å kutte ut mellomstoppene. Og på de viktige ferjerutene, spesielt Kinsarvik-Kvanndal, fulgt trafikkveksten til flere og større ferjer. En egne ferjetype for mindre ferjesamband var utviklet med «Osafjord» med plass for 12-15 biler i 1955, deretter søsterskipet «Hugo» i 1962. Store fjordferger var sjøsatt; «Bjørnefjord» i 1962, «Kinsarvik» i 1963, «Sveio» og «Skånevik» i 1967, sist «Odda» i 1968 på mellom 42 og 44 meter lengde. Flaggskipet for rederiet var storferja M/F «Hardingen» som også var den første med hydraulisk løftebaug, sjøsatt og levert i året 1966. Den var et stort ferjefartøy i sin tid med en kapasitet for 45 personbiler og helt innelukket salongdekk over bildekket på et 52 meter langt og 11,3 meter bredt skrog på 632 brt, som vakt oppsikt med et estetisk utseende som ledet til omtalelse i det britiske fagtidsskriftet «The Motor Ship» med en egne spesialartikkel.
Men denne storfergen som var kontrahert av HSD i februar 1964, hadde sin bakgrunn i den ambisiøse prosjekteringen av en mye større fjordferge i året 1962. En 70-bilers ferje med to bildekk skulle bygges for levering til sesongen 1964, som må ha to bilbruer på land, eller hydrauliske kjøreramper om bord - tegningene for denne prosjekterte ferjen var gjort ferdig. Vegstellet vil ikke utbygge ferjeleiene i Kinsarvik og Kvanndal, så planene måtte skrinlegges. Etter leveringen av «Hardingen» kom søsterskipene «Sveio» og «Skånevik», som var HSDs egne «standardferje» ved at de kan settes på de flere samband, deretter det tredje søsterskipet, «Odda». Da den siste ferjen i rekken overleveres til HSD den 5. juni 1968, var det slutten på epoken for fjordfergene.
Felles for alle fjordfergene fram til 1968 var at rederiselskapene fikk avgjøre størrelse, standard og kapasitet etter egne skjønn. I de meste turistpregede og lønnsomme rutene kunne rederiene gjøre som de vil, og noen av fjordfergene fra 1950- og 1960-tallet regnes som blant de vakreste av de norske fergene. De var dessuten også bygd solid, så de fleste fikk lang fartstid på seg, noen gikk til opphugging, andre bli turistferjer som bevaringsverdige fartøyer, og flere var solgt til utlandet etter hvert som de ble uttjent. Det er fremdeles mange fjordferger fra storhetstiden 1945-1970 som eksisterer i året 2023. «Hardingen» hadde blant annet tjenestegjort i Napolibukten som MF «Erik P.» for Traghetti Isole Sarde S.r.L. (T.R.I.S) og andre selskaper fram til retursalget til Norge i 2016 for Fjord Cruises A/S, i opplag senest i 2020.
Småferjene
De mange småferjene i etterkrigstiden er av type FÅS (Ferje Åpen Styrehus) som en ferje med åpen bildekk og styrehus på babord side eller sidehus for ganger på begge sider. Det finnes FÅS småferger fra tiden før 1945 som hadde midtskipscasing. Det var større FÅOD fjordferger som fikk overbygget fjernet fordi kjørehøyden var for lav for busskjøretøyer og godsvogn i 1950-1970 perioden, og dels avløste de eldre og mindre småferjene som var mest vanlig i korte samband med lav trafikk. Disse småfergene som bygges i tre og stål, kunne ha kapasitet helt ned i bare to til tre personbiler, og frakt av større kjøretøyer som buss på disse var problematisk, noen ganger måtte disse rygge fra om bord etter å ha dels hengt langt over baugrelingen under overfarten. De var svært vanlig fram til disse avløses med pendelfergene i 1980-årene.
Med utgangspunktet i M/F «Gaute» levert til Nordmøre Fergeselskap i Kristiansund i mai 1932 ble flere småferger med midtskipscasing bygd og levert, disse hadde ikke overbyginingsdekk da denne plassen var reserverte for styrehuset, skorsteinen og livbåten. To slike ferger var M/S «Ankenes» levert allerede i 1930 fra et båtbyggeri i Rognan til Skibs-A/S Ferjedrift i Narvik og M/S «Solfried» i 1942 til havnelos Kristian Ravn i Narvik med plass for 6 og 12 personbiler. Den første var bare 60 fot lang, den siste var 85 fot lang. Disse bygd etter krigens slutt var nokså lik i alle størrelser, spesielt på de nordnorske fergesambandene hvor offentlig driftstilskudd var nødvendig, og dermed skulle ferjeselskapene prosjektere sine bilfergene etter økonomiske kriterier. To ulike typer oppsto; «Mosen-ferja» og «Møren-ferja». Em. Mosen & Sønns båtbyggeri ved Risør i Sørlandet bygget en rekke FÅS småferjer i tre fra 1945 til 1960-tallet for ulike samband over hele landet. Noen av de første var M/F «Biltrafikk To» i 1947 og M/F «Biltrafikk En» i 1948 levert til A/L Vesterålen Bilruter som den første av de kjente fergene som knyttet sammen øyene i Vesterålen. De var små med plass for 6 biler og 50 passasjerer. To andre ferger ble kontrahert fra det samme båtbyggeriet i 1952, som «Biltrafikk Tre» i 1953 og «Biltrafikk Fire» i 1954. A/L Lofoten Ferjeselskap som startet fergetrafikken i Lofoten i 1956, skaffet seg to ferjer, «Lofotferje I» og «Lofotferje II», og deretter «Lofotferje III» bygd av stål på Ulstein mekaniske verksted og «Lofotferje IV» bygd av tre på Moen i året 1963.
Den vanlige størrelsesgrensen for småfergene gikk ved 12-16 personbiler. Disse med større kapasitet var FÅOD fjordferger og senere tids pendelferger av både Mørefergetypen og standardtypen. I 1960-tallet ble treferjene etterfulgt av stålferjene, som oftest bygges i Vestlandet og er av typen «Møren-ferje». Den vanlige kjørehøyden mellom bildekket og overbygningsdekket måtte forstørres etter hvert som bussene og godskjøretøyene bli høyere, og mange eldre FÅOD ferger ombygges til FÅS standard ved å få hele overbygget fjernet til fordel for et nytt sidebygg. Dette fostret fram en ny generasjon av nybygde fjordferger med høy sidebygg på babord side, først med M/F «Sogn» for Vangsnes-Dragsvik sambandet i 1956. Det var kommentert i avisen Sogn og Fjordane at det var rart å se oppbygging på den ene siden.
En slags krysning mellom FÅS og FÅOD er også blant småfergene, en fergetype med åpen bildekk med casingen flyttet til side og et brodekk som bare holdt opp styrehuset. De første eksemplene hadde styrehuset høyt hevet midtskips over bildekket mellom sidehusene, dels inspirerte av danske og tyske fergefartøyer som også hadde høyplasserte skipsbro. Et eksempel var den tyske «Klintkongen» kjøpt fra Tyskland i 1942 og omdøpt til «Jonas» av havnelosen Kristian Ravn i Narvik med kapasitet for 12-14 biler. Den var sjøsatt i 1898, og var i fergedrift fram til 1958. I 1950-tallet ble brodekket mer forseggjort som sett på M/F «Virak» sjøsatt i 1954, sidebygningene var bare forbundet med brodekket, og deretter M/F «Kjella» levert til Torghattens Trafikkselskap i 1957. Denne fergen som hadde plass for 12 biler, hadde også vinsjmast for lastelossing.
I 1968 ble samtidige ferjestrekninger underlagt offentlig statsstøtte med få unntak, og deretter måtte fergeselskapene rette seg etter retningslinjer fastsatt av Vegdirektoratet, som foretrakk standardiserte ferger, gjerne pendelferger fra 20 bilers kapasitet og oppover. Ettersom en pendelferge bruker mindre tid på overfarten fordi den trengte ikke å snu for å legge bi mot ferjeleiet eller sette kurs mot sitt mål, ble småfergene etter hvert uøkonomisk og lite attraktivt. De siste småfergene av fjordfergetypen hadde opptil 20 personbiler, deriblant M/F «Samband» sjøsatt i 1967 for Skips-A/S Samband i Haugesund.
De siste tradisjonelle fjordfergene
De store trafikkselskapene i Rogaland, Hordaland og Sogn og Fjordane i året 1953 avslo et tilbud fra Vegdirektoratet om offentlig dekking av alle riksvegsamband i fylkene, fordi staten vil ha retten til å godkjenne takster og ruter, med muligheten for å overta ferjedriften ved å overta ferjene til nedskrevet verdi. Bare Møre og Romsdal Fylkesbåter (MRF) godtok dette tilbudet. De mente det var mulig å kombinere forretningsmessig drift og et sosialt forsvarlig rutetilbud med minst mulig offentlig støtte. Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (HSD) var ledende blant disse trafikkselskapene som sto for «sjølvbergingslina» som det het, mot «subsidielina» som MRF fremmet i Vestlandet i 1953 til 1968. De var i stand til å opprettholde rutetilbudet med den voksende turisttrafikken med sesongstopp om somrene, og kunne dekke underskuddet på ulønnsomme, men samfunnsmessige viktige ruter med inntektene fra de lønnsomme rutene. Men det betyr dermed høye ferjetakster som blant annet var basert på bruttovekt av kjøretøy og last. Godstransportvirksomheten var dermed ledende i kampen for lavere takster som bare vil være mulig med statlige tilskudd. Dessuten ønsket ikke «rike» distrikter å dekke utgiftene i «fattige» distrikter.
The Brute (film, 1920)
The Brute er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av Oscar Micheaux (også manus).
Terrazzo
Terrazzo er tradisjonelt sett en type betong som består av sement, vann, knust naturstein og som regel også pigment. Overflaten på den herdede overflaten slipes slik at mosaikken dannes. Uten avbrudd kan den støpte, slipte og jevne overflaten strekke seg ut uendelig langt. Den kalles også sementmosaikk, kunstbetong eller kunststein. Terrazzo kan man også få som fliser i ulike formater. Benyttes gjerne i bygg hvor det er hard belastning og man samtidig ønsker en tidløs og lettstelt overflate, som ved kjøpesentre, vestibyler, trapperom, terminaler etc.
The Brute (film, 1920)
Filmen er antatt tapt.
Handling
Herbert Lanyon antas å være død etter et forlis, og hans forlovede Mildred Carrison blir tvunget av sin pengelystne tante Clara til å gifte seg med den velståeende Bull Magee. Men han er en gambler og kriminell leder, som mishandler Mildred. Etter at Herbert kommer tilbake, gjennomgår Magee økonomiske vanskeligheter som han skylder på Mildred og Herbert - og han søker hevn.
Herbert og en angrende tante Clara frigjør imidlertid Mildred fra Magee, og de to elskerne er i stand til å gifte seg.
Fjordferge
De siste tradisjonelle fjordfergene
Denne serien på omtrent syv fjordferger var etter en standardtype som fikk en lang fartstid i flere ferjeselskaper, som blant annet representerte de meste avanserte fjordfergene i sitt naturlig miljø, og noen av disse fortsatte inn i det tjueførste århundret som ekte turistferjer for atskilte turistfergeruter. «Skagstøl» ombygges i 1994 for å bli en passasjerferge med plass for 500 passasjerer. «Fanaraaken» ble forlenget med 10 ekstra meter i 1988 fra 44,5 m til 54,5 meter og dermed bli den største fjordfergen i Sogn og Fjordane med kapasitet for 45 personbiler og 399 passasjerene som kunne nyte en glassbeslått panoramasalong på båtdekket.
Havskipene
Lokalrutebåtene fram til etterkrigstiden var de eneste som forsørget trafikken gjennom de meste værutsatte farvannene ettersom sjødyktighetskrav var essensielt for rederiene som opprettholdte båtruter på tvers av utsatte sjøområder mot åpen hav som i Boknafjorden i Rogaland og ut til kystnære øyer eller kystøyer hvor røft sjøgang hørte til det normale. Da biltransport blir stadig mer viktig, var det klart at en ny fergetype måtte utvikles.
De første havskipene som ble utviklet i 1950-tallet, var kombinerte lokalbåter, et krysningsresultat mellom en sjøbuss og en bilferge. Løland Motorverksted i Leirvik i Sogn leverte M/S «Hennøy» til FSF i fylket Sogn og Fjordane for Bremanger-Florø sambandet, den var en båt med akterport og løse skansekledning omkring det åpne akterdekket som tjente som bildekk og lastedekk med plass for åtte biler og høy baug med et høyt forbygg med salongdekk og brodekk. Ettersom bildekket var dels innbygd, var det mulig å lukke den overbygde delen med rullepost for frakt av ømtålig last, som kunne være pallelast. Bilene måtte transporteres fra om bord og tilbake med slisker og kran. Kulminasjonen for denne båttypen kom med den skikkelige store passasjerbåten M/S «Kommandøren» levert til FSF for sjøbussruten Bergen-Sogn i 1962, hoveddekket var åpent akterut for å frakte opptil 30 biler mens overbygningen var som hentet fra ett hurtigruteskip, med plass for 500 passasjerer, og den like store M/S «Nordfjord» som kunne ta 65 personbiler i bytte mot passasjerrom for sjøbussruten Bergen-Nordfjord i 1963.
Som en fortsettelse fra disse kombinerte lokalbåtene som bare hadde overgangsmuligheter for bilene fra akterskipet, oppsto FOF - Ferge med Overbygning Forut, som var blitt mulig med introduksjonen av den hydrauliske løftebaugen som kunne helt lukke den forreste delen av bildekket. «Gudvangen» i tjeneste for FSF i 1954 var helt innelukket med en vertikal baugport, men avløseren «Innvik» i 1967 hadde fått en løftebaug utformet som en vanlig baug med meget høy fribord mellom vannlinjen og bakken foran overbygget. Med den nye løftebaugen som kan holde ut brottsjøen i meget røft sjøgang, ble det mulig å ha gjennomkjørende bildekk mellom endene. FOF fjordfergene kan dermed krysse åpne havstrekninger opptil 5 nautiske mil. Blant de første eksemplene var M/F «Fedje» for Rossnes-Fedje sambandet i 1970 og søsterferjene «Nesøy» og «Værøy» for FSF i 1972-1974, med små vesentlige forskjeller i felles design med kapasitet på 15 til 17 biler. «Fedje» hadde mindre passasjerkapasitet i sammenligning med ferjene fra Sogn og Fjordane. Den nye fergetypen som oppsto i 1960-tallet, ble raskt utspredt i de neste tjue år ettersom denne ga sikker og tørr overfart på samband med lavt trafikkgrunnlag, disse overtok lokalrutebåtens rolle som bindeledd mellom sentrene og mindre sentrale bosetningene i Kyst-Norge. De fleste hadde kapasitet for mellom 15 og 22 personbiler, og det var bygd cirka 30 fjordferger fra 1965 til 1980. Med rette kan disse kalles «70-tallets ferje» i Distrikt-Norge. Blant de første eksemplene var M/F «Fedje» for Rossnes-Fedje sambandet i 1970 og søsterferjene «Nesøy» og «Værøy» for FSF i 1972-1974, med små vesentlige forskjeller i felles design med kapasitet på 15 til 17 biler. «Fedje» hadde mindre passasjerkapasitet i sammenligning med ferjene fra Sogn og Fjordane.
Ferjeselskapet MRF fikk en serie større FOF-ferjer bygd for værutsatte fergestrekninger; disse var 50-bilers ferjer av noe varierte størrelse med lukket forskip, salong på båtdekket og rommelig bildekk med plass for mellom 45 og 60 personbiler. Disse var «Hjørungavåg» (omdøpt til «Bolsøy») i 1971, «Veøy» i 1974 og «Tustna» i 1977. «Veøy» som den største er 75 meter lang og 12 meter bred med kapasitet for 60 biler, senere redusert til 42 biler. Alle tre fjordfergene har felles design med falsk skorstein forut for midtskipet og sideskorsteiner akterut, selv om «Tustna» er 56,3 meter lang og «Bolsøy» er 68 meter lang.
Lukkede fjordferjer ble bygget for værharde fergestrekninger i Finnmark, Nordland og Rogaland siden slutten av 1960-tallet med utgangspunktet i FOF-typen hvor det åpne akterskipet ble helt lukket. De første representantene av den nye typen, FL - Ferge Lukket, var M/F «Røtinn» som 32-bilers ferje for Bognes-Lødingen ruten for A/S Nord-Ferjer i Narvik og M/F «Skutvik» av samme kapasitet ment for Skutvik-Svolvær ruten for Vesteraalens Dampskibsselskab i 1969. Den første var helt lukket uten vinduer og ganger, den andre hadde et overbygg inspirert av Hurtigruten. M/F «Lødingen» i 1972 for A/S Nord-Ferjer skilt seg ut fra forgjengerne ved å være større med salongvindu og brodekk som kunne være åpent for reisende i rolige vær, med plass for 350 passasjerer og 43 biler i et 61 meter langt skrog.
12 FL ferjer var bygd og levert i 1969 til 1991, den siste var M/F «Røst» før de første lukkede pendelferjer kom. De brukes på de meste værharde sambandene ut til øyer som Kvitsøy og Røst eller i utsatte fjordområder som i Vest-Finnmark. Men de største lukkede fjordfergene var benyttet i Rogaland. Den store Boknafjorden skiller de nordre og søndre delene av fylket Rogaland, som er helt åpent mot Nordsjøen som er et av de meste værharde havområdene i verden, slik at de første ferjesambandene som forbandt nord og sør, som Stavanger-Tau sambandet, hendt langt mot øst. I 1950-tallet kom de første planene om en ferjestrekning som vil forkorte reisetiden mellom Stavanger og Haugesund. Det Stavangerske Dampskibsselskab (DSD) åpnet fergesambandet mellom Stavanger og Skudenes i sommeren 1970 med den ruvende bilferjen «Skudenes» med plass for 45 biler og 400 passasjerer. Overfarten er så værhardt at reisende opplevd mye høy sjø, men reisetiden på bare en time og tjue minutter var meget forlokkende. Allerede i 1974 var sambandet blitt det største i fylket. Fire fjordferjer var satt på strekningen i 1970-årene - «Skudenes», «Ulsnes», «Tungenes» og «Vardenes». De var hvitmalt med svart bunn og en karakterisk skorsteinspir, delt etter disses kapasitet; den første tok 45 biler, de andre tok 55 biler i avlange skrog som formodentlig skar seg gjennom sjøen, «Vardenes» med hengedekk kunne ta opptil 64 biler med seg. Den ble forlenget fra 68 m til 80 m i 1984 med forstørret lastekapasitet på 76 personbiler. Kapasitetsbehovet fulgt til innkjøpet av en havgående bilferge, «Manx Viking» som ombygges og omdøpes til «Skudenes» i 1987. Tross sin kapasitet på 220 biler og 700 passasjerer i et 101 meter langt skrog var den ikke en suksess, og var solgt etter bare to år. Rutelaget Askøy-Bergen (A-B) som hadde startet sambandet mellom Bergen og Stavanger, overtok Skudenessambandet med to innkjøpte havgående ferjer, «Stamveien» med plass for 180 biler og «Fjordveien» for 145 biler, i 1988.
Et stort tunnelprosjekt fra sør ble startet for å forkorte fergeoverfarten, og sambandet ble nedlagt som hovedrute til fordel for Rennesøy-Bokn sambandet etter åpningen av Rennfast-tunnelene i 1992. I slutten på 1980-tallet hadde standardferjen utviklet seg inn i forskjellige typer basert på disses kapasitet og driftsområde, og de første lukkede pendelferger kom i året 1991, blant annet med M/F «Rødøy» for Saltens Dampskibsselskab som en 50-bilers standardferje med salongdekk og lukket bildekk med komplette løftebauger.
Høydepunktet for de lukkede fjordfergene er et ukomplett prosjekt utarbeidet i 1978 da Vegdirektoratet utlyste konkurranser om nye fergedesign, og 120 pbe fjordferge med utgangspunktet i erfaringene om den store BF «Veøy» levert til MRF, var utviklet som et utkast av Kverndokk og Eldøy AS. Designslaget utviklet en dobbeltdekkerferge med to faste dekk, med hoveddekket for tyngre last og et nedre bildekk bare for personbiler med plass for 127 personbiler på et 85 meter langt skrog. Selv om designslaget vant anbudet, ble fjordfergeprosjektet videreutviklet inn i et pendelfergeprosjekt, og den første ferjen bygd etter dette prinsippet er pendelferjen M/F «Tresfjord» levert til MRF i 1991.
Fjordferjen i nyere tid
Ved århundreskiftet synes fjordfergens tid å være omme; etter introduksjonen av lukkede pendelferger med forbedret skrogform innenfor sjøegenskaper og driftsøkonomi forsvant ferjetypen nesten helt fra selskapenes nybyggingsprogrammene for både standardferjer og anbudsferjer. Tyngre vognlast med trailere og vogntog betyr at eldre ferjer ikke lenge var kapabelt for å frakte større dekkslast og større dimensjoner på medbrakte tungkjøretøyer. Etter hvert bli fjordfergene redusert til samband med spesielle krav knyttet til sjøegenskaper og trafikkmønster. De var blitt et nordnorsk ferjefenomen.
Men Torghatten Trafikkselskap AS (TTS) vil det annerledes. I 2009 ble ferje- og hurtigbåtdivisjonen fra Hurtigruten kjøpt, og under det nye navnet Torghatten Nord AS ble en ny generasjon fjordferger satt inn på ferjesambandet Bodø-Røst-Værøy-Moskenes i Lofoten, hvor man må krysse den værutsatte Vestfjorden. Fire ferjer av typen Lofotenfergene med gassdrift ble kontrahert og bygd i 2012; disse er «Landegode», «Værøy», «Barøy» og «Lødingen» levert fra Polen med en kapasitet for 120 biler og 390 passasjerer, med dimensjonene på 93 meter lengde og 16,8 meter bredde. Denne skipsklassen er basert på den eldre FL-typen, men med strømlinjede form på bakken og overbygget. Designen er for å utholde det verste vinterværet underveis til Lofotøyene.
Det samme fergeselskapet skaffet seg også en forskjellig skipsklasse i 2011, «Vengsøy» og «Kvaløy» for fergestrekninger ut til øyene Vengsøy ved Tromsø og Sandøy ved Ålesund, som kunne ikke ha vært mer forskjellige fra lofotenfergene; disse har oppsiktsvekkende design med et hvalutseende med butt rundformet baug og store panoramavinduer. De er bare 40,62 meter lang, men med plass for 21 kjøretøyer og 147 passasjerer som FOF-ferjer.
Galleri
Ukomplett bildegalleri av fjordferger fordelt etter type.
José de Anchieta Fontana
José de Anchieta Fontana (født 31. desember 1940, død 9. september 1987) var en brasiliansk fotballspiller som blant annet spilte for Vasco da Gama.
Han ble tatt ut til VM i fotball 1970, der laget hans vant gull.
Everaldo
Han ble tatt ut til VM i fotball 1970, der laget hans vant gull.
Caledonian Stadium
Inverness Caledonian Thistle FC ble etablert i 1994, da de to amatørklubbene Caledonian FC og Inverness Thistle FC i ligaen Highland Football League ble slått sammen. Laget spilte først på banen Telford Street Park, men denne banen tilfredsstilte ikke kravene til Scottish Football League. Det var derfor en forutsetning at de måtte skaffe seg et bedre anlegg i løpet av de første fem sesongene. Arbeidet ble påbegynt i 1995 og i november 1996 kunne anlegget åpnes. Åpningskampen mot Albion Rovers endte 1-1.
Da klubben vant Scottish Football League First Division i 2004, var det et problem at banen ikke tilfredsstilte kravene til Scottish Premier League. Laget delte derfor bane med Aberdeen på Pittodrie den første halvdelen av 2004-2005-sesongen, mens det ble foretatt utbedringsarbeider på Caledonian Stadium.
Disse utbedringsarbeidene inkluderte bygging av to nye tribuner ved hver andre av banen som gav den mer enn 7 500 sitteplasser. Disse tribunene ble bygget i løpet av bare 47 dager av entreprenørselskapet Tulloch Construction Company, som også er klubbens største aksjonær. Den første kampen i skotsk Premier League på Caledonian Stadium ble spilt 29. januar 2005. Klubben ble nummer 8 i sin første sesong i Premier League.
Klubben har senere utvidet med en ny, liten tribune, «West Stand», med en kapasitet på 400 plasser, som står tvers overfor hovedtribunen «Main Stand». Det foreligger planer om å bygge ut hele denne vestsiden med ny tribune, tilsvarende «Main Stand». Dette vil gi stadionet en tilskuerkapasitet på rundt 10 000 plasser. Andre planer, som å bygge sammen hovedtribunen med «North Stand», vil ytterligere kunne øke publikumskapasiteten.
Fuglefluktlinjen
Fugleflugtlinjen (tysk: Vogelfluglinie, dansk: Fugleflugtslinjen) er veiforbindelsen mellem Tyskland og Øresundsregionen over Fehmarnbelt. Forbindelsen ble innviet 14. mai 1963 av Vest-Tysklands president Heinrich Lübke og kong Frederik IX av Danmark. Den var da kombinert jernbane- og veiforbindelse. Veiforbindelsen er del av europavei 47, det danske avsnittet ble ferdig utbygd som motorvei i 2007.
En fastlandsforbindelse over Fehmarnbelt bygges som tunnel, som er planlagt å tas i bruk i 2028. Danmark skal stå for bygging og drift, forbindelsen skal finansieres ved bompenger. Til det må ansluttende jernbanelinjer bygges om til dobbeltspor. For å forenkle det skal disse baner stenges i noen år. På den grunn har all togtrafikk over fergen opphørt med siste tog 14. Desember 2019. Togtrafikk åpner igjen når tunnelen er klar.
Even Aronsen
Even Aronsen (født 24. oktober 1994) er en norsk politiker for Venstre fra Harstad. Fra 25. januar 2020 er han politisk rådgiver for klima- og miljøminister Sveinung Rotevatn. Aronsen er opprinnelig fra Kvæfjord, og har studert vernepleie i Harstad.
Politisk arbeid
Han var sentralstyremedlem av Unge Venstre 2014 til 2016. I 2015 ble han valgt inn i kommunestyret i Harstad. I lokalvalget 2019 var Aronsen ordførerkandidat ordførerkandidat for Venstre i Harstad kommune, og endte som medlem av formannskapet og gruppeleder etter valget.
Arendal sykepleierhøgskole
Arendal sykepleierhøgskole ble etablert i 1920 som Sykepleierutdanningen ved Aust-Agder og Arendal sykehus. Skolen utdanner sykepleiere.
Skolen ble ledet av Arendal sykehus' oversøster fram til 1947. Da ble stillingen som skoleleder skilt ut. Fra 1963 ble skolen enda tydeligere fristilt fra sykehuset, med eget styre ved skolen, og navnet Aust-Agder sykepleieskole. Skolen ble statlig høgskole fra 1986, og ble i 1994 en del av Høgskolen i Agder, fra 2007 Universitetet i Agder.
Japp
Japp er en sjokolade fra Mondelēz International, som i Norge selges under merkenavnet Freia.
Sjokoladen består av melkesjokolade fylt med karamell og myk sjokolademarengs og minner om det konkurrerende sjokoladeproduktet Mars, med ørliten forskjell i både smak og innpakning. Japp ble lansert i Sverige av Marabou, Freias svenske søsterselskap, i 1947. Produktet ble introdusert i Norge i 1949 av Freia.
Da sjokoladen skulle lanseres i Sverige i 1947 var et av navneforslagene Japs, det amerikanske slanguttrykk for japaner. Marabou valgte å gjøre om s-en til p og endte dermed med navnet Japp.
Japp ble produsert på Rodeløkka frem til 2005, da produksjonen ble flyttet til Kaunas i Litauen.
USAs stillehavsflåte
Stillehavsflåten, eller United States Pacific Fleet (USPACFLT), er den amerikanske marinens flåte i Stillehavet. Hovedkvarteret er Joint Base Pearl Harbor-Hickam, som ble opprettet i 2010 da Hickam Air Force Base og Pearl Harbor Naval Station ble slått sammen. Siden 1947 har flåten operativt vært underlagt U.S. Pacific Command.
Stillehavsflåten ble dannet i 1907 da den asiatiske divisjonen og Stillehavsdivisjonen i den amerikanske marinen ble slått sammen. I 1910 ble dog den første divisjonen omorganisert tilbake til en separat asiatisk flåte (Asiatic Fleet). Fra 1922 ble Stillehavsflåten slått sammen med Atlanterhavsflåten til United States Fleet. Stillehavsflåten fikk sin nåværende form ved at United States Fleet ble delt igjen i 1941, i tre flåter: Stillehavsflåten, Den asiatiske flåten og Atlanterhavsflåten, i forbindelse med andre verdenskrig.
Stillehavsflåten hadde fram til mai 1940 base på den amerikanske vestkysten, men på grunn av Japans ekspansjonisme og krigshandlinger i Asia fikk den amerikanske flåten ordre om å flytte til en mer fremrykket stilling i Stillehavet ved Pearl Harbor.
Johann Peter Eckermann
Liv
Eckermann var født inn i en fattig familie, og vokste opp i en liten by utenfor Hamburg. Han fikk en uregelmessig skolegang, men gjorde seg i den grad bemerket, at han ble ansatt som amtsskriver i hjembyen. Etter å ha vært soldat under den tyske frihetskrigen (1813–1814), dro han til Hannover for å bli kunstmaler. På grunn av sykdom og pengenød måtte han snart ta arbeid i statsadministrasjonen. For å skaffe seg en utdannelse var han samtidig elev ved gymnaset i Hannover, og leste seg opp på moderne tysk litteratur. Etter gymnaset begynte han å studere rettsvitenskap og filologi ved universitetet i Göttingen, men måtte slutte på grunn av pengemangel. Han slo seg ned i Empelde ved Hannover, og begynte å skrive poesi. Etter å ha skrevet Beyträge zur Poesie mit besonderer Hinweisung auf Goethe sendte han manuskriptet til Goethe i Weimar.
Schlägergården
Schlägergården var et lite, nå fredet, gårdsbruk på Lilleaker i Oslo.
Johann Peter Eckermann
Liv
Etter at Goethe hadde omtalt boken positivt, dro han selv for å besøke ham i Weimar i 1823. Goethe sørget for at diktverket hans ble utgitt, og skaffet ham arbeid og inntekter hos seg selv og hos arveprins Carl Alexander. Han ble Goethes fortrolige, og tilbragte resten av livet i Weimar. Sammen med professor Riemer ble han i Goethes testamente utnevnt til redaktør av Goethes etterlatte papirer. Etter Goethes død utga han i 1836 Gespräche mit Goethe in den letzten Jahren seines Lebens, men levde selv fattig og ensom i Weimar til sin død i 1854.
Verk
Eckermann er mindre kjent for sine egne dikt enn for nedskrivningen av Gespräche mit Goethe in den letzten Jahren seines Lebens («Samtaler med Goethe i de siste årene av hans liv»).
Schlägergården
Schlägergården het opprinnelig Ørakerbraaten, og var et lite gårdsbruk under Øraker Gård. (Øraker Gård lå omtrent der hvor Generallunden befinner seg – altså litt lenger ned for Ullern Gård.) Øraker og Ullern gård ble begge opprinnelig kjøpt ut fra Bogstadgodset. Ullern og Øraker ble drevet sammen i lang tid.
Proprietær Carl Carlsen kjøpte gårdene av greve Peder Anker Wedel-Jarlsberg.
Øraker ble utsatt for to store branner, siste gang i 1902. Både Øraker og Ullern Gård er borte. Ullern gård brant ned i 1988. Den tredje gården i området var Lilleaker Gård og er den eneste som fortsatt står. Denne gården lå også under Bogstadgodset, men ble i 1851 solgt til Erik Botolfsen.
I Johan David Schlägers eie
I 1852 ble Ørakerbråten skilt ut som et eget lite gårdsbruk på ca 150 mål og kjøpt av en tysker ved navn Johan David Schläger. Han var glassmester, født i Lübeck og giftet seg med 15 år yngre norske Anne fra Drøbak. De bosatte seg på gården sammen med «en tjener og to tjenestepiger». Schläger betalte 1,300 spesiedaler.
Ørakerbråten ble snart på folkemunne kalt Schlägergården, og har beholdt navnet siden den gang. I en periode ble stedet også omtalt som Schlägerbråten.
En takst som ble avholdt i desember 1851 forteller at «eiendommen omfatter omtrent 20 mål tålelig god Jord og 70 mål med grund, skarp og bakket jord, at utsæden pr år var to tønner byg, 3 T. Havre, ½ T. Vikker og havre samt 25 T. poteter.» Her ble også høstet atskillig høy. Bruket hadde en hest, 6-8 storfe og kviger og ett svin.
Da Johan Schläger flyttet inn var det flere bygninger enn i dag. I 1865 var det syv husholdninger på Schlägergården med til sammen 53 mennesker.
Christian Olsen Omberg
Schlägergården ble i 1889 solgt ved auksjonsskjøte til Christian Olsen Omberg for 12,000 kroner. Familien Omberg var da allerede etablert på Lilleaker, og sønnen Otto drev landhandleri på eiendommen Skovholdt på hjørnet av Lilleakerveien og Ombergveien.
Ombergs kom til Lilleaker fra Enebakk i 1876, og flyttet inn inn på Skovholdt, som Christian Omberg kjøpte fra Lilleaker Gård. Her åpnet de Lilleakers første dagligvarebutikk – eller «landhandel», som var tidens betegnelse.
Omberg-familien ble velstående. Omberg kjøpte senere både naboboligene Lunden og den såkalte Sagførergården. De tjente begge som typiske arbeiderboliger på Lilleaker, som i andre halvdel av 1800-årene utviklet seg til et industrisamfunn med spesielt Mustad Fabrikker som en stor arbeidsgiver.
Da Schlägergården ble lagt ut for salg slo Omberg til, og flyttet inn her med kona Christine. De bodde i den bygningen som ligger vertikalt på Lilleakerveien. Omberg foretok flere forandringer og ombygninger.
Utparselleringer av eiendommen som tilhørte Ørakerbråten, senere Schlägergården, begynte med Schläger og fortsatte med Omberg. Eiendommens areal mener man lå nordover fra den nåværende bebyggelsen opp til Ørakerfaret/Folkets Hus i øst, Hartmannsveien i vest, opp til Mortensvingen. Flere vanlige arbeidsfolk på Lilleaker fikk på denne måten kjøpt tomter til en rimelig penge.
Utparsellering og delvis riving
Aker kommune kjøpte 30 mål av eiendommen i 1912 for utparsellering til fabrikk-arbeidere og folk som ellers slet med å reise kapital for å kjøpe sin egen eiendom for å bygge hus, den såkalte «egne hjem-politikken».
I 1910 bodde det 25 mennesker på Schlägergården inkludert Christine Omberg som «levde av sin formue». Hun hadde også en tjenestepike. Ellers var det da bortleid til arbeidere, som jobbet på forskjellige fabrikker i området.
Med tiden ble flere bygninger revet. Den siste av de gamle bygningene som ble revet var Schlägerladet, som ble liggende tett inn til trikketraséen da trikken kom til Lilleaker i 1919. Noen få år senere ble Schlägerladet revet. Bygningen var da svært forfallen.
I 1920 solgte Ombergs arvinger Schlägergården til Mustad for 45,000 kroner (875,000 i 2018).
Fra 1920 ble Schlägergården brukt som arbeiderboliger for Mustad. På det meste bodde det fem familier her. Det var trangt om plassen, og selv i de første etterkrigsårene bodde det familier her med flere barn i leiligheter på ca. 30 kvadratmeter. Men dette var ikke uvanlig i arbeiderboligene på Lilleaker.
Mustad total-rehabiliterte gården i 2009. Siden har det vært kafé-, restaurantdrift og klesforretning i de renoverte lokalene. I dag drives restauranten av kokken Björn Svensson, og har én Michelin-stjerne.
Sōkauniversitetet
Sōkauniversitetet (japansk: 創価大学), forkortet Sodai (創大) er et privat elite-universitet som befinner seg i Hachiōji, Tokyo. Det ble åpnet i 1971 for lavere grads studenter, mens skolen for høyere grads studenter åpnet i 1975. Universitetet ble grunnlagt av Daisaku Ikeda, den tredje presidenten i nichirenbuddhistiske organisasjonen Sōka Gakkai.
Siden grunnleggelsen, har mer enn 50 000 studenter fullført sin utdannelse ved universitetet. Det har 8 fakulteter og 8 143 studenter per 3. mai 2015.
Joint Base Pearl Harbor–Hickam
Joint Base Pearl Harbor–Hickam (JBPHH) er et amerikansk forsvarsanlegg som ble opprettet 1. oktober 2010 ved samlokalisering av Pearl Harbor Naval Station og Hickam Air Force Base. Anlegget ligger i Pearl Harbor ved Honolulu på øya Oahu i Hawaii.
Basen er en av 12 samlokaliserte baser som er opprettet etter at Base Closure and Realignment Commission Act ble vedtatt i 2005.
Kolgrim Meiden (1621–1635)
Kolgrim Meiden er en fiktiv figur i Margit Sandemos slektssaga Sagaen om Isfolket. Han er sønn av Tarald Meiden og Sunniva av Isfolket. Han er en av de onde rammede i slekten. Han er halvbror til Mattias Meiden og stesønn til Yrja Mattiasdatter. Hans mormor er Sol av Isfolket.
Ellen Kleman
Ellen Emma Augusta Kleman (født 24. juli 1867 i Karlskrona i Sverige) var en svensk publisist, fremst kjent som redaktør for Fredrika Bremer-förbundets avis Dagny, for Hertha, men også for utgivelsen av 4 av Fredrika Bremers brev sammen med Klara Johanson.
1907 ga hun ut romanen Fabian Wendts hustru, der hun viste sitt store interesse for kvinnesaken. Dette ble hennes eneste skjønlitterære verk, men i sin litteraturkritiske virksomhet var hun fremforalt interessert i virksomhet av og med kvinner og brukte hele livet sitt på å søke etter den nye, selvstendige kvinnen.
Hun var aktiv innen Internationella kvinnoförbundet för fred och frihet, styremedlem i foreningen Självförsörjande bildade kvinnors vilohem, Sällskapet Nya Iduns nämnd, Fredika Bremerförbundet og styreleder i Fredrika Bremer-statykommittén. Etter sin pensjonering egnet hun mye tid til å hjelpe flyktninger, blant annet som sekretær og kasserer i Insamlingen för landsflyktiga intellektuella, 1934 til 1940. Søster til Anna Kleman.
Vassenden
Vassenden er et tettsted i Sunnfjord kommune i Vestland. Vassenden er opprinnelig navnet på sentrumsområdet ved utløpet av Jølstravatnet i tidligere Jølster kommune. I dagligtale blir ofte området regnet for strekningen Vassenden til og med byggefeltet Langhaugane som ligger lenger vest. Statistisk sentralbyrå regner Langhauganeområdet som et eget tettsted med innbyggere per 1. januar.
Midt mellom Vassenden og Langhaugane ligger Jølstraholmen, handelssenter og camping. På sørsiden av elven Jølstra ligger Jølster skisenter og baneanlegget til Sunnfjord golfklubb. I elven er det raftingmuligheter, turen starter da på Vassenden og ender 10 km lenger nede i elven. Bak dette står firmaet Jølster Rafting.
Barthold Georg Niebuhr
Barthold Georg Niebuhr (født 27. august 1776 i København, død 2. januar 1831 i Bonn) var en tysk historiker, statsmann, diplomat og bankier. Han ble Tysklands ledende historiker på oldtidens Roma og Romerriket, og ble grunnleggeren av den akademiske historiografi.
Bakgrunn
Barthold Georg Niebuhr var sønn av Carsten Niebuhr, berømt for å bereist Orienten. Faren, som i 1778 basatte seg i Meldorf i Ditmarsken, ble sønnens første lærer og inngjøt ham sine egne omfattende interesser for geografi, historie, statistikk og politikk, likesom han lærte ham begynnelsesgrunnene i flere av de mange språk, som Niebuhr etterhvertn tilegnet seg. Ved sin åpne sans, overordentlige hukommelse og vidunderlige lærenemhet var Niebuhr allerede en rikt utviklet og vidt belest yngling, da han i 1794 gikk til universitetet i Kiel, hvor han studerte i to år. Så avbrøt han studiene og gikk i dansk statstjeneste.
Prøyssisk embedsmann, diplomat, professor
I 1806 gikk han i prøyssisk statstjeneste, og begynte i 1810 å holde forelesninger i historie ved den nystiftede Universitetet i Berlin. Fra 1816 til 1823 var han prøyssisk ambassadør ved pavestolen, og fra 1825 professor i Bonn.
Niebuhr regnes som en av grunnleggerne av den filologisk-kritiske historievitenskapen, som han utviklet med henblikk på den eldre romerske historien, ved å analysere Titus Livius' verk. Selv om han ikke alltid hadde rett i slutningene sine, var det metodiske arbeidet banebrytende.
Det klassiske Roma framfor antikkens Hellas fanget beundringen til tyske tenkere og intellektuelle. Ved 1810 inspirerte Niebuhr tysk nasjonalisme hos sine studenter ved Universitetet i Berlin ved sine analyser av romersk økonomi og regjering. Historikere har generelt vurdert Niebuhr som en leder innenfor romantikken og et symbol på tysk nasjonalistisk åndsmenneske som framsto etter nederlaget ved Jena. Men han hadde også dype røtter i opplysningstidens klassiske røtter i sine intellektuelle forutsetninger, hans anvendelse av filologiske analyser og hans vektlegging av både generelle og særskilte fenomener i historien.
Br. Torkildsen Orgelbyggeri
'''Br. Torkildsen Orgelbyggeri AS' (opprinnelig Brødrene Torkildsen Orgelbyggeri'') er Norges eldste orgelbyggeri, etablert av brødrene Iver og Peder Torkildsen i 1882. Firmaet ble i 1945 organisert som et aksjeselskap under det nåværende navnet.
Opprinnelig produserte Torkildsen-brødrene physharmonika og trøorgler, over 2,000 ble levert fram til 1914. Det første pipeorgelet ble levert til Åsen kirke i 1895. Firmaet vedlikeholder orglene i Nidarosdomen, og restaurerte i 1915 kirkas Steinmeyerorgel.
Orgelbyggeriet holder til i de opprinnelige lokalitetene i Åsen sentrum i Levanger, et ombygd meieri.
Orgelbyggeriet har bygd en rekke orgler til norske kirker, bl.a. til Grue kirke (1998) og Steinkjer kirke (kororgel 2008, hovedorgel 2009).
I 1964 bygde Br. Torkildsen et kororgel som ble gitt som gave fra Norge til Coventry-katedralen.
Spjeldsundet bru
Spjeldsundet bru er en bro på fylkesvei 561 i Fjell kommune i Hordaland. Den åpnet i 1964 og er 55 meter lang.
Titteyabarbe
Titteyabarbe eller cherrybarbe er en art i gruppen Puntius. Det er en tropisk ferskvannsfisk. Kroppen er avlang og sammentrykket fra sidene. Den blir opptil 5 cm lang.
Den lever i skyggefullt, grunt og rolig vann. Titteyabarben foretrekker en pH mellom 5,6 og 7,0, en hardhet på 5 – 19 dGH og en temperatur på 23 – 27 °C. Den er utbredt i akvariehandelen.
The Dawn of Netta
The Dawn of Netta er en amerikansk stumfilm fra 1912 regissert av Tom Ricketts.
Medcezir
Handling
Yaman som bor i Tozludere, en forstad i nærheten av Istanbul, har alltid forsøkt å endre hans egen skjebne ved å arbeide hardt og håper på et bedre liv for seg selv. På dagen for broren Kenans fødselsdag blir de begge arrestert av politiet etter at broren stjeler en bil fra en bensinstasjon. Den kvelden møter Yaman også Selim Serez, en velstående advokat som hjelper ham ut av fengsel. Selim ser på Yaman som en lovende ung mann, og han tilbyr Yaman sin hjelp.
Når moren til Yaman kort tid senere sparker ham ut av hjemmet hennes, blir Yaman tvunget til å kontakte Selim Serez igjen og akseptere hans hjelp. Deretter reiser han til Selims hjem i Altınkoy, et eksklusivt nabolag for overklassen i Istanbul, og får tilbud om en jobb som gartner i en uke. Han får også bo i en mindre bolig utenfor selve hovedhuset deres. I Altınkoy møter han også Mert, Selims sønn, som han blir venn med nesten umiddelbart. Han møter også Mira, en ung, attraktiv og rik kvinne som han forelsker seg i. Men en rekke utfordringer oppstår for den unge Yaman. Orkun, Miras tidligere kjæreste, blir veldig misunnelig på Yaman og skaper problemer for ham bevisst for å få ham langt vekk fra Altınkoy. Orkun slår seg sammen med Hasan, Yamans stefar, i denne planen.
O du høyande himmel
«O du høyane himmel» er et skillingstrykk av ukjent opprinnelse. Alf Prøysen fikk den inn til sin visespalte i bladet «Magasinet for Alle» på 1950-tallet, og han samlet den i viseboken sin De gamle visene med Alf Prøysen.
Teksten
1.O, du høyande himmel, o du fallande jord, det koster for en ynlig å leva her på jord, å leva her i verden urolig være må, å giva bort sin kjærlighet til den man ei kan få.
2.Å sette tro til piker det lønner ikke seg, dom elsker andre gutter og slettes ikke meg, dom lover og dom svær på oppriktige dom er men stakkars alle gutter som kjærlighet til dom bær.
3.Det var en lørdagsaften jeg skulle sta å fri så ventet jeg da hjemme til klokka den ble ni, jeg vasket og jeg kjemmet og pussede mitt hår med den lyseblåe vesten og den svarte hatten på.
4.Og når jeg kom på veien jeg møtte et godt lag jeg husker vel det hendte som det skulle hendt i dag. Jeg skulle vært hos jenta mi, men har så lang en vei, og når jeg kom til henne så svara hun meg nei.
Joel Camargo
Joel Camargo (født 18. september 1946 i Santos, død 23. mai 2014 samme sted) var en brasiliansk fotballspiller som blant annet spilte for Santos.
O du høyande himmel
Teksten
5.Nei pakk deg i fra døra din forflåtne fyllehund jeg orker ikke høre dine forskvallrande munn, thi jeg har nylig spurt og du er en dårlig kar og jeg er bra manns jente jeg vil deg ikke ha.
Ørjan Johannessen
Han er fra Austevoll i Vestland og oppvokst ved Bekkjarvik Gjestgiveri. Etter læretid ved Hotell Neptun i Bergen, var han kjøkkensjef hos Odd Ivar Solvold i Sandefjord i fem år, og assisterte Geir Skeie i de tidlige runder i forsøket på å nå og vinne Bocuse d'Or i 2009. Året etter meldte han overgang til Gastronomisk Institutt i Stavanger.
O du høyande himmel
Teksten
6.Ja vil du ikke ha meg så kyss meg du der bak for jeg har vært hos jenter før og ikke gått for vrak, og er du så forbannet at du må gi meg nei så kan du ta en annen og overgive meg.
Ørjan Johannessen
Johannessen vant den norske Bocuse d'Or-finalen som ga ham betegnelsen Årets kokk 2011, og dermed den norske deltaker som ble drevet frem med sikte på deltakelse i det internasjonale Bocuse d'Or i Lyon i 2013. Første steg var passert da han i mars 2012 vant den europeiske Bocuse d'Or.
Joel Camargo
Han ble tatt ut til VM i fotball 1970, der laget hans vant gull.
O du høyande himmel
Teksten
7.I andre bygder kaller dom meg for en rasekropp for fire hundre daler dom har jeg drøkki opp, og åtte hundre daler dom har jeg i mitt skrin og dom vil jeg forære aller kjæresten min.
8.Og er det som du sier og er nå dette sant så gjør det ingenting om du turer litt i bland, enhver får væra her uti stilling og stand og i en redning nøden er det godt å ha en mann.
Dvergjamne
Dvergjamne (Selaginella selaginoides) er en liten kråkefotplante i Dvergjamnefamilien. Det er en 3 – 10 cm stor plante, gulgrønn, mjuk og vintergrønn. Den har krypende stengler med opprette greiner og enkeltstående opprette sporeaks. Millimeterstore kvasstannede blad. Dvergjamne har små hannlige sporehus øverst og noe større hunnlige sporehus nederst i akset. Den har Heterospori og er ofte brukt som et eksempel for å forklare frø og pollendannelse hos Frøplantene, som den regnes som en analog til.Dvergjamne vokser på fuktige steder (myrer) hovedsakelig på næringsrik og baserik grunn i hele landet til høyt i fjellet (1520 moh). Vokser ellers i Europa, Asia og Nord-Amerika.
Cedar Crest College
Cedar Crest College er et privat, kristent universitet i Allentown i delstaten Pennsylvania, USA. Det ble opprettet i 1867.