cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heinrich Scheidemann
Liv og virke
Scheidemann var sønn av David Scheidemann som var organist i Wöhrden og fra 1604 ved Katharinenkirche i Hamburg, og fikk sannsynligvis den første musikkundervisningen av ham. Fra 1611 til 1614 tok Scheidemann sammen med sin venn Jacob Praetorius et treårig studium Jan Pieterszoon Sweelinck i Amsterdam. Studiet var finansiert av Katharinenkirche og bakgrunnen var at deres framtidig organist skulle gå i lære hos en av tidens aller beste organister.
I 1629 ble Scheidemann farens etterfølger som organist ved Katharinenkirche, en post han selv beholdt sin død. Scheidemann fikk stor betydning i Hamburgs musikkliv og ble regnet som en fremragende orgelmester. Han var en mye brukt orgelekspert og prøvespilte tallrike orgler i det nordtyske området. Hans mest betydelige elev var Johann Adam Reincken, som overtok orgelposten ved Katharinenkirche etter Scheidemanns død.
Heinrich Scheidemann regnes som en av grunnleggerne av den nordtyske orgelskole. Han kombinerte Sweelincks stil med den nordtyske barokktradisjonenen, og er den viktigste komponisten av orgelmusikk på tidlig 1600-tall. Komposisjonene omfatter hovedsakelig preambuler (preludier; koralforspill), koraler for orgel, magnificater, kyrier og dansesatser.
California Aqueduct
California Aqueduct er et system av kanaler, tunneler og rørledninger som bringer vann fra Sierra Nevada og dalene i nordre California til søndre California. California Department of Water Resources opererer og vedlikeholder akvedukten, inkludert to pumpekraftverk. Disse er Castaic vannkraftverk (inngår som en del av Pyramid Lake vannkraftverk) og Gianelli vannkraftverk (ved San Luis-demningen).
Brockhaus Enzyklopädie
Brockhaus Enzyklopädie er en generell encyklopedi på standardtysk utgitt av forlaget Bibliographisches Institut & F. A. Brockhaus. Encyklopediens forgjenger var Conversations-Lexicon som ble utgitt mellom 1796 og 1800 i Leipzig. Friedrich Arnold Brockhaus, som drev et forlag i Amsterdam, kjøpte det ufullstendige verket i 1808 på bokmessen i Leipzig og overtok prosjektet. Brockhaus er et av de mest anerkjente leksika i verden og har vært forbilde for en rekke andre leksika i andre land.
Verket utkom fra 2005 til 2014 i sin 21. utgave, som omfattet tredve bind. Den 30. juni 2014 opphørte utgivelsen av trykte utgaver. I 2015 overtok svenske Nationalencyklopedin ansvaret for publiseringen. Siden har en online-utgave vært tilgjengelig på abonnementsbasis.
Oversikt over utgaver
4. november 2002 utkom Brockhaus for første gang digitalt i form av to CD-er og én DVD med supplerende materiale. 15. november 2005 ble den 21. utgaven utgit på to DVD-ROM og én minnepinne.
Meluhha
Meluḫḫa eller Melukhkha er det sumeriske navnet på en framstående handelspartner i løpet av den midtre bronsealder. Identifikasjonen og lokaliseringen av Meluhha er fortsatt et åpent spørsmål.
Handel med Sumer
Magan er vanligvis identifisert med Oman på sørspissen av Den arabiske halvøy. Dilmun var en senter for handel med varer som indikerer at det kan ha vært på øyene i hva som i dag er Bahrain, Ash Sharqiyah (den sørøstlige provinsen av Saudi-Arabia, Oman, eller kysten av Iran i Persiabukten. Lokaliseringen av Meluhha er derimot til dels omfattende diskutert. Det er forskere som tillitsfullt identifiserer Meluhha med Harappasivilisasjonen i Indusdalen på grunnlag av omfattende bevis på handelskontakter mellom Sumer og denne regionen. Sesamolje var antagelig importert fra Indusdalen og til Sumer. Det sumeriske ordet for denne oljen var illu (akkadisk: ellu). I dravidiske språk i sørlige India står ordene el eller ellu for det samme.
Det er omfattende tilstedeværelse av harappanske segler og kubiske vektmål i mesopotamiske urbane sentre. Særskilte gjenstander for handel i stor volum er tømmer og spesielle tresorter som ibenholt hvor store skip måtte benyttes. Luksusgjenstander som det dypblå mineralet lasurstein utvunnet ved harappansk koloni ved Shortugai (Badakhsjan i nordlige Afghanistan) som ble transportert til Lothal, en havneby i Gujarat og fraktet derfra med skip til Oman, Bahrain, og Sumer.
Indusdalen eller Afrika
Et antall forskere har foreslått at Meluhha var det sumeriske navnet for kulturen i Indusdalen. Asko og Simo Parpola, to framstående finske forskere, har identifisert Meluhha (tidligere variant Me-lah-ha) fra tidligere sumeriske dokumenter med dravidiske mel akam, «høy bolig» eller «høylandet». Mange handelsgjenstander som tømmer, mineraler og edelsteiner ble faktisk utvunnet fra de fjellrike regionene i nærheten av bosetningene i Indusdalen. De finske forskerne hevder at Meluhha er opprinnelsen til sanskrit mleccha i betydningen «barbar», «utlending».
Tidligere tekster (fra ca. 2200 f.Kr.) synes å indikere at Meluhha lå i øst, noe som antyder enten Indusdalen eller India. Sargon av Akkad skal etter sigende å ha «ødelagt byene, så langt borte som kystene av havet. Ved kaiene i Agade, la han skipene til kai fra Meluhha, skip fra Magan». Imidlertid har langt senere tekster dokumentert utforskningen til kong Asurbanipal av Assyria (668–627 f.Kr.), lenge etter at sivilisasjonen i Indusdalen opphørte å eksistere, noe som synes å indikere at Meluhha kan lokaliseres et sted i nærheten av Egypt, i Afrika.
Det er tilstrekkelig arkeologiske bevis for handel mellom Mesopotamia og Induskulturen. Avtrykk fra segler i leire fra byen Harappa i Indusdalen var åpenbart benyttet å foregle bunter med handelsvarer. Et antall av disse seglene fra Indusdalen har blitt funnet i Ur og andre mesopotamiske byer. Segler preget med sirkulære trykk, typisk for Persiabukten, framfor valsete segler, også kjent fra Dilmun, som forekommer Gujarat i India og Failakaøya (dagens Kuwait), foruten også Mesopotamia, er overbevisende bekreftelse på langdistansehandel over havet. Hva denne handelen besto av dog mindre sikker: tømmer og kostbare trevare, elfenbein, lasurstein, gull, og luksusvarer som karneol (oransjebrun edelsten), glassert steinkuler, perler fra Persiabukten, og mosaikk av skjell og bein var blant de varer som ble sendt til Mesopotamia i bytte for sølv, tinn og ullprodukter, kanskje olje og korn og andre matvarer. Kobber som råvare, særlig asfalt, som finnes naturlig i Mesopotamia, kan ha blitt byttet for ulltekstiler og fjærkre, betydelig produkter i Indusregionen som ikke var stedegne i Mesopotamia.
Den afrikanske hypotesen
Senere tekster fra første millennium f.Kr. antyder at «Meluhha» og «Magan» var kongedømmer som lå i nærheten av Egypt. Assurbanipal har skrevet om hans første marsj mot Egypt: «I mitt første felttog marsjerte jeg mot Magan, Meluhha, Tarka, konge av Egypt og Etiopia, hvemEsarhaddon, konge av Assyria, den far som avlet meg, hadde beseiret, og disse landene brakte han under sin måte.»
Bortsett fra Assurbanipals referanse, er det ingen omtale av Meluhha i noen mesopotamiske tekster etter rundt 1700 f.Kr., noe som stemmer overens med nedgangen for Induskulturen. Det er en enkeltstående referanse til Meluhha nær 1500 år etter dens fremste tid i kontakten mellom Indusdalen og Sumer i 2000 f.Kr. Direkte kontakt opphørte selv under den modne harappanske fase mellom disse to sentrene og Oman og Bahrain, Magan og Dilmun hadde blitt mellomledd. Sumer hadde «glemt» Induskulturen etter at Ur ble herjet av elamittene, og påfølgende invasjoner i Sumer og dens handel endret seg til vestover, og Meluhha gikk nesten over til mytologisk minne. At navnet dukket opp igjen kan antagelig knyttes til kulturelt minne om bestemte handelsartikler.
Daniel O’Connell
Daniel O'Connell (født 6. august 1775 nær ved Caherciveen i County Kerry i Irland, død 15. mai 1847 i Genova), også kjent som the Liberator, var en irsk politiker og aktivist. I første halvdel av det 19. århundre var han en av landets mest fremtredende politiske ledere, spesielt på grunn av sin kampanje mot unionen mellom Storbritannia og Irland og for katolsk emansipasjon.
Han regnes i Irland som grunnleggeren av ikkevoldelig irsk nasjonalisme, og som den som samlet den katolske delen av befolkningen til en politisk maktfaktor.
Bakgrunn
I sine tidlige år stiftet han bekjentskap med samtidige pro-demokratiske radikale og satte seg allerede da fore å bringe like rettigheter og politisk toleranse til sitt hjemland.
Mens han studerte jus i Dublin, ble han formentlig innblandet i væpnede grupper av sin onkel Maurice. Da Wolfe Tones franske invasjonsflåte lå i Bantrybukten i 1796, var den unge O'Connell i et vanskelig dilemma. Det var grunnet politikken at han var bekymret. Biografen Dennis Gwynn foreslår at hans bekymringer skyldtes at han stod som frivillig til å forsvare regjeringen, og det selv om regjeringen intensiverte sin forfølgelse av katolikker. Han ville gjerne inn i parlamentet, men det håp katolikker hadde hatt bare tre år tidligere, ble nå enstemmig stanset av et veto.
Som justuderende var O'Connell utmerket klar over sine kunnskaper, men de høyeste poster innenfor advokatstanden var han utelukket fra å kunne inneha. Han hadde lest Jockey Club og så den som et bilde på den herskende klasse i England, og var overbevist om at ''«de moralsk korrumperte regjerte Englands rettsvesen i dag. Frihetens ånd vil krympe seg for å forsvare engelsk eiendom mot angrep fra franske fornyere. Den korrupte høyere orden skjelver for å miste sine lastefulle gleder»''.
O'Connells studier hadde dreid seg om Irlands juridiske og politiske historie, og det finnes nedskrevne debatter fra Historical Society om regjeringen, hvori han, ifølge en av de mange biografier som er skrevet om ham, skisserte: I Irland var hele regjeringens politisk å undertrykke folket og å bevare den korrupte, dominerende makts privilegier.
Den 3. januar 1797 skrev han til sin onkel at han som den siste av sine kolleger hadde meldt seg tili et frivilligekorps, for som «ung, aktiv, sunn og enslig» kunne han ikke gi noen plausible unnskyldninger for å la være». Senere samme måned meldte han seg av hensiktsmessige grunner inn i Lawyer's Artillery Corps.
Den 19. mai 1798 ble han inbkalt av den irske advokatstand og fikk arbeid som prosederende advokat. Fire dager senere innledet United Irishmen den irske oppstand av 1798, som etter megen blodsutgydelse ble nedkjempet av britene. O'Connell støtter ikke oppstanden. Han mente at irene skulle gjøre sine krav gjeldende politisk snarere enn ved maktbruk. Han bestemte seg for å dra til sine hjemtrakter i Kerry og deltok ikke i oppstanden, og heller ikke dens nedkjempelse. I over ti år levde han et stille liv i det sørlige Irland, der han konsentrerte seg om juridiske oppgaver. Han fordømte også Robert Emmets oppstand i 1803. Han skrev om protestanten Emmet: «Emmet, en mann som så kjølig har uttenkt så meget blodsutgydelse, så mange mord – og så mange redsler av alle slag, har ikke gjort seg fortjent til medlidenhet''.
Politisk overbevisning og program
Om voldelige opprør i Irland hadde O'Connell sagt: «Frihetens alter vakler når det skal bruke blod som sement», og så sent som i 1841 hadde O’Connell gjort sine parlamentskolleger klart at de hadde overtrådt hans terskel ved å holde i gang opiumkrigen i Kina. Samtidens torier hadde foresltt en lov om enn viss sensur i dekningen av krigen, og her var det O'Connells stemmer som reddet den daværende Whig-regjering.
Dublinselskapet, som satt på makten i Dublin, hadde alltid støttet protestantenes makt. I 1815 holdt O'Connell en tale der han omtalte «The Corpo», som de var kjent som, som et «sølle selskap». Dets medlemmer og ledere ble bestyrtet, og da O'Connell ikke ville unnskylde, utfordret den kjente duellant John D'Esterre ham. Duellen hadde gitt håp til Dublin Castle, hvorfra den britiske regjering regjerte Irland, om at O'Connell ville bli drept. De betraktet ham som «verre enn pesten» og så ham mer enn gjerne fjernet på dette tidspunkt. O'Connell duellerte med D'Esterre og såret ham dødelig (han traff ham i hoften, men kulen fortsatte videre til hans mave) i byen Oughterard i County Kildare. Hans samvittighet naget ham over at han ikke bare hadde drept en mann, men også gjort hans familie nødlidende. O'Connell tilbød å «dele sin innkomst» med D'Esterres enke. Hun avslo, men gikk senere med på en ordning for datteren, til hvem han regelmessig betalte i 30 år til sin død. Erindringen om duellen fulgte ham resten an hans liv.
Politisk koncentrerte han seg om å parlamentariske og populistiske måter å gjennomtvinge endringer, og han kom stadig med lojalitetserklæringer til den britiske krone. Han advarte ofte det britiske etablissement om at hvis ikke de reformerte sitt styre i Irland, ville irene begynne å lytte til «råd fra voldens menn». Etterfølgende britiske regjeringer fortsatte med å overhøre dette råd også lenge etter hans død. Han lyktes imidlertid selv med å få visse politiske gevinster som økt infflydelse for de katolske bønder og kirken og mindre forskjellsbehandling. Det ble mulig for katolikker å sitte i det britiske parlament. Troskapseden ble endret slik at katolikker også kunne avlegge eden i overensstemmelse med sin samvittighet.
Selv om han selv talte det opprinbelige irske språk, oppfordret O'Connell irene til å lære det engelske språk for å kunne bedre sine egne kår.
Selv om han mest huskes for kampen for katolske frigjøring, støttet han lignende tiltak for de irske jøder. I 1846 ble den britiske lov «De Judaismo», som foreskrev jøder en bestemt klesdrakt, annullert. O'Connell sa at «Irland påkaller deres opprinnelige rase, dere er det eneste land i verden jeg kjender til man uplettet kan gjennomføre lover imot».
Kampen for katolsk frigjørelse
I 1810-årene vendte O'Connell tilbake til politikk. Han etablerte det katolske råd i 1811; det kjempet for katolsk emansipasjon som muligheten for irske katolikker til på sikt at bli parlamentsmedlemmer. I 1823 stiftet O'Connell Catholic Association, som favnet videre for å sikre irenenes kår. Det gjaldt valgreform, en reform av den irske statskirke, festebønders rettigheter og økonomisk utvikling. Foreningen var støttet av sine medlemmer med en betaling på 1 penny om måneden, et minimalt beløp som var skapt for å tiltrekke katolske bønder. Kontingenten var en særdeles stor suksess, og foreningen reiste et stort beløp allerede i sitt første år. Pengene ble brukt til å kjempe for katolsk emansipasjon, spesielt til å betale bidrag til parlamentsmedlemmer valgbare til det britiske underhus støttende den katolske sak.
Som en del av kampen stilte O'Connell opp til et suppleringsvalg til underhuset i 1828 i County Clare for den fraværende William Vesey Fitzgerald, en annen støtte av Den katolske forening. Etter at O'Connell hadde vunnet swre i underhuset var han ure av stand til å innta det, idet katolikker på daværende tidspunkt ikke kunne sitte i det britiske parlament. Det lyktes ham i første omgang bare å ta sedet grunnet et hull i loven. Det er ikke korrekt at han nektet at ta sete for angivelig å ha nwktet å sverge en ed til kongen som øverste leder av Church of England. Statsministeren, hertugen av Wellington, og innenrigsministeren, Sir Robert Peel, om enn at de var motstandere av katolsk deltagelse i regjeringen, anså en fornektelse av O'Connell som en provokasjon som kunne utløse nok en oppstand i et Irland, med sine 85 % katolikker.
Det lyktes Peel og Wellington å overbevise kong George IV at retten hos katolikker, presbyterianere og alle andre trosretninger enn den anglikanske Church of Ireland ble nødsaget til å gjøres lovlig. Og med hjelp fra Whigs ble det gjennomført i 1829. Det medførte imidlertid at mange Tory-medlemmer mistet tillit til Peel og Wellington (Jøder og andre ikke-kristne fikk rett til å sitte i parlamentet i 1858). I The Felons Track hevder Michael Doheny at selve emansipasjonen har antatt en «overdreven falsk forkledning», og at det er en fatal feil at kalle det for en frigøring. Han fortsatte videre at det verken var den første, den siste og ei heller den viktigste av innrømmelser som er oppnådd i frigjørelsens navn, og at ingen erindret de menn hvis anstrengelser ble presset av en mer motstrebende mørkere tidsånd enn retten til å leve, gudstjeneste, eierskapsnydelse og frihetsrett.
Doheny mente at straffene i straffelovene for lengst var avskaffet, og at de barbariske lover var endret, og at de nå var blitt komprimert inn til en kald og solid tilbakeholdenhet, og at Mr. O'Connell forsøkte å ta patent på dette. Argumentet ble også fremført av John Mitchel, en av Young Irelanders ledere. I sin frngseldjournal skriver han at der var to forskjellige bevegelser i Irland i perioden som opildnet irere, den ene var den katolske lempelsesagitadjon (anført av O'Connell) som var såvel åpen og lovlig, den annen var bevegelser som Ribbon og The Whiteboys. De første foreslo adgang av profesjonelle og fornemme katolikker som ville ære sine yrker, til parlamentet innen britisk lov – den annen stammer fullkomment ut av grufullhet og avvisning av britisk lov, og har intet mindre i sinne enn en sosial og ultimativt politisk revolusjon. Ifølge Mitchel valgte Storbritannia i frykt for den siste å støtte den første lite elegant. Mitchel er enig i at Peel og Wellington gav katolikkene disse innrømmelser for å unngå en borgerkrig, men sa også «at ingen britisk statsmann noensinne ville fortelle sannheten, eller avsløre trekk som kunne fortelle om deres motiver». Deres virkelige motiver var ifølge Mitchel å «bestikke» de velutdannede og respektable katolikker over på britenes side som respektable «vest-briter» fra da av.
Paradoksalt nok, med tanke på O'Connells insistering på fredelige metoder i den politiske agitasjon, opnådde han sine største politiske triumfer i en periode med meget vold i Irland. Der var en forpliktelse for dem som arbeidet i landbruket å støtte den etablerte kirke (Church of Ireland) med en betalingsform kjent som tiende. Det faktum at et klart flertall av dem som arbeideu i landbruket var katolske festebønder, som skulle støtte mindretallets religion, hadde skapt et spent forhold over lengre tid. En nettopp startet fredelig ikke-betalingskampanje ble voldelig i 1831, da det nyetablerte Irish Constabulary ble brukt til å bemektige seg eiendom i stedet for betaling, noe som førte til tiende-krigen 1831-36. Selv om O'Connell avsto fra vold, lyktes det ham å forsvare de deltagende i kampen ved Carrickshock, og ingen kom til skade.
I 1841 klarte Daniel O'Connell å bli den første katolske borgermester i Dublin siden James IIs tid. Som borgermester påkalte han den britiske hær mor streikende arbeidere i hovedstaden. I 1838 avslo O'Connell å avskaffe tiende totalt, da han ikke ville ydmyke Whig helt (siden 1835 hadde irer, Whig og Radikale dannet en allianse mot Tory).
Kampen for Unionens opphevelse
O'Connell kjempet for å få annullert unionsloven, som hadde lagt de to parlamenter i Kongeriket Storbritannia og Kongeriket Irland sammen og dannet Det Forente Kongerike Storbritannia og Irland. For å kjempe for annulleringen av unionen dannet O'Connell Annulleringsforeningen. Han plrderte for en gjenskapelse av kongeriket Irland med dronning Victoria som dronning av Irland.
For å presse på for dette holdt han en rrkke Monstermøter rundt i Irland, unntett i det protestantisk og unionistdominerte Ulster. Møtene var kalt så idet det kom over 100.000 til ett møte. Disse stevner bekymret den britiske regjering, og den daværende statsminister Sir Robert Peel forbød et stormøte som skulle bli avholdt i Clontarf i County Dublin like utenfor Dublin by. Det ble besluttet like eyter at det største av disse møder ble avholdt i Tara.
Håndhygiene
Håndhygiene er en fellesbetegnelse for metoder man kan bruke for å fjerne mikrober eller andre urenheter fra hendene, for eksempel håndvask eller hånddesinfeksjon. Fra 2004 er de offisielle norske anbefalingene for håndhygiene i helsevesenet håndvask i situasjoner der hendene er synlig skitne, før mat og etter toalettbesøk.
Daniel O’Connell
Kampen for Unionens opphevelse
Det forhindret ikke at han ble fengslet, anklaget for å ha tilskyndet til opprør. Han blev imidlertid løslatt etter tre måneder på oppfordring fra det britiske overhus. Fratatt sitt mest effektive våpen, monstermøtene, lyktes det ikke O'Connell å få gjennomført en annullering av unionen.
Håndhygiene
Håndvask
Slik anbefaler Folkehelseinstituttet at man gjennomfører håndvask med såpe:
Hendene må være fri for ringer, armbåndsur, armbånd, kunstige negler, neglepynt, neglelakk og lange negler.
Daniel O’Connell
Død og ettermæle
O'Connell døde av hjerneblødning i Genova i Italia i 1847, på pilegrimsferd til Roma – fengselsoppholdet hadde tæret hardt på ham. Han ble 71 år. Som følge av hans ønske på dødsleiet ble hans hjerte begravet i Roma, mens hans kropp er begravet på Glasnevin Kirkegård i Dublin.
Sakførerpartiet
Sakførerpartiet kaltes av og til i den konservative pressen i Norge på 1850- og 1860-tallet den liberale gruppen av reformvenner som forente seg med de opposisjonelle gruppene av bondepartiet (på stortinget 1868–69), og under Johan Sverdrups ledelse tok føringen i det nye, store venstrepartiet.
Daniel O’Connell
Død og ettermæle
O'Connells filosofi og karriere har inspirert folk som Mahatma Gandhi (1869-1948) og Martin Luther King (1929-1968). William Makepeace Thackeray sa: «Du har gjort mer for ditt land enn noen mann siden Washington» og William Gladstone beskrev ham som «den største folkeleder verden har sett». Honoré de Balzac skrev at «Napoleon og O'Connell var de eneste store menn i det 19. århundre».
O'Connell er kjent i Irland som «The Liberator» eller «The Great Emancipator». O'Connell beundrey den søramerikanske befrier Simón Bolívar, og en av hans sønner Morgan O'Connell, ble frivillig i Bolívars hær i 1820 i en alder av 15.
Hovedgaten i det sentrale Dublin, den tidligere Sackville Street, fikk navnet O'Connell Street i begynnelsen av 1900-tallet, etter dannelsen av den irske fristat. En statue av ham (lagd av skulptøren John Henry Foley, der også har laget skulpturerne på Albert Memorial i London) står i den ene enden av gaten, og en av Charles Stewart Parnell i den andre enden.
Familie
I 1803 ektet O'Connell sin kusine Mary O'Connell. De fikk fire døtre (tre overlevede), Ellen (1805), Catherine (1808), Elizabeth (1810) og Rickard (1815) samt fire sønner. Sønnene – Maurice (1803), Timothy James O'Connell (1804), John O´Connell (1810) og Daniel (1816) kom alle til å siyye i parlamentet. Ellen forloy Irland til fordel for USA.
Forbindelse med den autoriserte handel
O'Connell fikk sin yngste sønn Daniel til å overta et bryggeri på James Street i Dublin. Bryggeriet produserte et kvalitetsmerke kjent som O'Connells Ale, som nøy stor popularitet. Forretningen var ellers ingen større suksess, og etter et par år ble det overtatt av en John Brennan, da Daniel viet seg til en politisk karriere. Brennan endret navnet til Phoenix Brewery, men fortsatte med å brygge O'Connells Ale. Da Phoenix Brewery ble oppslukt av Guinness i 1909, fortsatte O'Connells Ale med å bli brygget, nå av John D'Arcy & Son Ltd. i Anchor Brewery i Usher Street. Da D'Arcy i 1920-årene innstilte sin virksomhet, fortsatte brygget hos firmaet Watkins og Jameson.
Den unge Daniel var formann for handelsforeningen i perioden og gav betydelig og uvurderlig støtte til sin far og hans offentlige virke. Senere vendte O'Connell ryggen til foreningen og ble en stor tilhenger av avholdssaken. I perioden holdt Frederick Matthew abstinenskorstog for avholdenhet i form av store massemøter, det mest kjente på St. Patricks Day i 1841. Daniel O'Connell deltok i et annet slikt møte på Rotunda Hospital i Dublin.
Nid
Nid (norrønt níð) er et norrønt begrep for en sosial skamplett som indikerte tap av ære og status som en kjeltring i vikingtiden og middelalderen. En person som ble berørt av skampletten ble karakterisert som en niding. En niding er en skurk eller til og med en illgjerningsmann.
Betydning
Det førkristne Norden var preget av sed og skikk ved at visse samfunnsmessige regler ble opprettholdt. De som brøt disse, store eller små, brakte ikke bare skam på seg selv, men også over ætten. Var det umulig å gjøre opp for seg, eksempelvis ved å betale en bot, sperret det norrøne samfunnet ikke nidinger inne, men sperret dem ute ved å gjøre dem fredløse.
Ære var viktig i det norrøne samfunnet og var knyttet til personlig integritet. Nid var forbundet til ære som det motsatte begrep. Et beslektet begrep er ergi, «umandighet», og viser til den som spilte kvinnens rolle i et homoseksuelt forhold.
Som begrep
Nid betyr «hån», «forhånelse», og har sin opprinnelse fra germansk. Mellomengelsk beholdt et beslektet begrep i nithe i betydning «misunnelse», «hat». Nid har blitt bevart i norsk språk, men benyttes først og fremst i sammenstillinger av begrepet: niding, nidingsverk, nidvise, nidskrift og andre. Egil Skallagrimson rettet nidstang mot sin fiende Eirik Blodøks for å håne og vise forakt for ham, men også på magisk vis påkalle ulykke mot ham.
Referanser
Neiding
City of the Living Dead
City of the Living Dead (originaltittel: Paura nella città dei morti viventi) er en italiensk zombie-skrekkfilm fra 1980 regissert og skrevet av Lucio Fulci. Hovedrollene spilles av Christopher George og Catriona MacColl.
Den er også kjent under den engelske tittelen The Gates of Hell (USA) og i Norge under den svenske Staden med Levande döda.
Handling
I den lille byen Dunwitch i New England begynner det å skje en rekke mystiske og urovekkende ting. En prest begår selvmord ved å henge seg og etterhvert begynner enkelte av byens borgere å se deres avdøde slektninger i nattemørket. En spådame mener at noen har åpnet porten til helvete – og snart blir flere drept på bestialske måter av de ondskapsfulle skapningene som har reist seg fra sine graver. Samtidig med dette har byen fått besøk av journalisten Peter Bell (Christopher George), som sammen med den synske Mary (Catriona MacColl), forsøker å finne årsaken til ondskapen og om hvordan galskapen kan stoppes. Ferden bringer dem gjennom en rekke grusomme opplevelser og ved hjelp av en gammel bok kalt "Book of Eibon" ledes de til omsider til stedet hvor presten tok livet av seg. De innser at de har kort tid på seg til å stenge porten til helvete, for ifølge boka vil de døde ta over hele jorden på selveste Allehelgensaften og da er alt håp ute for menneskeheten.
Om filmen
Filmen fikk blandet mottakelse da den kom, men har oppnådd en viss kultfilm-status, særlig hos dem som er tilhengere av zombie-sjangeren. På den svenske filmsiden Moviebox fikk den i 2006 tildels bra omtale og de skriver blant annet: «...men med Staden med levande döda skapade han en av flera kultklassiker som om man tittar bortom de ibland undermåliga rollprestationerna och fåniga handlingen närmast blir en filmisk mardröm med sitt frosseri i effekter som både chockerar och imponerar än idag.». Filmsiden Coldfusion.co gir imidlertid verken filmen eller dens regissør mye skryt, og skriver blant annet: «As a storyteller, Fulci hovers somewhere between surrealist and absolutely incompetent». Heller ikke filmsiden "The SF, Horror and Fantasy Film Review" er særlig positiv og skriver blant annet: «''The problem with City of the Living Dead is that Lucio Fulci displays almost entirely an indifference to narrative and plot. There’s the vague connection of the priest’s suicide as explain-all but really City of the Living Dead is a film that consists of a series of scenes that have no narrative association at all''». Den har fått 55 % på Rotten Tomatoes.
Sensuren
Filmen ble på grunn av dens grover voldsscener omstridt og fikk problemer med filmsensuren i en rekke land. I Norge ble den raskt dratt frem som et eksempel på grov videovold og etterhvert totalforbudt på video. Filmen ble forbudt eller utgitt i en klippet versjon i en rekke land i Europa. I Storbritannia ble filmen utgitt på video i 1981 med høyeste aldersgrense (X) etter noen klipp. Den ble senere på 1980-tallet utgitt i en enda mer klipt versjon. Det har i ettertid blitt oppfattet som noe merkelig at denne filmen ikke ble satt opp på den britiske DDP-lista siden den britiske sensuren var såpass streng på 1980-tallet.
I Norge var filmen på begynnelsen av 1980-tallet å finne under den svenske tittelen Staden med Levande döda, utgitt av det svenske videoselskapet Video Invest i 1981 med 20 års aldersgrense. Denne versjonen var noe klippet, men ble allikevel for drøy for den norske filmsensuren. Det var det norske firmaet Videoimport AS som hadde enedistribusjon for denne versjonen i Norge. Filmen ble utgitt usensurert i Norge på DVD i 2007.
Fridtjov Sæverud Giørtz
Fridtjov Sæverud Giørtz (født 23. mai 1921, død 24. juni 2005) var en norsk flyger under andre verdenskrig. Han ble for sin innsats blant annet dekorert med Krigskorset med sverd.
Biografi
Ved krigsutbruddet i 1940 var Giørtz fortsatt skoleelev. Han forlot Norge ombord på MK «Aksel» den 5. mai 1941 til Shetland. I juni 1941 ankom han Flyvåpnenes Treningsleir, også kalt Little Norway, i Canada. Der ble han utdannet på to-motorsfly, og fikk sin «ving» 10. april 1942. Etter opphold i diverse opplæringsskvadroner, var Giørtz i juli 1943 på plass i sin første operative skvadron, 76 Squadron RAF, som var tilsluttet Bomber Command. Skvadronen var utstyrt med Halifax bombefly. Det var hans siste tokt ved skvadronen som fikk Flyvåpnenes Felleskommando til å innstille Giørtz til Krigskorset.
En runde, eller tour of duty, i Bomber Command besto av 30 tokt. Etter dette ble man sendt på hvile, før man ble sendt tilbake til en skvadron. Det 20. toktet til Giørtz 3. november 1943 hadde Düsseldorf som mål. Ikke lenge etter at flyet hadde sluppet bombelasten over målet, ble det truffet av tysk luftvernild. Sterkt skadet, men med fire fungerende motorer, var det mulig å få flyet tilbake til England. Uten hydraulikk låste ikke landingshjulene seg, så Giørtz måtte buklande flyet i tett tåke på en base som het Foulsham, to mil nordvest for Norwich. Det ble senere besluttet at Giørtz var ferdig med sin «tour», selv om han bare hadde 20 tokt.
Etter en tid som instruktør, ble Giørtz overført til Stockholmsruten, der han var til krigen sluttet 1945.
Etter krigen ble Giørtz ansatt i DNL. Han var ansatt i SAS til han ble pensjonert i 1981.
Familie
Han var nevø til komponisten Harald Sæverud og faren til jazzartisten Anne-Marie Giørtz og musikeren Ole Henrik Giørtz.
Ingri Aunet Tyldum
Ingri Aunet Tyldum (født 14. oktober 1983) er en norsk tidligere langrennsløper som representerte Overhalla IL.
Som junior tok Tyldum syv NM-titler, hvorav fem individuelle. Hun deltok i junior-VM 2002 og 2003, med en 25.-plass som beste plassering. Hun fikk sin debut i verdenscupen i mars 2003 da hun gikk på den nasjonale kvoten i Holmenkollrennene. Høsten 2004 gikk hun på en smell under høydetrening i Østerrike, og hun gikk hele vinteren uten å trene.
I januar 2007 fikk Tyldum sin internasjonale verdenscupdebut da hun ble tatt ut til å representere Norge i Otepää. Ett år senere fikk hun sin beste verdenscupplassering samme sted da hun ble nr. 9 på 10 km klassisk. I desember 2007 og januar 2008 gikk hun flere gode løp i Skandinavisk Cup og vant cupen sammenlagt. Dette gav henne friplass i verdenscupen resten av sesongen.
Under verdenscupen i Falun 2008 ble hun noe overraskende tatt ut til å gå på det norske førstelaget som vant stafetten. Tyldum ble satt opp på første etappe, der hun fulgte finske Virpi Kuitunen helt inn til veksling.
Hun la opp i 2010.
Les Baxter
Les Baxter (født 14. mars 1922, død 15. januar 1996) var en amerikansk musiker og komponist.
Baxter fikk en rekke hits med sitt eget orkester, bl.a. «Ruby» (1953), «Unchained Melody» (1955) og «The Poor People Of Paris» (1956). Baxter skrev også temaet "Whistle" til TV-serien Lassie.
Les Baxter har en stjerne på the Hollywood Walk of Fame.
Diskografi
Album
Singler
Kvartal
Kvartal kan bety:
Robert Servatius
Bakgrunn
Robert Servatius kom fra en middelklassefamilie og tok abitur fra Friedrich-Wilhelm-Gymnasium i Köln. Under første verdenskrig tjenestegjorde han som artillerioffiser. Etter krigen studerte han i årene 1918 til 1922 juss i Philipps-Universität Marburg, Ludwig-Maximilians-Universität München, Humboldt-Universität zu Berlin og Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität i Bonn. Etter eksamen tok han doktorgraden i juss ved universitetet i Bonn i 1925 og slo seg deretter ned som advokat i Köln. Men han videreførte sine juridiske studier og hadde studieopphold blant annet i London og Paris. I 1929/30 var han et år i Berlin og lærte seg russisk mens han studerte rettsforholdene og forholdene for næringsliv i Sovjetunionen, som han besøkte i 1932.
Ved utbruddet av andre verdenskrig ble han skrevet ut som offiser, og tjenestegjorde gjennom hele krigen som frontoffiser. I løpet av krigen ble han forfremmet til major. Han ble aldri medlem av NSDAP.
Nürnbergprosessene
Under Nürnbergprosessen forsvarte han Fritz Sauckel i perioden 1945-1946. I tillegg koordinerte han forsvaret av ledelsen av NSDAP. Under den etterfølgende legeprosessen i Nürnberg fra oktober 1946 – 20. august 1947 forsvarte han den hovedtiltalte Karl Brandt. Under Pohlprosessen (13. januar til 3. november 1947) forsvarte han Franz Eirenschmalz, og under Ministerieprosessen (6. januar til 18. november 1948) forsvarte han Paul Pleiger.
Eichmannsaken
Etter Nürnbergprosessene hadde han privat advokatpraksis, men høsten 1960 ble han bedt om å forsvare Adolf Eichmann i Jerusalem i rettssaken som åpnet året etter. Her bygget han i stor grad forsvaret på om retten hadde jurisdiksjon til å dømme Eichmann, gitt at han var kidnappet og bortført til et land han aldri hadde vært i før, og om retten kunne være upartisk. Videre problematiserte han i hvilken grad Eichmann hadde beslutningsmyndighet, eller passivt måtte følge opp beslutninger tatt av andre. Her fikk en en viss støtte av de uklare ansvarsfordelingene som var innen Det tredje rike.
Allianse
Allianse er en avtale mellom land, forretningspartnere, grupper av personer eller enkeltindivider, hvor avtalen skal være til gjensidig nytte for alle avtalepartnere. Allianser kan anses som en variant av konføderasjoner.
¨
Gustav Almgren
Gustav Adolf Almgren (født 6. november 1906, død 31. august 1936 i Göteborg) var en svensk fekter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Almgren vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han var med det svenske fektlaget som kom på andreplass i lagkonkurransen i kårde bak Italia. De andre på laget var Hans Granfelt, Sven Thofelt, Birger Cederin, Gustaf Dyrssen og Hans Drakenberg
Nordahl Bruns gate (Oslo)
Nordahl Bruns gate (5-19, 6-22D) er en cirka 450 meter lang gate på Meyerløkka i Oslo som går fra Ullevålsveien ved Vår Frelsers gravlund til Pilestredet. Kunstindustrimuseet ligger langs gaten (inngang fra St. Olavs gate). Vest for Langes gate ligger Pilestredet park nord for gaten, adskilt ved en mur («Smittemuren»).
Den fikk sitt navn i 1864 og er oppkalt etter biskop og dikter Johan Nordahl Brun tekstforfatteren av Bergenssangen (1745–1816).
En bussholdeplass i Ullevålsveien med navnet Nordahl Bruns gate ligger ved krysset mellom Nordahl Bruns gate og Ullevålsveien. Holdeplassen blir trafikkert av buss 37 Nydalen T - Jernbanetorget - Helsfyr.
UTC+11.30
UTC+11.30 er en tidssone som ligger 11 timer og 30 minutter foran UTC. Den brukes for tiden på følgende steder:
Historisk bruk
Den 2. november 1868 innførte New Zealand offisielt en standardtid som skulle følges over hele landet, og var kanskje det første landet som gjorde det. Standartdtiden var basert på lengdegraden 172° 30' øst for Greenwich, hvilket vil si 11 timer og 30 minutter foran Greenwich Mean Time. Denne standarden var kjent som New Zealand Mean Time (NZMT). I dag ville dette vært samme tidssone som omfattes av UTC+11.30.
Eksterne lenker
Huso horario
Zhouritene
Zhouritene (kinesisk: 周禮, pinyin: Zhōulǐ), tidligere kjent under tittelen Zhouembedsmennene (周官 pinyin: Zhōuguān) og til tider Zhou-embedsmennene og -ritene (周官禮, pinyin: Zhōuguānlǐ), er en av de såkalte ni klassikere (九經, pinyin: Jiǔjīng).
De ble antagelig til i usurpatorens Wang Mangs maktperiode (9–23 e.Kr.). Boken beskriver svært inngående og omfattende det som ble hevdet å være den statlige og administrative struktur og organisatoriske virkemåter i kongedømmet Zhou.
Dijonsennep
På 1600-tallet var Dijon i Frankrike sentrum for sennepsproduksjonen og i 1776 startet Grey & Poupon sin kjente fabrikk. Dijon står fortsatt for 90% av Frankrikes sennepsproduksjon.
Hovet skole (Porsgrunn)
Hovet skole er en grunnskole som ligger sør i Porsgrunn kommune. Området skolen ligger i har stort sett eneboliger med skog og koller i nærmiljøet. Fra skolen er det kort vei til Eidangerfjorden som i sommerhalvåret brukes flittig til bading. Skolen har en spesialavdeling og en spesialbarnehage. Skolen ble bygget som en 1–3 skole i 1981. Siden har den gjennomgått to påbygninger, den siste var ferdig høsten 2001. Skolen er nå en 1–7 skole med en klasse på hvert trinn. De syv klassene har til sammen 125 elever. SFO'en har 54 barn. Skolen har rundt 40 ansatte. Skolen ble nedlagt i 2012, noe som ble vedtatt i bystyret i 2009. Skolebygningen huser i dag International School Telemark.
Stock Island kraftverk
Stock Island kraftverk er et varmekraftverk i Monroe County i delstaten Florida i det sørøstlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 132 MW fordelt på ni små turbiner med effekt på 2–23 MW hver, avhengig av enhet og sesong. Operatør er energiselskapet til Key West kommune.
Det stod utbygd i en rekke trinn i årene 1965–2006. Brenselkilden er hovedsakelig fyringsolje.
Svartbak
Svartbak (Larus marinus) er en monotypisk kystbunden overflatebeitende sjøfugl som tilhører gruppen av måker (Larinae), der den inngår i slekten Larus. Arten kalles også stormåse og havmåse og regnes som den største av måkene.
Biologi
Svartbake måler cirka 68–79 cm og veier omkring 1 435–2 272 g. Vingespennet utgjør cirka 152–167 cm. Hannene blir størst.
Svartbak tilhører fireårsmåkene, selv om det kan ta inntil seks år før fjærdrakten er fullstendig. Som fullt utviklet har den en hekkedrakt som er gråsvart til svart på oversiden og ellers hvit. Kjønnene er like. Viktige fluktkjennetegn er de hvite vingespissene. Ungfugl har en mer brunspettet fjærdrakt. I vinterdrakt har hode og hals brune strekflekker. Ungfuglene kan ligne på gråmåke, men den hvite undersiden er mindre flekkete hos svartbaken. Den brunspraglete oversiden er mer kontrastrik. Arten kan forveksles med sildemåke, men er betydelig større enn denne og har grårosa undere ekstremiteter. Hos sildemåka er de undere ekstremitetene gule. Ungfuglene kan imidlertid være vanskelig å skille fra hverandre.
Svartbaken hekker på begge sider av Nord-Atlanteren, herunder langs det meste av norskekysten. De ruger i spredte par eller i kolonier, og har et stort reir av strå, tang og mose. Svartbaken legger 3 til 5 egg i april til mai. Eggene er mye større enn et vanlig måseegg. De er lys gråbrune med svakt grønnaktig skjær og med mørkebrune og gråfiolette flekker. Ungene blir flyvedyktige etter 45–50 døgn, men de forlater reiret rett etter de kommer ut av egget. Svartbaken er voksen etter fire år.
Svartbak er an altetende opportunist som eter fisk og ofte stjeler både egg og fugleunger. De eter også mindre sjødyr, voksne fugler (også så store arter som gråmåke ), smågnagere, åtsel og avfall. Mange overvintrer, andre reiser i august til Vest-Europa.
Stemmen minner om andre måker, men er mørk og grov. Som voksen har fuglen nokså få fiender, men ungene kan bli tatt av både rødrev og rovfugl. Av ringmerking er det observert at arten kan bli mer enn 20 år.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Norske navn i parentes er uoffisielle beskrivelser.
Eggsanking
I Norge kan det sankes egg av svartbak slik det reguleres i «Forskrift om jakt- og fangsttider samt sanking av egg og dun for jaktsesongene fra og med 1. april 2017 til og med 31. mars 2022».
Tortell
Tortell (katalansk [turˈteλ] eller [torˈteλ]) er en katalansk rund bakervare fylt med marsipan, som ved spesielle anledninger er toppet med glassert frukt. Den er tradisjonelt servert den 6. januar (Herrens åpenbaringsfest), ved 13. dag jul. Dette er også kjent som Tre Vise Menn ifølge katolsk liturgisk kalender.
Tortell de reis inneholder to overraskelser: en tørket bønne, og en liten figur av samme størrelse. Personen som får figuren får bære papirkronen. Personen som får den tørkede bønnen får betale for tortellen.
En tilsvarende tradisjon i og omkring New Orleans, Louisiana, USA er king cake.
Suwannee River kraftverk
Det stod ferdig utbygd i 1956, med utvidelse i 1980 da anlegget fikk den fjerde turbinen. Brenselkilden er hovedsakelig fyringsolje.
Wallander – Presten
Wallander – Presten er en svensk thriller av Hans Georgsson fra 2009 med Krister Henriksson. Filmen er den sjette filmen i den andre omgangen av Wallander-filmene.
Handling
En forsamlingsprest blir funnet skutt utenfor et vandrerhjem i Ystad, etter det som ser ut som et forsøk på en kaldblodig henrettelse. Mens presten, som man tror kan identifisere den skyldige, kjemper for sitt liv på sykehuset, søker Kurt Wallander og hans kollegaer etter ledetråder. Først når det går opp for politiet at presten har hatt en utenomekteskapelig kjærlighetsaffære, står det klart at det handler om et sjalusilovbrudd. Men hvor finnes mordvåpenet – og hvem av de bedratte partene har hatt det sterkeste motivet?
Marit Bockelie
Marit Kristine Bockelie (født i Bodø den 9. oktober 1933) er en norsk billedkunstner og musiker (fløyte), oppvokst i Tromsø og bosatt i Oslo. Hun er utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole (1953–1956), Accademia di Belle Arti («Mosaikkakademiet») i Ravenna (1956–1959) og Statens kunstakademi (1960–1964). Hennes verker inkluderer mosaikk, tegning, akvarell, maling og grafikk. Hun har også illustrert flere bøker, med hovedvekt på utgivelser med tema fra Nord-Norge. Hun er representert i flere utstillinger, deriblant Nasjonalgalleriet.
Wirbelwind IV
Flakpanzer IV "Wirbelwind" var en tysk flakpanzer (selvdrevet pansret luftvern) basert på chassiet til Panzer IV. Den ble bygd som en arvtaker til den tidligere luftforsvarsstridsvognen Möbelwagen. Wirbelwind var i bruk under andre verdenskrig, fra den ble utviklet i 1944 til krigens slutt i mai 1945.
I begynnelsen av krigen hadde ikke Wehrmacht noen særlig interesse i selvdrevet pansret luftvern, men da de allierte fikk overlegen luftstøtte trengte de mer mobile og effektive luftvernskanoner.
Tårnet til Panzer IV ble fjernet og erstattet av en åpen topp med 2 cm Flakvierling 38 L/112.5 i firling. En lukket topp hadde vært å foretrekke, men dette var ikke mulig grunnet all røyken de fire kanonene lagde.
Marit Bockelie
Senere studerte hun utøvende musikk ved Instituto Verdi (fire år) og ved Norges musikkhøgskole med diplomeksamen 1977. Hun har spilt solo i flere orkestre og NRK.
I 1994 åpnet hun Skulpturlandskap Nordland. Hun skrev og illustrerte sin egen musikkbok Marits egne drikkeviser (Emilia forlag, 2001).
Bockelie ble i 2020 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for virket som kunster.
Wirbelwind IV
Kombinasjonen av panser og høy skuddtakt gjorde at Wirbelwind også var effektiv mot bakkemål.
Dypfryser
Dypfryser er et husholdningsapparat som produseres i form av fryseboks eller fryseskap og som brukes til konservering av matvarer. Etter hvert er det også blitt utbredt å løse behovet for kjøle- og frysekapasitet i private hjem med såkalte kombiskap som både kan kjøle og fryse. Lett tilgang til råvarer takket være plassering innfelt i kjøkkeninnredningen er et av kombiskapets fortrinn.
En dypfryser må kunne produsere en stabil oppbevaringstemperatur på mellom −18 og −20 °C og en innfrysingstemperatur på −25 °C for at nye varer som legges inn ikke skal skades eller ødelegges av rim, og varene som allerede er på plass ikke skal forringes av temperaturstigning.
Oppbevaring ved temperaturer mellom −18 og −20 °C stopper bakterielle prosesser, ensymvirksomhet, oksidasjon og andre kjemiske forandringer. Dessuten endres de innfryste varenes struktur og karakter praktisk talt ikke så fremt temperaturen er stabil og varen godt emballert.
Mens kjøling kan konservere varer i flere dager, kan dypfrysing konservere matvarer i fra 3 til 12 måneder.
Maksimale oppbevaringstider
Fettmengde, -type og saltinnhold er blant faktorene som avgjør holdbarhetstiden. Fett kjøtt har kortere holdbarhet enn magert. Umettet fett harskner raskere enn mettet. Høyt saltinnhold og bearbeidingsgrad resulterer også i kortere holdbarhetstid enn renskåret kjøtt.
Like viktig som korrekt innfrysing, er riktig tining. Kjøtt skal fortrinnsvis tines i kjøleskap for å bevare best mulig kvalitet, fisk bør tines i sirkulerende vann. Veiledende tinetid er 10 timer pr kg kjøtt.
Historikk
I Norge var de første dypfrysere som var tilgjengelige for vanlige husholdninger gjerne lokalisert i et sentralt, felles fryseboksanlegg hvor brukerne leide en låsbar boks med ønsket kapasitet til selvplukkede bær, viltsteker eller delikatesser fra halve svineskrotter kjøpt på tilbud hos en slakter, bonde eller hentet på andre siden av Skagerrak.
Etter hvert fikk dypfryseren i form av fryseboks en overkommelig pris og fikk plass i private husholdningskjellere. Varmeutviklingen fra fryseaggregatet ødela muligheten for oppbevaring i kjellertemperatur, men det betød mindre på denne tiden, siden kjøleskapet hadde blitt en del av utstyret i mange husholdninger. Rolf Kirkvaag sørget fra 1958 og utover på 1960-tallet for å utbre kunnskap om dypfrysing i egenskap av direktør for Dypfrysingskontoret, en virksomhet som ble finansiert av produsenter av fryste matvarer og av frysebokser.
Trygg sushi
Ifølge norsk kvalitetslovgivning skal all fisk som skal spises rå eller tilnærmet rå, fryses til minst −20 °C i 24 timer før den kan selges. Årsaken er at frysing etter disse retningslinjene gir trygghet mot parasitter.
Jimmy Hendrickson
James R. «Jimmy» Hendrickson (født 1913 i Eau Claire, Wisconsin, død 18. januar 1948 i Chicago, Illinois) var en amerikansk skihopper som representerte Eau Claire Ski Club.
Han begynte med skihopping som seksåring, og som sekstenåring vant han et nasjonalt eliterenn i Saint Paul, Minnesota. I 1934 vant han B-klassen i det nasjonale mesterskapet. De neste årene vant han flere regionale mesterskap, og oppnådde også andre gode plasseringer. Han ble tatt ut til å delta i OL i Garmisch-Partenkirchen i 1936, men brakk beinet i et renn kort tid før OL og kunne ikke delta.
Hendrickson tjenestegjorde som skisoldat under 2. verdenskrig. Da krigen var slutt, tok han opp igjen skihoppingen. I et renn i Cary Hill i Fox River Grove utenfor Chicago 13. januar 1948 falt han i overgangen til sletta. Han døde av hodeskader på sykehus i Chicago noen timer senere.