cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vestfronten (første verdenskrig)
Nivelleoffensiven - den franske moralen synker
Det som ikke var intakt var den franske arméens kampvilje. Den meningsløse nedslaktingen førte til mytterier og omfattende protester blant soldatene. 3. mai nektet de slitne soldatene i den 2. franske kolonidivisjonen, veteraner fra slaget ved Verdun, å utføre ordre, de møtte opp fulle og uten våpen. Offiserene deres var ikke i stand til å straffe en hel divisjon, og strenge tiltak ble ikke satt i verk. Mytteriene rammet 54 divisjoner og i alt 20 000 menn deserterte. Etterhvert ble appeller om patriotisme og plikt fremført og mange av soldatene returnerte for å forsvare skyttergravene sine. General Robert Nivelle ble tvunget til å gå av og ble erstattet av general Philippe Pétain som ble ansett for å være en offiser som passet på soldatene. Ordningen ble omgjort etter hvert, men ingen flere franske offensiver ble gjennomført i 1917.
Britisk offensiv i Flandern
Den 21. mai innledet britene et tre uker langt artilleribombardement av Messineshøyden sør for Ypres som hadde vært holdt av tyskerne siden 1914. Under de tyske skyttergravene gravde de også tunneler som ble fylt med 455 tonn sprengstoff. Om morgenen den 7. juni ble tunnelene sprengt og 10 000 tyskere ble drept. General Herbert Plumers 2. armé gikk til angrep og møtte liten motstand fra de av tyskerne som hadde overlevd bombardementet, men etter den innledende fremgangen kjørte angrepet seg fast i leiren.
11. juli 1917 brakte tyskerne et nytt våpen inn i krigen. For første gang ble gassfylt ammunisjon avfyrt med artillerikanoner. Begrensningene som størrelsen på artilleriammunisjonen innebar gjorde at det var behov for en sterkere og mer effektiv gass, så tyskerne fylte dem med sennepsgass, en effektiv gass som gir skader som ligner på brannsår. Siden gassen ble levert med artilleri tillot den store konsentrasjoner på utvalgte mål. Sennepsgassen var også en langtidsvirkende gass, ved de riktige vindforholdene kunne den bli liggende og gjøre skade i dagevis. Dette virket særdeles demotiverende for motstanderne. Sammen med fosgengass skulle denne gassen bli brukt i store mengder ved senere slag, både av tyskerne og de allierte.
25. juni begynte de første amerikanske troppene å ankomme Frankrike. Disse ble kalt American Expeditionary Force. De amerikanske styrkene inntok likevel ikke skyttergravene i full styrke før oktober. De nyankomne troppene trengte både trening og utstyr før de kunne delta for fullt, og i flere måneder ble amerikanerne kun brukt som støtteenheter. Til tross for dette ga deres tilstedeværelse en etterlengtet oppgang i de alliertes moral.
Det første angrepet, som ble gjennomført ved Gheluveltplatået sørøst for Ypres, ble innledet av 15 dagers artilleribeskytning. Den 31. juli gikk den 2. og 5. arméen, sammen med 136 stridsvogner, til angrep. Men på ettermiddagen gikk tyskerne til motangrep og stoppet de britiske angrepene. Det begynte også å regne og slagmarken ble forvandlet til et gjørmebad. Dette gjorde at offensiven ble avbrutt den 4. august. Haig var ganske fornøyd med resultatet av offensiven og han sa at angrepet hadde utviklet seg «høyst tilfredsstillende og med akseptable tap». Med de franske tapene innregnet kom tallene på de alliertes døde og sårede til 35 000, tyskerne hadde lidt tilsvarende tap.
Angrepene fortsatte den 16. august mot Langemark, der den britiske 5. arméen lyktes i å avansere 500 meter. Et kanadisk korps satte inn et avledningsangrep ved Lens og offensiven ved Gheluvelt ble gjenopptatt, men svært lite terreng ble vunnet og de menneskelige tapene var store. Offensiven ble nok en gang gjenopptatt den 27. august i et forsøk på å ta to sønderskutte skoger nord for Gheluvelt. Men marken var så gjørmete og full av vannfylte granatgroper at de angripende soldatene ikke klarte å holde følge med den rullende stormilden og soldatene sto ubeskyttet på åpen mark. Angrepet ble avbrutt i september og man bestemte seg for å bytte til en forsiktigere taktikk.
Den nye taktikken gikk ut på å gjøre små fremrykk under støtte av massiv artilleriild. Taktikken var innledningsvis meget fremgangsrik og i slutten av september og begynnelsen av oktober kunne de ta Menin Road, Polygon Wood og Brodseeinde, og Gheluveltplatået hadde endelig blitt tatt. Men tyskerne tilpasset seg raskt til den nye taktikken og gjennomførte motangrep på samme måte.
Den 12. oktober gjennomførte tropper fra New Zealand og Australia et angrep mot Passchendaele (det første slaget ved Passchendaele) for å kunne nå fiendens bakre linjer. Angrepet mislyktes ettersom det artilleriet som skulle støtte dem kjørte seg fast i leiren. Angrepet ble gjenopptatt den 26. oktober med kanadiske styrker, som klarte å bryte gjennom tyskernes linjer, og den 10. november hadde man sikret det som fantes igjen av Passchendaele. Det andre slaget ved Passchendaele hadde kostet kanadierne 15 634 døde og sårede.
Slaget ved Cambrai
Gjørmen i Flandern hadde ikke egnet seg for stridsvogner, men da offensiven i Flandern fremsto som mer og mer meningsløs ga Haig sin tillatelse til et angrep ved Cambrai der 381 stridsvogner støttet av 6 infanteridivisjoner og 1003 kanoner ble satt inn den 10. november. For å kunne overraske ble ikke dette angrepet innledet med artilleriild, det ble bare lagt et røykteppe for å skjule stridsvognene.
Ettersom området ved Cambrai hadde vært rolig så lenge ble det bare forsvart av sju underbemannede divisjoner. Til å begynne med gikk angrepet bra, på flere steder avanserte de rundt seks kilometer. De kom lenger på seks timer her enn de hadde gjort på fire måneder i det tredje slaget ved Ypres, og det med et tap på kun 4 000 menn. I sentrum ble likevel stridsvognene skutt i stykker av veltrent artilleri. På begge flankene hadde britene brutt gjennom tyskernes linjer, men motstanden i midten gjorde at noe avgjørende avansement ikke kunne finne sted. Den 30. november innledet tyskerne enda et av sine fremgangsrike motangrep og lyktes på ti dager å ta tilbake alt tapt terreng. Til tross for dette ble slaget sett på som en suksess for de allierte fordi det beviste at stridsvognene kunne nedkjempe det tyske skyttergravsforsvaret.
1918 - De siste offensivene
Etter USAs inntreden i krigen i 1917 var det nødvendig for et mer og mer økonomisk svekket Tyskland å oppnå en seier på vestfronten. Etter det vellykkede allierte angrepet og bruddet på de tyske forsvarslinjene ved Cambrai fastslo Erich Ludendorff at den eneste muligheten tyskerne hadde til å vinne nå var ved et kraftig angrep langs vestfronten om våren, før de amerikanske styrkene ble stridsklare. 3. mars 1918 ble Brest-Litovsktraktaten underskrevet, og Russland trakk seg fra krigen. Dette skulle få stor innvirkning på konflikten da 44 divisjoner nå ble frigjort på østfronten. Dette ga tyskerne et overtak på 192 divisjoner mot de alliertes 173, noe som gjorde det mulig å trekke veteraner fra fronten tilbake og trene dem opp til såkalte stormsoldater (tysk: sturmtruppen). De allierte på sin side manglet fortsatt en enhetlig øverste kommando og slet med moral- og styrkeproblemer. De britiske og franske arméene var utarmet og de amerikanske troppene var ennå ikke stridsklare.
Ludendorffs strategi skulle være massive offensiver mot britene for å separere dem fra franskmennene og drive dem tilbake mot havnene langs kanalen. Angrepene ville kombinere de nye stormtroppene med luft-til-bakkeangrep fra fly og nøye posisjonert artilleri som også ville avfyre gassgranater.
Tyske våroffensiver
Operation Michael, den første av de tyske våroffensivene kom svært nær på å splitte britene og franskmennene. I løpet av de første åtte dagene etter innledningen 21. mars rykket tyskerne nesten 65 km fremover, og frontlinjene ble flyttet 100 km vest. Paris var nå innen rekkevidde for det tyske artilleriet for første gang siden 1914.
Dette slaget gjorde at de allierte til slutt ble enige om et enhetlig kommandosystem. General Ferdinand Foch ble utnevnt til øverste kommandant for alle de allierte styrkene i Frankrike. De allierte styrkene ble nå bedre i stand til å svare på de tyske angrepene, og offensiven ble nå til en stillingskrig.
Den 27. mai angrep tyskerne mellom Soissons og Reims. Den tyske artilleriilden gjorde at den allierte fronten kollapset og tyskerne kunne rykke frem mot Marne og hadde igjen Paris innen rekkevidde. Den tyske fremrykkingen ble stoppet ved Château-Thierry av amerikanske og senegalesiske tropper.
I mai begynte de amerikanske styrkene å spille en større rolle, og de vant sitt første slag ved Cantigny 28. mai. Da sommeren kom ankom det 300 000 nye soldater hver måned, og til sammen 1,2 millioner amerikanske soldater skulle bli satt inn på vestfronten før krigen tok slutt. Den raske økningen i amerikanske styrker tjente som en motvekt til de omplasserte tyske styrkene.
Ludendorff fortsatte likevel offensiven vestover for å trekke enda fler allierte tropper sørover og for å få kontakt med de tyske troppene ved Amiens. Franskmennene hadde blitt advart før angrepet og artilleriilden var dermed ikke like effektiv, men tyskerne kunne likevel avansere til de ble stoppet av en fransk motoffensiv den 11. juni.
Den siste tyske offensiven ble satt inn den 15. juli med et angrep øst for Reims, men ble stoppet av et dypt fransk forsvar. Selv om tyskerne kunne gå over elven Marne sørvest for Reims kunne franskmennene gå til motoffensiv den 18. juli og truet med å avskjære tyskernes retrett. Tyskerne lyktes med retretten, men initiativet hadde nå gått over til de alliertes side.
Sammenlagt førte de tyske offensivene til en relativt stor territoriell gevinst, men av ganske liten verdi. Troppene deres var utmattede, sto i utsatte posisjoner og de hadde vansker med å få inn nye soldater for å dekke opp tapene. De allierte var hardt rammet, men ikke slått. De amerikanske nyankomne styrkene gjorde at de kunne erstatte sine tap.
De siste allierte offensivene
I juli satte Foch i gang en offensiv mot Marnelinjen som var blitt skapt under tyske angrep, og i august var denne linjen eliminert. En annen stor offensiv ble satt i gang to dager etter den første, og denne endte opp ved Amiens i nord. Dette angrepet involverte både franske og britiske soldater, men det ble frontet av soldater fra Australia og Canada som fikk støtte av 600 stridsvogner og 800 fly.
Angrepet var meget vellykket, og Hindenburg skulle navngi den 8. august som «den tyske hærs svarte dag». På kun sju timer hadde man avansert 12 km. Mens fronten til den britiske fjerde armé avanserte 14 km og stilnet der hvor tyske styrker greide å holde dem tilbake, tok den franske fjerde arméen ytterligere 4 km ved Amiens. Sør for Amiens og den franske tredje arméen, angrep general Mangin (også kjent som Slakteren) Soissons på den 20. august med sin franske tiende armé. Der tok Mangin 8000 soldater til fange, 200 artilleristillinger og høyden ved Aisne som gjorde det mulig å overvåke og plage tyske stillinger nord for Vesle.
De tyske styrkene var alvorlig utarmet etter fire års intens krigføring, og Tysklands økonomi og samfunn lå under sterkt internt press. Hundredagersoffensiven som begynte i august skulle vise seg å være dråpen som fikk begeret til å flyte over, og etter en serie overveldende tyske tap begynte tyske tropper å overgi seg i store antall. De allierte styrkene brøt gjennom de tyske linjene, og til slutt kollapset det tyske monarkiet. De to nærmest diktatoriske øverstkommanderende for hæren, Hindenburg og Ludendorff, trådte tilbake. Kampene raste fortsatt da den tyske revolusjonen ga makten til en ny regjering som raskt signerte en våpenhvile som stoppet krigen på vestfronten 11. november 1918.
11. november skulle våpnene legges ned kl 11 om formiddagen. Likevel registrerte man denne dagen 10 944 drepte og sårede, hvorav 2 738 døde. Det var flere falne enn på D-dagen under andre verdenskrig. Ett sted ble en britisk batterisjef drept ett minutt over 11, noe som fikk troppen hans til å gi ild mot de tyske linjene i enda en time – men noen soldater hadde ur som ikke viste riktig tid.
Konsekvenser
Krigen langs vestfronten fikk de tyske og de alliertes styresmakter til å søke fred til tross for tyskernes suksesser andre steder. Vilkårene for fredsavtalen ble diktert av Frankrike, Storbritannia og USA under Fredskonferansen i Paris i 1919. Resultatet ble Versailles-traktaten, underskrevet i juni 1919 og ratifisert 10. januar 1920. De opprinnelige vilkårene i traktaten ble påstått å ville forkrøple Tyskland som en økonomisk og militær makt, så den militære delegasjonen nektet å signere. Traktaten ble i stedet godkjent av en delegasjon fra Tysklands nye regjering.
Versailles-traktaten ga tilbake grenseprovinsene Alsace-Lorraine til Frankrike, og på den måten ble tilgangen på kull som Tyskland trengte til industrien begrenset. Kraftige begrensninger ble også lagt på de tyske militærstyrkene, de fikk en grense på hærens størrelse på 100 000 mann og fikk ikke lov til å ha verken marine eller flyvåpen. Vestbredden av Rhinen skulle være en demilitarisert sone, og Kielkanalen skulle åpnes for internasjonal trafikk. Traktaten fikk også store konsekvenser for geografien i Øst-Europa.
Tyskland var i 1919 konkurs, befolkningen levde på sultegrensen og de hadde ingen handel med resten av verden. De allierte okkuperte byene Köln, Koblenz og Mainz langs Rhinen og forlangte penger for å gjenoppbygge byen. Blant det tyske folk oppsto myten om at den tyske hæren ikke hadde blitt slått, noe som senere skulle utnyttes i nazistisk partipropaganda for å kaste Weimarrepublikken.
Frankrike ble svært ødelagt av krigen. I tillegg til tapene av menneskeliv hadde den industrielle nordøstregionen av landet blitt lagt i ruiner. Da det ble klart at Tyskland kom til å tape krigen beordret Ludendorff ødeleggelsen av gruvene i Frankrike og Belgia. Hans mål var å lamme industrien til Tysklands hovedrival i Europa. Frankrike skulle senere bygge en massiv serie av befestninger langs grensen til Tyskland kalt Maginotlinjen for å kunne hindre fremtidige angrep fra Tyskland.
Krigen i skyttergravene etterlot seg en generasjon lemlestede soldater og krigsenker. Den meningsløse nedslaktingen av mennesker på slagmarkene hadde en varig effekt på de fleste menneskers holdninger til krig, noe som senere skulle resultere i en passiv holdning blant de allierte i forhold til Adolf Hitler (som selv var en dekorert veteran fra krigen). Ettervirkningen av den kampen føles fortsatt den dag i dag. Fremdeles ligger det så mye ammunisjon igjen etter denne krigen at DOVO, den belgiske minerydningstjenesten, daglig må sprenge 1,5 tonn ammunisjon i to runder, og det ser ikke ut til å minke. Bøndene legger fra seg granatene de finner ved foten av ledningsmastene, og minerydderne samler dem inn.
Litteratur
Norsk:
Utenlandsk:
Pantheon
Pantheon eller panteon (gresk: Πάνθεον, pantheon, bokstavelig «(et tempel) med alle gudene», «av eller felles til alle guder», fra πᾶν, pan- «alle»/«felles» + θεῖος, theios, «av eller for gudene», fra θεός, theos, «gud») betyr en gudeverden, et sett av alle guder og gudinner i særskilt polyteistisk religion eller mytologi. Det kan for eksempel henvise til den norrøne, gresk eller egyptiske panteon.
Panteon kan også referere til et tempel eller en særskilt bygning uttrykkelig dedikert til «alle guddommer», unngår således å gi en uttømmende liste. Den mest kjente av en slikt struktur er Pantheon i Roma, bygget i år 27 f.Kr. Bygningen er dedikert «alle guder» som en gest som omfavner religiøs synkretisme i det da økende multikulturelle Romerriket med borgere og undersåtter som dyrket guder fra mange kulturer og tradisjoner. Bygningen ble senere renovert for bruk som en kristen kirke i 609 under pave Bonifatius IV.
Siden 1500-tallet har ordet fått utvidet anvendelse og kan også bli referert til i en sekulær betydning som et sett av opphøyde personer i samfunn. På norsk kan det også henvise til en minnehall eller gravkirke i særlig kontekst.
Internasjonalt normalisert ratio
Internasjonalt normalisert ratio er en normalisert verdi for protrombintiden. Det er blodets koagulasjonstid (størkningstid), forkortes ofte som PT-INR eller INR, og er normalisert etter WHO sin standardprøve. Jo høyere INR, desto lengre tid bruker blodet på å koagulere. INR-verdien forteller således hvor effektivt blodet antikoagulerer ved tidspunkt for blodprøven.
Målinger av INR er viktige ved behandling av blodpropp, der en bruker antikoaguleringsmidler for å løse dem opp. Samtidig må behandlingen balanseres mot risiko for større blødninger som blir vanskeligere å stoppe.
Ian Richardson
Ian Richardson (født 7. april 1934 i Edinburgh i Skottland, død 9. februar 2007 i London i England) var en britisk skuespiller. Hans siste filmopptreden var som dommer Langlois i filmen Becoming Jane som ble utgitt like etter hans død.
Provinsen Cagliari
Provinsen Cagliari (italiensk: Provincia di Cagliari) var en provins i regionen Sardinia i Italia. Cagliari var provinsens hovedstad. Det var 560,373 innbyggere ved folketellingen i 2017. Arealet var 4,569 km².
Provinsen opphørte i 2017 ved opprettelsen av Storbyområdet Cagliari.
Geografi
Provinsen Cagliari grenset:
Tupambaé
Tupambaé (tupí-guaraní: «stedet der Gud bor» ) er en by i Cerro Largo-departementet i det østlige Uruguay.
Befolkning
Tupambaé har 1 122 innbyggere (Beregning 2011)
Kilde:
Transport
Ruta 7 General Aparicio Saravia forbinder Tupambaé med Santa Clara de Olimar, Nico Pérez, Cerro Chato, Fraile Muerto, Fray Marcos og Pando.
PS10
PS10 er navnet på et solkraftverk, og Europas første kommersielle soltårn som er i drift fra mars 2007 nær den solfylte, spanske byen Sevilla. Soltårnet har en produksjonseffekt på 11 MW ved hjelp av 624 store, bevegelige speil kalt «heliostater». Speilene ble levert av Abengoa; mottakeren, som speilene fokuserer på, ble designet og bygd av Tecnical-Tecnicas Reunidas, et spansk ingeniørselskap; og selve strukturen ble designet og bygd av ALTAC , et tredje spansk ingeniør- og konstruksjonsselskap.
Hver av de 624 speilene har en overflate på 120 kvadratmeter, som gir en total reflektiv overflate på 74 880 m² som konsentrerer solstrålene til toppen av det 115 meter høye soltårnet der mottakeren er plassert. Mottakeren er 4 paneler med rør fylt av vann. Når solen blir fokusert på disse panelen blir vannet omdannet til damp som kan utnyttes til å drive en turbin i en dampsyklus. I PS10 skjer dette under relativt lave temperaturer og trykk, 250 °C og 40 bar. Kraften som produseres er tre ganger dyrere enn fra konvensjonelle kilder, men det forventes at prisene skal falle, slik de har gjort med vindkraft, etter hvert som teknologien blir bedre.
PS10 er det første av en serie solkraftverk som er tenkt bygd i samme område. Planene går ut på at området skal få en samlet produksjon av solenergi på over 300 megawatt innen 2013. Målet skal nås ved å bruke et mangfold av teknologier, deriblant soltårn, disker og trau. De to første anleggene som ble realisert på Sanlucar la Mayor er PS10 og Sevilla PV, en solcellepark. I tillegg er PS20 fullført kloss inntil PS10-anlegget. PS20 bygger på den samme teknologien som PS10, men er større og mer effektiv. Som navnet antyder har PS20 en produksjonskapasitet på 20 MW.
Marbles
Marbles er det 13. studioalbumet til det britiske progressiv rock-bandet Marillion. Albumet ble utgitt i mai 2004, og ble spilt inn i Marillions eget studio The Racket Club i Aylesbury.
Det ble utgitt to singler fra albumet. «You're Gone» nådde 7.-plass på den britiske singlelista, den beste plasseringen siden sangen «Incommunicado» i 1987. «Don't Hurt Yourself» nådde 16.-plass. Begge singlene ble utgitt i flere versjoner. Albumet Marbles nådde imidlertid ikke inn på Top 40 på den britiske albumlista.
I likhet med Marillions to foregående album kunne Marbles forhåndsbestilles fra gruppas nettside lenge før albumet ble utgitt. Dette ga gruppa forutsigbare inntekter, men førte også til et lavere salg etter at albumet kom i salg i vanlige platebutikker. Albumet ble også utgitt i en spesiell 2CD-versjon der alle som forhåndsbestilte albumet innen en viss frist fikk navnet sitt trykket i plateomslaget. Denne versjonen (med over 18 000 navn) ble gitt til alle som forhåndsbestilte albumet (også de som ikke fikk navnet i plateomslaget), og er pr. dags dato (november 2007) fremdeles til salgs på Marillions nettside.
Sangen «Ocean Cloud» er inspirert av og dedisert til havroeren Don Allum, som rodde tre ganger over Atlanterhavet, og som nesten omkom da et uvær rammet ham like før han nådde land på den siste turen. Med en lengde på 17 minutter og 58 sekunder er sangen den lengste Marillion noen gang har spilt inn.
All musikk på albumet er skrevet av gruppa i fellesskap: Steve Hogarth, Mark Kelly, Ian Mosley, Steve Rothery og Pete Trewavas. Tekstene er skrevet av Steve Hogarth.
1CD-utgaven
Den europeiske utgivelsen av denne versjonen hadde «You're Gone» (single mix) som bonusspor. Den amerikanske utgaven hadde videoen til «Don't Hurt Yourself» som bonusspor.
Everglades nasjonalpark
Everglades nasjonalpark er en nasjonalpark og et verdensarvområde i delstaten Florida, USA. Parken ble etablert 6. desember 1947, og er på 6104 km². De viktigste naturattraksjonene i nasjonalparken er den søndre delen av våtmarksområdet Everglades nasjonalpark i den amerikanske delstaten Florida. Nasjonalparken dekker ca. 20% av det opprinnelige våtmarksområdet.
Allan M. Cormack
Allan M. Cormack (født 23. februar 1924 i Johannesburg i Sør-Afrika, død av kreft 7. mai 1998 i Massachusetts i USA) var en sørafrikansk-amerikansk fysiker som i 1979 ble tildelt Nobelprisen i fysiologi eller medisin sammen med Godfrey Hounsfield for sitt arbeid med røntgenstråling. Computertomografi er det han er aller mest kjent for.
Han tok en doktorgrad i fysikk ved University of Cape Town ved 1944 og utdannet seg innenfor krystallografi i 1945 ved det samme universitetet. Han var også en forsknings-student ved Cambridge University i Storbritannia mellom 1947 og 1949. Mens han studerte ved Cambridge, møtte han sin fremtidige kone som heter Barbara Seavey og som i likhet med Cormack var amerikansk fysikkstudent.
Etter å ha giftet seg med Barbara Seavey returnerte han til University of Cape Town tidlig i 1950 der han begynte med forelesninger. Etter et sabbatsår ved Harvard i 1956 og 1957 bestemte paret seg for å flytte til USA på permanent basis og Cormack ble professor ved Tufts University høsten 1957.
Selv om han i all hovedsak arbeidet med partikkelfysikk har han også lagt til rette for det teoretiske grunnlaget for CT-skanning. Dette arbeidet ble igangsatt ved University of Cape Town og i samarbeid med Groote Schuur Hospital tidlig i 1956.
Cormack ble amerikansk statsborger i 1966 og han var medlem av International Academy of Science. Han ble etter sin død den 10. desember 2002 tildelt den sørafrikanske Order of Mapungubwe i gull for sine fremragende prestasjoner som forsker og fordi han var med på utviklingen av den aller første CT-skanneren.
George Balanchine
George Balanchine (georgisk: გიორგი ბალანჩივაძე, Giorgi Balantsjivadze) ( – 30. april, 1983) var en russisk-amerikansk balletkoreograf. Balanchine regnes som en av 1900-tallets fremste koreografer, og en av grunnleggerne av amerikansk ballett. Hans virke dannet en bro mellom klassisk og moderne ballett.
Russland
Balanchine var født Giorgi Melitonis dze Balantsjivadze (georgisk: გიორგი მელიტონის ძე ბალანჩივაძე) i St. Petersburg i Russland av georgiske foreldre. Hans far, Meliton Balanchivadze (1862–1937), var en kjent georgisk komponist og en av grunnleggerne av den georgiske opera. Georges bror Andria Balantsjivadze (1906–1992) ble en kjent georgisk komponist.
Med Bolsjevikenes seier i den russiske revolusjon i 1917 ble skolen oppløst som et offensivt symbol på Tsar-regimet. For å overkomme savnet av skolen og krigslovene i perioden, spilte Balanchine piano på kabareter og stumfilmkinoer for å tjene til livets opphold. Til slutt ble den keiserlige ballettskolen gjenåpnet, men med sterkt reduserte kapitalmidler. Etter at han ble uteksaminert med utmerkelse i 1921 sluttet Balanchine seg til St. Petersburgkonservatoriet i tospann med sine plikter i corps de ballet ved Statens teaterakademi for opera og ballett, det tidligere Mariinskijteateret. Balanchine giftet seg med Tamara Geva, en femten år gammel danserinne, i 1922 da han var fylt 18 år.
Studiene ved konservatoriet omfattet piano på høyt nivå, musikkteori, kontrapunkt og komposisjon. Balanchine ble uteksaminert ved konservatoriet i 1923 og var medlem av corps de ballet frem til 1924.
Han koreograferte sitt første verk, en pas de deux for to kalt Natten (1920), til musikk av Rubinstein, mens han ennå befant seg i tenårene. Verket ble etterfulgt av en anne duett, Enigma, som ble danset barfot. Sammen med sine med-dansere dannet han i 1923 et lite ensemble som ble kalt Ung ballett. Koreografien viste seg å være for eksperimentell for de nye myndighetene, som kom med sterke oppfordringer om å oppløse ensemblet.
Balanchine, Tamara Geva, Alexandra Danilova og Nicholas Efimov ble i 1924 innvilget permisjon for å turnere i Vest-Europa. Da de opptrådte i London oppfordret Sergej Djagilev gruppen til å slutte seg til Ballets Russes, og ga dermed støtet til at de hoppet av.
Ballets Russes
Diaghilev forfremmet snart Balanchine til kompaniets balletmester og lot ham utvikle sin egen koreografi. Mellom 1924 og Diaghilevs død i 1929 skapte Balancine ni balletter og mindre koreografier. Uheldigvis led han av en alvorlig kneskade på denne tiden. Denne hemmet ham sterkt som danser og satte effektivt punktum for hans danse-karrière. I 1926 ble Banchine og Tamara Geva skilt, og kort etter dette innledet han et forhold til danserinnen Alexandra Danilova. Forholdet varte noen få år, og Danilova betraktes som hans andre hustru.
Etter Diaghilevs død gikk Ballets Russes i delvis oppløsning. Balanchine begynte å iscenesette danser for Cochran Revues i London, og ble engasjert av Den kongelige danske ballet i København som ballettmester. Han vendte tilbake til Ballets Russes da troppen slo seg ned i Monte Carlo, og tok opp igjen sin stilling som ballettmester for det nye Ballets Russes de Monte Carlo. For denne troppen koreograferte han tre balletter: Cotillon, La Concurrence, og Le Bourgeois Gentilhomme. Hans muse i Monte Carlo var unge Tamara Toumanova, en av de opprinnelige «Baby Ballerinas».
Da Rene Blum overlot kontrollen over kompaniet til Colonel W. de Basil forlot Balanchine Ballets Russes enda en gang. Denne gangen dannet han sitt eget ballettkompani, Les Ballets 1933, med finansiell støtte fra Edward James og med Diaghilevs tidligere sekretær og venn Boris Kochno som rådgiver. Kompaniet bestod bare noen måneder, men Balanchine rakk å skape noen nye koreografier og innlede et kunstnerisk samarbeid med Bertolt Brecht, Kurt Weill, Pavel Tchelitchew, Darius Milhaud og Henri Sauget.
Etter en forestilling av Les Ballets 1933 møttes Balanchine og Lincoln Kirstein, en amerikansk kunstvelynder som bar på en drøm om opprette et ballattkompani i Amerika. Han klarte å overtalte Balanchine til å flytte til USA. I oktober samme år kom Balanchine for første gang til Amerika hvor han straks begynte å utøve sin påvirkning på amerikansk dans.
Amerika
Ved ankomsten i USA insisterte Balanchine på at hans første prosjekt skulle være å opprette en ballettskole. Med støtte fra Lincoln Kirstein og Edward M.M. Warburg åpnet School of American Ballet sine dører for studentene den 2. januar 1933 – mindre enn tre måneder etter at Balanchine hadde kommet til landet. Studentene hadde premiere på Serenade på Warburgs ferieeiendom senere samme året.
I løpet av 1930- og 1940-årene arbeidet Balanchine som koreograf for musikkteatre, blant annet med berømtheter som Richard Rodgers, Lorenz Hart og Vernon Duke. Han var en stor beundrer av Fred Astaire og beskrev ham som «den mest interessante, mest oppfinnsomme, den mest elegante i vår tid....du ser litt av Fred Astaire i alle – en pauser her, et trinn der Det var alt ekte Fred Astaire.»
I 1935 ble det opprettet et profesjonelt kompani – American Ballet som etter et mislykket forsøk på å få i stand en turne begynte å opptre på Metropolitan Opera House. Etter at han bare oppnådde å få sette opp to forestillinger, Orfeo og Evredike i 1936, og i 1937 en danseaften koreografert til Igor Stravinskijs musikk, flyttet Balanchine kompaniet til Hollywood i 1938.
Balanchine arbeidet som fast koreograf for Ballet Russe de Monte Carlo fra 1944 til 1946, men opprettet snart et nytt dansekompani, Ballet Society – atter en gang med hjelp fra Lincoln Kirstein. Etter å ha hatt suksess med flere forestillinger, ble kompaniet tilbudt mulighet til å arbeide ved New York City Center for Music and Drama som teaterets faste kompani. Da dette var på plass ble «Ballet Society» i 1948 til New York City Ballet.
Balanchines oppsetninger av Nøtteknekkeren i 1954 ble etter dette satt opp hvert eneste år i New York i julesesongen. Dette er hovedgrunnen til at denne balletten ble en juletradisjon over hele USA.
I 1960-årene ble Balanchine dypt forelsket i den unge og talentfulle Suzanne Farrell. Han skapte en rekke balletter for henne, blant annet Don Quixote (med ham selv i rollen som Don og henne som Dulcinea), og Diamonds en del av balletten Jewels.
Romansen ble begrenset av at Balanchine fremdeles var gift med Tanaquil Le Clercq og at Farrell var katolikk. Farrells posisjon i kompaniet forårsaket sterk misnøye. Enkelte ballerinaer, som hans tidligere hustru Maria Tallchief, sa opp og oppga Farrell som årsak. Balanchine fikk skilsmisse fra LeClerc i Mexico bare for å oppdage at Farrell hadde giftet seg med en danser fra New York City Ballet, Paul Meija. I 1970 forlot både Farrell og hennes mann kompaniet. De reiste til Brussel og sluttet seg til Maurice Bejarts dansekompani. Farrell returnerte til New York City Ballet i 1975.
George Balanchine ble tildelt Kennedy Center Honors Award i 1978, det første året etter at prisen ble opprettet.
I 1983 døde han av Creutzfeldt-Jakobs sykdom, en diagnose som ble stilt først etter hans død. De første symptomene viste seg i 1978 da han begynte å miste balansen mens han danset. Etter hvert som sykdommen utviklet seg ble balanseevnen, synsevnen og hørselen dårligere. I 1982 var han blitt ufør og døde det påfølgende år, 79 år gammel. I sine siste år led han også av angina og undergikk en hjerteoperasjon. .
Etter skilsmissen fra Tamara Geva, giftet og skilte Balanchine seg enda tre ganger, alle med dansere: Vera Zorina (desember 1938 – 1946), Maria Tallchief (1946 – 1952), Tanaquil Le Clercq (1952 – 1969), og Alexandra Danilova (1926 – 1933). Han etterlot seg ingen barn.
Koreografier
for Ballets Russes:
for Ballets Russes de Monte-Carlo:
for American Ballet:
for On Your Toes (en musikkomedie Richard Rodgers – Lorenz Hart):
for the American Ballet Caravan:
for Ballet del Teatro de Colón:
for Ballet Russe de Monte Carlo:
for Ballet Theatre:
for Ballet Society:
for Paris Opera Ballet:
for Grand Ballet du Marquis de Cuevas:
for the New York City Ballet: for New York City Opera:
The Birthday Massacre
The Birthday Massacre er et synth-rock band fra Toronto, Canada. De ble offisielt dannet i 1999, da under navnet Imagica, et navn fra en roman av Clive Barker.
Historie
Bandet oppstod fra London, Ontario under navnet Imagica. De første medlemmene var: Chibi (vokalist), Rainbow (gitar og programmering), Michael Falcore (gitar) og Aslan (bass). Dank spilte live-keyboard og O.E. live-trommer. De ga ut en demo med syv sanger.
I 2001 forlot Dank bandet, og de andre flyttet til Toronto for å begynne med plate-innspilling. Der lagde de enda en demo, denne med fem sanger.
Valentin Kononen
Valentin Kononen (født 7. mars 1969) er en tidligere finsk kappgjenger. Hans aktive meritter inkluderer mange medaljer i store konkurranser, som gjør ham til en av de fremste finske utøvere i sin gren.
Kononens mest kjente meritt er gullmedaljen fra VM 1995 i Göteborg. Han vant også sølvmedaljer under VM 1993 i Stuttgart og EM 1998 i Budapest.
The Birthday Massacre
Historie
I 2005 signa de med Metropolis Records og ga ut den forlenga versjonen av Violet i USA, Canada, Storbritannia og mesteparten av Sør-Amerika. O-en ble med på live-keyboard og i august startet de med internasjonal turneer til Sveits, Tyskland, Nederland, Ungarn, Tsjekkia og Belgia. De ga også ut en DVD, "Blue", i august.
Tidlig i 2006 turnerte TBM i Canada, USA og Mexico. Turnéen het "Broken Minds". De spilte også i Europa sommeren 2006.
I juni 2007 begynte TBM å jobbe på et nytt studioalbum med canadiske Dave "Rave" Ogilvie. Aslan forlot også bandet, han ble erstattet av tidligere trommis, O.E..
Demoversjonen av den første singelen, "Kill the Lights", ble lagt ut for streaming på VampireFreaks og MySpace.
11 septemper 2007 slapp de "Walking With Strangers" i Nord-Amerika, i Europa 22 september og i Storbritannia 22 oktober.
I mai 2008 slapp de "Looking Glass" EP'n, singel nr. 2 fra "Walking With Strangers".
17 juni la de ut på turné med Mindless Self Indulgence og Julien-K.
Medlemmer
Tidligere Medlemmer
Ole Erik Stavrum
Stavrum var forsvarsspiller. Han spilte fire landskamper for aldersbestemte landslag (G15). I løpet av karrieren som aktiv spilte han for, og.
Han er sønn av den tidligere fotballspilleren Ole Stavrum, og bror av Arild Stavrum.
Locking
Locking (opprinnelig kalt «Campbellocking») er en funk-dansestil, som i dag er forbundet med hiphop. Navnet er basert på konseptet av å låse bevegelsene, som går ut på frysing av en rask bevegelse og «låse» den i en bestemt posisjon, og holde den posisjonen i en kort stund og deretter fortsette i samme hastighet som før. Dansen inneholder raske arm- og håndbevegelser, kombinert med mer avslappede hofter og ben. Bevegelsene er generelt ganske store og overdrevet, og ofte veldig rytmisk og tett synkronisert med musikken.
Locking-dansen ble dannet av Don Campbell på 1960-tallet, og ble populært da The Jackson 5 begynte å gjøre det. I senere tid har locking blitt en del av hiphopdans-kulturen, og har påvirket mange dansestiler, som breakdance, popping og liquid.
Hugo Maurstad
Hugo Lund Maurstad (født 20. januar 1965) er daglig leder av det skandinaviske private equity-fondet Altor Equity Partners i Norge.
Han var tidligere 13 år ved McKinsey, der han i løpet av fem år ble partner og deretter var direktør for Oslo-kontoret i fire år. Før dette var han daglig leder av Lefac AS.
Maurstad har vært styreleder av selskaper som Relacom, AGR, Lindorff Group AB, Constructor, Simrad, Navico, SPT Group, Helly Hansen, og Telavie AS.
Maurstad er siviløkonom fra Handelshøyskolen BI.
Demokratie Jetzt
Demokratie Jetzt (DJ) var en borgerbevegelse grunnlagt i Øst-Tyskland i 1989 og som i 1990 sammen med Neues Forum og Initiative Frieden und Menschenrechte dannet valgkoalisjonen Bündnis 90.
Borgerrettsbevegelsen hadde sine røtter den evangeliske menigheten til Bartholomäuskirka i Berlin. I sitt første opprop formulerte Demokratie Jetzt kravet på frihet og verdighet for alle og målet av et solidarisk selskap med rettsstatlighet og samsvar mellom økonomi og økologi. I november 1990 initierte borgerbevegelsen de såkalte «runde-bord-samtalene» hvor alle partiene og bevegelsene fra regjeringen og opposisjonen deltok. Det «Runde Bordet» (Zentraler Runder Tisch) ble et politisk ytringssted og hadde et slags kontrollfunksjon hvor regjeringspartiene måtte reagere på opposisjonens kravene og spørsmålene.
Som representant for Demokratie Jetzt ble Wolfgang Ullmann utnevnt til minister uten portefølje i Hans Modrows regjering i februar 1990.
Demokratie Jetzt dannet i 1990 med andre borgerbevegelser valgforbundet Bündnis 90 Ved valget til Folkekammeret den 18. mars 1990 fikk Bündnis 90 2,9% oppslutning. Og Bündnis 90 dannet en fraksjon med det Grønne Partiet i DDR.
Demokratie Jetzt gikk 1993 inn i partiet Bündnis 90/Die Grünen.
Kjente medlemmer var Wolfgang Ullmann, Konrad Weiß, Katrin Göring-Eckardt, Wolfgang Tiefensee, Ludwig Mehlhorn og Günter Nooke.
Husøy
Husøy kan vise til flere steder i Norge:
Nøttepirker
Nøttepirker er et flatt, ca 20 cm langt hakkeformet verktøy av metall, ofte stål, som brukes innen fjellklatring til å pirke ut sikringer som er satt ved klatring på naturlige sikringer. Sikringene kan være av ulike typer, blant annet kiler, nøtter, muttere og hexer. En nøttepirker kan også brukes til å pirke bort løse steiner før man setter en naturlig sikring. Betegnelsen er inspirert av engelsk der kiler kalles nuts (engelsk for «nøtter»).
Rock-climbing equipment
Kroatia under Paralympiske vinterleker 2006
Kroatia deltok med én deltaker i de paralympiske vinterlekene 2006 i Torino.
Dette var alpinisten Zlatko Pesjak. Som eneste deltaker var han også Kroatias flaggbærer under åpningsseremonien. Han deltok i slalåm for stående, men fullførte ikke løpet. I storslalåm kom han på 47.-plass.
M249 SAW
M249 SAW er et lett maskingevær (LMG), og blir som regel kalt SAW (Squad Automatic Weapon). Dette er en amerikansk versjon av FN Minimi og er produsert av det belgiske selskapet FN Herstal. Dette syv kilos tunge maskingeværet er et ytterst effektivt våpen på langt hold, hvor det hurtig løsner nøyaktige og kraftige skudd. Våpenet er av det amerikanske standardkaliberet, 5,56x45mm NATO.
Bad Kreuznach
Bad Kreuznach, kjent og malerisk kurby og senter for vinproduksjon i Landkreis Bad Kreuznach, delstaten Rheinland-Pfalz, i det vestlige Tyskland. Byen ligger 14 km sørvest for Bingen, langs elven Nahe, og har 44 000 innbyggere. Byen er senteret i Nahe-regionen.
Bad Kreuznach er svært malerisk og en betydelig turistby, med vingårder liggende oppover åsene rundt byen og i hele Nahe-området. Dekkfabrikanten Michelin har produksjonsanlegg i Bad kreuznach, og her ligger den optiske teknologibedriften Schneider Optische Werke AG.
Eineåsen
Eineåsen er en skogkledd ås ved Rykkinn i Bærum kommune i Akershus. Den har en høyde på 303 meter over havet. Åsen har utsikt mot sør over Gommerud og Indre Oslofjord. Åsen har tilsvarende geologi som Kolsås, med permisk lava øverst og kambrosilurske skifre under.
QXL Auksjon Norge
QXL.no/DinSide Auksjon var Norges første nettauksjon. Nettauksjonen ble startet av Tore Godager i 1998, og endret navn til QXL da den ble kjøpt opp i 1999.
Bad Kreuznach
Historie
Utgravinger har avslørt en keltisk bebyggelse fra 400-tallet f.Kr ved byen, dvs fra Hallstatt-perioden. Området ble okkupert av romerne i 58 f.Kr, og en romersk småby vokste her opp på veien mellom Mainz (Mogontiacum) og Trier (Augusta Treverorum) omkring landeiendommene til den romerske patrisieren Cruciniac. Omkring år 250 ble en gigantisk sen-romersk villa reist i området. keiser Valentinian I reiste i 370 et militært kastell i bad Kreuznach som vern mot de stadig mer pågående germanske stammene i nordøst.
QXL Auksjon Norge
QXL var da en del av Dot com-boblen, og ekstremt høyt priset en periode. Under dot-com-boblen ble qxl overtatt av det Sør-Afrikanske selskapet Naspers for en milliard pund (morselskapet som hadde virksomhet i 12 land).
Bad Kreuznach
Historie
Omkring år 500 ble Kreuznach krongods for frankerne, og en kirke ble reist i byen. Kreuznach nevnes evd navn i Annales Regni Francorum i 819. Tyske byrettigheter ble derimot endelig innvilget først i 1235. Utover i det 13. århundre var byen skiftevis kontrollert av ulike lokale fyrster.
I 1507 var den omvandrende tyske magiker, astrolog og spåmann Johann Faust for en kort tid rektor ved Kreuznach Gymnasium. Han gav opphyav for Goethes romanfigur Faust. Senere på 1500-tallet virket den kjente portrettmaleren Conrad Faber von Creuznach i sin hjemby.
Under trettiårskrigen var byen skiftevis besatt av svenske, franske og keiserlige tyske tropper, og i denne delen av senmiddelalderen led byen store tap og folketallet ble mer enn halvert. Den pfalziske arvefølgekrig innebar nye ødeleggelser av beyen, i 1689. Fra 1708 tilhørte byen Kurpfalz, det vil si de pfalziske kurfyrsters territorium, med unntak av den franske okkupasjonen under Napoleonskrigene.
I året 1843 giftet filosofen Karl Marx seg i kirken i Kreuznach, med Jenny von Westphalen. I 1860 ble jernbanestrekningen Nahetalbahn mellom Bingen og Saarbrücken åpnet, og dette åpnet muligheter for industialisering og handelsvekst i byen, etter flere tiår med stagnasjon. Byens kurbad opplevde nå en ny vekstperiode.
QXL Auksjon Norge
QXL fikk i 2007 Gulltaggen for beste norske E-handelsside, og var da Norges nest største markedsplass. Regnskapsmessig var 2005 toppåret til qxl, da hadde de en salgsinntekt på 23 millioner kroner. På det tidspunktet var provisjonen på 2% og totalomsetningen på nettsiden var nærmere en milliard i løpet av året. I 2019 hadde qxl en salgsinntekt på 880.000 kroner, provisjonen var 8% så totalomsetningen var ca 10 millioner kroner eller 1/100 av hva det var i 2005.
Hipparete
Hipparete (gresk: Ἱππαρέτη) var datteren til Hipponikos, en mektig athener. Hun var gift med en eminente, athenske statsmannen og generalen Alkibiades.
Bad Kreuznach
Historie
Under Første verdenskrig var Kreuznach et viktig militært senter, og her møttes 19.desember 1917 den tyrkiske leder Mustafa Kemalpasha Atatürk, keiser Wilhelm II, Hindenburg, og general Erich Ludendorff til drøftinger. Etter krigen tilfalt hele denne delen av Tyskland Frankrike, som besatt byen fram til 1930.
Kommunisten Hugo Salzmann ytte tidlig motstand mot nazi-regimet som ble etablert i 1933, og overlevde mirakuløst hele nazi-perioden til tross for flere interneringer og fengslinger. Også motstandsmannen Karl Sack virket mot nazistene i byen. Under Andre verdenskrig gikk jernbanen mellom Berlin og Paris gjennom Bad Kreuznach, og sammen med plasseringen av flere kaserner i byen førte dette til intense allierte bombeangrep på byen. Den stedlige kommandant overlot byen til amerikanske styrker uten kamp. Utenfor byen lå en av de amerikanske leirene for de millioner av tyske krigsfanger som ble tatt i 1945.
Den tysk-amerikanske bryggerigründeren Eberhard Anheuser var født i Bad Kreuznach. Også EU-kommisjonens visepresident Günter Verheugen er fra Bad Kreuznach.
Simon Wright
Hans første periode i Dio ble kortvarig, da Ronnie James Dio i 1991 for andre gang ble vokalist i Black Sabbath. Han ble i 1994 med i bandet Rhino Bucket. Wright var tilbake i Dio i 1999 og var medlem av bandet frem til det ble oppløst i og med Ronnie James Dios død i mai 2010. Wright er per høsten 2010 igjen medlem av Rhino Bucket.
Diskografi
Med A II Z Med AC/DC Med Dio Med Rhino Bucket Med andre artister (utvalg)
QXL Auksjon Norge
I mars 2013 ble QXL Norge og QXL Danmark kjøpt av Lauritz.com
QXL innførte hammerslaggebyr på 5 kr pr kjøp den 20. februar 2014. Gebyret ble betalt av kjøper, og den ga et stort fall i kjøpsinteressen på siden. I 2015 ble det gjort en større endring av nettsidens utseende og funksjonalitet som ble møtt med stor misnøye fra både kjøpere og selgere. På grunn av klager og misnøye valgte QXL å tilbakeføre nettsidene til sitt foregående utseende og funksjonalitet. Fra 1. juni 2017 ble gebyret på 5kr fjernet. I stedet ble det innført suksessgebyr for selger på 10 kr fra samme dato i tillegg til provisjonen på 8 %. Senere ble suksessgebyret fjernet. De var bare de siste eksemplene på en i åresvis vinglete og uforutsigbar prispolitikk. Andre medvirkende årsaker til QXL's fall var at det i denne perioden ble etablert brukerstyrte salgsgrupper på Facebook, samt at konkurrenten Finn.no valgte å fjerne gebyrene på sine rubrikkannonser.
Llanfairpwllgwyngyllgogerychwyrndrobwllllantysiliogogogoch
Llanfairpwllgwyngyllgogerychwyrndrobwllllantysiliogogogoch (egentlig Llanfairpwllgwyngyll, forkortes Lllanfair PG eller Llanfairpwll) er en landsby i Anglesey, Wales. Navnet betyr St. Marias kirke i senkningen ved den hvite hasselen nær en sterk virvelstrøm og St. Tysilios kirke nær den røde hulen. Navnet ble konstruert i 1860-årene i forbindelse med åpningen av jernbanestasjonen, for at man skulle få Storbritannias lengste stasjonsnavn og dermed sette stedet på kartet. Det er Storbritannias lengste stedsnavn, og det tredje lengste i verden.
Landsbyen er et populært turistmål, og det er spesielt vanlig å la seg avbilde foran stasjonsskiltet og å kjøpe «pass» som er stemplet i en lokal butikk.
Forsøk på å ta fra stedet tittelen for lengste stedsnavn har vært forsøkt, blant annet med Gorsafawddacha'idraigodanheddogleddollônpenrhynareurdraethceredigion og Llanhyfryddawelllehynafolybarcudprindanfygythiadtrienusyrhafnauole, men ingen av disse har blitt offisielt anerkjent.
Susi Erdmann
Susi-Lisa Erdmann (født 29. januar 1968) er en tysk aker og bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 1992 i Albertville, 1994 i Lillehammer, 1998 i Nagano, 2002 i Salt Lake City og 2006 i Torino.
Erdmann vant en olympisk bronsemedalje i aking under vinter-OL 1992 i Albertville. Hun kom på tredjeplass i ener for damer bak Doris Neuner og Angelika Neuner begge fra Østerrike.
To år senere, under vinter-OL 1994 i Lillehammer vant hun en sølvmedalje i aking. Hun kom på andreplass i ener for damer bak italienske Gerda Weissensteiner. Åtte år senere, under vinter-OL 2002 i Salt Lake City vant hun en bronsemedalje i bobsleigh. Sammen med Nicole Herschmann kom hun på tredjeplass i toerbob for damer, bak USA og et annet tysk lag. 2002 var første gang som det ble arrangert bobsleigh for damer under et vinter-OL.
Erdmann har vunnet hele ni verdensmesterskap, sju i aking og to i bobsleigh. I aking, 1989 i Winterberg ener, 1990 i Calgary mixed, 1991 i Winterberg både ener og mixed, 1993 Calgary og 1995 i Lillehammer i mixed og 1997 i Innsbruck i ener for damer. I bobsleigh, 2003 i Winterberg og 2004 i Königssee begge i toerbob for damer.