cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jeanna Corneliussen
Den 25. oktober 1887 holdt frelsesarmeens grunnlegger William Booth det første frelsesarmemøte på norsk jord i Det norske Misjonsforbunds lokale Betlehem i Møllergata i Oslo. Ved ett merkelig sammentreff holdt en annen salvasjonist fru Jeanna Corneliussen, født Lampe, en møteserie i Stavanger. Jeanna var fra Tønsberg. Hun var født i 1857. Under oppveksten var hun under sterk påvirkning av Guds Ånd, men det kom ikke til noe åndelig gjennombrudd. Tvert imot erklærte hun seg som gudsfornekter. Senere flyttet hun til Göteborg og ble gift med en svensk sjømann i 1875. De fikk en sønn i 1877. Fra Göteborg flyttet hun senere til England og London.
I London traff hun for første gang Den kristne misjon som året etterpå – i 1878 – skiftet navn til Frelsesarmeen.
Jeanna følte nå en trang til å bli en kristen og tjene Gud. I 1880 hører hun skrik, skrål, trommeslag og strofer av en sang utenfor vinduet sitt. Det var Frelsesarmeen. Kapteinen for den vesle flokken ser opp mot vinduet og synger alt hun orker «Vil du med?» og Jeanna svarer «Ja, jeg vil». Så blir hun soldat i Southampton korps og snart blir hun korpsets sersjantmajor.
Besøk til Norge
Jeanne hadde imidlertid ett sterkt ønske om at Frelsesarmeen måtte komme til Norge og da William Booth besøker Southampton så snakker hun med ham om Norge. «Well, mrs. Norway, vi kommer nok til å begynne der med tiden» svarte generalen. «Er De villig til å reise dit?» Jeanna svarer ja til dette og generalen svarer: «Jeg skal skrive når vi trenger Dem.», men det skulle altså gå flere år før det ble aktuelt. Jeanna ble utålmodig og reiste altså på egen hånd til Norge for å holde møter og det skulle altså bli på samme dag som William Booth holdt sitt første foredrag i Oslo. Jeanna nøyde seg ikke med å holde møter i Stavanger, men reiste også til Sandnes, Egersund og Haugesund. Med seg hadde hun en annen norsk frelsesarmeoffiser løytnant Amalie Olsen som hadde blitt med Frelsesarmeen i Sør-Amerika og senere ble offiser i England.
I desember reiste Jeanna tilbake til England, hun hadde hatt flere møter og mange var blitt frelst. Hun avga rapport om hva hun har gjort i Norge, kort tid etterpå kom det telegram fra stabssjefen Bramwell Booth med spørsmål om hun kunne reise til Norge for å starte Frelsesarmeen der.
Oppstart i Norge
Søndag 22. januar 1888 startet Frelsesarmeen i Norge. Fra England kom stabskaptein og fru Orsborn sammen med kaptein Ludvig Dybing og Jeanna Corneliussen. Hun omtales bare som «stabsofficer», uten noen nærmere definert rang. Sammen med kaptein Ludvig Dybing prøvde hun å starte Stavanger korps i februar 1888, men dette mislykkes. Den 23. mars 1888 er hun på møte i Kristiania Arbeidersamfunn og blir overfalt og får et voldsomt spark i underlivet. Til tross for dette reiser hun neste dag, sammen med løytnant Amalie Olsen og Bertha Hansen, for å åpne Kongsberg korps
Sluttet
Ett år senere måtte Jeanna Corneliussen trekke seg fra tjenesten som offiser i Frelsesarmeen på grunn av de skadene hun pådro seg fra pøbelsparket som hun fikk i Kristiania Arbeidersamfunn. Hun slo seg ned i Eidanger i Telemark, og fulgte resten av livet nøye med på hva som skjedde i den bevegelsen hun hadde vært med og starte i Norge. Ektemannen hadde da sluttet som sjømann og drev som fiskehandler i Porsgrunnsområdet resten av livet. Han døde et par år etter henne. Sønnen deres emigrerte til USA, der han døde forholdsvis tidlig. Hvordan forholdet mellom ektefellene var i den perioden Jeanna var aktiv frelsesoffiser, fortelles det ikke noe om.
Jersey-nederlandsk
Jersey-nederlandsk (ned.:/eng.: Jersey Dutch) var en nederlandsk dialekt som var i bruk fra det 17. og frem til begynnelsen av det 20. århundre i den nordlige delen av den amerikanske staten New Jersey. Området omfattet Bergen og Passaic County Det var et nederlandsk kreolspråk som oppstod da dialekter fra Zeeland i Nederland  (zeeuws), Flandern (flamsk) og amerikansk engelsk ble blandet, muligens også med ord fra lenape (et indiansk språk).
Eksempel
Teksten er hentet fra A text in Jersey Dutch Dr J. Dyneley Prince, 1910
Scar Tissue
«Scar Tissue» er den første singelen fra det amerikanske alternativ rock-bandet Red Hot Chili Peppers' syvende studioalbum, Californication, utgitt i 1999. Den er en av bandets mest suksessfulle sanger, og lå på toppen av Billboards Hot Modern Rock Tracks-liste i 16 uker, noe som da var rekord. Høyeste plassering på Billboard Hot 100 var nr. 9. Sangen er kjent for det myke gitarriffet i introen og for soloene på slide-gitar.
«Scar Tissue» er ansett å være representativt for den nye og mer melodiske rock-sounden som bandet eksperimenterte med på Californication (i motsetning til den psykedeliske One Hot Minute, og den tørre funken på Blood Sugar Sex Magik).
Den handler om Anthony Kiedis og hans kamp med rusmiddelavhengighet, og også om kranglene han hadde havnet i. «Sarcastic Mister know it all» var rettet mot Dave Navarro, som han refererte til som «The king of sarcasm». «Make it to the moon if I have to crawl» hentyder til hans heroinavhengighet, til hvor han var desperat etter å bli ruset (Making it to the moon). Det er også en henvisning til Dani California, som var satt sammen av alle jenter han hadde datet.
Vika
Vika finnes flere steder:
Luptsje-Savino
Luptsje-Savino (russisk: Лупче-Савино) er en elv sør på Kolahalvøya i Murmansk oblast, Russland. Elva er 22 kilometer lang, og har et nedbørfelt på 146 km².
Luptsje-Savino springer ut fra Bolsjoje Savino, og munner ut i Kandalaksjabukta i Kvitsjøen.
Kastelruth
Kastelruth (tysk) eller Ciastel (ladinsk; italiensk Castelrotto) er en kommune i Nord-Italia. Den ligger i Eisacktal i Syd-Tirol ved inngangen til Gherdëina, ca. 15 km nordøst for provinshovedstaden Bolzano.
Kommunen består av tolv landsbyer («fraksjoner»), hvorav Bula (tysk Pufels), Runcadic (Runggaditsch) og Sureghes (Überwasser) ligger i Gherdëina og er ladinskspråklige. Resten er tyskspråklig (Kastelruth, St. Michael, St. Oswald, St. Valentin, St. Vigil, Seis am Schlern, Seiser Alm, Tagusens og Tisens). I snitt over hele kommunen snakker 82 % av innbyggerne tysk, 15 % ladinsk og 3 % italiensk.
Til forskjell fra de fleste andre stedsnavn i Syd-Tirol hadde Kastelruth et etablert italiensk navn (eksonym) allerede før italieniseringspolitikken på 1920-tallet. Både den tyske, ladinske og italienske formen av navnet er avledet av den latinske betegnelsen castel ruptum («ødelagt borg»), som er dokumentert fra 900-tallet.
Til Kastelruth hører også landsbyen Seis am Schlern (italiensk: Siusi) med Seiser Alm. Seiser Alm er Europas største seter. Bak Seiser Alm troner fjellmassivet Schlern, et av Syd-Tirols landemerker.
Siusi er ikke langt unna Gossensaß der Henrik Ibsen og familie oppholdt seg flere somre. Suisi ble stedet der hans sønn, Sigurd Ibsen (1859–1930) og kona Bergljot Bjørnson (1869–1953) i 1922 anskaffet sin «Villa Ibsen», mens Bjørn Bjørnson (1859–1942) og kona Eileen (1883-1944) fra 1930 bebodde Siusi i sitt nybygde «Casa Bjørnson» frem til 1939.
Hydro Husnes
Hydro Husnes, tidligere Sør-Norge Aluminium AS (SØRAL), er et aluminiumsverk på Husnes i Kvinnherad i Vestland. Verket ble etablert i 1965.
Hydro Husnes hadde en produksjonskapasitet på omtrent 185 000 tonn elektrolysemetall pr. år inntil 2009. Målt etter årlig produksjonskapasitet er Hydro Husnes den fjerde største aluminiumprodusenten i Norge.
Hydro Husnes fremstiller primæraluminium i såkalte prebake-celler, noe som gir både gode produksjonsresultater og lave miljøutslipp. I støperiet blir alt metallet støpt ut som pressbolt. Hydro Husnes har omtrent 240 ansatte.
Fra april 2009 ble produksjonen redusert med ca. 50 % på ubestemt tid, på grunn av lave aluminiumspriser på verdensmarkedet. Dette medførte permitteringer for de ansatte.
I 2014 ble aluminiumsverket heleid av Hydro Aluminium og skiftet navn til Hydro Husnes. Råvaren er alumina fra Hydro Brasil.
Fysiologi
Fysiologi er læren om organismenes funksjoner, og deles inn i plantefysiologi og zoofysiologi (dyr). Faget er dermed en del av biologien.
Funksjonene som undersøkes innen fysiologi, er:
Pierre de la Châtre
Pierre de la Châtre (død 1171) var en fransk geistlig i middelalderen. Han var den sekstisjette erkebiskopen av Bourges, fra 1141 til 1171.
En vanskelig start
I 1141 døde Albéric av Reims (også skrevet Aubrey/Aubry), sekstifemte erkebiskop av Bourges. Pave Innocent II valgte Pierre de la Châtre som hans etterfølger, men kong Ludvig VII var ikke enig. Han fremmet sin kandidat, Cadurc, en av hans egne kanslere mens han samtidig la ned veto mot pavens kandidat. Pierre de la Châtre ble uansett valgt av Bourges' geistlige og innviet av paven. Ludvig skal etter sigende ha låst Bourges' byporter for den nye biskopen. Paven husket lignende forsøk fra hertug Vilhelm X av Aquitaine på å forvise Innocents tilhengere fra Poitou og erstatte dem med kongetro prester. Paven la derfor skylden for striden på Vilhelm Xs datter Eleanora, kongens dronning, og hevdet at Ludvig bare var et barn og burde bli lært manérer. Rasende sverget Ludvig på relikvier at så lenge han levde skulle Pierre de la Châtre aldri få slippe inn i Bourges. Dette førte til interdikt på kongens landområder og Pierre de la Chatre måtte søke tilflukt hos Theobald II, greve av Champagne. Krisen med at kongen brente byen Vitry hvor mange tusener av mennesker ble drept i 1142 førte til at kongen måtte gi seg og den nye erkebiskopen av Bourges ble godkjent.
Virketid
I 1145 overtalte Bernard av Clairvaux, abbed av Cîteaux, kongen til å dra på det andre korstoget. Pierre de la Châtre var en av deltagerne og kom siden tilbake til Bourges, der han døde i 1171.
Gulmi (distrikt)
Gulmi er et av Nepals 75 distrikter.
Gulmi grenser i vest mot Pyuthan, langs mesteparten av nordgrensa mot Baglung, det har ei kort grense i nordøstlig retning mot Parbat, i øst og sørover mot grenser mot Syangja, i sørøst mot Palpa, og langs mesteparten av sørgrensa vestover mot Arghakhanchi..
Antall distriktsutviklingskomiteer 79. Bykommuner 0.
OSESX-indeksen
OSESX-indeksen (tidligere kalt SMB-listen, listen for små og mellomstore selskap) er en noteringsliste for aksjer i allmennaksjeselskap eller utenlandske selskap registrert på Oslo Børs.
For å bli tatt opp til notering på OSESX-indeksen kreves det at aksjen «antas å ha allmen interesse og kan forventes å bli gjenstand for regelmessig omsetning». I tillegg må følgende formelle krav oppfylles:
Selskapenes aksjer må dessuten være registrert i Verdipapirsentralen før notering kan finne sted. Det stilles også visse krav til selskapenes generelle økonomiske situasjon.
Hemmeligheten bak min suksess
Hemmeligheten bak min suksess (originaltittel: The Secret of My Succe$s) er en amerikansk filmkomedie fra 1987 med Michael J. Fox i hovedrollen. Regien er ved Herbert Ross, mens manus er ved Jim Cash (som året før hadde stor suksess med filmen Top Gun).
Hemmeligheten bak min suksess fikk forholdsvis lunken mottakelse av filmkritikerne, men ble til tross for det en publikumssuksess både i USA og til en viss grad utenfor.
Handling
Brantley Foster (Michael J. Fox) er en vellutdannet ung mann som flytter fra Kansas til New York for å gjøre karriere. Etter flere skuffelser får han omsider jobb i foretaket hos sin rike onkel. Der må han begynne lengst nede i hierarkiet, på postavdelingen, i et gigantisk foretak med usympatiske sjefer. I et forsøk på å imponere en kvinnelig sjef utgir han seg for å være en av mellomlederne i bedriften, noe som også skal bidra til at han roter seg inn i en rekke forviklinger.
Om filmen
Filmen fikk forholdvis beskjeden mottakelse av filmanmelderne og har oppnådd 58% på Rotten Tomatoes (juli 2009). Den kjente filmkritikeren Roger Ebert gav en og en halv (av fire) stjerner.
Til tross for lunken mottakelse av anmelderne ble den en publikumssuksess i USA og en moderat suksess utenfor. Den innbrakte $67 millioner på amerikanske kinoer og $111 millioner globalt. Den ble den syvende mest innbringende filmen i USA for 1987.
Den ble i 1988 tildelt en BMI Film Music Award for sountracken og samme år nominert til en Golden Globe (også for sountracken).
Børsens hovedliste
Segmentene
Børsnoterte aksjer og egenkapitalbevis er inndelt i følgende segmenter:
Sektorklassifisering (GICS)
I tillegg til likviditetsinndelingen er selskaper notert på Oslo Børs klassifisert etter sektortilhørighet. Sammen med de øvrige børsene i NOREX Alliansen benyttes the Global Industry Classification Standard (GICS) som er utviklet og implementert av MSCI Barra og Standard & Poor’s. Klassifiseringen gjøres på 4 nivåer, der det er 10 sektorer, 24 industrigrupper, 62 bransjer og 132 undernivåer på bransjer. På børsens aksjesider på web er sektortilhørighet opplyst som en rubrikkopplysning pr selskap (nivå 1). I tillegg kan aksjene også sorteres etter sektortilhørighet på eget menypunkt.
Tatjana Lars Kristian Gulbrandsen
Tatjana Lars Kristian Gulbrandsen (født 26. november 1931, død 2. juli 2005) var en norsk billedkunstner som store deler av sitt aktive liv var bosatt på Hidra i Flekkefjord kommune. Foruten å være representert i Dronning Sonjas kunstsamling, har han testamentert det meste (over 1000 arbeider) til Flekkefjord sammen med boligen Gloarbu. Han opptrådte i kvinneklær og brukte ansiktsmaling.
Han ble blant annet fulgt opp av et filmteam ledet av regissøren Steffan Sandberg som laget dokumentaren «7. himmel» i 2002, som blant annet ble vist på Den internasjonale dokumentarfilmfestivalen i Amsterdam 2002 og Kortfilmfestivalen i Grimstad 2003.
Tamburveien (Oslo)
Tamburveien (3–17, 2–12) er en vei i Nydalen i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går fra Sandakerveien til Spikerveien.
Veien fikk navn etter plassen Tamburstuen (under Lille O, som lå omtrent der veien går, i 1934.
Agnostisk teisme
Agnostisk teisme er en metafysisk filosofi som omslutter både agnostisisme og teisme, der man per teismen tror at det eksisterer minst en gud, men per agnostisismen mener at man ikke vet hvem eller hva guden(e) er. Den agnostiske teistikeren kan også være agnostisk vedrørende de egenskapene guden(e) man tror på innehar.
Chris DiMarco
Chris DiMarco (født 23. august 1968 i New York) er en amerikansk profesjonell golfspiller. Han spiller på PGA-touren og Europatouren.
DiMarco ble profesjonell golfspiller i 1990, og har brukt forholdsvis lang tid på å bygge opp karrieren. Han ble medlem av PGA-touren i 1994, men har ikke alltid vært i stand til å beholde medlemskapet. Han tok sin første seier som profesjonell på Nike Tour i 1997. Etter hvert som han ble eldre, ble også spillet hans bedre. Han vant sin første turnering på PGA-touren i SEI Pennsylvania Classic i 2001. Flere seire fulgte i Buick Challenge i 2001 og Phoenix Open (nå FBR Open) i 2002. Ved utgangen av 2004 hadde han vært blant de 20 beste på PGA-tourens pengeliste i fem sesonger i strekk. I januar 2006 fikk han sin første seier på Europatouren, da han vant Abu Dhabi Golf Championship.
Nordli skole
Nordli skole er en barneskole på Østre Toten. Til skolen søker den nordre delen av bygdelaget og kirkesognet Nordlia. Etter 1980 har elevtallet vært i underkant av 100.
Kretsen ble oppretta i 1862, da skoletomt ble kjøpt fra garden Kolbjørnrud. Til 1916 hadde skolen bare ett hus til disposisjon, men da ble det oppført et nybygg i tun med det gamle skolehuset.
I 1980 ble det første større byggefeltet i Nordlia oppført (Kallrustadskauen), og her fikk også Nordli skole ny tomt. Denne tomta lå en snau kilometer sør for den gamle. Skolen sto ferdig høsten 1980.
De gamle skolebygningene brukes fra 1990-tallet til henholdsvis grendehus (huset fra 1916) og barnehage (huset fra 1862). Skolejorda ble på slutten av 1990-tallet nedbygd med boliger. Feltet har navnet Nordlijordet. Den gamle låven er revet.
Ceylon-nederlandsk
Ceylon-nederlandsk var et nederlandsk kreolspråk som ble brukt på øyen Ceylon, nå bedre kjent som Sri Lanka. Ceylon var en nederlandsk koloni mellom 1658 og 1796.
Språket er ikke lengre i bruk, men nederlandske spor kan finnes både i tamil og singalesisk. En del av øyens befolkning er av nederlandsk avstamning og har nederlandske etternavn. Felles for dem og etterkommere etter portugisiske og engelske kolonister er at de alle kalles burghers, et nederlandsk ord for borgere.
Den irske borgerkrig
Den irske borgerkrig ble utkjempet mellom 28. juni 1922 og 24. mai 1923 mellom motstandere og tilhengere av den anglo-irske traktat som ble ble undertegnet 6. desember 1921. Borgerkrigen var en konflikt som fulgte etter den irske uavhengighetskrigenn (1919-1921) og fulgte med etableringen av den irske fristaten, en enhet uavhengig av Storbritannia, men innenfor det britiske imperiet. Det skjedde som konsekvens av den anglo-irske traktat, men motstanderne av traktaten mente den var et svik mot den irske republikken som hadde blitt proklamert under påskeopprøret i 1916. Mange av stridende hadde kjempet sammen mot britene i den irske republikanske hæren, IRA, under uavhengighetskrigen, men delt seg sterkt uenige etter at konflikten tok slutt og traktatforhandlingene begynte. Motstanderne av traktaten protesterte spesielt mot det fortsatte konstitusjonelle båndet til Storbritannia, men også mot at seks grevskap i Ulster var løsrevet fra resten av Irland som provinsen Nord-Irland.
Borgerkrigen ble vunnet av fristatsstyrkene som støttet traktaten, og som hadde fordel av betydelige mengder våpen levert av den britiske regjeringen. Konflikten kan ha krevd flere liv enn uavhengighetskrigen som gikk før den, og etterlot det irske samfunnet splittet og forbitret i generasjoner. I dag er to av de viktigste politiske partiene i Irland, Fine Gael og Fianna Fáil, direkte etterkommere av de motsatte sidene av krigen.
Traktaten
Den anglo-irske traktat ble forhandlet fram for å få en slutt på den irske uavhengighetskrigen, som ble utkjempet fra 1919 til 1921. Traktaten åpnet for en selvstyrt irsk stat, med status som dominion («herredømme»)under det britiske imperiet. Den britiske monarken skulle, som konge av Irland, være statsoverhode. Traktaten sørget for en selvstyrende irsk stat, med egen hær og politi. Traktaten tillot også Nord-Irland (de seks nordøstlige grevskapene – Fermanagh, Antrim, Tyrone, Londonderry, Armagh og Down – der til sammen majoritetsbefolkningen tilhørte den protestantiske religionen) å melde seg ut av den nye staten og vende tilbake Storbritannia – noe som skjedde umiddelbart. Men i stedet for å skape den uavhengige republikken som nasjonalistene hadde kjempet for, ville den irske fristaten være et autonomt herredømme av det britiske imperiet med den britiske monarken som statsoverhode, på samme måte som Canada og Australia. Britene foreslo status som dominion i hemmelig korrespondanse allerede før traktatforhandlinger begynte, men Sinn Féin-leder Éamon de Valera avviste dominion.
Medlemmene av det irske parlamentet, Oireachtas, måtte avlegge en troskapsed til Fristaten og til kongen av Irland. Eden ble sterkt kritisert av mange republikanere. De protesterte også mot at Irland ikke skulle være en republikk, men en «fristat» underlagt det britiske imperiet. Spørsmålet om Irlands deling kom også opp, men hadde en langt mindre betydning enn det skulle få senere. De fleste republikanere mente at Nord-Irland ikke ville bli en enhet som ville klare seg politisk og økonomisk, slik at landsdelen raskt ville bli innlemmet i et samlet Irland. Det var også problemer med Treaty Ports, irske havner som var kontrollert av Royal Navy av hensyn til Storbritannias nasjonale sikkerhet. Alle disse problemene var årsaken til en splittelse i IRA og til slutt borgerkrig.
Michael Collins, den irske finansministeren og presidenten for Det irske republikanske brorskapet (IRB), hevdet i Dáil Éireann at traktaten ga «ikke den endelige friheten som alle nasjoner streber etter og utvikler, men friheten til å oppnå frihet». De som var imot traktaten mente imidlertid at den aldri ville gi full irsk uavhengighet.
Splittelse
Splittelsen i den nasjonalistiske bevegelsen som fulgte traktaten hadde et sterkt personlig preg. Motpartene hadde vært nære venner og kolleger under uavhengighetskrigen, og dette gjorde uenigheten om traktaten spesielt bitter. Michael Collins følte at Eamon de Valera hadde sendt ham til England for å forhandle fordi han dermed selv ville kunne distansere seg fra avtalen. De Valera, Austin Stack og forsvarsminister Cathal Brugha hadde da alle nektet å bli med i delegasjonen til London. Collins var derfor svært skuffet da de Valera nektet å stå ved avtalen han hadde sendt forhandlere med alle fullmakter for å undertegne. De Valera var på sin side rasende over at forhandlerne hadde signert uten å konsultere Dáil Éireann, selv om de hadde fått alle fullmakter og således ikke trengte å reise tilbake for konsultasjoner. Gjensidige mistanker og forvirring var rådende; delegasjonen var uklar om kabinettets instrukser og ble individuelt belastet til sammenbrudd. Collins forventet å bli bebreidet for kompromisset innenfor traktaten og skrev: «Tidlig i morges signerte jeg min dødsdom.» Til tross for dette var han frustrert og til tider emosjonell da de Valera og andre nektet å støtte traktaten og vennskapet døde.
Dáil Éireann ratifiserte avtalen med 64 mot 57 stemmer den 7. januar 1922. En provisorisk regjering ble opprettet, med Collins som statsminister, for at traktaten skulle kunne tre i kraft i henhold til vilkårene.
Begge sider ønsket å unngå borgerkrig. Collins opprettet en gjenforeningskomité som skulle samle IRA og inngikk et valgsamarbeid med de Valera med tanke på å opprette en koalisjonsregjering. Han forsøkte også å utforme en republikansk grunnlov som var akseptabel for traktatmotstanderne. IRA-ledere som Liam Lynch var villige til å akseptere dette, men grunnlovsutkastet ble stoppet av britisk veto fordi det stred mot traktaten. Collins måtte akseptere dette, og valgsamarbeidet brøt sammen. Dermed stilte to partier som begge kalte seg Sinn Féin til valg; traktattilhengerne fikk 239 193 stemmer mens motstanderne fikk 133 864. I tillegg fikk de andre partiene, som alle støttet traktaten, 247 226 stemmer. Det var altså helt klart at velgerne støttet traktaten og opprettelsen av Fristaten.
I følge Hopkinson gjorde «irske arbeider- og fagforeningsledere, selv om de generelt var pro-traktaten, gjorde få forsøk på å lede opinion under traktatkonflikten, og fremmet seg selv heller som de som forsøkte være fredsstiftere.» Valget viste at et flertall av de irske velgerne aksepterte traktaten og grunnlaget for den irske fristaten, men de Valera, hans politiske tilhengere og det meste av IRA fortsatte å motsette seg traktaten. De Valera er sitert på å si: «flertallet har ingen rett til å gjøre galt».
Michael Collins og Arthur Griffith ledet arbeidet med å opprette Fristaten. Collins organiserte Nasjonale hæren, som han baserte på en kjerne av traktattilhengere i IRA, og en ny politistyrke. Bruken av IRA som kjerne i den nye hæren fikk en negativ virkning for Fristaten, da det i områder hvor IRA var traktatmotstandere ble mulig for dem å ta over britiske brakker og våpen. Innen sommeren 1922 hadde dermed traktatmotstanderne kontroll over deler av landet, spesielt Munster og områder på vestkysten.
Kamper i Dublin
Den 14. april 1922 tok traktatmotstandere i IRA, ledet av Rory O'Connor som deres talsmann, kontroll over Four Courts (Irlands fremste domstolbygning) i Dublin, og flere andre bygninger. De ønsket å utløse en væpnet konflikt med britene, som så skulle forene de to fraksjonene mot en felles fiende. Men for dem som ønsket å holde opprettelsen av Fristaten på sporet, slik at traktaten kunne tre i kraft fra 6. desember 1922, var okkupasjonen i Dublin en provokasjon som måtte slås ned av irene selv, og ikke av britene. Arthur Griffith ønsket å bruke makt med en gang, men Collins holdt lenge igjen for å unngå full borgerkrig.
Ironisk nok var det en handling Collins selv beordret som gjorde det nødvendig å gripe inn mot IRA. 22. juni 1922 ble den pensjonerte britiske generalen Henry Hughes Wilson skutt ned og drept i Belgravia i London. Winston Churchill mente det var IRA som stod bak og krevde at Collins tok affære mot okkupantene i Four Courts, ellers ville de selv gjøre det. For Collins var det viktig å ikke gi britene et påskudd til å sette inn styrker i Irland, og han ble dermed tvunget til å angripe. Det har blitt hevdet at Collins selv som hadde beordret drapet på Wilson, som en represalie etter angrep mot katolikker i Nord-Irland, mens andre historikere hevder det er ikke bevist.
Angrepet på Four Courts begynte den 28. juni, og bombardementet varte i to dager. Den britiske generalen Nevil Macready gav Collins bare 200 av de 10 000 skuddene han hadde, men mot IRA-soldatene som bare hadde lette håndvåpen var dette mer enn nok. Den 30. juni ble bygningen stormet, og IRA overgav seg. Det var mindre gatekamper i Dublin frem til 5. juli, og deretter fulgte den ukelange okkupasjonen av O'Connell Street. Sammenlagt falt 65 soldater, og 280 ble såret. Blant de døde var Cathal Brugha, en av republikanernes viktigste ledere. Omkring 500 republikanere ble tatt til fange. Man antar at godt over 250 sivile ble drept eller såret.
Da kampene i Dublin endte hadde den nasjonale hæren og Fristatens regjering full kontroll over hovedstaden, mens traktatmotstanderne var spredd sør og vest i landet.
Motpartene
Utbruddet av borgerkrig tvang medlemmer av begge fraksjoner til å velge side. Tilhengere av traktaten ble kjent som «pro-traktaten», «Fristatshæren» eller «Den nasjonale hæren» (sistnevnte var det første offisielle betegenlsen på Irish Army). Motstanderne ble kjent som «anti-trataten», «de irregulære» eller «republikanere»', og refererte fortsatt til seg selv som «IRA». Motstanderne hevdet at de forsvarte Den irske republikk som var blitt proklamert i 1916 under påskeopprøret og så formelt, om enn illegalt, opprettet av Det første Dáil. De Valera overlot lederskapet av traktatmotstanderne til militære ledere som Liam Lynch, og deltok selv som vanlig IRA-frivillig.
Da borgerkrigen brøt ut, hadde traktatmotstanderne i IRA omkring 15 000 mann, mens tilhengerne hadde omkring 7000. På papiret hadde IRA i begynnelsen hele 72 000 mann, men de fleste av dem var blitt rekruttert under våpenhvilen og kjempet verken i uavhengighetskrigen eller borgerkrigen. Selv om motstanderne hadde et stort overtall i antall soldater, manglet de en effektiv kommandostruktur, en klar strategi og våpen. Ved krigsutbruddet hadde de bare 6780 rifler og noen få maskingeværer. Mange av soldatene utstyrte seg med hagler, som er lite egnet til regulær krigføring. De klarte også å erobre noen britiske pansrede kjøretøy under den britiske hærens evakuering. Som følge av våpenmangelen hadde traktatmotstanderne gjennom hele krigen en defensiv strategi. Anti-traktatens IRA hevdet at den forsvarte den irske republikken som ble erklært i 1916 under påskeopprøret, bekreftet av First Dáil og ugyldig satt til side av de som godtok kompromisset fra Free State. Éamon de Valera uttalte at han ville tjene som en vanlig IRA-frivillig og overlot ledelsen av anti-traktat-republikanerne til Liam Lynch, IRAs stabssjef. De Valera, selv om den republikanske presidenten i oktober 1922, hadde liten kontroll over militære operasjoner. Kampanjen ble regissert av Liam Lynch til han ble drept 10. april 1923, og deretter av Frank Aiken fra 20. april 1923.
I likhet med anti-traktaten IRA, var Fristatens Nasjonalhær opprinnelig forankret i IRA som kjempet mot britene. Fristatens hær ble raskt bygget opp etter krigsutbruddet, og selv om den var liten, fikk de britisk artilleri og britiske fly, panserbiler, maskingeværer, håndvåpen og ammunisjon. I august 1922 hadde de 14 000 mann, mot slutten av året 38 000 og ved krigens slutt 55 000 mann og 3500 offiserer, langt mer enn det Fristaten ville trenge i fredstid. Eliten i hæren, Dublin Guard, var rekruttert fra Dublins Active Service Unit, eliten i IRAs Dublinbrigade, som Collins hadde hatt kommandoen over under uavhengighetskrigen. Han tok også med seg sin spesialstyrke av snikmordere inn i hæren. Denne enheten var innblandet i flere overgrep mot traktatmotstandere mot slutten av krigen. De fleste av soldatene i Fristatshæren var traktattilhengere, men en ikke ubetydelig andel av dem var også arbeidsløse veteraner fra første verdenskrig (hvor de da hadde gjort tjeneste i British Army). Britiske offiserer ble også rekruttert for å tilføre teknisk ekspertise. Republikanerne gjorde et stort propagandanummer ut av dette britiske innslaget, men det er klart at flertallet av soldatene var uten krigserfaring og hadde meldt seg frivillig for å kjempe for Fristaten, men deres dårlige eller manglende disiplin ble et stort problem.
Et stort problem for den nasjonale hæren var mangel på erfarne offiserer. Minst 20 % av offiserene hadde tidligere tjenestegjort som offiserer i den britiske hæren, mens 50 % av den nasjonale hæren hadde tjenestegjort i den britiske hæren i første verdenskrig. Tidligere offiserer i den britiske hæren ble også rekruttert for sin tekniske ekspertise. En rekke av de senior befalene i Fristaten, som Emmet Dalton, John T. Prout og W. R. E. Murphy, hadde vært offiserer i første verdenskrig, Dalton og Murphy i den britiske hæren og Prout i den amerikanske hæren. Republikanerne gjorde stor bruk av dette faktum i sin propaganda – og hevdet at Fristaten bare var en stedfortredende styrke for Storbritannia selv. Imidlertid var flertallet av fristatssoldater rå rekrutter uten militær erfaring, enten i første verdenskrig eller den irske uavhengighetskrigen. Det var også et betydelig antall tidligere medlemmer av de britiske væpnede styrker på den republikanske siden, blant annet seniorpersoner som Tom Barry, David Robinson og Erskine Childers.
Fristaten tar flere byer
Etter at kampene i Dublin stilnet spredde konflikten seg utover landet. Traktatmotstanderne kontrollerte Cork, Limerick og Waterford, som inngikk i det de kalte Munsterrepublikken. Men uten tyngre våpen og pansrede enheter var de ute av stand til å føre konvensjonell krig. Liam Lynch kunne dermed ikke utnytte den fordelen det var å kontrollere dette territoriet ved krigens start og måtte følge en defensiv strategi. Hans håp var at Munsterrepublikken kunne holde ut lenge nok til at britene ville reforhandle traktaten.
Geriljakrig
Etter at de større byene var tatt, fulgte en periode med geriljakrig i grevskapene Cork og Kerry i sør, Wexford i øst og Sligo og Mayo i vest. Det var også sporadiske kamper ved Dundalk, hvor Frank Aiken ledet den 4. nordlige divisjon av IRA.
Først etter åtte måneder med sporadisk krigføring endte borgerkrigen. Denne perioden var særlig preget av snikmord og henrettelser. Michael Collins ble drept i et bakhold i Béal na mBláth i august 1922 av anti-traktatrepublikanere, nær hans hjem i Cork. Collins’ død førte til ytterligere bitterhet blant Fristatens ledere, og bidro antagelig til å styrke en voldsspiral. Arthur Griffith døde av naturlige årsaker bare ti dager før mordet på Collins, og Fristaten ble deretter ledet av W.T. Cosgrave, mens general Richard Mulcahy var kommandant for Fristatshæren.
På slutten av 1922 og tidlig i 1923 hadde anti-traktat-geriljakampanjen i stor grad blitt redusert til sabotasjehandlinger og ødeleggelse av offentlig infrastruktur som veier og jernbaner. Det var også i denne perioden anti-traktatens IRA begynte å brenne hjemmene til Fristatens senatorer og mange hjemmene til den anglo-irske godseierklassen.
I oktober 1922 opprettet de Valera og andre traktatmotstandere en egen «republikansk regjering» i opposisjon til Fristaten. Men de hadde da ikke kontroll over noe sammenhengende territorium, men de Valeras regjering hadde ingen myndighet over befolkningen og praktisk talt ingen støtte utenfor egne rekker. IRA så også bort fra dette, ettersom de regnet sine egne militære ledere som republikkens virkelige regjering.
Overgrep, henrettelser og krigens slutt
I den siste fasen av borgerkrigen var det en serie av overgrep og henrettelser som førte til en varig bitterhet i irsk politikk. Fristaten begynte den 17. november 1922 å henrette fanger. Lovgivningen, ofte referert til som Public Safety Bill («Loven for offentlig sikkerhet»), opprettet og bemyndiget militære domstoler til å ilegge livsvarig fengsel, samt dødsstraff, for å «hjelpe eller medvirke til angrep» på Fristatens styrker, besittelse av våpen og ammunisjon eller eksplosiv «uten den rette autoritet» og «plyndring, ødeleggelse eller brannstiftelse». De første var fire IRA-soldater som ble skutt. Deretter fulgte henrettelsen av forfatteren og traktatforhandleren Robert Erskine Childers den 24. november. Alt i alt utførte Fristaten 81 offisielle henrettelser under krigen.
Den katolske kirke støttet Fristaten og nektet IRA-medlemmene som kjempet mot traktaten adgang til sakramentene. 10. oktober 1922 utstedte de irske katolske biskopene en formell uttalelse hvor de beskrev traktatmotstandernes kamp som systematisk mord og snikmord mot de nasjonale styrker, foretatt uten noen legitim autoritet. IRA-soldatene ble satt under interdikt. I et strengt katolsk land som Irland var i 1920-årene, påvirket dette befolkningens syn på traktatmotstanderne sterkt. Kirkens støtte til Fristaten vakte bitter fiendtlighet blant noen republikanere. Selv om den katolske kirken i det uavhengige Irland ofte har blitt sett på som en triumferende kirke, har en nylig studie funnet at den følte seg dypt usikker etter disse hendelsene.
Slutten på krigen
Mangelen på støtte i befolkningen, Fristatens beinharde innstilling og manglende vilje til å kjempe videre førte tilslutt til traktatmotstanderne sammenbrudd. I februar 1923 overgav Liam Deasy seg og oppfordret andre republikanere til å gjøre det samme. Etterhvert som konflikten sakte, men sikkert ebbet ut, oppfordret de Valera IRAs ledelse til å be om våpenhvile, noe den nektet å gjøre. Flere historikere mener at en hendelse som bidro til å få slutt på krigen, var Liam Lynchs død. Han falt i en mindre trefning i Knockmealdown-fjellene den 10. april, og dermed tok den mer pragmatiske Frank Aiken over som øverstkommanderende for IRA. 30. april erklærte Aiken våpenhvile på vegne av traktatmotstandernes styrker, og 24. mai beordret han dem til å dumpe våpnene sine fremfor å overgi dem eller fortsette en kamp de ikke kunne vinne. Flere tusen IRA-medlemmer, inkludert de Valera, ble arrestert i ukene som fulgte.
Tidlig i 1923 var den offensive evnen til IRA blitt alvorlig erodert, og da den republikanske lederen Liam Deasy i februar 1923 ble tatt til fange av fristatsstyrker, ba han republikanerne om å avslutte kampanjen og komme til en overenskomst med Fristaten. Statens henrettelser av anti-traktatfanger, hvorav 34 ble skutt i januar 1923, var også tung vekt på republikanernes moral. I tillegg brøt den nasjonale hærens operasjoner i felten sakte men jevnt opp de gjenværende republikanske konsentrasjonene.
I mars og april 1923 fortsatte denne kontinuerlige oppdelingen av de republikanske styrkene med fangst og noen ganger drap av geriljakolonner.
Da konflikten ebbet ut til en faktisk seier for traktatvennlige, ba de Valera IRA-ledelsen om å innkalle våpenhvile, men de nektet. Anti-traktaten IRA-leder møttes 26. mars i grevskapet Tipperary for å diskutere krigens framtid. Tom Barry foreslo et forslag om å avslutte krigen, men det ble beseiret med 6 stemmer mot 5. Éamon de Valera fikk delta, etter litt debatt, men fikk ingen stemmerett. Frank Aiken, som tok over som stabssjef i IRA, for å stoppe det som virket som en fåfengt kamp. Aikens tiltredelse til IRA-ledelsen ble fulgt den 30. april av erklæringen om suspendering av militære aktiviteter; 24. mai 1923 utstedte han en ordre om våpenhvile til IRA-frivillige. De skulle dumpe våpen i stedet for å overgi dem eller fortsette en kamp som de ikke var i stand til å vinne.
André Flem
André Flem (født 15. desember 1967) er en tidligere fotballspiller. Han er kjent som mangeårig kaptein i Stabæk.
Flem startet sin karriere i Clausenengen. I 1989 kjøpte Peder Stian Madsen sammen med myntsamler Jan Olav Aamlid Flem fra Clausenengen for 20 000 kroner, han «eide» Flem frem til 2003. Ettersom Stabæk rykket opp i Tippeligaen på starten av nittitallet, ble det store utskiftninger i spillerstallen. Flem var en av få spillere i klubben som greide å være med hele veien oppover i systemet og Flem skulle vise seg å bli en av de mer betydningsfulle spillerne i Stabæk Fotball sin historie.
Da Flem la opp i 2003 hadde han spilt 14 år i Stabæk. Det siste året var han innom Stabæks andrelag i 2.divisjon, da dette trengte spillere. Han har senere jobbet som IT-/medieansvarlig i klubben. I 2000 ble Flem kåret til årets spiller av Stabæk Support
Meissner vedder
Meissner vedder er en kaninrase som minner mye om fransk vedder, bare at den er tynnere.
Historie
Tyskeren Leo Reck fra Meissen i Sachsen ville avle frem en sølvfarget vedder. Resultatet ble at han sent på 1920-tallet fikk en rase godkjent i den tyske standarden med navnet Meissner vedder.
Rasebeskrivelse
Dekkfargen består av grunnfargen iblandet hår med hvite hårspisser – det er det som gir dyret sølvskjæret. Lys variant har ca. 20 hår med hvite spisser for hvert hår av grunnfarge. Mellomvarianten har like menge hår med hvite spisser som hår av grunnfargen. Mørk variant har et hår med hvit spiss for hvert tjuende hår av grunnfargen.
Godkjente grunnfarger er svart, blå, brun, viltgul og viltgrå.
Tlalpan
Tlalpan er distriktet med størst landområder i «Distrito Federal» (D.F.). Det er underlagt D.F. både politisk og administrativt. Totalt var det registrert 580 776 innbyggere i distriktet. (2000)
Tlalpan består av 147 territorialenheter. De er delt opp i 219 bydeler (colonias) og 10 forsteder (barrios). De viktigste er som følger:
Tlalpan er også inndelt i 5 soner.
Kun 17% av befolkningen bor i sonen, Pueblos Rurales. Dette er den sonen med aller størst areal i Tlalpan. Rundt 83% av befolkningen bor fordelt på de 4 andre sonene.
Pueblos Rurales er sør i Tlalpan. Der finner man fjellkjedene Chichinautzin og Ajusco hvor de viktigste skogområdene i D.F. befinner seg. Det eksisterer også 15 fjelltopper som er over tre tusen meter i dette distriktet. En av de høyeste fjelltoppene er: Pico del Águila (3 894 meter)
Eksterne lenker
Tlalpan sine offisielle sider (Spansk)
Peter Cornelius (operasanger)
Peter Cornelius (født Lauritz Peter Cornelius Petersen 4. januar 1865, død 30. desember 1934) var en dansk tenor.
Han debuterte som baryton i København i 1892, og sju år senere debuterte han som tenor i «Den flygende hollender». I 1906 sang han i Bayreuth og fikk stor oppmerksomhet for sin tyske tolkning. Fra 1907 til 1914 hadde han flere opptredener i Covent Garden. Han var fast ansatt på Det kongelige teater fra 1892 til 1924.
En av hans elever var den norske operasangeren Erling Krogh.
Fredrik Kiær
Georg Fredrik Kiær (født 11. mars 1923 i Kristiania, død 10. februar 2013) var en norsk industrileder.
Han var sønn av industrileder Thorry Kiær og sønnesønn av høyesterettsadvokat Frits Kiær, og vokste opp på Ranheim og Løkken Verk. Han tok examen artium i 1940, sivilingeniøreksamen fra kjemilinjen ved NTH i 1949 og Master of Science ved Princeton University i 1951. Kiær var sivilingeniør i Tennessee Copper Co. 1950–1952 og i Orkla Metall A/S 1952–1956, før han i 1956 ble ansatt i A/S Ranheim Papirfabrikk, hvor han var overingeniør 1963–1966, assisterende direktør 1966–1971 og administrerende direktør fra 1971. Han var også disponent i A/S Hommelvik Bruk 1960–1964.
Kiær var styreformann i A/S Hommelvik Bruk fra 1962 og Norsk Treteknisk Institutt 1964–1967, styremedlem i Trøndelag Industriforening 1959–1963, Trelastbrukenes Forening Nordenfjells fra 1961, A/S Meraker Brug fra 1964 og A/S Ranheim Papirfabrik fra 1966 samt medlem av representantskapene i A/S Den Nordenfjeldske Kreditbank fra 1956, Inntrøndelag Tømmermåling fra 1961 og A/S Forsikringsselskapet Viking fra 1962.
Kiær var i sine yngre dager aktiv orienteringsløper, og oppnådde gode resultater både i studentmesterskap og nasjonalt på 1940-tallet.
Midnite
Midnite er et roots reggaeband fra den karibiske øya St. Croix i De amerikanske Jomfruøyer. Bandet består hovedsakelig av brødrene Vaughn og Ron Benjamin. Midnite har rykte på seg for å være en av de mest «old-school» roots reggaebandene i dag. Bandet kom med sitt debutalbum «Unpolished» i 1997, og har gitt ut mange album siden.
Snøarve
Snøarve (Cerastium nigrescens) er en flerårig urt som hører til nellikfamilien og finnes helst i fjelltraktene. Den kan bli opp til 20 cm høy.
Snøarve forekommer på Island og Færøyene, og i Skottland, Wales og De skandinaviske fjellene. På det norske fastlandet er snøarve en bisentrisk fjellplante. Den finnes fra Hardanger til Trollheimen, og fra Nordland til Finnmark. Det nordlige utbredelsesområdet strekker seg inn i Sverige.
I 1860 beskrev H.C. Watson Cerastium nigrescens fra Shetland. Johan Lange beskrev Cerastium arcticum i 1880 fra et grønlandsk eksemplar. Den ble tidligere regnet som samme art som snøarve, og det vitenskapelige navnet C. arcticum ble brukt i vid betydning. Det er nå vist ved hjelp av molekylærgenetikk og morfologi at det dreier seg om to ulike arter. Begge artene er dodekaploide med 2n = 108 kromosomer.
Ifølge Artsdatabanken er det C. nigrescens som forekommer på det norske fastlandet, mens tundraarve (C. arcticum) er utbredt i Arktis. Varieteten C. nigrescens var. nigrescens er endemisk for Shetland, og snøarvene i Norge og resten av utbredelsesområdet tilhører varieteten Cerastium nigrescens var. laxum.
Topçambaba-fjellet
Topçambaba Dağı (tidligere Baba Dağı eller Baba Dagh) er et fjell i provinsen Aydin i sørvestlige Tyrkia. Fjellets opprinnelige navn var Kadmos (fra antikk gresk Κάδμος). Det lå i antikken i Frygia (latin Phrygia Magna).
Rallar
Rallar, raller, slusk, anleggsslusk eller bus er eldre ord for en anleggsarbeider, særlig løsarbeidere som bygde jernbanelinjer, veier, industrianlegg eller var gruvearbeidere. Rallar brukes ofte om svenske arbeidere som jobbet på jernbaneanlegg. Den egentlige rallartida varte i Norge fra 1870-tallet til 1920-tallet. Yrkesrollen regnes som et norsk og svensk særfenomen i en tid preget av omfattende industrialisering, utbygging av kommunikasjoner og store investeringer i begge land.
Topçambaba-fjellet
I antikken var fjellsiden dekket av trær. Elven Kadmos, med samme navn som fjellet selv, rant ned fjellsiden og strømmet ut i den større elven Lykos, både Kadmos og Lykos er de antikke navnene, som igjen var en sideelv av Büyük Menderes (historisk Maeander). Fjellkjeden Kadmos dannet den sørlige grensen for området Büyük Menderes i disse delene. Den romerske forfatteren Plinius den eldre omtalte fjellet. Den greske geografen Klaudios Ptolemaios plasserte den i samme breddegrad som Mykale, et fjell på vestkysten av Anatolia.
Rallar
En «slusk» eller «anleggsslusk» betyr blant annet anleggsarbeider. De var blant annet løsarbeidere ved jernbanen, men også veianlegg og vannkraftutbygging var store oppdrag slusker jobbet ved. «Rallar» var et svensk ord, mens det på norsk het «slusk».
Topçambaba-fjellet
Da den franske korsfarerhæren under det andre korstoget i 1145 krysset fjellet ble baktroppen av hæren under ledelse av kong Ludvig VII av Frankrike hengende etter. Tyrkerne angrep og det var bare med nød og neppe at kongen unnslapp mens baktroppen ble massakrert.
Rallar
Rallarer i Norge
På 1800-tallet og framover ble Norge bygd ut med kommunikasjoner som vei, telegraf og jernbane. Landet ble dessuten industrialisert med vannkraftutbygging og annet der nye industrisamfunn kom til. Dermed oppstod anleggsarbeid en rekke steder. Arbeiderne kom ofte fra fattige kår i norske bygder og byer. Det kunne også være lokale jordbrukere og fiskere som i perioder ville spe på inntektene. I tillegg kom det mange arbeidsfolk fra Sverige som dermed utgjorde en viktig del av innvandrerne i Norge da.
Utbygginga av jernbanen i Norge tok til for alvor fra 1870-åra. Da bestemte Stortinget seg for flere store prosjekter i det nye transportsystemet: Trondheimsbanen over Røros, Hedmarksbanen, Smålensbanen, Meråkerbanen, Jærbanen og Vossebanen. Til å begynne med var det særlig ingeniøroffiserer som stod for byggeplanene, men etter hvert overtok sivilingeniører som var utdannet ved tekniske høgskoler i Tyskland, Sverige og Danmark. Bergensbanen åpnet i 1909 som et av de aller største jernbaneprosjektene. Den ble regnet som en av 1900-tallets fremste ingeniørbragder og viste tydelig at det var bruk for både ingeniører og anleggsslusker for å bygge det nye industrisamfunnet. Rallarperioden varte inn i mellomkrigstida, men på 1930-tallet ble det internasjonal lavkonjuntur og stor arbeidsledighet. Etter andre verdenskrig begynte gjenresininga av Norge med ny utbygging der mange anleggsarbeidere fikk fast jobb i det offentlige.
Dagens arbeidere i bygge- og anleggsnæringa flytter sjeldnere med arbeidsstedet, men kan pendle mellom hjemmet og arbeidet.
Liv og arbeid
Rallarenes liv og arbeid var preget av stadig flytting fra anlegg til anlegg, både på landsbygda og i vill natur, og de ble ofte avsondret fra samfunnet ellers. Dette førte til en egen kultur innad i det mannsdominerte miljøet, kjennetegnet av blant annet rallarviser og en spesiell klesstil med busseruller, myke, bredbremmede filthatter, halstørkler og annet arbeidstøy. Rallarene dro fra sted til sted, rastløse og frie. Det var mangel på arbeidskraft og lett å få arbeid. Mennene kunne også møte kvinner i bygdene de besøkte. Tilværelsen bestod likevel hovedsakelig av slitsomt og farlig kroppsarbeid og enkelt brakkeliv der kokkene var de eneste kvinnene. Kameratskapet og samholdet var imidlertid sterkt og den faglige yrkesstoltheten stor.
Før maskinboring og gravemaskiner ble tatt i bruk, var feisel, håndbor, slegge, spade og trillebår de viktigste redskapene for sluskene.
Fagpolitikk
Rallarene var også med å skape de første fagforbundene i Norge. De ble dermed pionerer for arbeiderbevegelsen mange steder i landet, i blant i konflikt med lokale bønder. Olav Strøm (1866-1963) var den første omreisende agitatoren blant rallarer og anleggsarbeidere, og sto i 1895 bak stiftelsen av Det norske Vei- og Jernbaneforbund, som seinere skiftet navn til Norsk Arbeidsmandsforbund. Også syndikalismen stod sterkt i rallarmiljøet, med impulser fra blant annet svenske rallarer. Norsk Syndikalistisk Føderasjon, som ble stiftet 1916, var aktiv i Nord-Norge og blant anleggsarbeiderne ved Rauma-, Røros- og Sørlandsbanen.
Ordbakgrunn
Ordet rallar kommer fra det svenske rallare, som i sin tur kommer av dialektordet ralla, 'trillebår', 'liten jernbanevogn eller dressin'. Ordet kan også være avledet av det svenske rallväg etter det engelske railway, 'jernbane'.