cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Englands herrelandslag i fotball
Englands herrelandslag i fotball er det nasjonale fotballaget til England, og blir administrert av Englands fotballforbund (FA). Det engelske fotballforbundet ble stiftet under et møte i London i 1863 der også reglene for fotball ble nedtegnet. Regelendringer innen fotballen på verdensbasis bestemmes fortsatt av FA, og England regnes derfor ofte som den moderne fotballens vugge.
Snurper
En snurper er et større fiskefartøy beregnet på fiske med snurpenot og doryer. Snurpenot brukes ved fiske etter stimfisk som sild, lodde, brisling og makrell. Relevant fra 1904 til ca.1965 da ringnoten overtok i løpet av få år. Noen båter er kombinerte snurpere og linebåter, eller kombinerte trålere og snurpere.
Englands herrelandslag i fotball
Fotball er en av de få idrettene der Storbritannias riksdeler blir representert med hvert sitt lag. En av bakgrunnene til dette er at England og var de to første landslagene i verden, og at  og  (da del av Storbritannia) kom fort etter. England var skeptisk til internasjonale mesterskap i begynnelsen, og valgte derfor å ikke delta i VM i fotball før VM i 1950. De var heller ikke med på de to første avholdte Europamesterskap i 1960 og 1964.
Snurper
Fra rundt 1960 ble en del hvalbåter i Norge bygget om til snurpere. På 1950-s960-tallet ble snurperne lengre og fikk betydelig større lastekapasitet.
Englands herrelandslag i fotball
Interessen for fotball er stor i England. Herrelandslaget har likevel vunnet VM kun én gang, på hjemmebane under VM i 1966. England er ett av åtte land som har vunnet verdensmesterskapet; de andre er, , , , , og. Sine nest beste plasseringer fikk England under VM i 1990 og VM i 2018, da landet kom på fjerdeplass. De kom på andreplass under EM i 2021 og fikk tredjeplass under EM i 1968 og EM i 1996. England fikk et offisielt landslag i 1872, men det var først i 1946 at de fikk en landslagstrener. I 2001 fikk England sin første ikke-engelske landslagstrener, da svensken Sven-Göran Eriksson ble ansatt.
England har lenge hatt en fysisk spillestil, men har i senere tid beveget seg mer i retning en kontinental stil med mer pasningsspill og teknikk. England har også hatt et oppgjør med hooliganisme som var et stort problem på 1970- og 1980-tallet, og tilskuerne er nå stort sett fotballtilhengere. Englands tradisjonelle rivaler er, og. Av disse er det bare Skottland som ser på England som hovedrival; Argentinas hovedrival er Brasil, mens Tysklands rival er Nederland.
Snurper
Snurpenoten kommer til Norge
På det årvisse sildefisket ved Island hadde i 1903 to fiskefartøy fra Åkrehamn på Karmøy med snurpenøter og gjorde forskjellige forsøk med disse. I neste års Islandsfiske fikk snurpenoten sitt gjennombrudd, særlig blant fiskefartøyene fra Karmøy. I 1905 deltok 25 norske fiskefartøy på Islandsfiske med snurpenot.
The Bergen Canning Co. startet med snurpenot av svensk type etter brisling i 1907. Det hele startet med oppvisningsfiske på Puddefjorden i Bergen med svensk båt og noe norsk mannskap om sommeren. Så fortsatte de med prøvefiske i Osterfjorden med de samme fiskerne om høsten.
Englands herrelandslag i fotball
Historie
Englands og Skottlands landslag er de eldste i verden. Begge ble stiftet etter initiativ fra Englands fotballforbund (forkortet FA) for å spille en kamp i 1870. Kampen ble arrangert av Charles Alcock, og endte 1–1. Deretter spilte de to lagene mot hverandre én eller to ganger i året. De første fem kampene var uoffisielle, og endte med tre seire til England og to uavgjort.
Óscar Ustari
Óscar Ustari (født 3. juli 1986 i América i Argentina) er en argentinsk fotballspiller. Han er målvakt i den meksikanske klubben Club Atlas. Han var med i den Argentinske VM-troppen i 2006.
Snurper
Snurpenoten kommer til Norge
På det årlige stor- og vårsildfisket på kysten tok det lengre tid før snurpenoten slo gjennom. Først i 1924 var to fiskefartøy fra Møre utstyrt med snurpenot som de første. Men deretter økte antallet snurpere eksplosivt. I årene like før andre verdenskrig deltok 200-300 snurpere og i 1949 var antallet økt til 440.
Englands herrelandslag i fotball
Historie
Da kampene derimot ble regnet som offisielle, ble det en annen utvikling. Den første kampen endte uavgjort 0–0. Den andre kampen ble avholdt den 8. mars 1873, og endte 4–2 til England. William Kenyon-Slaney ble den første målscoreren for England og den første målscoreren i en offisiell landskamp. Deretter dominerte Skottland, og kampen i 1874 ble vunnet av Skottland, den neste i 1875 endte uavgjort, men så vant Skottland først 3–0 (1876), så 3–0 (1877), og så hele 7–2 (1878) hjemme på Hampden Park, som ble den største seieren til Skottland på lang tid. Dette var også den største seieren de to lagene imellom til England tangerte den i 1955.
Snurper
Snurperen i arbeid
Et snurpenotbruk besto av et moderfartøy (snurper), to doryer og en lettbåt / basbåt. Snurperen hadde typisk en besetning på drøyt 20 mann. Notlaget hadde to «sjefer»; den første var skipperen som førte snurperen, men viktigere var notbasen som var den som bestemte hvor snurperen skulle dra for å finnes sild. Notbasen satte inne med mye kunnskap, teft, forståelse av ulike tegn på havet. En dyktig notbas var notlagets største ressurs
Englands herrelandslag i fotball
Historie
England møtte deretter (nå Nord-Irland) og  i tillegg til Skottland, og markerte seg stort sett som det beste av de tre lagene. Kampene mot Wales var jevne, men England vant de fleste. England tapte sin første kamp mot nabolandet i vest den 18. januar 1881. Irland var markant dårligere, og i første møte vant England 13–0, som fortsatt er Englands største seier. Det britiske fotballmesterskapet British Home Championship ble arrangert fra 1884 med England, Skottland, Irland og Wales som deltakere. De første 22 årene ble mesterskapet vunnet av Skottland, England eller begge delt. Først i 1906/1907-sesongen vant Wales som det tredje laget.
Snurper
Snurperen i arbeid
Doryene måtte de første årene ros, men etter hvert utviklet doryene seg i retning av noenlunde standardiserte, kraftige trebåter på ca. 32 fot med stor bensinmotor. Disse ble bygget på en mengde trebåtbyggerier langs kysten. Når snurperen flyttet seg hang typisk doryene i snurperens daviter forutsatt at snurperen var stor nok for dette. Dersom ikke hang de på slep.
Englands herrelandslag i fotball
1906–1928: England beveger seg ut
England ble medlem av FIFA i 1906, to år etter at organisasjonen ble dannet. To år senere spilte England sin første offisielle kamp mot et lag utenfor Storbritannia. Dette hendte den 6. juni 1908, da de slo 6–1, og 11–1 to dager senere. Deretter møtte England både og Böhmen. Dette var den andre av tre kamper Böhmen fikk spille før FIFA trakk medlemskapet til landet. England spilte også mot Østerrike og Ungarn noe tid etter, men holdt seg ellers til motstandere innen Storbritannia. Fra debuten i 1903 til og frem til 1911 scoret angriperen Vivian Woodward hele 29 offisielle mål, en rekord som ikke ble slått før i oktober 1958. I 1913 tapte England for første gang mot Irland. England hadde deltatt under landslag i regi av Storbritannia flere ganger, og vunnet tre OL-gull, men under Sommer-OL i 1920 stilte de med et amatørlag mot stort sett profesjonelle. England viste bekymring mot utviklingen, som delvis skyldtes en liberal tolkning av «amatør» som handlet om kompensasjon for amatører. England ble imidlertid slått ut av, som også var amatører, så deres protester falt i denne sammenhengen. vant turneringen, men England møtte vinnerne senere og vant. Med seieren ble England igjen regnet blant de beste lagene. Imidlertid gikk det dårligere i British Home Championship. Den første turneringen etter første verdenskrig ble vunnet av Wales, og England endte på delt andreplass. Deretter endte England på andreplass bak Skottland i tre år på rad. I 1924 endte England sist for første gang i turneringens historie. Mønsteret ved å komme på andreplass i et år og sist i det neste gjentok seg to ganger. Først i 1930 vant England turneringen igjen.
I 1923 ble Wembley Stadium bygget, og dette ble siden Englands faste landslagsarena. I begynnelsen ble stadionet stort sett forbeholdt kamper mot Skottland. England møtte på 1920-tallet i større grad lag utenfor Storbritannia, som Belgia,, , og. På tross av svake resultater i British Home Championship, gjorde England det bedre mot disse lagene. Mot Belgia hadde de til sammen åtte seire, en kamp endte hele 9–1, og en uavgjort. Mot Frankrike ble det seks seire på seks forsøk, inkludert en seier med 6–1. Mot Luxembourg ble det én kamp, som England vant 5–2. Spania ble det første laget utenfor Storbritannia som slo England, og også det første laget som slo England på første forsøk.
Snurper
Snurperen i arbeid
Når den ikke var i bruk lå selve noten i en pølse på snuperens akterdekk, med en tredjedel oppi hver av doryene i snurperens daviter på en slik måte at doryene kunne sjøsettes med noten. Når basen mente han hadde funnet sild, ble doryene sjøsatt. Doryene med fiskerne om bord gikk så i en halvsirkel, mens noten ble kastet ut, før de gikk sammen igjen slik at noten dannet en pose, -forhåpentligvis rundt en sildestim. Deretter ble noten snurpet sammen i bunn ved hjelp av en line som løp gjennom ringer i bunnen av noten. Så begynte et voldsomt slit for fiskerne med å «tørke noten», -det vil si å dra noten oppi doryene inntil sildestimen man forhåpentlig hadde fanget ble trengt tett sammen i noten. Denne operasjonen ble etter hvert gjort enklere ved at doryene fikk montert spill koblet til motoren. Nøtene, som var laget av barket bomull, ble dessuten byttet ut med nøter av nylon utover femtitallet. Disse var mye lettere å arbeide med. Etter at noten med sildestimen var trengt sammen, ble den fortøyd langs siden på snurperen som så begynte å håve sild fra not til lasterom ved hjelp av en stor håv som kunne åpnes i bunn ved hjelp av en line. Mens snurperen lastet fortsatte fiskerne å tørke noten inntil noten var tom og hele noten var om bord i doryene. Det hendte ofte at notlaget gjorde større kast enn snurperen hadde lastekapasitet. Det var da vanlig å tilkalle andre snurpere eller en eller flere «hjelpere». En «hjelper» var et mindre fiske- eller fraktefartøy som fulgte snurperne nettopp på grunn av dette behovet. Dette ble gjerne kalt å gå på «bommen». Med lasten om bord kunne snurperen sette kurs mot land, hvor fangsten ble innmeldt og snurperen dirigert til et lossested.
Englands herrelandslag i fotball
1928–1946: Splendid Isolation
Amatørspørsmålet fra OL i 1920 dukket så opp igjen, denne gangen i disputt med FIFA. England var uenig med FIFA om betaling av amatørspillere, og trakk seg derfor ut i 1928. Bakgrunnen var at spillere kunne kompenseres for tapt inntekt i perioden de var med i det som skulle bli verdensmesterskap («broken time payments»). De fire medlemmene av FA meldte seg ut av FIFA i protest mot denne ordningen, som var i strid med deres egne ordninger. Som følge av bruddet ble alle fire nasjoner uaktuelle til både VM i 1930, VM i 1934 og VM i 1938. De deltok som Storbritannia under Sommer-OL i 1936, men tapte for i kvartfinalen. I British Home Championship gikk det bedre på 1930-tallet, med seks seire og to andreplasser. I Vennskapskamper ble det uavgjort mot og Østerrike, men begge de respektive ble slått i 1938 og 1932, Tyskland 6–3 borte. De fikk også hevn over Spania, som de slo 7–1 hjemme. England møtte på 1930-tallet for første gang nasjonene i offisielle kamper: (1–1),  (4–0),  (1–0),  (6–0),  (8–0),  (1–2) og  (2–0). Resultatene varierte, blant annet tapte England for første gang mot Frankrike, Belgia, Ungarn,, Østerrike og Sveits. England vant de fleste oppgjørene, men de var ikke lenger fullt så overlegne resultatmessig som på 1920-tallet.
Snurper
Sesonger
Snurperne ble primært benyttet på stor- og vårsildfiske fra juletider til mars-april. Fra sensommer til tidlig høst var snurperne typisk på Islandsfiske, men mange av båtene la om til drivgarn for dette fisket der silden typisk ble tilvirket og saltet i tønner ombord. Mellom sildesesongene fant snurperne ofte beskjeftigelse som fraktefartøy i kystfart. Notbruk, doryer og basbåt ble da tatt i land til fordel for vanlige livbåter og besetningen redusert.
Englands herrelandslag i fotball
1928–1946: Splendid Isolation
I november 1934 møtte England den ferske VM-vinneren Italia på Arsenal Stadium (Highbury). Kampen endte 3–2 til England og fikk kallenavnet Battle of Highbury. Den var meget aggressiv, og til tider voldelig, hvor blant annet Luis Monti måtte forlate banen etter kun to minutter etter en takling av Ted Drake. Som følge av den spesielle åpningen av kampen eskalerte aggressiviteten ytterligere, med flere bruddskader og slag som resultat. Den italienske angriperen Giuseppe Meazza scoret de to målene for Italia, mens Stanley Matthews spilte sin andre landskamp for England. Matthews ble den første til å vinne både Football Writers' Association Footballer of the Year (1948) og Gullballen (1956), og fikk tildelt kallenavnet «Wizard of Dribble» i hjemlandet og «Der Zauberer» (magikeren) i Tyskland. Andre landslagsspillere fra perioden er Eddie Hapgood og Stan Cullis, som begge fikk flere landskamper utover 1930-tallet og frem til utbruddet av andre verdenskrig. Både Hapgood og Cullis var delaktige i den famøse opptakten til kampen mot Tyskland i mai 1938 (6–3), da Nevile Henderson som Storbritannias ambassadør til Tyskland ba spillerne (av høflighetsgrunner) om å utføre hitlerhilsen i forkant av kampen. Stan Cullis nektet å gjøre dette, og ble følgelig nektet en plass i startoppstillingen.
Snurper
Slutten på en epoke
Stor- og vårsildfiske økte årlig i omfang med rike sildeår i etterkrigsårene. Fisket nådde et voldsomt crescendo med 1956-sesongen med svære fangstkvantum, før fisket raskt gikk tilbake og ebbet ut på midten av sekstitallet. Også Islandsfisket gikk inn i reduksjon og opphørte på slutten av sekstitallet. Dette betød store forandringer i livet langs kysten og all den liv og røre som fulgte stor- og vårsildfisket og utrustning til Islandsfiske i byer som Haugesund, Florø, Måløy og Ålesund opphørte i løpet av ganske få år.
Englands herrelandslag i fotball
1950-tallet: Ned fra tronen
Etter andre verdenskrig vendte Storbritannia tilbake til FIFA, og spilte kvalifisering til VM i fotball 1950. De gjorde også en markant forandring da laget for første gang fikk en landslagstrener. Før 1946 hadde en komité valgt ut laget, og tilfeldig valgte trenere hovedsakelig fra London-området hadde styrt laget i individuelle kamper. Fra 1946 av ble det én fast trener, og den første var Walter Winterbottom. Han hadde ingen trenererfaring, og hadde en relativt beskjeden karriere for Manchester United FC.
Snurper
Slutten på en epoke
På midten av sekstitallet inntraff også en betydelig endring i teknologi, da ringnoten avløste den konvensjonelle snurpenoten. Nå overtok en motorisert kraftblokk slitet med å hale inn noten, noe som lettet arbeidet betydelig. Samtidig kunne doryene elimineres og besetningen reduseres. I motsetning til de eldre snurperne var ringnotsnurperen var et spesialisert fiskefartøy og fraktfart mellom sesongene var nå ikke lengre mulig. At man slapp å ha 14-15 fiskere som halte noten om bord i småbåter gjorde at fisket nå kunne flyttes til havs. Selve fisket dreide seg nå mot sild og makrell i Nordsjøen og lodde i Barentshavet. Omleggingen til ringnot gikk svært raskt og i løpet av et par års tid var den tradisjonelle snurperen med doryer avleggs. En del av de eldre snurperne ble omrigget til ringnotsnurpere, noen ble ombygd til fraktefartøy, men størsteparten ble kondemnert og opphugget eller senket i omfattende, statlige kondemneringsrunder på midten av sekstitallet. Enhetene ble færre, men også større. De nye ringnotsnurperne som kom til fra midten av sekstitallet og vokste raskt i størrelse, -mye som følge av loddefiskets krav til stor lastekapasitet. Utviklingen i retning av færre og større enheter i ringnotflåten har fortsatt frem til i dag.
Englands herrelandslag i fotball
1950-tallet: Ned fra tronen
Winterbottom tok likevel over for et lag som fortsatt var regnet blant de bedre lagene internasjonalt. Av spillere som markerte seg fra denne perioden var midtstopperen Billy Wright og angriperen Tom Finney, som begge fikk sin debut for England i 1946. Kvalifiseringen ble det britiske mesterskapet i 1949–1950, som England vant. England hadde også vunnet stort over (10–0) i 1947, etter at Portugal hadde beseiret Frankrike, Irland og Spania, og slått den regjerende verdensmester  4–0 året etter. England hadde flere andre gode resultater, og var definitivt regnet som en outsider, om ikke til og med favoritt.
Verdensmesterskapet i 1950 begynte også bra for England, som beseiret 2–0. England var klare favoritter mot, men tapte overraskende kampen 0–1 i det som er blitt omtalt som «Miracle on Grass». Enda nyhetsbyrået Reuters dekket kampen og korrekt skrev at USA vant den 1–0, trodde flesteparten av mediene hjemme i England at dette var en skrivefeil, og at resultatet var 10–0 eller 10–1 til fordel England. USA gjentok med dette bedriften til Spania og Jugoslavia, som slo England på første forsøk. England tapte igjen mot nettopp Spania i den siste gruppespillkampen, og røk noe overraskende ut av VM. Et lyspunkt dette året var likevel debuten til Nat Lofthouse, som kom til å få det høyeste målsnittet på landslaget gjennom tidene.
Det var ikke tilfellet i 1958, da England måtte ut i sin første kvalifisering utenfor Storbritannia. England møtte Irland og. Blant de nye spillerne var den unge og lovende Duncan Edwards, som scoret to mål i sin første kvalifiseringskamp mot Danmark. England vant samtlige kamper og kom greit til VM i 1958. I selve mesterskapet gikk det dårligere, i en «dødens gruppe» mot regjerende olympisk mester, tapende finalist fra VM i 1950, den farlige utfordreren samt bronsevinneren fra forrige VM, Østerrike. England spilte uavgjort mot samtlige motstandere, inkludert 0–0 mot Brasil i den første målløse kampen i VM-historien. Brasil vant senere mesterskapet. England endte med like mange poeng som Sovjetunionen, og siden man ikke hadde noen klar måte å skille dem på, ble det omkamp. Sovjetunionen vant omkampen 1–0. England røk dermed ut, og Sovjetunionen kom seg videre til kvartfinalen hvor de tapte til fordel for vertsnasjonen Sverige. Ettersom dette var det første mesterskapet etter München-ulykken et par måneder før, var det få som klaget på resultatet. Blant de døde i denne ulykken var Edwards, Taylor og Byrne.
1960-tallet: Best i verden igjen
I 1960 ble det første europamesterskapet arrangert uten at England var med. Dermed ble neste kvalifisering VM-kvalifiseringen til VM i Chile i 1962. England beseiret Portugal hjemme og spilte uavgjort mot dem borte, og slo både hjemme og borte. Dermed kom England igjen til VM. Under VM i 1962 greide England endelig å komme videre fra gruppespillet da de slo. I den siste kampen, mot jumboen holdt det med uavgjort, og England spilte 0–0 mot dem. I kvartfinalen møtte England den regjerende verdensmesteren Brasil, som vant kampen 3–1. Brasil vant deretter turneringen.
Resultatet av mesterskapet kostet imidlertid Winterbottom jobben, og Alf Ramsey tok over som manager for England. Han ble den første med trenererfaring, og han tok også over arbeidet med å velge ut spillerne sine selv, i stedet for å la en komité gjøre dette. Han gjennomførte et strengt regime, men stilte opp for spillerne. Ramsey arvet et lag med store talenter av Winterbottom, og storspilleren Bobby Charlton, som overlevde München-ulykken, markerte seg på landslaget allerede i 1962. Spilleren, som er regnet som en av de beste engelske midtbanespillerne noensinne, var markant på landslaget gjennom hele 1960-tallet. Også Bobby Moore var av brasilianske Pelé regnet blant de beste forsvarsspillerne han hadde møtt. I tillegg kom flere spillere ut i full blomst under Ramsey. Målvakten Gordon Banks var blant dem, og ble senere regnet som 1900-tallets nest beste keeper av IFFHS (etter russeren Lev Jasjin). Midtbanespilleren Martin Peters ble omtalt av Ramsey som «ten years ahead of his time».
Englands første EM-kvalifisering, til EM i 1964, gikk heller dårlig for engelskmennene. Turneringen ble avgjort av kvalifisering på cupmetode med hjemme- og bortekamper. I første runde møtte England nabolandet Frankrike. Uavgjort hjemme ble fulgt opp av 2–5 borte, noe som gjorde at England røk ut. Heller ikke Frankrike kom langt i turneringen. Det var ingen kvalifisering til VM i 1966, siden England var arrangør. Dette mesterskapet gikk imidlertid langt bedre for England. De begynte med uavgjort mot Uruguay før de slo og deretter fikk sin hevn mot Frankrike med 2–0. England var dermed videre til kvartfinalen, hvor de møtte Argentina. Kampen ble hard, og stemningen mellom lagene amper (se Rivalisering), og den argentinske spilleren Antonio Rattín ble noe kontroversielt utvist. England vant 1–0 etter mål av angriperen Geoff Hurst. Hurst var egentlig et alternativ til Jimmy Greaves og Roger Hunt, men da Greaves fikk et kutt som satte ham ut mot Argentina, ble Hurst valgt ut.
1970-tallet: Den store nedturen
Som regjerende verdensmester fra 1966 trengte ikke England å kvalifisere seg til VM i Mexico i 1970. De ble trukket i gruppe med, og. England tapte for Brasil, men vant de to andre kampene. I kvartfinalen møtte England igjen Vest-Tyskland. Alan Mullery og Martin Peters scoret to for England, som ledet til det 68. minutt. Deretter scoret Franz Beckenbauer på et skudd som Englands keeper for anledningen, Peter Bonetti (Gordon Banks var syk), slapp enkelt inn. Tyskland scoret en gang til, noe som ga ekstraomganger. Tyskland vant ekstraomgangene, og England var ute. Bonetti, som gjorde flere gode redninger, ble stemplet som syndebukk av mediene. Til tross for inntrykket av å være svake på målvaktplassen i fraværet av Gordon Banks, skulle begynnelsen av 1970-tallet markere begynnelsen på en lengre periode med sterke målvakter, med både nevnte Banks (til 1972), Peter Shilton (fra 1970) og outsideren Ray Clemence (fra 1972). Shilton tok over rollen som førstevalg etter Banks, og fikk 125 landskamper frem til juli 1990, noe som er nåværende rekord for England.
England fortsatte imidlertid å slite med europamesterskapet. I kvalifiseringen til EM i Belgia i 1972 slo de, og  i gruppespill, men tapte for Vest-Tyskland over to runder i kvartfinalen. Men om denne kvalifiseringen var dårlig, ble den neste verre for Englands del. Under kvalifiseringen til VM i 1974 havnet England i gruppe med og Wales. Den avgjørende kampen ble mot Polen på Wembley, der England, som hadde rotet bort poeng mot Wales, måtte vinne. Takket være storspill av Polens målvakt Jan Tomaszewski, endte kampen uavgjort, og Polen gikk videre til VM. Dette medførte at Ramsey måtte gå av som landslagssjef etter at en komité hadde kommet til den konklusjonen. FAs leder og faktotum Harold Warris Thompson kan personlig ha grepet inn for å få Ramsey sparket. I Ramseys siste kamp, en vennskapskamp mot Portugal i april 1974, fikk både midtstopperen David Watson og midtbanespilleren Trevor Brooking sine respektive debuter. Begge etablerte seg siden på landslaget under Don Revie og ble viktige spillere i de kommende mesterskap.
Etter et kort opphold med Joe Mercer som midlertidig manager, tok treneren Don Revie over. Han hadde en vellykket trenerkarrière bak seg som klubbtrener for Leeds United AFC. Revie satset på en del alternative treningsmetoder, muligens for å skape sosialt samhold, som bingo og innendørs golf. Enkelte av spillerne som hadde hatt ham som sjef i Leeds merket også at han som landslagssjef for England var opptatt av å skaffe seg en relasjon til pressen. England begynte kvalifiseringen til EM i 1976 med hjemmeseier over Tsjekkoslovakia, som var regnet som den tøffeste motstanderen. En uavgjortkamp hjemme mot Portugal var regnet som uheldig, men etter en klar seier over var det fortsatt mulig å nå sluttspillet. Etter tap borte mot Tsjekkoslovakia så det mørkt ut, men Tsjekkoslovakia spilte siden uavgjort borte mot Portugal. Dersom England slo Portugal borte, ville de være likt poengmessig. Tsjekkerne hadde imidlertid slått Portugal 5–0 hjemme, så England måtte vinne med fire mål. I stedet endte kampen uavgjort, og Tsjekkoslovakia vant puljen. Av spillere som etablerte seg på landslaget i årene 1976/1977 var blant andre Phil Neal (Liverpool), Ray Wilkins (Chelsea), Steve Coppell (Manchester United) og Paul Mariner (Ipswich Town).
Da England skulle kvalifisere seg til VM i 1978 i Argentina, kom de i gruppe med, og Luxembourg. Midtbanespilleren Kevin Keegan hadde blitt utnevnt til landslagskaptein, og Reavies England begynte som forrige gang, med seier hjemme og borte mot Finland, før nedturen kom med et bortetap mot Italia. Neste seier ble komfortable 5–0 mot Luxembourg. Den 11. juli 1977 trakk Revie seg gjennom Daily Mail, etter å ha solgt en historie til avisen for 20 000 pund. Dette var ikke det eneste tilfelle av rykter om grådighet. Det het at han forlangte £200 fra journalister som skulle intervjue Malcolm Macdonald etter at Macdonald scoret alle de fem målene mot Kypros i forrige kvalifisering. Da Revie forlot stillingen som trener for England, hadde han en avtale om å trene for en lønn på £340 000. Dette i tillegg til anklager om bestikkelser gjorde at Revie fort ble en upopulær mann.
Ron Greenwood tok over som midlertidig manager, men da han slo Italia 2–0 hjemme, fikk han tilliten på permanent basis, til tross for at England ikke kvalifiserte seg etter å ha fått dårligere målforskjell. England hadde mislyktes for fjerde turnering på rad. Blant Greewoods historisk viktigste avgjørelser var å gi midtbanespilleren Viv Anderson sjansen, noe som gjorde Anderson til den første fargede spilleren på landslaget. Greenwood ble anklaget for å ha valgt Anderson fordi han var sort, og ikke på spillerens kvaliteter, til hvilket han svarte «Gul, lilla eller svart - om de er gode nok, så tar jeg de ut.» Anderson selv var ikke opptatt av annet enn å spille godt nok til å få sjansen igjen. En annen spiller som fikk sjansen av Greenwood var forsvareren Kenny Sansom (Arsenal FC), som kom til å sementere sin plass på venstrebacken gjennom nærmest hele 1980-tallet med sine 86 kamper.
Viv Anderson spilte imidlertid ikke i kvalifiseringen til EM i 1980, men en annen kommende storspiller som ble hentet inn til kvalifiseringen var Glenn Hoddle (Tottenham Hotspur). England hadde nå ikke kvalifisert seg siden 1970, og hadde røket ut i tur og orden for Vest-Tyskland, Polen, Tsjekkoslovakia og Italia. I kvalifiseringen til EM i 1980 kom England i pulje med Irland,, Danmark og Bulgaria. Etter en knepen seier mot Danmark borte og en uavgjortkamp mot Irland, begynte det å gå bedre. England vant de resterende seks kampene med flere mål av Kevin Keegan. England hadde dermed endelig kvalifisert seg til et mesterskap igjen.
1980-1990: Den lange veien tilbake
England hadde falt langt tilbake på 1970-tallet, og måtte komme seg tilbake igjen. Under EM i 1980 havnet England i gruppepulje med vertene samt Italia og Spania. England og Spania hadde begge hatt svake resultater de senere årene, og de to slet også i gruppen. England åpnet med uavgjort mot Belgia og fortsatte med tap mot Italia. Gruppeseieren, som ga finaleplass, var borte, men med seier over Spania og seier til enten Italia eller Belgia, kunne England gå videre. England slo Spania, men Italia og Belgia spilte uavgjort 0–0, og dermed var England ute igjen.
Etter at man forandret på reglene slik at de to beste lagene i kvalifiseringen kom med til VM, kom England også med til VM i 1982, på tross av at de rotet bort mange poeng, blant annet ved et flaut bortetap mot jumboen, og også mot Romania og Sveits. England slo Ungarn i begge kampene, men Ungarn tapte ikke flere kamper, og med to uavgjort vant Ungarn puljen. England var uansett videre.
I VM kom England i gruppe med Frankrike, Tsjekkoslovakia og og slo dem alle. I andre runde møtte England igjen Vest-Tyskland og Spania, to lag som hadde skapt problemer for England før. Etter uavgjort mot Tyskland kunne England med seier mot hjemmelaget gå videre, mens Spania var ute uansett. Likevel endte kampen 0–0, og England var ute. På tross av at Ron Greenwood hadde tatt England til både EM og VM, trakk han seg. Greenwood hadde tidligere annonsert sin avgang etter dårligere resultater, men spillerne overtalte ham til å bli værende. Etter VM var det imidlertid over, og Greenwood, som allerede før han ble England-trener var på vei til å bli pensjonist, pensjonerte seg etter VM. Ny trener ble Bobby Robson.
Robson valgte å ikke ta med Kevin Keegan i sin tropp, og fikk dermed Newcastle United FC-fans imot seg. Også pressen begynte å gå imot ham. Tre spillere som likevel fikk mye spilletid de kommende år var målvakten Chris Woods, høyrevingen Trevor Steven og backen Stuart Pearce. Også midtbanespilleren Neil Webb fikk tillit under Robson, og ble Englands landslagsspiller nummer 1000. Under kvalifiseringen til EM i 1984 var igjen England varierende resultatmessig, og en uavgjortkamp mot Hellas og tap for Danmark hjemme ble avgjørende. England var ett poeng fra å være kvalifisert, men røk likevel ut. I mai 1985 ble engelsk fotball preget av Heysel-tragedien og en påfølgende UEFA-utestengelse av engelske lag fra europeiske turneringer, men dette gjaldt ikke landslaget, som nå var eneste arena med internasjonalt spill for engelske fotballspillere i likhet med skotsk seriefotball i fem år fremover.
England greide seg bedre i kvalifiseringen til VM i 1986. Det ble riktignok fire uavgjortkamper, mot Finland, Romania og Nord-Irland, men det ble også fire seire, noe som holdt til gruppeseier. I VM møtte England Polen, Portugal og. England tapte for Portugal og spilte uavgjort mot Marokko, men slo Polen 3–0 etter samtlige mål av angriperen Gary Lineker, og endte på andreplass i gruppa bak noe overraskende Marokko. England møtte i sekstendedelsfinalen og vant kampen 3–0 etter to mål av Lineker og ett av Peter Beardsley. England var i kvartfinalen igjen, men der England hadde kontroversene på sin side 20 år tidligere, gikk de motsatt vei i 1986. Argentinas angriper Diego Maradona vant en luftduell mot Englands keeper Peter Shilton ved bruk av hånden. Denne manøveren, som Maradona kalte «Guds hånd» (mest som en bortforklaring), ble blant de mest kontroversielle situasjonene i Fotball-VMs historie. Imidlertid var Maradonas andre mål svært imponerende, han driblet seg gjennom hele det engelske forsvaret før han scoret. Kampen endte 2–1 til Argentina.
England lyktes endelig å kvalifisere seg til et europamesterskap under kvalifiseringen til EM i 1988. De slo, Nord-Irland og Jugoslavia i kvalifiseringen, og endte med fem seire og en uavgjort, borte mot Tyrkia. Dette var Englands beste kvalifisering på lang tid. Selve EM gikk dårlig, hvor England kom i gruppe med Irland, Sovjetunionen og. England tapte først mot Irland med 0–1, og deretter med 1–3 mot Nederland. Midtbanespilleren Bryan Robson scoret for England, mens den nederlandske angriperen Marco van Basten scoret hat trick for Nederland. I den siste kampen tapte de med samme sifre for Sovjetunionen, denne gangen med midtstopperen Tony Adams som Englands eneste målscorer. De to vinnerne av puljen, Nederland og Sovjetunionen, møttes siden i finalen. Media var ikke nådig mot Robson nå heller; Daily Mirror hadde overskriften «I Guds navn, gå.» Etter en uavgjortkamp mot Saudi-Arabia, fulgte Daily Mirror opp med overskriften «Gå, i Allahs navn, gå», mens The Sun kommenterte «England Mustafa new boss».
Bobby Robson, som hadde levert inn sin avskjedssøknad både etter den mislykkede kvalifiseringen til EM i 1984 og etter det mislykkede EM fire år etter, avsluttet sin trenerkarriere med VM i Italia i 1990. England kvalifiserte seg til verdensmesterskapet ved å komme på andreplass i gruppen, bak Sverige, men foran Polen og. Sverige og England spilte uavgjort, men det var Englands uavgjort borte mot Polen som gjorde at Sverige kom foran. Et ikonisk øyeblikk fra denne kvalifiseringen var da midtstopperen Terry Butcher fikk et dypt kutt i pannen tidlig i kampen mot Sverige, men til tross for å ha sydd kuttet og bandasjert hodet ble såret slått opp igjen på grunn av hans stadige hodestøt på ballen. Dette førte til at bandasjen og den hvite landslagstrøyen hans ble dekket av blod. VM gikk langt bedre for England, men de havnet i en tøff gruppe med Irland, Nederland og. Alle kampene endte uavgjort bortsett fra Englands kamp mot Egypt, som England vant 1–0. Forsvareren Mark Wright ble Englands matchvinner i puljen. Englands andre kamper endte 1–1 mot Irland med Gary Lineker som Englands målscorer, og 0–0 mot Nederland. Dette medførte at England vant puljen, og gikk til åttendedelsfinale med to scorede mål i gruppen.
Også i åttendedelsfinalen ble det et målløst oppgjør, denne gangen mot Belgia. I det siste spilleminuttet av andre ekstraomgang scoret imidlertid midtbanespilleren David Platt, og dermed var England videre til kvartfinale. Der møtte de, et lag som hadde fått mye publikumsstøtte etter at de hadde slått lag som Argentina og. Kampen var spennende, England tok ledelsen, igjen ved David Platt, før Kamerun snudde i det 61. og 65. minutt med to mål, et av dem på straffespark. Mot slutten av kampen fikk England straffe, og Gary Lineker scoret fra straffemerket. I ekstraomgangene var England sterkere, og fikk nok en straffe som Gary Lineker igjen scoret på. England gikk dermed videre til semifinale. I semifinalen møtte de Vest-Tyskland. Kampen ble tøff, og den har fått en nær legendarisk status.
Midtbanespilleren Paul Gascoigne fikk gult kort etter en stygg takling, noe som betydde at han ikke fikk spille finalen dersom England kom dit. Den påfølgende reaksjonen, en bevegelig underleppe, ble fanget opp på kameraene og ble historisk. . Kampen endte uavgjort etter både ordinær tid og tilleggstid. For første gang i Englands historie skulle de gå ut i straffesparkkonkurranse. Det endte med at høyrebacken Stuart Pearce og vingen Chris Waddle bommet på sine straffer og England røk ut. Dette var første gang England var med i straffesparkkonkurranse, og i ettertid fikk kampen en ny betydning, ettersom England senere ble kjent som laget som aldri vant straffesparkkonkurranser.
Imidlertid var dette bare den andre gangen England hadde spilt seg til semifinale i et verdensmesterskap og den tredje gangen om man tar med europamesterskap. I bronsefinalen tapte England mot Italia. Dette ble Bobby Robsons siste kamp som trener. Han hadde allerede fått seg ny jobb som trener for PSV Eindhoven, men sluttet i hovedsak på grunn av sterk kritikk fra egen presse i forkant av VM i Italia. Den gode innsatsen til England stilnet delvis kritikerne.
1990-2001: En nedadgående trend
Ny trener i 1990 ble Graham Taylor. Taylor lyktes i å kvalifisere England til EM i Sverige i 1992, ved å bli best i sin kvalifiseringsgruppe med Irland, Tyrkia og Polen. Det skilte imidlertid bare to poeng mellom England på første og Polen på tredje. Taylor gav også noe spilletid for kommende storspillere som David Seaman (målvakt), David Batty (midtbane), Alan Shearer (angrep), Paul Ince (midtbane) og Teddy Sheringham (angrep), som alle kom til å bli bærebjelker på landslaget i de kommende mesterskap.
Selve EM i 1992 ble imidlertid en stor fiasko for England, som dro til EM uten de to midtbanespillerne Paul Gascoigne og John Barnes, som begge var ut med skader. I tillegg var forsvarsspilleren Mark Wright skadet, men så sent at ingen kunne erstatte ham. I gruppe med Danmark, Sverige og Frankrike tok England to poeng etter uavgjort 0–0 mot Danmark og Frankrike, og 1–2 for vertsnasjonen Sverige. Englands mål mot Sverige, scoret av David Platt, ble også lagets eneste. England endte sist i sin gruppe, og innsatsen regnes for å være blant Englands dårligste i et sluttspill. I den siste kampen ble den da legendariske angriperen Gary Lineker byttet ut til fordel for Alan Smith i hans siste landskamp, noe som provoserte mange.
Det ble imidlertid verre i kvalifiseringen til VM i USA i 1994. England havnet i gruppe med Nederland, Norge,, Polen og Tyrkia. De to sistnevnte var også motstandere i forrige kvalifisering. Men med uavgjort hjemme mot Norge og Nederland og uavgjort borte mot Polen gjorde England det vanskelig for seg selv, og da de tapte mot både Nederland og Norge borte, var kvalifiseringen over. England spilte også borte mot San Marino, som bare hadde to plussmål, null poeng og svært mange baklengsmål scoret etter kun åtte sekunder. England snudde dog kampen og vant 7–1, men baklengsmålet fikk mest oppmerksomhet i pressen etter kampen. Graham Taylor fikk følgelig sparken, og ble er erstattet av Terry Venables.
Venables' England hadde som vertsnasjon ingen kvalifiseringsgruppe, men spilte privatlandskamper. Han begynte med seks hjemmekamper på Wembley i 1994. Det ble fire seire, over Danmark, Hellas, USA og og to uavgjortkamper, mot Norge og Romania. Bare Romania lyktes å score på dem i en 1–1-kamp. I 1995 ble det litt flere kamper. Det begynte med den første bortekampen under Venables, mot Irland. Kampen ble avbrutt etter 27 minutter etter problemer med tilskuere, på resultatet 1–0 til Irland. Kampen ble erklært ikke godkjent, men spillerne fikk likevel godkjent kampen på kampstatistikken. Deretter ble det flere hjemmekamper på rad, inkludert Umbro Cup mot, Sverige og Brasil. England vant den første kampen, mot Japan, på straffespark i sluttminuttene, de snudde fra 1–3 til 3–3 i det 89. minutt og på overtid, mens de tapte 1-3 mot Brasil etter å ha tatt ledelsen. Tapet for Brasil ble det eneste til Venables.
Etter turneringen, som England kom på andreplass i, spilte de uavgjort mot Colombia og Norge (sistnevnte i den første av to gjennomførte bortekamper for Venables). Deretter slo England Sveits og spilte igjen uavgjort, nå mot Portugal. I perioden mot det kommende mesterskapet på hjemmebane i 1996, ble en ny generasjon spillere hentet inn på landslaget. Dette var blant andre Steve McManaman (Liverpool), Darren Anderton (Tottenham Hotspur), Gary Neville (Manchester United), Gareth Southgate (Aston Villa), Paul Scholes (Manchester United), Nicky Butt (Manchester United), Sol Campbell (Tottenham Hotspur) og David James (Liverpool).
Venables hadde gjort det bra med England, men hadde samtidig en rekke rettssaker rundt hans mislykkede forsøk på å overta Tottenham Hotspur FC. Venables uttalte at på grunn av de mange rettssakene, ville han trekke seg etter EM fordi dette kunne virke forstyrrende på VM-kvalifiseringen. Men Venables hadde ansvaret for England under EM på hjemmebane i 1996. Etter en uavgjortkamp mot fortsatte England med seier over Skottland (2–0) og Nederland (4–1). Den sistnevnte kampen regnes blant Englands beste på flere år. England vant gruppen klart, og møtte Spania i kvartfinalen. Avisene hadde hausset opp stemningen, og særlig Daily Mirror viste en noe partisk tone da de foran kampen oppsummerte alt som var feil med motstanderen Spania. Kampen endte dog 0–0, og gikk til straffesparkkonkurranse. Det var Englands andre, og den første, samt per 2012 den eneste, England vant. I semifinalen ventet Tyskland. Der Daily Mirror hadde vært ufine før, var de langt over kanten med sin forside foran den kampen. Med klare referanser til andre verdenskrig trykket de forsiden ''«Achtung! Surrender! For you Fritz, ze Euro 96 Championship is over» (omtrent: Advarsel! Kapitulasjon! For deg Fritz, er Euro 96 Championship over''). Forsiden regnes fortsatt blant de styggeste i engelsk pressehistorie. Kampen endte 1–1, og gikk til straffesparkkonkurranse igjen. Som forrige gang i 1990, tapte også England denne gangen mot Tyskland. Terry Venables trakk seg etter denne turneringen.
Ny trener ble i 1996 ble den tidligere storspilleren Glenn Hoddle. Under Hoddle ble England igjen kvalifisert til VM, da kvalifiseringen til VM i Frankrike i 1998 ble vunnet. England slo ut, og Polen, mens Italia kom på andreplass og gikk til kvalifisering. Hoddle hadde inkludert midtbanespilleren David Beckham på landslaget, noe som Venables ikke hadde gjort. Under VM hadde imidlertid Hoddle tatt med seg en healer med navn Eileen Drewery, som hadde skapt kontroverser. England kom i gruppe med, og Romania. England begynte med å slå Tunisia 2–0, før de tapte 1–2 mot Romania i en kamp preget av forsvarsfeil og dårlig utnyttelse av sjanser for Englands del.
I den siste kampen vant England 2–0 mot Colombia, med to gode skudd, et fra kloss hold av midtbanespilleren Darren Anderton og et fra frispark av David Beckham. Kampen var kvalitetsmessig bedre enn den forrige. England møtte deretter Argentina i åttendedelsfinalen. David Beckham, hvis mål mot Colombia ble regnet blant de bedre i VM, markerte seg negativt i denne kampen. Han ble først lagt i bakken av argentineren Diego Simeone, før han fra liggende stilling hevnsparket Simeone. Beckham fikk rødt kort for hendelsen etter 47 minutter. På det daværende tidspunktet var stillingen 2–2 etter et straffemål til hvert lag, en soloprestasjon av angriperen Michael Owen og en utlikning av Argentinas Javier Zanetti. Kampen endte 2–2. og gikk til straffesparkkonkurranse, som England til slutt tapte.
Da Glenn Hoddle uttalte seg i mediene at karma kunne være en forklaring for hvordan noen hadde fysiske og psykiske begrensninger, ble dette tolket som et angrep på funksjonshemmede. Dette medførte at Hoddles avgang ble fremskyndet. Etter en kort mellomperiode der Howard Wilkinson trente laget i to kamper, var den tidligere storspilleren Kevin Keegan klar. Keegan arvet kvalifiseringen til EM i 2000 fra Hoddle, som kun hadde tapt borte mot Sverige og spilt uavgjort hjemme mot Bulgaria. Keegan fikk England videre til andreplassen, knepent foran Polen. Under selve mesterskapet gikk det derimot dårligere. I den første kampen rotet England bort en 2–0-ledelse og tapte i stedet 2–3. I den andre slo de Tyskland for første gang i konkurranse siden 1966 med 1–0, mens i den siste kampen rotet de bort en 2–1-ledelse og tapte igjen 2–3, denne gangen for Romania. Kevin Keegan trakk seg deretter som landslagssjef etter anklager om at hans spillestil var for faglig svak.
2001-2012: Impulser fra utlandet
Alf Ramsey hadde vært manager for England i ti år, mens Bobby Robson hadde vært det i ni. På 1990-tallet hadde ingen holdt lenger enn tre år. Det ble imidlertid litt stabilitet da svensken Sven Göran Eriksson ble valgt til landslagstrener. Som den første ikke-engelske treneren var Eriksson offer for mistenksomhet og skepsis i mediene, og der hans forgjengere hadde blitt kritisert for saker som for mange private rettssaker (Venables), overtro (Hoddle) og manglende taktiske evner (Keegan), var det privatlivet til Eriksson som fikk gjennomgå.
På tross av dette ble Eriksson en av Englands mest suksessfulle trenere. Han måtte snu et hjemmetap mot Tyskland og en uavgjortkamp borte mot i kvalifiseringen til VM i 2002, og begynte med seier over Finland hjemme i sin første kamp. Etter seier borte mot Albania og Hellas hadde England mulighet for hevn, og laget vant hele 5–1 borte mot Tyskland, og påførte Tyskland sitt andre tap i kvalifiseringskamper noensinne. I tillegg til sin fotballfaglige kunnskap, var Erikssons evne til å rydde opp etter Hoddle og Keegans manglende disiplin viktig for å få suksess i laget.
I VM i 2002 tok England ledelsen mot Sverige, men kampen endte 1–1. I neste kamp møtte England igjen Argentina, og etter to tap på rad i VM, greide England å slå Argentina, da 1–0 etter mål på straffespark scoret av David Beckham. Kampen ble oppfattet som en «hevn» fra 1998 både for Beckhams og for Englands del. Diego Simeone spilte for Argentina, som så røk ut allerede i gruppespillet. England spilte uavgjort mot i den siste kampen, og kom på andreplass med færre scorede mål enn Sverige. I åttendedelsfinalen møtte de Danmark og vant komfortabelt 3–0. England var dermed i kvartfinale for første gang siden 1990. I kvartfinalen møtte England Brasil, og tapte 1–2. På tross av at England ikke utnyttet et overtallsspill, var det Erikssons manglende animerte tilstand som fikk kritikk. Han ble sett på som iskald og følelsesløs av media.
Media og supportere var imidlertid begeistret for fotballspillerne, som de ofte kalte «den gyldne generasjonen». Generasjonen inkluderte spillere som Michael Owen, David Beckham, Steven Gerrard, Rio Ferdinand, Frank Lampard, Joe Cole, Gareth Barry, Ashley Cole, Wayne Rooney, John Terry og Jermain Defoe. Det skulle imidlertid vise seg å ikke være fullt så enkelt. To av de største navnene var de sentrale midtbanespillerne Gerrard og Lampard. De to spilte ofte på landslaget, for det meste sammen, men kombinasjonen Lampard og Gerrard var sjelden samspilt, noe som skapte hodebry for samtlige trenere fra og med Eriksson. Wayne Rooney, som da var regnet for å være et av de beste engelske talentene på lang tid, varierte fra strålende til middelmådig, og med et uberegnelig temperament var han vanskelig å forutse. I kvalifiseringen til EM i 2004 ble England igjen gruppevinner. De slo Tyrkia hjemme, og på tross av en overraskende uavgjort hjemme mot, endte England først i sin gruppe, poenget foran Tyrkia. I gruppespillet, som også besto av og, var det Michael Owen og David Beckham som var de mestscorende, men også Wayne Rooney markerte seg. I selve turneringen kom England i gruppe med, regjerende europamester Frankrike og Sveits. England tok ledelsen mot Frankrike, og holdt den til overtid i andre omgang, da den franske storspilleren Zinedine Zidane snudde kampen med sine to mål. England vant komfortabelt 3–0 mot Sveits etter to mål av Rooney og ett av Gerrard. Mot Kroatia kom de tidlig under, men snudde til 3–1. Kroatia reduserte, men kort tid etter gikk England opp til 4–2, og vant dermed kampen. I kvartfinalen møtte England vertsnasjonen Portugal, og spilte uavgjort 1–1 etter et mål i hver side av kampen: England tok ledelsen etter tre minutter med mål av Owen, mens Portugal utliknet etter 83 minutter. Begge lag scoret i ekstraomgangene, og dermed ble det straffesparkkonkurranse, som England tapte igjen.