cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ansvar for holocaust
Vanlige tjenestemenn
Flere tusen «vanlige menn» deltok i systematisk massemord som pågikk over flere år. Forskningen har blant vært opptatt av å forklare hvordan og hvorfor gjerningsmennene lydig utførte drapsoppdraget ansikt til ansikt med forsvarsløse og uskyldige kvinner og barn. Stanley Milgram utførte sin studie av lydighet samtidig som rettsoppgjøret i Vest-Tyskland skiftet fokus fra individer til den kollektive atferden i grupper av vanlige politimenn. Saken mot Adolf Eichmann gjorde det tydelig at gjerningsmenn og bakmenn ikke nødvendigvis var sadistiske monstre eller psykologisk avvikende på andre måter. Hannah Arendt påpekte at Eichmann og mange andre ansvarlige og gjerningsmenn var påfallende normale. Milgram mente at organisert ondskap baserte seg på ansvar for handlingen og utførelsen var adskilt: Den som skjøt ved massegraven eller utløste Zyklon B i gasskammeret følte at han bare var en del av en stor prosess der andre satte målene, tok ansvar og bestemte hva som var moralsk forsvarlig. I 1960- og 1970-årene var holocaust-historikere lite interesserte i sosial psykologiske forklaringer som Milgram lanserte. I 1970- og 1980-årene mente mange at Milgram hadde fanget essensen av holocaust med sitt eksperiment.
I 1990-årene mente flere forskere at det var viktige forskjeller mellom Milgrams forsøkspersoner og Hitlers bødler: gjerningsmennene hadde vært eksponert for propaganda, de foraktet ofrene, de deltok frivillig i massakrer, de var entusiastiske og i ettertid uttrykte de som regel ikke anger. Blant annet David Bloxham har påpekt at holocausts første fase med «primitiv» masseskyting ikke hadde preg av en distansert, byråkratisk prosedyre, det var først i senere faser at holocaust fikk et byråkratisk preg.
Enkelte politimenn og soldater satt til å drepe uskyldige ble plaget av samvittigheten, ble alkoholisert og nervesammenbrudd. Kommandanter for drapsenhetene laget ofte forskjellige rettferdiggjøringer av drapene for å styrke moralen. Erich von dem Bach-Zelewski skal selv ha fått nerveproblemer som SS' sjefslege mente skrev seg fra medvirkning i massedrapene. Himmler forutså de psykologiske problemene massedrapene kunne forårsake hos bødlene og veiledet kommandantene i felten hvordan byrden på mannskapene kunne lettes.
Den sosialpsykologiske tilnærmingen ble særlig tatt opp av Christopher Browning i klassikeren Ordinary Men (1992). Browning studerte en bataljon på 500 vanlige tyske politifolk som drepte 35000 jøder (en stor del kvinner og barn) i løpet av ett år. Browning ble slått av hvor få som uttrykte moralske betenkeligheter ved drapene, mens noen var bekymret for moralen innad i bataljonen ved for eksempel å svikte sine kamerater dersom de avsto fra å delta i henrettelsene. Browning konkluderte med at gruppepress var avgjørende snarere enn antisemittisk blodtørst. Browning påpeker at enkelte av politimennene drepte med glede og entusiasme, men trekker sterkt i tvil Goldhagens påstand om at de deltok villig på grunn av en rotfestet og dødelig antisemittisme. Den nederlandske historikeren Dick de Mildt studerte som Browning flere hundre politimenn som ble stilt for retten i Vest-Tyskland i 1960-årene og trakk samme konklusjon. Mildt konkluderte med at gjerningsmennene generelt ikke hadde og heller ikke trengte å hate ofrene eller å ha noen ideologisk overbevisning som begrunnet drapene. Mildt skrev også at gjerningsmennene vente seg til drap og vold som en daglig rutine. Politimennene returnerte til Tyskland og normal tilværelse der som om massedrapene aldri hadde skjedd. Få gjerningsmenn betraktet seg selv som forbrytere på flukt.
Dehumanisering av ofrene regnes som et av de viktigste virkemidlene for å forberede samfunnet og den enkelte på massemord. Et første trinn er ifølge professor James Waller moralsk frakobling ved at noen grupper eller individer plasseres utenfor det området eller det kollektivet der moral, regler og rettferdighetshensyn gjelder; når de er plassert utenfor er det lett å redusere dem til objekter, varer eller leveranser uten menneskelige egenskaper. Franz Stangl fortalte i intervju med Gitta Sereny hvordan ofrene i Treblinka ble dehumanisert på den mest brutale måten før de ble avlivet; ifølge Stangl ble dette gjort med vilje for å forbedre bødlene på oppgaven.
Daniel Goldhagen trakk i boken Hitler's Willing Exectuioners (1996) motsatt konklusjon av Browning og Mildt: Goldhagen påpekte at politimennene hadde muligheten til å trekke seg fra skytingene, men bare en liten brøkdel gjorde det noe Goldhagen tolker som et ønske om å drepe jøder. Få historikere støttet Goldhagens hovedtese. Noen historikere mener det ikke er tilstrekkelig å studere lydighet i situasjonen (slik Browning gjorde), og mener at ideologi og kulturell betinging i det tredje riket spilte en viktig rolle for å viljen til å utføre massakrene. Jürgen Matthäus mener at uniformert personell var preget av ideologisk indoktrinering. Matthaus konkluderte med at massemord ble en daglig rutine støttet av en felles ideologi der det er vanskelig å påvise den enkeltes motivasjon.
Den israelske historikeren Yaacov Lozowick trakk i tvil forestillingen om blant andre Adolf Eichmann som vanlige byråkrater uten spesiell motivasjon (en vanlig tolkning av Hannah Arendts kjente bok). Basert på gjennomgang av arkivene fra Gestapos avdeling IV B4 (jødesaker), påpekte Lozowick at folk som Eichmann var ideologisk motivert og tok initiativ og arbeidet langt hardere enn det som var ventet. Lozowick kunne blant annet dokumentere at Hermann Görings kjente direktiv av 30. juli 1941 til Heydrich i RSHA opprinnelig var utformet av Eichmanns avdeling og sendt oppover kommandokjeden (til Göring) for godkjenning.
Dødsmarsjene er godt dokumentert ved vitnesbyrd fra flere tusen overlevende, de første innsamlet rett etter krigen. Daniel Goldhagen bruker i sin bok Hitlers Willing Executioners mye plass på dødsmarsjene og beskriver dem som en av flere drapsmetoder brukt av det tyske regimet.
Da Wehrmacht-soldater, SS-menn og andre tyskere krysset grensene østover tok de med seg innarbeidete forestillinger om områdene i øst, blant annet forestillinger om «jøden», «bolsjevismen» og «Lebensraum». Jødene ble også knyttet til bolsjevismen og gamle antisemittiske stereotypier ble dermed koble til frykten for kommunistisk verdensrevolusjon. Den tyske okkupasjonen av området under første verdenskrig preget offiserskorpsets oppfatning om lokalbefolkningen som degradert og ute av stand til å tilegne seg vestlige verdier, de østlige jødene ble ansett som særlige tilbakestående. Wehrmacht hadde før Nürnberg-lovene innført sine egne anti-jødiske regler: jøder kunne ikke tjenestegjøre og offiserer ble nektet å gifte seg med «ikke-ariere».
Omkring 50 litauere deltok i en drapskommando under SS-mannen Joachim Hamann. De reiste rundt på landsbygda og drepte jøder dag etter dag. Etter en drapsturne kunne de reise tilbake til Kaunas og skryte offentlig av arbeidet. Ingen av disse 50 hadde kriminelt rulleblad og ifølge historikeren Knut Stang var de helt normale menn.
Harald Welzers teori
Den tyske sosialpsykologen Harald Welzer fremsatte en teori om at i visse situasjoner kunne det å stige ut av gruppen (avstå fra å delta i drap) være psykologisk/moralsk vanskeligere enn å delta i drap på uskyldige. Ifølge Welzer kunne handlinger (som i utgangspunktet var utenkelige) gjennom en serie opptrappinger bli vanskelig å la være. Welzers detaljerte studier av bataljon 45s første massakre begynte med at de kom til massegravene uten å vite hva som skulle skje: politifolkene nølte først, men da kommandanten nøye hadde demonstrert fremgangsmåten ved å skyte et offer, fulgte de menige politifolkene etter; de menige fokuserte på prosedyren og ferdigheten i å skyte på en bestemt måte, de var opptatt av gjøre drapene korrekt snarere enn at det var drap de utførte.
Welzer og historikeren Sönke Neitzel undersøkte lydopptak av samtaler mellom tyskere i alliert krigsfangenskap og i disse samtalene var «orden» noe som ble nevnt spesielt ofte. En politimann ble kvalm av drepingen han utførte, men ville ikke gå ut av linjen for å kaste opp fordi det ville skape uorden og forstyrre prosedyren. En kommandant beskrev en velorganisert masseskyting: Seks menn sto på kanten av en grop (24 meter lang og 3 meter bred) der ofrene ble lagt som sardiner i en boks, mens det var en kø på over en kilometer av flere som ventet på sin tur til å bli drept. I rettssaken mot Otto Moll understreket hans sjef i Auschwitz, Rudolf Höß, at Moll var dyktig til å holde orden: Ofrene kledde av seg på en ordentlig måte og likene ble fjernet ble på en ordentlig måte. Höß og andre la vekt på orden, funksjon og arbeidsdeling i leiren, noe som ifølge forskerne fordelte ansvaret for massemordet samtidig som det skapte forpliktelse til gjennomføring.
Ideologiens betydning
I andre folkemord har pragmatiske hensyn som kontroll over områder og ressurser vært sentrale for folkemordets politikk. Yehuda Bauer hevdet: «Den grunnleggende motivasjonen (for holocaust) var rent ideologisk, med røtter i en illusorisk verden av nasjonalsosialistisk fantasi der en internasjonal jødisk konspirasjon som søkte å kontrollere verden stod i opposisjon til en parallell arisk søken om det samme. Intet folkemord så langt hadde vært basert kun på myter, på hallusinasjoner, på abstrakt ikke-pragmatisk ideologi som så ble iverksatt med rasjonelle pragmatiske midler.»
Tysk propaganda la vekt på at de sovjetiske jødene var bærere av bolsjevismen.
I 1935 beskrev Krigsministeriet sovjetiske partifunksjonærer som «stort sett skitne jøder» (meist dreckige Juden). I 1939 ga hærens overkommando ut et opplæringshefte kalt «Jøden i tysk historie» der det ble lagt til grunn at alle spor av jødisk innflytelse måtte fjernes. Innen juni 1941 var «jødebolsjevismen» en etablert forestilling. Noen av de ledende offiserer som deltok i utryddelsen av jøder på østfronten var senere involvert i militæres opposisjon mot Hitler, noe som ifølge Jürgen Matthäus viser at de hadde akseptert nazistenes antisemittiske ideer. Generaloberst Hoepner, kommandør for pansergruppe 4 som senere deltok på østfronten, uttalte i mai 1941 at den kommende krigen var et forsvar for europeisk kultur mot moskovittisk-asiatisk oversvømmelse (Verteidigung europäischer Kultur gegen moskowitisch-asiatische Überschwemmung) og avvisning av jødebolsjevismen (Abwehr des jüdischen Bolschewismus). Det er mer usikkert om yngre soldater og lavere befal hadde slike forestillinger om «østen».
Peter Kenez fremholder i sin bok fra 2013 at moderne europeisk antisemittisme og nazistenes frykt/hat for jøder som to av fire sentrale forklaringer av holocaust. Kenez viser at diskriminerende regler rettet mot jøder før frigjøringen på 1800-tallet forsterket anti-jødiske fordommer. Forestillinger om internasjonal jødisk virke som kontrollerte media og finans vokste frem. Dette ble forbundet med rasistiske/nasjonalistiske (völkisch) forestillinger om den nordiske rase og fantaiser om kapitalistiske jøder som samtidig var marxister for å ødelegge den nordiske rase ved å mobilisere underlegne klasser. Denne ideologien dyrket nasjonalsosialistene etter nederlaget under første verdenskrig. Araberne særlig i Palestinamandatet hatet det britiske styret, men arabernes antikolonialisme hadde ellers lite med nazistenes rasistiske antisemitissme å gjøre.
Tyske institusjoners del i holocaust
Michael Berenbaum skriver at Tyskland ble en «folkemordsstat» Hver del av landets sofistikerte byråkrati var involvert i drapsprosessen. Landsens kirker og innenriksministeriet leverte dåpsattester som viste hvem som var jøde, postkontor leverte deportasjons- og denaturaliseringsordre, finansministeriet konfiskerte jødisk eiendom, tyske firmaer avskjediget jødiske arbeidere og fratok jødiske aksjeeiere deres rettigheter, universitetene nektet jøder å studere, nektet grader til de jøder som allerede studerte og avskjediget jødiske akademikere, regjeringens transportkontorer sørget for togene som gikk til leirene, tyske farmasøytiske selskap testet medisiner på fanger, selskaper konkurrerte om kontrakter for å bygge krematorier som skulle brukes til å brenne lik og detaljerte lister over fremtidige ofre ble laget ved hjelp av Dehomag-selskapets hullkortmaskiner. Når fanger gikk inn i dødsleirene måtte de gi fra seg all personlig eiendom. Denne ble nøye katalogisert og merket før den ble sendt til Tyskland for gjenbruk eller resirkulering. Berenbaum skriver at «den endelige løsningen av jødespørsmålet» var «i gjerningsmennenes øyne...Tysklands største prestasjon.»
Saul Friedländer skrev: «Ingen sosial gruppe, intet religiøst samfunn, ingen vitenskapelig institusjon eller yrkesgruppe i Tyskland eller Europa erklærte sin solidaritet med jødene.» Han skriver at noen kristne kirker erklærte at konverterte jøder skulle sees på som en del av flokken, men også da bare opp til et visst punkt. Friedländer argumenterer for at dette gjør holocaust enestående fordi antisemittisk politikk kunne iverksettes uten at noen motkrefter ble satt i sving, slike som man vanligvis finner i avanserte samfunn; industri, småforretninger, kirker og ulike lobbygrupper.
Wehrmacht
Etter andre verdenskrigt oppsto eller det ble skapt en forestilling om at de regulære tyske væpnede styrkene (Wehrmacht) ikke var involvert i holocaust eller krigsforbrytelser. De første etterkrigsårene ble Wehrmacht fremstilt eller oppfattet som en «ren» institusjon som ikke var tilsmusset av nazistenes forbrytelser. Kritisk forskning fra 1960-årene av endret dette bildet vesentlig. Myten innebar at den den tyske generalstaben (OKW, OKH, Luftwaffe og Kriegsmarine) ikke hadde ansvar i planleggingen og utførelsen av utryddelseskrig og krigsforbrytelser. Der krigsforbrytelser skjedde og utryddelseskrig pågikk (særlig i de okkuperte delene av Sovjetunionen) ble ansvaret for forbrytelsene tillagt «partisoldatene» i Schutzstaffel (SS), og ikke de regulære tyske styrkene. Under dekke av antipartisankrigføringen i de okkuperte områdene bak Østfronten drev okkupasjonsmakten en utryddelseskrig mot rikets påståtte ideologiske fiender og holocaust, og i tillegg ble områdene plyndret for resurser. Forskningen viser at Wehrmacht hadde en betydelig rolle i disse forbrytelsene.
Utenriksdepartementet
Utenriksminister Joachim von Ribbentrop forsøkte å skjule de internasjonale protestene mot krystallnatten for Hitler. I utenriksdepartementet overlot Ribbentrop til den energiske og hensynsløse Martin Luther å ta seg av jødesaker. Ribbentrop gjorde da noe så uvanlig som å gi ordre om at kommunikasjon fra SS (inkludert fra Himmler personlig eller adressert til Ribbentrop personlig) skulle gå direkte til Luther. Luther mente at utenriksdepartementet skulle være så nidkjære som mulig i anti-jødiske tiltak for å holde andre deler av parti- og statsapparat unna. Til 1941 var regimets plan å løse «jødespørsmålet» ved utvandring. Etter erobringen av Polen og Frankrike, da flere millioner jøder kom under tysk herredømme, ble det snakk om å deportere jødene fra Europa etter krigen.
Utenriksdepartementet ble involvert i saker som gjaldt utenlandske jøder bosatt i Tyskland, jøder i land som utenriksdepartementet hadde politisk ansvar for (Frankrike, Danmark og Serbia), og jøder i nøytrale og allierte land som måtte presses diplomatisk til å utlevere landets jøder til SS. Utenriksdepartementet støttet i 1941 deportasjon av rumenske, kroatiske og slovakiske jøder som bodde i Tyskland. Utenriksdepartementet motsatte seg i hovedsak ikke anti-jødiske tiltak i okkuperte områder.
Lokale medhjelpere
I okkuperte og allierte land medvirket innbyggerne og myndighetene på ulike måter til gjennomføringen av holocaust. Den tyske historikeren Dieter Pohl anslår at minst 200,000 personer utenfor Tyskland og Østerrike (og like mange innenfor) bidro i gjennomføringen. Historikeren Michael Wild mener at tyskerne ikke ville vært i stand til å gjennomføre folkemordet uten velvillig bistand fra lokale. For eksempel i Latvia bisto reservepolitiet okkupasjonsmakten og i Litauen ble massedrapene i hovedsak utført av lokal milits. Latvia hadde den største andel lokale medhjelpere ifølge Raul Hilberg. I Norge ble deportasjonene utført i samarbeid mellom okkupasjonsmakten og Quisling-regimet der det ordinære norske politiet sto for den praktiske gjennomføringen. I Nederland utførte landets ordinære sivile tjenestemenn oppdrag for okkupasjonsmakten slik at identifisering og deportasjon av landets jødiske innbyggere var mulig. I Kroatia var det fascistiske regimet særlig hjelpsomt i utryddelsesprosjekt og de fleste kroatisk jøder ble drept av kroater. I Italia var det lite antisemittisme og deportasjoner ble i hovedsak gjennomført under marionettregimet i Den italienske sosialrepublikk. Andre eksempler er ungarske jernbanearbeidere som sørget for at togene (med opp til opp til 12,000 jøder daglig til Auschwitz i 1944) gikk.
Litauen
Massakrene i Litauen foregikk med bistand fra lokale kollaboratører. De første massakrene i Litauen ble til dels motivert av ideologisk antisemittisme, dels var det personlig der noen gjerningsmenn hevnet seg på kjente. Drapene var dels også motivert av grådighet av folk som var ute etter jødenes eiendom. Tyske ledere ønsket å involvere lokale i masseskytingene, dels for å lette arbeidsbyrden for tyske mannskaper og dels for å gjøre lokalbefolkningen medansvarlige. Franz Walter Stahlecker i Einsatzgruppe A ønsket «å etablere som et utvilsomt faktum at den 'frigjorte' befolkningen hadde tatt i bruk de mest alvorlige tiltak mot den bolsjevikiske og jødiske fienden på eget initiativ og uten instrukser fra tyske myndigheter».
I Hviterussland hadde tyskerne for lite mannskap til å utføre massedrapene og litauisk milits ble brukt som dødskommandoer der. Høsten 1941 drepte den litauiske politibataljon nummer 12 under ledelse av Antanas Impulevičius 35,000 jøder i Minsk-området.
Ungarn
De jødiske ungarerne følte at de var relativt trygge under Horthys regime. I mars 1944 tok styrker kontroll over Ungarn og Horthy ble presset til å utnevne en tyskvennlig regjering. Den tyske administratoren Edmund Veesenmayer sørget gjennom det føyelige Sztójay-regimet for samarbeidet med de sivile myndigheter, noe som var avgjørende for å gjennomføre deportasjonene til Auschwitz. Veesenmeyer ble forbløffet over hvor raskt den ungarske regjeringen innførte antijødiske tiltak etter okkupasjonen. De to radikale antisemittene László Baky (en tidligere general i gendarmeriet) og László Endre var statssekretærer med ansvar for jødesaker i innenriksdepartementet og planla deportasjonene sammen med Adolf Eichmann. Deportasjonene fra Ungarn ble gjennomført systematisk distrikt for distrikt under ledelse av László Ferenczy, oberstløytnant i det ungarske gendarmeri (politiet på landsbygda, ungarsk:csendőrség). Internering og uttransport ble utført av gendarmeriet og det regulære ungarske politiet i byene under oppsyn av den tyske okkupanten.
Polen og Ukraina
Det østlige Galicja, for en stor del befolket av etniske ukrainere samt jøder og etnisk polske, ble etter første verdenskrig lagt under Polen og ble etter andre verdenskrig lagt under Sovjetunionen (senere under uavhengig Ukraina). Ukrainske nasjonalister fortsatte i mellomkrigstiden å arbeide for en egen ukrainsk stat blant annet gjennom den radikale og fascistiske organisasjonen Organisasjonen av ukrainske nasjonalister (OUN) stiftet i Wien i 1929. I 1939 ved innledningen til andre verdenskrig ble Volhynia og det østlige Galicja okkupert av Sovjetunionen mens de vestlige delen av Polen ble okkupert av Tyskland. Flere hundre OUN-medlemmer tok seg over til Generalguvernementet der de fikk opplæring av nazistene og forberedte etablering av en ukrainsk stat. I 1940 ble OUN delt i OUN-M ledet av Andrij Melnyk og den mer radikale OUN-B ledet av Stepan Bandera. I august 1941 ble Øst-Galicja del av Generalguvernementet mens Volhynia ble del av Reichskommissariat Ukraina. I Galicja var det omkring 570.000 jøder og i Volhynia 250.000.
Da Den røde armé nærmet seg sommeren 1944 flyktet flere tusen ukrainere vestover sammen med de tyske styrkene. Blant disse var en del ukrainske nasjonalister fra OUN og UPA, og de ble værende i leire for fordrevne personer før de slo seg ned i forskjellige vestlige land. Sovjetiske styrker og NKVD drepte trolig flere tusen motstandere av sovjetisk styre inkludert gjenværende UPA-medlemmer. Jøder som overlevde massakrene berettet både rett etter krigen og i 1990-årene om de ukrainske nasjonalistenes medvirkning. Etter andre verdenskrig fremstilte etnisk ukrainere i vesten nasjonalistene som anti-tyske og anti-sovjetiske motstandshelter som ikke skadet jødene under den tyske okkupasjonen. Den tyske okkupasjonsmakten dokumenterte ikke ukrainske nasjonalisters medvirkning og var ikke klar over at OUN hadde infiltrert det ukrainske politiet, overlevendes vitneprov og interne dokumenter OUN er dermed eneste historiske dokumentasjon. Etniske ukrainere oppfattet trolig ikke volden mot jødene som spesielt viktig, mens overlevende jøder beskrev hendelsene i detalj.
Vest-Europa
I Belgia, Nederland og Frankrike var det okkupasjonsmakten som gjennomførte tiltakene, mens det i Norge var norsk politi og byråkrati som sto for gjennomføringen av de antijødiske tiltakene og deporteringen. Det tyske politiet var for få til å kunne gjennomføre aksjonen uten det norske politiet. Det okkuperte Nederland ble var underlagt sivilt tysk styre bestående av en gruppe SS-folk fra Østerrike. Den sivile nederlandske statsadministrasjonen som var igjen i landet adlød det sivile tyske styret. Belgia hadde en eksilregjering i London og belgiske tjenestemenn støttet ikke det tyske styret i landet.
Mauroniscidae
Mauroniscidae' er en lite kjent familie av biller. Gruppen omfatter bare én kjent art.
Ansvar for holocaust
Vest-Europa
I Nederland utførte landets ordinære sivile tjenestemenn oppdrag for okkupasjonsmakten slik at identifisering og deportasjon av landets jødiske innbyggere var mulig. Ifølge Per Ole Johansen var det nederlandske byråkratiets og politiets servilitet overfor okkupasjonsmakten medvirkende til omfanget av holocaust i Nederland.
Motiver
Grådighet eller fattigdom kan ha vært medvirkende motiver for medhjelpere. Deporterte eller drepte jøder etterlot seg eiendeler som til dels falt i hendene på lokalbefolkning. I Ungarn ble verdien av konfiskerte eiendeler brukt til å styrke statsbudsjettet. I Ungarn uttalte regjeringen at den var klar for den endelige løsningen på jødespørsmålet i landet. De ungarske avisene i Transilvania sluttet seg til ved å fremstille jødene som den evige fienden og at eiendom konfiskert fra jødene skulle komme landet til gode. I Norge ble jødenes eiendommer, eiendeler og formuer solgt for lav pris blant annet til frontkjempere. Det foregikk også regelrett plyndring og underslag av arresterte jøders verdier. Massakrene i Litauen ble til dels motivert av ideologisk antisemittisme, dels var det personlig der noen gjerningsmenn hevnet seg på kjente – de første massakrene omfattet en del ikke-jødiske personer. Drapene var dels også motivert av grådighet av folk som var ute etter jødenes eiendom. Volden etniske litauere i mellom ble etter hvert så omfattende at det gikk ut instruks om at ingen skulle skytes uten skikkelig etterforskning.
Rettsoppgjør
Det ble fra krigens sluttfase gjennomført en serie rettsprosesser som helt eller delvis omhandlet medvirkning til holocaust under andre verdenskrig. Rettsoppgjøret skjedde i regi av de allierte okkupasjonsmaktene i Tyskland straks etter krigen, det skjedde i regi av tyske myndigheter etter at Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) fikk suverenitet og det skjedde i de landene som var berørt av folkemordet. Den første prosessen ble ført høsten 1944 mot personell i Majdanek før krigen var slutt. Nürnbergprosessen mot lederne for Nazi-Tyskland er særlig kjent. Denne ble etterfulgt av Nürnbergprosessene der særlig Einsatzgruppenprosessen omhandlet holocaust.
Holocaustbenektelse
Holocaustbenektere hevder at tyske myndigheter under Hitler ikke drev noen systematisk politikk for eller hadde som mål å utrydde jødene. Holocaustbenektelse har ofte preg av konspirasjonsteori og springer ofte ut av høyreradikale eller nynazistiske miljøer. David Irving, en ledende holocaustbenekter, har utnyttet mangelen på skriftlige bevis for overordnet plan og ordre til å bagatellisere Hitlers rolle. Irving hevder på grunnlag av egen forskning at Hitler fikk vite om massemord på jødene tidligst i 1943. Blant andre har Gerald Fleming og Gitta Sereny tilbakevist Irvings konklusjoner.
Mauroniscidae
Utseende
Små (3-4 millimeter), gulaktige eller brune biller. Kroppen er kledt med fine, korte hår. Hodet er avrundet, foran trukket ut til en kort snute. Fasettøynene er forholdsvis små og litt utstående. Antennene er forholdsvis korte, uten klubbe, men litt fortykkede mot spissen. Pronotum er mye smalere enn dekkvingene, som har markerte "skuldre" og fine, jevnt fordelte punkter, ingen punktrader.
Utbredelse
Gruppen finnes bare i den nye verden, der de er utbredt i Nord-, Mellom- og Sør-Amerika.
Systematisk inndeling
Gruppen ble tidligere plassert i underfamilien børstebiller (Dasytinae) i familien Dasytidae.
Riyāḍ Farīd Ḥiǧāb
Riyāḍ Farīd Ḥiǧāb (arabisk: ; født 1966 i Dayr az-Zawr, Syria) er en syrisk politiker. Ḥiǧāb ble med i Baathpartiet i 1998 og tjente som borgermester for hjembyen Dayr az-Zawr i perioden 2004–2008. Deretter var han guvernør i al-Qunaytirah en periode før han ble utnevnt til landets jordbruksminister i 2011. Ḥiǧāb har en doktorgrad i landbruksvitenskap.
Federico Franco
Luis Federico Franco Gómez (født 23. juni 1962 i Asunción, Paraguay) er en paraguayansk politiker for Partido Liberal Radical Auténtico (PLRA). I 2008 ble han valgt til president Fernando Lugos visepresient, og etter at Lugo 22. juni 2012 ble avsatt av Senatet, overtok han stillinga som president.
Avsettingen av Lugo og etableringen av en ny regjering er omstridt og er ikke anerkjent av en rekke nasjoner
Franco er lege, og broren til Julio César Franco, nåværende senator og tidligere formann for PLRA, og også en tidligere visepresident. Federico Franco har også tidligere vært partiets formann, og var fra 2003 til 2008 også guvernør for Departamento Central.
Riyāḍ Farīd Ḥiǧāb
6. juni 2012 ble Ḥiǧāb landets statsminister etter at president Baššār al-ʾAsad ba han danne regjering, men to måneder senere hoppet Ḥiǧāb av til Jordan med hjelp fra Den frie syriske armé og sluttet seg dermed til opposisjonen i opprøret i Syria. Ḥiǧāb anklaget det sittende regimet for delaktighet i folkemord.
Klaffebukse
Klaffebukse, klaffbukse, klaffebrok (i flertall klaffebrøker), lokkbrok, lemmebrok eller lembrok er norske navn på tradisjonelle mannsbukser, særlig bunadsbukser, med splitter i sidene og en brei klaff som buksesmekk istedenfor en loddrett gylf. Klaffebukser var vanlige i den europeiske herremoten på 1700-tallet, men har opphav i middelalderens trange hoseplagg.
Hosebroker, skamkapsler og klaffebukser
Snittet på dagens tradisjonelle klaffebukser stammer fra den europeiske mannsdrakten på 1700-tallet. Da var det klaffelukking både på knebukser (kalt culottes på fransk og breeches på engelsk) og på langbukser. Langbukser ble vanlig herremote i åra etter den den franske revolusjonen og tidlig på 1800-tallet. Det kunne være trange pantalonger, vide sjømannsbukser eller andre typer.
Buksesmekker i form av en tøylapp oppstod imidlertid da hele mannsbukser ble vanlige omkring 1350. Inntil da brukte menn i Europa løse hoser, også kalt hosebroker eller brokhoser. Dette var langskaftede, tightsliknende strømper som på 1300- og 1400-tallet ble sydd sammen til ett bukseplagg. Den trekantede tøylappen som var bundet fast foran på skrittet på disse trange beinklærne, ble på tysk kalt Hosenlatz Tøylappen utviklet seg siden til skamkapsel (braguett) i renessansemoten, en svært iøynefallende, belgformet tøypung som dekket menns kjønnsorganer. Det samme tøystykket ble beholdt som diskret klaff på seinere tiders klaffebukser.
Bukseklaffen ble erstattet av en smal, loddrett buksesmekk på slutten av 1800-tallet etter påvirkning fra bymoten.
Eid og Voll
Eid og Voll, i samtiden skrevet Eid og Vold, er en tidligere kommune i Møre og Romsdal.
Eid og Voll formannskapsdistrikt (kommune) ble utskilt fra Grytten formannskapsdistrikt i 1840. Gårdene Torvik, Monsås og Hagen i Grytten kommune ble overført til Eid og Voll etter kongelig resolusjon 10. september 1862.
Herredsstyret (kommunestyret) i Eid og Voll vedtok 11. desember 1865 enstemming at kommunen skulle deles, slik at de to delene skulle bli egne herreder (kommuner). Men delingen ble endelig fastsatt først ved kongelig resolusjon 11. januar 1873, slik at Eid og Voll ble egne kommuner 1. januar 1874. Ved delingen hadde Eid 1 048 innbyggere og et areal på 36 km², mens Voll hadde 695 innbyggere og et areal på 260 km².
Liste over fotballklubber på Taiwan
Liste over fotballklubber i Taiwan inneholder tTaiwanske fotballklubber som er en del av seriesystemet. Det er ingen profesjonelle klubber på Taiwan, og kun to semi-profesjonelle klubber.
Tinn sorenskriveri
Tinn sorenskriveri var et sorenskriveri i Telemark fylke mellom 1920 og 1937. Sorenskriveriet ble opprettet ved kongelig resolusjon 16. juli 1920 da det gikk ut av Øvre Telemark østfjelske sorenskriveri. Embetet omfattet Tinn kommune. Ved kongelig resolusjon 21. mai 1937 ble Tinn og Heddal sorenskriverier slått sammen til ett; Tinn og Heddal sorenskriveri. Fra samme tid ble notarialforretningene i Tinn herred lagt til politimesteren i Rjukan.
Tinn og Heddal sorenskriveri skiftet navn til Tinn og Heddal tingrett i 2002.
Arkiv
Arkivet etter Tinn sorenskriveri er avlevert til Statsarkivet i Kongsberg. Arkivet har et omfang på 10 hyllemeter.
Kilder
Statsarkivet i Kongsberg, arkivkatalog for Tinn sorenskriveri.
Play (film)
Play er en svensk dramafilm fra 2011 regissert av Ruben Östlund. Filmen omhandler en serie med barneran som fant sted i Stockholm fra 2006 til 2008. Alle ranerne var gutter med innvandrerbakgrunn og alle ofrene var hvite svenske gutter. Tyvene brukte ikke vold, men benyttet en metode kalt "bror-trickset", som er et intrikat, psykologisk rollespill som fanger ofrene i en situasjon de ikke kommer ut av.
Filmen vant i Nordisk råds filmpris og var nominert til Amandaprisen i klassen for beste utenlandske kinofilm.
Handling
I Gøteborg utarbeider en gjeng på fem svensk-somaliske tenåringsgutter et forseggjort opplegg, for å stjele eiendelene til en svensk-asiatisk og to hvite tenåringsgutter. Gjengen kler seg ut som politimenn, og spør først om guttene vet hvor mye klokken er. Når et av ofrene sjekker klokken på mobiltelefonen sin, påstår gjengen at telefonen ser ut som en som ble stjålet fra en bror til en av gjengen. Etter tyveriet søker de tre guttene deretter hjelp på en kaffebar, men eieren føler ikke noe behov for å kontakte politiet - selv om ofrene etterspør dette.
VM i vektløfting 1950
VM i vektløfting 1950 (verdensmesterskapet i vektløfting) ble arrangert i Paris i Frankrike i 1950.
Anna Hallberg
Anna Hallberg (født 1975 i Härnösand, Sverige) er en svensk forfatter og litteraturkritiker.
Dóra Lucz
Dóra Lucz (født 26. september 1994) er en ungarsk padler som konkurrerer i sprintkajakk.
Hun representerte Ungarn under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hennes beste resultat var nummer 6 i K-1 200 meter.
G2A
G2A er ansett som et gråmarket, ettersom salg på plattformen kan foregå gjennom at produktnøkler kjøpes i en billig region, forså å bli solgt gjennom G2A i en dyrere region.
Cisordinol
Cisordinol er et antipsykotikum. Dets systematiske navn er (Z)-2-[4-[3-(2-klortioxanten-9-yliden)propyl]-1-piperazinyl]etanol.
Zuklopentixol eller Cisordinol er en modifisert versjon av den tidligere medisinen Sordinol (clopenthixol). Cisordinol gis ofte i form av depotdoser ved psykoser. Preparatet gir klart mindre bivirkninger enn for eksempel perfenazin, men har også noe dårligere effekt.
Danao
Danao kan vise til:
Migrationsverket (Finland)
Migrationsverket (svensk) eller Maahanmuuttovirasto (finsk) er en statlig etat i Finland som sorterer under Innenriksministeriet. Etaten behandler og avgjør saker som gjelder immigrasjon, oppholdstillatelse, flyktningstatus og statsborgerskap. Etaten ble etablert 1. mars 1995.
Liste over fotballklubber i Tanzania
Liste over fotballklubber i Tanzania inneholder tanzanianske fotballklubber som er en del av seriesystemet.
Alessandro Vannini
Alessandro Vannini (født 21. oktober 1938) er en italiensk landhockeyspiller.
Han representerte Italia under Sommer-OL 1960 i Roma, hvor laget hans ble nummer 13.
J. Andersen Aars
Jens Ludvig Andersen Aars (født 23. desember 1852 i Horten, død 22. mai 1919) var en norsk bankmann og politiker (H).
De biologiske foreldrene hans døde mens han var svært ung, og han ble så adoptert av den danske generalkonsulen Severin Christian Andersen. I 1872 fikk han ved kongelig resolusjon tillatelse til å bruke Andersen Aars som familienavn.
Etter examen artium med laud i 1870 og tjeneste som vernepliktig offiser tok han en merkantil utdannelse. Han studerte to år ved handelsakademiet i Antwerpen, før han var to år ved London-kontoret til Hambro & Son. Andersen Aars kom så tilbake til Kristiania for å gå inn i adoptivfarens bank, der han senere ble partner. Etter generalkonsul Andersens død i 1899 overtok J. Andersen Aars driften av hele banken.
Andersen Aars var en av grunnleggerne av Centralbanken, og lot banken han arvet av adoptivfaren gå inn i denne. Han satt i Centralbankens ledelse i tilsammen 18 år, før han måtte trekke seg tilbake på grunn av sykdom fra høsten 1917.
Han var Kristianias ordfører fra 1902 til 1904, formann i Den Norske Turistforening 1908–1917 og den første formannen i Foreningen til Ski-Idrettens Fremme ved stiftelsen i 1883. Han var dansk visekonsul fra 1884, og var ridder av St. Olavs Orden, kommandør av Dannebrogordenen og ridder av Æreslegionen.
Francesca Genzo
Francesca Genzo (født 9. september 1993) er en italiensk padler som konkurrerer i sprintkajakk.
Hun representerte Italia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hennes beste resultat var nummer 7 i K-1 200 meter.
The Servant Question
The Servant Question er en amerikansk stum dramakomedie fra 1920, regissert av Dell Henderson og med William Collier Sr. i hovedrollen.
ENI-nummer
Et ENI-nummer (forkortelse for European Number of Identification, eller på norsk «identifikasjon for europeiske fartøy», er et registreringsnummer for skip som kan navigere på innsjøer og elver i Europa og består av et åtte-sifret nummer som er unikt for hvert skip.
Viking Fotballklubb i 1960–61
Hovedserien, avdeling A
{|
As Long as You Love Me (Justin Bieber-sang)
«As Long as You Love Me» er en sang fra den kanadiske artisten Justin Bieber, utgitt på singel 11. juni 2012. Sangen er skrevet av Rodney Jerkins, Andre Lindal, Nasri Atweh, Sean Anderson og Justin Bieber. Sangen er fra hans tredje studioalbum, Believe fra 2012, og ble produsert av Rodney Jerkins & Andre Lindal.
1. østlige lengdegrad
1. østlige lengdegrad  er en lengdegrad som ligger 1° øst for nullmeridianen. Den strekker seg fra Nordpolen over Nordishavet, Atlanterhavet, Europa, Afrika, Sørishavet og Antarktis til Sydpolen.
Den 1. østlige meridianen danner en storsirkel med den 179. vestlige meridianen.
Fra pol til pol
Fra og med Nordpolen og sørover til Sydpolen går den 1. østlige meridianen gjennom: ! scope="col" width="125" | Koordinater ! scope="col" | Land, territorier eller hav ! scope="col" | Merknader ! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Nordishavet
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Atlanterhavet
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Nordsjøen
! scope="row" |  Storbritannia ! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Nordsjøen
! scope="row" |  Storbritannia ! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Den engelske kanal
! scope="row" |  Frankrike
! scope="row" |  Spania
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Middelhavet ! scope="row" |  Algerie
! scope="row" |  Mali
! scope="row" |  Burkina Faso
! scope="row" |  Niger ! scope="row" |  Burkina Faso
! scope="row" |  Ghana
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Sørishavet
! scope="row" | Antarktis
Merkelige Mira
«Merkelige Mira» er en sang av Ole Paus, utgitt på platen Blues for Pyttsan Jespersens pårørende i 1973. Sangen handler om en kvinne som lever på skyggesiden av samfunnet. Mira drikker, og har fysiske og psykiske traumer etter en voldtekt. Sangen er gjenutgitt på platene Jeg kaller det vakker musikk: Hjemmevant utenfor – Ca. 40 Beste, Paus synger Paus og 20 av de beste sangene. Den er en av flere tidlige sanger som uttrykker Paus' interesse for utstøtte og marginaliserte i samfunnet, ved siden av blant annet Kajsas sang og Jacobs vise.
Meike Pfister
Pfister representerte Tyskland under VM i alpint 2019 i Åre, der hun kjørte ut i super-G, endte på 22. plass i kombinasjonen og 23.-plass i utfor.
Lars Mikael Raattamaa
Lars Mikael Raattamaa (født 1964 i Rosersberg, Sverige) er en svensk forfatter med slektsbakgrunn fra Tornedalen. Raattamaa bor i Årsta, Stockholm og er utdannet som arkitekt. Debuterte som forfatter i 1989 med boken Ur krakars gäld
Antonio Lenza
Antonio Lenza (født 11. oktober 1939) er en italiensk landhockeyspiller.
Han representerte Italia under Sommer-OL 1960 i Roma, hvor laget hans ble nummer 13.
Losskøyte
Losskøyte var en seilskøyte som i eldre tid tok losen ut til ankommende skip og som tok ham til lands fra avgående skip.
Losskøytene er senere blitt avløst av nyere konstruksjoner og helikoptere, les mer på losbåt.
Tøffe forhold for båt og mannskap
Det var fri konkurranse om alle losoppdrag i ca. 200 år – fra 1720 til 1899. Førstemann på seilskutas dekk fikk jobben – og betalingen, så det var viktig at losbåten var en rask seiler.
Losene hadde plikt til å lose ethvert skip som hadde heist losflagg – dag som natt, sommer som vinter, så losen måtte ut i all slags vær for å gjøre jobben sin, så det var viktig at losbåten hadde gode sjøegenskaper.
De tidlige losbåtene var åpne båter med spriseil og var bemannet av 2 mann; losen og en losgutt. Når losen var vel om bord i seilskuta, måtte losgutten ta båten til havn alene.
Trommemarsj
En trommemarsj er et stykke musikk skrevet for slagverket i et korps. En trommemarsj brukes hovedsakelig av marsjerende korps, og spilles da av slagverket når resten av korpset ikke spiller. Formålet med trommemarsjen er å holde takten mellom stykkene som spilles, som hjelp til å marsjere i takt. Det hender også at trommegruppa i korpset må hvile, eller på steder marsjen går, helst må være relativ stille. Da vil takten holdes ved hjelp av at 1 trommeslager markerer på skarptromme med 1 trommestikke: Med 1 slag pr venstre-venstre-venstre-høyre-venstre gjentakende. helt til tamburmajoren markerer at hele korpset skal spille igjen, eller at trommegruppa spiller trommemarsj.
Losskøyte
Tøffe forhold for båt og mannskap
Jobben var farefull. Statistikken viser f.eks. at i årene fra 1833 til 1915 satte 19 av 74 loser livet til bare i distriktet «Ny-Hellesund losoldermannskap». Hver 4. los omkom!
Da båtene ble større og tryggere, kunne de krysse i Skagerrak i en uke av gangen i jakt på oppdrag.
I 1899 ble det for første gang gitt dispensasjon fra forbudet mot «laug» blant losene. Dermed kunne Færderlosene som de første organisere arbeidsinnsatsen bedre og la inntektene gå til en felleskasse.
Først i 1925 var det slutt på konkurranselosing over hele landet.
Peder Norden Sølling innførte dekk
De åpne losbåtene, store sjekter, dominerte lenge. Marinekaptein Peder Norden Sølling kalte de gamle båtene «Liig-kisterne». Han var opprørt over all elendigheten han så blant etterlatte etter loser som hadde forlist og omkommet i tjeneste på havet, men det var likefullt disse enkle båtene losene foretrakk, ikke minst av økonomiske grunner. Dekkede båter var vesentlig dyrere.
Peder Norden Sølling fikk derfor bygget «Dæks-Lods Cutter» i 1800. Dette var et skrog av engelsk type med tverr hekk og gaffelrigg. Dette må ha vært et trygt fartøy, men må ha kostet mange ganger det en åpen sjekte kostet. Skrogformen var også fremmed og «Dæks-Lods Cutteren» slo derfor ikke an. Sølling fikk kurset norske losbåtbyggere i å bygge etter tegning og lot dem bygge noen skøyter med dekk etter hans anvisninger. De var 27-30 fot og skulle ha 4-5 tonn ballast. Dette er svært mye for båtstørrelsen, men han omtalte dem da som kantrefrie.
Da Sølling døde i 1827 var over 600 dekkede losbåter i tjeneste langs kysten og fra 1850 var åpne losbåter sjeldne.
Skøytetypene
Fyrdirektør Carl Fredrik Diriks skriver i 1863 Om de forskjellige Slags Baade i Norge.
Seeds of Vengeance
Seeds of Vengeance er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av Ollie Sellers og med Bernard Durning i hovedrollen. Den er basert på en roman fra 1907 av Margaret Prescott Montague.
Losskøyte
Manglende sjødyktighet
Selv om losskøytene hadde fått dekk, og ble betraktet som mye mer sjødyktig enn tidligere, var de fortsatt ikke trygge nok til å hindre forlis i åpent hav. Båtene var relativt grunne og Sølling hadde derfor foreskrevet en solid kasse som ballasten skulle være i så den ikke forskjøv seg. For at kassen ikke skulle oppta all plassen under dekk, foreskrev han jernmalm som ballast. Mange forlis skyltes at de ble slått overende av en brottsjø, rettet seg ikke og fyltes med vann. Det er derfor sannsynlig at Søllings anbefalinger ikke ble fulgt, hverken med ballastmengde eller sikringen av ballasten som opptok mye plass. Tunge båter var også sakte i lett vær og tunge å ro. Alle var klinkbygget og ikke alltid solide nok til å tåle slag fra sjøen så de sprang lekk. Mange loser forsvant fortsatt på havet.
Seeds of Vengeance
Handling
I fjellene i West Virginia blir Alderson Cree dødelig såret i et bakholdsangrep av Kip Ryerson, etter at Kips kone Martha søkte tilflukt hjemme hos Crees for seg selv og ste-datteren Eileen. Cree får sin unge sønn, David, til å love å hevne dette så snart han har vokst opp. George Hedrick, den lokale butikk-eieren, leder kort tid senere en folkemengde for å drive Kip ut av byen deres.
Losskøyte
Colin Archers losbåter
Da Colin Archer startet sin båtbygging av større båter i 1867, var de norske losbåtene fortsatt av den gamle form. Den er karakteristisk ved at forskipet var fyldigere enn akterskipet. På engelsk ble dette kalt «Cod’s head – Mackerel tail». Dette ga til dels meget butt baug som sammen med stor bredde, stoppet farten i motsjø. I tillegg med lite dypgående og liten tyngde, kom de ikke rundt i bauten i storm. Tegninger av Søllings «Dæks-Lods Cutter» viser samme skrogform, butte i baugen og ganske grunn i spanterisset. Det krevdes godt sjømannskap og navigering for å ikke komme opp i vanskelige situasjoner man ikke kom seg ut av igjen, vanskelig i mørket eller dårlig sikt uten noen navigasjonshjelpemidler.
Filosofiåret 1865
Filosofiåret 1865 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1865.
Losskøyte
Colin Archers losbåter
Losskøytenes form bekreftes av enkelte oppmålingstegninger og av publiserte beskrivelser. Chr. Schollert skriver i Aftenposten 4/1-1882: «Den gamle "Hvaløerbaad" havde pumpe Linier, betydelig drøyere Forskib end Agterskib, svært udliggende Boug og ringe Dybgaaende.»
Colin Archer startet med gaffelriggede lystbåter med engelsk skrogform med moderne linjer, god dybde og høyt fribord. De moderne linjer kjennes ved at midtspantet står godt aktenfor midten slik at forskipet blir langt og skarpt og vannlinjen akter fyldigere enn forskipet. Linjene ble da helt motsatt av den gamle formen. Colin Archer beskriver noen av losskøytene i Redningsselskapets konkurranse for redningsskøyte i 1892. «Denne Model representerer nærmest den i Trakten om Arendal sædvanlige Baadform med forholdsvis betydelig Bredde og fyldige Former især i Forskibet.» – og om en vestlandsskøyte: ''«Midtspantet er i denne Model lagt usædvanlig langt fremme.» - og om en sørvestlandsskøyte: «Som det heraf sees, er denne Model forholdsvis overordentlig bred. Den har derfor fyldige Former, især i Forskibet».''
Losskøytenes skrogformen synes således å ikke å ha endret seg vesentlig fra de var blitt dekket og til langt ut i Archers tid.
I 1871 bygde han sin første spissgattede losskøyte på 33 fot. Linjeføringen var moderne og midtspant dypt som på lystbåtene. Skøyteformen var snudd bak/fram. For å gi losene noe av det de var vant til, hentet han stevnprofilene fra Hvalerskøyta, samt dennes lave fribord og spririgg, noe som også gjorde dem billigere. Dette ble raske skøyter og med større dybde var de også mer sjødyktig enn tidligere. Etter eget utsagn, fikk den «Anerkjennelse her blant dristige Lodse baade for Seilads og Södygtighed». Denne nye typen var på 33 fot og gjorde seg gjeldende i losbåtregattaene. En av de første ble bygget til Wilhelm Josephsen i Nevlunghavn som ga den navnet «Garibaldi». I 1873 vant han losklassen i regatten ved Jomfruland. Schollert skriver om Archerbåtene i Aftenposten 4/1-1882: «I sin helhed er lodsbaadens Soliditet, Seileevne og Sødyktighed øget betydeligt».
Alle kystens losbåter hadde innvendig ballast, ofte rullestein og var grunnere enn Archers, og senhøstes 1881 forliste Norges mest kjent los, Ulabrand, med en solid og dekket Tenviksskøyte. Man antar båten ble slått ned med masten i vannet og hadde ikke nok stabilitet til å rette seg før den sank. Lystbåtene hadde nå ofte jernkjøl, så også Archers. Høsten 1882 tegnet han en losbåt med jernkjøl og denne ble levert i 1883 til Wilhelm Josephsen i Nevlunghavn. Denne var i tillegg den første kravellbygde losbåten. Den var ca 35 fot, fikk navnet «Garibaldi» og var gaffelrigget.
Fremskrittet ble ansett som en så banebrytende trygghet for losene, at Archer i 1886 ble utnevnt til 1. Ridder av St. Olavs Orden.
VM i vektløfting 1951
VM i vektløfting 1951 (verdensmesterskapet i vektløfting) ble arrangert i Milano i Italia i 1951.
Losskøyte
Colin Archers losbåter
Etter en fralandsstorm utenfor Langesundsbukta i 1892, ble hans losbåter malen for redningsskøyta.
Archer forbedret linjene kontinuerlig og i 1894, modifiserte han losbåtlinjene med erfaringen med redningsskøyta bygget året før. Båten ble bygget til Wilhelm Josephsen i Nevlunghavn som fikk sin tredje Archerbåt med navnet «Garibaldi».
Alt i alt bygde han 50 losbåter, de siste med motor i tillegg til full seilføring. Archers losbåter ble også eksportert til Sverige, Finland og Russland.