cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Engelsk litteratur
Klassisisme og opplysning (1700–1780)
I den tidligste delen av perioden ble prosaen overskygget av det engelske essays utikling. Joseph Addison og Richard Steeles The Spectator etablerte en form for britisk periodisk essay hvor de ved å betrakte verden gjennom øynene til en uengasjert observatør gjorde det mulig å meditere over menneskenes liv uten å gjøre seg til talsmann for bestemte endringer.
Den engelske romanen ble også introdusert under restaurasjonen og utviklet seg til å bli en viktig kunstform på denne tiden. Daniel Defoe vendte seg fra journalistikken og skriving av avisartikler om kriminelle løpebaner til å skrive fiktive, oppbyggelige, historier om Roxana og Moll Flanders' kriminelle karrierer, med tilhørende anger og lovnad om bot og bedring. Defoe skrev også Robinson Crusoe (1719), en enkelt fortalt reiseskildring om et skipbrudd, sannsynligvis basert på den sanne historien om Alexander Selkirk. Romanen som sjanger lærte av teaterets tragedier, og ved midten av århundret var det stadig flere forfattere som begynte å skrive romaner.
Om Addison og Steele skremte med én type prosa, gjorde Jonathan Swift det med en annen. Swifts prosastil var ubehøvlet og direkte med en klarhet som få av hans samtidig maktet eller ville stå for. Han var gjennomgående skeptisk til den moderne verden, men han var tilsvarende mistenksom overfor nostalgi. Historien så han som en katalog over løgner og forfengelighet, mens han betraktet samtiden som en vill malstrøm av forfengelighet og løgner. Kristne kjerneverdier var uunnværlige, men disse verdiene måtte være sterke og kategoriske og utvikles gjennom en klar avvisning av bondefangere og deres kumpaners renkespill. A Tale of a Tub, Swifts første prosasatire, hadde brodd mot katolikker og kalvinister, var mer vennlig innstilt overfor den engelske kirken. Senere prosaverker, eksempelvis hans kamp mot astrologen John Partridge, og mest av alt hans latterliggjøring av stolthet og hovmot i Gullivers reiser, viser hans skepsis til den moderne verden. Etter at Swift dro i «landflyktighet» til Irland begynte han motvillig å forsvare det irske folket mot den engelske kolonialismens rovdrift. Satirene Et beskjedent forslag og Drapier-brevene provoserte fram opprør og arrestasjoner, men Swift, som ikke var begeistret for de irske katolikkene, var opprørt av mishandlingen og barbariet han så rundt seg.
I begynnelsen av perioden ble dramatikken dominert av John Vanbrugh og William Congreve, som med noen tilpasninger videreførte forrige epokes komedier. Hovedmengden av teaterstykkene var mindre farser og langt mer seriøse tragedier. George Lillo og Richard Steele skapte tragedier med en moral tilpasset mellom- eller arbeiderklassens interesser. Dette reflekterte en endring hos publikum ettersom kongelig støtte ikke lenger var viktig for at et teaterstykke skulle oppnå suksess. I tillegg begynte Colley Cibber og John Rich å bekjempe hverandre med stadig større oppsetninger. Figuren Harlekin ble introdusert og pantomimeteater begynte å bli satt opp. Denne formen for folkelig underholdning ble ganske populær, og stykkenes dramatiske kvaliteter ble underordnet iscenesettingen. Opera ble også ganske populært i London tross en betydelig litterær motstand mot dette italienske innslaget. Denne trenden ble brutt etter bare noen få forsøk med en ny form for komedie. Pope og John Arbuthnot og John Gay mislyktes med et stykke kalt Three Hours After Marriage, men i 1728 kom John Gay tilbake med Tiggeroperaen (The Beggar's Opera). Gays opera var på engelsk og fortalte historien om Jack Sheppard og Jonathan Wild. Den syntes imidlertid å være en allegori på Robert Walpole og direktørene i South Sea Company slik at Gays påfølgende opera ble forbudt før den ble satt opp. The Licensing Act i 1737 forårsaket at 1700-tallets dramatikk brått ble avsluttet da teatrene igjen ble underlagt statlig konroll, dvs offisiell statssensur.
Litteraturen på 1700-tallet speilet opplysningstidens verdenssyn: en rasjonell og vitenskapelig tilnærming til religiøse, sosiale, politiske og økonomiske spørsmål som virket for et verdslig verdensbilde og en allmenn sans for framgang og forbedring. Den ble ledet av filosofer som var inspirert av forrige århundres oppdagelser (Newton), og av Descartes, Locke og Bacons skrifter. De søkte å oppdage, og handle etter universelt gyldige prinsipper for styring av mennesker, natur og samfunn. De angrep geistlige og vitenskapelig autoriteter, dogmatisme, intoleranse, sensur og økonomisk og sosial ufrihet. De anså staten som det riktige og rasjonelle styringsverktøyet. Tidens til dels ekstreme rasjonalisme og skepsis førte også til gudstro, og senere også til en romantisk reaksjon. Denis Diderots Encyclopédie sammenfattet tidens ånd.
Det var også en tid som i økende grad la vekt på instinkter og følelser heller enn på dømmekraft og selvbeherskelse. Etter renessansens nedvurdering av middelalderen fikk man nå en økende positiv interesse for middelalderen, dette tente også interessen for middelalderballader og folkelitteratur. Ann Radcliffes roman The Mysteries of Udolpho var et uttrykk for alt dette.
Romantikken (1780–1837)
Med oppfinnelsen av dampmaskinen endret Storbritannias landskap seg: industrialismens oppsving førte til en voldsom befolkningsvekst i byene og tilsvarende avfolkning av landsbygda.
Denne brå endringen finner man igjen i en endret betydning av fem engelske nøkkelord: industry betød en gang kreativitet, democracy ble tidligere brukt i betydningen pøbelvelde, class fikk fra nå av også en sosial betydning, art betød en gang rett og slett håntdverk, culture var tidligere et ord som bare ble brukt i landbrukssammenheng. Arbeidernes elendige levevilkår, de nye klassekonfliktene og miljøforurensningene fra urbaniseringen og industrialismen fikk poetene til å gjenoppdage verdien og skjønnheten i naturen. Moder Jord ble sett på som en kilde til visdom og den eneste løsningen på de stygge landskapene maskinene forårsaket.
Franskmannen Jean Jacques Rousseau skrev om naturens og instinktenes overlegenhet over sivilisasjonen, og budskapet ble plukket opp av bortimot alle poeter i Europa. I England var de verste de såkalte Lake Poets, en liten gruppe venner, blant annet William Wordsworth og Samuel Taylor Coleridge. Disse tidlige romantikerne introduserte en ny sensitivitet og selviakttagelse, noe som førte til den engelske litteraturens første romantiske manifest: Forord til de lyriske ballader. Denne samlingen ble stort sett skrevet av Wordsworth, skjønt Coleridge må også krediteres for hans lange og imponerende dikt Rime of the Ancient Mariner (Dikt for den eldgamle sjømann), en tragisk ballade om en sjømann som overlever en rekke overnaturlige hendelser på hans sjøreise gjennom den sydlige halvkule som blant annet handler om å drepe en albatross, mannskapets død, et besøk av Døden og hans venn, Livet-i-Døden, og til slutt sjømannens frelse.
Imidlertid forsto Coleridge og Wordsworth romantikken helt forskjellig: mens Coleridge søkte å gjøre det overnaturlige «naturlig», søkte Wordsworth å bevege lesernes forestillinger gjennom jordnære figurer fra det virkelige livet, eksempelvis The Idiot Boy, eller skjønnheten ved innsjøene som stort sett inspirerte hans diktning, som i Lines Composed a Few Miles Above Tintern Abbey.
Til den andre generasjonen av romantiske poeter regnes blant annet Lord Byron, Percy Bysshe Shelley, Mary Shelley og John Keats. Byron var påvirket av 1700-tallets satirikere og var kanskje den minst romantiske av de tre. Hans kjærlighetsaffærer med en rekke prominente, men gifte kvinner var kanskje også en måte å fremme hans mening om hykleriet til sosietetsskiktet, som bare tilsynelatende var religiøse, men i realiteten temmelig seksuelt løsslupne.
I likhet med Mary hadde Percy Shelley mye til felles med Byron: han var en ateistisk og fritenkende aristokrat fra en gammel og berømt familie som liksom Byron flyktet fra England for å unngå skandale. Shelley var gift med den 16-årige Harriet Westbrook, men forlot henne kort tid etter bryllupet til fordel for Mary. Harriet tok sitt eget liv etter hendelsen – hun var ikke oppdratt til å bidra i den sosiale debatten og var heller ingen tilhenger av Shelleys ideer om fri kjærlighet og anarkisme. Mary var annerledes, hun var datter av filosofen og revolusjonsforkjemperen William Godwin, hun var Shelleys jevnbyrdige intellektuelt, delte noen av hans idealer, og var feminist i likhet med sin mor, Mary Wollstonecraft, forfatteren av Vindication of the Rights of Women.
Et av Percy Shelleys beste verker er Ode til den vestlige vind. Til tross for at han avviste gudstroen blir dette diktet sett på som en hyllest til panteisme og anerkjennelse av en åndelige tilstedeværelse i naturen.
John Keats delte ikke Byrons og Shelleys ekstreme revolusjonære idealer, men hans panteisme er like viktig som Shelleys. Keats var fascinert av Parthenonskulpturene som Lord Elgin hadde tatt med seg til England fra Hellas – i England kjent som Elgin Marbles. Antikkens Hellas var Keats' store interesse: skjønnheten i fri, ungdommelig kjærlighet her i kombinasjon med klassisk kunst. Interessen for kunst kom blant annet til uttrykk i diktet Ode on a Grecian Urn, og dette var en nyskapning i romantikken som kom til å inspirere Walter Paters og senere Oscar Wildes tro på kunstens absolutte verdi uavhengig av estetikken.
Den mest populære av alle britiske romanforfattere på denne tiden var Walter Scott. Hans storslåtte historiske romaner inspirerte en generasjon av malere, komponister og skribenter over hele Europa.
I kontrast til ham skrev Jane Austen romaner om lavadelen og fint folks liv på landet, sett fra en kvinnes perspektiv, og med et skjevt blikk på praktiske sosiale emner, spesielt ekteskap og å velge rett partner i livet. Jane Austen viste fram vanskelighetene til kvinner som ikke kunne arve eiendom, vanligvis ikke penger, og som ikke kunne ta seg lønnsarbeid. Deres eneste sjanse i livet var mannen de giftet seg med. Austen etablerte en litteraturgenre som fremdeles er levende, og hennes verk sees generelt som realistiske og ikke romantiske i kunstnerisk forstand.
Poeten, maleren og trykkeren William Blake regnes vanligvis blant engelske romantikere, selv om hans visjonære verker er svært forskjellige fra de øvrige som er diskutert i dette avsnittet. På mange måter var Blake altfor langt forut sin samtid til å bli forstått eller anerkjent.
Viktoriatiden (1837–1901)
Det var i løpet av den viktorianske tiden (1837–1901) at romanen ble den ledende litterære sjangeren i England. De fleste forfatterne var nå opptatt av å møte den store middelklassens smak og behov enn å smigre aristokratiske støtter. Det best kjente verket fra denne tiden er blant annet de emosjonelle og mektige verkene til søstrene Brontë, den satiriske Forgjengelighetens marked (Vanity Fair) av William Makepeace Thackeray, de realistiske romanene til George Eliot, og Anthony Trollopes innsiktsfulle portretter av livene til jordeierne.
Charles Dickens (1812–1870) dukket opp på den litterære scene på 1830-tallet, og stadfestet trenden med føljetongromaner. Dickens skrev levende og fargerikt om livet og fattigdommen i London, men på vennlig og humoristisk måte som var akseptabelt for lesere i alle samfunnslag. Hans tidlige verker som Pickwick-papirene (1836–1837) er et komisk mesterstykke. Hans senere verker ble mørkere, som David Copperfield (1849–1850), men uten å miste sitt geni for treffende og minneverdige karikatur, blant annet i avslørende replikker.
En interesse for landsbygda og den endrete sosiale og økonomiske situasjonen utenfor byene kan bli sett i romanene til Thomas Hardy, Elizabeth Cleghorn Gaskell, og andre.
Ledende lyrikere i den viktorianske tidsalderen var skikkelser som Alfred Tennyson, Robert Browning, Elizabeth Barrett Browning, Matthew Arnold, Dante Gabriel Rossetti, og Christina Rossetti.
Fjellmetallfly
Fjellmetallfly (Syngrapha diasema) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er utbredt i fjellet over det meste av Norge.
Engelsk litteratur
Viktoriatiden (1837–1901)
På denne tiden ble det også utgitt litteratur skrevet spesielt for barn og noen ble kjent verden over, blant annet verkene til Lewis Carroll som foruten Alice i eventyrland også var utmerket forfatter av tullevers, noe også Edward Lear var.
Fjellmetallfly
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 32–38 mm), grålig nattfly. Kroppen er grå. Forvingen er lyst grå, de nederste 2/3 av vingens midtfelt svartbrune. Dette mørke feltet er avgrenset av lyse mellomlinjer på begge sider. I forkant er den en hvit, u- eller v-formet flekk, noen gonger også en mindre hvit flekk. Ringmerket er lite og hvitkantet, svart øverst. Nyremerket er delvis svartkantet. Den ytterste delen av vingen er ganske lys og bølgelinjen neppe synlig. Bakvingen er blekgul, bredt gråsvart langs ytterkanten, men ikke langs innerkanten. Det finnes flere, noe lignende arter, men fjellmetallflyet er markert større enn disse.
Engelsk litteratur
Viktoriatiden (1837–1901)
En utmerket representant for den engelske nyromantikken var Robert Louis Stevenson, som skrev bøker som ble lest både av barn og voksne. Forfatterskapet hans ble senere nedvurdert av modernistene, men fikk en fornyelse da modernismen mistet grepet.
Dronning Viktoria representerer ikke bare det verdensomspennende britiske imperiet, men ble også symbolet på en samfunnstype og et kultursyn. I dagligtale har «viktoriansk» fått en negativ klang, noe sneversynt og hyklerisk, særlig seksuelt. I England i siste halvdel av 1800-tallet kan man si at på det psykologiske plan var det viktorianske menneske hemmet, men på det offentlige plan kunne det fritt utfolde seg, økonomisk aggressivt som kolonist. Balansert mot dette ble det viktorianske kombinert med idealet om den engelske gentleman.
Alt dette møttes i den irskfødte Oscar Wilde (1856–1900); en estetiker, essayist og dramatiker. Hans talent for den kvikke, åndfulle replikk og konservasjon preget hans vittige komedier. «De gule nittiårene» er et begrep i engelsk litteraturhistorie, visuelt innkapslet av den nyskapende tegneren Aubrey Beardsley, en venn av Wilde som døde allerede i 1898, kun 25 år gammel. Betegnelsen er tvetydig, og innebærer noe romantisk og samtidig dekadent. Wilde var selv elegant, kledde seg strålende, og uttalte at «enten bør man være et kunstverk, eller bære et kunstverk». Som lyriker og eventyrforfatter var Wilde en prerafaelitt, som essayist, eller «intensjoner» som han selv kalte det, var han personlig og levende. Samtidig kunne han vise en annen side, som i det mørke bibelske dramaet Salomé (1896), og romanen Portrettet av Dorian Grey (1891), om forholdet mellom ungdom og skjønnhet, og livets tann. Den har også en dyster, nær amoralsk grunntone.
Oscar Wildes egen tragedie var hans homofili som sendte ham inn i en opprivende rettssak i 1895, rett etter at han var feiret for sitt glitrende skuespill Hvem er Ernest (The Importance of Being Earnest, 1895). Han ble dømt for en sedelighetsforbrytelse som i dag ikke straffes juridisk, kom ut av fengselet nedbrutt og knekt. Han døde i 1900, kun 46 år gammel. Det sier noe om hans karakter at selv hans lidelser kunne brukes kunstnerisk og i poetisk form, Balladen om fengselet i Reading (1898).
Fjellmetallfly
Utbredelse
Den er utbredt i Nord-Europa og videre østover til Kamtsjatka og Amur-området. I Norge finnes den i fjellet fra indre Agder til Dovrefjell, dessuten er det funn fra Lierne i Nord-Trøndelag og fra Finnmark. Den er jevntover sjelden, men kan være tallrik lokalt.
Engelsk litteratur
Romanens tidsalder
Hall Caine (1853–1931) solgte mer enn de fleste. Etter hans Mannen fra Man (The Manxman, 1894) og siden Skyggen av en forbrytelse (The Shadow of a Crime, 1885) kunne han kjøpe seg en herregård. Vellykket markedsføring, fortellinger preget av sensasjon og moralisme, skaffet ham maksimal suksess, men selv samtiden dømte hans romaner som sentimentale sensasjonshistorier uten kunstneriske nivå. En tilsvarende forfatter var Marie Corelli (1864–1924) som kombinerte sentimental religiøsitet med svulstig fortellerglede. H. Rider Haggard (1856–1925) var mindre sentimental, og med erfaring fra tiden i koloniadministrasjonen i Sør-Afrika skrev han Kong Salomos miner (King Solomon’s Mines, 1885), en spenningsroman til Afrikas indre på jakt etter en skatt, en roman som siden har blitt gjenutgitt som guttebok.
Den mest populære forfatteren var Arthur Conan Doyle (1859–1930), forfatteren av Sherlock Holmes. Doyle selv betraktet opprinnelig sin detektiv som adspredelse. Etter at hans legepraksis ble en fiasko satset han på storstilte historiske og politiske skrifter, og å kjempe for pseudovitenskap som spiritisme. Sherlock Holmes ble selve prototypen på en detektiv som først ble genial i samværet med sin litt mindre begavede følgesvenn, doktor Watson. Novellene ble trykket i magasiner, deretter samlet i bøker, og da han samlet alle fortellingene i ett bind i 1894 tok han samtidig livet av sin helt for å egne seg til «bedre ting», men 11 år senere måtte han vekke sin helt til live igjen, ikke minst av økonomiske grunner.
I en annen litterær klasse stilte Rudyard Kipling (1865–1936), det britiske imperiets forteller, som øste av materiale fra Englands kolonier, hovedsakelig India. I eventyrlige omgivelser formidlet han enkeltmenneskets pliktfølelse for nasjonen og Gud. Kipling ble en folkekjær forfatter som fikk hva man i dag ville kalle en fanklubb allerede mens han levde, The Kipling Society, stiftet i 1926. Barn over hele Vest-Europa, ikke bare England, slukte hans noveller i Jungelboka (1894), som kom med en oppfølger året etter, og Havets helter (Captains Courageous, 1897). Også Kim (1901) må kunne kalles som en ungdomsroman, om foreldreløs gutt i India. Også som musikalsk poet ble han folkekjær med diktsamlingen Mandalay (1890) og i If- (1895). På høyden sto han i 1907 da han fikk Nobelprisen i litteratur.
Joseph Conrad (1857–1924) var mer gåtefull enn Kipling. Han var født i Polen og gikk til sjøs som 18-åring. Han havnet etterhvert i den britiske handelsflåte hvor han arbeidet seg opp til kaptein i løpet av seksten år. Engelsk ble hans litterære morsmål. I 1895 kom Almayers dårskap (Almayer’s Folly), og han slo seg deretter ned i England, ble engelsk gift og ble forfatter for resten av livet. Han har blitt stående som den moderne romanens fornyer: eksperimentering med tidsforskyvelser, bruken av symboler som suggererende understrøm i teksten, og fiktiv fortellerstemme var blant de nye grep som Conrad innførte. Mørkets hjerte (Heart of Darkness, 1899) er en meget symbolsk fortelling med en fortelling innenfor fortellingen (rammefortelling). Romanen ble siden grunnlaget for Francis Ford Coppolas film Apokalypse nå! (1979). Conrads mesterstykker er kanskje likevel Lord Jim (1900), historien om en vanæret styrmann i Østen som forsøker å sone sin forbrytelse. Her bryter Conrad på sinnrikt vis fortellingens kronologi, og tidsforskyvelsen ble et grep han siden brukte i flere av sine romaner.
John Galsworthy (1867–1933) var født inn i den privilegerte overklassen, og det ble også emne for har romaner. I løpet av en lengre sjøreise ble han kjent og venner med førstestyrmann Joseph Conrad, noe som stimulerte hans interesse for å bli forfatter. Litterære emner fant han i sitt eget liv, særlig dét at han ikke kunne gifte seg med sin kjæreste grunnet sin patriarkalske far og sosiale konvensjoner. Den rike mann (The Man of Property, 1906), første bind i den storslåtte Forsytesagaen, var preget av det som ble hans hovedemner: den erotiske lidenskapens makt og den offisielle morals umenneskelighet. Verket fikk god kritikk, men forferdet hans egen klasse. Slektssagaen om den rike familien Forsyte og deres skjebne i London før og etter århundreskiftet fokusert blant annet på Jolyon Forsyte, som skapte skandale i familien når han forlater sin hustru for sin datters guvernante for å leve et bohemliv med henne i Londons mindre fasjonable område. Galsworthy fikk Nobelprisen i litteratur i 1932, men var for syk til selv å ta imot den og døde året etter.
En annen type forfatter var H.G. Wells (1866–1946) som skrev med utgangspunkt i naturvitenskapen, og ble en pioner innenfor science-fiction. Utviklingslæren kom til å prege hans liv og personlighet. Han ble den positive profeten for utvikling og framtid, men skrev romaner som også kan oppfattes som dystre advarsler om det samme. Gjennombrudd fikk han allerede i 1895 med Tidsmaskinen, om en mann som utnytter den fjerde dimensjon og flytter seg tilbake i tid. Han ble utropt som Englands svar på Jules Verne. Stimulert av suksessen snekret han sammen Dr. Moreaus øy året etter, om en eksentrisk lege som ved hjelp av biologi omformer dyr til mennesker og faller selv for sine skaperverker. Den usynlige mann (1897) og Klodenes kamp (1898) ble hver for seg prototype på senere velkjente emner innenfor science-fiction, og i 1901 skrev han om de første mennesker på månen. Mindre kjent i ettertiden, men nær en skandale i samtiden, var hans angrep på ekteskapet og hans radikale kamp for kvinners rettigheter og frigjøring. Mange kvinner fant inspirasjon i hans mer agiterende romaner som Ann Veronica (1910) og Ekteskap (1912). Wells var en frimodig sosialist og pasfist, og hans senere verker ble i økende grad politiske og didaktiske.
E.M. Forsters (1879–1970) tilbaketrukne skyhet førte til at han levde et stille liv i Cambridge hvor han først studerte klassiske språk. Flere reiser til utlandet modnet hans forfatterskap. Howards End (1910), hans fjerde roman, var navnet på et hus som representerte det bestående i det engelske samfunnet: klassefordommer og eiendomsretten. Hans siste roman, Reisen til India (A Passage to India, 1924), fikk lang modningstid. I dens ytre er det en politisk roman, men har en indre symbolsk fortelling og blant annet det åpne spørsmålet om hva som skjedde eller ikke skjedde i Marabar-grottene, et høydepunkt i romanen. Forsters homofili kommer først til syne i romanen Maurice (1971) som ble utgitt etter hans død. Denne kjærlighetsfortellingen mellom to av samme kjønn griper inn i emner fra hans første tre romaner.
Verdenskrigen og uskyldens død
Engelsk poesi lå på sotteseng etter prerafealittene og dekadentene. I Alfred Austins tid som poet laureate sank den offisielle poesien ned på et platt lavmål. Et lys i mørket ved århundreskiftet var Alfred Edward Housman (1859–1936), men hans samlede dikt besto av ett tynt bind. Den mest kjente lyrikeren var nok John Masefield (1878–1967) som også skrev drama, romaner, og guttebøker, men det var som lyriker han ble mest kjent. Han innførte en muntlig og nær realistisk tone, ofte parret med et mystisk drag. Hans diktsamling Den evige nåde (The Everlasting Mercy, 1911) vekket oppsikt for hovedfigurens grove språk og fylleslagsmål. Han ble poet laureate fra 1930.
Den første verdenskrig endret det engelske samfunnet. Som med Philip Sidney (1554–1586) fikk England sine krigspoeter og unge døde. Rupert Brooke (1887–1915), som Yeats kalte «den vakreste unge mann i England», hadde et stort talent som såvidt rakk å blomstre. Han hoppet av en universitetkarriere ved Universitetet i Cambridge for å gjøre sine patriotiske plikt som soldat. Foruten tre andre diktsamlinger rakk han å fullførte en suite på fem sonetter om krigen som ble utgitt under tittelen 1914 & Other Poems (1916). Noen få uker før han døde av blodforgiftning den 23. april 1915, ble hans navn berømt da hans dikt Soldaten ble opplest i St. Pauls katedralen under høymessen første påskedag. Nordahl Grieg oversatte diktet til norsk i essaysamlingen De unge døde (1932). Brooke døde før krigens gru ble kjent i full bredde, den mest forferdelige av til da alle kriger. Den romantiske idealisme som han ga uttrykk for, gikk raskt tapt i skyttergravene hvor ti millioner døde i løpet av fire år, gjennomsnittlig 6000 hver dag.
Charles Hamilton Sorley (1895–1915) var en annen lysende begavelse, men da han døde hadde han allerede tapt alle idealistiske illusjoner. De dikt han rakk å skrive viser tragisk innlevelse. Isaac Rosenberg (1890–1918), kanskje den fremste av de engelske krigspoetene, skildret krigens hverdag med en vanlig soldats øyne i sine posthum utgitt dikt før han falt under retretten fra slaget ved Somme i 1918. Blant de desillusjonerte lyrikerne i skyttergravene står Siegfried Sassoon (1886–1967) i en særstilling, ikke minst ettersom han overlevde krigen, og kunne bruke freden til å skrive om den, en påtrengende virkelighet som aldri slapp taket.
Mellomkrigsdramaet
Engelsk teater var i rik vekst i perioden mellom verdenskrigene, men uten videre fornying: impulsene kom fra Irland, hvor William Butler Yeats (1865–1939) sammen med Edward Martyn og Lady Gregory (1852–1932) grunnla det irske nasjonalteateret. Disse dramatikerne var sammen med for eksempel John Millington Synge (1871–1909) og Sean O'Casey drivende krefter bak gjenopplivingen av en irsk litteratur (Irish Literary Revival). Yeats bidro med symbolske dramaer, Lady Gregory og Synge gjeninnførte den dramatiske versekunst, mens sosialisten O'Casey skapte ekspresjonistiske dramaer, og var blant annet den første som skrev om Dublins arbeiderklasse.
Den amerikanskfødte nobelprismottakeren (1948) T. S. Eliot (1888–1965) overførte sine dramatiske monologer på verseform til teateret, eksempelvis Mordet i katedralen (1935), en dramatisering av mordet på erkebiskopen av Canterbury, Thomas Becket. Eliots temaer var tiden, evigheten, kampen om åndens gjenfødelse og forsoning med fortidens spøkelser. Sceneverkene var framfor alt inspirert av Yeats, og gikk i verseform med en fri rytmikk og delvis med musikalske komposisjonselementer. Eliot var påvirket av buddhistisk tenking, antikkens filosofi og kristen mystisisme. Selv øvet han stor innflytelse på enkelte senere filosofiske retninger, blant annet eksistensialismen.
Christopher Fry (1907–2005) dyrket den elegante ordkunst, hans meste kjente stykke er den romantiske komedien Damen vil helst ikke brennes (This Lady is Not For Burning) fra 1948. Noël Coward (1899–1973) var mesteren av lette lystspill og salongkomedier uten poetisk drama og større dypsindighet, mens W. Somerset Maugham (1874–1965) skrev dramatiske verk som tok samtidens problemer opp til debatt. De beste stykkene til J. B. Priestley (1894–1984) tilhører også denne perioden.
I England var det ingen som kunne bestride George Bernard Shaws (1856–1950) posisjon – med sin humor og vittige paradokser var han like mye et begrep som han var forfatter. Også Shaw hadde røtter i Irland, han var født i Dublin, men flyttet som ung mann til London hvor han lenge slet som journalist og kritiker. Shaw gjorde den engelske teaterscenen til et diskusjonsforum for moralske, politiske og økonomiske spørsmål, og det er sannsynligvis hans viktigste og mest varige bidrag til scenekunsten. Debutverket, Enkemannens hus (Widower’s House, 1892), er et sosialt indignasjonsdrama om gårdeieres kyniske utnytting av leietagere. Selv mente han å stå i gjeld til Henrik Ibsen når det gjaldt de realistiske dramaer, dvs. dramaene som var ment å høyne bevisstheten om viktige sosiale spørsmål. Alt i alt skrev Shaw mer enn 60 teaterstykker, nesten alle behandlet tidens sosiale problemer, men på grunn av sin komiske åre klarte han å gi temaene en relativt sosialt akseptabel form. Teknisk var dramatikken hans godt gjennomført med en fin psykologisk tegning, ofte med sterke og uavhengige kvinneskikkelser, eksempelvis frelsesarméoffiseren Barbara Undershaft i Major Barbara (1905). Shaw utga også teaterstykkene sine i bokform, og utstyrte dem gjerne med lange og underholdende forord.
På 1910-tallet var han godt etablert. Stykker som Fanny's First Play (1911) og Pygmalion (1912), som den berømte musikalen My Fair Lady (1956) er basert på, opplevde lange spilleperioder for et stort London-publikum. Den første verdenskrig endret ham som så mange andre. Det første stykket i mellomkrigstiden var Villa Hjertedød (Heartbreak House, 1919). Humoren var fortsatt til stede, men ikke troen på menneskeheten. I 1923 skrev han Saint Joan – Jeanne d’Arc skildres her med sympati og innlevelse, og stykket ble en internasjonal suksess som førte til at han ble tildelt Nobels litteraturpris i 1925.
Modernismen (1914–1945)
Den engelske modernistiske litterære bevegelse vokste ut av en generell desillusjon og avstandtagen fra viktoriatidens holdninger: visshet, konservativisme og forestillingen om en objektiv sannhet. Bevegelsen var sterkt påvirket av romantikkens ideer, Karl Marx' politiske skrifter og Sigmund Freuds psykoanalytiske teorier om det underbevisste. Den kontinentale kunstbevegelsen impresjonisme, og senere kubisme, var også viktige inspirasjonskilder for de modernistiske forfatterne.
Selv om den litterære modernismen nådde sitt høydepunkt i årene mellom første og andre verdenskrig, dukket de tidligste uttrykkene for bevegelsens holdninger opp på siste halvdel av 1800-tallet. Gerard Manley Hopkins, A. E. Housman, og poeten og romanforfatteren Thomas Hardy var noen av de viktigste engelske modernistene i løpet av viktoriatiden.
De første tiårene av 1900-tallet ble det publisert flere betydelige modernistiske verk, blant annet James Joyces innflytelsesrike novellesamling Dubliners, Joseph Conrads kortroman Heart of Darkness, og William Butler Yeats' poesi og dramatikk. Store romanforfattere i mellomkrigstiden var Virginia Woolf, E. M. Forster, Evelyn Waugh, P.G. Wodehouse og D.H. Lawrence. Den kanskje viktigste forkjemperen for modernismens utviklingen var den amerikanske poeten Ezra Pound. Han fikk æren for å ha «oppdaget» både James Joyce, som med Ulysses begikk det mange regner som en av 1900-tallets største litterære prestasjoner, og T.S. Eliot, periodens fremste engelske poet.
Mørk og lys prosa
Iren James Joyce beundret Henrik Ibsen, og forsøkte å lære seg dansk for å kunne lese originaltekstene. Dramatikk lå derimot ikke for Joyce, etter at han først utga diktsamlingen Chamber Music (1907) og den lett tilgjengelige novellesamlingen Dublinere (1914), var det romanen som ble hans litterære redskap. Romanen Ulysses (1922) er en fortolkning av Odysséen lagt til Dublin – Ulysses er romernes motstykke til hellenernes Odyssevs. Boken er en av modernismens mest mangfoldige verk, Joyce anvendte bevissthetsstrøm-teknikken og en eksperimentell prosa full av ordspill, parodier og allusjoner. Ulysses havnet på førsteplass i Modern Library-kåringen over 1900-tallets beste engelskspråklige romaner.
Joyces stil ble stadig mer kompleks, og i hans neste bok, Finnegans Wake (1939), utgitt 17 år etter Ulysses, drev han bevissthetsstrøm-teknikken til det ytterste. Det finnes ikke antydning til en konvensjonell handling, og han forsøker ikke å bygge opp vanlige romankarakterer. Språket er underlig og obskurt, hovedsakelig basert på komplekse flerspråklige og flernivås ordspill. Tilnærmingen minner om Lewis Carrolls Jabberwocky, men Joyce tok det mye lengre ut. Vi oppdager også fort en ibsensk referanse i og med at «Byggmester Finnegan» faller ned fra en stige og slår seg ihjel.
D.H. Lawrence skrev lyrikk, skuespill, essay og litterær kritikk. Hans samlede forfatterskap viser en omfattende gjennomtenking av det moderne samfunnets avhumaniserende virkning, og hans meninger skaffet ham mange fiender. Da Lawrence døde av tuberkulose var dødsannonsene, med E. M. Forsters hederlige unntak, gjennomgående negative – Lawrence ble omtalt som en pornograf som hadde sløst bort sitt betydelig talent. Ettertiden har renvasket forfatteren. Romanteknisk var ikke Lawrence banebrytende, men hans litterære emner var det. Blant hans romaner er Sønner og elskere (1913), et oppgjør med sin egen oppvekst, Kvinner som elsker (1921), om to kvinner og deres menn, men det er særlig hans siste roman, Lady Chatterleys elsker (1928), som har gjort hans navn kjent. Lawrences hensikt var å fremme seksualitetens positive kraft, og rense den fra viktoriatidens snerpete moral, og et ledd i dette var å bruke dagliglivets ord og beskrivelser på seksualakt og kjønnsorganer. Boken var aldri pornografisk i den moderne mening, men samtiden var ikke moden, og boken ble øyeblikkelig sensurert. Først etter en omfattende rettssak i 1960 ble den frigitt.
Virginia Woolf var en betydelig modernistisk skikkelse i Londons forfattermiljø. Også hun var en eksponent for den litterære bevissthetsstrøm-teknikken. Hun skrev romaner, noveller, essays og litteraturkritikk, blant annet hennes boklange essay, Et eget rom (A Room of One's Own, 1929), med dets berømte utsagn: «En kvinne trenger penger og sitt eget rom om hun skal skrive fiksjon», og fremmet således også et evigaktuelt kvinnepolitisk program.
Aldous Huxley (1894–1963), ti år yngre enn Joyce og Lawrence, kom fra en anerkjent akademisk familie. Han var humanist og pasifist, senere ble han også interessert i spiritisme. Huxley var kjent for å anbefale og eksperimentere med psykedeliske stoffer som meskalin og LSD. Han skrev en rekke essays, noveller, reiseskildringer og filmmanus. Vidunderlige nye verden (Brave New World, 1932), hans mest kjente roman, er inspirert av H.G. Wells' utopiske roman Men Like Gods. Wells' bok ga Huxley idéen til en parodi, som i motsetning til den tidstypiske fremtidsoptimistiske litteraturen var en «negativ utopi», en dystopi, delvis påvirket av Wells' The Sleeper Awakes og D.H. Lawrence verker. De spørsmål Vidunderlige nye verden reiser ble først besvart i et essay Brave New World Revisited (1958), og siden i Huxleys siste roman, Island (1962).
Thomas Edward Lawrence (1888–1935), kjent som «Lawrence av Arabia», fikk et egenartet liv. Han arbeidet først i Midtøsten som arkeolog, og deretter for etterretningsvesenet, og lot seg siden innrullere som menig i flyvåpenet. I den arabiske verden ble hans navn myteomspunnet. I 1926 utga han sitt hovedverk, Visdommens syv søyler (Seven Pillars of visdom), en omfattende fortelling om arabernes kamp, men ga også et avslørende selvportrett av en sammensatt personlighet, som ble framstilt av Peter O'Toole i den Oscar-belønnete filmen Lawrence of Arabia fra 1962, regissert av David Lean.
Graham Greene (1904–1991) slo gjennom allerede med sin første roman, Faren, vennen og kvinnen (The Man Within, 1929), og siden fulgte en jevn strøm romaner. Fleer bøker er filmatisert, og Den tredje mann (1950) er kanskje mer kjent som en film med Orson Welles i hovedrollen enn som bok. Vår mann i Havana (1958) er en komedie om spionasje. En av Greenes viktigste bøker er kanskje likevel Brighton Rock (1938) om badebyen Brightons snuskete bakside, og om den katolske gangsteren Pinkie. Boken er karakteristisk for Greenes forfatterskap: spenningsromanen kombinert med en utforsking av syndens natur og moralitetens grunnlag.
Robert Graves (1895–1985) huskes i dag for sin historiske roman, Jeg, Claudius (1934), men han betraktet seg selv som en poet. Evelyn Waugh (1903–1966) sammenlignes ofte med den jevngamle Graham Greene, som også konverterte til katolisismen. Waugh blandet satire og ren farse inn i sine fortellinger om den engelske overklasse i mellomkrigstiden. Mest kjent er Gjensyn med Brideshead (1945). Med George Orwell (1903–1950) ble grensene mellom diktning og journalistikk utflytende, spørsmålet er hva man skal legge vekt på. På 1930-tallet var han først og fremst fattigdommens dikter, men det er hans politiske allegorier, Kamerat Napoleon (Animal Farm, 1945) og den dystre framtidsfabelen 1984 (1949) som gjorde ham berømt. Joyce Cary (1888–1957) og Ivy Compton–Burnett (1884–1969), to forfattere på motsatt ende av skalaen, tilhører også denne epoken.
Populærlitteratur
Til tross for de sosiale vanskelighetene i mellomkrigstiden var det også en allmenn velstandsøkning. Utdannelsessystemet sørget for at store deler av befolkningen var lese- og skrivekyndige. De store salgssuksessene var underholdningslitteratur til rimelig pris og høyt opplag og som aldri bekymret seg for dypere problemer og komplekse forklaringer. Kjærlighetsromanen om den unge pikes håpefulle vei til lykken i form av en rik ektemann oppsto i viktoriatiden og fortsatte sin suksess i denne epoken. Den engelske detektivromanen som Arthur Conan Doyle etablerte ble videreført av en rekke dyktige kvinnelig forfattere, særlig Agatha Christie (1890–1976) og Dorothy L. Sayers (1893–1957). Spesielt Christie var produktiv med rundt 80 kriminalbøker som alle holdt jevn kvalitet. Disse fungerte vel så mye som en intellektuell selskapslek enn som litterære prestasjoner. Også Edgar Wallace (1875–1932) var en særdeles produktiv forfatter med rundt 170 spion- og kriminalromaner. Hverken Christie eller Sayers oppholdt seg ved det grufulle slik Wallace gjorde. Den rene spenningsromanen med redsel og gru ble dyrket i thrilleren, og spionromanene fikk sin store framgang først etter den andre verdenskrig.
Etterkrigstiden fram til i dag
Etter den andre verdenskrig begynte gjenoppbyggingen av England: Livet gikk videre, en ny moderne tid var i emning, men man levde på arven fra fortiden. De store dikterne fra mellomkrigstiden var enten middelaldrende eller døde. Med freden kom en ny frykt, den kalde krigen og atombomben. Det moderne var ikke uten skyggesider.
Krim og spenningsromanens kalde krig
Spennings- og krimromanene konkurrerte om oppmerksomheten. Spenningsgenren hadde Graham Greene utnyttet tidligere. Den mest bemerkelsesverdige forfatteren var John le Carré, et pseudonym for David John Moore Cornwell (født 1931). Han arbeidet for MI5 og MI6 i 1950 og -60 årene inntil han fikk suksess med Spionen som kom inn fra kulden (1963), en spenningsromanen som på en overbevisende måte framstiller etterretningsagenter og dobbeltagenters harde og iskalde tilværelse i Berlin under den kalde krigen. Dramaene i le Carrés romaner skapes hovedsakelig av motstandernes intense mentale aktivitet, og inneholder forholdsvis lite action og vold.
Ian Fleming (1908–1964) skrev om den samme skumle verden som le Carré, men på et annet litterært nivå og med en langt mer forenklet karakterskildring. Flemings helt James Bond, spionen med rett til å drepe, ble så berømt at figuren overlevde sin skaper, slik Tarzan overlevde Edgar Rice Burroughs. Fleming var en dyktig teknisk historieforteller som ble et forbilde for andre forfattere.
Alistair MacLean (1922–1987) var en populær forfatter uten en bestemt helt, derfor var forfatternavnet i en større grad enn i Flemings tilfelle viktig i markedsføringen. Skotten MacLean var dessuten mindre engelsk sjåvinistisk enn Fleming, men skrev like spennende. Tittelen på hans første roman, HMS Ulysses (1955), henspilte ikke på James Joyce, men på et krigsskip som under andre verdenskrig gikk i konvoien PQ 17 til Murmansk.
I skyggen av fortiden
Den engelske skjønnlitterære romanen etter verdenskrigen synes å vende seg bort fra ytre spenning og mot vare, finstemte beskrivelser av det engelske liv, mennesket presentert som en blanding av sosialt og metafysisk individ.
Angus Wilson (1913–1991) virket som bibliotekar i British Museum fra 1936 og fram til krigen. Etter krigen vendte han, som mange andre, tilbake til sin gamle stilling. I helgene skrev han noveller, og i løpet av en fire ukers ferie sin første roman, Hemlock and After (1952). Wilson skrev oppbrakt over sin samtid, refset engelsk besteborgerlighet og liksom-liberalisme, og hans figurer er tidvis sterkt karikerte. Først i 1955 sa han opp sin stilling for å bli forfatter på heltid.
C.P. Snow (1905–1980) var både forfatter og vitenskapsmann, og tok i sine romaner opp forholdet mellom nettopp naturvitenskapen og humanismen. I elleve romaner under fellestittelen Fremmede og brødre (Strangers and Brothers), som ble utgitt i årene mellom 1940 og 1974, forteller Snow om en mann ved navn Lewis Eliot som i likhet med forfatteren arbeider ved Universitetet i Cambridge, og via denne figuren belyser han de nye trusler mot vår sivilisasjon. Bøkene følger hans liv og karriere fra den beskjedne begynnelse i en liten by på den engelske landsbygda, til en rimelig vellykket sakfører i London til Cambridge, krigstid, tjeneste i Whitehall, og som embetsmann, før han blir pensjonert. Miljøet er utpreget engelsk, og viktigere enn Lewis Eliot er de mennesker han møter.
Den konflikten som Snow belyser gjennomgikk han også i et berømt essay: De to kulturer og den vitenskapelig revolusjon (The Two Cultures and the Scientific Revolution, 1959). Menneskeheten var skilt i to hovedkategorier: «vitenskapsfolk» (positivister og modernister) og de «litterært intellektuelle». Den første gruppen var framoverskuende, mens den siste gruppen var tilbakeskuende. Essayet fikk stor betydning for diskusjonen om hva som er «vitenskap» og hva som er «dannelse», forholdet mellom «naturvitenskap» og «humanisme».
Også Snows hustru Pamela Hansford Johnson (1912–1981) var litteraturkritiker og forfatter, hun skrev romaner, skuespill og poesi.
William Cooper, som egentlig het Harry Summerfield Hoff (1910–2002), var i flere år ansatt ved den britiske atomenergikommisjonen, og sto i likhet med Snow med en fot i hver leir. Hans forfatterskap er preget av lavmælte skildringer, som hans første roman Provincial Life (1950) og siden Married Life (1960). Hoff og Snow var bekjente som diskuterte romanteknikk, og deres bøker viser klare paralleller, skjønt ikke i emner.
Kingsley Amis' (1922–1995) roman Lucky Jim (1956) er et satirisk angrep på den akademiske verdens overfladiskhet. Colin Wilson (født 1931), romanforfatter og filosofisk essayist, først kjent med sitt lange essay The Outsider (1956): de mest interessante menneskene er de som står utenfor de etablerte områdene i samfunnet.
Robert Liddell (1908–1992) formidlet også med sikker hånd det engelske samfunnets tradisjoner og særtrekk. Hans kanskje beste roman er Fortryllelsen tar slutt (The Last Enchantments, 1949). Alan Sillitoe (født 1928), David Storey (født 1933), Iris Murdoch (1919–1999) og Lawrence Durrell (1912–1990) var også markante navn.
Golding skrev sin bok i løpet av de første årene av atomalderen og den kalde krigen, og hendelsene skjer mot et bakteppe av en ikke nærmere spesifisert kjernefysisk krig hvor et fly krasjer og en grupper gutter overlever. Boken portretterer deres nedstigning fra sivilisasjon og til villskap. Golding var desillusjonert over den menneskelige natur, og mente at overlatt til seg selv ville mennesker uansett utdannelse og bakgrunn, om ikke nødvendigvis, forfalle til en mulig primitiv tilstand. Boken er realistisk og handlingen sannsynlig, men samtidig er teksten en allegori der figurer og handlinger representerer bestemte ideer eller verdier. Selve tittelen, «Fluenes herre», er en oversettelse av navnet på en avgudene i Det gamle testamentes som krever menneskeoffer.
I en senere bok, Martin den skipbrudne (Pincher Martin, 1956) fortelles det om en annen prekær situasjon: Den halvveis druknede Martin er blitt torpedert i Atlanterhavet og klamrer seg til en øde klippe. Han beskrives virkelighetsnær og heroisk fra øyeblikk til øyeblikk i sitt desperate forsøk på å overleve med havet fossende rundt seg. Temaet i Spiret (The Spire 1964) er også ensomhet.
Se deg tilbake i vrede
1950-tallets engelske teater var preget av en ny generasjons nyskapninger. To teaterselskaper sto i spissen for det nye: The English Stage Company og The Theater Workshop, sistnevnte drevet av den radikale Joan Littlewood (1914–2002), i ettertid kalt for «det moderne teaters mor». Teateret ble benyttet for politisk kamp og like viktig var den kollektive bearbeidelse av manuskriptet. Shelagh Delaney (født 1939) og irske Brendan Behan (1923–1964) var blant de som skrev for Littlewoods selskap.
The English Stage Company ble opprettet for nye unge dramatikere og det var her John Osborne (1929–1994) fikk antatt Se deg tilbake i vrede (Look Back in Anger) som hadde premiere den 8. mai 1956. Stykket slo an en ny tone i engelsk teater, her var raseri, fattigdom og en avskyelig hovedperson, men også grunnen til at han er slik han er, da hans verden ikke er mindre avskyelig. I dette stykket satte Osborne navn på den nye generasjonen dramatikere: «de sinte unge menn». Ikke alle de som ble karakterisert som unge sinte likte denne betegnelsen. Et fellestrekk var tvisynet på hovedpersonen, som kunne være både helt og skurk.
Breitindtunnelen
Breitindtunnelen er en tunnel i Berg kommune i Troms. Den er 920 meter lang og er en del av fylkesvei 862. Tunnelen åpnet i 1978. Maksimum kjørehøyde i tunnelen er 4,20 meter.
Engelsk litteratur
Se deg tilbake i vrede
Osbornes neste stykke, Gjøgleren (The Entertainer, 1957) ga en skarpt portrett av en mislykket varietéskuespiller, og er blitt forstått som en metafor hvor det utdøende engelske varietéteateret (music hall) representerer det britiske imperiet. Imperiets undergang blir tydeliggjort ved hjelp av Suezkrisen i 1956.
Arnold Wesker (født 1932) har skrevet over 40 teaterstykker preget av underliggende politiske tema, og han står selv åpenbart på arbeiderklassens side i klassekampen. Sentralt står trilogien Hønsesuppe med byggegryn (Chicken Soup with Barley, 1959), Røtter (Roots, 1959), og Jeg snakker om Jerusalem (I’m Talking About Jerusalem, 1960): preget av nærgående realisme og politisk idealisme.
Kanskje enda mer intens var Harold Pinter (1930–2008). Han forente det absurde teater (i likhet med Beckett og Ionesco) med en gjenkjennbar realisme (jfr. Ibsen) som tidvis var skremmende. Han startet sin profesjonelle karriere i 1951, og skrev i alt 29 stykker i løpet av knapt 50 år. I 2005 mottok han Nobelprisen i litteratur. Hans dramatikk er ofte preget av sterke konflikter blant ambivalente karakterer som kjemper en verbal kamp for å få gjennomslag for sin versjon av fortiden – stilistisk preget av teatralske pauser, komisk beregning, ironi og trusler. I den grad en dramatiker tvinger sitt publikum til å høre etter var det Pinter som greide det, samtidig som han viste dagligspråkets særegenheter og rikdom. «Han fikk oss til å høre nærmere på oss selv.» Et eksempel er Hjemkomsten (The homecoming, 1964) hvor en sønn kommer tilbake fra Amerika med sin nye hustru. Hun er en tidligere prostituert som fortsatt jager menn, og som utenforstående opptrer hun som en katalysator som utløser hun latente konflikter.