cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bohemian Rhapsody (film)
Bohemian Rhapsody er en biografisk drama- og musikkfilm fra 2018 om det britiske bandet Queen som fokuserer på vokalisten Freddie Mercurys liv frem til og med Queens opptreden på Live Aid-konserten på Wembley stadion 13. juli 1985, seks år før han døde. Filmens tittel er hentet fra sangen Bohemian Rhapsody som Queen lanserte i 1975. Filmen er en britisk/amerikansk samproduksjon mellom 20th Century Fox, New Regency, GK Films og Queen Films med Fox som distributør. Filmen er regissert av Bryan Singer og hovedrollene spilles blant annet av Rami Malek, Lucy Boynton, Gwlym Lee, Ben Hardy og Joseph Mazzello. Dessuten har Aidan Gillen, Tom Hollander, Allen Leech og Mike Myers mindre roller.
Manus er skrevet av Anthony McCarten og produsenter er Graham King og Jim Beach, som tidligere var manager for Queen.
Originalbandets medlemmer, Brian May og Roger Taylor, var kreative konsulenter for filmen.
Opptakene til filmen startet i London i september 2017 med Singer som regissør. Han fikk sparken i desember på grunn av fravær og at han ikke kom overens med resten av ensemblet. Dexter Fletcher ble hyret inn for å fullføre filmen. Singer er likevel kreditert alene som regissør siden reglene for forbundet Directors Guild of America krever at det bare oppgis én regissør på en film. Opptakene ble avsluttet i januar 2018.
Filmen hadde premiere i Storbritannia 24. oktober 2018, i Tyskland, Sveits og Østerrike 31. oktober og i USA og Norge den 2. november 2018. Filmen fikk blandet mottakelse av kritikerne, men Maleks innsats i rollen som Mercury fikk enstemmig positiv omtale.
Utvikling
Filmen ble annonsert av Brian May i et intervju på BBC den 17. september 2010. Han fortale at Sacha Baron Cohen skulle ha rollen som Freddie Mercury, Graham King skulle være medprodusent og Peter Morgan skulle skrive manus.
Veste Coburg
Martin Luther
Luther oppholdt seg i Coburg til 4. oktober 1530, forøvrig sammen med sin sekretær Veit Dietrich og nevøen Cyriakus Kaufmann. I borgen fikk han til disposisjon et arbeidsrom og et soverom. Han sto under stadig i kontakt med sine venner i Augsburg, gjennom korrespondanse. Mens han oppholdt seg i Veste Coburg skrev Luther blant annet Æsops fabler, og i alt ca.120 brev.
Bohemian Rhapsody (film)
Utvikling
I april 2011 bekreftet May at produksjonen var i gang. I juli 2013 ble det kjent at Baron Cohen var ute av prosjektet. Etter sigende ønsket han en mer ”voksen” film, men bandmedlemmene ønsket en mer familievennlig tilnærming. Det kom etter hvert frem av May og Roger Taylor så at Baron Cohens tidligere roller som Ali G og Borat kunne virke distraherende for filmens publikum.
Veste Coburg
Dagens bruk
Bayerische Schlösserverwaltung har forvaltet borgen siden 1946, og utstiller idag kunst, kobberstikk og våpen. Veste Coburg blir også kalt Fränkische Krone.
Bohemian Rhapsody (film)
Utvikling
I november 2015 ble Anthony McCarten knyttet til prosjektet som nå hadde fått arbeidstittelen Bohemian Raphsody.
Rollebesetning
4. november 2016 ble det offentliggjort at Rami Malek skulle spille hovedrollen i filmen. 21. august 2017 kom bekreftelsen av hvem som skulle spille i de andre sentral rollene: Ben Hardy som trommis Roger Meddows-Taylor, Gwilym Lee som soligitarisk Brian May og Joseph Mazzello som bassgitarisken John Deacon. 30. august ble det rapportert at Allen Leech hadde fått rollen som Mercurys personlige manager, Paul Prenter, som jobbet for ham fra 1977 til 1982 da har fikk sparken for å har solgt personlig informasjon om Mercury til britiske aviser. 6. september 2017 ble Lucy Boynton annonsert i rollen som Mercurys kjæreste og forlovede, Mary Austin. 11. september 2017 ble Mike Myers en del av besetning i rollen som EMI-sjefen Ray Foster. 22. september 2017 ble Aaron McCusker annonsert i rollen som Mercurys kjæreste i lang tid, Jim Hutton. 26. september 2017 kom Aidan Gillen til som John Reid, bandets andre manager – fra 1975 til 1978 etter at han tok over etter Norman Sheffield i Trident Studios og også at Tom Hollander skulle spille Jim Beach, den tredje manageren som tok over i 1978.
Opptak
Forproduksjonen startet i juli 2017 i Storbritannia, mens filmopptakene ble påbegynt i London i september En replika av Live Aid-scenen på Wembley ble bygget og plassert på Bovingdon flyplass nær Hemel Hempstead, hvor det ble gjennomført prøver 7. september.
Queenarkivaren Greg Brooks var sentral i arbeidet med å gjenskape hver scene så lik det opprinnelige som mulig. Han arbeidet daglig gjennom flere måneder med Fox for å finne svar på spørsmål
Da Malek ble kontaktet om rollen som Mercury, hadde han bare overfladisk kjennskap til Queen. For å «bli» Mercury, måtte han arbeide intensivt med en bevegelsestrener (og lære seg å snakke med tannprotese). Malek uttalte: ”Jeg måtte gjenskape ting han gjorde automatisk på scenen. Jeg sa mange ganger til meg selv «dette går ikke». Etter at filmen var ferdig, sa Malek at har ble super-fan av Queen. Malek sang deler av filmen, mens produsentene satte inn biter fra Queens sanger og også deler sunget av Marc Martel.
1. desember 2017 skrev The Hollywood Reporter at 20th Century Fox hadde stoppet produksjonen midlertidig på grunn av ”uventet utilgjengelighet” fra regissør Brian Singer, med kilder som sa at Singer ikke hadde kommet tilbake til sette etter Thanksgiving, slik at produsentene ble nervøse for produksjonen og startet diskusjoner om å mulig erstatte ham. Filmfotografen Newton Thomas Sigel måtte gå inn og regissere i Singers fravær. 4. desember, da det gjenstod ca 2 uker med opptak, fikk Singer avskjed som regissør.
6. desember 2017 ble Dexter Fletcher annonsert som erstatter i regissørstolen. 29. januar 2018 posterte flere av rolleinnehaverne meldinger på sosiale medier om at opptakene var ferdige.
Regikreditering
Ifølge reglene for Directors Guild of America kan bare en regissør krediteres for en film og forbundet har alene styringen med på hvem det skal være. Selv om Dexter Fletcher erstattet Bryan Singer før innspillingen var fullført, annonserte produsenten Graham King i juni 2018 at Singer ville krediteres for regi på den ferdig filmen. Fletcher ble krediter som utøvende produsent.
Billettsalg
Den 4. november 2018 hadde filmen spilt inn brutto $50 millioner i USA og Canada og $91,7 millioner i andre land, totalt $141,7 millioner, mens produksjonsbudsjettet var rundt $51 millioner.
Anmeldelser
På Rotten Tomatoes har filmen oppnådd 60 % basert på 246 anmeldelser og en gjennomsnittlig rating på 6/10 (147/99). Til tross for at Bohemian Rhapsody fikk relativt dårlige kritikker, ble den en verdenssuksess og en publikumsfavoritt. Den har også blitt prisbelønt med priser som Golden Globe, STL-awards og er nominert til fem Oscar kategorier. I tillegg har Rami Malek vunnet mange priser for rollen som Freddie Mercury.
Norges petroleumshistorie
Norges petroleumshistorie er historien om funn og utvinning av petroleum på norsk kontinentalsokkel og de direkte konsekvensene av denne virksomheten. Historien er en viktig del av fortellingen om Norge i oljealderen. Denne artikkelen gir en oversikt, med fokus på virksomheten til havs. Historie knyttet til direkte ringvirkninger på land er omtalt i Norges petroleumshistorie, landbasert virksomhet.
Fra de første funnene i Ekofisk-området i 1969 er petroleumsvirksomheten vokst til å bli den største næringen i Norge. I toppåret 2013 kunne 232,100 arbeidstakere i Norge knyttes til denne næringen. Norge er blitt en av de største eksportørene i verden av gass og olje, og inntektene har gjort landet til et av de rikeste i verden. Utviklingen har ikke foregått uten menneskelige og miljømessige kostnader.
Statsarkivet i Stavanger har et nasjonalt ansvar for å dokumentere norsk petroleumshistorie. Norsk Oljemuseum bidrar også til å dokumentere historien og vise teknologiutviklingen.
For en oversikt over norske petroleumsfelt, med opplysninger om funnår og produksjonsstart, se olje- og gassfelt på norsk kontinentalsokkel
Det geologiske forspillet
Gjennom hundre millioner av år har det blitt avsatt sedimenter i havet utenfor Norge, dannet ved at fjell og stein er blitt brutt ned til fine partikler og transportert ut i havet eller til innlandsbasseng. Sammen med sedimentene er det i perioder blitt avsatt organisk materiale, alger, plankton og sporer. Under påvirkning av temperatur og trykk har det organiske materialet gjennom millioner av år blitt omdannet til olje og gass. Fra kildebergarten der petroleum er dannet, har væsken flyttet seg oppover gjennom bergartslagene i en migrasjonsprosess, inntil væsken er blitt fanget i petroleumsreservoar slik vi finner de i dag.
Geologien i norsk sektor er svært kompleks, preget av en lang historie med jordskorpebevegelser, vekslende innsynkninger og landehevninger, kalde og varme perioder. Sedimentene spenner over mange geologiske perioder. Viktige kildebergarter er avsatt sent i perioden jura. Også mange reservoar befinner seg i bergarter av jura alder.
I dag er Nordsjøen et relativt grunt havområde. Nær land i sør utgjør Norskerenna en dyp dal, dannet under istiden. Renna går fra Oslofjorden rundt Sørlandet og oppover langs Vestlandet. Dybden er størst i sør, med over 700 meter. Norskehavet er vesentlig dypere enn Nordsjøen, men kontinentalsokkelen danner et grunnere område som strekker seg ut til Eggakanten. Også Barentshavet helt i nord er relativt grunt.
Storeggaraset var ett eller flere gigantiske undersjøiske skred i Norskehavet, utløst for om lag åtte tusen år siden. På Nordvestlandet raste et område på størrelse med Island ut, med en rasmasse som ville kunne dekke hele Norge med et ti meter tjukt leirlag. Også Trænadjupraset og Andøyraset er kjente undersjøiske rassteder på grensen av kontinentalsokkelen.
Tidlige observasjoner
Det har lenge vært observert at petroleum kan piple opp av jorda og legge seg som en tynn hinne på vann eller forekomme som myrgass, men mengdene er for alt for små til at de kan utnyttes kommersielt. I sin Norgesbeskrivelse Det Første Forsøg paa Norges Naturlige Historie fra 1752 skrev Erik Pontoppidan «Nord-Søens Fedme er næst dens Salthed en mærkværdig Egenskab --- End videre er det venteligt, at i Havet ligesom paa Jorden, udgyde sig her og der nogle rindende Olie-Bekke eller Strømme av Petroleo, Naptha, Svovel, Steen-Kul-Fedme og andre bitumineuse og Olieagtige Safter».
I England hadde en alt på 1700-tallet i Shropshire utvinnet tungolje som hadde migrert til landjorda. I 1919 ble en oljeforekomst funnet i Hardstoft i Derbyshire og ble den første som ble utnyttet kommersielt i England. Funnet ble gjort etter boring til et dyp på omkring tusen meter, i bergarter fra karbon. Også andre små funn ble gjort i East Midlands-området, det største nær Welton.
Geneve-konvensjonen fra 1958
I september 1945 erklærte president Harry Truman at alle naturressurser på kontinentalsokkelen utenfor USA skulle være amerikansk eiendom, underlagt amerikansk jurisdiksjon og kontroll. I årene etter fulgte flere stater det amerikanske eksempelet. Behovet for et internasjonal rammeverk for eiendomsforhold til sjøs ledet til Genève-konferansen i 1958, der 87 nasjoner deltok.
Den norske delegasjonen i Genève ble ledet av høyesterettsdommer O.C. Gundersen. Før konferansen hentet delegasjonen inn informasjon om mulige naturressurser utenfor den norske kysten, og i et brev til Utenriksdepartementet datert februar 1958 skrev Norges geologiske undersøkelse: «Man kan se bort fra mulighetene for at det skulle finnes kull, olje eller svovel på kontinentalsokkelen langs den norske kyst». Ekspertene trodde den gang at geologien i havet var omtrent den samme som en fant på land i Norge. Den norske delegasjonen var derfor primært interessert i å begrense kyststatenes rettigheter, slik at internasjonal skipstrafikk ikke ble hindret. Skipsfart og fiske var på denne tiden de viktige motivasjonsfaktorene for den norske politikken.
Den store vansken på Genève-konferansen var å bli enige om hvor langt ut kontinentalsokkelen strekker seg fra en kyststat: Skulle en definere grensen ut fra et havdyp eller som en viss avstand i fra land? Folkerettskommisjonen som forberedte konferansen, hadde foreslått en dybdegrense på 200 meter eller «så langt ut som havdypet tillater utnyttelse av naturforekomstene». Med det store dypet i Norskerenna ville en slik definisjon gi en svært liten kontinentalsokkel til Norge. Definisjonen ble av Norge også oppfattet som for vag, siden den var avhengig av den teknologiske utviklingen.
Den endelige konvensjonen som ble vedtatt av konferansen, slår fast at grensene til havs skal fastsettes gjennom avtaler med de berørte statene, og utgangspunktet for forhandlingene skal være midtlinjeprinsippet. Norge avsto fra å stemme i den endelige voteringen over konvensjonen, offisielt fordi konvensjonen manglet bestemmelser om tvungen rettshåndtering av tvister. Uklarhet rundt spørsmålet om utstrekningen av kontinentalsokkelen var antagelig en viktigere uoffisiell grunn.
Den første petroleumslovgivningen
Funnet av det store gassfeltet Groningen på nederlandsk sokkel i 1959 gjorde at flere av de store selskapene var interessert i å lete i Nordsjøen. Toppsjefen i det amerikanske oljeselskapet Phillips Petroleum Company ba i 1962 om å få laget en intern vurdering av muligheter for nye funn i Europa. Den rådende oppfatningen var at de sedimentære bergartene som kunne romme petroleum, var avsatt sørfra og ikke strakk seg fra engelsk og nederlandsk sektor opp til norske farvann. Geologer i Phillips utarbeidet en alternativ modell, der sedimenter også var avsatt nordfra, og dette åpnet opp for nye muligheter i nordlig Nordsjø.
Høsten 1962 kom to representanter fra Phillips til Oslo, for å sondere muligheten for å få lete- og utvinningsrettigheter i norsk sektor. Trygve Lie hadde vært generalsekretær i FN og var dermed et kjent navn som ble kontaktet. Han var i 1959 blitt gitt i oppdrag av regjeringen å forsøke å trekke utenlandske investeringer til Norge og arbeidet i Industridepartementet. Her hadde han vært involvert i arbeidet med å få etablert de første store oljeraffineriene i Norge, på Slagentangen og i Sola. Trygve Lie henviste de to representantene videre til ekspedisjonssjef Jens Evensen i Utenriksdepartementet. Phillips ba norske myndigheter om enerett til norsk kontinentalsokkel, mot å bruke én million dollar på å lete etter olje i norsk sektor. Nå banket imidlertid flere selskaper på dørene til norske myndigheter, og etter ni måneders betenkningstid sa myndighetene nei til tilbudet fra Phillips. Den 31. mai 1963 la Utenriksdepartementet fram forslag til ny midlertidig lov om utnyttelse og undersøkelse av undersjøiske naturressurser. Loven slo fast at «retten til undersjøiske naturforekomster tilligger staten» og «Kongen kan gi tillatelser til å utforske eller utnytte forekomster».
Kontinentalsokkelutvalget ble i april 1965 erstattet av Statens oljeråd, også dette med Jens Evensen som formann. Som sekretær for utvalget ble ansatt juristen Nils Gulnes, senere omtalt som «arkitekten bak fordelingsmodellen og gjennomføringen av den omfattende første konsesjonsrunden».
Det rådgivende organet Statens oljeråd var i virksomhet fram til 1980.
Bilaterale avtaler
Ingen av Nordsjølandene hadde i 1963 ratifisert Genève-konvensjonen fra 1958. I løpet av årene 1964-65 foregikk bilaterale forhandlinger mellom Norge-Danmark og Norge-England om delingen av mellomliggende havområder. En avtale basert på midtlinjeprinsippet ble inngått med Storbritannia 11. mars 1965. Midtlinjen skulle regnes fra de to samme grunnlinjene som landene brukte til å definere fiskerigrensene og territorialgrensene. En slavisk følging av disse grunnlinjene ville gi en krokete grense, så avtalen la til grunn en forenklet delelinje, basert på åtte grensepunkt mellom landene. Avtalen omfattet også delingsprinsipp for eventuell funn som strakk seg inn i begge lands områder.
En tilsvarende avtale ble inngått med Danmark 8. desember 1965.
Sammen sikret disse avtalene Norge den største kontinentalsokkelen i Europa, med et areal som er mange ganger større enn Fastlands-Norge.
Oljeleting på Svalbard
Den første kommersielle prøveboring etter olje og gass i Norge ble utført på Svalbard, på land ved Grønfjorden i 1963. Boringen ble gjennomført av det norske selskapet Norsk Polar Navigasjon. Også på Andøya ble det i 1971 gjennomført boringer, med små funn av olje. Ingen av disse undersøkelsene førte til kommersielt drivverdige funn.
Seismiske undersøkelser
I første halvdel av 1960-tallet utførte flere selskap seismiske undersøkelser i Nordsjøen, både Phillips og et konsortium bestående av Shell, British Petroleum og Esso. Undersøkelsene bekreftet at sedimentære strukturer var til stede nordover i Nordsjøen og ga mulighet for forekomster av gass og olje.
Norsk Hydro går inn i olje
Norsk Hydro ble i 1963 kontaktet av franske selskaper som ønsket å sondere muligheten for et samarbeid i Nordsjøen. I Hydro var det først betydelig skepsis til idéen, og i konsultasjoner med Industridepartementet hadde også Jens Evensen uttrykt forbehold mot å inngå en avtale. Forskningsdirektøren i Hydro, Johan B. Holte, arbeidet imidlertid hardt for å få til et samarbeid. En avtale om å opprette en samarbeidsgruppe kalt Petronord ble undertegnet 20. september 1963.
De franske selskapene var Bureau de Reserches de Petrol (forløper til Elf Aquitaine), Compagnie Française des Pétroles (forløperen til Total), Cofranord, Coparex og Eurafrep.
Nyheten om samarbeidet nådde avisene først i januar 1964. Avtalen er i ettertiden blitt karakterisert som «den viktigste i Norsk Hydros historie».
I september 1969 hadde Hydro et lite oljekontor i toppetasjen i hovedkontoret i Oslo, ledet av advokat Torvild Aakvaag. Staben var bare 4-5 personer.
Første konsesjonsrunde
Med en liten annonse i Norsk Lysningsblad utlyste det norske Industridepartementet 13. april 1965 til sammen 278 blokker for leting i norsk sektor av Nordsjøen. Dette omfattet alle blokkene sør for 62 breddegrad, med unntak av blokkene nærmest dansk og svensk kontinentalsokkel. Den første konsesjonsrunden er også den største som er gjennomført. Søknadsfristen var 15. juni 1965, og innen fristen gikk ut var det kommet inn elleve søknader.
Aktivitetene starter
Statens oljeråd hadde ført forhandlinger med alle søkerne, og i august 1965 ble det utdelt ni utvinningstillatelser på til sammen 78 blokker. Én av søkerne - Det Bergenske Dampskibsselskab - trakk seg fra søkerunden, og et annet - Superior - fikk ikke konsesjon, på grunn av manglende vilje til å følge opp det pålagte boreprogrammet. Blant de store aktørene var Esso, Shell, Gulf og Caltex-gruppen (Texaco og Chevron).
To store selskap som ikke leverte søknad i første konsesjonsrunde, var Mobil og BP. Det var en representant fra Mobil som i sonderinger med myndighetene før en eventuell søknad, uttalte de berømte ordene «Jeg skal påta meg å drikke all den oljen som blir funnet på norsk kontinentalsokkel».
Mange selskap leverte inn en felles søknad, blant andre Petronord-gruppen. Norwegian Oil Consortium (NOCO) var sammen med amerikanske Amoco og Amerada Hess i Amoco/Noco-gruppen. NOCO var et konsortium dannet av 20 norske industriselskap og rederier, blant andre Elektrokemisk A/S, Fearnley & Astrup, Kværner Brug og Borregaard. Pelican & Co A/S var dannet av ti norsk industriselskaper og rederier, inkludert statsselskapet Årdal og Sunndal Verk. Åtte norske rederiet sto bak A/S Polaris Oil Consortium.
Esso var først ute med boring, da boreriggen Ocean Traveler startet boring på blokk 8/3 den 19. juli 1966.
De første funnene
I brønnen 25/11-1, i det som senere skulle bli navnsatt Balderfeltet, fant Esso med riggen Ocean Traveler den første forekomsten av olje på norsk sokkel. Boringen hadde startet i oktober 1966 og ble avsluttet i juli 1967. Selv om en fant olje, ble brønnen permanent plugget, fordi funnet ikke ble betraktet som kommersielt drivverdig.
I juni 1968 meldte Phillips om funn av gass og kondensat i Cod-feltet i blokk 7/11. Ytterlige boring viste imidlertid at funnet var for lite til å være økonomisk drivverdig. En nytilsatt geolog i Industridepartementet, Farouk Al-Kasim, vurderte funnet fra myndighetenes side.
Murphy-gruppen fant våren 1969 under boring i blokk 2/3 funn av gass i én brønn. Operatøren for denne gruppen var det amerikanske selskapet Murphy Oil, gjennom det norske datterselskapet Norske Murphy Oil Company. Brønn nummer to i samme blokk viste seg å være tørr. Også dette funnet var for lite til å være drivverdig.
Utlysning av andre konsesjonsrunde
Trass i få indikasjoner på hydrokarboner, hadde staten i mai 1968 utlyst andre konsesjonsrunde, med 68 nye blokker. Det ble ikke stilt krav til noen form for statsdeltagelse i utlysningen. I juni vedtok OPEC-landene at det skulle stilles krav til statsdeltagelse i alle nye konsesjoner gitt av OPEC. Jens Evensen tok da opp spørsmålet om mulig statsdeltagelse i et brev til industriministeren, og det ble besluttet å drøfte dette i forhandlinger med selskapene som søkte konsesjon. Naturlig nok førte dette til sterk motstand fra søkerselskapene, som ikke ønske statlig innblanding.
Ekofisk
Phillipsgruppen (Phillips Group Norway) søkte om lisens på blokkene 7/8, 8/1, 16/11, 17/12, 8/8, 8/10 og 8/11 samt 1/5, 2/4, 2/7 og 7/11. Gruppen besto i utgangspunktet av tre selskaper, men for å spre risikoen hadde en inngått en avtale med Petronod-gruppen om utveksling av 20 % andeler i tildelte rettigheter. I 1967 var Phillips-gruppen derfor sammensatt av de følgende selskapene, der de seks siste tilhørte Petronord-gruppen:
Fram til sommeren 1969 var det ikke funnet drivverdige funn i norsk sektor. Det var da boret til sammen 32 brønner i norsk del av Nordsjøen. Selskap som Elf, Shell og Phillips gjorde forberedelser for å trekke seg ut av oljeletingen. For Phillipsgruppen gjensto imidlertid én brønn på boreprogrammet, som selskapet var forpliktet til å gjennomføre. Kontrakten som Phillipsgruppen hadde med riggselskapet Odeco, var også slik at kostnaden var den samme enten riggen Ocean Viking boret eller ikke. Phillips bestemte seg derfor å bore den første brønnen i blokk 2/4, der seismikken viste en struktur over en saltdom. En stor gasslomme gjorde boringen problematisk, og det måtte foretas flere boringer ut over høsten. I brønnen som da ble kalt 2/4-1AX (senere omdøpt til 2/4-2), ble det funnet indikasjoner på olje i et 215 meter langt intervall, som startet på et dyp omkring 3050 meter under sjøbunnen. Lille julaften 1969 fikk Industridepartement melding om at brønntestene viste et gigantfunn. Nyheten om størrelsen på funnet ble imidlertid ikke offentliggjort før i juni 1970. Aftenposten hadde på førstesiden 2. juni overskriften «''Nordsjøfunnet over all forventning. Prøveresultat: Et gigant-felt''».
Starten av produksjonen på Ekofisk fra den flytende plattformen Gulftide ble høytidelig markert 6. juni 1971, med statsminister Trygve Bratteli til stede.
Flere felt blir funnet
Feltene Vest Ekofisk, Eldfisk og Tor lå alle nær Ekofisk og ble funnet i 1970. De sju første funnene er listet i tabellen under, ordnet etter tidspunkt for offentliggjøring.
I 1971 ble også det store gassfeltet Frigg funnet, delt mellom norsk og britisk sektor. Eiere var Petronord-gruppen, med Elf som operatør. Hydro hadde en eierandel på 32,87 %. Kostnadene til utbyggingen ble langt større en ventet, og i 1973 ble den økonomiske situasjonen for Hydro kritisk. Selskapet gjorde flere mislykkede forsøk på å trekke inn andre selskap som finansiell støtte. Den stigende oljeprisen som fulgte oljekrisen høsten 1973, reddet selskapet. Investeringene i Frigg endte med å bli fem ganger så store som en først hadde anslått, og også i 1976 måtte Hydro gå ut å forsøke å selge andeler i Frigg-lisensen. Heldigvis for Hydro var forsøkene negative, for da feltet kom i produksjon og inntektene kom inn, da var selskapet over kneiken igjen.
Eddafeltet sørvest for Ekofisk og Albuskjell i nordvest ble funnet i 1972.
Nasjonal kontroll
Norsk råderett over ressursene på og under havbunnen var etablert i lovverket fra 1963. Nasjonal kontroll ble ytterligere slått fast da industrikomitéen behandlet stortingsmelding nr. 76 i 1971. Komitéen var for anledningen forsterket av to medlemmer fra utenriks- og konstitusjonskomitéen, Knut Frydenlund og Erling Petersen. Innstillingen fra komitéen la grunnen for den videre utviklingen av lovverket og er senere omtalt som de ti oljebud. Første bud lyder «nasjonal styring og kontroll må sikres for all virksomhet på den norske kontinentalsokkel». Det åttende bud sier at det må opprettes et statlig oljeselskap.
Oljekrise og IEA-medlemskap
Også i Norge var virkningene av oljekrisen i 1973 store, med begrenset tilgang på bensin. På toppen av svikt i utenlandske oljeleveranser, var det fra november 1973 nesten full stans i oljeproduksjonen i Nordsjøen. Produksjonsstansen varte i omtrent to måneder og skyldtes vedlikehold og skader. I januar 1974 kom forbud mot bilkjøring i helgene.
Da krisen var over i januar 1974, ble Norge sammen med en rekke andre OECD-land invitert til konferanse i Washington, for å drøfte amerikanske tanker om samarbeid og fordelingspolitikk under eventuelle framtidige kriser. Konferansen ble holdt i februar 1974, med en norsk delegasjon ledet av utenriksminister Knut Frydenlund. Resultatet var opprettelsen av Det internasjonale energibyrået IEA i november 1974, etablert for å sikre stabile leveranser av petroleum. Norsk tilknytning til IEA skapte politisk debatt, i balansen mellom internasjonale forpliktelser og nasjonal kontroll med oljeressursene. Som framtidig nettoeksportør av olje, fikk Norge en særavtale for tilknytning, en avtale som ifølge utenriksminister Frydenlund sikret landet nasjonal styring med egne ressurser. Teknisk sett ble Norge ikke fullverdig medlem i IEA, men landet forpliktet seg til å bistå med tilgjengelig produksjonskapasitet i tilfelle nye energikriser. Stortinget godkjente avtalen i februar 1975.
Statlig styring
I stortingsmelding nr. 25 fra 1973/1974 ble det understreket at «Folkevalgte organer må ha kontroll med alle viktige sider av petroleumspolitikken: leting, utvinningstempo, sikkerhet og lokalisering». Konsesjonspolitikken for leting og utvinning, sammen med etableringskontroll på land, var viktig for at inntektene skulle komme flest mulig nordmenn til gode. Myndighetene måtte fra grunnen av bygge opp styringsorganer og lovverk som kunne regulere virksomheten.
Petroleumsvirksomheten lå i startfasen under Industridepartementet. I 1978 ble Bjartmar Gjerde minister for Norges første Olje- og energidepartement (OED), i regjeringen Nordli. I regjeringen Brundtland, som kom i 1993, ble Olje- og energidepartementet lagt ned, og ansvaret for petroleumsvirksomheten ble plassert under et sammenslått Nærings- og energidepartement. Regjeringen Jagland gjenopprettet OED i 1996, med Grete Faremo som statsråd.
Se forøvrig liste over Norges olje- og energiministre.
Petroleumsloven, med den tilhørende petroleumsforskriften, regulerer myndighetenes forvaltning av de norske petroleumsressursene. Fra den første formen i 1963 og fram til i dag har loven vært gjennom flere endringer, og nåværende versjon trådde i kraft i juli 1997. Loven stiller krav om undersøkelsestillatelser og utvinningstillatelser, og gir rammer for utvinningen. Før utbyggingen av et felt kan starte, skal Stortinget bli forelagt til godkjenning en plan for utbygging og drift, forkortet PUD. Konsekvensutredninger skal gjennomføres både for enkeltstående utbyggingsprosjekt og når et nytt område åpnes for leting. Fram til 1995 kunne konsesjon bare gis til aksjeselskap stiftet i samsvar med norsk lov og registrert i foretaksregisteret. Etter 1995 er konsesjonsdirektivet til EU gjeldende også for norske tildelinger, og alle EØS-registrerte selskap er likestilte med selskap registrerte i Norge.
Selskap som ønsker å operere på norsk sokkel, må etter 2000 gjennom en prekvalifisering, før de kan bli godkjent som rettighetshaver eller operatør. En rettighetshaver er et selskap som er tildelt en utvinningstillatelse etter petroleumsloven. En utvinningstillatelse kan ha flere rettighetshavere, men kun en av disse blir utpekt som operatør. Operatøren står som ansvarlig for den daglige ledelsen av aktivitetene i lisensen eller utvinningstillatelsen. Prekvalifiseringsprosessen skal sikre at alle involverte selskaper har tilstrekkelig faglig kompetanse, finansiell styrke og administrative styringssystem. Siden ordningen ble innført og fram til 2020 er 62 selskaper blitt prekvalifisert som rettighetshavere og like mange som operatører.
Statoil og Oljedirektoratet blir født
Etter utlysningen av andre konsesjonsrunde ble 13 blokker tildelt i 1969 og én blokk i 1971. Ved tildelingen forsøkte en å favorisere selskap som hadde vist vilje til å involvere den norske staten. Det faktum at søkerselskapene selv utformet utkast til avtaler, førte til at to alternative samarbeidsformer ble tatt i bruk. I «carried interest»-avtaler skulle den norske staten ha rett til deltakelse med opp til 17,5 % av kommersielt utnyttbare funn, uten å måtte bidra med letekostnader. I «net profit»-avtaler fikk staten en viss andel av den netto fortjenesten fra et selskap, i tillegg til skatter og avgifter, men da uten å få være med i beslutningsprosesser.
Hydro-oppkjøpet skulle ikke være til hinder for at staten kunne engasjere seg også på andre måter, og 18. september 1970 hadde regjeringen oppnevnt et utvalg for vurdering av statlig organisering for petroleumsvirksomheten. Utvalget ble ledet av Knud-Endre Knudsen og la fram en innstilling 24. mars 1971. Her foreslo utvalget en tredeling av offentlige organisering av petroleumsvirksomheten: Industridepartementet skulle ha hovedansvar for prinsipielle spørsmål, lovgivning og konsesjoner. Et nytt «sokkeldirektorat» skulle ha kontrollmyndighet og utføre teknisk arbeid på vegne av staten. Et nytt statsselskap skulle overta det forretningsmessige, uten å være en aktiv deltaker.
En uke før at utvalget hadde lagt fram sin innstilling, ble regjeringen Borten avløst av regjeringen Bratteli. Den nye industriministeren Finn Lied fikk ansvaret for oppfølging av utvalgsinnstillingen, sammen med den nye statssekretæren Arve Johnsen. Også Jens Evensen hadde på vegne av Statens oljeråd lagt fra en anbefaling om oppretting av et statsselskap.
I den endelige utformingen fikk det nye direktoratet navnet Oljedirektoratet, og statsselskapet fikk navnet Den norske stats oljeselskap (Statoil). Det ble også besluttet at det nye statsselskapet skulle være aktivt deltakende i både leting og utvinning, og ikke bare et passivt holdingsselskap. Stortinget stilte seg enstemmig bak forslaget.
Mer strid var det om lokalisering av de nye institusjonene, der regjeringen foreslo at både direktoratet og statsselskapet burde ha hovedkontor i Stavanger. Stortingets industrikomité delte seg i tre like grupper for Stavanger, Bergen og Trondheim, hovedsakelig etter geografiske og ikke politiske skillelinjer. Den endelige avstemningen i Stortinget 14. juni 1972 valgte med 75 av de 144 representantene til stede Stavanger. Bergen fikk 20 stemmer og Trondheim 49.
Stavanger Aftenblad markerte nyheten dagen etter med overskriften «Stavanger-flaggfest for Oljedirektoratet». Den nye rollen - og utfordringene - som oljeby ble også omtalt i avisens hovedleder. At en ikke helt forutså alle ringvirkningene kommer fram i en sekundær leder, der avisa skrev at «for store deler av fylket var det vel så viktig at den første salven ble utløst på Suldalsvei-anlegget ved Nesflaten».
Jens Christian Hauge ble første styreformann i det nye statsoljeselskapet. I oktober 1972 overtok regjeringen Korvald, og Arve Johnsen gikk av som statssekretær. Like etterpå ble Johnsen utnevnt til administrerende direktør i Den norske stats oljeselskap. Tiltredelse var 1. desember, datoen da selskapet også åpnet kontor i Stavanger. Johnsen framholdt de statlige oljeselskapene i Frankrike og Italia som mønster. Hauge estimerte at det nye selskapet ville trenge omkring 40 ansatte.
Oljedirektoratet var på plass i Stavanger i november 1972, med Fredrik Hagemann som første direktør og sjef for to andre ansatte. Formann i styret for Oljedirektoratet var fylkesmann i Rogaland Gunnar Hellesen. En første oppgave for den nye direktøren var å gå gjennom de 500 søknadene direktoratet hadde fått til de nyutlyste 36 stillingene.
Saga Petroleum blir født
Aksjekapitalen var på vel 800 millioner kroner. Otto Grieg Tidemand ble valgt som styreleder i det nye selskapet, og Martin Siem ble daglig leder. . Selskapet fikk kontor i Oslo.
Folkeaksjeselskaper
Etter Ekofiskfunnet var mange grepet av oljefeber og ville investere i den nye virksomheten. Flere initiativ ble tatt i 1971 til dannelse av «folkeaksjeselskaper», der alle kunne tegne aksjer. Interessen for disse ble svært stor, og det kom inn over 500 millioner kroner i aksjekapital. De nye selskapene fikk ikke være med da Saga Petroleum ble dannet, og de ble dermed utestengt fra norsk sektor og måtte engasjere seg i utlandet. Det norske oljeselskap (DNO) ble det viktigste resultatet av disse folkeaksjeselskapene.
For å finansiere virksomheten opprettet Saga i oktober 1972 Sagapart AS, der aksjene ble forbeholdt norsk allmennhet. Målet var å få inn maksimalt 90 millioner kroner til et folkeaksjeselskap, og aksjetegningen gikk svært godt. Det ble tegnet aksjer for 450 millioner kroner, og det ble nødvendig å redusere flere av de største tegningene. En aksje i Sagapart var i realiteten en aksje i Saga, og de to selskapene fusjonerte i 1980.
Trioen Statoil - Hydro - Saga
Med Statoil, Hydro og Saga hadde Norge i 1972 fått ett hel-statlig selskap, ett halv-statlig og ett privat selskap i petroleumsvirksomheten. Forholdet mellom disse tre skulle skape adskillige spenninger i tiden videre, ikke minst i konkurransen om operatøransvar. Statoil er blitt karakterisert som «et ektefødt barn av Arbeiderpartiet». Arbeiderpartiet framhevet ofte Statoils rolle som redskap for å ivareta samfunnets interesser og som instrument for å gi myndighetene innsikt og kontroll med oljesektoren. Det var bred enighet om at Norge skulle ha et statsoljeselskap, men det var lenge strid om hvor stor rolle statsselskapet burde og skulle ha. Skiftende borgerlige koalisjonsregjeringer hellet mot å begrense Statoils virksomhet og var gjennomgående mer positive til å gi Hydro og Saga større ansvar på sokkelen. I en debatt i Stortinget i 1984 uttalte Odd Vattekar «Høyre er enige i at vi skal ha et statlig oljeselskap, men ikke i at det skal bre sine fangarmer overalt».
Fra og med tildelinger i 1974 er Statoil stort sett blitt gitt en eierandel på minst 50 % i nye lisenser. En glideskala gjorde det mulig å øke Statoils andel underveis, dersom et funn skulle vise seg spesielt stort og lovende. Andelen kunne da økes opp til 70, 75 eller 80 %, avhengig av lisensbetingelsene.
Statoil var fra starten av også blitt gitt vilkår for redusert bidrag til leteutgifter. Saga og Hydro var ikke fornøyd med å måtte være med på å dekke inn Statoils andel av leteutgiftene, sammen med de utenlandske selskapene. I november 1979 vedtok Stortinget at ingen norske selskaper skulle bidra til leteutgiftene med en større andel en det de hadde som eierandel i lisensen. Dette ville redusere Hydro og Sagas bidrag til Statoils letekostnader. Vedtaket ble gjennomført etter et felles forslag fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, med støtte fra Venstre. Beslutningen ble karakterisert som et «arbeidsuhell»: Arbeiderpartiet var mot vedtaket, men manglet to representanter i salen under avstemningen. Vedtaket var formelt sett gyldig og ble stående.
Utover 1980- og 1990-tallet etablerte det seg en rådende holdning av at konkurransen mellom de tre selskapene var en stor fordel for virksomheten på sokkelen. Regjeringen Willoch ønsket i 1982 ved konsesjonstildeling for «sølvblokken» 30/6 å gi 5 % eierandel til et fjerde norsk oljeselskap, men da regjeringen i juni 1983 ble utvidet med Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, endte det med at denne andelen gikk til utenlandske selskaper. DNO fikk av den samme koalisjonsregjeringen i mai 1984 tildelt 1 % eierandel i «diamantblokken» 34/7, mot stemmene til Arbeiderpartiet, SV og Venstre.
Saga og Hydro slår seg sammen
Hydro kjøpte i 1989 en andel på 13 % av aksjene i Saga, men disse ble solgt igjen i 1989, da Saga-aksjen var historisk høy.
Saga la i oktober 1996 bud på det britiske oljeselskapet Santa Fe Exploration, etter først å ha prøvd å kjøpe britiske Sun Oil. Også Conoco og japanske Mitsubishi kjempet for å få kjøpe Santa Fe, som hadde andeler i britisk og irsk sektor. Konkurransen gjorde at prisen ble drevet betydelig opp. Saga med administrerende direktør Asbjørn Larsen fikk tilslaget og vedtok i desember overtakelsen av Santa Fe. Ettertiden viste at beløpet som ble betalt, var for høy i forhold til verdiene i selskapet.
Oljeprisen falt høsten 1998 fra 15 til 10 dollar fatet, og dette ga Saga store økonomiske problemer. Prisfallet gjorde at selskapet prøvde å sikre seg gjennom inngåelse av langsiktige kontrakter, men dette skjedde da oljeprisen var på et bunn-nivå. Da prisen igjen steg, fikk selskapet ingen glede av dette og slet med å overleve. Vinteren 1998/1999 var det kontakt mellom de to direktørene Diderik Schnitler og Egil Myklebust for å sondere mulighet for samarbeid mellom Saga og Hydro. Det var liten vilje til å bistå fra politisk side, som mente at vanskene måtte løses rent markedsøkonomisk. Nå kom også Elf på banen og la inn bud på Saga. Etter en kort budrunde overtok Hydro aksjene i Saga, og de to selskapene ble slått sammen. Overtakelsen skjedde i samarbeid med Statoil, som alt eide 20 % av aksjene i Saga, og som ved overtagelsen fikk 25 % av feltandelene til Saga og operatøransvaret på Snorre, Vigdis, Tordis og Borg. Både ledelse og ansatte i Saga ønsket seg nok Elf som ny eier, ut ifra en tro på at dette ville medføre minst endringer for Saga-organisasjonen.
Statoil går på børs, Petoro og Gassco opprettes
Det var i løpet av årtusenskiftet etablert et relativt bred politisk flertall for å delprivatisere Statoil, men det var sterk uenighet om detaljene i en slik prosess. Regjeringen Stoltenbergs forslag var at staten skulle beholde minst 2/3 av eierskapet i et nytt Statoil-aksjeselskap. Høyre og Fremskrittspartiet på sin side ønsket ikke noe tak på eierandelene og ville gjerne markere at opprettelsen av aksjeselskapet bare var et første steg i en prosess for å gjøre Statoil mer privateid. Fire sentrale politikere som våren 2001 hadde oppgaven med å utarbeide et kompromiss, var Jan Tore Sanner (H), Hilde Frafjord Johnson (KrF), Gunnar Kvassheim (V) og Tore Nordtun (Ap).
Et første steg i prosessen skjedde i mai 2001, da Statoil fikk kjøpe 15 % av SDØE-andelene. Samtidig ble 6,5 % av SDØE-andelene solgt til andre selskap. Statoil måtte betale 38,6 milliarder kroner for de nye andelene.
I mai måned ble også to nye statlige selskaper opprettet: Petoro og Gassco. Petoro overtok ansvaret for SDØE fra Statoil. Navnet på dette selskapet var sammensatt av «pet» for petroleum og «oro» for gull. Ved opprettelsen ble Petoro et av verdens største oljeselskaper, med en markedsverdi på 540 milliarder kroner. Selskapet skulle ha hovedkontor i Stavanger og planla med 40-60 ansatte. Gassco ble opprettet som et statlig aksjeselskap med ansvar for transport av naturgass i rørledningssystemene. Statoil var mot denne opprettelsen, fordi selskapet ble fratatt oppgaver.
18. juni 2001 ble Statoil primærnotert på Oslo børs og tilleggsnotert på New York-børsen. Vel 20 % av selskapets aksjer ble gjort tilgjengelige for salg. Aksjeprisen la seg rundt 70 kroner. Kostnadene ved å gjøre Statoil til et børsselskap ble anslått til 800 millioner kroner.
Hydro og Statoil slår seg sammen
I 2002 foreslo styreleder i Statoil, Leif Terje Løddesøl, at petroleumsvirksomheten i de to selskapene Hydro og Statoil burde slå seg sammen. Forslaget ble framsatt uten at han først hadde informert staten som eier, og olje- og energiminister Einar Steensnæs (KrF) var raskt ute med å stoppe idéen. Også i 2003 uttalte både Statoil-sjefen Olav Fjell og Hydro-sjefen Eivind Reiten at det var urealistisk å fusjonere.
Gunhild Alvik Nyborg
Gunhild Alvik Nyborg (født i 1968 ), også kjent under artistnavnet NuBorg, er en norsk sosialøkonom, lege og musiker.
Norges petroleumshistorie
Hydro og Statoil slår seg sammen
De to selskapene startet hemmelige forhandlinger om sammenslåing i februar 2004, men lekkasje til pressen gjorde at forhandlingene ble stoppet. Den tidligere toppsjefen i Statoil, Arve Johnsen, advarte mot en sammenslåing: «Rivaliseringen mellom Hydro og Statoil har vært en viktig drivkraft i norsk olje- og gassindustri.»
Forsøk fra både Hydro og Statoil på å ekspandere internasjonalt falt ikke entydig heldig ut. Statoil ble innblandet i et korrupsjonssak i 2002/2003, i et forsøk på å etablere seg i Iran. Hydro kjøpte i desember 2005 selskapet Spinnaker, for en pris på 2,45 milliarder, i et forsøk på å komme inn på det amerikanske markedet. Begge selskaper prøvde å komme inn i det gigantiske russiske Stockman-feltet.
Gunhild Alvik Nyborg
Utdannelse
Hun har sosialøkonomisk embetseksamen av lavere grad etter gammel ordning (exam. oecon.) fra Universitetet i Oslo (UiO) i 1991 og tok medisinsk embetseksamen ved UiO i 1999.
Norges petroleumshistorie
Hydro og Statoil slår seg sammen
I april 2006 gikk rykter om at forhandlingene mellom Hydro og Statoil var tatt opp igjen på ny. Olje- og energiminister Thorhild Widvey (H) ville ikke kommentere ryktene. Den 18. desember 2006 kunngjorde konsernsjefene Helge Lund i Statoil og Eivind Reiten i Hydro at styrene i de to selskapene hadde anbefalt en fusjon. Hovedmotivasjonen var å stå bedre rustet til internasjonal virksomhet, når produksjonen på norsk sokkel avtok. Russisk nei til Hydro-deltagelse på Stockman hadde vist at selskapet ikke var sterkt nok til å konkurrere internasjonalt.
Hydro hadde alt i 2004 skilt ut landbruksdelen i et egen selskap Yara. Etter utskillelsen av petroleumsdelen var det tradisjonsrike Hydro-navnet nå knyttet til produksjon av lettmetall. Statsandelen i Statoil ville med fusjonen gå ned, men gjennom oppkjøp av aksjer i Hydro gikk statsandelen i det fusjonert selskapet opp til 67 %.
Gunhild Alvik Nyborg
Medisiner
Gunhild Alvik Nyborg har klinisk bakgrunn fra sykehus, allmenn- og sykehjemsmedisin i Finnmark, Akershus, Oslo og Østfold. I 2018 tok hun doktorgrad i farmakoepidemiologi ved UiO med avhandlingen Inappropriate Medication Use in the Elderly - A Modern Epidemic. Hun har undervist i uheldig legemiddelbruk hos eldre og sykehjemsmedisin ved Medisinsk fakultet, Universitetet i Oslo, og holdt kurs og foredrag for sykehjemsleger, allmennleger og andre helsearbeidere. Etter disputas var hun postdoktor ved Oslo universitetssykehus Rikshospitalet, der hun forsket på gluten som potensiell driver av en gruppe sjeldne autoimmune sykdommer.
I TV-programmet Debatten på NRK 17. mars 2020 tok hun til orde for en tidlig nedstengning av Norge for å bekjempe koronavirusepidemien. Hun fikk ikke medhold i forslaget av helsedirektør Bjørn Guldvog eller overlege ved Folkehelseinstituttet Preben Aavitsland. Innslaget har i ettertid fått kritikk, særlig for at Nyborg i livesendingen ikke imøtegikk programleder Fredrik Solvangs beregningsmetoder som resulterte i opptil 150,000 døde i Norge i løpet av pandemien.
Norges petroleumshistorie
Hydro og Statoil slår seg sammen
Fusjonen var planlagt gjennomført i tredje kvartal 2007. Helge Lund ble foreslått som konsernsjef for det fusjonerte selskapet og Eivind Reiten som ny styreleder. Tore Torvund fra Hydro fikk stillingen som leder for norsk sokkel i det nye selskapet, mens Peter Mellbye fikk ansvaret for internasjonal virksomhet.
Det var bred politisk ryggdekning for fusjonen i alle partier, bortsett fra i Rød Valgallianse. Fusjonen skjedde imidlertid ikke uten at mange var bekymret for om den nye giganten ville bli for mektig og enerådende. Det nye selskapet ble et av de 50 største selskapene i verden, uavhengig av bransje. Det ville være operatør på over 40 av de daværende omkring 50 feltene på norsk sokkel. Arbeidstakerorganisasjoner som SAFE uttrykte uro for at sammenslåingen skulle føre til færre jobber og dårligere arbeidsforhold.
Som ledd i videre internasjonal ekspansjon, kjøpte Statoil i april 2007 andeler i kanadisk oljesand for 12 milliarder kroner. Utvinningsformen har store negative miljømessige konsekvenser, og oppkjøpet var kontroversielt. For å bli vellykket, var prosjektet også avhengig av en vedvarende høy oljepris.
Det var sterke følelser knyttet til navn og logo i begge de fusjonerte selskapene, og navnevalget for det nye selskapet skapte adskillig hodebry. De to selskapene ble fusjonert 1. oktober 2007, med midlertidig navn StatoilHydro. Fusjonsavtalen inneholdt en klausul om at styret skulle finne et nytt permanent navn.