cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wannsee-konferansen
Oppfølging og konsekvenser
Det var to oppfølgingsmøter til Wannsee-konferansen: 6. mars 1942 og 24. oktober 1942 der embetsmenn av lavere grad enn på den første deltok og begge disse konferansene dreide seg først og fremst om «mischlinger» samt tvangssterilisering og tvungen skilsmisse for blandete ekteskap. Oppfølgingsmøtene ble holdt i Eichmanns kontor i Kurfürstenstraße 116 med deltakelse blant annet fra RuSHA. På oppfølgingsmøtet 6. mars var det mest oppslutning om Hofmanns forslag om frivillig sterilisering som var antatt lettere å iverksette enn tvungen sterilisering som foreslått av Stuckart. Propagandadepartementet deltok i disse oppfølgingsmøtene og gikk mot tvungen skilsmisse av frykt for reaksjoner fra Vatikanet. Wannsee-protokollen og oppfølgingen viser at nazistene ville holde seg innenfor et politisk og juridisk rammeverk også etter at massemordet hadde pågått en stund.
Ifølge Mark Roseman markerte Wannsee-konferansen at utryddelse av jødene hadde blitt offisiell politikk i det tredje riket. Himmler og Friedrich-Wilhelm Krüger beholdt de to mest radikale SS-sjefene Generalguvernementet, Odilo Globocnik og Fritz Katzmann, og byttet ut de andre. Etter konferansen ble drapsprosjektet trappet opp flere steder, selv om det ifølge Roseman er uklart om konferansen som sådann var avgjørende: Fra midten av februar ble tyske jøder deportert til Belarus myrdet der. I februar 1942 ble det lagt planer for utvidelse av krematorier og gasskamre i Auschwitz (drapsanlegg ble testet ut høsten 1941). I mars var det en bølge av deportasjoner fra Tyskland til Lublin-området og slovakiske jøder ble deportert til Auschwitz. I Bełżec ble jøder fra Lublin drept i stort antall fra mars 1942 (planer for leiren ble lagt i oktober 1941) og i Sobibor begynte massemordet i april 1942. I Bełżec ble de første massedrapene trolig gjennomført for å rydde plass til nye deporterte, mens i mai-juni 1942 ble drapsarbeidet i Bełżec altomfattende.
Yehuda Bauer, holocaustforsker ved Det hebraiske universitetet i Jerusalem, fremholder at det var et møte og knapt en konferanse; ifølge Bauer ble det som ble bestemt i Wannsee ikke iverksatt i detalj. Blant historikerne er det konsensus om at Wannsee innledet den siste fasen i nazisenes anti-jødiske politikk. Rudolf Lange ga 30-31. januar 1942 ordre om å henrette jødene deportert fra Berlin og Wien til Riga; utover våren 1942 fortsatte massakrene på jøder deportert til Riga. Den første utryddelsesleiren, Kulmhof, kom i drift en måned før konferansen, de store utryddelsesleirene ble satt i full drift noen måneder etter konferansen og holocaust i Slovakia begynte i mars 1942. I løpet av knapt 12 måneder fra midten av mars 1942 til slutten av februar 1943 ble halvparten av alle holocaustofrene drept.
Protokoll
Adolf Eichmann utarbeidet et referat eller en protokoll etter konferansen (av tysk Protokoll i betydningen møtereferat) og den er holdt i et sobert byråkratisk språk. Dette var ikke en utskrift av alt som ble sagt på møtet, men en svært redigert versjon av et møtereferat og mer som et forelesningsnotat fra Heydrich. Protokollen er basert på stenografiske notater og Eichmanns utkast som Heydrich omarbeidet 3-4 ganger. De stenografiske notatene fra møtet er ikke bevart. Holocaust-forskeren Peter Longerich mener protokollen heller bør betraktes som retningslinjer godkjent av Heydrich. Protokollen lister opp deltakerne og gjengir ingen motstand mot planen om å «løse jødespørsmålet» i hele Europa. Mange av deltakerne er ikke sitert i protokollen. Protokollen ble utarbeidet i flere kopier og sirkulert. Protokollen nevner ikke eksplisitt massemord. Eichmann fortalte under rettssaken i Israel i 1961 at språkføringen under konferansen hadde vært mer direkte, og at ord som «utryddelse» og «utslettelse» var blitt brukt. Protokollen fra konferansen understreket at den øverste ledelsen, uten hensyn til geografiske grenser, lå hos Himmler og Heydrich, for å poengtere at hverken Alfred Rosenberg (som minister for de okkuperte områdene i øst) eller Hans Frank (generalguvernør for the okkuperte Polen) hadde myndighet til å styre jødepolitikken.
En kopi, nummer 16 av i alt 30 kopier, tilhørende Martin Luther i utenriksdepartementet ble funnet av amerikanske etterforskere sent i 1946 blant dokumenter fra utenriksdepartementet. Den amerikanske etterforskeren Robert Kempner, tyskfødt jøde, fikk kjennskap til protokollen i mars 1947 og Kempner avhørte flere av deltakerne på konferansen. Kempner viste protokollen til sin sjef, Telford Taylor, som forbløffet spurte: «Is such a thing possible?» («Er noe slikt mulig?») Den tyske regjeringen hadde i januar 1945 gitt ordre om at alle hemmelige dokumenter skulle ødelegges for å unngå at de allierte fikk hånd om dem. Utenriksdepartementet hadde flyttet sine arkiver ut av Berlin (blant annet til borger og slott i Sachsen-Anhalt og Thüringen) på grunn av bombingen. Dokumentet overlevde trolig fordi ordren om å ødelegge alt materiale merket hemmelig bare nølende ble iverksett. Luther selv hadde siden februar 1943 vært internert i Sachsenhausen på grunn av mytteriforsøk. I tillegg overlevde noen dokumenter fra departmentene vedrørende konferansen og det finnes vitneutsagn fra Ministerieprosessen. Wannsee-konferansen ble omtalt under rettssaken mot Adolf Eichmann i 1961 og Eichmann ga der en forvrengt fremstilling av sin egen rolle i Wannsee.
Wannsee-konferansen var en viktig hendelse under det pågående massemordet på jødene, mens den grunnleggende beslutningen om å sette i gang og gjennomføre massemordet ble tatt tidligere. Protokollen er et uvurderlig historisk dokument. Den samlede planleggingen av holocaust utenom dette møtet er omstridt i ettertid og lite dokumentert, derfor gir protokollen et sjeldent innblikk i beslutnings- og planleggingsprosessen bak holocaust. Det har vært et inntrykk av at konferansen ble avholdt for å gjøre grunnleggende beslutninger om folkemordet; dette inntrykket er vanskelig å forene med den opparbeidete kunnskapen om forutgående hendelser under holocaust.
Rettsoppgjør
Heydrich døde etter attentat i juni 1942, Freisler døde under alliert bombing av Berlin, Lange døde under kamp i Polen og Müller ble trolig drept i sluttkampen om Berlin. Meyer tok sitt eget liv før de allierte nådde frem og Luther døde i 1945 etter to års internering i konsentrasjonsleir.
Ni av de femten fikk liten eller ingen straff. Konferansen ble kjent gjennom omtale i New York Times 21. august 1945 og der ble blant andre Hofmann ble nevnt; amerikanske etterforskere hadde funnet invitasjoner (datert 29. november 1941 og 8. januar 1942) til Hofmann i arkivene etter RuSHA. I henhold til Moskva-erklæringen av den 30. oktober 1943 skulle tyske krigsforbrytere utleveres til det landet der forbrytelsene ble begått. De allierte utleverte 1800 tyskere til Polen. Noen få tyske forbrytere ble dømt i Polen før det internasjonale militærtribunalet felte sin dom i Nürnbergprosessen; polske domstoler brukte deretter Nürnbergprinsippene som retningslinjer for behandling av krigsforbrytere. Den polske spesialdomstolen, Najwyższy Trybunał Narodowy (NTN), var virksom fra den 21. juni 1946 og dømte 49 personer hvorav 31 til døden (inkludert Arthur Greiser, Rudolf Höß og Amon Göth) før saken mot Bühler kom opp i august 1948 som den siste. Amerikanske okkupasjonsmyndigheter utleverte den 25. mai 1946 Bühler til Polen. Kritzinger og Neumann vitnet i Nürnberg, og senere løslatt av helsegrunner.
Etter at protokollen var funnet spurte USAs aktor i Ministerieprosessen, Robert Kempner, Neumann om han hadde deltatt på Wannsee-konferansen (Neumann nektet). Til forskjell fra Kritzinger uttrykte Neumann aldri anger over det han hadde vært med på. Vereinigung der Verfolgten des Naziregimes offentliggjorde i 1952 Wannsee-protokollen og anmeldte deltakerne. Påtalemakten i Berlin innledet etterforskning. Neumann var allerede død og i 1956 ble i stedet hans assistent Liegner etterforsket. Saken ble henlagt i 1957 på grunn av «manglende bevis». Stuckart ble i Ministerieprosessen dømt til fire års fengsel og i saken mot Stuckart spilte Wannsee-konferansen en sentral rolle. Wannsee-protokollen ble publisert av forbundet for personer forfulgt av nazistene. Klopfer og Leibbrandt levde rolige liv under fullt navn til 1980-tallet; sakene mot dem ble det henlagt på grunn av foreldelse og angivelig bevismangel.
En britiske militærdomstol dømte Schöngarth til døden for drap på en amerikansk krigsfange i Nederland 21. november 1944. Schöngarth ble henrettet 16. mai 1946 i Hameln. Schöngarths ledelse av drapsskvadronen i Lemberg og medvirkning på Wannsee-konferansen var ikke vesentlige punkter ved rettsoppgjøret.
Eichmanns sekretær Ingeborg Werlemann (gift Wagner) vitnet mot Otto Hunsche i Frankfurt i 1961 uten at hun ble der forhørt om protokollens tilblivelse.
Otto Hofmann
Otto Hofmann ble tiltalt i den åttende av Nürnbergprosessene kjent som RuSHA-prosessen. Det amerikanske aktoratet søkte å bevise at den tyske bosettings- og germaniseringspolitikken inngikk i et systematisk folkemordsprogram og tiltalte Hofmann og 12 andre for forbrytelser mot menneskeheten, krigsforbrytelser og for medlemskap i en kriminell organisasjon. Hofmann hadde ifølge aktoratet et stort ansvar for den tyske okkupasjonsmaktens forflytning, tvangsbosetting og germaniseringspolitikk (i de okkuperte områdene i øst) som i sin tur var en medvirkende årsak til holocaust. Hofmann og medtiltalte forsvarte seg med RuSHA var svak og uten betydning. Hofmanns deltakelse på Wannsee-konferansen ble bagatellisert av forsvaret noe som ikke er troverdig: under konferansen var han aktiv, hadde ofte ordet og kom med egne ideer. Wannsee-konferansen var ikke en sentral del av rettssaken. Hofmann ble dømt på alle vesentlige punkter unntatt medvirkning til folkemord og sonet 9 av 25 år i fengsel. Han ble benådet i 1954 av USAs administrator John Jay McCloy. Han levde senere et rolig liv under fullt navnt også etter at Wannsee-protokollen var gitt ut.
Josef Bühler
Josef Bühler vitnet for forsvaret under Nürnbergprosessen i saken mot Hans Frank. Både Bühler og Frank forsøkte å skyve ansvaret for forbrytelsen i Generalguvernementet over på Friedrich-Wilhelm Krüger (selvmord i mai 1945) og hans overordnete Himmler og Heydrich. Bühler var den første av deltakerne som omtalte konferansen etter den tyske kapitulasjonen. Bühler hadde den 13. januar 1942 et eget møte med Heydrich for å diskutere de katastrofale konsekvensene av det uregulerte innslippet av jøder til Generalguvernementet. Heydrich skal ha svart at dette var hovedgrunnen til å invitere Frank (eller Bühler i Franks sted). Bühler hevdet at Heydrich fortalte at jødene ville bli bosatt i det nordøstlige Europa, i Russland. Bühler innrømmet snart at planer om å utrydde jødene hadde blitt diskutert på Wannsee-konferansen. Bühler medvirkning til diskusjonen i Wannsee var et viktig utgangspunkt for tolkning av protokollen.
Under forhør i Polen hevdet Bühler at hans arbeid i Generalguvernementet var rent teknisk og helt upolitisk. Dommeren avviste Bühlers forklaring fordi det ikke fantes noen bevis som støttet den. Bühler antok under forhør at Wannsee-protokollen ikke ville bli funnet og senere (da protokollen var funnet) kunne dommeren konfrontere Bühler med hans egne ord fra protokollen. Bühler hevdet at Hitler ved Führerbefehl hadde gitt ordre om at jødene skulle bosettes i det nordlige Russland og at dette var eneste tema under Wannsee-konferansen. Aktor viste til Hans Franks tale den 16. desember 1941 der det ble snakket åpent om utryddelse. Bühler hevdet at han bare ønsket å få bosatt jødene så raskt som mulig slik at de slapp de vanskelige forholdene i Generalguvernementet. Tiltaledokumentet mot Bühler ble fremlagt i mai 1948 og var 200 sider langt; bevisene var på 33,000 sider og fylte 139 arkivbokser noe som trolig er den mest omfattende dokumentasjonen av den tyske okkupasjonen av Generalguvernementet. NTN fant Bühler skyldig i forbrytelser mot freden, krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten; bevis for hans medansvar for forfølgelse og utryddelse av polakker og jøder var for en stor del basert på deltakelse i Wannsee-konferansen. Bühler ble henrettet i august 1948 i Krakow.
Forskning
Historikerne hadde lenge problemer med å forstå at intelligente godt utdannede menn i sjiktet under topplederne, som deltakerne i Wannsee, kunne omfavne nazistenes irrasjonelle politikk. De såkalte intensjonalistene legger vekt på ideologi og stormannsgale ideer hos Hitler og toppledelsen, og antar at disse ideene ble spredt og kunne bli iverksatt i en totalitær stat. Funksjonalistene (også kalt strukturalister) legger vekt på initiativ og konkurranse blant de forskjellige grenene av nazistaten, der maktkamp og karrierejag i mellomsjiktet førte til en stadig radikalisering av Hitlers politikk. Arbeidsdelingen i en spesialisert stat gjorde det mulig for hver deltaker på konferansen å anse seg bare som et av mange ledd og dermed unndra seg individuelt ansvar. Det er konsensus om at Heydrich ville bruke konferansen til å befeste RSHA/SS' kontroll over jødepolitikken, blant annet å bringe det sivile statsappartet inn i innsatsen noe som også kunne medvirke til ytterligere bistand fra Wehrmacht. Det er uklart om Heydrich gjorde dette fra en sterk eller fra en svak posisjon. Historikeren Gerhard Wolf er ikke sikker på om Heydrich i januar 1942 faktisk så for seg at jødene skulle utryddes så raskt som mulig, og tror i stedet forflytninger og tvangsarbeid var målet på kort sikt.
Fordi det mangler dokumentasjon på hva som var hensikten med eller behovet for møtet, har historikerne interessert seg for betydningen av individuelle initiativ særlig fra Heydrich selv. En hypotese, fremmet av blant andre historikeren Wolfgang Schleffer, er at møtet var et ledd i Heydrichs bestrebelser på å gjøre seg mer relevant og befeste makten sin: Heydrich følte mot slutten av 1941 sin stilling truet særlig fordi Himmler hadde styrket de regionale HSSPF, konsentrasjonsleirsystemet under Oswald Pohl og andre deler av SS utenfor RSHAs kontroll. Wannsee-konferansen var en anledning for å Heydrich til å vise hvem som bestemte ved å instruere de sivile deltakerne. Eberhard Jäckel inntok et annet perspektiv: Jäckel så Heydrich som en oppadstigende figur (han hadde nylig fått alle fullmakter i ledelsen av tysk okkupasjon av Böhmen-Mähren) som maktbegjærlig ville komme seg ut av Himmlers skygge. Mangel på annen skriftlig dokumentasjon har gjort det vanskelig å sette Wannsee-protokollen inn i en klar sammenheng basert på primære kilder. Wannsee-konferansen har i stedet blitt forstått på bakgrunn av de etterfølgende hendelsene særlig opptrappingen av drapsarbeidet våren og sommeren 1942 (sommeren-høsten 1942 var den mest dødelige under holocaust).
Den tyske historikeren Robert Gerwarth ved University College Dublin mener at Wannsee-konferansen etablerte utryddelse av jødene som politikk for det tyske riket.
Den britiske historikeren Mark Roseman er i tvil om enkeltpersonene i Wannsee hadde avgjørende betydning for forløpet og peker på at drapet på Heydrich hadde liten betydning for innretning av jødeforfølgelsene. Samtidig fremholder Roseman at det nazistiske regimet lot nådeløse og ambisiøse menn som Heydrich og Müller slippe til med sitt talent og sin energi. Roseman reiser problemstillingen om hvorfor det var behov for konferansen dersom holocaust var besluttet og planlagt lang tid i forveien. I holocaustforskningen ble denne problemstillingen satt på spissen i forholdet mellom intensjonalister og funksjonalister.
Et av Heydrichs mål med møtet var å utvide sin egen myndighet på bekostning særlig av den sivile administrasjonen og det var en tautrekking i spørsmålet om Mischlinge (personer av delvis jødisk opphav) og jøder i blandingsekteskap. Historikerne har antatt at det særlig var Stuckart og Kritzinger som ga Heydrich motstand. Rikskanselliet og innenriksdepartementet ville stanse angrepet på personer av blandet bakgrunn og justisdepartementet ville ikke være med på tvangsoppløsning av blandingsekteskap. Stuckart gikk under konferansen med på sterilisering av personer med delvis jødisk bakgrunn og tvangsoppløsning av ekteskap. Ifølge Eichmann var Stuckart begeistret for at jødespørsmålet fant en endelig løsning.
Den tyske historikeren Peter Longerich konkluderer med at Wannsee-konferansen bør betraktes som et øyeblikksbilde i en utvikling der SS-ledelsen ville gjennomføre en «endelig løsning» mens krigen pågikk og ikke etter krigen som de opprinnelig så for seg; «endelige løsningen» skulle ikke gjennomføres på erobrede sovjetiske områder som opprinnelig tenkt men i stedet skje hovedsakelig i Polen. Den konkrete metoden for å utslette jødene ble ikke avgjort i Wannsee, men ble utviklet i de etterfølgende månedene. Longerich anser diskusjonene og uenighetene blant møtedeltakerne som ubetydelige på bakgrunn av deres felles ambisjon om en verden uten jøder.
Den tyske historikeren Christian Gerlach mener at Wannsee-konferansen var innledningen til utryddelsen av jøder i selve Tyskland (Altreich) og i vest-Europa ellers, og Gerlach mener Wannsee-konferansen henger nært sammen med Hitlers overordnete beslutning om å drepe alle jødene i Europa (en beslutning Hitler i følge Gerlach tok tidlig i desember 1941). Ifølge Gerlach ble de første tyske jødene deportert østover høsten 1941 før det var tatt en beslutning om å drepe dem. Ifølge Mark Roseman viser Eichmanns rundskriv av 31. januar 1942 angående deportasjoner at Wannsee-konferansen åpnet for massive deportasjoner så snart transportmidlene tillot det.
Den franske historikeren Florent Brayard påpeker at systematisk drap på jøder fra selve Tyskland begynte sommeren 1942 selv om de ble deporterte og internert/gettoisert fra 1941. Ifølge Brayard tyder dette på at det i 1941 ikke fantes en overordnet beslutning og mener at den «endelige løsningen» ikke ble iverksatt før sommeren 1942. Brayard mener derfor at Wannsee-konferansen var en ubetydelig hendelse med liten betydning for holocaust.
I alliert avhøre skilte Kritzinger seg ut som den mest ærlige med hensyn til konferansen, noe som har fått historikere til å betrakte ham som hederlig statstjenestemann som hadde dårlig samvittighet for ikke å ha tatt mer til motmæle. Historikerne har i ettertid vært mer tvilende til Stuckarts påstand om at han var motstander av jødeforfølgelsene. Tyske historikere har konkludert med at den lille motstanden som fremkom fra rikskanselliet og de sivile departementene viste at det fantes en rest av anstendighet i den sivile administrasjonen; samtidig kan motstanden delvis ha vært et utslag av en generell motstand mot den aggressive Heydrich og det ekspanderende SS. Raul Hilberg så istedet Wannsee-konferansen som et eksempel på at hele statsapparatet sammen anstrengte seg for å fjerne all hindringer for gjennomføring av holocaust; Hilberg mente møtet handlet om problemløsning for å legge til rette for å glatt gjennomføring av utryddelsen. Hannah Arendt mente at Wannnsee-konferanse var karakteristisk for den moralske forråtnelsen i Europa.
Villa Marlier
Paul Otto August Baumgarten planla og bygget 1914-1915 den høyborgerlige Villa Marlier for den nyrike fabrikkeier Ernst Marlier. Det er en treetasjers residens utført i en eklektisk italiensk stil. Adkomsten skjer via en massiv jernport og aveny av hekker. En del av opprinnelige interiøret i form av skulpturer, ildsteder og pilarer mangler. Huset var utformet for å imponere. Baumgarten hadde blitt kjent for tidligere arbeider ved Wannsee blant annet Liebermannvillaen, maleren Max Liebermanns sommervilla, som ligger i nærheten. Bygningen lå i kommunen Wannsee, i dag ortsteil Wannsee i bydelen Steglitz-Zehlendorf.
Marlier solgte i 1921 eiendommen til generaldirektør Friedrich Minoux, derav navneskifte til Minoux-villaen. Minoux tilhørte den konservative ytre høyre opposisjonen mot Weimarrepublikken. Minoux ble i mai 1940 arrestert under mistanke for store underslag. Fra fengselet solgte han villaen for 1,9 millioner Reichsmark til Stiftung Nordhav som i praksis var SS. Bygningen ble deretter overført til RSHA. Bygningen ble brukt til møtelokale, innkvartering av SS-personell og gjester hos RSHA. Heinrich Müller i gestapo hatt sitt siste kontor der. I 1942 var villaen møblert med inventar stjålet fra jødiske boliger i Praha. Den kan ha vært jødiske tvangsarbeidere som betjening i bygget da Wannsee-konferansen ble avholdt.
Gestapo konfiskerte flere villaer i området og noen villaer ble kjøpt for midler konfiskerte fra tvangsutvandrete jøder. Fra nazileder bodde i området ved Wannsee blant andre Walther Funk og Wilhelm Stuckart.
Militær og sivil bruk
Bygningene og parken rundt ble lite berørt av krigen, og ble for en kortere periode tatt i bruk av Den røde armé etter frigjøringen av Berlin. I årene 1947-1952 ble bygget brukt til opplæringssenter for SPD og 1952-1988 ble det brukt av Neuköllns skoledistrikt. Ved delingen av Berlin ble Wannsee liggende i den amerikanske sektor i Vest-Berlin. Villa Wannsee ble da tatt i bruk som offiserskvarter for den amerikanske hæren. Senere ble den brukt til forskjellige formål bl.a. som feriekoloni, og det ble etterhvert nokså nedslitt og tømt for inventar.
Wannseekonferansens hus – minnesmerke og utdannelsesinstitusjon
Historikeren Joseph Wulf som hadde overlevd Auschwitz, stiftet i 1966 en forening for fremme av forskning på nasjonalsosialisme. Mange gamle nazister og medskyldige spilte fortsatte sentrale roller i offentlig administrasjon og politikk i Forbundsrepublikken på 1960-1970-tallet og det var vanskelig å få i stand slike minnesmerker. I 1982 arrangerte Richard von Weizsäcker, daværende borgermester i Berlin, en minnemarkering i Wannsee. I 1986 fulgte Berlins senat opp Wulfs ide om å omgjøre bygget til et minnested og i 1988 begynte omdanningen. Det var planen at bygningen skulle tjene denne foreningens formål som dokumentasjonssentrum. Planen var lenge omstridt og først i 1988 ble villaen og hagen rekonstruert som et historisk minnesmerke.
I 1992 ble villaen etablert som museum og utdannelsessted, kalt Wannseekonferansens hus (tysk: Haus der Wannsee-Konferenz), offisielt åpent av Berlins borgermester Eberhard Diepgen 19. januar 1992, 50 år etter at møtet ble avholdt. Presidenten for Forbundsdagen, Rita Süssmuth og leder for Zentralrat der Juden in Deutschland, Heinz Galinski, holdt taler. I første etasje finnes den faste utstillingen Wannsee-konferansen og folkemordet på europeiske jøder. Utstillingen ble fornyet i 2006. Forøvrig finnes en undervisningsavdeling og et mediatek, det siste oppkalt etter Joseph Wulff.
Litteratur
Den franske forfatteren Leslie Kaplan beskriver i Fever (2005) konferansens betydning for Eichmanns karriere. Den britiske forfatteren Robert Harris beskriver konferansen i boken Fatherland (1992).
Scenekunst
Den tyske dramatikeren Paul Mommertz skrev i 1984 skuespillet Die Wannseekonferenz (norsk: Wannsee-konferansen). Han brukte Eichmanns protokoll, Eichmanns uttalelser og korrespondanse som grunnlag for en mest mulig realistisk dialog. Skuespillet varte – som konferansen – i 90 minutter, for å skape en mest mulig realistisk virkning.
Film og fjernsyn
Wannsee-konferansen har vært tema i to spillefilmer. I 1984 kom den første fjernsynsversjon av skuespillet til Paul Mommertz i regi av Heinz Schirk: Die Wannseekonferenz. Dieter Mattausch spilte Heydrich, mens Eichmann ble fremstilt av Gerd Böckmann. Filmen fikk en rekke internasjonale priser, blant annet Adolf Grimme-prisen. I 1987 fulgte kinoversjonen av TV-filmen.
TV-serien Holocaust (David Warner som Heydrich og Ian Holm som Himmler) inneholder en scene fra Wannsee-konferansen.
Conspiracy (2001)
Den amerikanske/britiske fjernsynsfilmen Conspiracy hadde premiere i 2001. Den var regissert av Frank Pierson, med Kenneth Branagh som Heydrich (som han ble tildelt Emmy-prisen for), Colin Firth som Stuckart og Stanley Tucci som Eichmann. Filmen er holdt i en intim og minimalistisk stil. Wannsee-protokollen er for lite detaljert til å fungere som et manus (plot) for filmen, og filmskaperne måtte lage replikker til de forskjellige deltakerne basert på realistiske antakelser om personene og tema som ble diskutert. For eksempel omtaler deltakerne massedrap direkte (Wilhem Stuckart hevdet at drap ikke ble omtalt eksplisitt på konferansen): I filmen sier Rudolf Lange at han fjernet 30.000 jøder fra Riga ved å skyte dem og spør om det er dette som menes med «evakuering». I filmen fremstilles Wilhelm Kritzinger som den moralske motstemmen for eksempel med krav om levelig forhold for de deporterte jødene; det er ikke noe grunnlag for denne fremstillingen av Kritzinger – Kritzingers eventuelle innlegg er ikke nevnt i protokollen (det var Hofmann, Stuckart og Neumann som ga uttrykk for motforestillinger). Kritzinger var den eneste som etter krigen uttrykk skam over det hadde vært med på og var trolig den som personlig i minst grad støttet massemordet. Filmen gir inntrykk av at Stuckart motsatte seg massedrap som sådan noe som ikke stemmer med historisk dokumentasjon. Branagh fortalte at fremstillingen av Heydrich voldte ham personlig ubehag. Fremstillingen av Bühler og Meyer er i samsvar på historiske fakta. Deltakernes bevegelser og plassering ved bordet var fri dikting.
Bildekunst
Fotografen Werner Zellien besøkte stedet like før et omfattende restaureringsprosjekt var kommet i gang, og brukte to dager på å fotografere stedet slik det var blitt. Samlingen er blitt til en bok, og bildene ble stilt ut ved åpningen av senteret, foruten i et galleri i Berlin – og i Bergen Kunstmuseum.
Vebjørn Sand har skildret sitt inntrykk av konferansen i flere malerier. Da konferansen fant sted, var det stadig halvveis vinter, mens Sand skildrer møtet med impresjonistisk stil i en sommerlig idyll for å skape kontrast. Tyske kunstgallerier har ikke ønsket å vise maleriene. Bildet «Breakfast» viser deltakerne i en idyllisk hage. Bildet «Corpses 1» viser et lystig selskap og er basert på Peder Severin Krøyers «Hip hip hurra! Kunstnerfest på Skagen» (1888). Bildet A scene from Wannsee med målene 2 x 2,5 meter ble solgt for 170.000 dollar. Bildene er utstilt sammen Sands andre bilder med motiv fra 2. verdenskrig i Roseslottet.
Liste over fylkesordførere i Nordland
Liste over fylkesordførere i Nordland er en liste over fylkesordførere i Nordland fylke siden embedet ble opprettet den 1. januar 1963. Før 1963 var Nordland fylkesting sammensatt av ordførerne i fylkets landkommuner og tinget ble ledet av fylkesmannen i Nordland. Fra 1963 ble alle kommuner, også bykommunene, representert i fylkestinget og tinget ble sammensatt etter forholdstall.
Fra 1976 er Nordland fylkesting satt sammen etter direkte valg, fylkestingsvalg, i samtlige kommuner og de folkevalgte har fått en egen administrasjon med fylkesrådmann som øverste leder til å ivareta fylkeskommunens oppgaver.
I 1999 ble parlamentarisme innført som styringsform i Nordland. Den utøvende makt med ledelse av administrasjonen ligger dermed hos fylkesrådet i Nordland.
Fotnoter
<references group="lower-alpha" />
Hambleton (andre betydninger)
Hambleton kan vise til:
Kulturminne
Det må imidlertid skilles mellom gjenstandsverdien (kulturminnet eller gjenstanden i seg selv, estetiske verdier og tilsvarende) og kunnskapsverdien, hvilken historie eller kunnskap kulturminnet formidler. Slik sett får kulturminner mening innen den immaterielle historien som ligger bak, se også kulturvern og verneverdier.
Kulturminner og kulturarv
Kulturminner omtales ofte som en del av kulturarven. Den har oppstått såvel ved nyskapning som ved at impulser er mottatt utenfra, innlemmet i kultur og til en viss grad blitt gitt et eget uttrykk/versjon. Ut fra denne forståelsen spenner dette vidt, og omfatter kulturelementer fra de eldste tider såvel som fra vår egen tid, fra alle sosiale lag og fra alle etniske grupper, praktstykker av høy kunstnerisk verdi såvel som dagligdagse bruksgjenstander, materielle såvel som immaterielle kulturelementer.
Begrunnelser for å arbeide med kulturvern og ivareta kulturminner ligger i at de bidrar til følelsen av identitet og rotfeste for enkeltmennesker og grupper, samt skaper forståelse for tradisjoner.
Kulturminneverdi
Kulturminnenes verdi ligger i den historien de dokumenterer og i at de bidrar til å bygge identitet. Kulturminnenes symbolske og identitetsbyggende karakter gjør at de ofte har vært et krigsmål ved militære konflikter, jfr bombingen av Stari Most i Mostar og av Dubrovnik under krigen i det tidligere Jugoslavia. Tilsvarende ødeleggelser av mål uten militær verdi skjedde også under andre verdenskrig. Fra nyere tid kan nevnes Talibans ødeleggelser av Buddha-statuene i Bamiyan i mars 2001 og av kulturminner under krigshandlingene i Midtøsten.
Norge
I Norge eies kulturminnene både av private eiere og av frivillige organisasjoner som Fortidsminneforeningen (tilsluttet Norges kulturvernforbund), museer og kommuner, fylker og stat. Statens andel av finansieringen er for en stor del kanalisert gjennom Riksantikvaren, museene og Norsk kulturminnefond.
Kulturminneforvaltningen i Norge, det offentlige kulturminnevernet, ledes av Riksantikvaren, som er et eget direktorat under Miljøverndepartementet. Riksantikvaren har fullmakt til å frede faste kulturminner og båter ved enkeltvedtak eller forskrift. I plansaker kan regionale kulturminneforvaltning eller Riksantikvaren stoppe planen ved såkalt innsigelse hvis nasjonale interesser er berørt. Den regionale kulturminneforvaltning er lagt til fylkeskommunen, som regel ved Fylkeskonservator, og Sametinget for samiske kulturminner. På lokalt nivå er det kommunen som har ansvaret. Vern på lokalt nivå etableres ofte gjennom bruk av plan- og bygningsloven. De største bykommunene har etablert egne fagetater under ledelse av en Byantikvar.
Kulturminneloven
I Norge er alle kulturminner fra før 1537 (reformasjonen), stående bygg fra før 1650, samiske kulturminner fra 1917 eller eldre, og skipsfunn eldre enn 100 år, automatisk fredet i henhold til kulturminneloven. Kulturminner før 1537 kan også kalles fornminner. I lovhierarkiet står kulturminneloven over blant andre plan- og bygningsloven, slik at det ved konflikt mellom disse er kulturminnelovens bestemmelser som gjelder.
Nyere kulturminner fredes ved enkeltvedtak av Riksantikvaren (vedtaksfredning) ved delegert myndighet fra Miljøverndepartementet. Blant nyere tids kulturminner prioriteres foruten bygninger (både eksteriør og interiører) og bygningsmiljøer også kulturlandskap, fartøyer, kjøretøyer, kraftstasjoner og -demninger og andre kulturminner som viser framveksten av dagens samfunn. Myndighet til å godkjenne tiltak på fredede hus og anlegg er delegert til fylkeskommunene. 2. august 2006 ble de to første fartøyene fredet, hjuldamperen DS Skibladner og bilfergen MF Skånevik.
Kulturminnelovens § 2: «Alle spor etter menneskelig virksomhet i vårt fysiske miljø, herunder lokaliteter det knyter seg historiske hendelser, tro eller tradisjon til. Med kulturmiljøer menes områder hvor kulturminner inngår som del av en større helhet eller sammenheng.»
Vern ved bevaring
Kommunen kan gjennom plan- og bygningsloven regulere verneverdige enkeltbygg eller miljøer til hensynssone bevaring. Vernerestriksjonene begrenser seg til bygningers eksteriør og interiør, uten løst inventar. De håndheves av kommunen selv og gir et svakere vern enn fredning, da det er langt enklere å endre en reguleringsplan enn å oppheve et fredningsvedtak.
Danmark
Den danske betegnelsen er «bygningsfredning», og den første danske «bygningsfredningslov» trådte i kraft 12. mars 1918. Det er den strengeste beskyttelse innenfor bevaring i Danmark. Det er Slots- og Kulturstyrelsen som freder bygninger. Det skjer når det besluttes at en bygning har arkitektonisk eller kulturhistorisk verdi av nasjonal betydning. Som regel må en bygning være minst femti år gammel, og fredningen kan også oppheves hvis det ikke lenger finnes grunn for fredning. 1. juli 1966 trådte en ny dansk bygningsfredningslov i kraft som hadde to klasser, A- og B-klassifikasjoner. Samtidig ble Statens Bygningsfredningsfond opprettet for å redde fredede bygninger som var under forfall. Dette fondet ble nedlagt i 1997 da en ny fredningslov for bygninger trådte i kraft 1. desember samme år. I 2001 gikk ansvaret fra Miljøministeriet til Kulturministeriet hvor en nyopprettet Kulturarvsstyrelse hadde administrasjonsansvaret. Ansvaret med fredede bygninger har økt med 1 156 i 1918, rundt 2 500 i 1966, og fra 1997 var det en markant økning på rundt 9 200 bygninger, og rundt 0 700 i 2007.
Sverige
Den svenske betegnelse for kulturminne er «byggnadsminne» hvor verdifulle bygninger, miljøer og hageanlegg i Sverige kan utpekes som kulturminne i henhold til den svenske kulturminneloven. Det er den sterkeste form for beskyttelse som finnes i svensk lovgivning. For å presisere beskyttelsen formuleres og nedfelles en liste over bevaringsverdige verdier for hver enkelt bygning. Det finnes over 2 000 bygninger og miljøer som er oppført i Riksantikvarieämbetets bygningsregister. Svensk praksis for bevaring har også en rekke andre virkemidler i tillegg til frede bygninger.
Metriorrhynchinae
Metriorrhynchinae er en delgruppe (underfamilie) av biller blant rødvingene.
Utseende
Metriorrhynchinae er biller med rødlige dekkvinger. De har velutviklede flygevinger under dekkvingene. Antennene er 11-leddete, ganske lange og ofte sagtannet.
Systematisk inndeling
Denne slektoversikten er hentet fra Wikispecies.
Sinope
Sinop  eller Sinope kan vise til:
Terminator (astronomi)
Terminatoren er grensen mellom den belyste og mørke delen av et himmellegeme, som lettest kan bli sett på månen.
Ved å studere terminatoren kan man få informasjon om himmelkroppen, for eksempel tyder en uklar terminator på nærværet av en atmosfære.
Dee Dee Ramone
Dee Dee Ramone, pseudonym for Douglas Glenn Colvin (født 18. september 1951, død 5. juni 2002) var en amerikansk låtskriver og musiker. Han er best kjent som bassist og låtskriver i punkrockbandet The Ramones, som han var med på å opprette. Selv om nesten alle av Ramones' sanger ble kreditert likt til alle bandmedlemmene, var Dee Dee bandets mest produktive tekstforfatter og låtskriver. Han skrev mange av bandets mest kjente sanger, som «53rd & 3rd», «Commando», «Rockaway Beach» og «Poison Heart». Han var opprinnelig bandets vokalist, men siden han hadde problemer med å synge og spille bassgitar samtidig så tok trommeslager Joey Ramone over som vokalist.
Biografi
Douglas Glenn Colvin ble født i Fort Lee i delstaten Virginia. Hans far var amerikansk offiser, og hans mor, Tony, var tysk. Som et spedbarn, flyttet familien til Berlin grunnet farens militærtjeneste. Familien kom til å flytte ofte, hvilket var tilfelle med mange familier til yrkesmilitære, og det oppgis at Dee Dee fikk en ensom barndom med få virkelige venner. Da han var tidlig i tenårene ble hans foreldre, som begge var svært glade i alkohol, skilt. Han ble boende i Berlin sammen med sin mor og søster Beverley til han var 15 år. Deretter flyttet han til bydelen Queens i New York. Han sluttet på gymnaset og begynte etter hvert å bruke LSD og heroin, og på vei til California, ble han arrestert i Indiana for væpnet ran.
Han, John Cummings og Thomas Erdelyi, senere kalt for Johnny Ramone og Tommy Ramone, begynte å spille sammen, først i et band kalt for «The Tangerine Puppets», oppkalt etter en sang av visesangeren Donovan.
The Ramones
Dee Dee Ramone og Cummings, senere Johnny Ramone, ble raskt venner. De var begge sosialt utstøtte i sitt middelklasse-nabolage. Etter en mislykket søknad som gitarist for TV, overbeviste Johnny Ramone den andre om at de måtte danne deres eget band sammen med trommeslageren Jeffrey Hyman, senere Joey Ramone, i 1974. Joey tok over vokalen etter at Dee Dee fant ut at han ikke hadde stemme som mestret de sangene de spilte. Det var Dee Dee som først foreslo å kalle bandet for The Ramones etter å ha lest at Paul McCartney ofte tok inn på hoteller under dekknavnet «Paul Ramon». Han la til en «e» på slutten av etternavnet, og bandmedlemmene ble alle enige om å adoptere etternavnet «Ramone» som en måte å formidle deres enhet.
Solokarriere
Dee Dee var bandets bassist og låtskriver fra 1974 til 1989, da han forlot bandet for å forsøke det som ble en kortvarig og ikke særlig suksessrik karriere i hip hop-musikk under navnet «Dee Dee King». Deretter vendte han tilbake til sine pønkerøtter og utga tre soloalbum med nye sanger. Mange av disse ble senere registrert av Ramones. Han turnerte flere steder i små klubber med både sine egne sanger, sanger fra Ramones og noen tradisjonelle sanger. Han fortsatte også å skrive sanger for Ramones, noe som varte fram til 1996 da bandet offisielt ble oppløst.
Ekteskap og rusmiddelavhengighet
I 1978 giftet han seg med Vera Boldis. I henhold til Boldis sleit Dee Dee med mentale problemer og skadelig bruk av rusmidler, noe som ble anstrengende for ekteparets forhold. De gikk fra hverandre i 1990, og skilsmissen ble endelig i 1995.
Dee Dee slet med rusmiddelavhengighet i store deler av sitt liv, særlig heroinavhengighet. Han begynte å bruke rusmidler som tenåring, og fortsatte å bruke det i store deler av sitt voksne liv. Han forsøkte å endre livsstil på begynnelsen av 1990-tallet, men havnet på kjøret på nytt og døde til sist antakelig av en heroinoverdose i 2002.
Morten van Steenwinckel
Morten van Steenwinckel (også Martino Stessivinckell) (født 3. juli 1595 i Varberg, død 9. desember 1646 i København) var en dansk arkitekt og maler med flamske aner.
Biografi
Han var sønn av arkitekt Hans van Steenwinckel den eldre og Ingers Pedersdatter. Hans tidlige utdannelse kjennes ikke, idet han først nevnes i 1622 da broren Hans van Steenwinckel den yngre på hans vegne mottok betaling for et stort maleri til den allegoriske utsmykning av Rosenborgs store hall.
I 1629 oppholdt han seg i Italia, men i 1632 var han atter hjemme igjen hvor han under brorens ledelse arbeidet på Kronborg slott. Christian IV viste seg utilfreds med bevarte takmalerier og pris, og siden Morten ikke ville gi seg, ble han truet med fengsel i Blåtårn.
Senest 1635 har han vært i tjeneste hos den utvalgte prins Christian. Av ham fikk Morten generalpass til fri befordring ved reiser for prinsen, og ble i 1637 sendt til den svenske enkedronning Maria Eleonora medbringende prinsen- og hans gemalinne Magdalene Sibyllas portretter.
Virket som prinsens arkitekt er vanskelig å belyse, i motsetning til malerkunsten som må ha vært betydelig. Han hadde et verksted, hvor Bartholomæus Spitzmacher i 1639 arbeidet som svenn. Han var videre læremester for Bernardo Keilhau og den nederlandske maler Adrian Muiltjes. Kronborgmaleriene viser at Morten under sine studier i Italia har lært av Caracciskolen. En viktig side av hans kunst, var gjengivelsen av stiliserte hester.
Han ble bisatt i Sankt Nikolaj Kirke i København. På hans epitafium kunne leses, at han hadde vært hans fyrstelige nåde, prinsens (den utvalgte prins) arkitekt og skildrer.
Campina da Lagoa
Campina da Lagoa er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Aleksandr Kovalenko
Aleksandr Jurjevitsj Kovalenko (russisk: Алекса́ндр Ю́рьевич Ковале́нко, født 8. mai 1963 i Mahiljoŭ voblast) er en russisk tidligere tresteghopper som representerte Sovjetunionen. Han vant bronsemedalje under OL 1988 i Seoul. I juli 1987 oppnådde han karrierens lengste sprang, da han hoppet 17,77 meter.
The One
The One er en amerikansk sci-fi actionfilm fra 2001, med Jet Li i hovedrollen. Filmen har senere blitt utviklet til et videospill.
Handling
Det finnes ikke ett, men mange univers. Og i hvert av dem lever en versjon av deg.
Universene blir beskyttet av agentene i multiverset etterforskningsbyrå ( MEB ). Tidligere etterforsker Gabriel Mulaw har reist mellom 123 forskjellige univers for å drepe sine alter ego. For hvert drap får han de dreptes livsenergi og kraften blir større for hvert liv han tar målet hans er å bli den eneste ene.
Hambleton
Hambleton er et administrativt distrikt i North Yorkshire i England. Administrasjonssenteret er Northallerton.
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved sammenslåing av Northallerton, Bedale landdistrikt, Easingwold landdistrikt, samt deler av Thirsk landdistrikt og Croft landdistrikt. Samtlige distrikter lå i North Riding of Yorkshire. Distriktet dekker et areal på 1311,17 km² og hadde 89 140 innbyggere i 2011.
Distriktet har navn etter Hambleton Hill, som er en del av North York Moors nasjonalpark og ligger i den østlige delen av distriktet.
Zetterberg
Zetterberg er etternavnet til blant annet:
Slaget ved Rimito Kramp
Slaget ved Rimito Kramp var et slag mellom svenske og russiske styrker i den finske skjærgården under finskekrigen, slaget endte med at de russiske styrkene trakk seg tilbake.
Etter de svenske styrkenes betydelige nederlag i slaget ved Lemo forsøkte den svenske skärgårdsflottan å ta tilbake herredømmet over skjærgården ved Åbo og rundt Åland. Den russiske skjærgårdsflåten var på denne tiden blitt forsterket med svenske fartøy som hadde blitt erobret ved festningen Sveaborgs kapitulasjon. I juni anløp kontreadmiral Klas Hjelmstjerna med ytterligere svenske forsterkninger og alt var klart for en sjøkrig i skjærgården, som skulle pågå hele sommeren.
Med 19 kanonslupper og 4 galeaser forsøkte Hjelmstierna å presse de russiske styrkene ut fra farvannet ved Rimito Kramp. De russiske forsvarerne hadde imidlertid forsterket sine stillinger med kanoner på land og de svenske styrkene kunne ikke sette inn hele styrken i de trange farvannene. Etter en dag med harde kamper dro de svenske styrkene seg tilbake og lå for anker for natten. Dagen etter oppdaget man at de russiske styrkene hadde forlatt sine posisjoner i løpet av natten, slaget ved Rimito Kramp kan derfor sees som en mindre svensk seier.
Camilla Wicks
Camilla Wicks (født 9. august 1928 i Long Beach i California, død 25. november 2020 i Plantation, Florida) var en amerikansk fiolinist av norsk opphav.
Wicks fikk en kometaktig karriere i årene som fulgte andre verdenskrig, på samme måte som Jascha Heifetz, Nathan Milstein og Yehudi Menuhin. Hun var av norsk ætt. Hennes far utvandret fra Aukra i Romsdal i 1909. Faren, Ingvald Kristian Wicks, var også fiolinist og komponist.
Etter studier ved The Juilliard School med Louis Persinger i New York hadde hun sin debut i New York's Town Hall. I slutten av tenårene opptrådte hun med ledene amerikanske orkestere og dirigenter. Hennes solistkarriere omfatter også opptredener med de fleste ledende europeiske symfoniorkestere.
Hennes innspillinger finnes på plater fra Capitol, Philips og HMV.
Hennes opptak av Waltons fiolinkonsert på SIMAX ble lansert internasjonalt som den første av en serie nye innspillinger av hennes tidligere konserter fra NRKs arkiv.
Sonja Alice Steen
Sonja Alice Steen (født 22. februar 1953 i Sortland) er en norsk politiker for Arbeiderpartiet. Hun var fylkesordfører i Nordland fra 2011 til 2019.
Steen ble innvalgt i Nordland fylkesting og ble fylkesordfører i Nordland i 2011. Hun ble valgt av fylkestinget med 27 stemmer mot 26 stemmer for Dagfinn Olsen fra Fremskrittspartiet. Hun ble i 2015 gjenvalgt som fylkesordfører for perioden 2015–2019.
Vang (Hamar)
Vang er et sogn i Hamar og var tidligere en selvstendig kommune i daværende Hedmark fylke. Administrasjonssenteret var Hamar (altså ikke i sin egen kommune). Kommunen ble slått sammen med Hamar i 1992 og hadde før sammenslåingen omtrent 9 000 innbyggere. Arealet var på 327 km².
I en folkeavstemning året før sammenslåingen sa 95 % nei. Det ble sagt at det var best for Hamar med sammenslåing, fordi Vang var en ganske rik kommune, i motsetning til Hamar.
Siste ordfører var Odd Aspeli (Ap). Han tok over ordførerembetet i Hamar etter sammenslåingen, og satt til 1999. Det var forøvrig en av hovedmotstanderne mot kommunesammenslåing, Einar Busterud, som tok over jobben.
Gåsbu Skistadion ligger i Vang Almenning, og har vært reservearena for Holmenkollrennene. NM på ski har blitt arrangert her flere ganger, sist i 2018.
Nyere historie
Vang herredskommune ble opprettet i 1837, da kommuneloven trådte i kraft. Kommunegrensa var det grensekommisjonen av 1730 som hadde fastsatt. Navnet kom fra Vang kirke, selv om området helt siden eldre jernalder hadde vært kjent som Ridabu.
I 1847 var flertallet i formannskapet mot at Hamar skulle få bystatus, men grunnene ble av amtmannen sett på som urimelige. Da Hamar fikk bystatus i 1849 ble 400 mål jord tatt fra Vang. Vang måtte avstå mer til Hamar i 1878, 1946, 1947 og 1965.
Det eneste tettstedet var lenge Hjellum – på folkemunne «Hjellum-by'n». Der var det jernbanestasjon, hvor alle togene mellom Elverum og Hamar stoppet. Dessuten lå Sanderud asyl (nå sjukehus) i nærheten.
Under krigen, særlig fra 1944, lå mange nordmenn i dekning i Vangsåsa. Ca. 70 personer holdt til på forskjellige hytter i Milorgs distrikt 77. Den 26. oktober angrep tyskerne en av hyttene, og to motstandsfolk ble drept. En tredje klarte mirakuløst å rømme gjennom utedoen.
Fra 1947 hadde Distriktskommando Østlandet tilholdssted på Åker gård.
Etter andre verdenskrig kom flere tettsteder: Ridabu, Ingeberg, Vangli, Wik og Smeby
(For eldre historie, se Hamar.)
Geologi
Vangsåsformasjonen er datert til tidlig kambriumtiden. Dette er sand som ble avsatt langs strandlinjen da havet trengte innover det subkambriske peneplanet.
Lapphumle
Lapphumle (Bombus lapponicus) er en humleart som trives best i mer høyereliggende strøk. Vi finner den fra fjellet og noe mer sjelden nedover i lavlandet. Det man tidligere trodde var en variant av lapplandshumla er nå skilt ut som en egen art: Liten fjellhumle (Bombus monticola).
Himmellegeme
Et himmellegeme er et legeme i verdensrommet, for eksempel:
Lapphumle
Kjennetegn
Lapphumla er sort med to gule striper på brystet. De første leddene på bakkroppen er sorte, mens mesteparten av bakkroppen er rustrød til gulaktige, mest hos hunnene.
Størrelse
Dronninger: Lengde 15–18 mm, Vingespenn: 27–32 mm
Arbeidere: Lengde 9–14 mm, Vingespenn: 17–26 mm
Bolet
Ligger like under bakken i et forlatt musebol. Koloniene er små tilpasset den korte sommeren og kaldere været i høyereliggende strøk.
Utbredelse
Vi finner lapphumla over hele Norge i og rundt fjellkjedene og høyereliggende strøk. Enkelteindivider kan treffes på helt ned i fjæra.
Odd Grønmo
Odd Henning Grønmo (født 15. mars 1922 i Brønnøy, død 29. april 2012 i Bodø) var en norsk lærer og politiker (KrF). Han var fylkesordfører i Nordland.
Grønmo var utdannet fra Nesna lærerskole og Norges lærerhøgskole, og arbeidet som undervisningsleder ved Bodø lærerhøgskole fra 1961 til 1989.