cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Angevin-riket
Angevins høydepunkt (1160 - 1199)
I 1165 forsvant den mulige etterfølgelsen av Henrik den unge konge til franske krone da Ludvigs tredje hustru Adele fødte en sønn, Filip II August av Frankrike. Med en mannlig arving var freden over. Henrik II krevde Auvergne og marsjerte inn i 1167 og deretter krevde han Bourges som ble angrepet i 1170. Ludvig VII svarte med å angripe normanniske Vexin, noe som tvang Henrik II til å omplassere tropper nordover og da marsjerte Ludvig VII sørover og befridde Bourges.
Henrik II behandlet sine landområder og erobringer aldri som en sammenhengende rike, men mer som private besittelser som han planla å fordele blant sine sønner. Henrik den unge konge ble kronet som konge av England i 1170, men styre aldri som medkonge. I 1172 ble Rikard Løvehjerte hertug av Aquitaine. I 1181 ble Geoffrey hertug av Bretagne. Johan ble lord av Irland i 1185 mens Leonora ble lovet til Alfonso VIII av Castilla med Gascogne som medgift under krigen mot Toulouse i 1170 (da Leonora var ni år gammel). Denne fordelingen av land mellom sine gjorde det dog vanskeligere å kontrollere sønnene, og flere av dem vendte seg mot ham.
Etter at Henrik den unge krevde en del av sin arv, England eller Normandie eller Anjou, men Henrik II den gamle konge nektet å gi fra seg noe. Henrik den unge konge dro da til Ludvig VII. Eleanora av Aquitaine blandet seg også inn i striden på sønnenes side, og både Rikard og Geoffrey allierte seg med deres bror mot kongen. Stater som Henrik II hadde underkastet seg gikk også imot ham på brødrenes side. En annen konge som sluttet seg til Ludvig VII var Vilhelm I av Skottland. Filip av Alsace, greve av Flandern, sluttet seg også til, og det samme gjorde greven av Boulogne, og Theobald V av Blois. Til tross for den store motstanden kom Henrik II seirende ut av konflikten. Med sine store rikdom kunne han rekruttere store mengder leiesoldater mens sønnene plyndret klostre for å betale sine menn. Henrik II tok sin hustru til fange og stengte henne inn foruten at han også fikk tatt den skotske kongen til fange grunnet dennes overmot. Han kjøpte grevskapet Marche, og hevdet at franske Vexin og Bourges skulle bli gitt til ham, men denne gangen var det ikke invasjonshær klar til å hevde kravet.
Filip II August og Rikard Løvehjerte
Ludvig VII døde og ble gravlagt i Klosterkirken Saint-Denis i 1180. Hans sønn Filip II August, kun 15 år, ble den neste kongen. Hans politikk ble snart å sette Henrik IIs sønner opp mot ham. Rikard Løvehjerte hadde styrt Aquitaine siden 1175, men hans politikk til sentralisere landet blitt upopulært i hertugdømmets østlige del, hovedsakelig Perigord og Limousin. Han ble anklaget for mange forbrytelser der, både mord og voldtekt. Om Rikard ikke var populær i Aquitaine, var Filip II August ikke bedre likt av sine samtidige med kommentarer som beskrev ham som en slu, manipulerende, kalkulerende, gjerrig og lite elegant hersker.
I 1183 slo Henrik den unge konge seg med i et opprør i Limoges mot Rikard for å overta Rikards stilling. De fikk med seg Filip II August, Raymond V og hertug Hugo III av Burgund. Da Henrik den unge konge døde brått av sykdom i 1183 ble Rikard ikke lenger truet. Hans bror ble gravlagt i katedralen i Rouen.
Rikard ble samtidig Henrik IIs eldste sønn og arvet Henrik den unge konges status. Henrik II beordret ham å overgi Aquitaine til sin yngre bror Johan, noe Rikard nektet. Selv hadde Henrik II for mye annet å gjøre til å håndtere dette. Vilhelm I av Skottland krevde å få sine festninger tilbake, og da hans sønn var død krevde den franske kongen å få normanniske Vexin levert tilbake. Henrik II ba da Riakrd om å overgi Aquitaine til Eleanora mens han skulle få beholde kontrollen. I 1183 hadde Raymond V tatt Cahors tilbake og Rikard ble bedt om å ta en hær mot Toulouse. Geoffrey av Bretagne kranglet heftig med sin bror Rikard, og det var opplagt at den franske kongen kunne utnytte det, men Geoffreys brå død i Paris i 1186 endte konspirasjonen. I 1187 var derimot Filip II og Rikard blitt nære allierte.
I 1188 angrep Raymond V igjen med støtte fra huset Lusignan. Det gikk rykter om at Henrik II hadde selv finansiert opprøret. Samtidig ble Normandie angrepet av Filip II og han erobret festninger i Berry. I 1188 møttes Filip II og Henrik II for å diskutere fred igjen, men Henrik II nektet å gjøre Rikard til sin arving. En fortelling mener at Rikard skal ha sagt: «Nå til sist må jeg tro at hva jeg alltid hadde trodd var umulig».
Det var det endelige sammenbrudd for Henriks strategi. Først ga Rikard hyllest til kongen av Frankrike for alle de landområder i Frankrike som faren holdt. Da Rikard og Filip II angrep Henrik II var det ingen støtte for ham i Aquitaine lenger, og samtidig grep Bretagne anledningen til å angripe ham. Selv hans fødested Le Mans ble erobret og Tours falt også snart. Da han ble omringet i sin festning i Chinon ble Henrik II tvunget til å overgi seg. Han betalte en stor tributt med penger til Filip II og måtte sverge at alle hans undersåtter i Frankrike og England skulle anerkjenne Rikard som deres herre. Henrik II døde kun to dager senere, og hadde da lært at hans yngste sønn Johan også hadde sviktet ham og gått over til motsatt side. Den gamle kongen ble gravlagt i Fontevraud-klosteret.
Eleanora, som hadde blitt holdt fengslet av Henrik ble nå satt fri mens Rhys ap Gruffydd grep anledningen til å gjøre opprør og erobre de sørlige delene av Wales som Henrik hadde annektert. Rikard I ble kronet som konge av England i Westminster Abbey i november 1189 mens han allerede var innsatt som hertug av Normandie, greve av Anjou og hertug av Aquitaine. Filip II krevde normanniske Vexin tilbake, men denne saken ble henlagt da Rikard I annonserte at han ville gifte seg med Alys, grevinne av Vexin, som var Filip IIs søster. Han anerkjente også at Auvergne var ment å tilhøre den franske kronen og ikke Aquitaine som var Henrik IIs krav. I Storbritannia åpnet Vilhelm I av Skottland for forhandlinger for å få satt traktaten i Falaise til side, og for rede penger ble en enighet oppnådd.
Det tredje korstoget
Det neste prioritet var korstoget som hadde vært utsatt i lenge nok. Rikard I var klar for å gjøre sin religiøse plikt, men hadde også andre grunner for å delta. Hans stamfar Fulko av Anjou hadde vært konge av Jerusalem og den nåværende kongen var Guy av Lusignan, en adelsmann fra Poitou mens hans hustru, Sibylla, var ikke mindre enn Rikards kusine. Korstoget som saker i Frankrike var grunnene til at Rikard I ikke tilbrakte mer enn seks måneder i England i løpet av sitt regime.
Før han reiste hadde Rikard I sikret seg at intet gikk galt mens han selv var i Det hellige land. Det var liten tvil om at greve Raymond V av Toulouse ville gripe muligheten av å utvide sitt territorium inn i Aquitaine. For å stå imot denne trusselen bygde Rikard I en allianse med kongen av Navarra, Sancho VI den vise. På veg til Midtøsten giftet han seg med Berengaria av Navarra i 1191, og således tilbakeviste Alys. For å berolige Filip II August aksepterte han at om han fikk to sønner skulle den yngste få en av hans franske besittelser og styre det som vasall for den franske kongen.
Administrasjonen som ble etterlatt mens kongen var på korstog gikk ganske bra da et angrep fra greven av Toulouse ble slått tilbake ved hjelp av Sancho VI. I Det hellige land gikk enigheten mellom Rikard I og Filip II August over, og Rikard I klarte også å bli uvenner med Leopold V av Østerrike ved å fjerne hans fane fra Akko. Mangt har blitt spekulert over hvorfor Filip II August dro tilbake til Frankrike, men dysenteri var den offisielle grunnen. Andre grunner var kanskje pressende konflikter i Frankrike.
Rikard I forlot Midtøsten i oktober 1192 og ville ha funnet sine riker intakt om han hadde nådd fram i tide, men da han nærmet seg Wien ble han arrestert av Leopold V og anklaget for å deltatt i mordet på dennes fetter Konrad av Montferrat, og overga ham til keiser Henrik VI av Det tysk-romerske rike. Mens Rikard I på ubestemt tid satt fengslet ble hans bror Johan av England ble tilkalt til Filip II Augusts hoff og aksepterte å gifte seg med Alys med ikke mindre enn Artois som medgift. I motytelse ble hele normanniske Vexin gitt til den franske kongen.
Dog, alle de militære styrker som Johan kunne samle var en gjeng leiesoldater da heller ikke den skotske konge Vilhelm I ikke ville delta i hans forsøk på å overta tronen, og isteden sendte Vilhelm I penger for Rikards løslatelse. Et annet opprør i Aquitaine ble slått ned av Elias de la Celle, men i Normandie ledet Filip II August selv krigshandlingene. Ved april 1193 hadde han nådd Rouen og selv hertugdømmets hovedstad ikke ble erobret kunne den franske kongen med sine allierte kontrollere alle havnene fra Rhinen til Dieppe. Konfrontert med denne situasjonen innrømmet Rikards regenter i traktaten ved Mantes i juli 1193 at Filip II August kontroll av de landområder han hadde erobert, blant annet normanniske Vexin, festningene Drincourt og Arques i Normandie, og festningene Loches og Châtillon i Tourraine foruten også en betydelig utbetaling straks Rikard I ble løslatt fra fangenskapet.
I en ny traktat i 1194 gikk innrømmelsene til Frankrikes konge langt videre da Tours med alle festningene i Tourraine og alle i østlige Normandie, unntatt Rouen, ble overgitt. Grevskapet Angoulême ble erklært uavhengig av Aquitaine, Vendôme ble overgitt til Ludvig I av Blois og Rotrou III av Perche fikk Moulins og Bonmoulins. Det samme året aksepterte keiser Henrik VI endelig løsepengene og frigjorde Rikard I fra fangenskapet.
Rikard settes fri, gjenvinner sine landområder og dør
Rikard I var i en vanskelig posisjon. Filip II August hadde over store deler av hans landområder og hadde arvet Amiens og Artois. England var den sikreste av Rikards besittelser. Hubert Walter som hadde deltatt i korstoget ble utnevnt til justiciar. Rikard I overtok Johans herredømme over Irland og avviste Vilhelm I av Skottlands krav på de nordengelske områdene.
Rikard I hadde bare å krysse kanalen for kreve tilbake de områder som Johan hadde overgitt til den franske kongen. Sancho VII av Navarra, den framtidige kongen av Navarra, kom Rikard til hjelp ved å angripe Aquitaine, erobre Angoulème og Tours. Rikard selv fikk flere tilbakeslag i begynnelsen av krigen, men i oktober vendte krigslykken seg. Da gikk den nye greven av Toulouse, Raymond VI, over Rikards side. Han ble fulgt av Balduin IV av Flandern, den framtidige latinske keiseren, da han konkurrerte om Artois med den franske kongen. I 1197 døde Henrik VI av Det tysk-romerske rike og ble erstattet av Otto IV som var Rikards nevø. Renaud de Dammartin, greve av Boulogne, deserterte også fra Filip II August. Balduin IV invaderte Artois og erobret byen Saint-Omer mens Rikard drev krigføring i Berry og påførte den franske kongen et tungt nederlag ved Gisors, ikke langt fra Paris. En fredsavtale ble akseptert, og da hadde Rikard I gjenvunnet hele Normandie og holdt de flere områdene i Aquitaine enn tidligere.
Midt i framgangen måtte han slå ned et mindre opprør i Limousin. Mens han beleiret festningen Château de Chalus-Chabrol i april 1199 ble han truffet av en pil fra en armbrøst og døde senere av infeksjon. Hans kropp ble gravlagt i Fontevraud-klosteret ved siden av sin fars grav.
Johans regime og sammenbrudd (1199 - 1217)
Ved nyheten om Rikard Is død erobret Filip II August raskt Évreux. Johan forsøkte å ta Angevins skattekiste og festningen i Chinon for å hevde sin makt, men den lokale skikk var sønnen til en eldre bror å foretrekke som etterfølger. Således anerkjente de Arthur I av Bretagne, sønn av Geoffrey II, hertug av Bretagne, som etterfølger. Kun i Normandie og i England klarte Johan å installere sitt styre. I Rouen i Normandie ble han gjort til hertug i april 1199, og han ble kronet til konge av England i mai ved Westminster Abbey. Han lot sin mor Eleanora styre Aquitaine.
Hans allierte, Aimeri av Thouars og tre adelsmenn fra Lusignan i Vienne, ledet et angrep mot Tours i et forsøk på å ta Arthur til fange og innsette Johan som greve. Aimeri ble lovet tittelen som seneschal om han greide oppgaven. Ved denne tid dro Johan til Normandie for å forhandle fram en fredsavtale med Filip II August. Ved å utnytte dette pusterommet samlet han Rikards tidligere allierte, særlig greven av Boulogne, greven av Flandern og keiseren av det hellige tysk-romerske rike. Til slutt hadde ikke mindre 15 franske grever sverget troskap til Johan som da var i en klart sterkere posisjon enn Filip II August. En sterk tilhenger av kongen, William des Roches, skiftet side overfor så mye makt og utleverte Arthur, som han var usett til å beskyte, til Johan. Arthur greide å unnslippe og flyktet til Filip II Augusts hoff. Det var på dette tidspunkt, i 1199, at greven av Flandern og mange andre riddere besluttet å dra på korstog. De forlot derfor Johans hoff og hans sterke posisjon ble av kort varighet. I 1200 måtte han akseptere traktaten av Le Goulet. Filip II August fikk bekreftelse at de land han tatt i Normandie ble slått sammen med ytterligere land i Auvergne og Berry. Johan ble anerkjent som overhode av Anjou mens han måtte sverge på ikke å blande seg inn om Filip II August ble angrepet, særlig av Otto IV av Det tysk-romerske rike.
Huset Lusignans sak og avgjørende nederlag
Hugo IX av Lusignan tok Eleanora som gissel og Johan måtte anerkjenne ham som grev av Marche, og således utvidet Lusignan sin makt i regionen. I august 1200 fikk Johan sitt første ekteskap annullert og giftet seg deretter med Isabella av Angoulême som allerede var forlovet med Hugo X av Lusignan, sønn av Hugo IX. Johan konfiskerte deretter La Marche. Familien Lusignan krevde at Filip II August tok affære, og den franske kongen innkalte Johan som sin vasall til sitt hoff. Johan nektet å møte sin konge, og Filip II August benytt sin makt som hans overherre til å konfiskere alt land som Johan hadde i Frankrike. Filip aksepterte deretter unge Arthur I av Bretagne som sin vasall, og overdro Poitou, Anjou, Maine, og Tours til Arthur i 1202. Raymond VI, greve av Toulouse, gikk sammen med Filip II August, og det samme gjorde Renaud de Dammartin. De fleste av Johans andre allierte var enten i Det hellige land eller hadde sviktet ham. Av dem, kun Sancho VII av Navarra, sto lojalt sammen med ham, men han var i en vanskelig situasjon og var ikke stand til å yte mye støtte til den engelske kongen.
Arthur angrep Johan i Poitou med sine allierte fra Lusignan mens Filip II August angrep Normandie og erobret mange festninger langs grensen. Johan var i Le Mans mens angripene skjedde og besluttet å dra sørover. Johans styrker tok Arthur til fange sammen med Hugo X og 200 riddere. Denne suksessen ble hurtig fulgt av pågripelse av vicomte av Limoges som Johan sperret inne i Chinon. Året 1202 var en triumferende tid for Johan.
Men kong Johan led av en skjebnesvanger karakterbrist; «han kunne ikke motstå fristelsen til å sparke en mann når han lå nede». Han hadde glede av å ydmyke sine fiender. Etter at Arthur ble drept i fengselet, ganske sikkert på Johans direkte ordre, var det mange av de som hadde støttet Johan som vendte ham ryggen. Deretter raste det meste sammen for Johan og Angevin-riket.
Johans tidligere allierte, mange som nå aktivt kjempet imot ham, overga Alençon i Normandie over til Filip II August. Vaudreuil ble også overgitt uten kamp. Johan forsøkte å erobre Alençon tilbake, men ble tvunget til å trekke seg tilbake straks Filip II August kom med sin hær. Selv festningen Château-Gaillard falt i 1204 etter seks måneders beleiring. Det var et knusende nederlag. Filip II August fortsatte angrepene i Normandie og erobret Argentan, Falaise, Caen, Bayeux og Lisieux på kun tre uker. På samme tid erobret en styrke av riddere fra Bretagne Mont Saint-Michel og Avranches. Tours falt i 1204, Loches og selv Chinon fulgte i 1205; kun Rouen og Arques sto imot franskmennenes angrep. Rouen kapitulerte til slutt og åpnet sine porter for den franske kongen. Hertugfestningen ble deretter revet og en enda større ble bestilt.
Johans mor Eleanora døde i 1204. De fleste av adelen i Poitou gikk over til Filip II Augusts side ettersom de var lojale til Eleanora, men ikke til Johan. Etter Eleanoras død krevde Alfonso VIII av Castilla regionen Gascogne som var en del av medgiften som Henrik II hadde gitt hans datter. Gascogne var en av de få franske besittelsene i det en gang så mektige Angevin-riket som forble lojale, befolkningen sto i mot Alfonso og området forble under Johans kontroll.
Istedenfor krig endte Johan opp med en fredsavtale med Filip II August i 1206. Angevin-riket var da blitt redusert til Gascogne, Irland og England.
Felttog på De britiske øyer og tilbake til Frankrike
Etter at Normandie og Anjou var tapt måtte Johan gjøre sitt styre på Storbritannia ubestridt. Han angrep sørlige Wales i 1208, skotske grensen i 1209, Irland i 1210 og nordlige Wales i 1211. Disse felttogene ble ofte møtt med suksess, og Johan samlet deretter alle de ressurser han kunne samle for å finansiere et stort felttog i Frankrike. Beskatningen av jødene genererte på kort sikt en økning i inntektene. Samtidig tok han alle eiendommene til kirken, men det førte til at han ble bannlyst.
I 1212 var Johan klar til å invadere Frankrike, men et opprør i Wales tvang ham til å utsette planene, og deretter ble situasjonen forverret ved at misfornøyde baroner i England gjorde opprør. Samtidig forberedte Filip II August på å invadere England, men hans flåte ble ødelagt av William Longespée, jarlen av Salisbury, mens den lå oppankret i Damme. Da Johan fikk nyhetene om det franske nederlaget ga han ordre om at alle de styrkene som lå i beredskap for forsvaret av England til å seile til Poitou. Han gikk i land i La Rochelle i 1214 og ble da alliert med Renaud de Dammartin, prins Fernando av Portugal, greve av Flandern, og selvfølgelig Otto IV. Planen var at hans allierte skulle angripe nordøstlige Frankrike mens han selv skulle angripe fra sørvest. Johan dro til Gascogne og forsøkte å installere seg selv i Agens, men ble slått tilbake. I motsetningen til Normandie hadde Filip II August aldri angrepet Poitou som kunne hadde byttet side. For å kunne angripe Paris fra England var det langt lettere å gå gjennom Normandie enn gjennom sørvest og kong Filip II August konsentrerte derfor sine styrker der.
Sverdet svingte to veger ettersom det var langt enklere for Filip II August å invadere England fra Normandie. Som en konsekvens ble Poitou etterlatt uten en sterk kongelig og militær tilstedeværelse. Johan forlovet sin datter Joan til Hugo X av Lusignan og overga Saintonge og øya Oléron foruten også muligheter av ytterligere besittelser i Touraine og Anjou. Dette var en stor gevinst for huset Lusignan som Johan overga for å få dem som allierte.
Pierre I var hertug av Bretagne på denne tiden. Han var lojal til Frankrikes konge, men hans krav på å herske over Bretagne var svak. Eleanora av Bretagne hadde et sterkere krav da hun var søster av den avdøde Arthur. Johan hadde tatt henne til fange og benyttet henne som pressmiddel mot Pierre på den ene siden samtidig som han tilbød ham Richmond i England på den andre siden. Pierre I avslo å endre allianse, og selv ikke at hans bror Robert III av Dreux, som ble tatt til fange i nærheten av Nantes, fikk ham til endre sin stilling.
Johan gikk inn i Angers og erobret den nybygde festningen ved Roche-au-Moine, men Filip II Augusts sønn prins Ludvig dro i all hast fra Chinon og tok festningen tilbake ved å tvinge Johan til trekke seg tilbake. Selv om dette var et tilbakeslag hadde Johan i det minste gjort jobben for hans allierte enklere ved å skille franskmennenes hær, men i det avgjørende slaget ved Bouvines den 27. juli 1214 var det isteden kong Filip II August som vant en overveldende seier over Johans allierte.
Johan var beseiret, økonomien til kongedømmet England var gått konkurs, og målt opp mot sin bror Rikard I og sin far Henrik II var han en fiasko. Alle de pengene han hadde samlet og av all den makt som han brukt hadde ført til ingenting, og hans allierte var enten døde eller tatt til fange.
Fransk invasjon av England
I 1215 var de engelske baronene overbevist om at Johan ikke ville respektere avtale i det charter, siden kalt for Magna Carta, som han hadde signert i juni samme år. I motytelse sverget baronene troskap til kongen, men charteret inneholdt blant annet en viktig klausul som ingen føydal hersker kunne leve med: hvis 25 baroner var uenig i kongens avgjørelser kunne de overstyre kongen med makt, noe som betydde at Johan var konge i kun navnet. Da det brøt ut ny krig mellom opprørsbaronene og kongen, sendte baronene et brev til det fransk hoff hvor de tilbød den engelske kronen til prins Ludvig. Ved november sendte den franske kongen en hærstyrke til London for å støtte opprørerne. Den 22. mai 1216 gikk den franske hæren med flere franske adelige og 1200 riddere i land i England ved Sandwich, ledet av prins Ludvig selv. Denne formidable hæren fikk Johan til å flykte og Ludvig erobret London og Winchester. Ved august kontrollerte Ludvig det meste av østlige England, kun Dover, Lincoln og Windsor forble lojale til kongen. Selv kong Alexander II av Skottland reiste hele vegen ned til Canterbury for å gi sin hyllest til prins Ludvig og anerkjente ham som Englands konge
Johan døde to måneder senere, den 18. oktober 1216, beseiret selv i England. Med Johans død forsvant også grunnen for krigen, og den franske prinsen synes brått som mer av en trussel enn Johans ni år gamle sønn Henrik. Ludvig hadde blitt anerkjent av de engelske baronene som konge, men han hadde aldri blitt kronet. I all hast ble gutten kronet, ikke i London hvor Ludvig hadde installert seg, men i festningen Devizes ved klosteret Gloucester Abbey den 28. oktober 1216.
Regent ble den allment respekterte William Marshal som ba baronene om ikke å klandre gutten for farens synder. Han lovte også at han og de andre regentene skulle styre landet i henhold til Magna Carta. Han klarte også å skaffe støtte fra paven, som allerede hadde bannlyst prins Ludvig. William Marshal fikk etterhvert overtalt de fleste baronene til endre allianse og bli med på å angripe Ludvig. Krigen varte et års tid, og til tross for at han tok flere festninger besluttet Ludvig tidlig i 1217 å dra tilbake til Frankrike etter forsterkninger. Han måtte slåss seg fram til kysten, tapte deler av hæren og klarte med nød å nå fram til Winchelsea hvor de ble reddet av den franske flåten. Ludvig gikk i land ved Sandwich på nytt og marsjerte til Dover. Ludvig fikk to nye tunge nederlag, denne gangen til sjøs, og med nederlaget fikk han heller ikke forsterkninger, noe som gjorde det umulig for Ludvig å fortsette kampen. Den 11. september 1217 ga Ludvig opp den engelske krone ved å signere traktaten i Lambeth hvor han aksepterte en symbolsk sum for å dra hjem.
Angevin-rikets fall og ettermæle
I boken Capetian France 987 – 1328 ble det gitt grunner for at Angevin-riket falt sammen: «Det er ofte sagt at huset Plantagenets landområder på slutten av 1100-tallet at det var et storrike i forfall, delt av forræderiet til Henrik IIs sønner og holdt sammen bare med vanskeligheter av Rikard I og Johan; og at forsøket på å holde dem sammen overanstrengte deres ressurser og underminerte deres makt fra innsiden, gjorde deres overlevelse som en felles enhet ganske umulig. Således ble Filips erobring uunngåelig, og Johans ansvar er i høy grad redusert.»
Det århundret, 1100-tallet, hvor England var en del av Angevin-riket var preget på en rekke måter.
Angevin-kongene, den herskende klasse av anglo-normannere og hoffet snakket fransk, mens bøndene, håndverkerne, soldatene og den store andelen av folket snakket kun engelsk. Ordrer og instrukser ble gitt på engelsk, og engelsk og latin. En rekke skrifter fra erkebiskopen av Canterbury var tospråklige fra til Henrik IIs tid, og menn framførte sin sak i en landsens domstol på engelsk i 1116 og antagelig lenge etter. I hvilken grad aristokratiet fra Normandie og andre angevinske besittelser i Frankrike ble kjent med den engelske språk er vanskelig å avgjøre, men antagelig var det en språklig innflytelse fra barnepleiere, tjenere og gårdsfolk. Henrik II og hans etterkommere hadde franske drikkevaner og foretrakk vin framfor øl og cider som deres forgjengere drakk. En del vin ble faktisk produsert lokalt, men utenlandsk vin, både vinum expensibile og vinum dominicum, kom fra Poitou, Gascogne, og Auxerre til relativ kostbare priser. Engelsk vin ble solgt for 10 shilling for en tønne mens de fra Anjou gikk for 24 shilling. Konsum av vin var således for de rike, men i løpet av 1200-tallet ble det fraktet vin til Storbritannia i mengder. Prisene ble mer overkommerlige og ble drukket av alle samfunnslag og så langt nord som Hebridene. Også i Skottland ble det solgt vin i Aberdeen og Dundee. Irland imoprterte vin ved salg av huder.
1100-tallet var også århundret for gotisk arkitektur, først kjent som «Opus Francigenum» (den franske stil) fra arbeidene til abbed Suger ved Saint-Denis i 1140. Gotisk som religiøs arkitektur introdusert i England, i ettertiden karakterisert som «Tidlig engelsk periode» eller «Lancet-gotikk», og var en konsekvens av Angevin-rikets franske innflytelse, født og spredt på samme tid, og begynte rundt 1180 eller 1190. Dens tidligste opptreden var i koret i klosterkirken St Denis ved Paris, men selv før den tid hadde en del trekk blitt benyttet i Durhamkatedralen i England med en kombinasjon av romansk stil og førgotiske stiltrekk. Ved 1175 var gotisk arkitektur blitt solid etablert i England da koret i Canterburykatedralen ble fullført av William av Sens.
De engelske kongenes motto er etter sigende fra denne tiden: «Dieu et mon droit» («Gud og min rett») var Rikard Løvehjertes ord og Angevin-kongene tok også tre kravlende løver som sitt symbol. Om disse symbolene ikke representerte England først da de var huset Plantagenets personlige våpenskjold, er de i dag ofte representert med England, særlig det engelske nasjonale fotballaget. Normandie og Aquitaine benyttet tilsvarende symboler med leoparder på deres flagg, skjønt det til Normandie er antagelig det eldste i denne sammenheng.
Fra en politisk synsvinkel ble sakene på kontinentet gitt større oppmerksomhet fra de engelske kongene enn sakene i England allerede under normannerne, men under angevinene ble det klart at maktbalansen i Frankrike var av større betydning og angevin-kongene tilbrakte mer tid utenfor England enn i landet, særlig Rikard Løvehjerte. Da Normandie og Anjou var tapt ble huset Plantagenet for første gang ble sett på som utelukkende engelske konger som hadde Gascogne som enslige besittelse på kontinentet. Det eneste som var igjen av Normandie, den viktigste besittelsen til Angevin-riket, var Kanaløyene.
Om historien hadde gått annerledes
Den hypotetiske fortsettelsen og utvidelsen av Angevin-riket over flere århundrer har vært emne for flere fortellinger av alternativ historie. Historisk har både engelske og franske historikere sett sammenstilling av fransk og engelsk land under angevinsk kontroll som noe av en villfarelse og en fornærmelse til nasjonal identitet. For engelske historikere har landene i Frankrike blitt spådd for å være en hindring og byrde, mens franske historikere har betraktet en hypotetisk union som et engelsk imperium.
Den engelske historikeren og konservative politikeren Thomas Babington Macaulay skrev i sitt historieverk i 1849 om en union av Frankrike og England: «Hadde Plantagenetene, noe som en tid synes sannsynlig, lyktes i å forene hele Frankrike under deres styre, er det sannsynlig at England aldri ville ha hatt en uavhengig eksistens. Englands prinser, herrer, prelater ville ha vært av en annen rase og et annet språk fra håndverkere til «the tillers of the earth». Inntektene fra Englands store eiere ville ha blitt brukt på festligheter og annet ved bredden av Seine. Det edle språket til Milton og Burke ville ha forblitt en landsens dialekt, uten en litteratur, uten en bestemt grammatikk, og uten en fastlagt ortografi, og ville ha blitt forlatt med hån for bruk kun av bønder. Ingen mann av engelsk raffinering ville ha steget til høy rang, unntatt ved å bli i tale og vaner en franskmann...»
Ma Jingyi
Ma Jingyi (født 29. oktober 1995) er en kinesisk curlingspiller.
Hun representerte Kina under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor laget hennes endte som nummer 5.
Nåverdi
Nåverdi er dagens verdi av fremtidige kontantstrømmer. En kontantbeholdning vil normalt være mer verdt i dag enn i framtiden fordi man kan tape rente, inflasjon kan spise opp realverdien og det kan være usikkerhet forbundet med beholdningen. Jo lenger ut i framtiden et beløp forventes å bli realisert og jo høyere avkastningskravet er, jo lavere er nåverdien av en positiv kontantstrøm.
Sammenligning av nåverdiene for fremtidige inntekter og utgifter brukes som et mål på lønnsomheten ved investeringer, gjerne referert til som nåverdimetoden.
En rentesats – diskonteringsrente – kan brukes for å beregne en nåverdi.
Talk
Talk er et mineral med hvit eller lysegrønn farge. Den kjemiske formelen er Mg3(OH)2Si4O10. Hardheten etter Mohs skala er 1. Som tilsetningsstoff i matvarer betegnes talk med E-nummeret E 553b. Talkpulver er ofte brukt i kollisjonsputer for biler.
I Altermark nord for Ranafjorden i Nordland er det ei talkgruve (i drift 1932 - 2010).
Talk brukes til å lage blant annet kosmetikk og det som på svensk kalles babypuder, tradisjonelt kjent i Norge som talkumpulver.
Cyclocephala erotylina
Cyclocephala erotylina er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
En middelsstor, nokså bred, blank, brokete farget hornbille. Hode, forkropp og bein er mørkt brunrøde, dekkvingene lyst brunrøde, hver dekkvinge har gjerne fire ovale, svarte flekker og svart sidekant. "Snuten" er middels lang og avrundet trapesformet. Fasettøynene er ganske store, flekkete, med en påfallende "tagg" som bryter inn i hvert fasettøye foran. Pronotum er rundet, ganske fint og spredt punktert. Dekkvingene har tydelige, men ikke særlig skarpe, punktrader. Arten har ikke horn på hodet eller groper på pronotum, kjønnene kan skilles på at hannen er smalere enn hunnen og at føttene, og særlig kloleddet, på forbeina er fortykkede.
Utbredelse
Arten er utbredt i Mellom-Amerika, fra Mexico i nord til Panama i sør.
Marit Malm Frafjord
Karriere
Frafjord fikk sin debut på landslaget 28. september 2005 mot Portugal. Hun spilte åtte sesonger i Byåsen før hun gikk til Viborg HK i 2010. På Viborg ble hun cupmester i 2010 og 2011. I 2011 var hun kaptein på Norges lag som tok gull i Håndball-VM i São Paulo (Brasil), da Norge slo Frankrike i finalen 32–24. I 2012 var hun kaptein på Norges lag som tok gull i OL i London. Hun var også kaptein på Norges lag som tok sølv i EM 2012 i Serbia. For sine prestasjoner på klubb- og landslag ble hun i 2012 tildelt Olavstatuetten. I 2014 skrev hun under en treårskontrakt med Larvik. Hun gjorde comeback på landslaget i OL 2016 der Norge tok bronse. I mars 2017 ble det kjent at hun hadde skrevet under på en toårs kontrakt med det rumenske laget CSM București. Etter en sesong med București, hvor laget nådde semifinalen i mesterligaen, brøt hun kontrakten og la opp som toppspiller. Hun gjorde comeback i desember 2018 da hun tegnet kontrakt med Team Esbjerg i Danmark. I 2020 ble hun tatt ut i landslagstroppen til OL-kvalifiseringskampene mot Montenegro. Disse kampene kunne ikke spilles på grunn av COVID-19, så Frafjords landslagscomeback kom først 1. desember 2020, nesten fire år etter hennes forrige landskamp.
Den 20. desember 2020 tok det norske håndballaget EM-gull i finalekamp mellom Norge og Frankrike i Herning, Danmark. Hun spilte på Norges lag som tok bronse under OL 2020 i Tokyo – som var utsatt til 2021 på grunn av covid-19-pandemien.
Hun la opp etter sesongen 2021/22. Hennes siste kamp var semifinalen i mesterligaen da Esbjerg tapte mot Györ.
Alvin Toffler
Alvin Toffler (født 4. oktober 1928 i New York City, død 27. juni 2016 i Los Angeles) var en amerikansk forfatter og framtidsforsker.
I 1970 skrev han boken Future Shock som beskriver stabilitetens død og hvordan verden er på veg å forandres mot mer heterogenitet.
Bibliografi
Alvin Toffler skrev bøkene sine sammen med kona Heidi. Et utvalg av deres bøker:
Fylkesvei 52 (andre betydninger)
I Norge fantes fylkesvei 52 i de følgende fylkene:
De har fra 2019 andre nummer.
Se også: riksvei 52
Jiang Xindi
Jiang Xindi (født 26. januar 1997) er en kinesisk curlingspiller.
Hun representerte Kina under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor laget hennes endte som nummer 5.
Ohrekreis
Ohrekreis er en tidligere krets (Landkreis) i den tyske delstaten Sachsen-Anhalt. Kretsen ble opprettet i 1994 gjennom en sammenslåing av Landkreis Haldensleben og Landkreis Wolmirstedt.
Kretsen grenset i nord til Altmarkkreis Salzwedel og Landkreis Stendal, i øst til Landkreis Jerichower Land, i sør til den kretsfrie byen Magdeburg og Bördekreis, i vest til Landkreis Helmstedt, og i nordvest til Landkreis Gifhorn, de to siste i Niedersachsen.
I forbindelse med kretsreformen i Sachsen-Anhalt i 2007 ble kretsen den 1. juli 2007 slått sammen med Bördekreis til den nye Landkreis Börde.
Første Landrat til den nye Landkreis Börde ble Thomas Webel (CDU)
Pasquale Macchi
Pasquale Macchi (den 9. november 1923 i Varese i Italia, død 5. april 2006 i Milano) var en katolsk prelat som var privatsekretær for pave Paul VI og deretter erkebiskop.
Bakgrunn
Pasquale Macchi studerte filosofi og teologi og mottok presteordinasjonens sakrament den 15. juni 1946. Etter doktorgradsstudier i litteratur møtte han i 1954 den nye erkebiskop av Milano, Giovanni Battista Montini, og ble hans privatsekretær.
Etter kardinal Montinis valg til pave Paul VI i 1963 fulgte han ham til Vatikanet.
Under Paul VIs reise til Asia i november 1970 reddet han paven i den filippinske hovedstad Manila fra et attentat fra den antatt mentalt forstyrrede maleren Benjamín Mendoza y Amor Flores.
Macchi ble kjent utenfor Vatikanet som kunstsamler. Byggingen av Aula Nervi, Vatikanets audienssal, går også tilbake til hans idé.
Etter Paul VIs død i august 1978 vendte han tilbake til hjembyen der han ble erkeprest av Sacro Monte di Varese.
Biskop-prelat
Den 10. desember 1988 utnevnte pave Johannes Paul II ham til prelat av Loreto. Han bispeviet ham til erkebiskop )som personlig tittel) den 6. januar 1989 i Peterskirken; medkonsekratorer var kurieerkebiskopene og senere kardinalene Edward Idris Cassidy og Jose T. Sanchez.
Den 7. oktober 1996 trakk han seg av aldersgrunner, og trakk seg tilbake til et kloster i Perego (provinsen Lecco), der hans tidligere samarbeid med Paul VI gjorde ham berømt. Ti år senere døde han etter lang tids sykdom i en alder av 82 år på en klinikk i Milano.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Nils Trosner
Nils Danielsen Trosner (født 1685, død før 1734) var en norsk orlogsmatros i den dansk-norske orlogsflåten, for ettertiden kjent for sin dagbok.
Bakgrunn og virke
Nils Danielsen Trosner ble født i 1685 i Bokn i Rogaland, og døde før 1734 ). Roald Tank antok at Nils Trosner var forfatter av en utførlig dagbok fra årene 1710–1714. Det finnes ikke bevart annet dagbokmateriale av denne typen for perioden. Dagboken har stor viktighet for norsk og nordisk historie, og ble i 2012 tatt opp som en del av Norges dokumentarv. Dagboken er elektronisk tilgjengelig på hjemmesiden til Riksarkivet/arkivportalen og publisert i to bind i 2017 (''For Kongen og Flåten. Matros Trosners dagbok 1710-1714''). Utgivelsen konkluderer med at det var broren Daniel Danielsen Trosner (1689-1741) - og ikke Nils - som var forfatter av dagboken.
Amorbue
Amorbue (engelsk: Cupid's bow ) er et ansiktstrekk der den dobbelte kurven til en menneskelig overleppe sies å ligne buen til Amor/Cupido, den romerske kjærlighetsguden. Toppene på buen sammenfaller med de filtrale søylene som gir et fremtredende bueutseende til leppen.
Ledelse
Ledelse betegner den styrende delen av en leders arbeide. Lederen har normalt det øverste ansvaret i en virksomhet.
En skiller mellom operativ (daglig) ledelse og formell ledelse (d.v.s juridisk ledelse). I en bedrift vil en operativ ledelse være «daglig leder», mens formell juridisk leder eller ansvarlig vil være «styreleder». Ledelse vil si å lede en virksomhet eller organisasjon etter de mål som er satt av virksomhetens/organisasjonens øverste organ.
Type ledelse kan sies å være situasjonsbetinget. En skiller mellom autoritær – inkluderende/delegerende og teamledelse. Situasjonen avgjør type ledelse som velges. Innen operativ ledelse vil, i en gitt situasjon, autoritær ledelse være å foretrekke (militære o.l). Denne type ledelse stiller store krav til faglig dyktighet, praktisk trening og lederegenskaper.
Det finnes en del sentrale teorier om ledelse som for eksempel: Fiedlers samspillsteori (contingency), Bales skille mellom sosioemosjonell og taskledelse, great person theory, ledelse som transformasjon og transaksjon.
Ledelse i stat og kommune
Når det gjelder ledelse i statlige virksomheter, se Plattform for ledelse i staten (ledelsesplattform).
Selvledelse
Selvledelse handler om å få medarbeidere til å lede seg selv
Ledelsesindustri
Tom Karp, professor i ledelse ved Høyskolen Kristiania, mener det er skapt en ledelsesindustri, som lover mer enn den kan levere. Ledelsesindustrien drives frem av ulike høyskoler og media, som lever av å selge stadig nye ideer, løsninger, metoder og verktøy til ledere, resultatet er en generell påstand om at ledere bør betales godt. Samtidig har forskning på ledelse problemer med å få akademisk anerkjennelse, rammeverk for å studere faget er sprikende, ingen allment aksepterte teorier som kan testes og videreutvikles finnes, metodebruk og analyser har store mangler.
Fylkesvei 55 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 55 i de følgende fylkene:
Kontrollgruppe
En kontrollgruppe er en gruppe deltakere i et vitenskapelig forsøk som fungerer som kontroll av hovedgruppen – det vil si at gruppen brukes som referanse til sammenligning med hovedgruppen som mottar en behandling, eller en annen faktor som man ønsker å studere virkningen av. Ved å sammenligne hovedgruppen med en kontrollgruppe kan forskere anslå hvorvidt en faktor bidrar til en utvikling, og eventuelt avvise at den har noen betydelig virkning dersom tilstanden til kontrollgruppen, som ikke blir utsatt for faktoren, utvikler seg tilstrekkelig likt hovedgruppen. Sammen med blinding kan også kontrollering hindre bias i å påvirke resultatene.
En kontroll i vitenskapelige forsøk er ikke nødvendigvis et menneske, det kan også være andre forsøksobjekt, som laboratoriemus eller en løsning i et reagensglass.
Ungdomsteatret på Tangen
Ungdomsteatret på Tangen var en teatergruppe for ungdom i Hedmark. Teateret ble startet og drevet av Anne-Gry og Torleif Kippersund, senere av deres sønn, skuespilleren Anders Kippersund - fra Turnekompaniet. Ungdomsteatret har hatt betydning for flere generasjoner av ungdommer på Hamar og i hedmarksbygdene.
Ungdomsteatret hadde ukentlige samlinger, der høytlesing av klassiske verk, teaterøving og scenisk trening sto på dagsordenen. Om sommeren ble nåværende og tidligere medlemmer av Ungdomsteatret samlet til litterært og scenisk arbeid på årets sommerleir. Leirene ble avsluttet med utendørs visninger av sommerens arbeid. Forestillingene ble gjerne vist på Tangen Samfunnshus, men også på scener og skoler i Hamar, Stange og Romedal.
I 2006 spilte Ungdomsteatret sin siste forestilling. Skuespilleren Inga Live Kippersund, også fra Turnekompaniet, fortsetter imidlertid å drive Tangen Barneteater, som har fremført eventyrspill, såvel som Shakespeares Midtsommernattsdrøm.
Softball under Panamerikanske leker 2011
Softball under Panamerikanske leker 2011. Softball var med som en av flere sporter i de 16. Panamerikanske leker som ble arrangert i Guadalajara i Mexico i perioden 14. til 30. oktober 2011. Åtte damelag deltak i softballturneringen som ble vunnet av USA foran Canada.
Elline Gøye
Elline Mogensdatter Gøye (også Eline og Gjøe), (født ca. 1510, død 20. november 1563 i Ring Kloster) var en dansk adelsdame og godseier.
Hun var datter av rikshoffmester Mogens Gøye (død 1544) og dennes første hustru Mette Bydelsbak (død 1512). Mest kjent er hun blitt for den såkalte Fru Eline Gøyes Jordebog som inneholder en fortegnelse over hennes og hennes første husbonds arvegods, samt moren- og farens og svigermoren Anne Mouritsdatter Gyldenstiernes omfattende gods. Jordeboken er en av de viktigste kilder til dansk adelshistorie og topografi i slutten av middelalderen og i det 16. århundre.
Da faren hadde mange barn, ble hennes arv mere beskjeden. Utover et stort antall festegårder mottok hun sammen med sin bror Albert Gøye herregården Clausholm ved Randers i Jylland. Alberts kone Anne Rosenkrantz og Elline kom til å strides over denne gården i flere år, således at kong Frederik II tilsist grep inn. Elline opprettholdt tett kontakt med søsteren Birgitte Gøye, med hvem hun hadde felles åndelige interesser.
Hsinta kraftverk
Hsinta kraftverk er et varmekraftverk i byen Kaohsiung i Taiwan. Det har en installert produksjonskapasitet på 2 210 MW fordelt på 5 like store blokker. Brenselkilden er naturgass i form av LNG, samt fyringsolje (1 blokk). Anlegget stod ferdig utbygd i 1999.
Anlegget står i havneområdet like ved siden av et 2 100 MW kullkraftverk.
A Daughter of Two Worlds
A Daughter of Two Worlds er en amerikansk stum eventyr-dramafilm fra 1920, regissert av James Young. Filmen er basert på en roman fra 1919 av Leroy Scott.
Handling
Når Jennie Malone blir anklaget for å ha begått en forfalskning, innser faren Black Jerry at datteren hans fortjener et bedre miljø. Ved hjelp av onkelen George sørger han for at Jennie kan begynne ved en internatskole, men under et fiktivt navn. Vel fremme blir Jennie snart forelsket i Kenneth Harrison.
Men Kenneths far har en skruppelløs forretningspartner ved navn Sam Conway, som dreper en mann og sørger for at Harry Edwards – en tidligere venn av Jennie – for drapet. For å redde Edwards fra å bli henrettet i den elektriske stolen, står Jennie overfor dilemmaet med å vitne på hans vegne og dermed avsløre hennes egen fortid, eller forbli taus og besegle vennens død.
Amblyoproctus piliger
Amblyoproctus piliger er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
En nokså liten, avlange og jevnbred, matt mørkbrun hornbille. Hele oversiden er grovt og ganske tett punktert. Hodet hos hannen har to butte horn. Pronotum har lengdefure i midten, men ingen horn eller knøler. Dekkvingene har opphøyde lengderibber, mellom disse er de svært kraftig, rynkete punkterte.
Levevis
Larvene utvikler seg under barken på døde trær, mest løvtrær. De ser ut til å leve mest av andre insekter og vokser raskt, utviklingen tar ca. 4 måneder. De voksne billene er aktive rovdyr som dreper og spiser andre insekter, men de spiser trolig også en del frukt. De kan leve opptil tre år som voksne.
Avføringsmiddel
Avføringsmiddel, også kalt avførende middel, laksérmiddel eller laksativ, er et middel for å fremme avføring, såkalt defekasjon. Avførende midler brukes ved forstoppelse og før visse undersøkelser og operasjoner.
Typer
Det finnes flere ulike avføringsmidler.
Stimulerende midler
For øvrig er daglig fysisk aktivitet og rikelig med væske gunstig for avføringen.
Media Forest
Media Forest er et israelsk selskap som driver med mediaovervåkning og analyser for musikkbransjen i Israel. Selskapet ble grunnlagt i Netanya i Israel i 2005. Selskapet monitorerer innhold som sanger og programmer på radio- og tv-kanaler i landet. Disse tjenestene selges blant annet til annonsører og til artister og plateselskaper som dermed får informasjon om hvor ofte musikken deres blir spilt i media.
Hitlister og franchise
Media Forest publiserer også en ukentlig hitliste over de mest spilte musikksinglene i Israel. Listen publiseres hver søndag og baserer seg på antall avspillinger i radio den forutgående syvdagersperioden søndag–lørdag. Listen publiseres også på underholdningsportalen Mako.
Det israelske selskapet har også etablert Media Forest Group, med flere regionale franchise-selskaper i land som Frankrike, Argentina, Moldova, Belgia, Bulgaria, Romania, Hellas og Sveits. I Romania innhenter blant annet Media Forest data til landets offisielle hitlister Airplay 100, Romanian Radio Airplay og TV Airplay Chart. I samme land står også selskapet bak den årlige prisutdelingen Media Music Awards, som baserer seg på radio- og tv-avspillinger som hentes inn av Media Forest.
Emma Miskew
Emma Miskew (født 14. februar 1989) er en canadisk curlingspiller.
Hun representerte Canada under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor laget hennes endte som nummer 6.
Hafslund Eco Vannkraft
Hafslund Eco Vannkraft (stiftet 6. juli 2001 som Oslo Energi Produksjon AS) er et norsk kraftproduksjonsselskap felleseid av Hafslund Eco (57,2 %) og Eidsiva Energi (42,8 %).
Historie
Selskapet har sitt opphav i Christiania Elektricitetsværk, som ble etablert i 1892. Hammeren kraftverk i Maridalen sto ferdig noen år senere. Vannkraftproduksjonen økte betydelig fra 1920-årene og fram til 1989 under navnet Oslo Lysverker. Dette resulterte i utbygging av kraftverkene i Hallingdal, Solbergfoss, Aurland og Vinstra i Gudbrandsdalen.
I 1991 ble Oslo Lysverker omdannet til aksjeselskap med navnet Oslo Energi AS, og videre i 1994 tok selskapet form som konsern. I perioden 1996–2006 ble datterselskapene i konsernet Oslo Energi Holding solgt eller infusjonert. Selskapets andel i Fellesanlegget Kykkelsrud Fossumfoss kraftverk ble solgt til Hafslund. Oppgjøret kom i form av en rettet emisjon og gjorde at Oslo Energi Holding ble største aksjonær i Hafslund. I 1997 kjøpte Vattenfall Norge seg inn i Hafslund og ble største aksjonær. I 1999 kjøpte Oslo Energi Holding alle Statoils aksjer i Hafslund og ble igjen største aksjonær med 31,5%. I 2000 solgte Folketrygdefondet sine andeler i Hafslund til Vattenfall som dermed satt med 20,5%. I 2001 ble omsetningsselskapet Oslo Energi AS og dermed også merkevaren Oslo Energi solgt til Vattenfall Norge. Samtidig skiftet konsernet navn til E-CO Energi. Vattenfalls aksjer i Hafslund ble overtatt av svenske Sydkraft AB.