cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
De forente arabiske emiraters sentralbank
De forente arabiske emiraters sentralbank (eng: Central Bank of United Arab Emirates, arabisk: مصرف الإمارات العربية المتحدة المركز) er sentralbanken i De forente arabiske emirater.
Historie
UAE Currency Board hadde ikke myndighet til å definere landets pengepolitikk, kun å utstede valuta, samt sikre dekning for valutaen i gull og utenlandsk valuta. Dirham'en var i starten låst til amerikansk dollar; 3,94737 dirham pr dollar. De organiserte også bankvesenet, og samlet statistikk om pengemarkedet og bankvesenet i samarbeid med IMF.
Slaget om Huế
Slaget om Hue ble utkjempet om byen Huế i Sør-Vietnam i tiden 30. januar – 3. mars 1968. Dette var et av de lengste og blodigste slagene i Vietnamkrigen.
De forente arabiske emiraters sentralbank
Historie
I 1980 kom en ny lov (Union Law) som omhandlet både sentralbanken, pengepolitikken og bankvesenet, og med denne endret sentralbanken navn til dagens navn. På denne tiden hadde økonomien vokst; det fantes 21 banker, og pengemengden var økt til 2.143 millioner dirham. Loven ga sentralbanken bl.a. ansvar for penge- og kredittpolitikken, og regulering av bankvesenet. Sentralbanken fikk da også andre oppgaver som sentralbanker har, som forvaltning av landets valutareserver, fungere som regjeringens bank, og være regjeringens kontaktpunkt mot IMF.
Slaget om Huế
Bakgrunn
Det nordvietnamesiske angrepet på byen ble en del av innledningen til Tết-offensiven. Særlig symbolsk ble slaget om Huế da dette var den tidligere hovedstaden i det vietnamesiske Nguyen-dynastiet. Videre var Hue viktig ved at hovedveien nord/sør gikk gjennom byen og Parfymeelven gjorde dette til et kommunikasjonsknutepunkt.
De forente arabiske emiraters sentralbank
Historie
Siden 1980 har pengemengden økt betydelig; M1 har økt fra 7,3 mrd i 1980 til 150 mrd i juni 2007, og M2 har økt fra 23,5 mrd til 475,3 mrd i samme periode.
Sentralbanksjef
Pr mai 2015 er Hans Høyhet Mubarak Al Mansouri sentralbanksjef. Han ble utnevnt i september 2014, og erstattet da Bin Nasser Al Suwaidi, som hadde sittet siden 1991. Visesentralbanksjef er Mohammed Ali Bin Zayed Al Falasi.
Slaget om Huế
Bakgrunn
Slik var byen en viktig forsyningslinje til kystbyen Da Nang og til styrkene som så ved den demilitariserte sonen som utgjorde grensen til Nord-Vietnam. Denne lå bare 80 km unna.
Tết-offensiven
Tết-offensiven var planlagt av den nordvietnamesiske generalen Võ Nguyên Giáp, som også var mannen bak seieren over franskmennene i slaget ved Dien Bien Phu i 1954 som avsluttet første indokinesiske krig. Denne offensiven ble innledet samtidig med det vietnamesiske nyttårsfeiringen som innebar samtidige angrep på en rekke byer og militære installasjoner over hele Sør-Vietnam, herunder fire provinshovedsteder, blant dem Huế.
Doubtful Sound
Doubtful Sound er en fjord sørvest på Sørøya på New Zealand, nær den mindre, men lettere tilgjengelige og mer kjente fjorden Milford Sound. Denne delen av øya har uoffisielt fått namvet «Fjordland» (engelsk Fiordland) på grunn av alle fjordene som skjærer inn i landskapet her, og en nasjonalpark her bærer også dette navnet. De bratte fjordsidene byr fram hundrevis av fossefall i regntida. Fjorden huser en av de sørligste bestandene av delfiner i verden. Tallet på individer er lavt, bare omkring 60 stykker, og det er uvisst om bestanden vil bestå i framtida. Det er vanlig at turbåter prøver å få kontakt med disse dyra.
Slaget om Huế
Kampene
Den sørvietnamesiske hæren (ARVN) i Hue (Divisjon 1) ble ledet av general Ngô Quang Trưởng. Han hadde sendt sine soldater hjem for å feire nyttår sammen med familie. Selv ble han igjen i divisjonens hovedkvarter i byen og ledet motangrepet derfra under hele offensiven. Motangrepet ble forsinket på grunn av at sørvietnameserne og amerikanerne nølte med å bruke artilleri og luftangrep i like stor grad som andre steder, på grunn av byens historiske, kulturelle og symbolske verdi.
Motangrepet ble innledet den 1. februar da de sørvietnamesiske fallskjermsbataljonene 2 og 7 rykket inn. De frigjorde vest- og nordporten av cidadellen og Tay Loc-flyplassen den 2. februar. Det foregikk heftige kamper mellom de to ARVN-fallskjermsbataljonene og to nordvietnamesiske regimenter i ni døgn. I tillegg deltok sørvietnamesiske politistyrker, ARVN-jegerkompani (Trinh sát) som tilhørte divisjon 1 og etter hvert ARVN-mariner og -rangers (Biệt Động Quân). Amerikanerne deltok først fra den 7. februar med under 2.500 mann fra US Marines, for å støtte de sørvietnamesiske styrkene.
Doubtful Sound
Historikk
Doubtful Sound fikk navnet «Doubtful Harbour» av kaptein James Cook, som ikke våget å seile inn i fjorden fordi han var utrygg på om farvannet var tilgjengelig for seilskip. Senere ble den kalt Doubtful Sound av hval- og selfangere.
En kommer fram til fjorden enten sjøveien eller på landeveien fra kraftstasjonen Manapouri vannkraftverk.
Sven Ombudstvedt
Sven Ombudstvedt (født 27. juli 1966) er en norsk siviløkonom. Han ble 21. desember 2009 utnevnt til ny konsernsjef i Norske Skog, etter Christian Rynning-Tønnesen, - med tiltredelse 1. januar 2010.
Kakuna
Kakuna er en oppdiktet skapning fra Nintendos spillserie Pokémon. Kakuna er av typene insekt og gift. Den utvikler seg fra Weedle, til Beedrill. Kakuna er også en av veldig få Pokémoner som har fått et norsk navn; I store deler av animeen omtales den på norsk som Kokong.
Sven Ombudstvedt
Ombudstvedt har siden 2008 vært med i ledergruppen i det franske selskapet SCD. Han var finansdirektør Yara International 2006–2008 og var også medlem av konsernledelsen. Han ledet oppstrømsvirksomheten i Yara fra 2003 til 2006. Han arbeidet tidligere i Norsk Hydro ASA og var strategidirektør fra 2002 til 2003.
Doubtful Sound
Historikk
Doubtful Sound er uvanlig på den måten at der er to adskilte lag med vann som ikke blander seg: De øverste meterne er ferskvann fra elveutløpene i fjorden. Under dette er et lag med kaldt, tungt saltvann fra havet. Forskjellen i brytingsindeksen mellom disse to laga gjør det vanskelig for lys å trenge gjennom. Slik har det seg at mange dyphavsorganismer holder til i det forholdsvis grunne farvannet i denne fjorden.
Kakuna
Kakuna ser ut som en gul kokong. Den er en form som de er mens den forandrer seg fra Weedle til Beedrill. Dens indre er sårbart, men den har et solid skall som beskytter mot fiender. Den er nesten ikke i stand til å bevege seg, i stedet sitter den festa til tre under lauv og i greinkroker. Imidlertid er den i stand til å få fram brodden sin og stikke fiender med den. Når den skal til å utvikle seg blir den veldig varm.
Sven Ombudstvedt
Ombudstvedt har en bachelorgrad i business administration fra Pacific Lutheran University i Washington og en mastergrad i international management fra Thunderbird i Arizona.
Doubtful Sound
Deep Cove
Deep Cove er en fjordarm i Doubtful Sound, og tar mot utslippet av vann fra kraftstasjonen Manapouri vannkraftverk, den største vannkraftstasjonen på New Zealand. I likhet med resten av Fjordland har også Deep Cove et unikt, vilt og lite tilgjengelig landskap. Vanntilførselen fra kraftstasjonen påvirker kvaliteten på vannet i fjordarmen, selv om dette fra før er et område med stor ferskvannstilførsel gjennom en årlig nedbørsmengde på 7,6 meter.
Dyreliv
Dyr som finnes i Doubtful Sound er blant annet:
Doubtful Sound huser en stor mengde ulike sjødyr, for eksempel mange arter fisk, sjøstjerner, sjøanemoner og koraller. De mest kjente er kanskje de svarte koralltrærne som her finnes i uvanlig grunt vann for organismer som ellers regnes som dyphavsarter.
Eksterne lenker
Doubtful Sound Deep Cove
São Sebastião da Amoreira
São Sebastião da Amoreira er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Ireen von Wachenfeldt
Ireen Gunhild Birgitta von Wachenfeldt (født Sixtensson 6. desember 1950 i Degerfors) var leder for den svenske feministorganisasjonen ROKS (Riksorganisationen för kvinnojourer och tjejjourer i Sverige). Hun er nå leder for Vänsterpartiet i Karlskoga.
Hun tilhører ikke adelsslekten von Wachenfeldt, ettersom hennes mann Kenneth tok sin mors etternavn.
Wachenfeldt arbeidet ved Kristinehamns Folkhögskola, hvor hun ble sagt opp etter å ha tatt av seg klærne under en forelesning. Etter å ha medvirket i et fjernsynsprogram om sine noe spesielle undervisningsmetoder ble hun rikskjent.
Bodø Toldkammer
Bodø Toldkammer ligger i Toldbugata 2 i Bodø. Bygget ble oppført i 1912 og tegnet av Søren Wiese-Opsahl og var ett av få bygg i Bodø sentrum som overlevde bombingen 27. mai 1940
Đa Nhim-demningen
Đa Nhim-demningen er en demning med et vannkraftverk i Ninh Thuan, i Vietnam. Dette anlegget har en totalt installert effekt på 160 MW, ble påbegynt i 1955 og stod ferdig utbygd i 1964.
Alphonse Massemba-Débat
Alphonse Massemba-Débat (født 1921, død 25. mars 1977) var en politisk skikkelse i Republikken Kongo som ledet landet fra 1963 til 1968.
Da presidenten Fulbert Youlou ble avsatt i et statskupp den 15. august 1963 ble hele presidentskapet suspendert. Massamba-Débat, som var leder for det nasjonale rådet for revolusjonen, ble erklært som statsminister dagen etter og Nasjonalt råd for revolusjonen ble erklært som det eneste lovlige politiske parti i landet. Massamba-Débat ble utpekt til president den 19. desember 1963 med Pascal Lissouba som ny statsminister.
Regjeringen til Massamba-Débat ble styrtet i et kupp den 4. september 1968 av Marien Ngouabi som var formann i det samme partiet som hadde brakt Massamba-Débat til makten. Massamba-Débat ble deretter tvunget til å forlate politikken for godt. Da Ngouabi ble myrdet i 1977 ble mange mennesker arrestert og tiltalt for å ha konspirert til drapet inkludert Massamba-Débat. Han ble dømt og henrettet i mars 1977 for forræderi, men det finne lite bevis på at han visste om drapsplanene på forhånd.
Alfapartikkel
En alfapartikkel (α-partikkel) er en atomkjerne bestående av 2 protoner og 2 nøytroner, som kjernen i heliumatomet. I forbindelse med kjernefysisk spalting (fisjon) sendes det ofte ut alfapartikler (alfastråling) sammen med betapartikler (betastråling) og gammastråling (svært kortbølget elektromagnetisk stråling). Direkte alfastråling har liten gjennomtrengningskraft og er derfor ganske ufarlig utenfor kroppen, men partiklene er kraftig ioniserende og blir skadelige for bronkier og lunger ved innånding.
Vitesse
Vitesse er kjent for talentutvikling i Nederland og har utviklet blant andre Raimond van der Gouw, Philip Cocu, Roy Makaay, Sander Westerveld, Pierre van Hooijdonk, Mahamadou Diarra, Nemanja Matić, Marco van Ginkel, Davy Pröpper, Wilfried Bony, Mason Mount og Martin Ødegaard.
Spillerstall
''Oppdatert 17. april 2023.''
Kjente spillere
• Phillip Cocu
•  Jaap Davids
Thác Mơ vannkraftverk
Thác Mơ vannkraftverk er en demning med et vannkraftverk i Bình Phước, i Vietnam. Dette anlegget har en totalt installert effekt på 150 MW, ble påbegynt i 1990 og stod ferdig utbygd i 1995.
Vitesse
Kjente spillere
•  Mahamadou Diarra
•  Nicky Hofs
•  Theo Janssen
•  Bert Konterman
•  Roy Makaay
•  Raimond van der Gouw
•  Pierre van Hooijdonk
•  Ricky van Wolfswinkel
•  Stefan Nanu
•  Stijn Schaars
•  Dejan Stefanović
•  Sander Westerveld
•  Frans Thijssen
•  Anthony Annan
•  Marco van Ginkel
•  Wilfried Bony
•  Bertrand Traoré
Ofelia Østrem Ossum
Ofelia Østrem Ossum (født 16. august 1990) er en norsk cellist, vokalist og pianist fra Jar, utenfor Oslo. Til tross for klassisk skolering i oppveksten, er Ossum mest kjent som medlem i de norske indiebandene Einar Stray Orchestra og Team Me. I tillegg har hun spilt med artister som Moddi, Kråkesølv, Kollwitz, My Little Pony og Therese Aune. Våren 2009 fikk hun utdelt Budstikkas kulturstipend på 30 000 kroner for sitt musikalske talent og innsats. 12. juni 2004 deltok hun sammen med Ida Margrete Rinde Sunde i Melodi Grand Prix jr. under navnet Luna. Sammen fremførte de låta Min egen vei.
São Tomé (Paraná)
São Tomé er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Anne Szefer Karlsen
Anne Szefer Karlsen (født 1976 i Halden) er en norsk kurator, redaktør, kunstskribent og tidligere leder av Hordaland Kunstsenter. Hun var med på å grunnlegge i Bergen i 2003, et studiosamarbeid av hovedsakelig fotobaserte kunstnere, som også driver et residency-program. Sammen med kunstner og kurator startet og drev hun kunstbokforlaget CTRL+Z. I 2013 var hun kurator for Lofoten International Art Festival, og hun var kurator for på Vigeland-museet i 2015. Anne Szefer Karlsen er utdannet som fotobasert kunstner med en BA fra, og en Master fra Kunsthøgskolen i Bergen. I 2006 fullførte hun Skapende Kuratorpraksis ved KHiB. Hun var en av grunnleggerne av, og sitter som styremedlem i foreningen (per januar 2015).
Med sine mange roller er Anne Szefer Karlsen en viktig drivkraft på Bergens samtidskunstscene. De senere år blir hun også i større og større grad invitert som kurator utenfor Norge, som i 2012 til,  i 2010,  i 2008 og til å snakke i internasjonale samtidskunstfora slik som The World Biennale Forum no 2 under  i Brasil i 2014.
Anne Szefer Karlsen bor og jobber i Bergen.
Pierre Clostermann
Pierre-Henri Clostermann (født 28. februar 1921 i Curitiba i Brasil, død 22. mars 2006 i Montesquieu-des-Albères i Frankrike) var en høyt dekorert fransk jagerflyger fra andre verdenskrig. Etter krigen var han politiker og medlem av Nasjonalforsamlingen.
Bakgrunn
Clostermann var sønn av den franske generalkonsulen i Rio de Janeiro. Hans familie var av elsassisk herkomst.
Han gikk på skole ved Ecole Notre-Dame i Boulogne-sur-Seine.
Clostermann fikk flysertifikat i 1937 i Brasil og studerte deretter og til 1940 ingeniørvitenskap ved California Institute of Technology. Han meldte seg til tjeneste for franske myndigheter ved starten av krigen, men ble avvist. Han utdannet seg deretter til kommersiell pilot. Deretter fikk han amerikansk yrkesflygerlisens.
Krigsflyger, flygeress
I 1942 ble han innrullert i Royal Air Force. Han ble postet til den «frie franske» jagerskvadronen No 431 Sqdn RAF. Clostermann fløy Supermarine Spitfire fra 1943 til 1944 og Hawker Tempest i 1945. I løpet av den relativt korte tiden han tjenestegjorde som jagerpilot gjennomførte han 432 jagersortier. Han skjøt ned 23 fiendtlige fly (19 på egen hånd, 14 sammen med andre). Videre krediteres han med fem trolig nedskutte og enda 8 skadet. Ifølge loggboken hans ødela han 225 kjøretøyer, 72 lokomotiver, fem stridsvogner og to E-båter (tyske torpedobåter).
Politisk karriere
I 1946 var Clostermann medlem av den grunnlovgivende nasjonalforsamlingen. Han representerte Bas-Rhin i Nasjonalforsamlingen som medlem av Démocratique et socialiste de la Résistance. Fra november 1946 var han medlem av Nasjonalforsamlingen, igjen valgt fra Bas-Rhin. Han representerte Union démocratique et socialiste de la Résistance. Fra 1951 til 1955 representerte han Marne og Rassemblement du peuple français, så fra 1956 til 1958 Seine og partigruppen Républicain radical et radical-socialiste. Fra 1967 til 1969 representerte han departementet Yvelines og partigruppene Union pour la nouvelle République (1962–1967), Union démocratique pour la Ve République (1967–1968) og Union des démocrates pour la République (1968–1969).
Fra 1963 til han gikk ut av nasjonalforsamlingen i 1969 var Clostermann nestleder i den nasjonale forsvarskommisjon og for komiteen for stridskreftene.
Algeriekrigen
I 1956 meldte han seg frivillig til krigen i Algerie. Fordi han var medlem av nasjonalforsamlingen fikk han ikke delta i kamphandlinger og innsatsen hans i flyvåpenet begrenset seg til observasjonsoppgaver. Fra 1957 fløy han i alt 116 oppklaringsoppdrag og ble til slutt dimittert som oberstløytnant.
Forfatter
Han ble kjent også som forfatter.
Utmerkelser
Clostermann ble tildelt storkors av den franske Æreslegionen og var medlem av den franske Frigjøringsordenen. Han ble tildelt Médaille militaire, Croix de Guerre, Croix de la Valeur Militaire med palme, Médaille de la Résistance med rosett, Médaille de l'aéronautique og Médaille commémorative des opérations de sécurité et de maintien de l'ordre.
Clostermann mottok de britiske utmerkelsene Distinguished Service Order og Distinguished Flying Cross med barre og de amerikanske utmerkelsene Silver Star og Air Medal.
Verk
Hans bøker som er utkommet på norsk:
Jan Petter Sissener
Jan Petter Wilhelm Courvoisier Sissener (født 14. mars 1955 i Genève, Sveits) er en norsk aksjemegler. Han har bygget opp flere meglerhus i Norge.
Bakgrunn og virke
Faren kommer fra Sveits, men Sisseners norske mor reiste tilbake til Norge med sønnen da han var to år gammel. De bosatte seg på Gjettum i Bærum. Ti år senere flyttet Sissener til Slemdal i Oslo hvor han har bodd siden.
På begynnelsen av 1980-årene begynte han som aksjemegler, og i 1982 ble Jan Petter Sissener ansatt i Alfred Berg Kapitalforvaltning. I 1986 begynte han i Carnegie International i London og bygde opp en avdeling fra 1989 i Norge. I 1993 etablerte han sitt eget selskap, Sirius Securities, som ble kjøpt opp av Orkla Finans året etter. I 2001 begynte han igjen i Alfred Berg.
I 2005 kom Sissener i konflikt med den nederlandske storeieren ABN AMRO i Alfred Berg, og han gikk over til Kaupthing som sjef for deres nye, norske meglervirksomhet. Han sluttet brått i Kaupthing i februar 2008.
Jan Petter Sissener var som arving i Sissener-familien part i en opprivende rettssak som har versert i 20 år. Einar W. Sissener kjøpte ut de andre arvingene fra familiebedriften Apothekernes Laboratorium, men ble i ettertid uenig om delingen mellom søsknene.
Cebu Pacific
Cebu Pacific er et filippinsk lavprisflyselskap. Cebu Pacific er Filippinenes ledende innenriksflyselskap.
Destinasjoner
Cebu Pacific flyr til 33 innenriksdestinasjoner og 24 internasjonale destinasjoner i 14 land.
Flåte
Flyselskapet studerer Boeing 777-300ER i bare økonomi-klasse, som kan bli brukt til ruter til Vest-kysten i USA.
Etter at en Airbus A380 landa i Manila 11. oktober 2007, har Cebu Pacific en interesse om å ordre flytypen. Airbus A380 fly kan ha over 800 passasjerer i bare økonomi-klasse, og flya i Cebu Pacific har bare økonomi-klasse. Flytypen kan bli brukt til ruter i USA. Cebu Pacific vil vente med å ordre flytypen, før alle de 20 Airbus A320 har kommet i flåten. Den 18. desember 2007, Cebu Pacific ga en ordre på fire ATR 72-500 fly.
Thomas Schwab
Thomas Schwab (født 10. april 1962), vesttysk aker som deltok i de olympiske vinterleker 1988 i Calgary.
Schwab vant en olympisk bronsemedalje under i aking vinter-OL 1988 i Calgary. Sammen med Wolfgang Staudinger kom han på tredjeplass i toer for menn, bak Jörg Hoffmann / Jochen Pietzsch og Stefan Krauße / Jan Behrendt begge parene fra Øst-Tyskland.
Mercedes-Benz W124
Mercedes-Benz W124 er en bilmodell fra Mercedes-Benz produsert fra 1984 til 1995. W124 var en etterfølger av Mercedes-Benz W123 og ble selv etterfulgt av Mercedes-Benz W210. Høsten 1992 ble helt nye bilmotorer introdusert, med 16 ventiler. Disse motorene ble også levert i etterfølgeren W210 frem til 1999. W124-utgavene fra og med høsten 1992 til og med våren 1995 var således en slags hybrid, med W124-karosseri og W210-motor.
W124 ble levert som sedan, stasjonsvogn (kalt S124), coupe (kalt C124) og kabriolet (A124). W124 fulgte i tradisjonen til W123 og var med dette en solid og velbygd bil som var designet for å kunne tåle mye bruk. W124 var laget med en "koste-hva-det-koste-vil" mentalitet som gjorde at dette ble en av de mest solide Mercedes-Benz-bilene som noensinne er produsert.
W124 var den første Mercedes Benz med 4 Matic. Ineligent 4 hjuldriftsystem. Fra ca 1986.
En high-end bil av Mercedes-Benz W124 ble også produsert i samarbeid med Porsche AG, kalt 500 E (1991-1993) og en faceliftversjon E 500 (1994-1995). 500 E/E 500 var et samarbeid med Porsche-AG, og karosseri ble sendt til Porschefabrikken i Zuffenhausen. Der ble karosseriet tilpasset og modifisert for å få plass til en 5.0L V8 M119 motor hentet fra MB R129 500 SL. Torpedoveggen ble endret for å få motoren så langt bak i karosseriet som mulig. Dermed ble det 50/50 vektfordeling på fram- og bakhjul. Understell og bremser er de samme som på R129 500 SL, i tillegg er det hydraulisk fjæring bak med self-leveling system. E 500 har bremser fra 600 SL 320mm bremseskiver foran og 278mm bak. Skjermer og sporvidde ble også bredere i forhold til vanlig W124, bilen ble også senket 1,25tommer. Deretter ble det modifiserte karosseriet sendt tilbake til Mercedes-Benzfabrikken i Sindelfingen for lakkering og sendt til Porschefabrikken igjen for montering. Sluttkontrollen ble utført hos MB i Sindelfingen. Bilene ble nærmest håndbygget og det tok 18 dager å lage hver bil. Det som skiller 500 E/E 500 visuelt fra resten av W124 er de bredere skjermene, frontlykter og støtfangeren foran og bak. Men er i utgangspunktet en helt annen bil Totalt ble det produsert 10.479 biler fra 1991 til 1995.
Limited-Edition versjonen av E 500 var de siste utgavene, produsert som 1995 modeller. Disse ble levert i egne metallic farger og hadde to-tonet interiør. Mercedes 500 E / E 500 kjørte fra det meste, men i likhet med tilsvarende BMW og andre i den kategorien måtte den gi tapt mot Lotus Omega (den Lotus-modifiserte utgaven av Opel/Vauxhall Omega). Spesialutgaver som E 60 AMG 6.0L V8 og Brabus E 65 6.5L V8, samt Brabus 7.3L V12 ble også levert. Her kan du se en film om bilen: https://www.youtube.com/watch?v=FJNHhrvZSGg
Versjoner tilgjengelig i Norge i 1985, hentet fra brosjyre trykket november 1984:
200 D – 72 hk
250 D – 90 hk 300 D – 109 hk
200 – 109 hk
230 E – 136 hk
260 E – 170 hk
300 E – 190 hk
Stasjonsvogn (S124) var tilgjengelig fra høsten 1985. Unntaket var 260 E-versjonen. Stasjonsvognsutgaven av 300 E het for eksempel 300 TE.
Lang utgave med 6 dører fantes av 250 D og 260 E.
Coupe (C124) kom våren 1987 som 230 CE og 300 CE. En interessant ting med CE var at den allerede hadde de utvendige sidepanelene som skulle bli standard på sedan og stasjonsvogn høsten 1989.
Versjoner tilgjengelige i Norge i 1990, hentet fra brosjyre trykket september 1989:
200 D / 200 TD – 75 hk
250 D / 250 TD – 94 hk
250 D Turbo – 126 hk
300 D / 300 TD – 113 hk
300 D 4 Matic – 113 hk
300 D Turbo / 300 TD Turbo – 147 hk
200 / 200 T – 105 hk
200 E / 200 TE – 118 hk
230 E / 230 TE / 230 CE – 132 hk
260 E – 160 hk 260 E 4 Matic – 160 hk
300 E / 300 TE / 300 CE – 180 hk
300 E 4 Matic / 300 TE 4 Matic – 180 hk
Det fantes lange karosserier med 6 dører og enten som 250 D eller 260 E.
De fleste kunne leveres som Sportline, men unntak av 4 Matic og Lang.
Alle kunne leveres med automatgir.
Versjoner tilgjengelige i Norge i 1994, hentet fra brosjyre trykket mai 1993:
E 200 Diesel – 75 hk
E 250 Diesel (også T-modell) – 113 hk
E 250 Turbodiesel – 126 hk
E 300 Diesel (også T-modell) – 136 hk
E 300 Turbodiesel (også T-modell) – 147 hk
E 300 Turbodiesel 4 Matic (også T-modell) – 147 hk
E 200 (også T-modell) – 136 hk
E 300 4 Matic (også T-modell) – 180 hk
E 320 (også T-modell, Coupe og Cabriolet) 220 hk
Jan Behrendt
Jan Behrendt (født 29. november 1967 i Ilmenau) østtysk / tysk aker som deltok i de olympiske vinterleker 1988 i Calgary, 1992 i Albertville, 1984 i Lillehammer og 1998 i Nagano.
Mercedes-Benz W124
E 420 – 279 hk
Jan Behrendt
Behrendt vant en olympisk sølvmedalje i aking under vinter-OL 1988 i Calgary. Sammen med Stefan Krauße kom han på andreplass i toer for menn, bak sine landsmenn Jörg Hoffmann og Jochen Pietzsch.
Fire år senere, under vinter-OL 1992 i Albertville ble han olympisk mester i aking. Sammen med Stefan Krauße vant han toer for menn foran sine landsmenn Yves Mankel og Thomas Rudolph. Han vant sin andre olympiske tittel under vinter-OL 1998 i Nagano. Han og Stefan Krauße vant toer for menn foran Chris Thorpe og Gordy Sheer fra USA. Behrendt ble verdensmester i aking sju ganger, tre ganger i mixed og fire i toer for menn. 1989 i Winterberg i toer, 1991 i Winterberg i både toer og mixed, 1993 Calgary i toer og mixed og 1995 i Lillehammer i toer og mixed.
Mercedes-Benz W124
Da betegnelsen E-klasse ble innført i 1993, forsvant modellnavnene T og CE. De ulike variantene ble kalt sedan, T-modell, coupe og cabriolet.
Slaget om Moskva
Slaget om Moskva (oktober 1941–januar 1942) var det tyske angrepet mot Moskva, og den sovjetiske forsvarskampen med påfølgende motoffensiver under andre verdenskrig. Slaget var blant de blodigste i krigshistorien, langvarig, og foregikk over et veldig område. Partene var ganske jevnsterke, begge satte inn store styrker, og utmattet hverandre. Samlede tap (døde, savnede og sårede) var over én million. Sovjeternes tap var størst, men det viste seg at de tålte dem.
Operasjonsplanen for invasjonen av Sovjet, operasjon Barbarossa, var basert på Blitzkrieg. Etter planen skulle Moskva erobres etter 3-4 måneder. På tross av store innledende erobringer ble de tyske invasjonsstyrkenes fremmarsj hindret av sovjetisk forsvar, spesielt i slaget om Smolensk fra 10. juli til 10. september 1941. Etter å ha erobret Smolensk valgte det tyske Wehrmacht å konsolidere frontene ved Leningrad og Kiev – det ga ytterligere forsinkelser av fremrykkingen mot Moskva. For den tyske fremrykkingen var et direktiv Hitler ga 21. august negativt. I direktivet ble det fremhevet at det var viktigere å erobre Krim, Donetsbassenget og Kaukasusområdet før vinteren, enn å presse frem mot Moskva. Deler av armégruppe sentrum, inkludert Guderians panserstyrker, ble dirigert mot Kiev, der de vant en stor seier.
Aksemaktenes offensiv mot Moskva fortsatte den 30. september 1941 under kodenavnet operasjon Tyfon. Målet var å erobre Moskva innen vinteren satte inn. De tidlige fasene av offensiven var vellykket, og flere sovjetiske arméer ble nedkjempet. Fremrykkingen ble stoppet av sovjetiske styrker ved forsvarslinjer om lag 120 kilometer fra hovedstaden. I begynnelsen av desember 1941 sto de fremste tyske styrkene 30 kilometer fra Kreml, men styrkene manglet stridsevne, og klarte ikke å trenge videre frem. Den 5. desember ble de tyske styrkene angrepet av uthvilte sovjetiske styrker fra Sibir, godt rustet for vinterkrig.
I januar 1942 hadde de tyske styrkene blitt presset tilbake 100 til 250 kilometer. Den umiddelbare trusselen mot Moskva var avverget, og de tyske styrkene kom aldri senere så nær den sovjetiske hovedstaden. Slaget om Moskva er vanligvis ansett som et av de viktigste i krigen på østfronten. Sovjetstyrkene klarte å slå tilbake en alvorlig trussel mot hovedstaden. Slaget om Moskva var første gang Wehrmacht ble tvunget til en avgjørende retrett.
Bakgrunn
Den 22. juni 1941 invaderte tyske, ungarske og rumenske tropper Sovjetunionen, det sovjetiske flyvåpenet ble nøytralisert, og de angripende styrkene trengte hurtig dypt inn på sovjetisk territorium. Med raske knipetangsmanøvre av Wehrmachts panserstyrker ble hele sovjetiske arméer omringet og tilintetgjort. Den tyske armégruppe nord trengte frem mot Leningrad, armégruppe syd mot Ukraina, mens armégruppe sentrum rykket frem mot Moskva. Det sovjetiske forsvaret ble overkjørt og hadde enorme tap.
I juli 1941 klarte armégruppe sentrum å omringe og tilintetgjøre flere sovjetiske arméer nær Minsk. Det skapte et stort hull i de sovjetiske linjene som Den røde armé ikke klarte å fylle. Den sovjetiske vestfronten var paralysert, og de fremrykkende tyske styrkene satte over den strategiske elven Dnepr med små tap.
16. juli erobret de tyske styrkene Smolensk. Byen var et viktig støttepunkt på veien mot Moskva. Den var tradisjonelt sett som «nøkkelen til Moskva», da den kontrollerte broer over elvene Dvina, Dnepr samt flere andre; kontroll over disse broene gjorde videre fremrykking lettere. Kampen om Smolensk var imidlertid intens, det tok to måneder for Wehrmacht å nedkjempe sovjetstyrkene, og armégruppe sentrum måtte sette inn nesten halvparten av sine strategiske reserver (10 av 24 divisjoner).
På de to andre frontavsnittene gikk det også tregere. Armégruppe nord ble stoppet av forsvarslinjen ved Luga i en måned før de klarte å trenge gjennom, mens armégruppe syd, med store kontingenter av dårlig trente rumenske og ungarske tropper, møtte flere sterke motangrep som sinket eller stoppet fremrykkingen. Wehrmacht sto overfor et dilemma: Armégruppe sentrum var fremdeles sterk nok til å nå Moskva, men man fryktet det ville gjøre styrken sårbar for flankeangrep. Ifølge Hitler trengte Tyskland maten og mineralressursene i Ukraina, det ble derfor bestemt at Donbass-regionen skulle sikres før den videre offensiven mot Moskva.
Heinz Guderians panserarmé dreide derfor sørover og støttet armégruppe syd i kampen om Kiev, som falt den 19. september; flere sovjetiske armeer ble omringet og nedkjempet. Den sovjetiske generalen Georgij Zjukov hadde anbefalt retrett og mistet grunnet dette sin stilling som sjef for generalstaben; hans forvarsel om en tysk knipetangsmanøver viste seg imidlertid å være korrekt. På tross av at aksemaktene vant en stor seier ved Kiev, så ble tidsskjemaet for invasjonen ytterligere forsinket. Guderian skrev senere: «Kiev var sannelig en briljant taktisk suksess, men spørsmålet om det hadde noen strategisk betydning er fremdeles åpent. Alt avhenger nå av vår evne til å oppnå de forventede resultatene før vinteren og før høstregnet.» Hitler var fremdeles sikker på at Wehrmacht kunne avslutte krigen før vinteren ved å ta Moskva, og den 2. oktober 1941 iverksatte armégruppe sentrum under Fedor von Bock den endelige offensiven mot Moskva, med kodenavnet operasjon Tyfon.
Planer og forberedelser
For Hitler var Moskva det viktigste militære og politiske målet, idet han antok at en erobring av byen raskt ville lede til Sovjets sammenbrudd. General Franz Halder, leder for Oberkommando des Heeres, uttalte i 1940 at: «Den beste løsningen ville være en direkte offensiv mot Moskva». Styrkene som ble avgitt til Operasjon Tyfon var tre arméer (2. armé, 4. armé og 9. armé), støttet av tre pansergrupper og Luftwaffes 2. luftflåte. Totalt ble over en million mann satt inn i offensiven, og standard Blitzkrieg-taktikk ble benyttet.
Den opprinnelige tyske planen for offensiven besto av to ulike fremstøt. Den ene var en dobbelt knipetangsmanøver rundt den sovjetiske vestlige fronten og reservestyrkene ved Vjazma. Den andre var en knipetangsmanøver for å erobre Brjansk. Med de to operasjonene vel gjennomført skulle en ny knipetangsmanøver iverksettes mot selve Moskva for å omringe byen. De tyske arméene var imidlertid allerede slitne og hadde problemer med etterforsyningen. General Guderian noterte blant annet at en del av hans ødelagte stridsvogner ikke hadde blitt erstattet, og at hans mekaniserte styrker manglet drivstoff da offensiven startet.
Mot de tyske styrkene sto tre frontavsnitt sammensatt av utslitte arméer som allerede hadde flere måneder med harde kamper bak seg, totalt 1,2 millioner mann. I antall var det en betydelig sovjetisk styrke; de var imidlertid dårlig taktisk plassert, fordelt langs en uttynnet forsvarslinje og hadde få, om noen reserver bak seg. I sine memoarer pekte general Vasiljevskij på at selv om de sovjetiske troppene var ganske vel forberedt, så var deres feilaktige taktiske disponering hovedgrunnen til de tyske troppenes tidlige fremganger. Mange av de sovjetiske troppene manglet kamperfaring og panservern, og deres stridsvogner var utdaterte.
De sovjetiske styrkene bygde omfattende forsvarsverker rundt Moskva. Den første forsvarslinjen var mellom byene Rzjev-Vjazma-Brjansk. Den andre linjen var dobbel; gikk mellom Kalinin og Kaluga og ble kalt Mozjajsklinjen. Den tredje og siste forsvarslinjen gikk nær selve Moskva og dannet Moskva forsvarssone. Disse forsvarstiltakene var for det meste uferdige ved starten av Operasjon Tyfon, grunnet den raske tyske fremrykkingen. Den røde armé var imidlertid i ferd med å etablere nye divisjoner ved Volga og i Sibir, og det var kun et spørsmål om tid før disse styrkene kunne settes inn i kampen.
Taktisk tysk seier
Nær Vjazma ble den sovjetiske fronten raskt gjennombrutt av de mobile tyske styrkene som fant og utnyttet de svakeste punktene i forsvarslinjen. Fire sovjetiske arméer (19, 20, 24 og 32. armé) ble innesperret i en stor lomme vest for byen. På tross av at de var omringet overga ikke de sovjetiske styrkene seg, og kampene rundt lommen var harde. Wehrmacht måtte sette inn 28 divisjoner for å eliminere de sovjetiske omringede arméene, styrker som tyskerne hadde sterkt behov for ved den videre offensiven mot Moskva.
Kampene i lommen gjorde at restene av den sovjetiske sentralfronten kunne trekke seg tilbake og konsolidere forsvarslinjene ved Mozjajsk. Troppene i lommen ble heller ikke fullstendig nedkjempet, da grupper av soldater i størrelse fra tropp opp til divisjon klarte å trenge gjennom den tyske ringen og slutte seg til de sovjetiske forsvarerne av Moskva. Den sovjetiske motstanden ved Vjazma ga også sovjetledelsen tid til å få frem forsterkninger til de fire arméene som forsvarte fremrykkningsaksen mot Moskva (den 5, 16, 43. og 49. armé) og å transportere tre rifle- og to tankdivisjoner fra den asiatiske delen av Sovjet.
Sør ved Brjansk var den innledende sovjetiske motstanden ikke særlig sterkere enn ved Vjazma. Den andre tyske pansergruppen foretok en omringende bevegelse. De møtte den 2. tyske armé og erobret Orjol den 3. oktober og Brjansk den 6. oktober. De sovjetiske 3. og 13. arméene ble omringet, men overga seg ikke, og deler av styrken klarte å trenge gjennom til de sovjetiske forsvarslinjene ved Poniry og Mtsensk. Den 23. oktober hadde de siste sovjetstyrkene unnsluppet lommen.
Gjørmeperioden og stridsvognen T-34
Den 7. oktober hadde den tyske offensiven i dette området bokstavelig talt kjørt seg fast. Senhøsten (gjørmeperioden, russisk rasputitsa) – med regn, sludd, snø og slaps – gjorde de allerede dårlige veiene til bunnløs gjørme. Det skapte store problemer både for de allerede utslitte troppene og forsyningsvesenet. De tyske panserstyrkene ble sterkt hemmet i sin mobilitet; både materiell og mannskap ble utsatt for stor slitasje. Den 4. tyske panserdivisjonen ble lurt i et bakhold nær Mtsensk, nye sovjetiske T-34-stridsvogner var gjemt i skogen, mens en mindre gruppe sovjetiske infanterister var lokkemat og ble jaget av tyskerne. De sovjetiske panserstyrkene angrep så fra begge flanker og knuste de tyske panserkolonnene med Panzer IV-stridsvogner.
Angrepet var så overraskende for Wehrmacht at det ble satt ned en egen kommisjon for å utrede det, og man fant ut at T-34 var nesten usårbar overfor tyske panservernkanoner. General Guderian skrev: «Våre Panzer IV-stridsvogner med sine korte 75 mm-kanoner kunne bare ødelegge en T-34 ved å treffe dens motor bakfra». Guderian noterte også i sine memoarer at «russerne har allerede lært endel».
På tross av noen spredte lyspunkt var det dominerende bildet høsten 1941 massive sovjetiske tap. Dobbeltslaget Vjazma–Brjansk ble en ny taktisk storseier for Wehrmacht, som hevdet å ha tatt 660 000 fanger i de to lommene. Tallet var en overdrivelse, men slaget innebar like fullt en ny alvorlig blodtapping av Den røde armé. I Moskva brøt det ut tilløp til panikk. Men den desperate motstanden til de omringede styrkene hadde også kostet tyskerne betydelige tap, og den sinket deres offensiv, slik at sovjeterne rakk å styrke forsvarslinjene nærmere Moskva. Da tyskerne 10. oktober nådde Mozjajsklinjen, møtte de vel forberedte forsvarsstillinger og uthvilte sovjetstyrker. Samme dag ble Georgij Zjukov tilbakekalt fra Leningrad for å lede forsvaret av Moskva. Han ga alle tilgjengelige styrker ordre om å styrke Mozjajsklinjen.
Angrepet på Mozjajsklinjen
Den 13. oktober 1941 hadde Wehrmacht nådd Mozjajsklinjen, en hastig bygget forsvarslinje mot angrepet fra vest. Linjen gikk fra Kalinin mot Volokolamsk og Kaluga. På tross av nylige forsterkninger var det knapt 90 000 soldater fra fire arméer (5, 16, 43 og 49. armé), langt fra nok til å stoppe den tyske offensiven. General Zjukov konsentrerte de sovjetiske styrkene ved fire kritiske punkter: Volokolamsk, Mozjajsk, Malojaroslavets og Kaluga. Den sovjetiske vestfronten, som nesten hadde blitt smadret etter knipetangmanøvren ved Vjazma, ble reetablert.
Selve Moskva ble omdannet til et fort. Ifølge Zjukov arbeidet en kvart million kvinner og tenåringer med å bygge skyttergraver og sette opp stridsvognsperringer. Rundt 3 millioner kubikkmeter masse ble flyttet med håndkraft. Moskvas fabrikker ble omstilt til militærproduksjon; en bilfabrikk begynte å produsere maskinpistoler, en klokkefabrikk laget detonatorer til miner, mens bilverksted reparerte stridsvogner og skadede kjøretøy. Moskva ble nå utsatt for massiv luftbombing, men skadene ble begrenset av et omfattende luftvern og et effektivt brannvern.
Ved angrepet mot Mozjajsklinjen forsøkte de tyske styrkene å omgå den; nordover gikk offensiven mot den svakt forsvarte byen Kalinin, mens i sør var det Kaluga og Tula som ble angrepet. Bortsett fra Tula var offensiven sør for linjen en suksess, og Wehrmacht fulgte opp med et frontalangrep mot linjen. Mozjajsk og Malojaroslavets ble erobret den 18. oktober, Naro-Fominsk den 21. og Volokolamsk den 27. oktober etter harde kamper. På grunn av den økende faren for flankeangrep var sovjetstyrkene nødt til å falle tilbake øst for elven Nara.
I sør avanserte den 2. tyske panserarmé relativt lett siden Mozjajsklinjen ikke gikk så langt sør, og det var ingen større konsentrasjoner av sovjetiske styrker som kunne hindre fremrykkingen. Det dårlige været var imidlertid et problem for Wehrmacht. Etterforsyning av drivstoff, ødelagte broer og veier sinket også offensiven, og de tyske styrkene nådde derfor utkanten av Tula først 26. oktober. Den tyske planen forutsatte en rask erobring av Tula, for deretter å foreta en knipetangsmanøver rundt Moskva. Det første forsøket på å erobre Tula var imidlertid mislykket, og de tyske angriperne ble stoppet av den 50. sovjetiske armé støttet av sivile. Den 29. oktober måtte Guderians styrker stoppe i utkanten av byen.
Wehrmacht ved Moskvas porter
Ved utgangen av oktober 1941 var både de tyske angriperne og de sovjetiske forsvarerne svekket. Hos de tyske styrkene var bare halvparten av kjøretøyene i funksjon, infanteridivisjonene var halvert, og det var store problemer med etterforsyninger av klær og drivstoff. Tyskerne måtte ta en pause i fremrykningen.
For å styrke moralen på sovjetisk side beordret Stalin at militærparaden på revolusjonsdagen den 7. november skulle gå som vanlig; de sovjetiske styrkene gikk imidlertid rett til fronten da de hadde gjennomført paraden.
Den sovjetiske fronten ved Klin (mellom Kalinin og Moskva) og Tula ble styrket med 100 000 soldater da tyske offensiver var ventet der, men forsvarslinjen var fremdeles sårbar. På tross av dette forlangte Stalin et motangrep for å svekke de tyske styrkene. General Zjukov protesterte og viste til at det ikke var tilgjengelige reserver, og Wehrmacht klarte å slå tilbake de fleste av angrepene. Unntaket var offensiven vest av Moskva nær Aleksino, hvor T-34 ga den 4. tyske armé betydelige tap; tyskerne hadde ennå ikke noe panservernvåpen som bet på T-34.
På tross av tapene ved Aleksino hadde Wehrmacht fremdeles en tallmessig overlegenhet over Den røde armé. De tyske styrkene tilgjengelig for det siste støtet mot Moskva var 943 000 soldater, 1 500 stridsvogner og 650 fly mot Sovjets 500 000 soldater, 890 stridsvogner og 1 000 fly. De sovjetiske infanteridivisjonene hadde bedre stillinger enn de hadde hatt i oktober. En tredelt forsvarslinje rundt byen og deler av Mozjajsklinjen ved Klin var fremdeles sovjetkontrollert. Artilleri og ingeniørstyrker var òg utplassert langs de veiene tyskerne ble antatt å ville bruke i offensiven. Til sist; de sovjetiske troppene og særlig offiserene hadde nå større erfaring og var bedre forberedt på offensiven.
Den 15. november satte det inn med moderat frost. Dermed var søleproblemet borte. I tillegg hadde tyskerne fått frem forsterkninger. De pansrede tyske enhetene fortsatte offensiven, målet var å omringe Moskva og møtes øst for byen ved Noginsk. For å nå dette målet måtte de tyske tredje og fjerde pansergrupper konsentrere styrkene mellom Moskvas reservoar og Mozjajsk, deretter fortsette mot Klin og Solnetsjnogorsk for å omringe Moskva fra nord. I sør planla 2. panserarmé å omgå Tula (fremdeles kontrollert av sovjetstyrkene) og trenge frem mot Kasjira og Kolomna, for så å møte den nordlige delen av knipetangen ved Noginsk.
Forsøket på omringning
Den 15. november trengte tyske panserstyrker frem mot Klin. Ingen sovjetiske reserver var tilgjengelig, de hadde blitt brukt i motoffensiven ved Volokolamsk som Stalin hadde presset gjennom. De innledende tyske angrepene delte frontavsnittet i to, og avskar den 16. sovjetiske armé fra den 30. sovjetiske armé, og flere dager med harde kamper fulgte. General Zjukov skrev senere i sine memoarer: «Fienden ignorerte sine tap og satte igang frontalangrep, for å trenge gjennom til Moskva for enhver pris.» På tross av Wehrmachts intense angrep reduserte forsvarsstillingene de sovjetiske tapene, og den 16. sovjetiske armé fortsatte å angripe de tyske styrkene som forsøkte å trenge gjennom forsvarsstillingene.
Den 24. november klarte den 3. tyske panserarmé endelig å erobre Klin, og den 25. falt også Solnetsjnogorsk. Sovjetisk motstand var imidlertid fortsatt sterk, og utfallet av slaget var høyst usikkert. Den 28. november hadde den 7. tyske panserdivisjon erobret et brohode på østsiden av Moskvakanalen, det siste store naturlige hinderet før Moskva, og de tyske styrkene sto under 35 kilometer fra Kreml. Et kraftig motangrep fra den 1. sovjetiske sjokkarmé tvang imidlertid de tyske styrkene tilbake til den andre siden av kanalen.
Nordøst for Moskva klarte Wehrmacht å trenge frem til Krasnaja Poljana, om lag 20 kilometer fra Moskva; tyske offiserer klarte å skjelne noen av de større bygningene i byen gjennom kikkert. Begge siders styrker var imidlertid nå sterkt utmattede, regimenter besto nå bare av 150-200 soldater (vanlig størrelse 1 500 – 2 000).
Sør for Moskva, nær Tula, fortsatte stridighetene den 18. november med at den andre tyske panserarmé forsøkte å omringe byen. De tyske styrkene var imidlertid utslitte og manglet fremdeles vinterklær. Grunnet dette klarte de tyske styrkene bare å rykke frem 5-10 kilometer om dagen, noe som gjorde sjansene for å lyktes «mindre enn sikkert» ifølge Guderian. I tillegg gjorde det de tyske styrkene utsatt for flankegangrep fra de sovjetiske 49. og 50. arméer, stasjonert nær Tula; det gjorde at fremrykkingen ble ytterligere forsinket.
De tyske styrkene trengte imidlertid fremdeles fremover. Guderian spredte sine styrker ut i et stjerneformet angrep, og de tok Stalinogorsk den 22. november 1941, og en sovjetisk rifledivisjon stasjonert der ble omringet. Den 26. november nærmet tyske styrker seg Kasjira, en by som kontrollerte en viktig hovedinnfartsvei til Moskva. Et voldsomt sovjetisk motangrep ble iverksatt som et svar på denne delen av offensiven. General Belovs kavaleristyrker, støttet av flere riflebrigader og stridsvogngrupper, stoppet den tyske offensiven nær Kasjira. I begynnelsen av desember ble de tyske styrkene slått tilbake, og de sydlige tilfartsveiene til byen ble sikret. Byen Tula ble aldri erobret. Den var forsvart av befestninger og motiverte forsvarere, både soldater og sivile. I sør klarte Wehrmacht aldri å trenge nært inn mot Moskva.
På grunn av motstanden nord og sør for Moskva forsøkte Wehrmacht den 1. desember 1941 et direkte angrep fra vest, nær byen Naro-Fominsk langs hovedveien Minsk-Moskva. Angrepet hadde imidlertid begrenset stridsvognstøtte og var nødt til å trenge gjennom sterke sovjetiske forsvarsstillinger. Etter å ha møtt kraftig motstand fra 1. sovjetiske gardes motoriserte rifledivisjon og flankeangrep fra den 33. armé, ble det tyske angrepet slått tilbake etter fire dager; tyskerne hadde mistet 10 000 mann og flere dusin stridsvogner.
Etter tre uker med moderat frost kom en voldsom kuldebølge rundt 6. desember. Temperaturene falt til mellom tyve og femti kuldegrader. Det var en stor påkjenning for de tyske styrkene med sin dårlige vinterbekledning, og kjøretøy som ikke var beregnet på så ekstrem kulde. Over 130 000 tilfeller av forfrysning ble registrert blant tyske soldater. Frossent fett måtte fjernes fra hver granat som skulle skytes, og kjøretøyene måtte varmes i timevis, før de skulle brukes.
Offensiven mot Moskva stoppet opp. General Guderian skrev i sin dagbok: «offensiven mot Moskva har feilet... Vi undervurderte fiendens styrke, så vel som hans styrke og klimaet. Heldigvis stoppet jeg mine styrker den 5. desember, ellers ville katastrofen vært uunngåelig.»
Sovjetisk motoffensiv
Selv om den tyske offensiven hadde kjørt seg fast, var den tyske etterretningens vurdering optimistisk. Den mente at Den røde armé ikke hadde noen reserver og derfor ikke var istand til noen motoffensiv. Dette anslaget viste seg å være feil. Stalin overførte friske divisjoner fra Sibir og Det fjerne østen, på bakgrunn av at den sovjetiske agenten Richard Sorge hadde gitt informasjon som indikerte at Japan ikke ville angripe Sovjet i øst.
Allerede sist i november hadde Den røde armé begynt å sette inn disse styrkene for å lappe sammen fronten, og i begynnelsen av desember hadde sovjeterne samlet en reserve på 58 divisjoner. Offensiven som Zjukov og Vasiljevskij hadde foreslått, ble godkjent av Stalin og kunne begynne. Selv med disse nye styrkene var sovjetstyrkene som ble satt inn i slaget kun 1,1 millioner mann, noe mer enn det den tyske siden disponerte. Ved nøye disponering av de nye styrkene klarte man å oppnå et forholdstall på 2:1 på kritiske punkter. Den 5. desember 1941 startet den sovjetiske motoffensiven ved Kalinin. Etter to dager med begrenset fremgang frigjorde sovjetstyrkene Krasnaja Poljana og flere andre byer i Moskvas umiddelbare nærhet.