cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Asjera
I Ugarit
I ugarittiske tekster fra før 1200 f.Kr. er Asjera alltid nevnt med sin fulle tittel rbt ʼaṯrt ym, rabat ʼAṯirat yammi, eller som «Frue Atirat av havet», eller mer direkte oversatt «Hun som går på havet». Dette nevnes 12 ganger i Baal-eposet alene. Navnet er forstått av ulike oversettere og forskere ved at det kommer fra det ugarittiske rotordet ʼaṯr 'stride', sammenlignbart med det hebraiske rotordet ʼšr med samme betydning. Hennes andre fremste hellige epitet (tilnavn) var qaniyatu ʾilhm (ugarittisk qnyt ʾlm) som kan bli oversatt som «gudenes skaperinne (Elohim)».
Glukagon
Glukagon virker ved å binde seg til glukagonreseptorer. Glukagonreseptorer finnes mest i leveren, og i nyrene.
Asjera
I Ugarit
I disse tekstene er Asjera ledsager eller hustru av guden El; det er en referanse til de sytti sønnene til Asjera, antagelig da også de sytti sønnene til El. Hun er klart adskilt fra ʿAshtart, bedre kjent på norsk som Astarte i Bibelen, i ugarittiske tekster, men i kilder utenfor Ugarit fra senere perioder er skillet mellom de gudinnene langt mer uklart. Det sistnevnte kan være på grunn av en skrivers feilaktige avskrift, eller gjennom en mulig synkretisme. Hun er også kalt for Elat ("Gudinnen", den hunkjønnsformen av El, sammenlign med den førislamske gudinnen Allāt) og Qodesj, "Hellighetinnen".
Asjera i akkadiske tekster opptrer som Asjratum (Antu), hustru av Anu, himmelguden. I kontrast er Asjera antatt å være knyttet til den mesopotamiske gudinnen Istar som tidvis ble portrettert som datteren av Anu mens i ugarittiske myter er Astarte en av døtrene til El, den vestsemittiske motparten til Anu.
Glukagon
Glukagon øker blodsukkernivået ved: a) glykogenolyse, dvs nedbrytning av sukkerlageret i leveren, og b) glukoneogenese, dvs nydannelse av sukker.
Asjera
I Ugarit
Blant hettittene opptrer denne gudinnen som Asherdu(s) or Asertu(s), ektefellen til Elkunirsa (fra den ugarittiske tittelen El-qan-arsha – «El, jordens skaper») og mor til enten 77 eller 88 sønner.
Glukagon
Hos friske personer synker glukagonnivået ved inntak av karbohydratrike måltider. Personer med type 2 diabetes mangler denne evnen til å hemme leverens sukkerproduksjon ved matinntak.
Asjera
I Ugarit
Blant Amarnabrevene er en konge av amorittene nevnt som Abdi-Ashirta, «Tjener av Asjera».
Glukagon
Det er inkretinhormonet GLP-1 (Glucagon-like peptide 1) som sender signaler til alfaceller om å redusere frisetting av glukagon ved matinntak.
Asjera
I Egypt
I oldtidens Egypt på begynnelsen av 18. dynasti begynte en semittisk gudinne ved navn Qudshu («Hellighetinne») å opptre framtredende, likestilt med den egyptiske gudinnen Hathor. Det har vært spekulert om dette er Athirat/Ashratu under hennes ugarittiske navn Qodesj. Denne Qodesj synes ikke være hverken ʿAshtart eller ʿAnat da begge gudinnene opptrer under deres egne navn og med svært forskjellig ikonografi og opptrer i det minste med en billedmessig representasjon med Qudshu.
Men i de persiske (det første persiske riket, 550–330 f.Kr.), hellenistiske (323-46 f.Kr.)og romerske (fram til 200 e.Kr.) periodene i Egypt var det en sterk tendens mot synkretisme av gudinnene, og Athirat/Ashrtum synes deretter å ha forsvunnet, i det minste som prominente gudinner under en gjenkjennelig navn.
I Arabia
En stele som ble oppdaget av Charles Huber i 1883 i oldtidsoasen i Tema (dagens Tayma, arabisk تيماء‎) i nordvestlige Arabia blir i dag er oppbevart i Louvre. Det er antatt at stelen er fra tiden til Nabonidus' tilbaketrukkethet der i 549 f.Kr. Den har en inskripsjon på arameisk som nevner Ṣalm av Maḥram, og Shingala og Ashira som Temas guder.
Denne Ashira kan være Athirat/Asjera. Ettersom arameisk ikke har noen måte å indikere arabiske sj, korresponderende med ugarittiske sj (fonetisk skrevet som ṯ), om dette er den samme guddommen, er det ikke klart om navnet skal være en arabisk refleks av ugarittiske Athirat eller et senere lån fra hebraiske/kanaanittiske Asjera.
Det arabiske rotordet ʼṯr tilsvarer i mening til det hebraiske i meningen «å trå», benyttet som et grunnlag for å forklare navnet Ashira som «Fruen fra havet», særlig ettersom det arabiske rotordet ymm også betyr «hav».
I Israel og Judea
Både arkeologiske bevis og bibelske tekster fra den monarkiske periode har dokumentert spenningen mellom grupper som var tilfredse med å dyrke Jahve sammen med lokale guddommer som Asjera og Baal, og de som insisterte på utelukkende å dyrke Jahve alene. Den deuteronomistiske kilden gir bevis på en sterk monoteistsk parti i løpet av styret til kong Josjia av Juda på 600-tallet f.Kr., men kraften og forekomsten av tidlig monoteistisk dyrkelse av Jahve er omfattende diskutert basert på fortolkningene av hvor mye den deuteronomistiske historien er nøyaktig basert på tidligere kilder, og hvor mye har blitt omarbeidet av deuteronomistiske redaktører for å underbygge deres eget teologiske syn. De arkeologiske nedtegnelsene dokumenterer en utstrakt polyteisme i og rundt Israel i løpet av den monarkiske perioden.
Eksempelvis hadde et kultstativ fra 900-tallet f.Kr. i Taanak, en by i nordlige Israel i nærheten av Megiddo, utvetydige polyteistiske implikasjoner. Stativet hadde fire nivåer, eller registre. Det nederste register, eller nivå fire, hadde en kvinnefigur med hendene hvilende på hodene til hver sin løve på begge sidene av henne. Kvinnefiguren kan bli tolket som en gudinne, enten Asjera, Astarte, eller Anat. Det tredje registeret hadde sfinks med to vinger og en tom plass mellom dem. Det andre registeret inneholdt en hellig tre flankert på begge sider av steinbukker som sto på bakbeina. Det øverste registeret viste et firbent dyr (enten et hornkveg eller en hest) med en soldisk over dem.
Det er uklart om Taanak var underlagt israelittisk eller kanaanittisk kontroll da dette stativet ble skapt, og det er gitt flere tolkninger av det. Om det firbeinte dyret på øverste nivå er en okse kan det bli identifisert med enten Jahve eller Baal. Soldisken over de firbeinte dyrene er en representasjon av enten solguden eller himmelen. De fleste forskere er enig om at det hellige treet på andre register må bli identifisert som en Asjerafigur, skjønt det stiliserte treet er ofte sett på som et kultobjekt i seg selv framfor et bilde eller symbol på gudinnen. Den bevingede sfinks på andre nivå har blitt tolket som en kjerube med plass mellom dem som representerer den usynlige Jahve som «troner på kjeruben», skjønt den tomme plassen kan også bli tolket som å tillate tilskuerne å se en ild eller en statuett på innsiden av den kvadratiske scenen. Selv om et mangfold av tolkninger er mulig, har forskeren Mark S. Smith konkludert med at «I korthet, forutsatt at dette stativet er korrekt dateringen til 900-tallet, attesterer det polyteisme i dette området».
Et annet eksempel på polyteisme i den sørlige Levanten var oppdagelsen av en kombinasjon av ikonografi og inskripsjoner på et religiøst senter og samtidig et sted for overnatting for reisende ved Kuntillet Ajrud i den nordlige delen av Sinaiørkenen. Det er datert til 700-tallet f.Kr. Blant de ulike gjenstander som ble avdekket av en stor leirkrukke som har tiltrukket seg mye oppmerksomhet. På den ene siden av krukken var det ikonografi som viste tre antropomorfiske figurer og en inskripsjon som referert til «Jahve... og hans asjera». Inskripsjonen førte til en del tidlige identifikasjoner av to stående figurer i forgrunnen som representerte Jahve og hans gemalinne Asjera, men senere forskning har isteden identifisert dem som Bes-figurer. Et antall forskere, inkludert William G. Dever, og Judith Hadley har fortsatt å fortolke inskripsjonen på en måte som viser til Asjera som en israelittisk gudinne og gemalinne til Jahve. William Dever, som har forfattet boken Did God Have a Wife? («Hadde Gud en hustru?»), viser til arkeologiske bevis som peker på mange kvinnelige statuetter som er avdekket oldtidens Israel og som støtter hans hypotese at Asjera fungerte som en gudinne og som en gemalinne av Jahve i den israelittiske folkereligionen under den monarkiske perioden.
Arkeologer og historikere har benyttet en rekke måter for å organisere og tolke den tilgjengelige ikongrafiske og tekstmessige informasjonen. William G. Dever har jevnført «offisielle religion/statsreligion/bokreligion» til eliten med «folkereligionen» til massene. Rainer Albertz har stilt som motsats «offisiell religion» med «familiereligion», «personlig fromhet», og «indre religiøs pluralisme». Jacques Berlinerblau har analysert bevisene med utgangspunkt i begrepene «offisiell religion» og «populærreligion» i oldtidens Israel. En bok som William G. Dever som "en milepæl av studie", har Patrick D. Miller i store trekk gruppert dyrkelsen av Jahve i oldtidens Israel i tre brede kategorier: ortodoks (rettroende), heterodoks (annerledestenkende, kjetteri) og synkretisk (religionsblanding). Miller anerkjenner at en manns ortodokse tro er en annen manns heterodokse tro og at ortodoksi ikke er en stivnet og uforanderlig virkelighet i religionen i oldtidens Israel. «Avgudsdyrkelse hos folket i Judea var ikke en avskjed fra deres tidligere monoteisme. Det var isteden den måten som folket i Judea hadde tilbedt i hundrevis av år,» slo Israel Finkelstein og Neil Asher Silberman fast i deres bok The Bible Unearthed.
I henhold til dokumenthypotesen er flertallet av de førti referansene til Asjera i den hebraiske Bibelen avledet fra Deuteronomisten, og alltid i en fiendtlig struktur: Deuteronomisten fordømmer kongene i Israel og Judea i henhold til hvor strengt de har opprettholdt dyrkelsen av Jahve og samtidig undertrykket dyrkelsen av Asjera og andre guddommer. Eksempelvis er det sagt i Andre Kongebok at kong Manasse av Juda plasserte Asjeras stolpe (hellige tre) i Tempelet i Jerusalem: «Asjera-bildet som Manasse hadde laget, stilte han opp i det huset som Herren hadde talt slik om til David og hans sønn Salomo». Det var derfor at Manasse ble fordømt som en som «gjorde mye som var ondt i Herrens øyne, og vakte hans harme». Dennes motsetningen ble da Hiskia av Juda som «gjorde det som var rett i Herrens øyne» og «nedla offerhaugene, slo i stykker steinstøttene, hogg ned Asjera-pælene og knuste kobberslangen som Moses hadde laget. Helt til den tid hadde israelittene ofret til slangen.» Han ble således nedtegnet som den mest rettskafne av Judeas konger før reformatoren Josjia av Juda. Det var i hans tid at den deuteronomistiske kongehistorien ble komponert. I tillegg til forfatterne av Andre Mosebok, Deuteronomisten, Kongebøkene og Dommernes bok, profetbøkene Jesajaboken (17:8, 27:9), Jeremias bok (17:2), og Mikas bok (5:14) også fordømt dyrkelsen av Asjera, og priset avvisningen av denne avgudsdyrkelsen for isteden å dyrke Jahve alene som den sanne gud.
Den hebraiske Bibelen benytter begrepet «asjera» i to begreper, som et kultobjekt og som et guddommelig navn. Som et kultobjekt kan asjera være «gjort», «kappet ned», og «brent», og Deuteronomisten 16:21 forbyr å plante trær som asjera, noe som indikerer at et kultivert eller beskåret tre er tilsiktet. I andre verslinjer er en gudinne åpenbart tilsiktet, eksempelvis i Andre Kongebok 23:4-7 hvor gjenstandene er blitt gjort «for Ba'al og Asjera». Referanser til asjera i Jesajaboken 17:8 og 2:8 antyder at det var ingen sondring i tankegangen i oldtiden mellom objektet og gudinnen.
William G. Dever har foreslått at Asjera ble dyrket som Himmeldronningen (hebreerne bakte små kaker for hennes festival), men John Day hevder at «det er ingenting i tekstene fra første millennium f.Kr. som peker ut Asjera som «Himmeldronningen» eller assosierer henne særskilt med himlene i det hele tatt.»
Statuetter identifisert med Asjera er påfallende vanlige i de arkeologiske nedtegnelsene, noe som indikerer hennes kult som populær fra de tidligste tider til babylonske fangenskap. Mer sjelden er det avdekket inskripsjoner som knytter Jahve og Asjera sammen: en ostrakon eller et potteskår fra 700-tallet f.Kr. har inskripsjonen «Berakhti etkhem l’YHVH Shomron ul’Asherato» (hebraisk: בירכתי אתכם ליהוה שומרון ולאשרתו‎) og ble avdekket av israelske arkeologer ved Kuntillet Ajrud (hebraisk Horvat Teman) i løpet av utgravningene i Sinaiørkenen i 1975. Dette er blitt oversatt som «Jeg har velsignet deg av YHVH av Samaria og Hans Asjera» (eller kanskje «... av YHVH vår vokter og Hans Asjera», om «Shomron» skal leses som «shomrenu»). En annen inskripsjon fra Khirbet el-Kom i nærheten av Hebron leses: «Velsignet være Uriyahu av Jahve og av hans Asjera; fra sine fiender han reddet ham».
Tilde Binger merket seg i hennes studie om Asjera at det er fullmakt for å se Asjera som, ulikt, «en tre-billedforbud-stele eller søyle av et slag; eller en mer vanlig statue». En grovt utskåret statue i tre plantet på bakken i huset var Asjeras symbol, og tidvis en statue gjort i leire uten bein. Hennes kultbilder — «idoler» — ble også funnet i skogene, utskåret på levende trær, eller i form av stolper ved siden av altre som var plassert ved siden av en del veger. Asjerastolper er nevnt i Andre Mosebok, Deuteronomisten, Dommernes bok, Kongebøkene, Andre Krønikebok, og Jesajaboken, Jeremias bok og Mikas bok. Begrepet opptrer ofte som kun אשרה, Asjera. Det er en del uenighet om hvordan dette skal oversettes: det er oversatt som «lund» i en del Bibeloversettelser og som «stolpe» i en del andre.
Asjera i dag
Når dyrkelsen av Asjera opphørte eller ble overført til andre religiøse uttrykk er umulig å si, men kanskje opphørte den for om lag 2300 år siden. Asjeradyrkelsen er godt kjent av folk som arbeider med tolkning av Bibelen, men ikke av folk flest. I vår tid er de kjente arkeologiske (og bibelske) sporene etter denne troen så mange, at bildet av den gamle kulten stadig blir mer nyansert. Feministiske Bibel-forskere er blant dem som har fattet interesse for himmeldronningen Asjera. Innen enkelte «New Age»-miljø av i dag har Asjera fått fornyet interesse. Innen kristendommen og jødedommen vil dyrkelse av Asjera bli betraktet som avgudsdyrkelse.
Kunståret 1311
Kunståret 1311 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1311.
Dødsfall
…
1311 in art
Østervold (observatorium)
Østervold er et astronomisk observatorium ved Botanisk Have i København, opprettet i 1861. Universitetsobservatoriet på Rundetårn var blitt for lite, så derfor ble Østervoldobservatoriet opprettet. Dobbeltteleskopet er en 36 cm refraktor med en brennvidde på 4,9 m til visuelle observasjoner og en 20 cm refraktor med en brennvidde på 4,8 m til fotografiske opptak.
Sigtrygg Silkeskjegg
Sigtrygg Olavsson, mest kjent som Sigtrygg Silkeskjegg (norrønt Sigtryggr Silkiskeggi) og i irske tekster for Sitric mac-Aulaffe, var sønn av kong Olav Kvåran Sigtriggson, eller ved hans irske navn Amlaíb Cuarán, og Gormflaith. Sistnevnte gjenkjennes fra Njåls saga som Kormloð. Det beskrivende tilnavnet ‘Silkeskjegg’ gir signaler om en mann med selvbevisst utseende og et velfrisert skjegg. Han var vikingenes leder i slaget ved Clontarf i 1014, skjønt flere kilder sier at han selv ikke tok aktivt del.
Olav Kvåran styrte som konge av Dublin fra 945 til han abdiserte etter slaget ved Tara i 980. Han døde i religiøs tilbaketrukkethet på Iona i 981.
I 989 etterfulgte Sigtrygg Silkeskjegg sin bror, Járnkné Olavsson, eller ved hans irske navn Glun Iarainn, som konge av Dublin. Járnkné hadde styrt fra 980 til 989, og i hans tid hadde Dublin, etter nederlaget ved Tara, indirekte akseptert overkongen Máel Sechnaill mac Domnaills overherredømme. Det ser ut som om Sigtrygg prøvde å hevde Dublins selvstendighet straks han overtok, Máel Sechnaill ledet en hær mot byen og beleiret den i tre uker. Sigtrygg ble tvunget til å akseptere vilkår som blant annet en fast avgift i gull til overkongen. (Det er uenighet om når dette skjedde, flere kilder mener det skjedde mens Járnkne fortsatt var hersker. Dublin feiret i 1988 millennium ut fra at byen kom under irsk kontroll i 988).
I 998 gjorde hans onkel, kong Máelmorda av Leinster opprør mot Irlands overkonge, Brian Ború, og allierte seg med Sigtrygg og Dublin. I 999 ble Sigtrygg og Máelmorda beseiret av Brian i slaget ved Glen Mama. I fredsforhandlingene giftet Brian en av sine døtre til Sigtrygg og tok selv dennes mor, Gormflaith, til hustru.
I 1012 gjorde Maelmorda igjen opprør mot Brian, og Sigtrygg var igjen alliert med ham. Brian hadde i mellomtiden skilt seg fra Gromflaith, og det fortelles at hun sammensverget seg med sønnen mot Brian Ború. Hun skal blant annet ha vært den som fikk Sigtrygg til å søke støtte fra jarl Sigurd på Orknøyene og Brodir av Man. Konflikten møtte sitt klimaks i slaget ved Clontarf utenfor Dublin. Selv om irene seiret ble den aldrende Brian Ború drept, mens Sigtrygg selv skal ha vært trygt bak murene i Dublin.
Sigtrygg Silkeskjegg giftet seg med Slani ingen Briain O'Brien. De fikk følgende barn:
Sigtrygg Silkeskjegg ble etterfulgt av Echmarcach mac Ragnaill (= «Hestemann» Ragnarsson) i 1036. Han døde i 1042.
Zulu (språk)
Zulu (zulu ) er et bantuspråk som snakkes av rundt 9 millioner zuluer, hvorav de fleste bor i Sør-Afrika. Zulu har vært ett av Sør-Afrikas offisielle språk siden slutten av apartheid i 1994.
Roger Penrose
Roger Penrose (født 8. august 1931 i Colchester) er en britisk matematiker, teoretisk fysiker og populærvitenskapelig forfatter, som i 2020 har professor emeritus status ved University of Oxford.
Zulu (språk)
Historie
Zuluene kom til Sør-Afrika rundt det fjortende århundre. I likhet med xhosaene, som hadde innvandra under tidligere bølger av bantuekspansjonen, tok zulu opp mange lyder fra sanenes og khoikhoienes språk. Dette ha ført til at man har klikk-konsonanter i zulu og xhosa, til tross for at mange av khoisanspråkene er døde.
Roger Penrose
Bakgrunn
Roger Penrose er sønn av Margaret (Leathes) og psykiater og genetiker Lionel Penrose. Hans farforeldre var den irskfødte kunstneren J. Doyle Penrose og Elizabeth Josephine Peckover. Hans morforeldre var fysiologen John Beresford Leathes og hans hustru Sonia Marie Natanson, som var en jødisk russer som hadde forlatt St. Petersburg sent i 1880-årene. Hans onkel er kunstneren Roland Penrose, hvis sønn med fotografen Lee Miller er Antony Penrose. Roger Penrose er bror til legen Oliver Penrose, genetikeren Shirley Hodgson og om stormesteren i sjakk Jonathan Penrose.
Zulu (språk)
Historie
Som alle andre sørafrikanske språk var zulu kun talespråk fram til de kom i kontakt med europeiske misjonærer. Den første grammatikken over zulu ble utgitt i Norge i 1850 av den norske misjonæren Hans Schreuder. Det første dokumentet skrevet på zulu var en bibeloversettelse fra 1883. I 1901 oppretta John Dube, en zulu fra Natal, Ohlange Institute, den første innfødte utdanningsinstitusjonen i Sør-Afrika. Han var også forfatteren av Insila kaShaka, den første romanen skrevet på zulu. En annen banebrytende zuluforfatter var Reginald Dhlomo, som skrev flere historiske romaner om det 19. århundrets ledere av zulunasjonen: U-Dingane (1930), U-Shaka (1937), U-Mpande (1938), U-Cetshwayo (1952) og U-Dinizulu (1968). Andre viktige bidragsytere til zululitteraturen er Benedict Wallet Vilakazi og Oswald Mbuyiseni Mtshali.
Roger Penrose
Forskning
Penrose har gjort mange viktige bidrag innen den matematiske fysikken, spesielt innen relativitetsteori. Han beviste sammen med Stephen Hawking i 1965 at relativitetsteorien muliggjør forekomsten av svarte hull, det såkalte singularitetsteoremet. Penrose fant også opp spinnettverk, et viktig verktøy innen slingkvantegravitasjon, og populariserte penrosediagrammet for å beskrive sammenheng mellom punkter i romtiden. Han er opphavsmann til twistorteorien, som han foreslår fremfor strengteori som løsning på kvantegravitasjon.
Som matematiker er han kjent for penrosetessellasjonen, hvor to enkle geometriske figurer tessellerer et plan uperiodisk. I 1955, tre år før han tok sin doktorgrad ved Cambridge, oppdaget han pseudoinversen for ikke-kvadratiske matriser.
Zulu (språk)
Historie
Skriftspråket til zulu ble regulert av KwaZulu-Natals Zulu Language Board, men dette er nå erstatta av Pan South African Language Board, som fremmer bruken av alle Sør-Afrikas elleve offisielle språk.
Roger Penrose
Forskning
Penrose står bak den kontroversielle «Orch-OR-teorien» om den menneskelige bevisstheten. I bøkene The Emperor's New Mind (1989) og Shadows of the Mind (1997) argumenterer han med Gödels ufullstendighetsteorem og stopproblemet som grunnen til at den menneskelige tankeevnen er for avansert til å være algoritmisk og at bevisstheten må bygge på kvantefysikalske fenomener. Teorien har blitt kritisert av blant andre David Chalmers og Max Tegmark.
Penrose ga i 2004 ut boken The Road to Reality: A Complete Guide to the Laws of the Universe, som på 1100 sider behandler de sentrale teoriene innen den moderne fysikken.
Sverdbroderordenen
Sverdbroderordenen (offisielt Broderskapet av Kristi Riddere i Livland, på latin Fratres militiae Christi in Livonia, også kjent som Sverdordenen, Sverdridderne, den livlandske ridderorden; tysk Schwertbrüderorden), var en katolsk ridderorden opprettet i 1202 og approbert av pave Innocens III i 1204.
Opprettelse
Ordenen ble opprettet av biskop Albert av Riga med tanke på korstog mot hedenske baltiske stammer, både fordi de utgjorde en trussel mot den kristne befolkning, og for at de skulle kristnes. Paven forordnet at ordenen skulle være underlagt biskopen av Riga, men allerede i 1207 anså de seg ubundet av dette.
Roger Penrose
Utmerkelser
Penrose ble i dronningens bursdagsliste for 1994 utnevnt til Knight Bachelor. Han ble dermed adlet og fikk rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn.
Eerily Howling Winds – The Antediluvian Tapes
Eerily Howling Winds – The Antediluvian Tapes er et samlealbum utgitt av Ancient den 16. februar 2005.
Roger Penrose
Utmerkelser
I 2000 ble Penrose gjort til medlem av Order of Merit.
I 2020 ble det annonsert at Penrose mottar nobelprisen i fysikk for sitt arbeid med sorte hull. Han deler prisen med Reinhard Genzel og Andrea Ghez.
Sverdbroderordenen
Erobringer i Livland og Kurland
Ordenen erobret raskt hele Livland og det meste av Estland. Det var derfor den i 1207 ikke bare kunne løsrive seg fra biskoppelig kontroll, men også underlegge seg direkte en tredjepart av de erobrede områdene. Etter erobringene gikk kristningen av lettere og kurlendere lett; man daterer gjerne kristningen av disse folk til 1208. Samme år begynte de første ekspedisjonene inn i de estiske områder – skjønt hovedangrepet skulle komme nesten ti år etter.
Winno ble myrdet i borgen av en annen ordensridder i 1208. Bakgrunn og motiv er noe uklart; noen historikere fester lit til at morderen var en av hans brødre, andre mener at kildene ikke strekker til. I 1210 utvirket Sverdbroderordenen enda mer vidtgående rettigheter fra paven.
Også i Estland begynte kristendommen å få noe innpass. I 1210 opprettet biskopen av Riga et bispedømme for Estland med Leal (Lihula) som bispesete. Leal ble approbert av Pavestolen den 31. oktober 1213.
Erobringer i Estland
I 1216 angrep korsridderne de estiske stammene, og i 1217 hadde de inntatt Fellin (Viljandi) som var deres viktigste støttepunkt i det som nå er øvre Estland. Den estiske lederen Lembitu måtte bøte med livet.
Biskopen av Riga var lite fornøyd med at Sverdbroderordenen så bort fra at de skulle være hans vasaller. I 1218 bad han Danmarks biskop Valdemar II og hjelp, men danskekongen inngikk i stedet en avtale med ordenen og erobret Reval (Tallinn) i nedre Estland. Det nordlige og vestlige Estland, inklusive øyene Øsel og Dagø, ble dermed dansk. Det ble nå vanlig å oppfatte "Estland" som dette danskstyrte området; de sørlige og indre områdene (med byer som Fellin og Dorpat) var rett og slett deler av Livland.
Estiske bønder fra øya Øsel ledet i 1223, og gjenerobrer det meste av Estland, med unntak av Reval. Men opprøret ble slått ned og var over i 1227.
Biskopen av Leal flyttet i august 1224 sin residens til Dorpat, men det var ikke før den 8. januar 1235 at bispedømmet endret navn fra Leal til Dorpat.
Slaget ved Saule
Nå begynte forholdene å gå Sverdbrødrene i mot. Blant annet tapte de et slag mot litauerne og semgallerne ved Saule i 1236. De tapte femti riddere, noe som for dem var et stort tap. Blant de døde var også stormesteren. Dermed var de i en meget trengt situasjon militært. Dersom litauerne ville, kunne de nå lett ha inntatt hele Kurland og Livland. De begynte imidlertid med et angrep mot Riga, men ridderne klarte med nød og neppe å stå imot. Imens fikk forsvarerne tid til å områ seg. De tilkalte hjelp.
Forbund med Den tyske orden
Slik gikk det til at Sverdbrødrene i 1237 forente sine krefter med Den tyske orden. De gikk over til sistnevntes ordensregler, men beholdt administrativ selvstendighet i sine områder i Livland. I praksis var det bare dette og ordensdrakten/-uniformen som skilte dem fra Den tyske orden.
Feilstått korstog mot russerne
Med nye krefter og ledet av biskop Hermann von Buxhoeven av Dorpat forsøkte Den tyske orden og Sverdbroderordenen sammen med danskene i Estland et fremstøt mot Novgorod i 1240 og 1241. Men felttoget gikk ikke bra. Russerne gjeninntok i 1241 både Pskov og Koporije, der ordensridderne hadde prøvd å etablere seg. Ridderne gjorde et nytt fremstøt, men den ca. 2 000 mann store styrken ble slått tilbake av ca. 6 000 russerne under Aleksander Nevskij av Novgorod ved slaget på den islagte Peipus-sjøen den 4. april 1242.
Livland i utvikling og vekst
Livland, og særlig Riga og Dorpat, gjennomgikk en sterk økonomisk vekst på 1200-tallet, blant annet på grunn av russerhandelen med Novgorod. I 1255 ble bispedømmet Riga elevert til erkebispedømme, noe som også bidro til å gi Livland en ekte karakter av et selvstendig ordensland.
Nye erobringer
Mellom 1288 og 1290 klarte de å erobre alle de gjenstående småområder av Kurland og Livland. I 1346 kjøpte de to ordenene den danske norddelen av Estland fra kongen av Danmark, Valdemar IV Atterdag.
Større selvstendighet
På 1500-tallet ble ordenen, under landmester Wolter von Plettenberg noe mer uavhengig. I 1557 intervenerte den polske konge Sigismund II Augustus i en krig mellom erkebiskopen av Riga og Sverdbroderordenen.
Ordenen går under
Etter en overenskomst med den polske konge og hans representanter (særlig Mikołaj 'Czarny' Radziwiłł) sekulariserte deres siste stormester Gotthard Kettler hele Sverdbroderordenen og konverterte til den lutherske tro. I den sørlige delen av ordenslandene opprettet han hertugdømmet Kurland og Semgallen. Det meste av de øvrige ordensområdene ble annektert av Polen-Litauen. Det nordlige Estland ble delvis overtatt av Danmark og delvis av Sverige. De sverdbrødrene som fremdeles fantes, gikk etter tre års motstand mot russerne, som presset på fra Narva og Dorpat (1558–1561), helt over til Den tyske orden.
Stormestere / landmestere
{| border="0"
Horace Disston
Horace Cumberland Disston (født 7. januar 1906 i Philadelphia i Pennsylvania, død 30. september 1982 i Camden i Maine) var en amerikansk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Fire år senere, under sommer-OL 1936 i Berlin spilte han tre landhockeykamper.
Samuel Ewing
Samuel «Sam» Evans Ewing jr. (født 27. juli 1906 Bryn Mawr i Pennsylvania, død 6. april 1981 i Delray Beach i Florida) var en amerikansk landhockeyspiller som deltok i De olympiske leker 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin. Ewing vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1932 i Los Angeles. Han var målvakt på det amerikanske laget som kom på tredje og siste i plass i landhockeyturneringen bak India og Japan. Det var kun tre lag som deltok og det ble spilt en enkeltserie i perioden 4. til 11. august. USA tapte begge kampene, 2–9 mot Japan og 1–24 mot India. Ewing spilte en kamp i OL-turneringen som back.
Fire år senere, under Sommer-OL 1936 i Berlin, spilte han to landhockeykamper som back.
Konger for Norge
Konger for Norge er en norsk historisk dokumentarserie om kongefamilien som gikk på NRK1 fra november 2005 til mars 2006. Gjennom elleve programmer tok serien for seg den 100 år gamle historien til kongefamilien i Norge. Fra novemberdagen 1905 da danske prins Carl satte sin fot i Christiania med sin hustru Maud, til det moderne kongehus med frigjorte og moderne tronfølgere som hadde valgt ektefeller fra folket. Intervjuene ble gjort av Anne Grosvold og kommentarene ble lest av Christian Borch.
Serien ble tildelt Gullruten 2006 i klassen beste fakta- eller aktualitetsprogram.
Episode en
Beskrivelse fra NRK: «Norge hadde i årene etter 1814 fått en stor grad av indre selvstyre. I 1905 var det kun Kongen og utenrikspolitikken som bandt de to landene sammen. I mai la en norsk regjeringsdelegasjon fram et forslag for kong Oscar II om at Norge skulle få sin egen utenrikstjeneste. Kongen nektet blankt. Dermed vedtok det norske storting den 7. juni at kong Oscar ikke lenger kunne fungere som Norges konge. Svenskene ble rasende, og det ble mobilisert militært på begge sider av grensen.
Statsminister Christian Michelsen var den mektige strategen bak Norges dristige utspill. I dypeste hemmelighet hadde Michelsen og hans medhjelpere for lengst startet jakten på en ny norsk konge. Den mest aktuelle var danske prins Carl. Særlig veide hans ekteskap med britiske prinsesse Maud tungt i ønsket om å få ham på tronen. I november 1905 sa det norske folket ja til prins Carl som norsk konge, og 23. november forlot han og familien København med kurs for Norge – nå med nytt navn: kong Haakon VII.»
Episode 2
Beskrivelse fra NRK: «Kong Haakon var dyktig til å tilpasse seg rollen de norske politikerne ga ham. Dronning Maud var ganske sky og sjenert, men forbausende handlekraftig når det gjaldt å komme de svake grupper i samfunnet til hjelp. Det viste seg ikke minst i krigsårene 1914-18 da landet var rammet av matmangel og nød. Selv slottsparken ble da pløyd opp til potetåker på dronning Mauds befaling. Etter 15 år på tronen hadde kongeparet klart å bygge et fundament som skulle vise seg å holde i perioden som kom etterpå, hvor en rekke europeiske kongehus gikk overende.»
Episode 3
Kronprins Olav var to år da han kom til Norge og ble fort utrolig populær. Han var med foreldrene på en del reiser, men ellers hadde han en ganske ensom barndom på Slottet. Han var bortskjemt, men samtidig ble han tidlig oppmuntret til å være både sporty og uvøren. I 1928 ble han olympisk mester i seiling. Under disse lekene inngikk han hemmelig forlovelse med sin store kjærlighet, prinsesse Märtha av Sverige.
Episode 5
Beskrivelse fra NRK: «Et tysk angrep var ventet når som helst, og den norske kongefamilien ble fraktet ut av hovedstaden i grevens time. Den 9. april 1940 ble det ordnet med et ekstratog slik at de kongelige, regjeringen og en del stortingsrepresentanter fikk unnslippe.»
Episode 7
Krigen er over, og den norske kongefamilien kan reise tilbake til Norge. Her venter en hel nasjon spent. Kongefamilien går en dramatisk tid i møte i etterkrigsårene.
Episode 8
Kong Haakon er død, og kronprins Olav skal ta over hans virke. Vi er nå kommet til perioden 1957-1968. Det skjer en hel del i den norske kongefamilien i disse årene, blant annet en heftig debatt rundt borgerlige giftemål.
Episode 9
Ved fjernsynets inntog kom plutselig det norske folk mye nærmere den regjerende kongen. Vi fikk se ham i skiløypa, i seilbåten, som smilende og god bestefar og som passasjer på Holmenkolltrikken.
Episode 10
Dronningen hadde tidlig markert at hun ønsket en selvstendig rolle. Det oppstod en opphetet debatt da det skulle bestemmes om hun skulle følge kongen til åpning av Stortinget.
Utad ble oppgavene mye de samme som de hadde vært, men innad satt man med en svært gammeldags organisasjon og et slott som var nedslitt og brannfarlig. Restaureringen av Slottet ble mange ganger så dyrt som forutsatt, og debatten raste om hvor ansvaret for budsjettoverskridelsene skulle plasseres. Kongen forteller at de lærte at åpenhet lønner seg, og at det var en del unødvendig hemmelighetskremmeri under oppussingsprosjektet.
Episode 11
I det siste programmet i serien ”Konger for Norge”, er det de yngste i familien det dreide seg om. Kronprins Haakons og prinsesse Märtha Louises barndom og tenåringstid – og deres senere valg av ektefeller, sto i sentrum.
Liste over israelske skuespillere
Dette er en liste over israelske skuespillere.
Listen er ikke fullstendig.
Levetiracetam
Keppra (generisk navn: levetiracetam) er et antiepileptikum, dvs. legemiddel som brukes til å behandle epilepsi.
Bruk
Legemiddelet brukes alene eller sammen med andre antiepileptikum til å forebygge og reduserere forekomsten av anfall hos epileptikere. Primert brukes den til å behandle partielle epilepsianfall med eller uten sekundære generaliserte anfall. Men den kan også brukes som tilleggsbehandling ved generelle tonisk-kloniske anfall (GTK-anfall).
Annen bruk inkluderer behandling av Tourettes syndrom,autisme og angstlidelser.
Bivirkninger
De fleste vil ikke oppleve bivirkninger. Men av de som vil oppleve bivirkninger er tretthet den vanligste, denne vil i mange tilfeller forsvinne etter en tids bruk. Av de litt mindre vanlige bivirkninger kan følgende nevnes: kraftløshet, svimmelhet, hodepine og irritabelitet. Blant de sjeldnere bivirkninger kan være: depresjoner.
Nyere litteratur foreslår å bruke vitamin B6 (pyridoksin) til å forebygge psykiatriske bivirkninger.
Blaze
Blaze (ofte skrevet B L A Z E p.g.a. logoen) er et britisk heavy metal-band som ble stiftet av den tidligere Wolfsbane- og Iron Maiden-vokalisten Blaze Bayley i 1999.
Historie
Blaze ble stiftet i 2000. Blaze Bayley hadde nettopp blitt vraket fra Iron Maiden, til fordel for deres tidligere vokalist, Bruce Dickinson. Iron Maiden fans påsto at Blaze Bayley ikke klarte å fylle skoene til Bruce Dickinson og var hovedgrunnen til Iron Maidens store nedtur sent på 90-tallet. Blaze ga ut sitt første album Silicon Messiah i 2000. Bandet har til nå gitt ut 3 studioalbum og et livealbum fra Tenth Dimension-turneen i 2003.
Eksterne lenker
Blaze Bayley (band) Blaze Blaze Bayley
Ferrari 308
Ferrari 208, 308 og 328 (1975–1989) var en to-seters sportsbil laget av italienske Ferrari i over tyve tusen eksemplarer. Den avløste Ferrari Dino i 1975 og ble erstattet i 1989 av Ferrari 348. Den var tegnet av Pininfarina og bygd av Carrozzeria Scaglietti.
208 GTB fra 1980 (160 eks.) hadde en 2-liters V8 på 155 hk og i likhet med 208-utgaven av Ferrari GT4, kun tiltenkt fordeler i det italienske avgiftssystemet. 208 GTS likeså (140 eks.).
208 GTB Turbo fra 1982 (437 eks.) var som 308 GTBi (med innsprøytning), men 2.0-liters motor og KKK turbo fra Borg-Warner ga den 220 hk. Det samme gjaldt spiderutgaven 208 GTS Turbo (250 eks.).
308 GTB Quattrovalvole fra 1982 (748 eks.) hadde 32 ventiler og 240 hk. Spiderutgaven fra 1982 het 308 GTS Quattrovalvole (3042 eks.). Disse var grunnlaget for superbilen Ferrari 288 GTO produsert mellom 1984 og 1987.
328 GTB fra 1985 (1344 eks.) hadde samme motor, men oppboret til 3.2-liter. Den ga 270 hk og litt kosmetiske endringer. Det samme for 328 GTS (6068 eks.).
GTB Turbo og GTS Turbo fra 1986 var en 2-liters turbovariant av 328 GTB og GTS for det italienske marked, altså en etterfølger til 208 GTB og GTS Turbo, med den forskjell at turbo nå var fra japanske IHI og at den i hadde fått påmontert en avkjølende intercooler. Motoreffekt var 254 hk og ytelsene likt med 328 GTB.
Medisinsk metode
Medisinsk metode er den norske oversettelsen av det engelskspråklige begrepet health technology. Med metode forstås her alle tiltak for å forebygge, diagnostisere og behandle. En medisinsk metode omfatter i tillegg til selve prosedyren således bruk av teknisk utstyr og apparatur til undersøkelse og behandling, legemidler, pleie, organisering av tjenesten samt andre tiltak.
Tilbake til fremtiden II
Tilbake til fremtiden II (originaltittel: Back to the Future Part II) er en amerikansk eventyr-komedie og science fiction-film fra 1989 regissert av Robert Zemeckis. Filmen er den andre i en trilogi som omhandler den amerikanske tenåringsguttens Martys og hans reise med en tidsmaskin. Denne gangen reiser han til fremtiden, som i dette tilfellet er 2015. En av hans fiender skjønner hva som egentlig har skjedd og sørger derfor for å reise tilbake til 1950-årene hvor han skaper en alternativ historie. Hovedrollene spilles av Michael J. Fox og Christopher Lloyd, mens sentrale biroller spilles av Thomas F. Wilson og Lea Thompson.
Tilbake til fremtiden II ble svært populær og endte opp som den tredje mest innbringende filmen på verdensbasis i 1989.
Den ble etterfulgt av Tilbake til fremtiden III.
FA-cupen 1927/28
FA-cupen 1927/28 var den 53. sesongen av den engelske FA-cupen. Blackburn Rovers vant 3–1 over Huddersfield Town i finalen.
Tilbake til fremtiden II
Handling
Marty McFly med Emmett Brown, også kalt Doc, er tilbake med mer tidsreiser! Doc drar inn i fremtiden, nærmere bestemt til 21. oktober 2015, for å stoppe Marty's sønn fra å gjøre noe ulovlig og havne i fengsel. Med litt uheldig involvering greier Marty og Doc å endre fremtiden, slik at Biff's etterkommer havner i fengsel i stedet. Men før de drar tilbake til 1985, oppdager 2015's Biff at bilen er en tidsmaskin. Han stjeler den og drar tilbake til 1955 for å gi 1955-Biff et magasin som inneholder alt av sportsresultater fra 1950-2000.
Når Marty og Doc endelig kommer tilbake til 1985, er alt ugjenkjennelig, fordi Biff har tatt over byen etter å ha vunnet en gigantisk formue på vedding, som han allerede visste resultatene på. Marty finner ut at Biff har giftet seg med moren hans, som følge at han drepte Marty's far. Marty og Doc drar tilbake til 1955 for å stoppe 2015-Biff fra å gi sportsmagasinet til seg selv. De greier det med nød og neppe, men tidsmaskinen, med Doc inni, blir truffet av lynet og transportert tilbake til 1885. Doc sender Marty et brev gjennom tiden og forteller at han ikke ønsker å bli reddet fra det ville vesten. Marty oppsøker da 1955-versjonen av Doc for få hjelp med å komme "Tilbake Til Fremtiden".
A Live Record
A Live Record er et progrockalbum fra 1978 fra bandet Camel. Utgivelsen var det første konsertalbumet fra Camel og er et dobbeltalbum komponert sammen av innspillinger fra tre forskjellige turnéer.
Utgivelsen er et konsertsamlealbum med sanger fra tidligere album som er tatt opp under konserter. Disk 1 inneholder innspillinger fra turnéen etter utgivelsen «Mirage» i 1974 og turnéen etter «Rain Dances» i 1977. Spor 1 til 4 er fra Rain Dances–turnéen mens spor 5 og 6 er fra Mirage–turnéen.
Side to inneholder hele utgivelsen «The Snow Goose» live med originalbesetningen av Camel fra et fullsatt «Royal Albert Hall» i London akkompagnert av London Symphony Orchestra med John Brown som dirigent og David Bedford som komponist. Innspillingen er av meget høy kvalitet og er sett på som Camels beste album av fansen, og et av de mest betydningsfulle progrock-konsertalbumene som finnes.
Disk 1
(Andrew Latimer) (Peter Bardens, Andrew Latimer) (Peter Bardens, Andrew Latimer) (Peter Bardens, Andrew Latimer, Andy Ward) (Peter Bardens) (Peter Bardens, Doug Ferguson, Andrew Latimer, Andy Ward)
Disk 2
Camel fremførte hele «The Snow Goose» i et fullsatt Royal Albert Hall akkompagnert og av London Symphony Orchestra og ledet av David Bedford den 17. oktober 1975: (Alle låter er skrevet av Peter Bardens og Andrew Latimer).
Tärna kirke (Tärnaby)
Tärna kirke er en kirke i Tärna forsamling i Södra Lapplands kontrakt i Luleå stift, som befinner seg i tettstedet Tärnaby i Storuman kommune. Kirken ble bygd i 1898 da den gamle kirken på stedet ble revet, og ble innviet av biskop Olof Bergqvist den 19. juli 1908.
Hamit Altıntop
Hamit Altıntop (født 8. desember 1982) er en tysk-tyrkisk tidligere fotballspiller.
Selv om han er født og oppvokst i Tyskland, har han valgt å spille for. Han blir ansett som en av de beste spillerne for og var også en av de beste midtbanespillerne i Bundesliga.
Tärna kirke (Tärnaby)
Denne kirkeklokken stammer fra en annen kirke i området. I 1762 ble det bygd en kirke av tømmer ved Gäutajaures strand. Den ble senere gjenoppbygd på Gamla Kyrknäset, 5 km øst for den nåværende kirken, og innviet på nytt i 1971. Natt til den 1. oktober 1986 brant denne kirken ned, ble gjenoppbygd og innviet på nytt den 8. juli 1991. Klokken hadde siden 1984 tilhørt den gamle kirken på Gamla Kyrknäset.
Hamit Altıntop
Hamit Altıntop startet sin karriere i den lokale tyske klubben Wattenscheid i 2000 sammen med broren. Etter mye godt spill fikk han oppmerksomhet fra en rekke forskjellige klubber, og i 2003 gikk han til Schalke 04 hvor han for det meste spilte defensiv midtbane. Hamit gikk til Bayern München før 2007-2008-sesongen. I mai 2011 ble han sogt videre til Real Madrid i Spania.
I juli 2012 ble det klart at midtbanespilleren skal spille for den tyrkiske storklubben Galatasaray fra 2012-2013 sesongen.
Dunfermline
Dunfermline (skotsk-gælisk: Dùn Phàrlain; skotsk: Dunfaurlin) er en by, sogn og en kongelig burgh i Fife i Skottland. Byen ligger på en høyde rundt 5 km fra den nordlige bredden av Firth of Forth, nordvest for Edinburgh. Byen er den historiske hovedstaden i Skottland og Robert Bruce er begravd i klosteret. Byen krysser fra nord til sør av Pittencrieff Glen, en dyp, malerisk og krokete dal som byen muligens har fått sitt navn etter. På bunnen av dalen flyter Lyne Burn. Dunfermline har en beregnet befolkning på 58 508 innbyggere i 2020.
Byen er et stort servicesenter for vestlige Fife. Dunfermline har beholdt mye av sin historiske betydning, i tillegg til å tilby fasiliteter for fritid. Sysselsettingen er fokusert i tjenestesektoren, med den største arbeidsgiveren er kringkastingsselskap Sky UK. Andre store arbeidsgivere i området inkluderer Amazon.com (nettforhandler), Best Western (hoteller), CR Smith (vindusproduksjon), FMC Technologies (offshoreenergi), Lloyds og Nationwide (begge finansielle tjenester).
Som en del av de kommunale æresbevisninger i kjølvannet av dronning Elizabeth IIs platinajubileum ble det kunngjort den 20. mai 2022 at Dunfermline ville bli tildelt bystatus. Det skulle formelt bli tildelt statusen gjennom Letters Patent (konglig brev) senere i 2022.
Historie
Det har vært ulike tolkninger av opphavet til stedsnavnet Dunfermline. Det første elementet, dun, er fra gælisk som «(befestet) høyde», det vil si bygdeborg. Det er antatt at det referer til steinete framspring på stedet for Malcolm Canmores tårn i Pittencrieff Glen (nå Pittencrieff Park). Resten av navnet er problematisk. Det andre elementet, «fermen» kan ha vært et alternativt navn for Tower Burn i henhold til en middelaldersk opptegnelse publisert i 1455 som sammen med Lyne Burn i sør antyder stedet for en befestning mellom disse to vassdragene.
Den første registreringen av en bosetning i Dunfermline-området var i neolittisk tid (bondesteinalderen). Dette er vist med funn av en steinøks, noen pilspisser av flint og en utskåret steinkule nær byen. Et beskjæringsmerke, som antas å ha blitt brukt som en mulig innhegning for graver, er avdekket ved Deanpark House, også i nærheten av byen. Innen bronsealderen begynte området å få en viss betydning. Viktige funn inkluderer en bronseøks i Wellwood og en torque (halsring) av gull fra dagens kirkegård. Hellekistebegravelser fra bronsealderen har også blitt oppdaget både i Crossford og Masterton, hvor sistnevnte inneholder et par armbind, en bronsedolk og et sett halskjede som antas å ha komplementert en dobbel begravelse.
Den første historiske nedtegnelse for Dunfermline ble gjort på 1000-tallet. I følge krøniken til John av Fordun fra 1300-tallet, giftet Malcolm III seg med sin andre brud, den anglo-ungarske prinsessen Margaret (senere helgenerklært), ved kirken i Dunfermline mellom 1068 og 1070; seremonien ble utført av Fothad, den siste gælisk biskop av St. Andrews. Malcolm III etablerte Dunfermline som et nytt sete for kongemakten på midten av 1000-tallet og satte i gang endringer som til slutt gjorde byen til den faktiske hovedstaden i Skottland i store deler av perioden fram til attentatet på Jakob I i 1437. Etter ekteskapet med kong Malcolm III oppmuntret den religiøse dronning Margaret ektemannen til å konvertere det lille culdee-kapellet til en kirke for benediktinermunker. Culdeene var medlemmer av en asketisk kristen sekt. Den eksisterende culdee-kirken var ikke lenger i stand til å møte etterspørselen etter sin voksende menighet på grunn av en stor økning i befolkningen i Dunfermline fra ankomsten av angelsaksisk adel som kom inn i Skottland.[18] Grunnleggelsen av denne nye kirken i Dunfermline ble innviet rundt 1072, men ble ikke registrert i byens opptegnelser.
Kong David I av Skottland (kongetid 1124-1153) skulle senere gi denne kirken, dedikert til den hellige treenighet, til unam mansuram in burgo meo de Dunfermlyn som oversettes til «et hus eller bolig i min burgh Dunfermline». Grunnlaget for kirken utviklet seg til et kloster i 1128, under David I.
Klosteret Dunfermline Abbey kam til å spille en stor rolle i den generelle romaniseringen av religion (konverteringen til katolisismen) i hele kongeriket. På toppen av sin makt kontrollerte klosteret fire burgher, tre kongelige domstoler og en stor portefølje av landområder fra Moray i nord og ned til Berwickshire. Fra tiden til Aleksander I (kongetid 1104–28) ble klosteret også solid etablert som et velstående kongelig mausoleum for den skotske kronen.
Totalt atten kongelige, inkludert syv konger, ble gravlagt her fra dronning Margaret i 1093 til Robert Stewart, 1. hertug av Albany i 1420. Under kampen for skotsk uavhengighet fra engelsk styre, mellom 1296 og 1329, hadde Robert Bruce insistert så tidlig som i 1314 at han ønsket å bli gravlagt i det kongelige mausoleet i Dunfermline. Dette var slik at han kunne opprettholde arven fra tidligere skotske konger som ble gravlagt her, og refererte til dem som våre «forgjengere». Robert Bruce (kongetid 1306–1329) ville til slutt bli den siste av de syv skotske kongene som ble gitt denne æren i 1329, selv om hjertet hans ble ført til Melrose Abbey.
Selv om den andre sønnen til kong Jakob VI av Skottland og Anna av Danmark, prins Karl ble født i Dunfermline Palace i Fife den 19. november 1600, avsluttet foreningen av kronene, da Skottland og England ble samlet under en monark, byens kongelige forbindelser da Jakob VI flyttet skotske hoffet til London i 1603. Kong Karl ble dermed den siste monarken som ble født i Skottland.
Reformasjonen i Skottland i 1560 var et tap av Dunfermlines kirkelige betydning. David Ferguson var byens første reformerte minister. Den 25. mai 1624 oppslukte en brann rundt tre fjerdedeler av byen. Noen av de overlevende bygningene fra brannen var palasset, klosteret og abbedens hus.