cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William King
Han har også startet, og skrevet flere bøker i, serien om Gotrek og Felix: Trollslayer, Skavenslayer, Daemonslayer, Dragonslayer, Beastslayer, Vampireslayer og Giantslayer. Andre bøker i serien, Orcslayer og Manslayer, er blitt skrevet av Nathan Long. Serien om Gotrek og Felix er satt i Warhammer Fantasy-universet, som det er også gitt ut en rekke forskjellige spill for av Games Workshop.
Gjenbruk
Gjenbruk angir bruk mer enn én gang. Konseptet er sterkt knyttet til miljøvern som det andre nivået i avfallshierarkiet, men gir utvidet mening i alle situasjoner der en eksisterende gjenstand eller et konsept brukes på nytt, etter å først ha blitt brukt i den tiltenkte hovedanvendelsen. Den nye anvendelsen kan være den samme som første gang eller brukt som noe annet, i motsetning til gjenvinning der gjenstanden blir plukket fra hverandre til råvarer for ny anvendelse.
Gjenbruk er et energiøkonomisk og ressursbesparende element i beste miljøpraksis.
Eksempel på gjenbruk omfatter også bruktsalg, oppussing og gjenbruk av kode i høynivåprogrammering.
I Miljødirektoratets omtale av sirkulær økonomi er begrepet gjenbruk blitt delt i tre:
Peter Heine Nielsen
Peter Heine Nielsen (født 24. mai 1973 i Holstebro) er en dansk stormester i sjakk.
Kalsiumcyanamid
Kalsiumcyanamid er en uorganisk forbindelse med formelen CaCN2. Det er kalsium saltet av cyanamid anionet. Dette kjemikaliet er brukt som kunstgjødsel og er kommersielt kjent som Kalkkvelstoff og Trollmjøl. Det ble først fremstilt i 1898 av Adolph Frank og Nikodem Caro (Frank-Caro-prosessen).
Peter Heine Nielsen
På FIDEs offisielle rankingliste per april 2015 hadde han en FIDE-rating på 2655 ratingpoeng. Han var med dette nr 104 i verden og Nordens tredje sterkeste etter Magnus Carlsen og Jon Ludvig Hammer. Hans beste rating var 2700, i juli 2010, en poengsum som gjorde han til den 37. høyest rangerte spilleren på det tidspunkt.
Nielsen er fast ansatt som trener og sparringpartner for Magnus Carlsen. Han er også en personlig venn av Viswanathan Anand, og han har analysert sjakk med Anand over en periode på ti år.
Nielsen deltok i blind- og hurtigsjakkturneringen Melody Amber 18. mars–30. mars 2006.
Under oppkjøringen til dette vant han blindsjakkturneringen Fibertex Cup 2006, der han slo Magnus Carlsen i finalen.
Drama
Drama, kortversjon av dramatikk (= dramatisk diktning, skuespilldiktning), er en særskilt form for litterær fiksjon representert i framføring (skuespill, spill stilt til skue). Begrepet kommer fra det greske ordet δρᾶμα, drama, i betydningen «handling», som igjen er avledet fra δράω, draō, «å gjøre», «å handle» (eller «å forestille seg»).
En dramatisk tekst, eller skuespill er tradisjonelt bygget opp av direkte tale eller replikker knyttet til rollefigurer. En dramatisk tekst kan også inneholde indirekte tale eller sceneanvisninger som stikkordsmessig beskriver rollefigurene, deres handlinger og omgivelser. Det spesielle med denne tekststrukturen er at den skaper rom for undertekst, eller tolkning, hos leseren. Det vil si at leseren, eller skuespilleren, må skape mening, rom og sammenheng rundt de replikkene som står i teksten.
Replikker og sceneanvisninger er ofte samlet i scener som i sin tur er samlet i akter.
Opprinnelig ble drama betraktet som en poetisk sjanger i kontrast til epikk og annen lyrikk siden Aristoteles' Poetikken (ca. 335 f.Kr.) — det tidligste bevarte verk om dramatisk teori. Dramatisk diktning ble således også betraktet som en høyere form for diktning enn epikk og poesi ved å hevde at «mens den episke diktningen objektiviserer sitt emne, behandler det som inntruffet i fortiden, og den lyriske diktningen er subjektivitetens uttrykksform, drar dramaet fortiden inn i nuet og lar begivenhetene utfolde seg i en dialog eller tale hvor de dramatiske personers (latin dramatis personae) indre liv kommer til uttrykk.»
Drama er assosiert med to masker som har sin opprinnelse i antikkens teater og som representerer den tradisjonelle slektsmessige fordelingen i komedie på den ene siden og tragedie på den andre siden. De er symbolene til antikkens greske muser (beskyttere): Thalia og Melpomene. Thalia var musen for komedie (det leende ansikt) mens Melpomene var muse for tragedien (det gråtende ansikt).
Drama er tidvis kombinert med musikk og dans: dramaet i opera er vanligvis kun sunget, men musikaler har vanligvis både sanger og dialoger; og en del former for drama har innskudd av musikk eller musikalsk framheving av dialogen, eksempelvis melodrama og japansk nō. En del drama er skrevet for å bli lest, ikke framført, såkalte lesedrama, hvilket var framtredende i ulike perioder av historien, eksempelvis antikkens romerske teater og romantikkens teater. Lesedrama er drama som teoretisk sett kan bli oppført, men som av ulike og kanskje praktiske grunner betraktes uegnet for teaterscenen.
Antikkens drama i Athen
Vestens dramatikk har sin opprinnelse i antikkens Hellas. Teaterkulturen i den greske bystaten Athen skapte tre dramasjangrer: tragedie, komedie, og satyrspillet. Deres opprinnelse har forblitt uklart og åpen for diskusjon blant historikere, men på 400-tallet f.Kr. var de blitt en del av institusjonen i de konkurranser som ble holdt i forbindelse med festivalfeiringene for fruktbarhetsguden Dionysos. Navnene på mange greske dramatikere er kjent, ikke minst Thespis som er kreditert med nyvinningen av å innføre en skuespiller («hypokrites») som taler framfor å synge, og framstiller en karakter framfor å tale i kraft av sin egen person, samtidig som han samhandler med koret og dets leder («coryphaeus»), hvilket er den tradisjonelle delen av framføringen av en ikkedramatisk poesi (dityrambe, lyrikk og epikk). Imidlertid har kun en lite fraksjon av arbeidene til fem dramatikere blitt bevart til i dag. Det finnes et lite antall av fullstendige tekster av tragikerne Aiskhylos, Sofokles, og Evripides, og komedieforfatterne Aristofanes og Menandros. Aiskhylos' historiske tragedie Perserne er det eldste bevarte drama, skjønt da det vant førsteprisen ved konkurransen for den athenske byfesten Dionysia i 472 f.Kr. hadde han tross alt skrevet drama i mer enn 25 år.
Konkurransen («agon») med tragedier kan ha begynt så tidlig som i 534 f.Kr. Offisielle nedtegnelser («didaskaliai») begynte i år 501 f.Kr. da satyrspill ble først introdusert. Tragiske dramatikere var krevet å presentere en tetralogi av stykker (selv om de individuelle stykket var ikke nødvendigvis knyttet samme med ved indre fortelling eller tema), som vanligvis besto at tre tragedier og et satyrspill (skjønt unntak ble gjort, som med Euripides' Alcestis i 438 f.Kr.). Komedier ble offisielt anerkjent med en pris i konkurransen fra 487 til 486 f.Kr. Fem komiske dramatikere konkurrerte ved Dionysia (men da dette var under Peloponneskrigen er det mulig at antallet var blitt redusert til tre), hver tilbød en enkelt komedie. Antikkens greske komedie var tradisjonelt historisk fordelt mellom «gamle komedier» (400-tallet f.Kr.), «mellom komedier» (300-tallet f.Kr.) og «nye komedier» (slutten av 300-tallet og fram til 100-tallet f.Kr.).
Det romerske drama
Som følge av ekspansjonen til den romerske republikk (509–27 f.Kr.) inn i flere greske områder mellom 270 og 240 f.Kr. ble romerne kjent med gresk drama. Fra republikkens senere år og ved Romerriket (27 f.Kr.–476 e.Kr.) ble teaterkunsten spredt over hele Europa, rundt Middelhavet og nådde helt ut til dagens romersk Britannia (dagens England). Romersk teater var langt mer variert, omfattende og sofistikert enn kulturen forut. Mens gresk drama fortsatte å bli satt opp og framført i løpet av den romerske perioden, har året 240 f.Kr. markert begynnelsen på det romerske drama. Fra begynnelsen av Romerriket har interessen for drama i full lengde minsket til fordel for et bredere mangfold av teatralsk underholdning.
De første dramatiske teaterstykkene av betydning innenfor romersk litteratur var tragediene og komediene som Livius Andronicus skrev fra 240 f.Kr. Fem år senere begynte også Gnaeus Naevius å skrive drama. Dog har ingen teaterstykker fra noen av disse forfatterne overlevd til ettertiden. Mens begge skrev i begge sjanger, var Andronicus best likt for hans tragedier og Naevius for hans komedier. Deres etterkommere synes å spesialisere seg i den ene eller den andre sjangeren, noe som førte til et skille for den påfølgende utviklingen av de to dramatiske sjangrene. Ve begynnelsen av 100-tallet f.Kr. var dramaet godt etablert i Roma og et laug av forfattere (collegium poetarum) hadde blitt dannet.
Romerske komedier som har blitt bevart er alle fabula palliata, det vil si komedier basert på greske emner, og kommer fra to dramatikere: Titus Maccius Plautus (Plautus) og Publius Terentius Afer (Terents). Ved omarbeidelsen av greske originaler oppga romerske komedieforfattere rollen og funksjonen til det gresk kor ved å inndele dramaet i episoder og introduserte musikalsk akkompagnement til dets dialog (mellom en-tredjedel av dialogene til komediene til Plautus og rundt to-tredjedeler av de til Terents. Handlingen til alle scenene er plassert i et eksternt sted som en gate og dets komplikasjoner skjedde ofte som følge av tyvlytting ved at noen overhørte noe de ikke var ment å høre. Plautus, som var den som var mest populær av de to, skrev mellom 205 og 184 f.Kr. og tyve av hans komedier har blitt bevart for ettertiden. Blant disse er hans farser de mest kjente. Han var beundret for sin intellektuelle humor i sin dialoger og hans mangfold av poetiske versemål. Alle de seks komedier som Terents skrev mellom 166 og 160 f.Kr. har overlevd. Kompleksiteten i hans handling hvor han ofte kombinerte flere greske originaler var tidvis fordømt, men hans doble handlingsganger gjorde det mulig å komme med en finurlig presentasjon av kontrasterende menneskelige oppførsel.
Ingen tidlig romersk tragedie har overlevd, skjønt de var meget høyt verdsatt i sin tid. Historikerne kjenner navnene på tre tidligere tragedieforfattere: Quintus Ennius, Marcus Pacuvius og Lucius Accius. Fra tiden til Romerriket har arbeidene til to tragedieforfattere overlevd, — en er en navnløs og ukjent forfatter mens den andre er den stoiske filosofen Seneca den yngre. Ni av Senecas tragedier har overlevd, og alle disse er fabula crepidata (tragedier tilpasset og omarbeidet fra greske originaler); hans Phaedra var for eksempel basert på Evripides' Hippolytos. Historikerne vet ikke hvem som skrev Octavia, det eneste bevarte eksemplet på fabula praetexta, det vil si tragedier basert på romerske emner, men tidligere var det feilaktig tilskrevet Seneca grunnet hans opptreden som figur i stykket.
Middelalderens drama
I dag spiller middelalderens religiøse drama på nytt, blant annet i middelalderborger som del av underholdning og informasjon til turister, men har også til dels flyttet tilbake til kirkene hvor de i sin tid utgikk fra, i Norge i eksempelvis Pasjon i Stavanger domkirke.
Engelsk renessanseteater
En stor, nyskapende oppblomstring av dramaet skjedde i renessansens England på 1500- og 1600-tallet, det vil si i tiden mellom reformasjonen og puritanismens stenging av teatrene i 1642. Engelsk renessanseteater oppsto ut av flere teatertradisjoner i middelalderen, slik som mysteriespillene, framført som en del av religiøse festivaler i England og andre deler av Europa. Andre kilder var blant annet skoledramaet som forsøkte å gjenskape den greske tragedie. Selv om myndighetene i London var motstandere fikk teatrene støtte fra dronning Elisabeth og adelen, og utviklet seg til et felles, klasseløst form for drama da hoffet så på de samme skuespill som vanlige folk, men med utviklingen av private teatre ble dramaet mer orientert mot smaken og verdiene til overklassen. En avgjørende faktor i utviklingen og suksessen for det engelske renessanseteater var etableringen av store og økonomisk drivverdige offentlige teatre. Etter hvert som disse kom i gang, ble dramatiseringer mer institusjonalisert og permanent med faste, profesjonelle skuespillere.
Mange av stykkene var skrevet på vers, særskilt jambisk pentameter, da særlig blankverset uten rim eller strofedeling som først ble utviklet av poeten Henry Howard, og som særlig karakteriserte den elisabethanske perioden med dramatikere som Christopher Marlowe og William Shakespeare. I tillegg var Thomas Middleton og Ben Jonson framtredende dramatikere i denne perioden.
Ingen annen engelsk dramatikere har større navn enn William Shakespeare. Hans litterære berømmelse nådde sitt høydepunkt omkring 1598, på det tidspunkt hvor han nådde full modenhet. Han var ikke bare sin tids største dikter, men også sin tids mest populære dramatiker. De av hans dramaer som ettertiden best likte, var også populære hos hans brede samtidspublikum. Shakespeare skrev i de fleste sjangrer og utmerket seg mesterlig i dem alle: 38 skuespill fordelt i historiske dramaer, tragedier og komedier, foruten også tre eventyrspill. Hans teater var også meget folkelig, preget av sterke dramatiske effekter og innslag av grovkornet humor, «malt i en i ordkunst som taler direkte til tilskuernes meddiktende fantasi» Folk kom for å bli underholdt og Shakespeare innfridde ved at «hans dramaer er handlingsdramaer, det skjer noe hele tiden, ofte gruoppvekkende og blodige ting.»
Hans tragiske triumf, Hamlet, skrevet mellom 1599 og 1601, skildrer prins Hamlets hevn over sin onkel for drapet på sin far, og i dramaets siste fase dør alle. Det store spørsmålet og paradokset er hvorfor Shakespeare forlater samtidens konvensjon for tragedien handlingen skal råde og hvorfor han isteden lar Hamlet nøle så lenge før han tar sin hevn. Det er gjennom monologene, ikke handlingen, at publikumet forstår Hamlets motiver og tanker, herunder de komplekse filosofiske og etiske stridspunktene som omgir kaldblodige mord, kynisk hevn og undertrykt begjær. Hamlet er også Shakespeares lengste stykke, og tar rundt fire timer å framføres, mens den konvensjonelle tragedie trengte halvparten. Muligens er det nettopp bruddene på de litterære konvensjonene som har gjort Hamlet så stort og evigvarende, og årsaken til Shakespeare i ettertiden og i vår tid er større enn noensinne.
Den franske klassiske periode
Dramaet i Frankrike fulgte det samme mønsteret og utviklingen som andre litterære sjangre i perioden. I de første tiårene var offentlig teater knyttet til det lange middelalderarven med mysterie- og moralspill. Framføringer var kontrollert av laug og «les Confrères de la Passion» hadde alene rettigheter til teaterproduksjoner i Paris. Motstand fra kirken, sosial og religiøs uro fikk myndighetene til å forby oppsetninger i Paris for en periode, men det fortsatte andre steder. Ved 1597 ble det parisiske teaterlauget fratatt sine privilegier, noe som åpnet den franske hovedstaden for andre teaterselskaper. Utenfor Paris, i forstedene og provinsene, var det mange reisende teatertrupper, og Molière fikk sin begynnelse i en slik trupp.
Frankrike fikk sin humanistisk innflytelse fra Italia, blant annet ved at antikkens gresk og særlige romerske drama ble tilgjengelige, og franske dramatikere skrev etter klassisk mønster (Pierre de Ronsard oversatte blant annet Aristofanes til fransk). Italienske Commedia dell'arte var en annen innflytelse, et improvisert drama basert på faste typer, og tragikomedien var dramatiseringen av den høviske fortelling, som eksempelvis Robert Garniers Bradamante (1580), tilpasset fra Ariostos Orlando furioso.
Fransk teater fra 1600-tallet er Klassisismens triumf. Fransk klassisismen krevde orden, klarhet, moralsk hensikt og god smak. Klassiske enheter er de tre konvensjonelle regler for drama som er avledet fra et avsnitt i Aristoteles' Poetikken. I deres nyklassisismens form er de som følgende:
Forenklet besto fransk drama av tre store navn:
David Twohy
David Neil Twohy (født 18. oktober 1955) er en amerikansk filmregissør og manusforfatter. Han er utdannet ved California State University i Long Beach, med en grad innen radio/fjernsyn/film.
Drama
Den franske klassiske periode
Pierre Corneille, karakterisert som grunnleggeren av den franske tragedie, og skrev drama i nær førti år. Corneilles tragedier var merkelig u-tragiske ved at de hadde lykkelig slutt. I hans teoretiske verker om dramaet redefinerte han både tragedien og komedien: begge deler måtte ha edle karakterer (hvilket utelukket farsens mange tradisjonelle figurer fra de lavere klasser) og overensstemmelse med tidens moralkoder måtte dramaet ikke belønne de onde eller nedverdige adelen.
Også Jean Racine var hovedsakelig tragiker, knyttet seg til antikkens forbilder og emner, og skrev mesterlige alexandriner, fransk klassisismes fremste versemål. Hans dramaturgi var markert av hans psykologisk innsikt, og både handlingen som scenens nakenhet. Hans suksess var så stor at han var muligens den første franske forfatter som levde utelukkende av sitt forfatterskap.
David Twohy
Hans mest kjente filmer er: (som manusforfatter) Jaget (The Fugitive) med Harrison Ford i hovedrollen, og (som manusforfatter og regissør) Pitch Black, og oppfølgeren The Chronicles of Riddick.
Drama
Den franske klassiske periode
Molière, egentlig Jean-Baptiste Poquelin, hadde selv vært reisende skuespiller i tretten år, noe som hadde formet hans komiske evner i farse og slapstick da han selv begynte å skrive komedier, og hvor han kombinerte elementer fra Commedia dell'arte med mer forfinet fransk komedie.
I Paris framførte han først klassiske stykker av Corneille og fikk suksess hos publikummet i Paris med stykker som L'École des maris (Ektemenns skole) og L'École des femmes (Fruenes skole). Han fikk også kongelig gunst og ble offisiell forfatter for hoffunderholdningen. Hans satirer ble derimot kritisert av moralister og utfordret den katolske kirke. Tartuffe ou L'Imposteur («Tartuffe eller Hykleren») som var satire på religiøst hykleri ble fordømt av kirken og hans Dom Juan ble forbudt. Molière fikk større betydning i ettertiden, og han ble etterlignet i både Frankrike og England av andre dramatikere. Han er kreditert som grunnleggeren av den moderne franske komedie.
Dramaturgiske modeller
Det finnes imidlertid flere dramaturgiske modeller. En er den episke modellen, hvor det for eksempel kan være er en forteller til stede på scenen som henvender seg direkte til publikum, og hvor handlingen kan presenteres etter en fortellerstruktur som ikke er avhengig av å holde seg til tid og sted. Den som perfeksjonerte denne typen struktur er den tyske dramatikeren Bertolt Brecht. Ett annet navn for den episke dramaturgien er metadramaturgi, fordi denne formen gir dramaet mulighet til å kommentere seg selv.
I den postmoderne dramatikken er disse modellene på vei til å gå i oppløsning, og handlingen/flere handlinger blir nå presentert i en rekkefølge som kan fremstå kaotisk og uten sammenheng. Innen filmverdenen er for eksempel David Lynch en representant for en slik mer uavhengig dramaturgi.
Dramatiske sjangre
Etter lengde:
Etter manuset/teksten:
Dramaturgi
Dramaturgi er læren om, såvel som det praktiske arbeidet med dramatikken. En dramaturgs arbeid består i å analysere dramaene, og å konstruere/finne frem til en undertekst, og spenning og oppbygging av historien som ligger i denne. Termen dramaturgi kan også betegne den spenningsmessige oppbyggingen i annen litteratur.
Kouffo
Størstedelen av befolkningen i departementet er aja-språklige.
Bjørnskinn kirke
Bjørnskinn kirke ligger på Bjørnskinn i Andøy kommune i Nordland og er sognekirke for Bjørnskinn sogn i Vesterålen prosti.
Kirka er ei langkirke i tre. Den ble innviet 29. april 1885 og har 250 plasser. Arkitekt for kirka var Johan Kunig.
Dagens kirke erstattet ei tidligere kirke på stedet, som var blitt for lita. Den ble bygd rundt 1740. Den gamle kirka ble revet for å gi plass til den nye kirka. Tidligere sto ei enda eldre kirke nærmere fjellet. Den ble tatt av et snøras på 1700-tallet.
Orgelet i Bjørnskinn kirke er bygd i 1860 og har stått i kirka siden 1936.
Harper County (Oklahoma)
Harper County er et fylke i den amerikanske delstaten Oklahoma. Det ligger nordvest i staten og det grenser mot Woods County i øst, Woodward County i sørøst, Ellis County i sør og mot Beaver County i vest. Det har også grense mot delstaten Kansas i nord.
Harper Countys totale areal er 2,696 km² hvorav 5 km² er vann. I 2010 hadde fylket 3,685 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Buffalo som også er fylkets største by.
PEZ
PEZ er produktnavnet på en type små, firkantede sukkertøy med fruktsmak som opprinnelig ble lansert av Eduard Haas (1897–1989) i Wien i Østerrike i 1927. PEZ er en forkortelse for Pfefferminz, tysk for «peppermynte». Produksjonsselskapet holder i dag til i Orange (Connecticut) i USA og Traun i Østerrike, og produktet selges i åtti land.
Sukkertøyene er særlig kjent for emballasjen, håndholdte miniautomater eller doseringsapparater i fargerik plast, på engelsk kalt PEZ dispensers. Disse er dekorert med vippbare figurhoder, flaps, som forestiller morsomme dyr, tegneseriefigurer og andre karakterer fra populærkulturen. Dispenserne ble lansert i 1948, formet som lightere for å understreke at sukkertløyet var et alternativ til sigaretter. I 1952 flyttet Haas hovedkontoret til New York i USA, og markedsføringen ble rettet mot barn. Fra 1955 ble plastdispenserne utstyrt med enkle figurhoder, og solgt som små leketøy. Hver dispenser inneholder tolv sukkertøy.
PEZ-dispenserne har kommet i en mengde varianter og er i dag populære samleobjekter.
Vardås (Færder)
Vardås er Færder kommunes nest høyeste punkt med 89 moh., og er beliggende omtrent midt på Nøtterøy, like ved Oserød.
Rester av en bygdeborg og en gravrøys gjør at Vardås har status som fornminne. Vardås er en av tre bygdeborger på Nøtterøy som trolig stammer fra folkevandringstiden, de to andre er Leirfjell og Høgås. Mot slutten av andre verdenskrig begynte den tyske okkupasjonsmakten byggingen av et kystfort med kanonstillinger på Vardås.
Vardås fort
Under andre verdenskrig ble det påbegynt en større utbygging av et batteri på Vardås. Den tyske planen var å lage et anlegg her med tre større kanonstillinger, som skulle hindre de allierte å innta Oslofjorden og Oslo med krigsskip. Kun én av kanonstillingene ble ferdigstilt. Tyskerne planla å ha et mannskap på 900 mann på Vardås når alt var ferdigbygd. De ville også knytte kanonstillingene på Vardås til en radar, for å bedre treffsikkerheten. Den offisielle tyske betegnelsen på festningen var Batterie 6/ MAA 501.
Kanonene var av et kaliber på 38 centimeter og veide 93 tonn. Prosjektilet kunne veie opptil 800 kg og hadde en maksimal rekkevidde på 43 000 meter. Disse kanonene ble tatt fra den franske marinen, og var egentlig påtenkt deres slagskip «Jean Bart».
Bygging
Tyskerne begynte å evaluere norske kystfestninger allerede sommeren 1940, for å finne ut om de kunne brukes til å forsvare det okkuperte landet. Fra 1941 begynte de å bygge sine egne forsvarsanlegg rundt om i landet, og i 1944 startet de bygging av et batteri med tre kanoner på Vardås. Byggingen av Vardås ble i stor grad utført av russiske krigsfanger stasjonert på Bergan, men også nordmenn, sågar generøst betalte deltok i byggingen. Det ble arbeidet dag og natt helt fram til frigjøringen i mai 1945. Bare den nordligste av kanonstillingene ble ferdig. I tillegg rakk tyskerne å bygge ferdig veiene i området og å lage rom og ganger i fjellet. Ifølge den tyske sjefen på Vardås, løytnant Riedel, ble det avfyrt seks granater fra Vardås. Riedel ble etter kapitulasjonen i mai 1945 internert i Larvik. Han ga amerikanske eksperter tekniske opplysninger om kanonene.
Vardås i etterkrigstida
Vardås har også i etterkrigstida blitt brukt til militære formål. Området kom under norsk militær kontroll etter tyskernes kapitulasjon. Fram til 1949 ble ingenting rørt. Dette året begynte man å demontere de to kanonene som var satt opp, og løpene ble sendt tilbake til Frankrike. De ble erstattet av tyske kanonløp av samme kaliber. 20. oktober 1950 foretok Forsvaret en annonsert prøveskyting. I 1957 ble det bestemt at Vardås ikke lenger skulle huse disse kanonene, og året etter ble de demontert, hugd opp og fraktet bort som skrapjern. Traverskrana ble solgt og står i dag ved et jernbanespor nord for Nesbyen.
Etter den kalde krigens slutt har størsteparten av Vardås blitt frigjort for offentligheten og kun et mindre område på toppen av Vardås blir i dag fortsatt brukt av det norske forsvaret. Heimevernet hadde base på Vardås fram til 1993, men i dag sitter Forsvaret kun igjen med en data- og sambandsstasjon inne i fjellet.
Fylkesvei 7730
Fylkesvei 7730 går mellom Fygle og Skogset i Vestvågøy kommune.
Før 1. januar 2010 hadde veien betegnelsen fylkesvei 837.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 997.
Krepsens vendekrets
Krepsens vendekrets, også kalt den nordlige vendekrets, er en av de fem store parallellsirklene. Ved Krepsens vendekrets, 23° 26' 22" nord for ekvator, vil solen nå opp til senit ved nordlig sommersolverv, dvs. ca. 21. juni. Mellom Krepsens vendekrets og Stenbukkens vendekrets er det tropisk klima.
Breddesirkelens lengde ved vendekretsene er 36 787,559 km. Den flytter seg over 14 m pr. år.
Geografi
Ved å bruke 23°26'N for Krepsens vendekrets, passerer vendekretsen gjennom de følgende land og territorier med utgangspunkt i nullmeridianen og i retning øst:
Se også
Wendekreis (Breitenkreis)
Peter Prevc
Peter Prevc (født 20. september 1992 i Kranj) er en slovensk skihopper. Han vant Verdenscupen i skihopping 2015/16, Hoppuka 2015/16 og ble verdensmester i skiflyging i Tauplitz i 2016. Han representerer SK Triglav Kranj.
Karriere
Han debuterte internasjonalt i et FIS-renn (sommer) i Einsiedeln i 2006. 5. desember 2009 debuterte han i verdenscupen med 22.-plass på Lillehammer.
Prevc tok sølvmedalje i junior-VM i Hinterzarten i 2010. I Štrbské Pleso i 2009 ble han nummer 6 i det individuelle rennet og nummer 5 med Slovenia i lagkonkurransen.
Under ski-VM 2013 i Val di Fiemme tok Prevc en individuell sølvmedalje i stor bakke og en individuell bronsemedalje i normalbakken. Han tok sin første pallplassering i verdenscupen 22. mars 2013 i Planica med en 2.-plass, og fulgte opp med en 3.-plass i verdenscupfinalen 24. mars.
Prevc tok sin første seier i verdenscupen individuelt i Tauplitz 12. januar 2014. Under Vinter-OL 2014 i Sotsji tok Prevc en individuell sølvmedalje i normalbakken og bronse i stor bakke. Han tok senere bronse under VM i skiflyging 2016 i tsjekkiske Harrachov. Han endte på 2.-plass i verdenscupen sammenlagt.
Den 14. februar 2015 satte han verdensrekord i skiflyging i Vikersundbakken med 250 meter. Neste dag ble rekorden slått av Anders Fannemel med 251,5 meter. Senere, den 20. mars 2015 hoppet han bakkerekord i Letalnica i Planica med 248,5 meter, som også er verdens lengste stående skihopp med nedslag. I 2. omgangen fikk han 5 ganger 20 i stil og vant rennet. Han endte på delt førsteplass med Severin Freund fordi begge to endte på samme poengsum sammenlagt, men Freund ble tildelt seieren fordi han hadde flest enkeltseire, 9 mot 3.
Prevc vant Hoppuka 2015/16. Han ble nr. 3 i Oberstdorf 29. desember 2015, og vant i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 2016, Innsbruck 3. januar og Bischofshofen 6. januar.
Han ble verdensmester i skiflyging i Tauplitz 16. januar 2016. Det ble kun 3 omganger, ettersom 4. omgangen måtte avlyses pga. kraftig vind. Prevc hoppet 243 meter i 1. omgang, og hoppet 244 meter i 3. omgangen. Hoppet på 244 meter ble bakkerekord i Kulm.
Under verdenscuprennet i Trondheim 10. februar 2016 vant Prevc sin 15. verdenscupseier, og tangerte derimot Primož Peterka med sine 15 seire. 13. februar 2016 passerte han Peterka med sin 16. verdenscupseier under det andre rennet i Vikersund.
Etter at han vant begge rennene i Almaty 27. og 28. februar 2016, vant Prevc verdenscupen sammenlagt, og ble første slovenske verdenscupvinner siden Primož Peterka i 1997/98-sesongen, og tangerte Gregor Schlierenzauer med flest seire i en sesong, med 13 seire. Han passerte Schlierenzauer med sin 14. verdenscupseier i sesongen i Planica 18. mars 2016, og vant også sin 20. verdenscupseier totalt. Under verdenscupfinalen 20. mars 2016 vant Prevc sin 21. verdenscupseier, og fikk flest poeng i en sesong med 2303 poeng.
Prevc ble kåret til Årets mannlige utøver i Slovenia fire år på rad, i 2013, 2014, 2015 og 2016.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, tok han gull i mikslagskonkurransen og sølv i laghopp.
Strand Hotel
Strand Hotel Fevik er et hotell på Fevik ved Grimstad i Norge som ble åpnet 17. mai 1937. Hotellet ble planlagt og bygd av direktør Axel Lund, som var fra Stavanger. Arkitekt var Eilert Smith, som også var fra Stavanger.
Hotellet har per 2021 90 rom/leiligheter/suiter med til sammen 270 senger.
Oppstarten
Grunnmuren ble bygget i 1934 og et par år senere stod hotellet ferdig. Hotellet hadde kostet 325 000 kroner, hvorav 50 000 kroner var et statlig garantibeløp, og var blitt et praktfullt anlegg etter datidens standard. Dørene ble åpnet for første gang 17. mai 1937. Hotelledelsen rykket inn en annonse i lokalavisene med invitasjon til en fest-supé som man kunne kjøpe billetter. En billett kostet åtte kroner; antrekket var galla. Den offisielle åpningen fant sted den 5. juni 1937, i form av en lunsj med ca. 150 innbudne gjester. Den mest prominente gjesten var statsråd Kristofer Lehmkuhl, som var en av talerne under åpningen.
Strand Hotel ble kun brukt som sommerhotell og hadde i starten 43 rom med plass til 60 gjester. Alle gjesterom hadde både varmt og kaldt vann, seks rom hadde dusj, mens 11 hadde bad. Daglige ledere fra starten var ekteparet Frida og Harald Hansen som kom fra direktør Lunds hoteller i Stavanger. Maleren Ørnulf Salicath hadde dekorert interiøret, og lokalpressen var svært begeistret over resultatet.
Andre verdenskrig
I april/mai 1940 fikk man imidlertid andre utenlandske gjester idet hotellet ble beslaglagt til rekreasjonssted for tyske offiserer som var blitt skadet på østfronten. Takket være innsatsen til Frida Hansen og det øvrige norske personalet, ble ødeleggelsene på hotellet begrenset.
Etterkrigstiden
Så snart hotellet ble frigitt i 1945, tok man til med oppussing og hotellet var klart til åpning igjen sesongen 1946, fortsatt med Frida og Harald Hansen som daglige ledere.
Strand Hotel var kjent som et dansested. Kjente og populære musikere bidro til ekstra hygge mens man spiste eller danset. Etter krigen gikk Strand Hotel inn i Norsk Hotellcompagnie. Her hadde direktør Axel Lund også de andre fem hotellene han ledet. I 1956 overtok Lund imidlertid Strand Hotel for egen regning. Han bygget i 1957 det lille annekset «Stjernen» på nordsiden av hotellet og en kafeteriaavdeling mot veien. Sistnevnte ble revet for en del år siden.
Eierskifter
I 1975 ble hotellet solgt til Torbjørn Evenbye, som bygget konferansebygget og moderniserte en stor del av værelsene. Etter at Ugland overtok i 1982, ble moderniseringen og oppussingen fullført slik at det opprinnelige sommerhotellet nå er helårshotell. Siden den tid har hotellet hatt flere eiere og før de nåværende eierne overtok i juni 1998 var hotellet eiet av Choice Hotels. Det ble også i denne perioden lagt ned mye arbeid og mange penger i oppussing av rom og flislegging av alle bad.
I oktober 2010 ble en ny fløy åpnet, tegnet av arkitekten Roger Hampton. Hotellet ble frem til 2017 drevet av Agnes Berntsen. I 2017 ble Strand Hotell en del av hotellkjeden Classic Hotels Norway.
Kjente gjester
Forfatteren Roald Dahl vendte tilbake, år etter år, og han og hans kone Patricia Neal bodde her i flere uker når de først var kommet.
Oljekontinuerlig fase
Oljekontinuerlig fase refererer til den blandingen av olje, gass og vann som strømmer ut av en oljekilde ved oljeutvinning. Denne blandingen kan være i enten oljekontinuerlig eller vannkontinuerlig fase. I oljekontinuerlig fase omgir olje dråper av vann i blandingen, mens vann omgir oljedråper hvis den er i vannkontinuerlig fase.
Fylkesvei 7712
Før 1. januar 2010 hadde veien betegnelsen fylkesvei 822.
Det kongelige hoff
Det kongelige hoff er en institusjon som administrerer det norske kongehuset og bistår kongen, dronningen og øvrige medlemmer av kongefamilien i deres virke.
Fylkesvei 7712
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 988.
Oljekontinuerlig fase
På dypt vann har vannet nemlig gjerne høyt saltinnhold, og høy elektrisk konduktivitet, i motsetning til olje og gass, som leder strøm dårlig. I oljekontinuerlig fase fungerer metoden ypperlig da vanndråpene øker konduktiviteten betraktelig i forhold til en oljeblanding uten vann, ved at vanndråpene drar til seg noen elektroner med sin sterke ledeevne, og skyver dem raskt fremover. Man nullstiller med andre ord den elektriske konduktiviteten til oljen, finner den samlede konduktiviteten til vannet, og kan beregne hvor stor del av blandingen som består av vann. Når blandingen derimot er i den vannkontinuerlige fasen skaper oljedråpene liten forskjell. På samme måte som resistanser i en strømkrets vil virke dårlig hvis du plasserer dem som små øyer blant en god kontinuerlig leder, vil strømmen primært gå gjennom vannet, og ikke bry seg om oljedråpene som knapt drar til seg noen av elektronene, og dermed ikke senker konduktiviteten til blandingen. Konduktivitetsmålere kan derfor ikke benyttes i blandinger i vannkontinuerlig fase.
Det kongelige hoff
Grunnloven § 24 bestemmer at «Kongen velger og avskjediger etter eget omdømme sin hoffstat og sine hoffbetjenter.» Hoffstat er her en betegnelse for de sentrale hofftjenestemenn. Det kongelige hoff er ikke en del av statsforvaltningen.
Nicolaus Zwetnow
Nicolaus «Nic» Zwetnow (født 28. mai 1929 i Berlin, død 18. januar 2016 ) var en norsk lege og idrettsmann.
Zwetnow avla medisinsk embetseksamen ved Universitetet i Oslo i 1953. Senere gjennomgikk han også legeutdannelse i Sverige. I 1970 avla Zwetnow den medisinske doktorgrad ved Universitetet i Göteborg. Samme år ble han dosent. I Sverige arbeidet Zwetnow ved Sahlgrenska sjukhuset og Karolinska sjukhuset. I 1980 ble Zwetnow utnevnt til professor i medisin ved Det medisinske fakultet, Universitetet i Oslo, med fagfeltet nevrokirurgi. Han var til 1999 sjef for nevrokirurgisk avdeling ved Rikshospitalet.
Det kongelige hoff
Det kongelige hoff ledes av en hoffsjef. I 2009 hadde Det kongelige hoff totalt 151 årsverk fordelt på 160 fast ansatte, medregnet ansatte ved Skaugum gård og Åpent Slott.
Nicolaus Zwetnow
Som idrettsmann markerte Zwetnow seg som pistolskytter. Han var norgesmester i pistolskyting flere ganger. Zwetnow deltok i øvelsen 25 m silhuettpistol under sommer-OL i Roma i 1960 og i Tokyo i 1964. Hans beste plassering var en 29.-plass i 1964. Zwetnow var også kjent som musiker, særlig på instrumentet balalaika.
Det kongelige hoff
Historie
I nyere tid kom et eget norsk hoff til i unionstiden etter 1814. Kongen utnevnte først en kammerherre eller øverste kammerjunker, som hoffets fremste tjenestemann. Videre ble det utnevnt et større antall kammerherrer, kabinettskammerherrer, hoffstallmestre, overhoffmesterinner, hoffrøkner og andre, i hovedsak ærestitler som kom til anvendelse ved seremonielle anledninger. I 1860 talte disse til sammen 74 personer. I 1866 ble tittelen for hoffets leder endret til hoffsjef.
Nicolaus Zwetnow
Zwetnow ble i 1985 tildelt Det jugoslaviske flaggs orden med gullkrans og i 1995 den russiske Vennskapsordenen.
Det kongelige hoff
Historie
Hoffet som ble etablert da kong Haakon VII kom på Norges trone in 1905 var forholdsvis lite. Flere av de ledende hofftjenestemenn, som hoffsjefen, tjenestegjorde også ved kong Oscar IIs norske hoff. Stillingen som hoffsjef ble i 1905 beholdt og denne fikk følge av en kabinettssekretær og en ekspedisjonssjef, samt en overhoffmesterinne. Dronningen hadde to hoffdamer. I tillegg til disse kom tjenerstab. I kong Olavs tid ble hoffet preget av at de fleste ledende stillinger var besatt av personer med bakgrunn i Forsvaret. Det kongelige hoff, slik det ble organisert etter unionsoppløsningen i 1905, forble i hovedsak bevart inntil kong Harald arvet tronen i 1991 og hoffet ble omorganisert og modernisert.
Fylkesvei 822 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 822 i de følgende fylkene:
Det kongelige hoff
Slottsforvaltningen
Året før slottet i Oslo ble fullført, ble det i 1848 for første gang utnevnt en slottsforvalter. Derfra utviklet det seg en egen slottsforvaltning med ansvar for kongelige eiendommer. Slottsforvaltningen holdt til på Slottet og ble ledet av slottsforvalteren, som hadde bakgrunn som arkitekt. Den hadde ansvar for drift, vedlikehold og forvaltning av bygninger og parkanlegg ved Det kongelige slott, Oscarshall og Bygdøy kongsgård, mens kongens private eiendommer ikke var underlagt Slottsforvaltningen. Slottsforvaltningen var imidlertid et eget statlig forvaltningsorgan og ikke en del av hoffet. Den 1. januar 2002 ble Slottsforvaltningen omorganisert og deler av virksomheten ble overført til Det kongelige hoff, mens andre deler gikk til Statsbygg.
Organisering
Det kongelige hoff er fra september 2012 organisatorisk inndelt i seks hovedavdelinger:
Andre enheter
I tillegg til hoffets avdelinger kommer kongens adjutantstab, som består av offiserer fra Hæren, Sjøforsvaret og Luftforsvaret. Adjutantstaben bistår kongen og kronprinsen med oppgaver av seremoniell og praktisk art.
Den kongelige politieskorte, som er underlagt Oslo politidistrikt, utfører livvakttjeneste for kongefamilien.
Hugo Simberg
Hugo Simberg (født 24. juni 1873 i Fredrikshamn i Storfyrstedømmet Finland, død 12. juli 1917 i Etseri) var en finsk maler, tegner, grafiker og skulptør. Hans maleri «Såret engel» fra 1903 har blitt et nasjonalikon i Finland.
Bakgrunn
Hugo Simberg var sønn av en oberst. Han vokste opp i Fredrikshamn frem til familien flyttet til Viborg da han var åtte år gammel.
Han utdannet seg først på en tegneskole i Helsingfors 1893-95. Han var deretter i to år privatelev hos Kalevala-maleren Akseli Gallen-Kallela (fra 1895 til 1897) i Ruovesi og ble sterkt påvirket av symbolismen.
Maler
Høsten 1898 ble han medlem av Konstnärsgillet. Fra januar 1899 var han lærer ved en tegneskole i Viborg. I juni samme året la han ut på en lengre studiereise i Russland, blant annet i Kaukasus. Senere gjorde han utferder til Italia, Frankrike og USA.
Leonid Dimov
Han giftet seg i 1948 med Lucia Salam, og de hadde en datter sammen, Tatiana (født 1952). Etter skilsmissen giftet han seg i 1958 med Ana-Marina Voinescu (som hadde en datter, Ileana- født i 1957, med sin første ektemann, Teodor Pâcă). Han adoptere senere Ileana. I 1957 satt han arrestert i over to måneder fordi han hadde urinert ved sokkelen av en Stalin-statue i București. Selv om han aldri var åpent dissident, var han kompromissløs i sitt forhold til de kommunistiske myndighetene. Han måtte vente med debuten til han var 40 år gammel.
Stil
Litteraturkritikeren Andrei Terian mener at Dimov finner inspirasjon i fire kilder: surrealisme, eksositisme, lekfull barokk og romantisk visjonsdiktning.
Bøker
Andre utgaver og antologier: A.B.C., Ed. Cartea Românească, 1973
Drømmeboken (Cartea de vise)
Ble utgitt i 1969, av Editura pentru Literatură (Litteraturforlaget), med illustrasjoner av Florin Pucă. Den er inndelt i 4 sykluser:
Viktige teoretiske tekster av Leonid Dimov og Dumitru Țepeneag angående onirismen som estetisk litteraturstrømning finnes i Momentul oniric, Ed. Cartea Românească, 1997.
Oversettelser
Han oversatte bøker av Marcel Raymond, Curzio Malaparte, Gérard de Nerval, Andrej Belyj, Mikhail Lermontov.
Ute Rührold
Ute Rührold (gift: -Böhme (skilt), -Klawonn) (født 9. desember 1954 i Zerbst, Anhalt-Bitterfeld i Sachsen-Anhalt), er en østtysk tidligere aker som deltok i de olympiske vinterleker 1972 i Sapporo og 1976 i Innsbruck.
Rührold vant en olympisk sølvmedalje i aking under Vinter-OL 1972 i Sapporo. Hun kom på andreplass i ener for damer bak sin landsmann Anna Maria Müller.
Fire år senere, under vinter-OL 1976 i Innsbruck vant hun en ny sølvmedalje i ener for damer, konkurransen ble vunnet av landsmannen Margit Schumann.
Personlig
Rührold var tidligere gift med OL-deltager og håndballspiller Wolfgang Böhme.
Macromiidae
Macromiidae er en delgruppe av øyenstikkere, (Odonata).
Utseende
Store, slanke øyenstikkere, ligner på storlibeller (Aeshnidae). Kroppen er gjerne farget i svart med gule tegninger. Fasettøynene er grønne, og møtes såvidt i pannen. Larvene er korte og brede, hårete med lange, tynne bein.
Levevis
Disse artene har larver som lever på bunnen i elver og bekker, eller i innsjøer på steder der vannet er i bevegelse. De voksne øyenstikkerne flyr ofte i rette linjer langs midten av elveløp, eller også over brede veier. Hunnen mangler eggleggingsrør (ovipositor), og legger eggene fritt i vannet mens hun flyr over og dypper bakkroppsspissen nedi.
Systematisk inndeling
Macromiidae ble tidligere regnet som en underfamilie av libeller (Libellulidae).
Store Saltsjø
Store Saltsjø (engelsk: Great Salt Lake) er en endorheisk innsjø i Utah. Den dekker ca. 4 400 km², men vannstanden varierer fra år til år. I 1963 var vannstanden på sitt laveste, og sjøen dekket da bare ca. 1 529 km². I 1987 dekket sjøen derimot hele 5 311 km², og dette var en ny rekord. Innsjøen har ikke utløp slik at vannstanden bare reguleres av fordamping fra overflaten, fordampingen skjer hovedsakelig om sommeren. Fordi den ikke har utløp og fordampingen etterlater salt har den fått kallenavnet «America's Dead Sea» (Amerikas dødehav).
Innsjøen er svært grunn, det dypeste stedet er vanligvis omkring 10 meter (34 fot) og største dybde har siden mormonene ankom i 1843 variert mellom 7 meter (24 fot) og 14 meter (45 fot). Saltinnholdet har ved lav vannstand vært opp i 20 %, men ved sterk tilførsel av ferskvann har tynnet vannet ut til 6 % salt sør for jernbanefyllingen (vanlig havvann har omkring 3,5 % salt). I løpet av de siste 8 000 årene har innsjøen to ganger steget til 1 289 moh. (4 230 fot). Salt Lake City flyplass ligger på 1 287 moh. I historisk tid har innsjøen bare nådd 1 284 moh. (4 212 fot) i 1873. Brigham Young foreslo da å pumpe vannet ut i ørkenen for å holde vannstanden nede. På slutten av 1600-tallet nådde den 1 285 moh. (4 217 fot) og oversvømte saltflatene der dagens Bonneville Speedway ligger.
I 1959 anla Southern Pacific jernbane på en fylling tvers over innsjøen. Ved dette inngrepet ble tilsiget av ferskvann fra elvene Bear, Weber og Jordan utestengt fra innsjøens nordlige ende. Den nordlige delen blir på denne måten saltere mens den sørlige blir mindre salt. Tidlig i 1980-årene steg vannstanden så mye at jernbanen og motorveien på sørlig bredde (Interstate 80) ble oversvømt og måtte heves. Ved høy vannstand kommer vannet også inn i noen gater i Salt Lake city.
Fra saltet i sjøen utvinnes store mengder magnesium og kaliumsulfat.
Bakgrunn
Store Saltsjø var en gang i tiden en del av Bonnevillesjøen, som var på størrelse med Michigansjøen og mye dypere. Bonnevillesjøen var rundt 10 ganger større og rundt 305 meter dyp. Den dekket store deler av dagens Utah og små deler i Idaho og Nevada i istiden for mellom 32 000 og 14 000 år siden. Da klimaet forandret seg begynte den store Bonnevillesjøen å tørke opp, og det eneste som ble igjen etter den enorme sjøen var Store Saltsjø, Utahsjøen, Seviersjøen, Rushsjøen og Lille Saltsjø. Forhistoriske strandlinjer er synlige i fjellsiden rett bak Salt Lake City.
Øyer
Antelope Island er den største øya i Store Saltsjø og er en egen nasjonalpark.
Walter Bonatti
Walter Bonatti (født 22. juni 1930 i Bergamo, død 13. september 2011 i Roma) var en italiensk fjellklatrer. Han var blant verdens mest meritterte klatrere, kjent for å ha satt nye standarder innen alpinklatringen i tiårene etter andre verdenskrig.
Blant Bonattis betydeligste prestasjoner er førstebestigningen av sørvest-pilaren på Aiguille du Dru («Bonatti-pilaren») i de franske Alpene i august 1955, året etter at han som 24-åring deltok på ekspedisjonen som første gang besteg verdens nest høyeste fjell, K2 i Karakorum. I 1958 ledet han selv ekspedisjonen som førstebesteg Gasherbrum IV, og i 1965 foretok han den første solo vinterbestigningen av Matterhorns nordvegg.
Bonatti publiserte flere bøker om fjellklatring.
Gregory Tafralis
Gregory Louis «Gregg» Tafralis (født 9. april 1958 i San Francisco i California, død 11. august 2023) var en amerikansk friidrettsutøver som satte årsbeste i verden i kulestøt i 1992. Under OL i 1988 endte han på niendeplass. Han tok i tillegg åttendeplass fra VM innendørs i 1985, og en fjerdeplass fra VM innendørs i 1987.
I 1989 ble Tafralis utestengt i fire år for å ha konkurrert i Sør-Afrika i apartheid-perioden. Han forsvarte seg med at han reiste til Sør-Afrika for å tjene penger til en livsnødvendig operasjon, som kona skulle ha i Sør-Afrika. Operasjonen kostet 15 000 dollar, og han tjente 20 000 dollar i Sør-Afrika. Til tross for utestengelsen, fikk han lov til å konkurrere for fullt fra 1992. Tafralis ble i 1999 utestengt på livstid etter å ha avlagt en positiv dopingtest. Han har en personlig rekord på 21,98 meter fra mai 1988.
Suzy (film)
Suzy er en amerikansk dramafilm fra 1936, regissert av George Fitzmaurice og produsert av Metro-Goldwyn-Mayer. I hovedrollene spiller Jean Harlow, Franchot Tone og Cary Grant. Filmen handler om en korpike som blir enke etter at ektemannen hennes blir myrdet. Hun gifter seg med ny mann, men så viser det seg at den første ektemannen ikke er død likevel. Manus er skrevet av Dorothy Parker, Alan Campbell, Horace Jackson og Lenore J. Coffee, basert på romanen Suzy (1934), skrevet av Herbert Gorman.
Handling
Suzy flykter til sin venninne Maisie (Inez Courtney) i Paris, for å ikke bli arrestert. På samme tid starter første verdenskrig. Suzy får seg arbeid som kabaretsangerinne. Hun møter og forelsker seg i den franske piloten Andre Charville (Cary Grant). De gifter seg kort tid etterpå. Andres far, baron Edward Charville (Lewis Stone), er ikke fornøyd med ekteskapet, ettersom han vet at hans sønn er en svært impulsiv kvinnebedårer. Suzy bor sammen med baron Charville da Andre må reise ut igjen i krigen. Andre fortsetter å ha mange kvinnelige bekjentskaper, til tross for at han er gift, men Suzy mistenker ingenting.
En dag får Suzy et telegram om at Andre har blitt såret og er på sykehus, så hun reiser for å besøke ham. På sykehuset blir hun introdusert for en av Andres venner, som til hennes store sjokk er Terry. Suzy sier ingenting til Andre med en gang, men etter å ha snakket med Terry, som anklager henne for å bare bry seg om seg selv, bestemmer hun seg for å fortelle Andre alt. På sykehuset ser hun imidlertid Andre kysse en annen kvinne og bestemmer seg i stedet for å reise hjem igjen. Mens hun senere leser i et magasin, får hun øye på et bilde av Andre sammen med Madame Diane Eyrelle (Benita Hume), som hun kjenner igjen som den samme kvinnen som skjøt Terry. Suzy reiser tilbake for å advare Andre. Hun forteller først Terry hva hun har funnet ut og han blir med henne for å snakke med Andre.