cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Blaafarveværket
Prøvedrift
Prøvedriften startet sent i 1773. Man grov og sprengte rett ned i fjellet, altså som et dagbrudd. Man anla også en dam og demmet dermed opp Skuterudtjern. Dette gav kraft til et lite pukkverk, som pukket malmen og fikk fram grovsortert kobolt. Kobolten ble så sendt til Hadeland Glassverk, hvor smeltediglene var stilt til Peter Hofnagels disposisjon.
Prøvedriften var lovende, og den 1. april 1776 ble det Kongelige Modumske Blaafarveværk stiftet.
Koboltblått
Blaafarveværkets første bestilling på blått fargestoff stammer fra høsten 1776. Bestillingen kom fra Den Danske Porcelainsfabrik, grunnlagt 1. mai 1775, ett år før Blaafarveværket formelt ble stiftet. Den danske porselensfabrikken ble grunnlagt etter at kjemikeren Franz Heinrich Müller hadde løst gåten med hvordan man framstilte ekte porselen, som har den fordelen at det verken kan trekke til seg væske eller krakelere. Müller grunnla fabrikken sammen med blant annet enkedronning Juliane Marie og daværende kronprins Frederik som aksjonærer, men produksjonen startet opp uten at at den hadde tilgang til eller leveranseavtaler for alle råmaterialene for framstilling av porselenet.
Den Danske Porcelainsfabrik ble til Den Kongelige Danske Porcelænsfabrik den 29. juni 1779, etter at kongen påtok seg det økonomiske ansvaret for fabrikken i kgl. res. av 21. april samme år. I dag er imidlertid denne fabrikken kjent som Royal Copenhagen.
Koboltblått stråmønster var blitt svært populært i Europa, etter at porselensfabrikken i Meissen i Tyskland kom igang med sin produksjon av ekte porselen i 1710-årene, og Müller hadde sett for seg muligheten til å få produsert dansk porselen med en tilsvarende blådekor, noe danskene kaller «musselmalt». Siden man måtte bruke kobolt til å lage blåfarge, og kobolt var vanskelig å utvinne, ble dette en svært kostbar vare og et statussymbol. Kobolt var nemlig mer verdifullt enn sølv på den tiden.
Grunnen til at kobolt var påkrevet, var at det på denne tiden var det eneste mineralet som tålte den høye temperaturen som var nødvendig for å brenne glasert porselen uten at fargen smeltet og fløt utover. Først brennes porselenet en gang ved cirka 900 °C. Deretter ble gjenstandene hånddekorert med koboltfarget maling, tørket og deretter duppet i glasur, og så brent andre gang for å binde sammen glasuren og porselenet ved cirka 1 400 °C. Denne måten kalles «underglasurdekor» og har store begrensninger med hensyn til bruk av farger.
Planlegging og bygging av Værket
Berghauptmann ved Kongsberg Sølvverk, Jørgen Hiort, ble gitt fullmakt fra regjeringen i København til å begynne byggingen og utviklingen av Blaafarveværket. Carsten Anker, som på denne tiden ledet de norske glassverkene, var også med – som leder av kongens koboltprosjekt. Han undersøkte markedet, og det var også han som skaffet Hofnagel tilgang til glasshytten ved Hadelands Glassverk.
I 1777 ble det bestemt at selve fargeverket skulle legges til sletten nedenfor Haugfossen, som er den fossen på Østlandet med høyest fritt fall – 39 meter. Her lå gården Fossum, som ble kjøpt opp for 30 000 riksdaler den 22. mai 1778. Fossum ble da overtatt av Frantz Hank – hvis svigerfar var Jørgen Hiort, direktør på Sølvverket og nå også Blaafarveværket.
23. januar 1778 kjøpte kongen av Danmark-Norge Skuterud gård hvor koboltfunnene var gjort, og hvor det var påvist drivverdig kobolt. Gården ble kjøpt for 3 500 riksdaler. Det var antagelig på denne gården Peter Hofnagel bodde da han var med på prøvedriften av malm i området.
Gruvedrift og dagbrudd
Frem til 1827 ble det ikke drevet gruvedrift i tradisjonell forstand ved Blaafarveværket. Man drev derimot dagbrudd, store åpne bergverk rett ned i berget der man fant kobolt. Det ble således store mengder gråberg og mye unødvendig sprengning for å komme til koboltårene, som ofte var svært tynne og fattige. Karl Friedrich Böbert forteller fra sine Haubtberichte at malmen enkelte steder var så fattig at kun 0,2 % var ren kobolt.
Den 25. desember 1827 gav Böbert ordre om å begynne å bore en gruvegang. Grunnen til dette var, som han skrev: «Ubekvemmelighetene ved en slik bygging [dagbrudd], spesielt om vinteren, skal en ikke være blind for, og er også allment kjent, men uansett kan man ikke på forhånd vite om dette noen gang kan erstattes av innføringen av en underjordisk gruvedrift. Dersom dette lageret [koboltmalmen på Skuterud] er overensstemmende med lignende forekomster andre steder, og innehar den et ertslags alminnelige karakter, så må dens ertser utholde en dybde av minst 100 meter, selv om samme riktignok avvekslende vil kunne gjennombrytes av såkalte tomme bergarter. »
St. Johanneslogen St. Olaus til de tre Søiler
St. Johanneslogen St. Olaus til de tre Søiler er St. Johannesloge nr. 8 i Den Norske Frimurerorden. Losjen ble opprettet i Kristiania den 2. mai 1903, og er underlagt Den Norske Store Landsloge. Den har sin adresse i Stamhuset, Nedre Vollgate 19, Oslo.
Blaafarveværket
Gruvedrift og dagbrudd
Böbert lister videre opp seks viktige grunner til dette. Blant annet kan man utvinne malm, dersom man treffer på det, og han får ledet vannet som samler seg i dagbruddene ned til pukkverkene som trenger mer vannkraft.
St. Johanneslogen St. Olaus til de tre Søiler
Innvielsen var et faktum kl 16:00; to timer senere samme dag ble St. Johanneslogen St. Olaus til de tre Roser opprettet i Kristiania. Begge losjene sprang ut av St. Johanneslogen St. Olaus til den hvide Leopard, og den 2. mai 2003 feiret de sitt 100-årsjubileum sammen.
Blaafarveværket
Gruvedrift og dagbrudd
Nordmennene hadde liten erfaring med stolldrift. Den eneste metoden de norske arbeiderne kjente til, var fyrsetting. Böbert gikk først inn for håndboring, slik han var vant til fra de tyske bergverk, men måtte etter hvert medgi at fyrsetting var en langt mer effektiv metode når det gjaldt å komme gjennom de harde bergartene i Norge.
St. Johanneslogen St. Olaus til de tre Søiler
«Søilene» er i dag den største av landets St. Johanneslosjer med en medlemsmasse på i underkant av 1 000 medlemmer. Det store medlemstallet var medvirkende til innvielsen av St. Johanneslosjen St. Olaus til de tre Hammere den 10. januar 2019.
Freddie Hubbard
Som medvirkende
Med andre
Krødsherad
Krødsherad (av norr. Fjordir herrit) er en kommune i landskapet Buskerud i Viken fylke som omgir den sørlige delen av innsjøen Krøderen ved avslutningen av Hallingdalen, og grenser til kommunene Ringerike, Flå, Sigdal og Modum. Kommunen ligger 10 mil fra Oslo, og med strandlinje til Krøderen og høyfjell som Norefjell byr kommunen på både sjø, fjell og fin natur ikke så langt fra hovedstaden. Dette har skapt en sterk turistnæring i kommunen. Fram til 1901 var Krødsherad en del av Sigdal kommune.
Geografi
De fleste innbyggerne bor i de to tettstedene Krøderen og Noresund. En som kommer fra Krødsherad kalles for krylling. Noen flere mindre steder i Krødsherad: Hamremoen, Finnerud, Redalen, Råen, Holleia, Ørgenvika
Verneområder
Verneområder i Krødsherad kommune (alfabetisk):
Bayer
Bayer kan vise til:
Krødsherad
Kunst og kultur
Det er fra gammelt av en rik folkemusikktradisjon i kommunen, med spelemannen Truls Ørpen (1880–1958) som den mest kjente tradisjonsbæreren.
Kommunen har tre kirkebygg. Midt i bygda ved kommunesenteret Noresund ligger Olberg kirke fra 1859. Den erstattet en stavkirke på samme sted fra svært gammel tid. Senere ble Glesne kapell (1908) bygget sør i bygda ved Krøderen og Veikåker kapell (1934) på Stavenesodden nord i bygda.
Jernbanen kom til bygda i 1872 da Krøderbanen ble åpnet fra Vikersund i Modum til det som nå er tettstedet Krøderen. Den er i dag «Norges lengste museum» med dampdrevet veterantog hver helg om sommeren.
I Noresund, den 11. november 1968, satte Arne Tvervaag norsk rekord i stille lengde med 3,71.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Bjørøya, hvor Eventyrmuseet Villa Fridheim ligger.
Blaafarveværket
Gruvedrift og dagbrudd
Stollen som ble påbegynt like etter 25. desember 1827 fikk navnet «Forhaabningstollen». Denne stollen ble åpnet for publikum i 1993 som den første etter opprettelsen av Stiftelsen Blaafarveværket i 1971.
Senere skulle det vise seg at av anlegget av virkelige gruver gav en enorm avkastning. Gruvedriften gav mer effektiv utnyttelse av arbeidskraften, i og med at en slapp å bryte seg gjennom 100 meter gråberg før man kom ned til malmen. Nå kunne en i stedet grave seg rett innover, og deretter hule ut berget der det var malm. Slike store hulrom hvor malmen ble tatt ut kalles strosser.
Böbert bygget på 1820-tallet også en gruvejernbane med hestedrift og støpejernssviller som brukt til å transportere malm, dette var antagelig den nest første jernbanen i Norge. Böbert fikk også arbeiderne til å drive seks tommer mer, uten tillegg i lønnen. Böbert er i ettertid kalt et geni. Han ble ansatt på Blaafarveværket i svært ung alder og klarte med enkle grep å drive Blaafarveværket fra en underskuddsbedrift til et formidabelt overskuddsforetak. I 1840 gikk Böbert over til stillingen som direktør for Kongsberg Sølvverk, som han ledet i 30 år.
Fra gruvene til Værket – malm til pigment
Å få fram blått pigment var en lang prosess. Først ble malmen tatt ut fra berget, hvor den så ble skeidet like utenfor gruvegangene på Skuterudsåsen. «Zu scheiden» (tysk) betyr å skille, atskille. At malmen ble skeidet er altså at malmen ble skilt fra gråberget. Gråberg er ”alt det andre”, altså det unødvendige og uinteressante. På Skuterudåsene er der mange tusen tonn gråberg som ligger igjen etter 120 års drift. På fagspråket heter dette Felshauger, «Fels» på tysk betyr grunnfjell. Fels er, i motsetning til det mange tror, ikke det samme som slagg. Felshaugene på Blaafarveværket er altså ikke det samme som slagghaugene på Røros. Slagg er stein som er brent, det vil si smeltet fels. Slagget på Røros er også avfall fra et helt annet ledd i prosessen med å få frem det man var ute etter. Malm kalles erts – av tysk «Erz».
Etter at koboltmalmen var skilt grovt fra gråberget, ble dette kjørt ned fra Skuterudsåsen til pukkverket på nordøstsiden av Haugfossen. Senere kom også pukkverk nærmere gruvene, Bergan og Skuterud. Ved å knuse nærmere gruvene slapp man å kjøre store mengder unødvendig stein over lange strekninger. Gruvene ligger omtrent 5 kilometer fra selve Værket.
I pukkverket ble malmen knust ved hjelp av store tømmerbjelker som var plassert på høykant ned mot et underlag av jern. Selve stokkene var også beslått med jern. Disse slo kontinuerlig ned på malmen som ble ført under, og knuste det til pukk. Etter at malmen var knust, måtte en skille gråberg (fels) fra kobolt – dette ble gjort ved flotasjon.
Flotasjon er en måte å skille malm fra gråberg på. Metoden er i dag den samme rent prinsippmessig; I en lang vaskebenk, støtbenk, tysk: stossherder (stoss=støt) ble det drevet store mengder vann fram og tilbake, mens den knuste pukken lå i selve benken, under vann. De letteste partiklene ble ført med vannet og ut – det som ble liggende igjen var ’’koboltsligen’’(Se: slig). Fra pukkverket ble det som da ble benevnt slig ført over til selve Blaafarveværket.
Blaafarveværket skulle omdanne sligen til blått pigment, og dette skulle aller helst være farge av høyeste kvalitet og internasjonal standard: Saksisk blå.
Ovnen, røsteovnen, holdt 600 °C. Arsenikk og svovel begynte da å stige opp som en hvit røyk fra sligen. Røyken ble ledet først gjennom arsenikktårnet, og deretter opp et langt giftfang – en 289 meter lang røykkanal som ledet bort den hvite, giftige røyken. Her avsatte arsenikken seg som sot, og kunne feies ut og selges. Arsenikk var et verdifullt biprodukt, brukt til blant annet impregnering av treverk og som middel mot sopp og lopper. At arsenikk er giftig har vært kjent siden oldtiden, og arbeidere som ble gitt oppgaven med å feie giftfanget og arsenikktårnet, ble gitt ekstra betaling for risikoen de utsatte seg for.
Etter røstingen skulle det ideelt sett ikke være noe forurensning igjen – altså skulle man kun sitte igjen med ren kobolt. Kobolten skulle nå smeltes sammen med kvartssand (finmalt kvartsitt) og pottaske. Pottaske er K2CO3, det vil si kaliumkarbonat.
For å lage pottaske, gjorde man som følger:
En sylinder uten bunn ble plassert på et steinunderlag, hvor steinen hadde en fuge eller fordypning i seg, slik at den ledet produktet bort i en annen beholder. En la så et underlag av gress på bunnen, dekket av et lag kvister. Dette var filteret, som skulle hindre askerester i å renne ned i pottasken. Oppå dette «filteret», ble der helt vanlig aske fra brenning av bredbladete trær. Deretter ble det helt vann i sylinderen, og det som da blir kalt pottaske kommer rennende ut fra undersiden, og ned i en annen beholder. Det sier seg selv at dette produktet ville være av svært varierende kvalitet.
Produktet kunne raffineres videre, for å oppnå større grad av renhet.
Prades (Pyrénées-Orientales)
Prades (katalansk Prada) er en liten by og kommune sør i Frankrike. Den er underprefektur (sous-préfecture) i departementet Pyrénées-Orientales i regionen Occitanie, og har om lag 5,800 innbyggere.
Blaafarveværket
Fra gruvene til Værket – malm til pigment
Kvarts ble som sagt utvunnet fra forekomster like i nærheten av Værket, og visse steder i nærheten av gruvene. Kvartsen måtte også være helt ren, for å unngå misfarging av sluttproduktet.
St. Johanneslogen St. Olaus til de tre Søiler
Navnet
St. Olaus er et annet navn på Olav den hellige (993–1028), den norske kongen som lovfestet kristendommen gjennom den såkalte kristenretten. Navnet henspiller på det faktum at Den Norske Frimurerorden krever kristen tro av sine medlemmer. Dette er også tilfelle med andre lands frimurerordener, som følger samme høygradsystem («det svenske system»).
Benevnelsen «tre søyler» refererer til St. Johanneslosjenes tre søyler, som symboliserer visdom, kraft og skjønnhet. Dette er også temaet i slike losjers tre grader: Visdommen i første grad, kraften i andre grad og skjønnheten i tredje grad.
Våpenskjold
Losjens våpenskjold er et delt skjold. Øvre halvdel er skilt fra den nedre med en hvit stripe og viser en Olavsøks inne i en orange oval sirkel. Nedre halvdel viser de tre klassiske søylene i St. Johanneslosjene – visdom, kraft og skjønnhet. Skjoldet har en skriftbord langs hele skjoldkanten. Øverst langs denne skjoldkanten er navnet på losjen inntegnet; nederst er losjens devise eller valgspråk inntegnet. Over skjoldet ser vi en rangkrone som er dannet av murspader.
Fire andre St. Johanneslosjer, alle med adresse i Nedre Vollgate 19 i Oslo, har nesten identisk våpenskjold: Moderlosjen St. Olaus til den hvide leopard, søsterlosjen St. Olaus til de tre roser, St. Olaus til den gyldne Murskje og St. Olaus til de Tre Hammere. Forskjellen ligger i motivet i skjoldets nedre halvdel.
Valgspråk
Alle losjer i Den Norske Frimurerorden har en devise eller et valgspråk. Valgspråket til St. Johanneslogen St. Olaus til de tre Søiler er den latinske setningen E Tenebris ad Lucem, som betyr «Fra Mørket til Lyset».
Medlemsblad
Siden 1993 har losjen utgitt medlemsbladet Mellom Brødre.
Anders Behring Breivik
Anders Behring Breivik, gjerningsmannen bak terrorangrepene i Norge i 2011, deltok på fem møter i St. Johanneslogen St. Olaus til de tre Søiler.
Han deltok på et orienteringsmøte i losjen den 16. januar 2006. Han ble opptatt i I° den 13. februar 2007, etter anbefaling av fadderen Jan Behring fra Skedsmokorset som var tremening til hans mor. Han deltok på et ordinært medlemsmøte i I° i mars 2007, ble opptatt i II° i februar 2008 og i III° den 16. september 2009.
Han hadde ingen embeter eller funksjoner i losjesammenheng, og ble ekskludert med umiddelbar virkning etter udåden.
Ivar Anstein Skar (1937–2018), daværende stormester i Den Norske Frimurerorden og tidligere ordførende mester i St. Johanneslogen St. Olaus til de tre Søiler, uttalte følgende den 24. juli 2011, to dager etter terrorangrepene:
Blaafarveværket
Fra gruvene til Værket – malm til pigment
Etter å ha skaffet til veie disse råmaterialene var tiden kommet for å smelte det sammen. Den ettertraktede varen var i sin rene enkelhet egentlig bare finmalt glass. Blander en pottaske og kvarts og smelter det sammen, får en – glass.
Uten elektrisitet trengte en store mengder ved for å varme opp glassblandingen, og det måtte være helt rett sammensetning på blandingen for at resultatet skulle bli perfekt. Glassmeltingen krevde også et stort hus, og på Blaafarveværket står Glasshytta den dag i dag. Slik den fremstår, har den verdens største åpne, søylefrie rom for bindingsverkhus. Dette var nødvendig for å skaffe tilstrekkelig plass til de to smelteovnene som var her inne.
Hver av de to ovnene hadde plass til seks smeltedigler, potter av leire. I pottene ble det fylt 200 pund, med andre ord omtrent 91 kg (90,7), av blandingen pottaske, kvarts og koboltslig. Blandingen ble så utsatt for 1200 °C i 12 timer. Det dannet seg da en flytende, blå masse – rent, blått glass. Når de tilmålte 12 timer var omme, ble glassmassen helt over i kar med vann. Glasset sprang – det vil si, knuste i små biter på grunn av denne raske avkjølingen.
Etter at en hadde fått frem blått glass, måtte dette tørke, i det som het «Trockenkammer» – fra tysk: tørkerom. Deretter bar det tilbake til pukkverket – det vil si glasspukkverket, denne gangen. Her ble det blå glasset grovpukket på samme måte som ertsen først ble pukket. Etter at pukkingen var unnagjort, ble glasset malt på store kvartssteiner, til forveksling lik dem vi kan finne i gamle kvernhus rundt i landet. Kvernsteinene var sammensatt av tre deler: en stor stein til underlag, 1 meter i diameter og 1,2 meter høy, og deretter en stein delt i to halvdeler oppå denne. De to halvdelene hadde også et spor på undersiden, for å dra med seg glassmassen over den digre steinen de gled over. De to halvdelene var bundet sammen med et jernbånd langs kanten, og ble drevet rundt av de samme møllehjulene som også drev glasspukkingen.
Glassblandingen ble malt i fargemøllene med litt vann i 6 timer, hvorpå massen ble brakt over i sedimentasjonsbasseng. Poenget med disse karene var at de tyngste og groveste kornene skulle falle til bunnen. Når dette var unnagjort etter noen minutters tid, ble massen spylt videre til et nytt basseng, eller «sump» som det her ble kalt. Blåslammet som falt til bunns i sump nummer to var det som ble kalt normal kvalitet, Coleur. Videre ble slammet stående i sump nummer tre i 8-10 timer, hvor en fikk eschel, finmalt og lys blå.
Fra sump nummer tre ble slam som fremdeles hadde farge satt ut i sumper ute, og ble stående i flere uker – ja, måneder. Alt som kunne brukes til noe ble solgt.
Pigmentet ble lysere jo finere det var malt, således kunne en hente ut svært fine kvaliteter og svært dårlige kvaliteter fra samme smeltedigel. Benevnelsene på finhet var satt av de saksiske blåfargeverkene, og var:
H – 	Hoch 	- høy
Prinsessen i Eventyrriket
Prinsessen i Eventyrriket er et norsk opplesningsprogram for barn som gikk på NRK1 i romjula 2001, 2002 og 2003. Konseptet gikk ut på at Prinsesse Märtha Louise leste norske folkeeventyr for barn. De utvalgte eventyrene var Tro og utro, Askeladden som stjal sølvendene til trollet, De tolv villender, Kvitebjørn kong Valemon, Risen som ikke hadde noe hjerte på seg, Gullfuglen, De syv folene og Per, Pål og Espen Askeladd.
Blaafarveværket
Fra gruvene til Værket – malm til pigment
F – 	Fein 	- fin
Firkantpresse
En firkantpresse brukes til å presse sammen høy og halm til firkantede bunter. Størrelsen på buntene kan være fra ca. 10 kg og opp til flere hundre kilo. Firkantpressen er vanligvis montert etter en traktor og drives av kraft fra traktorens motor gjennom kraftuttaket. Pressen har et system som automatisk binder sammen den ferdige firkantballen med ei snor slik at den ikke faller fra hverandre under transport.
Blaafarveværket
Fra gruvene til Værket – malm til pigment
M – 	Mittels	- middels
MS «Aurora af Helsingborg»
MS «Aurora af Helsingborg» er et skip som går mellom Helsingborg i Sverige og Helsingør i Danmark for Scandlines. Fartøyet ble bygget i 1992 av Tangen Verft A/S i Kragerø. Det var opprinnelig meningen å kalle opp skipet etter Magnus Stenbock, men planene ble oppgitt fordi Stenbock ble ansett som «danskehater» og rederiet da var eid av den danske staten.
Blaafarveværket
Fra gruvene til Værket – malm til pigment
O -	Ordinär – ordinær
Innenfor dette systemet var det igjen flere grader av finhet, avhenging av finheten på pulveret. Var produktet svært fint, benevnte man det med flere f-er. For eksempel produserte Blaafarveværket opp til 5FC – FFFFFC. Dette var en dyp blå vare, med svært fine korn.
En kunne ikke bruke hvilket som helst treslag i tønnene, aller helst brukte man gran og bøk. Dette fordi andre tresorter utskiller blant annet terpentin, som kunne ødelegge fargen på den ferdige varen. Når varen var pakket og stappet i tønnene, brennmerket man disse med produkttype og produsent, og fargepigmentet var klar for levering. Blaafarveværket solgte i sin storhetstid fargepigment til så å si hele verden – faktisk forsynte Blaafarveværket alene 80 % av verdens totale marked for blått pigment.
Eierforhold
Frem til 1821 ble Blaafarveværket eid av den dansk-norske og siden den norske staten. I 1813 ble Blaafarveværket pantsatt. Staten trengte penger til å betale for varer som Peter Wilhelm Berg hadde skaffet, på tross av engelsk blokade av Danmark-Norge. Ettersom staten ikke kunne betale, måtte den pantsette de to viktigste bedriftene den rådde over: Blaafarveværket på Modum og Vallø saltverk. Kongen forpliktet seg til å betale avdrag til Berg: 6 % renter og 4 000 riksdaler to ganger i året. Dette raknet imidlertid ved første avdrag, og Berg måtte holde seg til pantet han hadde fått.
I de økonomisk vanskelige årene etter 1814 solgte finansminister Herman Wedel Jarlsberg flere hundre tonn koboltblått som i krigsårene hadde hopet seg opp på Modum for å skaffe midler til statskassen. Den norske regjeringen hadde problemer med få lån i bankene i London, kanskje ble Norge boikottet på grunn av jødeparagrafen eller kanskje hadde Norge liten kredittverdighet fordi Stortinget hadde gått bort fra garantien gitt på Eidsvoll. Wedel antok at Modum tilhørte staten slik det hadde gjort siden 1776, men eiendomsretten hadde gått over til Peter Wilhelm Berg som hadde pant i verket. Staten ble av høyesterett i 1819 dømt til å betale Berg 250.000 mark pluss 6 % rente.
Privat drift under Wegner og Benecke – verkets storhetstid
14. januar 1814, ved fredsslutningen i Kiel, ble unionen mellom Norge og Danmark oppløst, og senere samme år ble Unionen mellom Sverige og Norge opprettet. Med det gikk også Blaafarveværket (og Vallø Saltverk) over til den norske staten. Peter Wilhelm Berg brakte saken sin inn for forliksrådet i Modum, men forliksrådet nektet å behandle saken, og den endte etter hvert i Høyesterett. Slik gikk saken frem og tilbake noen år – spørsmålet stod om pantet fremdeles gjaldt, eller om det var den norske staten som eide Blaafarveværket. 18. mai 1818 tilkjente Overretten kjøpmann Berg retten til Blaafarveværket. Værket ble så solgt på auksjon i 1821 og ble kjøpt av Benjamin Wegner på vegne av et konsortium bestående av Wilhelm Christian Benecke, bankmannen Andreas Grüning, den russiske konsul Ernst Rohde, det engelske handelshuset Solly og ham selv. Wegner ble samtidig Blaafarveværkets direktør, mens Edward Solly ble fort utsjaltet på grunn av sine likvidetsproblemer. Böbert ble headhuntet til Blaafarveværket i 1827, og allerede tidlig i den nye etableringsfasen hadde man ansatt Friedrich Roscher som hytteinspektør, en stilling som gav Roscher ansvaret for selve produksjonen av blått pigment og hyttene på Værket. De andre interessentene trakk seg etterhvert ut, slik at Benecke og Wegner fra 1826 eide bedriften alene. Benecke ble adlet til baron von Gröditzberg i 1829.
Ingerid Hagen skriver at «Benjamin Wegner synes å ha hatt et nært forhold til sin svigerfar Ludwig Erdwin Seyler. Det er helt på det rene at svigerfarens store kontaktnett og innflytelse i handelsmiljøer både i og utenfor Hamburg var til stor hjelp for svigersønnens senere forretningsmessige suksess. Navnet på bankierfirmaet Joh. Berenberg, Gossler & Co. dukker også hyppig opp i Blaafarveværkets arkiv.»
I den 27 år lange perioden under Wegner og Benecke ble verket Norges største industribedrift og ekspanderte voldsomt på verdensmarkedene, samtidig som det skjedde store teknologiske og sosiale fremskritt i tilknytning til verket. Wegner og Benecke ansatte to fremsynte og effektive direktører under seg: Karl Friedrich Böbert som bergmester og Friedrich Roscher som hytteinspektør. Etterhvert kom direksjonen ved Blaafarveværket også til å bestå av andre personer. Den daglige ledelsen av virksomheten på Modum lå i praksis hos direktørene for henholdsvis gruvevirksomheten og hyttevesenet (bergmesteren og hytteinspektøren). Wegner bodde etterhvert langt unna verket og tilbrakte mye tid på forretningsreiser, men besøkte verket regelmessig. Det forretningsmessige hovedkontoret lå imidlertid i Christiania.
I 1840-årene vokste det fram en syntetisk fargeindustri. Det ble funnet et billigere syntetisk blått fargestoff, ultramarin, som begynte å utkonkurrere kobolt som fargepigment.
Fra 1846 merket man nedgang i salget, og de to neste årene ble kritiske for Blaafarveværket. Hverken ledere eller arbeidere hadde forutsett dette, ettersom Værket ble sett på som bedriften som ikke kunne bukke under. Da den internasjonale krisen rammet Europa i 1848, så det virkelig mørkt ut. Flere søkte seg over til andre bedrifter, mange av dem til Sølvverket, hvor Böbert på denne tiden var blitt sjef.
Blaafarveværket leverte inn sitt bo til «Opbud-Skifte-behandling» den 16. januar 1849. Salget var da stanset helt, og kommisjonærenes lagre i Paris, London og Canton var helt fulle.
Engelsk mellomspill
20. juli 1849 ble Blaafarveværket nok en gang solgt på auksjon. Gustav Benecke og James Reeves fikk tilslaget – men dagen etter, 21. juli, overtok James Reeves selv Blaafarveværket for 80 000 spesiedaler. Værket ble da overtatt av firmaet Goodhall & Reeves.
Håpet var at nye markeder for kobolt skulle åpne seg. Det viste seg at det fremdeles bare var koboltpigmentet som tålte de høye temperaturene for glasurbrenning, men det var fremdeles lavkonjunktur i hele Europa, og salget tok seg ikke opp igjen slik man håpet.
Saksisk tid
Engelskmennene fant en stor forekomst av kobolt og begynte å ta ut malm fra den. I 1855 ble derimot hele Blaafarveværket kjøpt opp av Sächsischer Blaufarbenwerkverein. De drev Blaafarveværket videre.
Hovedproblemet for sakserne var transportsystemet mellom gruvene. De store ortene inne i fjellet gjorde at en måtte hale malmen og gråberget oppover og ut gjennom Clara-stollen, som ligger 307 meter over havet. I tillegg var de innbyrdes gangene og tilkomstveiene mellom gruvene dårlig opplagt og planlagt etter mange års drift. De anla derfor Ludvig Eugen-stollen; utgangen til denne ligger 150 meter over havet. Dette lettet transporten ut betraktelig. Fra utgangen av Ludvig Eugen Stoll gikk det taubane ned til pukkverket ved Bergan.
I 1870-årene fant man igjen store koboltforekomster, og det ble ansatt enda flere arbeidere. Igjen blomstret Blaafarveværket, og optimismen var stor. I 1885 ble det laget et grunnriss av gruvene, med planlagte prosjekter inntegnet. Dette viser at man tenkte på å anlegge en 1 000 meter lang stoll under Ludvig Eugen-stollen (800 meter lang), og rett ut til Bergan pukkverk. I tillegg tenkte man å anlegge en stoll på 1320 meter til Butjern, og ved å føre disse to stollene sammen sikre en stabil vannforsyning til Bergan pukkverk.
Malmforekomstene viste seg etterhvert så ustabile, at det ble reist tvil om det i det hele tatt var forsvarlig økonomisk å begynne med så store prosjekter. Det fantes gode argumenter både for og mot, men den endelige beslutningen kom i 1898 – driften skulle legges ned.
Sosiale forhold
I tilknytning til Blaafarveværket vokste det opp et gruvesamfunn med noen tusen innbyggere, som var verkets ansatte og deres familier.
Blaafarveværket er sett på som en foregangsbedrift i verdenssammenheng når det gjaldt sosiale rettigheter for arbeidere. Denne utviklingen skjedde under den private stordriften da verket ble ledet av Benjamin Wegner. Anton Martin Schweigaard uttalte i 1848 at «man skulde vanskelig kunne påvise noget Værk, som i de sidste 25 Aar havde været drevet med større Omhu og Hensyn til Arbeiderne» enn Blaafarveværket.
Boliger og boforhold
På Skuterudflata nedenfor gruvene bygget Værket opp en hel liten by til gruvearbeiderne. Her bodde også Böbert i sin tid som bergmester. I 1827 arbeidet der 500 mann i gruvene og på pukkverkene – i 1840, da Böbert gikk over til direktør ved Sølvverket, jobbet her 1205.
Alt i 1784 ble det anlagt skole på Skuterudflata, og samtidig en på Nymoen. Blaafarveværkets ledelse la stor vekt på å ikke bare lære opp folk, men også beholde den kompetansen bergfamiliene hadde. Om far jobbet i gruvene, så var dette viktig lærdom han kunne lære videre til sin sønn, og så videre. Slik slapp man i stor grad å måtte lære opp nye folk etter hvert som de gamle falt fra, og som et resultat sparte man penger, og kunne utvinne mer malm.
Arbeiderne og deres familier hadde også rett på «gode og rimeligst mulige kornvarer», å skaffe dette var bergmesterens oppgave. Værket hadde derfor egne kornmagasiner til sine arbeidere. Åsene rundt gruvene og Blaafarveværket var sådd med boliger, ikke bare arbeidernes boliger, men håndverkere som kunne yte tjenester til folkene i området. Her fantes hjulmakere, smeder (som smidde bor til gruvearbeiderne), pottemakere, skreddere og så videre.
Verket hadde bl.a. egen apoteker og lege. Fra 1839 var Heinrich Arnold Thaulow verkslege.
Arbeiderboligene på Nymoen var bygget opp som tomannsboliger, med et enkekammer i tilknytning til hver bolig. Husene var på tilsammen 94 kvadratmeter, og stuen var ikke bare oppholdsrom for hele familien, men også soverom. De 94 kvadrat var altså delt inn i fire leiligheter, om vi teller med de små enkekamrene.
Levekårsundersøkelse
En i dag velkjent fransk sosiolog, Pierre Guillaume Frédéric le Play (1806–1882), besøkte Norge i 1845. Han undersøkte arbeideres levekår i Europa, og publiserte resultatene sine i 1855. Takket være hans bokverk Les Ouvriers Européens, kjenner vi til forholdene i en typisk arbeiderfamilie på Blaafarveværket i 1845. Blaafarveværket var Norges største arbeidsgiver på den tiden, så det er ikke rart at nettopp Blaafarveværket ble valgt ut.
Arbeideren Le Play valgte ut arbeidet ved smelteriet på Værket. Arbeidsdagen var 12 timers kontinuerlig skift – det ble altså jobbet ved smelteriet døgnet rundt. Dette måtte til for å holde bålet under smelteovnene ved like. Familien bodde i et hus likt det beskrevet over.
Le Play førte statistikk over hva familien inntok i sitt kosthold, og også inntektene deres. Til sammen tjener familien 778,70 kroner i 1845. Mannens lønning er på 447,12 kroner, resten er huslig produksjon og salg av det de selv dyrker i hagen. Arbeidsgivers bidrag til understøttelse og sykehjelp beløper seg til 6 kroner og 12 øre.
Boligen var gratis, lys og brensel var gratis, gratis legehjelp ved sykdom og medisiner, både for arbeideren og dennes familie. I tillegg fikk familien kjøpe korn fra Blaafarveværkets kornmagasin til redusert pris og den fikk gratis skolegang for alle barna. Det var egne ordninger for enker, bolig er en ting, og i tillegg hadde en pensjonsordninger. En arbeider hadde også full lønn i to måneder ved skade i arbeidet. Ved sykdom fikk arbeideren halv lønn i to måneder.
Ble en arbeider som hadde jobbet ved Blaafarveværket i mer enn to år skadet i arbeidet, slik at dette førte til uførhet, fikk denne etter omstendighetene 1/3 eller 1/2 av sin opprinnelige lønn. Enker fikk enkepensjon, og barna hennes fikk pensjon til de var 14 år gamle.
Familien i 1845 drakk ikke alkohol i det hele tatt – det vil si, kun svakt hjemmebrygget eller kjøpt øl. Dette var et resultat av Blaafarveværkets egen avholdskampanje og arbeidernes egen avholdslosje. Marcus Thrane jobbet ved Blaafarveværket som lærer på Nymoen skole ett år, fra 1847.
Etter at driften ved Blaafarveværket ble nedlagt i 1898, fikk noen av arbeiderne jobb ved det nye Haugfoss Træsliperi, som Værket opprettet. Ved at Værket selv investerte i en ny bedrift ved Haugfossen, slapp eierne 5 års fattigvesenplikt etter konkurs eller nedleggelse av virksomhet. Alle arbeiderne kunne ikke få ny jobb ved tresliperiet. Noen fant nytt arbeid på et annet tresliperi, og mange flyttet fra Modum til jobb andre steder.
Blaafarveværket i dag
I september 1968 oppdaget Kjell Rasmus Steinsvik hva som var i ferd med å skje med det tidligere Blaafarveværket, og sammen med sin kone Tone Sinding Steinsvik, begynte han arbeidet med å redde Blaafarveværket. Stiftelsen Modums Blaafarveværket ble grunnlagt i 1970. «Visjonen var klar: Skape forståelse for helhet og sammenheng i det store spennende Værket som var skapt og lever lokalt – og er 100 % avhengig av verden og det globale».
Det ble konflikt mellom kommunens interesser for arbeidsplasser i området, og lokalbefolkningen var heller ikke ensidig positive til å bevare de gamle bygningene til fordel for arbeidsplasser – men i dag er Blaafarveværket et museum. Gruvene sikres og husene blir vedlikeholdt.
Koboltgruvene ble gjenåpnet som museum av kong Harald i 1993, og stadig flere deler av gruvene har blitt tilrettelagt for publikum. Clara-stollen er åpnet for rullestolbrukere.
I dag er det museum og årlige kunstutstillinger på Blaafarveværket, som er et av Norges 10 mest besøkte museer. Blaafarveværket er et intakt eksempel på et tidlig 1800-talls stort gruvesamfunn, og markedsføres som en del av «Kunstnerdalen». Museumsanlegget strekker seg over ca. 8 km.
Kjell Steinsvik har fått Buskerud fylkes kulturpris to ganger, én av dem sammen med Tone Sinding Steinsvik, og ekteparet ble i 1993 utnevnt til riddere av 1. grad av Dannebrogordenen for sin innsats for å bevare Blaafarveværke Museet ble i 2018 kåret til "Årets museum". Samme år ble Tone Sinding Steinsvik vinner av EUs kulturpris for sitt arbeide for Blaafarveværket gjennom 50 år.
Norah Jones
Norah Jones (født 30. mars 1979) er en amerikansk pianist og sanger. Karrieren hennes begynte i 2002, da debutalbumet Come Away with Me ble solgt i 20 millioner eksemplarer og ga henne åtte Grammy Award-priser. Med dette er hun den kvinnelige artisten som har solgt flest album på verdensbasis siden 2000. I 2007 ble hennes tredje album, Not Too Late sluppet.
Norah Jones ble født som Geetali Norah Jones Shankar i New York, men byttet navn til Norah Jones da hun var 16. Hun er datter av den indiske sitarspilleren Ravi Shankar og Sue Jones. Hun vokste opp med moren, som flyttet til Dallas da Norah var fire. Jones begynte å synge i kor i kirken, ta pianotimer og prøvde en kort periode også å lære seg saksofon. Musikken hun spiller er en blanding av jazz, soul, country og folk.
Priser
Norah Jones har mottatt følgende grammy-priser:
Blaafarveværket
Kunstutstillingene ved Blaafarveværket
Fra 1978 og fram til i dag har det vært vist nordisk klassisk kunst i utstillingsbygningen på Blaafarveværket, i de senere år ofte i samspill med samtidskunst. Her følger en oversikt over disse hovedutstillingene. Også ved de tilknyttede anleggene Nyfossum og Th. Kittelsen-museet holdes årlige kunstutstillinger.
Bygningene på Blaafarveværket i dag
Glasshytten var opprinnelig den store smeltehytten hvor kobolt, kvarts og pottaske ble smeltet sammen i store digler. I dag blir Glasshytten brukt som festhall og konsertlokale. I sydrommet finnes en lett forståelig modell av prosessen fra koboltmalm til fargepulver.
Møllen var bygningen hvor koboltsmalten fra glasshytten ble malt til fint fargepulver. I dag inneholder bygningen en utstilling med porselen fra store deler av verden, dekorert med farge fra Blaafarveværket.
Arsenikktårnet er en høy, smal bygning. Her ble koboltmalmen renset for arsenikk ved hjelp av varme. Arsenikken, omdannet til arsengass, steg opp i en lang røykkanal, kalt giftfanget. Giftfanget ble revet tidlig på 1900-tallet.
Hjulhuset og glasspaviljongen I hjulhuset stod vannhjulene som drev fargeproduksjonen på Værket. I dag vises Blaafarveværkets historiske og tekniske produksjonsprosesser. Her finnes også en presentasjon av Blaafarveværkets arkivmateriale.
Utstillingsbygningen er det eneste minnet fra moderne industri på området, bygningen var opprinnelig en dokkefabrikk. I dag er den modernisert og rommer hver sesong en kunstutstilling.
Bondegården, eller "Barnas Bondegård", ligger like sørøst for selve Værket, ved bredden av Simoa. Dette er en samling gårdsbygninger hvor besøkende kan møte ulike gårdsdyr, og skoleklasser kan oppleve gamle gårdstradisjoner.
Arkiv
Blaafarveværkets arkiv er privatarkiv nr. 157 i Riksarkivet. Arkivet inneholder materiale etter styrende organer, kopibøker og inngående korrespondanse, sakarkiv og regnskap. Sakarkivet inneholder materiale om produksjonen, verkets eiendommer og ansatte, samt om skolevesen, helsevesen og fattigvesen som verket sto for. Arkivet har vært oppbevart til dels under dårlige forhold og har store lakuner. Det har vært oppsplittet og kom til Riksarkivet fra forskjellige hold. Etter avlevering til Riksarkivet ble arkivet ordnet med utgangspunkt i de fire periodene i verkets historie: 1776-1822, 1822-1849, 1849-1856 og 1856-1919. Materiale fra Haugfoss Tresliperi utgjør en egen serie.
Fullstendig katalog for arkivet finnes i Arkivportalen. Deler av arkivet er skannet og tilgjengelig i Digitalarkivet.
Chengdu–Chongqing-jernbanen
Chengdu-Chongqing-jernbanen eller Chengyu-jernbanen (forenklet kinesisk: 成渝铁路, tradisjonell kinesisk: 成渝鐵路, pinyin: Chéngyú tiělù), også kjent som Chengyulinjen, er en ettsports elektrifisert jernbanestrekning i Sichuanbekkenet i det sørvestre Kina mellom storbyene Chengdu og Chongqing. Chongqings kinestiske enkeltegns kortformsnavn er Yu (渝) og jernbanen er oppkalt etter de to byene. Strekningen er på 505 km.
Den åpnet i 1952 som den første som ble bygget etter opprettelsen av Folkerepublikken Kina. Traseen er via byer som Jianyang, Ziyang, Zizhong, Neijiang, Longchang og Yongchuan.
Det er nå (2010) under bygging en høyhastighetsbane for passasjertog for samme strekning; den vil kunne befordre tog som kommer opp i en hastighet på opp mot 350 km/t.
Planene om en jernbaneforbindelse mellom Chengdu og Chongqing, de to største byer i Sichuan, ble foreslått av guvernøren av Huguang, Zhang Zhidong, i 1903. Byggingen tok til i 1909 men ble innstilt i 1911. Senere forsøk på å gjenoppta byggingen i 1936 og 1947 strandet på grunn av den annen sino-japanske krig og den kinesiske borgerkrig. Den 31. desember 1949 foreslo den lokale kommunistiske partisekretær Deng Xiaoping at liingen ble ferdigbygd. Arbeidene tok til den 15. juni 1950, og det ble satt inn 30.000 mann fra Folkets frigjøringshær og 10.000 sivile arbeidere. Mer enn 400 private stålverk i Chongqing forsynte prosjektet med stål. Linjen var ferdigbygs 13. juni 1952 og den ble satt i prøvedrift 1. juli.
I 1987 var Chengyulinjen fullt elektrifisert, noe som økte godskapasiteten fra 6,1 millioner tonn til 13 millioner. I 2008 transporterte den 90 millioner tonn last og 70 millioner passasjerer i året.
Arkeologiåret 1883
Arkeologiåret 1883 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1883.
Nasjonale mesterskap i landeveissykling 2012
Nasjonale mesterskap i landeveissykling 2012 startet i Australia og New Zealand i januar. De fleste andre mesterskapene arrangeres i siste uke før Tour de France starter i slutten av juni.
Rune Lindstrøm
Rune Peder Lindstrøm (født 2. mars 1963) er en norsk musiker som blant annet har spilt i bandene deLillos, Blister og Ping Pop. Han har gitt ut et soloalbum under artistnavnet Men from Vaikuntha. Lindstrøm sluttet i deLillos i 1985 for å bli med Hare Krishna-bevegelsen. Han har senere spilt med bandet ved flere anledninger, blant annet medvirker han på konsertopptaket på CD-en Mere.
I forbindelse med deLillos' 20-årsjubileum startet originalbesetningen til deLillos' eget band med navnet deLillos'85. «'85» ble fjernet etter hvert og bandet hetende deLillos igjen.
Rune Lindstrøm var komponist og arrangør av melodien «Lys» som ble fremført av artisten Manjari i den norske Grand Prix-finalen i 1997. Lindstrøm kommer fra en musikalsk familie: Han er bror av Morgan Lindstrøm fra electronica-gruppa Langsomt Mot Nord.
Iskitim
Iskitim (russisk: Искитим) er en by i Novosibirsk oblast i Russland. Den ligger ved elva Berd, 50 km sørøst for Novosibirsk. Innbyggertall: 62 756 (folketelling 2002).
Saint Mary Parish (Jamaica)
Saint Mary Parish er et av Jamaicas fjorten parishes (fylker). Det ligger i nordøst og grenser mot fylkene Portland i øst, Saint Andrew i sør, Saint Catherine i sørvest og Saint Ann i vest. Det grenser også mot Det karibiske hav i nord.
Saint Mary Parish' areal er 611 km² og 113 595 innbyggere ved folketellingen i 2011. Fylkets administrasjonssenter er byen Port Maria.
Rådhusgaten (Tønsberg)
Rådhusgaten (1, 2-6) er en 110 meter lang gågate i Tønsberg sentrum. Den går fra Sjøbodkvartalet nedenfor Nedre Langgate og opp til Torvet.
Før Mariakirken ble revet i 1864, het gaten Kirkegaten. Da rådhuset ble bygget på torvet fikk gaten sitt nåværende navn.
Samsung Galaxy Spica
Samsung i5700, også kalt Galaxy Lite eller Galaxy Spica er en mobiltelefon utviklet av Samsung. Den er Samsungs andre Android-telefon, og ble lansert i november 2009.
Holmvatnet (Rana)
Holmvatnet er en innsjø og et reguleringsmagasin i Rana kommune i Nordland. Magasinet var tidligere to separate innsjøer, med det opprinnelige Holmvatnet i sør og Nedre Fagervollvatnet i nord.
I forbindelse med byggingen av Sjona kraftverk først på 1970-tallet ble Holmvatnet demmet opp og fløt sammen med det høyereliggende Nedre Fagervollvatnet. Den nå neddemte strekningen mellom de to innsjøene besto av et 1,5 kilometer langt og 0,5 kilometer bredt myrlendt område, som utgjorde den sentrale og lavestliggende delen av Fagervollan.
MS «Trelleborg»
MS «Trelleborg» er en ferge som i eie av Stena Line trafikkerte ruten Trelleborg-Sassnitz fram til 2014. Fergen har etter dette ligget i opplag i Rostock før den ble solgt til Iran.
MS «Skåne» (1998)
MS «Skåne» er en passasjerferje som eies av Scandlines og som trafikkerer ruten Trelleborg-Rostock med svensk besetning. Ferjen ble bygd i 1998 ved verftet Astilleros Españoles i Spania.
Også MS «Mecklenburg-Vorpommern» fra samme rederi trafikkerer denne strekningen, men dette skipet har tysk mannskap. MS «Skåne» har kapasitet på 600 passasjerer, mens det andre skipet på ruten tar 900.
MS «Skåne» har en overfartstid i dagslys på 5 timer og 45 minutter, mens det på nattestid bruker 7 timer og 30 minutter på strekningen. Den har to til tre avganger i døgnet. Skipet har Trelleborg som hjemmehavn.
Åbo Underrättelser
Åbo Underrättelser (ÅU) er en svenskspråklig lokalavis for Åbo, Sankt Karins og Åboland i Finland. Den utkommer fem dager i uken og har et opplag på rundt 7,500 eksemplarer. Nyhetene publiseres også på avisens nettside.
Første eksemplar av Åbo Underrättelser utkom den 3. januar 1824, og avisen er dermed Finlands eldste dagsavis som fortsatt eksisterer. Avisen hadde tidligere en viss opinionsdannede betydning på riksplan.
Åbo Underrättelser eies av Förlags Ab Sydvästkusten.
Reaksjonsdannelse
I Sigmund Freuds psykoanalytiske teori er reaksjonsdannelse en forsvarsmekanisme der angstskapende eller uakseptable følelser blir erstattet av sine motsatser. Denne mekanismen er ofte karakteristisk ved tvangsnevroser. Når denne mekanismen blir overanvendt, særlig i forbindelse med egodannelsen, kan det bli et permanent karaktertrekk. Dette skjer ofte hos personer med kompulsiv karakter og kompulsive personlighetsforstyrrelser. Dette indikerer ikke at dens periodevise fremkomst alltid fremstår som kompulsivitet, men at den kan føre til tvangsadferd.
Referanser
Synopsis of Psychiatry, 9th Edition. Kaplan & Saddock, 2003
Mexico under Sommer-OL 1984
Mexico under Sommer-OL 1984. Nittini sportsutøvere fra Mexico deltok i atten sporter under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Mexico kom på 17.-plass med to gull-, tre sølv- og en bronsemedalje.
Motherwell (distrikt)
Motherwell var et administrativt distrikt i Skottland fra 1975 til 1996. Det året ble ordningen med administrative distrikter opphevet, og området har siden vært styrt som en del av North Lanarkshire.
Administrasjonssenteret var byen Motherwell, som nå er administrasjonsby for regionen.
Gutta i gård’n (album)
Gutta i gård'n er et musikkalbum fra 1987 av det trønderske rockebandet Gutta I Gård'n. Albumet er kun utgitt på LP. Mesteparten av låtene var coverlåter eller låter oversatt til trøndersk fra engelsk. Den selvskrevne låta «Trøndermedisin» var innom Norsktoppen.
Sporliste
Side A:
Side B:
Medvirkende
Gutta I Gård'n:
Øvrige Medvirkende:
Gjesteartist: