cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bosnjaker
«Muštuluk»
«Muštuluk» er en gammel tradisjon blant bosnjaker. Hvis noen sier muštuluk, betyr det at de kommer med gode nyheter og må motta en gave ved en senere anledning.
Copinsay
Historie
Det er også et gammelt gravsted på øya.
På begynnelsen av 1900-tallet ga en ukentlig posttjeneste kontakt med fastlandet, og det var hver fjortende dag handelsturer til Deerness, om værforholdene tillot det. Gården kunne skilte med arbeidshester, storfe og sauer – alt dette måtte fraktes på «coo»-båten («kubåten»). Fugleegg ga et godt supplement til øyboernes kosthold, og menn ble senket over klippene på et spesielt tau, eller ble rodd ut til Horse for å bringe tilbake dette tilskuddet. I mange år ble griser om våren fraktet over til Horse for å gå løs der, som blant annet matet seg ved å spise fugleegg.
São Tomé og Príncipe
Første kolonisering
Mulattene fikk i 1520 kongelig godkjennelse til å inneha lokale offentlige embeter. I 1546 ble de likestilt med hvite nybyggere, de fikk stemmerett og rett til å sitte i byrådet. São Tomé hadde fått byrettigheter i 1535. Det var de samme rettigheter som andre portugisiske byer hadde, med et eget byråd som fikk myndighet over hele øya. Byrådet ble dominert av velstående plantasjeeiere. Fra 1548 til 1770 hadde byrådet rett til å utøve guvernørens myndighet i dennes fravær. Etter dette ble guvernørfunksjonen ofte utøvd av kreoler.
Copinsay
Fyrtårn
Det står et fyrtårn på øya, opprettet 8. november 1915, og dens første fyrvokter var Charles J McNeish. Det var tre tåkehorn tilknyttet tårnet, drevet av trykkluft motordrevet av tre Kelvin-dieselmotorer, som sendte 4 lydstøt, hver av 2½ sekunders varighet hvert 60. sekund.
São Tomé og Príncipe
Kirken
Den katolske kirken fulgte med de første kolonistene. Innen 1504 fantes det to kirker, en katolsk skole og Santa Casa de Misericórdia var til stede med et hospital. Utover første del av 1500-tallet ble ni prestegjeld opprettet, hvorav et på Príncipe. Prestene drev også handel, inkludert slavehandel, eide jord og var involvert i konflikter med de politiske myndighetene. São Tomé bispedømme ble grunnlagt i 1534 som det nest eldste i Afrika, men den første biskopen ankom først i 1554. Bispedømmet var underlagt Funchal bispedømme på Madeira til 1597, deretter Lisboa. Fra 1677 til 1844 var det underlagt Bahia erkebispedømme i Brasil. Mange forroer utdannet seg til prest i Bahia. Det utviklet seg et saotomesisk presteskap, som også satt sitt preg på domkapittelet. Ofte var domkapittelet i konflikt med den europeiske biskopen.
Copinsay
Fyrtårn
Under den andre verdenskrig nødlandet et britisk fly på Copinsay like nedenfor fyret. Det ble demontert og fraktet bort.
São Tomé og Príncipe
Sukkerplantasjer og slavehandel
Da kolonien ble etablert fikk saotomeserne rett til å drive handel på kysten av Afrika og de ble dominerende i slavehandelen. Fra 1490-årene var São Tomé og Príncipe et viktig marked for slaver fra Slavekysten, Nigerdeltaet og Fernando Póo.
Copinsay
Fyrtårn
Lyset ble automatisert i 1991 og er nå fjernovervåket fra Northern Lighthouse Boards kontorer i Edinburgh.
São Tomé og Príncipe
Sukkerplantasjer og slavehandel
På Madeira tok dyrking av sukkerrør til i 1420. Produksjon av det samme ble satt i gang på São Tomé. Det ble etablert sukkerplantasjer og det var stort behov for arbeidskraft. São Tomé ble i tillegg transittsted for slaver til de spanske koloniene i Amerika. Fra 1530-årene ble området slavene ble tatt fra utvidet med strekningen fra Kongo til Angola. I tillegg til Spansk Vestindia og Brasil, ble det også solgt slaver til det portugisiske fortet São Jorge da Mina på Gullkysten og til Europa. São Tomés rolle som viktig transitthavn for slaver varte til begynnelsen av 1700-tallet.
FK Partizan
Fudbalski Klub Partizan (serbisk: ФК Партизан) er en fotballklubb fra Beograd i Serbia. Klubben er en viktig del av sportsklubben Partizan Beograd. Andredivisjonsklubben FK Teleoptik er også eid av Partizan Beograd.
São Tomé og Príncipe
Sukkerplantasjer og slavehandel
São Tomé fikk tropekolonienes første plantasjeøkonomi. Kolonien utviklet seg til slavesamfunn før den transatlantiske slavehandelen tok til og sto som modell for plantasjeøkonomiene som ble etablert i den nye verden.
Copinsay
Økologi
Øya ble kjøpt av ornitologiorganisasjonen Royal Society for the Protection of Birds (RSPB) i 1972 til ære for naturforskeren James Fisher. Selv om Copinsay i dag er ubebodd, drives det fortsatt oppdrett på noen åkre etter oppdrag fra RSPB, for å prøve å gi passende forhold for åkerrikse. Som et resultat er et lappeteppe fra tidligere år på vei tilbake til øya, selv om en bosetning ikke har gjort det.
Every Night
«Every Night» er en sang av Paul McCartney fra hans solo-debutalbum McCartney fra 1970.
Copinsay
Økologi
Sammen med de tre tilstøtende tre holmene (Corn Holm, Ward Holm og Black Holm), er Copinsay utpekt som et særskilt verneområde (SPA) under EU-direktivet om bevaring av ville fugler på grunn av den ukultivert gressvegetasjonen og rene sandsteinsklipper som gir ideelle hekkehyller for sjøfugler. Det er en stor koloni med havert eller gråsel på øya. De valper vanligvis i november hvert år. Lundefugler kan sees i juli på de tilstøtende holmene.
Every Night
Sangen er en av de mest kjente fra albumet og er blant annet blitt inkludert på samlealbumet Wingspan: Hits and History fra 2001, i tillegg til å ha blitt spilt live på en rekke turnéer av McCartney. Senest på hans USA-turne i 2002.
Sangen ble også utgitt på hans unplugged-album fra 1991, sammen med to andre låter fra McCartney. Disse er «That Would Be Something» og «Junk».
Denitrifisering
Denitrifisering er en bakteriell prosess som skjer når nitrat (NO3-) omdannes til fritt nitrogen N2 eller lystgass (N2O). Det frie N2 har ingen påvirkning på miljøet, ettersom ca. 80 % av den atmosfæriske luft består av dette. Derimot er lystgasssen ikke god for miljøet, ettersom det bidrar til drivhuseffekt. Når denitrifikasjonsprosessen oppstår, er det når det er nitrat tilstede og i oksygenfrie forhold. Derutover skal det selvfølgelig også være denitrifiserende bakterier til stede, som kan omdanne og oppta den energien som oppstår i prosessen. For at de oksygenfrie forhold kan være til stede foregår prosessen i eller like under rotsonen, hvor oksygenen ikke ordentlig kan nå ned. Ettersom nitraten ikke kan binde seg til jorden følger den med vannet i vannløpet, underveis i vannløpet trenger noe av vannet ned til den oksygenfri sone hvor denitrifikasjonsbakteriene befinner seg i jorden, kan prosessen foregå. I prosessen omdanner bakteriene nitratet til oksygen som de selv har nytte av og til det frie N2, som det også er nevnt tidligere. Derved kan man si at det skjer denne prosess:
⇒N O3- → N2 + 3O2
Den oksygen som bakteriene omdanner, bruker de selv til respirasjon, slik at de på den måten skaffer energi til deres egen overlevelse.
FK Partizan
FK Partizan ble grunnlagt 4. oktober 1945, og var den jugoslaviske hærens sportsklubb. Klubben har totalt 22 nasjonale ligamesterskap og 11 nasjonal cuptriumfer. Største internasjonale suksess hittil kom i 1966 der de tapte finalen i Mesterligaen mot Real Madrid. For å komme dit hadde klubben, blant annet, slått ut Manchester United i semifinalen. Spillere som Stjepan Bobek, Dragan Mance, Predrag Mijatović, Savo Milošević, Mateja Kežman og Slaviša Jokanović har alle sitt opphav i Partizan.
Spillerstall
Oppdatert 28. april 2022.
São Tomé og Príncipe
Sukkerplantasjer og slavehandel
Rundt 1520 ble det etablert sukkerproduksjon i stor skala basert på plantasjer med slavearbeidskraft. Sukkerproduksjonen hadde først et kraftig oppsving som nådde en topp midt på 1500-tallet, for deretter å avta. Plantasjene, kalt roças, ble anlagt nord og nordøst på São Tomé og dekket på det meste en tredel av øya. Sukkerrørene ble bearbeidet i møller anlagt ved elver og bekker. Midt på 1500-tallet fantes det 60 sukkermøller, et tall som var steget til rundt 120 i 1600. Det ble også anlagt plantasjer på Príncipe, men disse var mindre enn på naboøya. På grunn av høy luftfuktighet var sukkeret som ble produsert på øyene av lav kvalitet.
Antallet slaver er beregnet til mellom 9,000 og 12,000 på høyden av perioden med sukkerproduksjon. Det første slaveopprøret fant sted i 1517. Det største slaveopprøret fant sted i juli 1595 da lederen Amador samlet 5,000 slaver som angrep byen, ødela sukkermøller og raidet plantasjer. Opprøret ble nedkjempet av nybyggerne og den lokale militsen. Amador og andre opprørsledere ble henrettet, mens flertallet av de vanlige opprørerne fikk amnesti. Det var nye slaveopprør i 1617 og 1709.
Mellom 1514 og 1527 ble det registrert import av 12,904 slaver. 5 % av disse rømte. Rømte slaver etablerte samfunn, macambos, i det indre av São Tomé. I 1530-årene gjennomførte disse angrep på plantasjene og i 1533 begynte myndighetene en langvarig og kostbar kamp mot angriperne. Soldater og våpen måtte skaffes fra Portugal. Den siste store militæroperasjonen fant sted i 1693 og etter dette avtok angrepene.
Det selvstyrte samfunnet av rømte slaver fortsatte å eksistere sør på São Tomé til 1878 da kolonimyndighetene tok kontroll. Folket som levde der var da blitt kjent som angolares.
Antallet europeiske hvite i den første koloniseringsperioden var trolig aldri over 1000. I 1600 var det rundt 200 igjen. På 1700-tallet ble i stedet andre grupper sosialt og politisk dominerende: brancos de terra, mulatter og afrikanere som hevdet samme status som de hvite europeerne hadde gjort, og afro-portugisiske mestiços.
Slavene bodde i landsbyer i tilknytning til plantasjen, der det også fantes et større hovedhus for plantasjeherren og hans familie. Slavene ble ikke gitt kost og losji, men fikk et jordstykke der de kunne dyrke avlinger til eget forbruk. Typisk ble det dyrket søtpotet og mais og holdt gris. Slavene bygde hus av tre på peler, en byggeskikk som holdt seg.
Fra slutten av 1500-tallet var São Tomé utgangspunkt for kontakt og handel med Ndongo. Bortsett fra slavehandelen og sukkerindustrien, var São Tomé ikke viktig som handelssted.
Plantasjeøkonomien brøt sammen etter 70 år med velstand. Båndene til Europa ble svekket og Brasil ble viktigere. Nedgangen i sukkerindustrien fra 1580 skyldtes både utpining av jorda og skadedyr, men også nederlandske angrep. Samtidig møtte saotomesisk sukker økt konkurranse fra Brasil og Vest-India. Politisk ustabile forhold, med konflikt mellom den lokale eliten, portugisiske embetsmenn og kirken, samt slaveopprør og angrep fra rømte slaver, bidro også til å gjøre forholdene vanskelige.
Levekårene på plantasjene ble dårligere. På 1600- og 1700-tallet opplevde øyene økonomiske nedgangstider. Forbudet som kom i 1614 mot å handle med Kongo, ble også et økonomisk tilbakeslag. I 1736 var det bare sju sukkermøller igjen. Noen plantasjer la om til selvbergingsjordbruk, med noe produksjon av sukker, bomull, ris og ingefær. Det ble produsert maniokmel, palmeolje, kokosnøtt og frukt, samt holdt gris og høns. Slaveriet fortsatte, men mange slaveeiere var svarte.
På 1700-tallet flyttet det økonomiske fokuset til Príncipe, som opplevde befolkningsøkning. I 1753 ble hovedstaden flyttet fra São Tomé til Santo António på Príncipe. Leveforholdene i den nye hovedstaden var dårlige. Det fantes ikke renovasjons- eller kloakksystem, drikkevannet ble hentet fra forurenset elvevann og i utkanten av byen fantes det permanent oversvømte områder. På grunn av dette led befolkningen av feber og vannbårne sykdommer. Hovedstaden forble på Príncipe til 1852.
Fernando Póo, Annobón og Ajudá
Portugal gjorde formelt krav på Fernando Póo innerst i Guineabukta. Kolonien omfattet i tillegg Annobón, der det ble gjort forsøk på å anlegge plantasjer. Plantasjene ble imidlertid oppgitt og overlatt til slavenes etterkommere. Folk fra São Tomé dro til Annobón for å fiske.
Fernando Póo og Annobón ble forvaltet som en del av kolonien sammen med São Tomé og Príncipe. Portugal avsto Annobón og Fernando Póo til Spania ved Sankt Ildefonso-traktaten i 1777 og El Pardo-traktaten i 1778.
Andre kolonisering
Båndene til Bahia ble brutt da Brasil ble selvstendig. I 1858 var det 11 katolske prester i kolonien, alle kreoler. Med rekoloniseringen og den nye plantasjeøkonomien fulgte også en religiøs nykolonisering. I 1878 etablerte Real Colégio das Missões Ultramarinas de Cernache de Bonjardim seg for å drive arbeid blant forroene. Imidlertid ble forroene ikke lenger ansett som egnet til prestetjeneste og utdannelsen av kreoler til dette stanset.
Brasils selvstendighet i 1822 og slavehandelens opphevelse i 1836 fikk konsekvenser for kolonien. Kapital som var opptjent på slavehandelen med Brasil ble investert i plantasjer på São Tomé og Príncipe.
Kaffe var innført i 1787 og i 1822 kom kakao. Dette ble produkter for en ny plantasjeøkonomi. Kakao ble først innført til Príncipe som prydtre, men i 1855 begynte João Maria de Sousa e Almeida, som kom fra en mulattfamilie fra Bahia, produksjon av kakao i stor skala på São Tomé. Fra São Tomé ble kakao brakt til Fernando Póo og derfra i 1879 videre til Gullkysten, som skulle bli en viktig konkurrent. Sammenlignet med kaffe var kakao best egnet til dyrking med ufaglært arbeidskraft. Gode priser på verdensmarkedet stimulerte til satsing. Innen 1890 ble det produsert mer kakao enn kaffe.
Utviklingen av den nye plantasjeøkonomien førte til at forroene ble presset bort fra jorda de til da hadde kontrollert. Jordeiendommer ble kjøpt opp, men det ble også brukt tvang og bedrag i prosessen der 90 % av landbruksarealet gikk over på portugisiske hender fram til 1898. Dette skapte en varig bitterhet hos forroene. Gruppen gikk over til å besette stillinger på lavere nivå i offentlig tjeneste.
I tillegg til eksisterende jordbruksområder, ble nytt land dyrket opp slik at det meste av São Tomé ble dekket av plantasjer. Området der angolarene bodde ble i 1878 også tatt til plantasjedrift. I 1913 ble det dyrket kakao på 62,500 hektar på Säo Tomé og 10,000 hektar på Príncipe.
Kakaoproduksjonen nådde en topp i 1909. Deretter avtok produksjonen, både på grunn av skadedyr, økt konkurranse og fallende priser. Fra 1930 var plantasjedriften lite effektiv og det var problemer med lønnsomheten. Arealet som ble benyttet til kakaoproduksjon var i 1975 falt til 25,000 hektar.
Slaveriet oppheves, kontraktarbeid innføres
I 1875 ga guvernøren frihet til de 7,500 slavene. Dette skapte problemer for plantasjedriften. Plantasjene var arbeidsintensive og det var stadig mangel på arbeidskraft. De frigitte slavene ville ikke arbeide på plantasjene og verken forroene eller angolarene var villig til å ta manuelt plantasjearbeid.
Meglenorumensk
Meglenorumensk er et romansk språk som snakkes av rundt 5000 meglenorumenere i Hellas og Nord-Makedonia. Som østromansk språk er det i nær slekt med de andre rumenske språkene, rumensk, arumensk og istrorumensk.
Språket dannet seg etter at Romerriket trakk seg ut fra Balkanhalvøya. Noen språkforskere anser det som en mellomting mellom arumensk og rumensk, og det anses ofte som en dialekt av et av disse språkene, eller som et selvstendig språk. Det ligner mer på rumensk enn på arumensk, noe som tyder på at språket skilte seg fra urrumensk tidligere en arumensk gjorde det. Sørslaviske språk har hatt mye innflytelse på meglenorumensk.
Jennifer Grey
Jennifer Grey (født 26. mars 1960 i New York City i New York) er en amerikansk skuespiller. Hun er best kjent for rollene som Frances «Baby» Houseman i filmen Dirty Dancing (1987) og som Jeanie Bueller i Skulk med stil (1986).
McMusic 19
McMusic 19
Jennifer Grey
Tidlig liv
Grey ble født i New York og er datter av skuespilleren Joel Grey og den tidligere skuespilleren og sangeren Jo Wilder. Grey er også barnebarn av komikeren og musikeren Mickey Katz. Hun gikk på Dalton School, en privatskole på Manhattan, og studerte både dans og skuespill.
Karriere
Greys kommersielle debut kom da hun var 19, i en reklamefilm for Dr Pepper. Etter noen andre småroller fikk hun rollen som den sjalu søsteren Jeanie i hitfilmen Skulk med stil fra 1986. Året etter fikk hun sin største rolle noensinne, som Frances «Baby» Houseman i Dirty Dancing, hvor hun spilte mot Patrick Swayze, som hun også hadde spilt mot i Red Dawn.
São Tomé og Príncipe
Slaveriet oppheves, kontraktarbeid innføres
I 1875 etablerte myndighetene Curadoria Geral dos Indígenas for å rekruttere kontraktsarbeidere, kalt serviçais, fra det afrikanske fastlandet. Fra 1876 til 1879 ble 10,341 kontraktsarbeidere brakt til øyene, rundt halvparten fra Angola, de resterende fra Gabon, Gullkysten og Liberia. Deretter ble arbeidere hentet fra de portugisiske koloniene. I tillegg til Angola, ble det fra 1903 rekruttert kontraktsarbeidere fra Kapp Verde og fra 1908 fra Mosambik. I 1895 ble det brakt inn 300 kinesere fra Macao.
Jennifer Grey
Karriere
Tidlig på 1990-tallet undergikk Grey en neseoperasjon som var så mislykket at hun måtte ha en ny operasjon for å reparere skadene. Resultatet var at ansikten hennes ble så forandret at selv nære venner ikke kjente henne igjen, og den store endringen i utseende hadde negative følger for hennes karriere. Om denne erfaringen sa hun selv at «Jeg gikk i operasjonssalen som en celebritet – og kom ut anonym. Det var som å være i et vitnebeskyttelsesprogram, eller som å være usynlig.» Hun vurderte en kort stund å starte på nytt med nytt navn, men valgte å fortsette med sitt opprinnelige navn. I 1999 dukket hun opp igjen i den kortvarige ABC-situasjonskomedien It's Like, You Know..., hvor hun portretterte en variasjon av seg selv, en kjempende skuespiller kalt Jennifer Grey. I en episode i serien gjorde hun narr av seg selv med en historie om en høyt publisert neseoperasjon.
São Tomé og Príncipe
Slaveriet oppheves, kontraktarbeid innføres
Kolonien hadde i 1900 en befolkning på 42,100, hvorav 19,430 var saotomesere, 21,510 kontraktsarbeidere og 1,190 hvite. Innen utgangen av tiåret var forholdet endret og kontraktsarbeiderne og deres etterkommere var i flertall. I 1909 bodde det 35,533 kontraktsarbeidere, 6,987 tongaer, 23,651 saotomesere, 2,000 europeere og 50 asiater i kolonien.
Jennifer Grey
Karriere
Grey spilte også sammen med Shirley MacLaine, Liza Minnelli og Kathy Bates i CBS' TV-film The West Side Waltz, tilpasset av Ernest Thompson fra hans skuespill, i en episode av Venner for livet som Mindy, og hun hadde i 2000 en mindre rolle filmen Bounce med Gwyneth Paltrow og Ben Affleck. Hennes eneste Broadway-rolle var i The Twilight of the Golds (1993). Grey har opptrådt i HBO-serien John from Cincinnati som Daphne, Meyers forlovede.
São Tomé og Príncipe
Slaveriet oppheves, kontraktarbeid innføres
Mellom 1902 og 1928 ble det brakt inn 99,821 kontraktsarbeidere, fra 1928 til 1958 i alt 84,397. Kontraktsarbeidere forble en større gruppe enn de lokale kreolene fram til 1940.
Jennifer Grey
Personlig liv
Etter å ha vært forlovet med Matthew Broderick (som spilte hennes bror i Skulk med stil) og Johnny Depp, og etter et forhold med George Stephanopoulos, giftet Grey seg 21. juli 2001 med skuespilleren og regissøren Clark Gregg (The New Adventures of Old Christine). De har en datter kalt Stella (født 3. desember 2001) sammen. Paret hadde hovedrollene i Lifetime-filmen Road to Christmas.
São Tomé og Príncipe
Slaveriet oppheves, kontraktarbeid innføres
Kappverderne utgjorde et unntak ved at det som regel ble rekruttert ektepar, mens øvrige kontraktsarbeidere var menn. I motsetning til angolanerne og mosambikerne, ble kappverderne dessuten, som saotomeserne, klassifisert som statsborgere, mens angolanerne og mosambikerne ble klassifisert som indígenas, innfødte.
Jennifer Grey
Personlig liv
Grey bor i Los Angeles i California sammen med sin familie.
São Tomé og Príncipe
Slaveriet oppheves, kontraktarbeid innføres
Plantasjene ble stort sett eid av selskaper basert i Lisboa og med fraværende eiere. Plantasjene utviklet seg til adskilte samfunn der kontraktsarbeiderne bodde i brakker. Fram til 1950-årene kunne de heller ikke forlate plantasjene etter arbeidstid. Det eksisterte således både geografiske og sosiale skiller mellom kontraktsarbeiderne og kreolsamfunnet av forroer.
Kontraktsarbeidere fikk treårskontrakter. Halvparten av lønnen ble holdt tilbake og skulle utbetales ved repatriering. Fram til 1909 var dette imidlertid bare en formalitet som ikke ble praktisert. Kontraktene ble dessuten ofte ensidig forlenget uten samtykke fra arbeiderne. Selv om det ikke var lov, ble det praktisert fysisk avstraffelse. Arbeidsforholdene førte til at britiske anti-slaveri-aktivister startet en kampanje som i 1909 ledet til boikott av saotomesisk kakao i Storbritannia og Tyskland.
Blant forroene hadde det utviklet seg en litteratur og det ble utgitt aviser. Det dannet seg også en gruppe intellektuelle og gruppen rekrutterte politikere. De mest velstående blant forroene sendte sine barn til Portugal, Angola eller Brasil for utdannelse. Gruppen hadde imidlertid tapt kontrollen over jorda til nye plantasjeeiere og tapt posisjoner i koloniadministrasjonen til portugisere. På 1900-tallet var gruppen i nedgang.
Etter revolusjonen i Portugal i 1910 ble forholdene for kontraktsarbeiderne bedret og repatriering kom i gang. Nye reformer ble innført etter andre verdenskrig, med helsetjenester og krav om skolegang for arbeiderbarn, og i 1961, da kontraktsarbeiderne formelt fikk samme status som saotomeserne. Gruppene av serviçais og tongas var lenge uten utdannelse, bodde isolert og hadde begrenset tilgang til helsetjenester. Endringen av status hjalp imidlertid på sikt til med assimilering av kontraktsarbeiderne i gruppen av forroer.
Helse, utdanning og offentlige virksomhet
Fram til 1930-årene beholdt øyene sitt rykte for å være usunne for nyankomne. Levealderen var kort og dødeligheten høy. Feber, syfilis og skabb var utbredt. I 1861-62 og i 1877 rammet en koppeepidemi. Det var problemer med å skaffe rent drikkevann og vannbårne sykdommer som dysenteri og diare var utbredt. Malaria tok også mange liv, også i hovedstaden, på grunn av udrenerte våtmarksområder. I 1908 ble dødeligheten på plantasjene, der innkvarteringsforholdene var dårlige, beregnet til 100 per 1000. Tuberkulose og andre lungesykdommer spredte seg der raskt.
I 1820-årene spredte sovesyke seg til Príncipe og i andre halvdel av 1800-tallet førte den til stor dødelighet. Folketallet på øya var 1,122 i 1844. I 1912 var det 550 mennesker igjen. Utviklingen førte til at det ble satt i gang en stor kampanje for å forbedre forholdene, blant annet ved å utrydde smittebærende dyr, drenering av myrområder og ved å rydde vegetasjonen nær bosettinger. I 1914 vartsetsefluene utryddet og helseforholdene bedret seg.
I 1919 besøkte en britisk ekspedisjon under ledelse av Arthur Eddington Príncipe for å benytte en total solformørkelse til å prøve Albert Einsteins teori om generell relativitet.
Koloniadministrasjonen var ikke villig til å bruke offentlige midler for å forbedre forholdene for befolkningen og brukte først på 1900-tallet bare beskjedne beløp på utdanning og helse. Kommunikasjonene med omverdenen ble imidlertid forbedret: Det ble lagt telegraf- og telefonkabel til Europa og rederier ble subsidiert for å skaffe regelmessig skipsanløp. Mellom hovedstaden og Trinidade i innlandet ble det anlagt smalsporet jernbane.
Skolevesenet var begrenset og utbygging av det gikk sakte. I 1952 åpnet den første videregående skolen. Det var få arbeidsmuligheter for folk med utdanning og de som hadde utdannelse søkte seg som oftest utenlands. Saotomesere kunne få arbeid på lavere trinn i offentlig forvaltning og som oppsynsmenn på plantasjene, men de fikk ikke ledende stillinger.
Under Estado Novo
I 1928 fikk kolonien et styre og stell bestemt av et eget carta orgânica. Guvernøren skulle etter dette oppnevnes for fire år. Et regjeringsråd med to valgte medlemmer skulle assistere guvernøren. Senere kom det et lovgivende råd der sju medlemmer var valgt. Mannlige statsborgere, menn som sto i spissen for husholdninger, skattebetalende kvinner og andre nærmere bestemte kategorier hadde stemmerett. Verken regjeringsrådet eller det lovgivende råd hadde noe å si i budsjettspørsmål. De to øyene utgjorde sammen én valgkrets ved valg til parlamentet i Lisboa. Elektoratet besto i 1967 av 5,085 velgere. Øyene ble inndelt i to områder med hvert sitt lokalråd. São Tomé ble videre inndelt i sogn.
Under Estado Novo holdt kakao seg som viktigste eksportprodukt og falt aldri til mindre enn 66 % av eksporten. Fram til 1947 gikk all utførsel av kakao til Portugal, deretter ble Nederland et viktig marked for rundt en tredel av kakaoproduksjonen. Mens kaffe fikk stadig mindre betydning, økte produksjon av palmekjerner, palmeolje og kopra i betydning. Det meste av importen kom fra Portugal, men andelen sank fra over 80 % i 1942, til rundt 75 % midt i 1960-årene og til rundt 50 % tidlig i 1970-årene.
Batepá-massakren og frigjøringstanker
Forholdet mellom forroene og de portugisiske myndighetene var preget av mistro og konflikt. I 1953 fant Batepá-massakren sted. Forsøk på å utkommandere forroer til offentlig arbeid førte til motstand. Guvernøren truet med tvangsrekruttering til arbeid på plantasjene. Forroene forsvarte sin posisjon som frie og motsatte seg forsøk på tvangsarbeid. Situasjonen utviklet seg til at medlemmer av sikkerhetsstyrkene ble drept og det ble utført represalier mot forroer.
Batepá-massakren ble et vendepunkt for forroenes politiske innstilling. Etter hendelsene i 1953 dannet det seg en politisk elite i eksil i Lisboa, der saotomesiske studenter også kom i kontakt med eksilmiljøer fra andre portugisiske kolonier. Flere fra denne gruppen ble ledende politikere etter uavhengigheten, som Miguel Trovoada, Manuel Pinto da Costa og Carlos Graça. Portugisiske myndigheter forsøkte aldri å inkludere gruppen av utdannede saotomesere i administrasjonen av kolonien og den ble i stedet inspirert av tanker om kolonifrigjøring og négritude. Nasjonalistene fikk sin politiske skolering i eksil i anti-imperialistiske miljøer. Eksilmiljøet var tallmessig lite og saotomesisk nasjonalisme fikk liten utbredelse på øyene.
I 1960 dannet en liten gruppe studenter som var hjemme på São Tomé organisasjonen Comitê pela Libertação de São Tomé e Príncipe (CLSTP), men gruppen fikk ingen utbredelse lokalt. Den ble imidlertid med i Conferência das Organizações Nacionalistas das Colónias Portuguesas (CONCP), som samlet frigjøringsbevegelsene i de portugisiske koloniene og fikk gjennom dette en viss internasjonal status. I november 1962 fikk CLSTP for første gang legge sin sak fram for FNs fjerde komité. Da Organisasjonen for afrikansk enhet ble grunnlagt i 1963 fikk CLSTP observatørstatus.
CLSTP-ledelsen var spredt på flere steder i utlandet. Etter å ha etablert seg i Conakry i Guinea i 1960, ble hovedkontoret året etter flyttet til Libreville i Gabon. Organisasjonen var preget av indre strid og i 1965 fantes det rivaliserende kontorer i Libreville så vel som i Accra i Ghana. Kontakten med øyene var minimal, og splittelsen gjorde at virksomheten i 1965 nærmest opphørte.
Det kom nytt liv i nasjonalistbevegelsen i 1972 da Movimento de Libertação de São Tomé e Príncipe (MLSTP) ble dannet under ledelse av Manuel Pinto da Costa. Et eksilhovedkontor ble opprettet i Libreville. MLSTP ble anerkjent av Organisasjonen for afrikansk enhet som den eneste legitime representant for det saotomesiske folk..
Den portugisiske sosialistlederen Mario Soares ble i 1970 sendt i åtte måneders eksil på São Tomé.
Under Biafrakrigen fra 1967 til 1970 skaffet separatistene forsyninger av våpen og mat via kolonien. Det førte til et økonomisk oppsving. Utenlandske nødhjelpsorganisasjoner opprettet en luftbro og benyttet flyplassen på São Tomé for å fly nødhjelp til Biafra.
Politisk endret forholdene i kolonien seg lite. Det ble holdt valg til det lovgivende råd, men det var uten makt. Øyene valgte én representant til parlamentet i Lisboa. Valgene foregikk uten politisk konkurranse mellom kandidater eller partier. Før nellikrevolusjonen i Portugal 25. april 1974 drev ikke uavhengighetsbevegelsen politisk aktivitet på øyene. Organisasjonens ledere samlet seg i Libreville i Gabon. I motsetning til i de portugisiske koloniene på det afrikanske kontinentet, der det før uavhengigheten ble ført væpnet kamp mot kolonimakten, var forholdene på São Tomé og Príncipe fredelige. Selvstendigheten kom mest som en følge av omveltningen i Portugal.
Uavhengighet
Ved uavhengigheten i 1975 var São Tomé og Príncipe den minste av de portugisiske koloniene. Økonomien var avhengig av kakao, dyrket på plantasjer eid av portugisere, men med gammelt utstyr og produksjonsmetoder. Produksjonen hadde gått jevnt nedover siden 1925 og lå i 1974 på 7,400 tonn. De øverste stillingene i koloniadministrasjonen, politiet og militærvesenet, var besatt av portugisere, som også ledet driften av plantasjene. I 1974 talte den hvite befolkningen omkring 2,000 personer. Gruppen av serviçais og tongas utgjorde da færre enn 20,000 av en befolkning på i alt 90,000.
Uavhengighetsbevegelsen ble først aktiv på øyene etter statskuppet i Lisboa i 1974. Nellikrevolusjonen i Portugal førte til politiske mobilisering mot kolonimakten på øyene. Den nye presidenten, António de Spínola, så for seg en føderalt løsning der koloniene etter folkeavstemninger beholdt sine bånd til moderlandet. På øyene dukket det opp partier som støttet denne tanken. I mai 1974 ble Frente Popular Livre (FPL) etablert på São Tomé. Organisasjonen gikk inn for økende selvstyre og føderasjon med Portugal. FLP fikk følge av Partido Liberal og Centro Democrático de São Tomé e Príncipe. En støttegruppe for MLSTP, Associação Cívica pro-MLSTP (Cívica), ble dannet og det kom studenter fra Portugal for å støtte mobiliseringen. Mens MLSTP-ledelsen holdt seg i eksil, mobiliserte Associação Cívica pro-MLSTP på øyene og holdt sin første demonstrasjon 29. juni 1974.
I mai 1974 fant det første uformelle møtet mellom de nye makthaverne i Portugal og MLSTP sted i London. Etter at Vasco Gonçalves ble statsminister i en ny midlertidig regjering i juli 1974, ble kolonien innrømmet rett til selvstendighet.
Det kom til økende sosial uro og streik. Streiker på plantasjene spredte seg til offentlig sektor. Økende bekymring blant de hvite kolonistene førte til at guvernøren ba om militære forsterkninger, noe som igjen førte til uro i flertallsbefolkningen. Soldater i det lokalt oppsatte infanterikompaniet forsynte seg av et våpenlager. Den 5. september 1974 holdt Associação Cívica pro-MLSTP en stor demonstrasjon der én person ble skutt og drept av militærpolitiet.
I august besøkte både Cívica og FLP ledelsen i MLSTP i Gabon og FLP besluttet å oppløse seg selv og gå med i MLSTP.
MLSTP og representanter for regjeringen i Lisboa møttes i Libreville i september og oktober. Portugal anerkjente da MLSTP som eneste legitime representant for det saotomesiske folk. Forhandlinger om uavhengighet startet i Algerie i november. Den 26. november kom partene til enighet og selvstendighetsprosessen og uavhengighetsdatoen ble satt til 12. juli 1975.
Det ble avtalt at landet i mellomtiden skulle styres av en portugisisk høykommissær og en overgangsregjering ledet av en statsminister utnevnt av MLSTP. Overgangsregjeringen skulle ha både lovgivende og utøvende makt. Den fikk i oppdrag i forberede valg til en grunnlovgivende forsamling.
Overgangsregjeringen ble innsatt 21. desember 1974. MLSTPs visegeneralsekretær, Leonel Mário d'Alva, ble statsminister. Ytterligere én representant fra eksilbevegelsen ble minister, mens Associação Cívica pro-MLSTP fikk tre ministre og Portugal var representert med én. Overgangsregjeirngen var preget av indre splid og det var motsetninger i forholdet til høykommissæren, den tidligere guvernøren António Elísio Capelo Pires Veloso. I Associação Cívica fantes det radikale medlemmer, mens MLSTPs ledelse var preget av moderate krefter. Framtiden til det 250–300 mann sterke Companhia de Caçadores de São Tomé bestående av saotomesiske soldater skapte særlig strid, med krav fra MLSTP om at kompaniet skulle oppløses. Situasjonen roet seg etter at MLSTPs leder Manuel Pinto da Costa ankom São Tomé i midten av mars 1975. Striden mellom moderate og radikale i uavhengighetsbevegelsen endte med seier for de moderate med Manuel Pinto da Costa og Miguel Trovoada i spissen.
I overgangsperioden forlot portugiserne kolonien i stort antall, noe som rammet plantasjene, næringsliv forøvrig og offentlig forvaltning. Portugisiske statstjenestemenn vendte tilbake til moderlandet og ble erstattet av saotomesere. Alle de omkring 2000 hvite forlot kolonien. Portugal fullførte tilbaketrekkingen av sine soldater 11. juli 1975.
Det ble innført universell stemmerett og to tredeler av den voksne befolkningen registrerte seg for å stemme. MLSTP vant alle de 16 mandatene i den grunnlovgivende forsamlingen. Den 12. juli 1975 erklærte forsamlingen São Tomé og Príncipe som uavhengig og ga all makt til MLSTP, som ved sitt politbyrå valgte Manuel Pinto da Costa til landets president.
Da São Tomé og Príncipe ble en selvstendig stat 12. juli 1975 avsluttet landet en av de lengste kolonihistoriene: Portugal hadde kontrollert øyene i 500 år. Landet var et av de første som ble kolonisert av en europeisk makt og et av de siste som fikk selvstendighet.
Ettpartistat
Økonomien i det nylig selvstendige landet var dominert av plantasjene, roças. I september 1975 ble plantasjene som var forlatt av de portugisiske eierne nasjonalisert. Da hadde plantasjearbeidere allerede ryddet jord i sekundærskog tilhørende eiendommene og etablert seg som småbrukere. Plantasjene ble forsøkt drevet som arbeiderstyrte kollektivbruk, men i 1978 tok myndighetene over og etablerte 15 statsbruk. Endringen førte til opprettelsen av mange nye stillinger i administrasjon og støtteapparat, mens det var vansker med å rekruttere arbeidskraft til manuelt arbeid. Kakaoproduksjonen tok seg ikke opp til nivået før selvstendigheten.
Etter selvstendigheten inntok landet en alliansefri holdning i utenrikspolitikken. Landet fikk medlemskap i De forente nasjoner, ble med i den alliansefrie bevegelse og i Organisasjonen for afrikanske enhet. CONCP ble omgjort til en løs mellomstatlig gruppering, der utenriksministrene møttes første gang på São Tomé i 1976. Formelt støttet landet den tredje verdens saker og ønsket et mer rettferdig forhold mellom nord og sør. Det ble gitt militant støtte til frigjøring i det sørlige Afrika. Med unntak av nære bånd til Angola, var imidlertid forbindelsene til afrikanske land begrenset. Landet nærmet seg Sovjetunionen og østblokken.
Shoreham-by-Sea
Historie
Den eldste delen av byen, og havnen New Shoreham, ble grunnlagt av normannerne mot slutten av 1000-tallet. Den nåværende sognekirken i New Shoreham, St. Maria de Haura («i havnen») ble bygget innenfor et tiår etter nedtegningen av Domesday Book (1086). Dagens kirke er bare halvparten så stor som den opprinnelige, da deler har falt ned. Byen ble planlagt med et regelmessig gatenett, som i stor grad har overlevd.
São Tomé og Príncipe
Ettpartistat
Det geografisk isolerte, fattige og nylige selvstendige landet hadde begrensede midler til å etablere diplomatiske forbindelser med andre stater. I tillegg til ambassader i Lisboa, Brussel, Luanda og Libreville, ble det etablert ambassade i Moskva. Landet hadde en ambassade ved FN i New York og etablerte ambassade i Washington, D.C. i 1985. I 1980-årene var det bare Portugal som hadde en ambassadør fast stasjonert i São Tomé.
Forbindelsene med Angola utviklet seg til å bli de tetteste. Regjeringen i São Tomé og Príncipe fryktet for sin egen makt og Angolas regjering fryktet at øyene skulle bli brukt som base for invasjon av angolansk territorium. I 1978 sendte Angola tropper til øyene og i april 1978 landene undertegnet en avtale om militærhjelp. Angola bisto også på andre måter. Saotomesiske fiskere fikk rettigheter i angolansk farvann, det ble gitt hjelp til rehabilitering av en av de største plantasjene og flyselskapet TAAG etablerte flyforbindelse. Fram til 1986 leverte Angola petroleumsprodukter på fordelaktige vilkår.
Shoreham-by-Sea
Historie
Shoreham Beach, sør for byen, var en grusbanke som er bygget opp over flere århundrer av havets krefter. Rundt 1900 begynte flere å ta i bruk ombygde jernbanevogner som sommerhus i nærheten av Shoreham Beach. Området der disse sto fikk tilnavnet Byngalow Town, og ble i en kort tid hjem for den britiske filmindustrien i dens tidlige fase. Under den andre verdenskrig ble grusbanken fjernet av militære årsaker, og det er nå anlagt moderne boligområder der. En av de få bygningene som overlevde utplaningen under krigen var Den gode hyrdes kirke, fra 1913.
São Tomé og Príncipe
Ettpartistat
Forholdet til Gabon var vanskeligere. Air Gabon hadde flyginger fra landet ble uavhengig til 1977. São Tomé og Príncipe søkte å forbedre forbindelsene og ved midten av 1980-årene bedret forholdet seg såpass at president Omar Bongo bestemte seg for å utvise medlemmer av Frente de Resistência Nacional de São Tomé e Príncipe (FRNST).
Shoreham-by-Sea
Historie
Shoreham lufthavn, vest for byen, drives av byrådet i Brighton and Hove og distriktsrådet i Worthing i fellesskap. Det er planer om å utvide lufthavnen, som er den eldste regulerte flyplass i Storbritannia. Terminalen, i art deco-stil, er listet som en bygning av historisk interesse.
São Tomé og Príncipe
Ettpartistat
Utenrikspolitisk nærmet landet seg Sovjetunionen og andre østblokkland. Sovjetunionen hadde ikke strategisk interesse av landet, men bidro med et fåtall pansrede personellkjøretøyer. I 1975 ble det undertegnet en avtale med Kina om økonomisk og teknisk samarbeid. Kina bidro blant annet med leger og i 1985 begynte byggingen av et stort folkepalass med en publikumskapasitet på 1,000. I 1983 ble det undertegnet en avtale med Cuba, som ga sivil bistand. Det var også samarbeid med Bulgaria og Jugoslavia. Mest omfattende ble samarbeidet med Den tyske demokratiske republikk (Øst-Tyskland), som ble en av landets viktigste handelspartnere. Øst-Tyskland kjøpte kakao til en pris som lå over verdensmarkedet, mot kjøp av østtyske varer og tjenester. Øst-Tyskland bidro med byggingen av et teglverk og et bryggeri.
I håp om å tiltrekke seg mer bistand og økte utenlandsinvesteringer, gikk president Manuel Pinto da Costa fra 1985 i gang med å forbedre forholdet til vestlige land. Samtidig ble de igangsatt reformarbeid internt for å bedre økonomien. Vestlige land og internasjonale utviklingsorganisasjoner var den viktigste kilden til bistand. Nederland var en viktig avtaker av kakao. Frankrike bidro med landbruksbistand. USA bidro i 1986 med midler til opplæring av saotomesiske offiserer i USA.
Til tross for utenlandsk bistand fortsatte den økonomiske tilbakegangen etter uavhengigheten. Fattigdommen økte. Korrupsjon grep om seg. De 15 årene med sosialistisk ettpartistyre var politisk kjennetegnet av autoritært styre og menneskerettighetsbrudd, økonomisk av rask nedgang og lederskapets misbruk av offentlige midler til egen fordel. Landet har vært kjennetegnet av politisk ustabile forhold.
Etter ti års økonomisk nedgang hadde ettpartiregimet tapt sin legitimitet. Verdensbanken og Det internasjonale pengefondet ble bedt om hjelp. Strukturtilpasningsprogrammet som kom ble fulgt av økonomisk liberalisering og større politisk frihet.
Demokratisering
Etter 15 års selvstendighet gjennomgikk landet en ny grunnleggende omveltning, med innføring av demokrati og markedsøkonomi. Landet var tidlig ute med demokratisering av ettpartistaten. Det var første land i Afrika som holdt en nasjonal demokratiseringskonferanse og andre land som holdt flerpartivalg.
Konkurranse innad i den politiske eliten om kontroll med statens ressurser og utenlandske midler har ført til politisk ustabilitet også i det formelt demokratiske systemet der det avholdes frie valg og partiene veksler om makten.
Politikk og administrasjon
Styret bygger på forfatningen fra 1990. Landet er en demokratisk republikk. Presidenten velges i allmenne valg for fem år med mulighet for ett gjenvalg. Nasjonalforsamlingen har 55 medlemmer, valgt for fire år. Regjeringen blir nominert av forsamlingen og utnevnes av presidenten. Príncipe fikk et visst utstrakt selvstyre i 1994, med en egen regjering og regional forsamling.
Administrativ inndeling
Distriktet Água Grande, der hovedstaden São Tomé ligger, er det mest folkerike, etterfulgt av nabodistriktet Mé-Zóchi.
Príncipe utgjør siden 1995 en egen autonom region.
Forsvar
Forsvarsstyrkene, Forças Armadas de São Tomé e Príncipe, består av en hærkomponent (Exército), en marinekomponent eller kystvakt (Guarda Costeira de São Tomé e Príncipe), en presidentgarde (Guarda Presidencial) og en nasjonalgarde. Styrkene har sparsomt med ressurser og materiell.
Forsvaret besto opprinnelig bare av hærstyrker med opphav i kolonitidens Companhia de Caçadores. Etter omorganisering av forsvaret ved en ny lov av 2010 fikk landet også en sjøforsvarsstyrke i form av en kystvakt. I 2013 tilhørte omkring 100 av landets 800 mann under våpen kystvakten. Brasil har bistått landet med opplæring og noe materiell, donerte i 2014 en patruljebåt til kystvakten og har bistått med etableringen av marineinfanteri.
Landet har hatt militærsamarbeid med Portugal, USA og Frankrike. Forsvarssamarbeidet med Angola har også vært tett, med angolanske styrker stasjonert i landet til 1991. Fram til 1990-årene ble landets militær utdannet i Sovjetunionen og andre østblokkland, særlig Øst-Tyskland og Cuba, et samarbeid som opphøre da Sovjetunionen gikk i oppløsning. Samarbeid med Russland for opplæring av personell ble gjenopptatt i 2013.
Landets militære har flere ganger intervenert i politikken. Det var militærkupp i 1995 og 2003. Dårlige lønns- og arbeidsvilkår samt påstander om forfremmelser av offiserer gjennom nepotisme har skapt uro.
Økonomi
São Tomé og Príncipe er et fattig land med en utenlandsgjeld på over 210 millioner amerikanske dollar (2013). Landet er avhengig av å importere det meste av forbruksvarer, drivstoff og en god del mat, mens det hovedsakelig eksporterer kakao, i tillegg til noe kaffe, kopra og palmeolje. De fleste arbeidsplassene finnes i jordbruket.
Landet har også naturressurser som fisk og vannkraft, og er i ferd med å utforske petroleumsressurser i sine territorialfarvann. Landets økonomiske sone grenser mot Ekvatorial-Guineas og Gabons. I nordvest overlapper den med Nigerias og i 2001 inngikk de to landene en avtale om en felles forvaltningssone for utnyttelse av ressursene som finnes der.
Ellers er turismen en kommende vekstnæring. Flere europeiske selskaper etablerer seg her.
Sentralbank, valuta og bankvesen
Dobra ble innført som myntenhet etter uavhengigheten og erstattet escudo med kursen 1:1. I 2010 ble dobraen knyttet til euro med en kurs på 24,500 dobra for 1 euro. Den 1. januar 2018 trådte en pengereform i kraft der 1000 gamle dobra ble verdt 1 ny dobra. 1 euro ble da verdt 24,50 nye dobra.
I mai 2017 fantes det seks private banker. Banco Internacional de São Tomé e Príncipe (BISPT) ble etablert i 1993 ved reorganiseringen av BNSTP. Flere av de private bankene tilhører afrikanske bankgrupper. Afriland First Bank São Tomé e Príncipe er en del av Afriland First Bank med hovedkontor i Kamerun, Ecobank São Tomé e Príncipe tilhører Ecobank med sete i Togo og BGFI Bank STP er en del av BGFIBank Group fra Gabon. Energy Bank STP er en del av den vestafrikanske Energy Bank-gruppen med hovedkontor i Ghana. Gruppen eies av Global Fleet. Banco Privado São Tomé e Príncipe ble etablert i 2005 av kamerunske og andre internasjonale investorer.
Utdanning
Da landet ble selvstendig i 1975 fantes det ikke høyere utdanningstilbud. I årene som fulgte dro saotomesere til Portugal eller til land i østblokken for universitetsstudier.
I 1994 ble et privat lærested for regnskap, administrasjon og informasjonsvitenskap, Instituto Universitário de Contabilidade, Administração e Informática (IUCAI), etablert. Det offentlige Instituto Superior Politécnico (ISP) ble grunnlagt i 1996 og åpnet dørene for studenter året etter. Her ble det tilbudt laveregradsstudier i blant annet matematikk, biologi, historie, portugisisk og fransk. I 2014 ble ISP slått sammen med institusjoner for landbruk, lærerutdanning og helsevitenskap til Universidade de São Tomé e Príncipe (USTP), landets første offentlige universitet.
Portugisiske interesser etablerte i 2005 det private lærestedet Universidade Lusíada de São Tomé e Príncipe (ULSTP) som tilbyr studier i rettsvitenskap, bedriftsledelse og informasjonsvitenskap.
Middelskole
Middelskole ble innført i Norge ved lov om høyere allmennskoler av 1869. Etter å ha gått tre år på allmueskolen eller på en forberedelsesskole kunne elevene gå over til en seksårig middelskole med latinlinje og engelsklinje. Fullført middelskole var en forutsetning for å begynne på treårig gymnas og deretter avlegge examen artium. Ikke alle som avla middelskoleeksamen tok utdannelse utover dette. Middelskoleeksamen i seg selv oppfylte de teoretiske kravene til lærereksamen, og mange lærere i allmueskolen og den senere folkeskolen på 1800-tallet og første del av 1900-tallet hadde bare middelskoleeksamen.
Allerede fra begynnelsen av 1800-tallet var det realskole og borgerskole i nesten alle norske byer. På flere steder ble det fra omkring 1820 opprettet lærde skoler som var ufullstendige middelskoler. De vokste frem av borgerskolene og manglet de tre øvre klassetrinnene. Slike skoler ble opprettet i Larvik i 1823, Arendal i 1824, Molde i 1832 og Tromsø i 1833. En ny lov i 1848 gjorde 6-årig middelskole obligatorisk for opptak til 3-årig gymnas, og alle landets borger- og realskoler gikk da over til å bli middelskoler.