cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
P.H. Holtermann
Fortidsminneforeningens årsberetning for 1855 inkluderte Holtermanns tegninger av Eidsborg stavkirke sammen med tegninger av blant annet Garmo og Ringebu stavkirker. Holtermanns ombygginger og restaureringer av gamle kirker beskrives som hardhendt. Holtermann laget på 1850-taller planer for å bygge om den middelalderske Tanum kirke til korskirke. De to første teglsteinskirkene i Akershus ble tegnet av Holtermann som var tidlig ute med den nye stilen. Holtermann var involvert i planlegging av Ås kirke, men J.W. Nordan fikk det endelige oppdraget. Han døde i 1865 etter å ha fått en skade av å slå hodet i en loftsbjelke.
Han var sønn av Ove Bjelke Holtermann (innehaver av Austrått-godset) og Elisabeth Throne, og han tilhørte slekten Holtermann som hadde eid Austrått siden oldefaren Hans Holtermann kjøpte godset i 1760. Nevøen Ove Bjelke Holtermann (født 1852) var arkitekt, tegnlærer, assistent hos Georg Andreas Bull (fra 1890) og bygningsinspektør i Kristiania.
I Christiania var han trolig en kjent arkitekt og del av den intellektuelle krets i nasjonalromantikken. Han var involvert i arbeidet med å redde og sette i stand Gamle Aker kirke. På oppdrag Fortidsminneforeningen laget Holtermann i 1852 oppmålingstegninger. I 1851 laget Holtermann oppmålingstegninger av Håkonshallen. Georg Andreas Bull var trolig assistent hos Holtermann før Bull etablerte eget kontor. Sammen med Heinrich Ernst Schirmer laget Holtermann forslag til utvidelse av Rikshospitalet i Empirekvartalet til konkurransen utlyst i 1850. Christian H. Grosch vant konkurransen med sitt forslag.
Han var formann i Polyteknisk forening 1862-1865. Holtermann var medlem av Fortidsminneforeningens direksjon fra 1850.
Alan Greene
Alan «Al» Greene (født 29. august 1911, død 12. mars 2001) var en amerikansk stupere som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Greene vant en olympisk bronsemedalje stuping under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han kom på andreplass i 3 meter sviktstup bak sine landsmenn Richard Degener og Marshall Wayne.
Offshore Northern Seas
Offshore Northern Seas (ONS) er en norsk ideell stiftelse som er en av verdens største møteplasser for den internasjonale energibransjen. Arrangementet ONS, som arrangeres av Stiftelsen ONS, avholdes i august annethvert år i Stavanger, Norge. Arrangementet består av en utstilling, en konferanse og fra 2022 et større debattprogram og nettverksarrangement i Stavanger sentrum. ONS 2018 hadde 68 174 besøkende fra over 98 ulike land.
Historie
Da olje og gass ble funnet i Nordsjøen på begynnelsen av 70-tallet, vokste det frem et behov for en møteplass for selskapene i den nye industrien. ONS ble stiftet av Stavanger kommune, Statoil, Stavanger Forum og Norsk Petroleumsforening i 1974. Samme år ble det første ONS-arrangementet avholdt.
Da ONS ble stiftet var navnet forkortelse for Offshore North Sea, da arrangementet på daværende tid hovedsakelig var rettet mot selskaper som opererte i Nordsjøen. Etter hvert utvidet bransjen produksjonen til andre områder av den norske kontinentalsokkelen. ONS vokste i løpet av tiden, og tok etter hvert for seg problemstillinger som omfattet den internasjonale energibransjen. Navnet ble derfor endret til Offshore Northern Seas. I dag er arrangementet kun kjent som ONS.
Siden 2010 har ONS tatt en retning mot et bredt energimarked, og arrangementet i 2020 skulle markere et sterkt fotfeste innen fornybar energi. ONS arrangerer en rekke møteplasser og arrangementer over hele verden, ofte i partnerskap med andre selskaper og organisasjoner.
Siden det aller første ONS-arrangementet i 1974 har kong Harald V, først som kronprins og siden som konge, vært ONS sin høye beskytter. Beskytterskapet forlenges hvert femte år, og ble forlenget med fem år i 2020.
Martin Strandli
Martin Strandli (født 28. januar 1890 i Stange, død 14. januar 1973) var en snekker, tømrermester, byggingeniør, politiker (Ap/NKP) og gründer fra Stange, utflyttet til Oslo. Strandli har blitt beskrevet av Bjørn Bjørnsen som grunnleggeren av «det Oslo vi kjenner i dag» gjennom sin rolle i den storstilte utbyggingen av Oslo etter krigsårene.
Martin Strandli grunnla OBOS i 1929 og i dag er omtrent halvparten av Oslos befolkning medlem i boligbyggelaget. Han har også en egen gate oppkalt etter seg på Rødtvet i Oslo, som leder til Rødtvet kirke, kalt Martin Strandlis vei.
Mannen Martin Strandli
Martin Strandli ble født i 1890 og vokste opp på en husmannsplass på Stange i Hedmark. Faren var møllearbeider, men Martin dro til Oslo, 23 år gammel. Han var politisk radikal, engasjerte seg i bygningsarbeiderforbundet og ble sentralstyremedlem på venstresiden i Arbeiderpartiet før partisplittelsene på 1920-tallet. Han var kvikk i hodet og pålitelig. På 1920-tallet var han arbeidsleder for Holtet hageby, et pionérprosjekt for fagbevegelsens kooperative byggeselskap. Prosjektet måtte avbrytes, og det var på Holtet han lærte hvordan tingene ikke skulle gjøres. Løsningen lå ikke i hagebyer for arbeidere, men i skikkelige bygårder. Etter at han ble sjef i OBOS, kom det aldri en politisk ytring fra Martin Strandlis munn. Hans eneste budskap var at «vi skal bygge», og det gjorde han da også til gagns uten å noen gang tenke på egen inntjening. Lambertseter, Norges aller første drabantby, ble reist i siporex og sement, fordi det manglet murstein. Det forelå ingen byggetillatelse. Man hadde ikke tid til unødig byråkrati.
En ettromsleilighet ble definert som overbefolket hvis tre eller flere bodde i den. Oslo hadde 14 000 sånne da krigen tok slutt. Og plassmangelen ble enda mer akutt: Folk feiret frigjøringen med å lage unger. Mange søkte seg til nye jobber i byen. Huseiere som etterhvert fikk penger mellom hendene, lot seg friste til å si opp leieboerne sine. Strandli inngikk i en oversiktlig krets av boligbyggere som kjente hverandre fra Oslo Arbeidersamfunn. Blant de viktigste var byplansjef Erik Rolfsen, arkitekt Frode Rinnan, statsminister Einar Gerhardsen og Jacob Christie Kielland, ideologisk far til OBOS. Men boligbyggingen hadde også viktige støttespillere utenfor sosialdemokratenes krets. Kong Haakon valgte nettopp å snakke om boliger da 50 000 mennesker kom for å hylle ham på 80-årsdagen på Rådhusplassen i 1952. «Mitt høyeste ønske er at hver nordmann skal få sin egen leilighet. Altfor mange lider og har det vondt», sa kongen. Slike markeringer var viktige. Ingen våget å røre boligbevilgningene, selv om statskassen var bunnskrapt, valutaen gikk til Bloksberg og OECD doserte innstramninger. På Lambertseter skulle det settes av romslig plass til parkering, i tilfelle yrkessjåfører hadde behov for å ta med seg kjøretøyet hjem i blant.
Strandli bodde på Bjølsen og var glad i å lese Dickens, men det er også det eneste av privat karakter man kan få ut av det vesle intervjuet den medieskye bygningsarbeideren ga til Arbeiderbladet tidlig på 1950-tallet. Som alle andre OBOS-folk stilte han seg personlig i kø for å betale husleien sin, i Samfunnshusets fjerde etasje. Folk i hans nærmeste omgivelser visste knapt om han var gift. Da han gikk av med pensjon i 1960, ble det bare nevnt i en notis i OBOS-bladet.
Verv
Strandli hadde en usedvanlig krevende og anstrengende stilling. Med aldri sviktende interesse fulgte han den omfattende virksomhet og kunne ved sin fratreden glede seg over at selskapet hadde forestått oppføringen av nærmere 25 000 leiligheter. Virksomheten var særlig livlig etter krigen, og Strandli deltok med fast hånd i planlegging og utbygging. For sin innsats ble han i 1955 utnevnt til ridder av første klasse av St. Olavs Orden, og i 1958 ble han av Oslo kommune hedret med St. Hallvards-medaljen.
Strandli var i løpet av sin tid byggeleder og hovedkasserer i Bygningsindustriarbeiderforbundet, styreformann og administrerende direktør i OBOS, medlem av sentralstyret i AP, medlem av sekretariatet i LO, styremedlem i Kristiania Arbeiderparti, styremedlem i Arbeidernes Landsbank, medlem av Oslo Bygningsråd og skjønnskommisjon og formann for Skattetakstnemndene i Oslo 1940 og 1950.
Han ble i februar 1923 valgt inn i Arbeiderpartiets sentralstyre, der han og Kristian Kristensen representerte partimindretallet av Komintern-tilhengere. Da Komintern-striden i Norge sent i 1923 førte til opprettelsen av Norges Kommunistiske Parti, ble han med i NKP og ble valgt som medlem til sentralstyret. Han vendte senere tilbake til Arbeiderpartiet.
Det var forfatter og journalist Bjørn Bjørnsen som først mente at Oslo sin egentlige grunnlegger var Martin Strandli. Dette gjorde han gjennom boken «Hele folket i hus».
Krigsårene 1940–1945
Strandli ble 13. februar 1942 tatt til fange av tyskerne og sendt til Møllergata 19, der han ble utsatt for tortur fordi han nektet å igangsette bygging for det nazistiske styret. Der satt fra februar til 31. mars 1942, for så å ende opp på Grini konsentrasjonsleir (fangenummer 2330) frem til 13. mars 1945. På Grini deltok han i en indre krets av Ap-tilknyttede politikere. Høsten 1944 ble han en del av komiteen i et etterkrigsparti som besto av Einar Gerhardsen (leder), Olaf Fredrik Watnebryn, Olaf Solumsmoen, Gunvald Engelstad, Arnoldus Kongerø og Strandli selv. Han skal så ha blitt flyttet til Mysen fangeleir, hvor det var planlagt gasskamre og utrydning. Da krigen tok slutt, ble også Martin Strandli satt fri, og fortsatte med byggingen av leiligheter og hus til folket i Oslo som administrerende direktør i OBOS og hovedkasserer i Bygningsindustriarbeiderforbundet for andre gang.
Utmerkelser
Han mottok St. Olavs Orden i 1950 og i 1958 Oslos høyeste utmerkelse, St. Hallvard-medaljen.
1964 i Brasil
Begivenheter i året 1964 i Brasil.
Henri Disy
Henri Disy (født 6. september 1913, død september 1989) var en belgisk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin. Disy vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under OL 1936 i Berlin. Han var målvakt på det belgiske laget som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen bak Ungarn og Tyskland. Det var 16 nasjoner som stilte med lag. Disy spilte alle sju kampene som målvakt under vannpoloturnering i Berlin.
Kvantemedisin
Kvantemedisin er en form for alternativ behandling der et elektronisk apparat hevdes å kunne brukes til å diagnostisere og behandle sykdom. Utøverne selv forklarer kvantemedisin som «læren om kroppens cellekommunikasjon og metoder for å bruke kroppens informasjonssystem til å lese av og gjøre korreksjoner ved hjelp av datastyrt apparatur». Det foreligger ingen vitenskapelige dokumentasjonen på behandlingsmetoden, og kvantemedisin regnes derfor for å være en pseudovitenskapelig metode.
Virkemåte
Ifølge kvantemedisinen kommuniserer celler ved hjelp av cellemembranens «energifelt» eller «frekvenser». «Frekvensene» skal være helt avgjørende for cellens funksjon, og om de endres skal det kunne føre til ubalanse eller sykdom. Maskinene brukt i kvantemedisin hevdes å kunne diagnostisere og behandle kroppens celler og nyttige mikroorganismer i kroppen ved å sende inn «riktig frekvens» til kroppens celler. Behandlingen skal angivelig stimulere kroppens selvregulerende mekanismer.
Kritikk
Forklaringsmodellen om cellekommunikasjon står i klar motsetning til etablert vitenskap, og det finnes ingen pålitelig dokumentasjon på at apparatene som benyttes kan hente noen relevant informasjon ut av kroppen eller behandle noen tilstander. Utøvere av metoden og produsenter av apparatene kan ikke angi en virkningsmekanisme innenfor kjente naturlover.
Nettstedet Quackwatch har en artikkel av Stephen Barrett som konkluderer med:
Amerikanske William C. Nelson utviklet apparatet SCIO som han selv har hevdet har kurert tusenvis av kreftpasienter. Han ble for slike påstander tiltalt for bedrageri, men flyttet da hele sin virksomhet til Ungarn. Import av «kvanteapparater» til USA og Canada er forbudt.
I 2012 ble kvantemedisin gjennomgått i TV-programmet Folkeopplysningen. En testperson ble da forelagt flere alvorlige diagnoser samt tilbud om behandling mot disse. En lege sjekket i etterkant testpersonen og utelukket at opplysningene fra kvantemedisineren stemte. Samme år fikk den fransk-norske legen David de Clive-Lowe refs fra Rådet for legeetikk for å ha behandlet pasienter med kvantemedisin.
Falla
Falla er et tettsted i Finspång kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 467 innbyggere.
Johann II av Liechtenstein
Johann II av Liechtenstein (født 5. oktober 1840, død 11. februar 1929), også kjent som Johann II der Gute eller Johann II den gode, var fyrste av Liechtenstein mellom 1858 og 1929. Han regjerte i 70 år og 3 måneder, som er den neste lengste regjeringstiden for en europeisk monark, etter Ludvig XIV av Frankrike.
Han er sønn av Alois II, og etter hans død ble han etterfulgt av sin bror, Franz I.
Tanguá
Tanguá er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Keppel Island
Keppel Island (spansk: Isla de la Vigia) er en av Falklandsøyene, beliggende nord for Vest-Falkland og mellom Saunders Island og Pebble Island.
En bred, flat dal strekker seg langs midten av øya med en rekke innsjøer som danner en viktig habitat for andefugler. I nordøst er kystlinjen dypt innskåret av flere bukter og sandstrender.
Øya er oppkalt etter admiral Augustus Keppel (1725–1786) som tjenestegjorde i Royal Navy under syvårskrigen og den amerikanske uavhengighetskrigen. Fra 1855 til 1898 ble det drevet en misjonsstasjon på øya, beregnet på ildlendere. Enkelte av bygningene fra misjonsstasjonen er bevart.
Rychnov nad Kněžnou
Rychnov nad Kněžnou (tysk: Reichenau an der Knieschna) er en by i regionen Hradec Králové i Tsjekkia. Den har 10 717 innbyggere (2022).
Keppel Island
I 1885 ble en sauefarm etablert på Keppel Island, og denne var i drift frem til 1992. Øya er nå ubefolket og er vernet som naturreservat.
Rychnov nad Kněžnou
Det er en liten by, med et nettverk av andre mindre byer i omegnen. Den nærmeste større by (med mer enn 100 000 innbyggere) er Hradec Králové.
Antipatros fra Sidon
Antipatros fra Sidon (gresk: Ἀντίπατρος) eller Antipatros Sidonios (Ἀντίπατρος Σιδώνιος) i Anthologia Graeca, var en antikk gresk poet på andre halvdel av 100-tallet f.Kr. En del av hans dikt er bevart i nevnte antologi, bestående av dikteriske omtaler av kunst og litteratur, og en del epitafer (gravskrifter). Det er derimot en del forvirring og forveksling i Anthologia mellom Antipatros fra Sidon og en senere epigramdikter Antipatros fra Thessalonike som levde i neste århundre.
Cicero omtalte Antipatros som en som bodde i Roma på samme tid som Crassus og Catulus. Hans opphav er øyensynlig fra havnebyen Sidon i Libanon. Cicero beskrev ham som en eminent epigramforfatter, men var tidvis litt for glad i å etterligne andre. Hans stil var generelt dramatisk og billedrik, og hans språk har mange dorismer.
Et av hans epigram omtalte romernes omfattende ødeleggelsen av byen Korint i 146 f.Kr. Antipatros skrev også en epitaf for Sapfo hvor han hevdet at hun døde av naturlige årsaker og ble gravlagt i sitt hjemland (øya Lesbos). Han (eller Antipatros fra Thessalonike) er, sammen med Filon fra Bysants, Strabon, Herodotos og Diodorus Siculus, tilskrevet listen over Verdens syv underverker, hvilket han beskrev i et dikt forfattet en gang rundt 140 f.Kr. Han var særlig imponert av Artemistempelet i Efesos:
Rychnov nad Kněžnou
Historie
Rychnov nad Kněžnou ble første gang nevnt i 1258, da den kongelige embetsmannen Heřman z Drnholce (Hermann av Dürnholz) nevnte byen i et dokument til den senere böhmiske kongen Ottokar II av Böhmen.
Keppel Island
Fuglelivet på Keppel Island omfatter, i tillegg til andefugler som brunhodegås og falklandsskovleand, arter som klippehopperpingvin, magellanpingvin, bøylepingvin og svartbrynalbatross. En stor bestand av brunrotter legger en begrensning på mangfoldet i fuglelivet.
Rychnov nad Kněžnou
Historie
I andre halvdel av det 15. århundre var byen et sentrum for De böhmiske brødre.
Allerede i 1567 fantes den en jødisk menighet i byen. Synagogen brant ned i 1779, men en ny ble bygget i 1782. Den ble benyttet av den jødiske menighet fram til 1939.
Punta del Este (kommune)
Punta del Este er en kommune (spansk: municipio) i Maldonado-departementet i det sørlige Uruguay. Hovedstaden heter Punta del Este.
Historie
Punta del Este ble grunnlagt i 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er Martín Laventure (2010-2015).
Västberga
Västberga er en bydel i bydelsområdet Hägersten-Liljeholmen i Söderort i Stockholm kommune. Bydelen grenser til Hägerstensåsen, Midsommarkransen, Liljeholmen, Östberga og Solberga.
Skyggekabinett
Skyggekabinett (på engelsk shadow cabinet, eventuelt shadow front bench) eller skyggeregjering er en gruppe av opposisjonens fremste talsmenn i politiske systemer som baserer seg på det såkalte Westminster-systemet. Denne gruppen danner et alternativt kabinett til det eksisterende kabinettet, med en opposisjonsrepresentant for hver, eller noen, av kabinettets representanter. Normalt, men ikke alltid, vil medlemmene av skyggekabinettet bli med i kabinettet dersom deres parti skulle danne regjering. Det er skyggekabinettets rolle å kritisere den sittende regjering og dens lovgivning, samt å foreslå en alternativ politikk.
I Storbritannia og Canada blir det største opposisjonspartiet, og da særlig skyggekabinettet, ofte omtalt som Hans Majestets lojale opposisjon, mens man i andre land som bruker Westminster-systemet (for eksempel Australia og New Zealand), kun omtaler opposisjonen som The Parliamentary Opposition.
Forvaltningsfellesskapet Herrnhut
Forvaltningsfellesskapet befinner seg i midten av kretsens sørlige del, omkring 14 km nordvest for Zittau og omkring 14 km sørøst for Löbau.
Fellesskapet har 6 751 innbyggere (31. desember 2008)
Kronograf
En kronograf er et ur som i tillegg til vanlig klokkefunksjon har en stoppeklokkefunksjon. Lommeur-kronografer ble produsert så tidlig som i det 18. århundre, men ble ikke populære før i 1820-årene.
Begrepet kronograf blir ofte blandet med begrepet kronometer som i de fleste tilfeller er en klokke som er sertifisert som spesielt presis.
Typer
Det er mange typer kronografer.
Mdina
Mdina (fønikisk: מֶלִיטָה, Malet eller Melitta; arabisk: Medina; maltesisk: Imdina) er den gamle hovedstaden på Malta, og av den grunn også kalt for «Gamlebyen». Mdina er en befestet middelalderlandsby på en høyde midt på Malta med panoramisk utsikt til store deler av Malta. Folketellingen i 2011 viste et innbyggertall på 239.
Mdina er monumental med strenge arabiskbygde murer, men det indre er beriket av luksuriøse palasser fra maltesiske adelsfamilier. Biler er kun unntaksvis tillatt. Mdina kalles derfor for «den stille byen» og er en av de mest intakte middelalderbyer i verden med sine trange gater og høye murer. Mdina fortsetter og går i ett med forstaden Rabat, som har sitt navn fra det arabiske ordet for forstad, og her bor det over 11 000 mennesker.
Geografi
Mdina ligger i det sentralt på øya Malta, 185 moh, på en utløper av Dingli platået. Mot nord, øst og nordvest er det bratt ned mot det omliggende landskapet. Mot sørvest grenser Mdina mot sin egentlige by eller forstaden Rabat. Bare en park utenfor bymuren skiller de to områdene.
Historie
Mdinas var bebodd i bronsealderen, og den strategiske beliggenheten ble benyttet av fønikerne som befestning. Fønikerne kalte stedet 'Malet eller Melitta som betyr tilfluktssted. Dette navnet ble i romertiden forvandlet til Melita. Romerne hadde en sterk festningsmur rundt byen og det som i dag er Rabat. Byen hadde på den tid omtrent 1000 innbyggere.
Araberne erobret de maltesiske øyer i 870, og de ga byen det endelige navnet Mdina. De reduserte festningens størrelse og bygget om murene slik at kun dagens Mdina som lå innenfor. Dette skulle gjøre byen lettere å forsvare. Murene ble ytterligere forsterket mens normannerne hersket 1100-tallet. Med sin gunstige beliggenhet og befestning motstod Mdina i 1422 et angrep av 18,000 tyrkere. Det førte til at byen fikk ærestittelen Città Vecchia eller Città Notabile («den ærerike byen»).
Malteserordenen slo seg ned på Malta i 1530, og Mdina ble deres første hovedstad. De flyttet imidlertid hovedstaden til kysten, først overtok Birgu rollen, senere Valletta.
Borggård (Östergötland)
Borggård er et tettsted i Finspång kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 238 innbyggere.
Kongeriket Norge (album)
Kongeriket Norge er Chand Torsviks debutalbum. Albumet ble utgitt i 2008.
Algoritme
En algoritme er i matematikk og informatikk en presis beskrivelse av en endelig serie operasjoner som skal utføres for å løse et eller flere problemer. Hvis en prosess er algoritmisk, kan den skrives som en serie operasjoner som kan utføres gjennom beregninger.
Ordet «algoritme» kommer fra navnet til den persiske matematikeren og astronomen Muhammad ibn Musa al-Khwarizmi (fra Algoritmi, den latinske formen av al-Khwārizmī). Han skrev flere bøker, inkludert boken Al-jabr wa'l muqabalah. Den inneholder en oppskrift – eller en algoritme – for hvordan bestemte andregradsligninger kan løses.
Mindre formelt er en algoritme enhver skrittvis prosedyre på en oppgave, gitt at oppgaven kan løses ved et endelig antall steg.
Algoritmer er også brukt i programmering, hvor kode vil følge spesifikke operasjoner for å bli gjennomført av en datamaskin. En algoritme kan ofte også inneholde variabler som trenger mellomregning. Et eksempel på dette kan være pseudokode brukt til programmeringsspråk.
Formell definisjon
Mange matematikere og logikere i det 19. og 20. århundret hadde problemer med at begrepet algoritme ikke hadde noen nøyaktig matematisk definisjon. I den første halvdelen av 1900-tallet, ble det gjort mange forsøk på å finne en presis definisjon. Turingmaskinen til Alan Turing, lambda-kalkulusen til Alonzo Church, rekursive funksjoner, Chomsky-grammatikker, og Markov-algoritmer, er alle formaliseringer av beregnbarhetsbegrepet.
Det ble bevist at alle disse metodene er like kraftige. Alle kan bli emulert av en turingmaskin, og omvendt kan hver av dem selv emulere en turingmaskin.
Ved hjelp av begrepet turingmaskin, kan man formulere den følgende formelle definisjonen av begrepet algoritme:
Forvaltningsfellesskapet Großschönau-Hainewalde
Forvaltningsfellesskapet Großschönau-Hainewalde er et forvaltningsfellesskap som opprinnelig ble opprettet mellom de to kommunene Großschönau og Hainewalde i Landkreis Löbau-Zittau i Fristaten Sachsen, og som fortsatt eksisterer innenfor Landkreis Görlitz.
Algoritme
Formell definisjon
En oppskrift for beregning av løsningen til et problem er en algoritme hvis det finnes en turingmaskin som er ekvivalent til oppskriften, og som stopper for enhver inndata som har en løsning.
Forvaltningsfellesskapet Großschönau-Hainewalde
Forvaltningsfellesskapet befinner seg i midten av kretsens sørlige del, og grenser i vest og sør til Tsjekkia, i nord til Mittelherwigsdorf og Oderwitz, og i øst til Bertsdorf-Hörnitz. Den sørligste delen av forvaltningsfellesskapet befinner seg i Zittauer Gebirge.
Algoritme
Formell definisjon
Fra denne definisjonen kan følgende egenskaper avledes:
San Carlos (kommune i Maldonado)
San Carlos er en kommune (spansk: municipio) i Maldonado-departementet i det sørlige Uruguay. Hovedstaden heter San Carlos.
Historie
San Carlos ble grunnlagt i 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er Gregorio Quintana (2010-2015).
Bjørkeslekten
Bjørkeslekten (Betula), også kalt bjørk, bjerk og birk, er en slekt med løvtrær og busker som inngår i bjørkefamilien. Det er uenighet om hvor mange arter som skal tas med i gruppen; noen regner med under 30 arter, andre over 60. Det norske navnet har trolig sin opprinnelse i norrønt og betyr det lyse treet som viser til bjørkas karakteristiske hvite bark, som hos bjørk kalles never.
Norske arter
Bjørka forekommer over hele Norge, og danner skoggrense mot fjellet og den arktiske skoggrensa mot tundraen. Verdens nordligste forekomst av bjørk finnes i Oksevågdalen i Lebesby kommune i Finnmark. Treet trives med mye lys og lett fuktig jord.
Artene krysser lett seg imellom, og det finnes et utall overgangsformer (økotyper eller klimaraser).
Allergi mot bjørkepollen er vanlig. Det er raklene som inneholder pollenet. I Norge foregår pollensesongen for bjørk i lavlandet fra begynnelsen av mai til omtrent halvveis ut i juni.
Bjørka i norsk skogbruk
Det samla volumet av bjørk i Norge er i underkant av 100 millioner kubikkmeter, med en årlig tilvekst på ca. tre millioner kubikkmeter. 96 % av volum og tilvekst er vanlig bjørk eller fjellbjørk, resten er hengebjørk.
Mellom 15 og 20 millioner kubikkmeter regnes å være tilgjengelig som skurtømmer eller massevirke. Bjørka er svært ettertrakta som ved, og det hogges årlig et stort kvantum bjørkeved.
I forhold til Sverige og Finland er det få sagbruk som skjærer bjørk i Norge, og treindustrien og byggebransjen bruker i liten grad bjørk. Årlig skjæres under 10 000 kubikkmeter.
Som trevirke
Bjørk gir et middels tungt, hardt og meget seigt virke. Fargen er hvitgul, lyst rødaktig eller lys brun og uten fargeforskjell mellom kjerneved og yteved. Årringene er lite markerte. Bjørka kan ofte ha vakre mønstre. Særlig gjelder det flammebjørk og valbjørk.
Treet kan lett bli skada av fukt og brukes derfor lite utendørs. Virket er derimot godt egna til å lage møbler, kjøkkeninnredninger og kjøkkenredskap, og i panel og dører. Bjørk egner seg godt til finér. Fra gammelt av har bjørk vært brukt til tresko, øsekar, selepinner og rivetinder. Fordi bjørkevirke ikke framkaller allergi, egner det seg godt til framstilling av leketøy.
Bjørk setter ikke smak, og brukes derfor til emballasje for matvarer, ispinner, tannstikkere og spatler.
I senere år har det vært drevet forsøk med og utvikling av limtrekonstruksjoner i bjørk. Bjørka har langt bedre styrkeverdier enn gran og furu; en kan derfor bruke bærende konstruksjoner av bjørk i mindre dimensjoner enn en trenger med tradisjonelle treslag.
Bjørkenever har vært brukt til taktekking (torvtak) og som kapillærbrytende skikt for å isolerer mot fuktvandring i bygningskonstruksjoner, til innvendig isolasjon, og for øvrig til et stort antall bruksgjenstander, som lurer, butter, konter og øskjer. Bjørka inneholder stoffet betulin, som virker bakteriehemmende og gjør at melkeprodukter får lengre holdbarhet når de oppbevares i beholdere av bjørk.
Bjørkebark har vært brukt til garving og til barking av fiskegarn.
I matlaging
Bjørkeaske har vært brukt til å framstille lut til lutefisk. Mange legger bjørkepinner nederst i gryta når de dampkoker pinnekjøtt. Bjørkesaft brukes som råstoff for vinframstilling.
Sonstorp
Sonstorp er et tettsted i Finspång kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 429 innbyggere.
Carl-Johan Vallgrens litteraturpris till yngre författare
Carl-Johan Vallgrens litteraturpris till yngre författare er en litteraturpris som deles ut årlig og som består av en ikke oppgitt pengesum. Prisen ble innstiftet av Carl-Johan Vallgren i 2003 (året etter at han selv hadde mottatt Augustpriset).
Picus
Picus er ei slekt med hakkespetter som har representanter i Europa, Asia og Nord-Afrika. I Norge hekker to arter; grønnspett og gråspett.
Disse spettene er store, og som regel farget grå eller grønn. De lever i skog eller åpent skoglandskap, og legger hvite egg i hull i trær. Reiret er som regel foret med treflis.
Polski Związek Piłki Nożnej
Polski Związek Piłki Nożnej (PZPN) er særidrettsforbundet for fotball i Polen. PZPN er polsk fotballs øverste organ og er ansvarlig for å avholde nasjonale serie- og cupmesterskap samt landskamper for herrer og kvinner i Polen. Forbundet ble grunnlagt den 20. desember 1919 og ble medlem av FIFA i 1923 og UEFA i 1955.
PZPN arrangerer blant annet Ekstraklasa, Puchar Polski, Superpuchar Polski og tidligere Puchar Ekstraklasy.
Rejmyre
Rejmyre er et tettsted i Finspång kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 900 innbyggere.
Rejmyre glasbruk ble grunnlagt i 1810 og er Sveriges tredje eldste glassverk som fortsatt er i drift. Glassverket er en turistattraksjon, og har verksteder og fabrikkutsalg.
Skogsröyet er en rockefestival som hver sommer siden 2006 har gått av stabelen i Rejmyre.
Vi gifter oss
Vi gifter oss er en norsk svart-hvitt spillefilm fra 1951 regissert av Nils R. Müller. Han skrev også manuset. Hovedrollene spilles av Henki Kolstad og Inger Marie Andersen. Filmen er norgeshistoriens femte bestselgende film, med 1.13 millioner solgte billetter.
Handling
Det er sommer og komponisten Petter Gran har ferie når han plutselig hører et skrik fra frøken Hermansen. Bremsene på hennes sykkel virker ikke og hun havner i vannet. Han hjelper henne opp derfra, men sykkelen er ødelagt og derfor fortsetter de sommeren i sammen. Den vender tilbake til Oslo og en kort tid etterpå forlover de seg. Hun blir introdusert for Petters foreldre. Moren har ikke mye til overs for henne, mens faren ønsker henne velkommen i familien.
Paret gifter seg kort tid etterpå. De har vanskeligheter med å finne et eget bosted og må derfor bo hjemme hos Petters foreldre. Morens uvilje mot Kari blir til slutt et så stort problem at paret blir tvunget til å flytte til Karis tidligere bosted. De har imidlertid kjøpt en tomt hvor de holder på å bygge et hus og hver søndag arbeider de frenetisk for å ferdigstille bygget. Kari blir med barn og når hyresvertinnen får kjennskap til dette tvinger hun paret til å flytte. Huset er ikke ferdig, så de må leie rom i en villa hos fru Rønne for en skyhøy pris.
Huset er nesten ferdig når en bygningsinspektør kommer på besøk. Han sier at de ikke kan flytte inn da de ikke har byggetillatelse for huset. Paret har allerede sagt opp rommet hos fru Rønne, så der kan de ikke bo. I stedet leier de et nedslitt bosted på en bondegård et godt stykke utenfor byen. Petter trenger penger og melder seg på en slagerkonkurranse. Innledningsvis lykkes han ikke å komponere noe, men når han ser noen svaler sitte på en telefonledning så løsner det. Svalene ser nemlig ut som noter på en notelinje og plutselig vet han hvordan melodien skal være. Petter sender inn sitt bidrag til konkurransen og samtidig får han og kona byggetillatelse til å ferdigstille huset. På innflyttingsdagen har de mange mennesker på besøk og når de slår på radioen spilles Petters melodi «Hva var vel livet uten deg?», som vant konkurransen.
Sang
«Hva var vel livet uten deg?» var filmens kjenningsmelodi. Melodien ble skrevet av svenske Ernfrid Ahlin og teksten ble skrevet av norske Gunnar Kaspersen. I filmen ble den fremført av Henki Kolstad og Astrid Herseth. Herseth dubbet stemmen til Inger Marie Andersen. Arne Sveen, Jens Book-Jenssen og Aage Braarud spilte inn plateversjonene.
Teresópolis
Teresópolis er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Edmond Michiels
Edmond Michiels (født 12. oktober 1913) var en belgisk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Michiels vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under OL 1936 i Berlin. Han var med på det belgiske laget som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen bak Ungarn og Tyskland. Det var 16 nasjoner som stilte med lag. Michiels spilte to kamper i vannpoloturneringen i Berlin.
Lütje Lützen
Lütje Lützen (født 9. februar 1848 i Tórshavn på Færøyene, død 1. mars 1922 i Korsør i Danmark) var en dansk-færøysk jurist. Han var innvalgt på det færøyske Lagtinget fra Suðurstreymoy fra 1878 til 1880.
Han var sønn av sydslesvigske Andreas Christian Lützen og færøyske Eva Margrethe Frederikke Jacobsdatter. Faren var lærer, klokker, lagtings- og landstingsmann samt formann i Tórshavns borgerrepresentasjon. Blant hans søsken var kjøpmennene Nickels og Jacob Lützen samt sogneprest Edvard Lützen. Søsteren Anna Maria Nicoline ble gift med prost Jens Christian Evensen. Lütje Lützen giftet seg i Slagelse i 1884 med danske Helene Kirstine Hornung.
Han ble exam.jur. i 1870 og kom snart til Korsør som fullmektig hos byfogden. Fra 1877 til 1880 var han tilbake i Tórshavn som fullmektig hos landfogden, den øverste politimyndigheten på Færøyene. Han var også med på å grunnlegge den danskspråklige avisen Dimmalætting, hvor han ble den første redaktøren, og medlem av Lagtinget. Lützen var igjen fullmektig hos byfogden i Korsør fra 1880 til han avgikk med pensjon i 1913. Han nedla også et stort arbeid for privatbanken i Korsør, som i 1917 ble overtatt av Den danske Landmandsbank. Han var også forsikringsagent og overligningskommissær.
Land Rover
Land Rover er et britisk bilmerke, opprinnelig lansert av britiske Rover. Spesielt for merket er at alle modellene har firehjulstrekk.
Fra starten var Land Rover altså en del av Rover, men på 1970-tallet fikk virksomheten en mer uavhengig stilling av personbildivisjonen til Rover. I 1994 ble Rover-konsernet solgt til BMW, som i 2000 solgte Land Rover separat til Ford. Land Rover er eid av den indiske bilprodusenten Tata Motors.
I begynnelsen
Den første Land Rover-en ble lansert til Amsterdam Motor Show i 1948. Konstruksjonen lånte mye fra krigs-jeepen, men med et mer påkostet karosseri i aluminium. Valget av aluminium ble tvunget fram av etterkrigstidens stålrasjonering. Rover hadde et annet problem i etterkrigstidens Storbritannia: De hadde en ny, stor fabrikk i Solihull ved Birmingham, som de hadde fått bygget gratis like før krigen for å produsere flymotorer. Problemet var at de ikke hadde en bilmodell å produsere der. De førkrigsmodellene som var klar for produksjon ville ikke selge i kvanta store nok til å rettferdiggjøre drift av det store anlegget.
Maurice Wilkes, som jobbet hos Rover, designet den første modellen i 1947 som erstatning for jeepen han hadde brukt på gården. Sammen med broren sin, Spencer, tok de fram en design som var basert på jeepen, men med kraftuttak for å drive redskaper på gården. Britisk industri hadde et desperat behov for eksportprodukter etter andre verdenskrig, og den første prototypen hadde førersetet i midten for å enkelt kunne eksporteres til markeder med både venstre- og høyrekjøring. Denne idéen ble ikke brukt i produksjonsmodellen. Siden stål var rasjonert i etterkrigstiden valgte man å bruke en legering av aluminium og magnesium kalt Birmabright til karosseriet.
Den første Land Rover, senere kalt Series I, ble markedsført som en erstatning for traktoren. Reklamen viste bilen brukt til alt fra trekkvogn for plog til personbil. I praksis ble ikke Land Rover noen arvtager for traktor, men solgte godt likevel, på tross av en relativt høy pris.
Etter en førproduksjonsserie på 25 kjøretøyer ble Land Rover vist for verden på Amsterdam Motor Show 30. april 1948. Rover selv ble overrasket over interessen. Noe av grunnen var at virksomheten hadde et kjøretøy som kunne kjøpes avgiftsfritt av britiske bønder, men også kunne eksporteres for å få sårt tiltrengt valuta. Den enkle og likeframme konstruksjonen gjorde at bilen kunne vedlikeholdes langt fra nærmeste verksted.
Salget steg jevnt og trutt til ut på 1960-tallet. Underveis ble det gjort forsøk med Land Rovers robuste hjuloppheng under et bilkarosseri. Prosjektet ble kalt Road Rover og kom aldri på veien, men det la fundamentet for senere utvikling av Range Rover. I mellomtiden ble Series I oppgradert til Series II og IIA, med nyere, kraftigere motorer som viktigste fortrinn. Et utall forskjellige, spesialbygde kjøretøyer ble også tilgjengelig, alt fra brannbiler til mobile sveiseapparater.
Årene under British Leyland
I 1967 ble Rover en del av Leyland Motors Ltd, senere British Leyland. I 1975 ble BL nasjonalisert, for å i 1986 bli privatisert og en del av British Aerospace. På 1970-tallet ble Range Rover introdusert; Land Rovers første bil som ikke var et rent nyttekjøretøy. Range Rover ble en kjempesuksess og de første årene var bruktbilprisen høyere enn nyprisen, da fabrikken ikke klarte å dekke etterspørselen. Range Rover var på den tiden relativt avansert, med skivebremser på alle fire hjulene, en V8-motor med aluminiumsblokk og permanent firehjulstrekk.
I 1974 måtte Land Rover trekke seg ut av Nord-Amerika, på grunn av strengere krav til sikkerhet og utslipp. Det skulle gå rundt et tiår før de var tilbake igjen, og da bare med Range Rover. Samme år gikk British Leyland Motor Corporation på en økonomisk smell. Resultatet ble at selskapet ble nasjonalisert og omorganisert. Rover med Land Rover var en av de få avdelingene som tjente penger, et resultat av omorganiseringen var investeringer i Land Rover. Blant annet ble fabrikkanleggene ved Solihull oppgradert. Da den nye direktøren, Michael Edwards, tok roret i 1978 ble en ny retning for Land Rover tydelig. Noe av det første han gjorde var å dele British Leylands bilavdelinger inn i to, delvis uavhengige grupper. Den ene ble hetende Jaguar-Rover-Triumph Ltd. Den andre gruppen ble delt inn i enda mindre grupper, kalt Jaguar Cars, Rover-Triumph og Land Rover Ltd. Dette var første gang Land Rover hadde en egen ledelse.
På slutten av 1970-tallet måtte nyttekjøretøy-serien moderniseres. Land Rover valgte å beholde både utseendet og flere av de tekniske løsningen, før de lanserte 110 i 1983. Det var små endringer i interiøret, men bilen hadde permanent firehjulstrekk og spiralfjærer. Land Rover hadde allerede i 1979 begynt å modernisere Serie III med V8-motor og permanent firehjulstrekk for å «prøve vannet». Denne utgaven ble kalt Stage 1.
Under BMW sitt eierskap og senere
Rover var eiet av tyske BMW i perioden 1994–2000. BMW solgte senere Land Rover separat fra «modermerket» Rover. 1990-tallet ble også perioden hvor Land Rover ble mer et merke for massemarkedet. Discovery og senere Freelander var laget med mer personbilpreg enn nyttekjøretøyene, og med en lavere prislapp enn Range Rover. I takt med at de nye modellene har blitt introdusert så har også Range Rover blitt dyrere og mer luksuriøs.
Discovery ble introdusert i 1989, som et svar på japanske firehjulstrekkeres inntog på det britiske markedet. Prosjektet ble kalt Project Jay, og brukte mye teknologi fra Range Rover. Det hadde blitt startet bare i 1987, og hadde tatt fram den nye bilen relativt raskt. Discovery ble en suksess, og var med på å gi Land Rover bedre tak på massemarkedet. Defender og Range Rover var ikke volummodeller på samme måten. Utover på 90-tallet ble markedet nok en gang dominert av japanske konkurrenter. Denne gangen var det med mer kompakte firehjulstrekkere som Honda CRV og Toyota RAV4. Land Rover kom med Freelander som et svar, og hadde igjen suksess.
Den foreløpig siste modellen fra Land Rover er Range Rover Sport, bygget på teknologi fra siste generasjon Discovery, selv om den utvendig ligner på Range Rovere. Land Rover kaller bilen en «sportstourer».
Land Rover inngår i dag som en del av den indiske industrigruppen Tatagruppen.
Series I-III (1948-1984)
De opprinnelige Land Rover-modellene het bare Land Rover og kom i tre serier. Konstruksjonen var enkel, med ramme, stive aksler og et skrudd og naglet karosseri. Motorene var ganske beskjedne, men bilen var lavt giret for å utnytte kreftene og ta seg bedre fram i vanskelig terreng.
Range Rover (1970-)
Range Rover hadde skruefjærer, permanent firehjulstrekk og et mer påkostet karosseri og interiør, og ble øyeblikkelig en salgssuksess. Med årene fikk den mer og mer utstyr, og er i dag en luksuriøs bil.
Defender (1983-2016)
Defender var fram til 2016 Land Rovers nyttekjøretøy, arvtageren til «seriebilene». Den er av utseende ganske lik Series II og III, men har annen teknologi med permanent firehjulstrekk, skruefjærer og moderne motorer. De første utgavene fikk navnene "one-ten" og "ninety", før det nåværende navnet ble Defender 110 og 90. Produksjonen av Defender ble avsluttet i januar 2016.
Discovery (1989-)
Discovery ble tatt fram for å møte konkurransen fra japanske firehjulstrekkere med normal personbilskomfort og god plass. Den ble opprinnelig bygget på basis av Range Rover, men med enklere standard og mulighet for syv seter. Modellen er i dag i sin femte generasjon.
Freelander (1998-)
Freelander er Land Rovers første bil med selvbærende karosseri. Den er mindre enn de andre modellene, og ble tatt fram som svar på japanske, kompakte firehjulstrekkere.
Range Rover Sport (2005-)
Range Rover Sport er en mindre, mer sportslig stallkamerat for Range Rover. Den bruker en del teknologi fra Discovery III, og er rettet inn mot markedet for «SUVer» med høy ytelse.
Produksjonssteder
Land Rover har tradisjonelt blitt produsert i Solihull utenfor Birmingham, men allerede tidlig ble det satt ut ut produksjon andre steder i verden.
Land Rover har eksportert såkalt CKD (står for Completely Knocked Down) biler som skal monteres i landet det selges i. Dette har som regel vært på grunn av toll og skatter i mottagerlandet.
Steder hvor Land Rover produseres i dag (2005) er Solihull, Sao Bernando i Brasil (Defender), Kuala Lumpur og Selangor i Malaysia (Discovery) og Silverton i Pretoria, Sør-Afrika.
Lisenshavere
Lisensprodusenter inkluderer belgiske Minerva, spanske Santana, tyske Tempo og tyrkiske Otokar. Av disse så er det bare Otokar som fremdeles driver lisensproduksjon.
Brannfjellveien (Oslo)
Brannfjellveien (1-95, 2A-116) er en vei i Oslo på Ekeberg i bydel Nordstrand. Veien starter i Ekebergveien og går opp til Vårveien. Denne delen av veien går gjennom øvre deler av Ekebergskrenten. Her er det et lite opphold (gangvei over Brannfjell friområde), og Brannfjellveien fortsetter fra Olleveien til Sandstuveien. Den er fysisk stengt for gjennomkjøring til sistnevnte.
Veien ble oppkalt i 1915 etter Brannfjell, som ligger vest for veiens øvre del. Veien har en rekke med fjorten ganske karakteristiske eneboliger i rekke fra 1960-tallet, opprinnelig på en festet tomt.
Land Rover
Lisenshavere
Minerva fikk lisens for å bygge Land Rover i Belgia på 1950-tallet. De brukte lokalt konstruert ramme og karosseri, men brukte motorer, girkasser og andre komponenter fra Land Rover. De hadde ikke presser for å lage kurven foran på forskjermene, så Minervaer hadde en karakteristisk knekk her. Motoren brukt var den samme 2-literen som ble brukt i Series I. Produksjonen foregikk fra 1952 til 1956, men selv på 1980-tallet ble ubrukte, lagrede kjøretøyet gitt til belgiske avdelinger.
Santana er den lisenshaveren som har produsert flest kjøretøyer. Fra 1956 til 1980 bygde de 18 000 biler på lisens. Santana lisensierte igjen ut produksjon til iranske Morattab, som monterte biler ved Farsi fram til slutten av 1980-tallet. I 1990 solgte Land Rover ut sine 23% av det felles selskapet Santana Land Rover. Santana produserer ikke Land Rovere lenger, men har sin egen linje med kjøretøyer som minner om Defender. Disse heter Santana PS-10.
Militær bruk
Tilpasninger til militær bruk inkluderer 24V elektrisk anlegg, stridslys, elektrisk skjerming av tenningsanlegget, blendingsgardiner og fester for spesialutstyr og håndvåpen.
Militære bruksområder inkluderer feltvogn, sambandsbærer, våpenplattform for rekylfri kanon, trådstyrt missil eller maskingevær, ambulanse og verkstedvogn.
Det norske forsvaret brukte Series III 109" i en viss utstrekning fra 1970-tallet.
Den kanskje mest kjente militære Land Rover er «Pink Panther»-modellene. Omtrent 100 Series IIA ble tilpasset for fjernoppklaring av den britiske spesialstyrken SAS. For ørkenbruk ble de ofte malt rosa, derav navnet. Vognene ble utstyrt med blant annet solkompass, maskingevær, større drivstofftanker og røykgranatkastere. Lignende tilpasninger er også gjort senere på Series III og 90/110/Defender.
Series og Defender har vært brukt som basis for pansrede kjøretøyer. Det mest kjente er Short Shorland, bygget av Short Brothers fra Belfast. De første av disse ble levert i 1965 til Royal Ulster Constabulary, altså politistyrken i Nord-Irland. Opprinnelig var de 109"-modeller med pansret karosseri og tårn fra panserbilen Ferret. Senere ble de oppgradert i takt med at Land Rover oppgraderte modellene de var basert på, og de er fremdeles i salg.  I 1990 var det produsert mer enn 1 000 eksemplarer (kilde).
Den kanskje mest omfattende tilpasningen av Land Rover-e til militære formål var halvbeltevognen Centaur. Den var basert på en Series III med V8-motor og et forkortet beltedriftsystem fra den lette stridsvognen Alvis Scorpion. Den ble produsert i en mindre antall, og brukt blant annet av Ghana.
I årene fra BMW tok over har Land Rover hatt mindre fokus på militære modeller og mer på det sivile massemarkedet. I samme tidsrom har heller ikke Defenderen blitt oppdatert vesentlig, og dette har medført mindre markedsandeler. Blant annet har østerrikske Steyr-Daimler-Puch Pinzgauer tatt over noen av Defenderens funksjoner i det britiske forsvaret.
I kongelig tjeneste
En liten flåte av paradekjøretøyer ble brukt under kongehusets reise rundt i Samveldet i 1953–1954, og senere har Land Rover-e vært brukt rundt på de forskjellige kongelige eiendommer. Kjøretøyene ble håndbygget eller i hvert fall ferdigstilt for hånd, for å sikre den nødvendige kvalitet og finish.
Ofte hadde de kongelige kjøretøyene utstyr som var bedre enn det som var tilgjengelig på markedet ellers. Et eksempel er en 1956 Series II 109" stasjonsvogn brukt av dronningmoren, som hadde den første lavkompresjons seksylindrede motoren levert i en konvensjonell Land Rover (i motsetning til Forward Control-modellene), en spesiell grønnfarge, overmalte galvaniserte beslag, tepper i interiøret (vinyl var standard på den tiden) og FM/LW radiomottaker i tillegg til andre detaljer.
Motorsport
Land Rover har aldri vært veldig aktive innen motorsport. Det mest omfattende er støtten til Camel Trophy, en konkurranse arrangert av sigarettmerket Camel. Land Rover stilte med kjøretøyer i perioden 1981 – 1998. Alle modellene som var i produksjon i perioden ble brukt.
Ellers har Land Rover-e blitt brukt av private aktører til biltrial, som er en ferdighetskonkurranse med kjøring utenfor vei. I 1966 viste en markedsundersøkelse fabrikken hadde foretatt at to tredjedeler av Land Rover-e ble brukt til annet enn jordbruk og industri, herav en del til rekreasjon.
Land Rover-e har også vært brukt i forskjellige former for rally. I 1979 og 1981 ble ørkenløpet Paris-Dakar vunnet av Land Rover-produkter. Fords fabrikklag i med Colin McRae og Carlos Sainz i WRC brukte Freelander som rekognoseringsbil i 2001. I 2002 sponset Land Rover et rallylag som brukte en Bowler Wildcat, en løpsbil basert på Defender- og Discovery-deler.