cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
War Horse
Handling
Bestefaren forteller at Emilie er død, og etter å ha hørt om mirakelhesten, har han reist til auksjonen for å kjøpe Joey tilbake, av hensyn til hans elskede barnebarns minne. Albert trygler om å få hesten, men den gamle mannen nekter. Når hesten velger å gå til Albert, gir bestefaren ham en militær vimpel, og spør ham hva det er. Albert kjenner igjen vimpelen som den han bandt til Joey før hesten ble sendt i krigen. Han beviser at Joey faktisk er hans, og bestefaren tror at å gi Albert tilbake hesten er en mye bedre hyllest til minnet om Emilie. Endelig reiser Albert og Joey hjem til familiens gård, hvor Albert returnerer vimpelen til sin far. Narracott senior strekker frem hånden til sønnen, nå en mann som ham, og en tidligere soldat.
Columbus (Mississippi)
Columbus er en by og administrasjonssenter i Lowndes County i østlige Mississippi, USA. Byen har 25 944 innbyggere (2000). Byen ligger på østbredden av Tombigbee River og er første gang nevnt i nedtegnelsene til Hernando de Soto, som krysset elva på jakt etter El Dorado. Den første handelsstasjonen ble etablert her i 1783.
Columbus har vært hjemby for Columbus Air Force Base (CAFB) siden andre verdenskrig. Basen var grunnlagt som et flygertreningssenter. I 1950- og 1960-årene var basen også Strategic Air Command (SAC), noe som gjorde at den var på lista over aktuelle mål for rakettangrep fra Sovjetunionen. Basen blir vurdert som den eneste av USAs fire treningssentre for flygere hvor det kan forventes bra forhold for flyging, likevel har den vært vurdert nedlagt.
Midt på 1900-tallet hadde Columbus en rekke industribedrifter for madrasser, møbler og tekstil, men også verdens største toalettseteprodusent. De fleste av disse var ikke lenger i drift ved årtusenskiftet, men i tilknytning til byens sivile flyplass, Golden Triangle Regional Airport, har American Eurocopter bygget et anlegg. Aurora Flight Sciences plenlegger også å etablere seg her.
Columbus er fødestedet for skuespillforfatteren Tennessee Williams, forfatter av Cat on a Hot Tin Roof and A Streetcar Named Desire. Hans barndomshjem er nå velkomstsenter for byen (300 Main St., Columbus).
Kjell Askildsen
Kjell Askildsen (født 30. september 1929 i Mandal, død 23. september 2021 ) var en norsk forfatter.
Kjell Askildsen er kjent for sin kresne stil og regnes som en av de største novellister i den norske litteraturen. Han ble lenge sett på som en «forfatternes forfatter», men fikk en større leserkrets etter utgivelsen av den prisbelønte Thomas F's siste nedtegnelser til almenheten i 1983. Askildsens noveller er oversatt til en rekke språk. Han skrev også romaner hvor særlig romanen Omgivelser (1969) fremstår som et høydepunkt innenfor den modernistiske romantradisjonen i Norge. Sommeren 2006 kåret Dagbladet novellesamlingen Thomas F's siste nedtegnelser til almenheten til den beste norske skjønnlitterære bok de siste 25 årene.
Stil
Askildsen skapte en særegen stil innen den norske novelletradisjonen og fikk, etter utgivelsene på 1980-tallet, ry som en av de fremste norske forfatterne innen denne sjangeren. I begynnelsen av forfatterskapet var det særlig Hemingway-skolen med sin karakteristiske, kjølige ordknapphet som inspirerte ham. Senere utviklet han seg gjennom den franske nyroman-tradisjonen. På 1980-tallet utviklet han sin særegne stil: ordknapp, nøktern og urovekkende med de store livsspørsmål som tema.
Thomas F's siste nedtegnelser til almenheten
Novellesamlingen fra 1983, Thomas F's siste nedtegnelser til almenheten, er prisbelønt og sentral i forfatterskapet. Boken består av to noveller hvorav den ene, Thomas F…, er en syklus med underavdelinger. Den omhandler en folkesky oldings liv og betraktninger og er på grunn av sitt menneskesyn blitt sammenlignet med Beckett. Askildsen selv benektet imidlertid at Beckett eller Franz Kafka, to forfattere han selv har oversatt, var direkte kilder til verket. Han uttalte at «emnet har vært mennesket som nærmer seg et eksistensielt nullpunkt.» Det er et pessimistisk menneskesyn fritt for metafysiske spekulasjoner. Den andre novellen i samlingen, Carl Lange, er annerledes. Her er det en tilsynelatende uskyldig mann som blir anklaget for en overtredelse hvor etterforskningen etter hvert får alvorlige følger for ham. Novellen kretser rundt det totalitæres ødeleggelse av individets identitet og er blitt sett i sammenheng med Dostovjeskis Forbrytelse og straff, Kafkas Prosessen og løkscenen i Peer Gynt.
Familie og bakgrunn
Kjell Askildsen var sønn av lensmann og politiker Arne Askildsen (1898-1982). I sine yngre år drev han Furuholmen kafe ved Langdalstjønna i Vestre Moland og arbeidet som fabrikkarbeider, bryggesjauer. i Forlagssentralen, i Oslo Lysverker, i Kunstnerforbundet og som daglig leder i Norsk Forfattersentrum.
Yangqingbang
Yangqingbang (eller Yang King Pang) var en kanal i det sentrale Shanghai i Kina. Den dannet skillet mellom den franske konsesjon og den internasjonale bosetning. I 1915 ble den lagt i kulvert.
Løpet ble i stedet et gateløp; østre del ble avenue Edward VII, vestre del Great Western Road. I dag er dette gatene Yan'an Dong Lu, henholdsvis Yan'an Xi Lu.
Jakob von Uexküll
Carl Wolmar Jakob von Uexküll (født 19. august 1944 i Uppsala) er en tysk-svensk filantrop, filatelist, forfatter, politiker og tidligere medlem av Europaparlamentet for De grønne i Tyskland, grunnlegger av Right Livelihood Award (1980), grunnlegger av World Future Council (2004) og grunnlegger av Den estiske renessanseprisen (1993).
Han tilhører en tysk-baltisk adelsfamilie som flyktet fra Estland etter første verdenskrig, og er barnebarn av biologen og filosofen Jakob Johann von Uexküll, en av det 20. århundres mest kjent zoologer. Faren Gösta von Uexküll var journalist og bl.a. aktiv i anti-atomvåpenbevegelsen på 60-tallet. Han kom til Sverige som flyktning fra naziregimet, men reiste senere tilbake til Vest-Tyskland. Jakob von Uexküll vokste opp i Hamburg, har både tysk og svensk statsborgerskap, og studerte filosofi, statsvitenskap og økonomi ved University of Oxford (Christ Church, Oxford), hvor han tok mastergrad i 1966.
Jakob von Uexküll ble tidlig opptatt av miljøspørsmål, og foreslo for Nobelstiftelsen at den skulle opprette en eller to miljøpriser. Dette forslaget ble avvist. Han arvet en meget betydelig og verdifull frimerkesamling og begynte å handle med frimerker; disse verdiene gjorde det mulig for ham å opprette Right Livelihood Foundation og Right Livelihood Award i 1980, da han donerte en million dollar til formålet. Prisen framstilles av utdelerne selv også som Den alternative Nobelprisen. Den har siden 1985 blitt utdelt i Riksdagshuset i Stockholm. Den gis for fortjenester for humanitære, sosiale og økologiske prosjekter som bidrar til en bedre verden.
Jakob von Uexküll var medlem av Europaparlamentet for De Grønne i Tyskland fra 1984 til 1989. Han har fått en rekke priser og utmerkelser selv.
Nitratfilm
Nitratfilm (nitratcelluloid) er film som er produsert av celluloid (cellulosenitrat), noe som var vanlig i spillefilm fram til rundt 1950. Ettersom nitratfilm er særdeles brannfarlig og samtidig nedbrytbar, er de fleste eldre filmer gått tapt. Særlig av det som er blitt produsert av stumfilm er mye, eller bortimot det meste, gått tapt, fordi det ble tatt opp på nitratfilm. Nitratcelluloiden går gradvis i oppløsning og gir fra seg nitrogenholdig syre som øker oppløsningen inntil det til sist blir et pulver eller en deig, som kan selvantenne allerede ved ca. 40 °C.
Nitratfilm var det første plastproduktet og ble senere erstattet av acetatfilm, som var mindre brannfarlig og hadde samtidig nitratfilmes optiske kvaliteter. Senere kom polyesterfilm som erstatning.
På grunn av forringelsen og brannfaren i nitratfilm må disse lagres kjølig og på en særskilt omsorgsfull måte, men det beste er å overføre innholdet til et bedre egnet materiale, som moderne film eller digitalt medium. I Norge skjer dette restaureringsarbeidet ved Nasjonalbibliotekets avdeling i Mo i Rana.
Nitratfilm som katastrofefilm
Som andre celluloidproudkter er nitratfilm ekstremt brannfarlig. Frisk nitratfilm har et tennpunkt på ca. 150 °C. Den brenner nærmest eksplosivt og utvikler en meget giftig røyk. En brann i nitratfilm er umulig å slukke. Nitratfilm utvikler egen oksygen ved brann. Under fremvisning kan varmen fra projektorlampen sette filmen i brann, særlig hvis fremføringen av en eller annen grunn stanser. I Paris førte dette i 1897 til en brann hvor ca. 140 mennesker omkom. Nitratfilm har også forårsaket katastrofale kinobranner i bl.a. Limerick, Irland, 1926, hvor 48 omkom – og i Paisley, Skottland, 1929, hvor 69 barn mistet livet.
Kinoene var brannfeller
Generelt kunne en kinobrann lett føre til katastrofe. Mange mennesker var samlet på ett sted, kinoene hadde meget brannfarlige scenetepper og andre remedier, utgangene var ofte dårlig merket, dørene slo innover osv.
Kinoene begynte selvsagt tidlig med tiltak for å redusere faren for katastrofer. Etter hvert kom påbud om at dørene skulle slå utover – bl.a. etter Iroquise Theater-brannen 1903 i Chicago (som ikke skyldtes nitratfilm). I Sverige begynte en i 1908 å installere en jernplate som ved brann ble utløst, falt ned og beskyttet kinosalen – og dessuten slo på lysene i salen for å redusere faren for panikk i mørket. I 1922 fikk Storbritannia sin Celluloid and Cinematograph Film Act. Etter en kinobrann i Montreal (1927), hvor 77 barn omkom fordi en liten brann i mørket skapte panikk, forbød delstaten Quebec barn under 16 år å gå på kino; forbudet ble først opphevet i 1967.
Ingen alternativer til nitratfilmen
Når nitratfilm likevel var tillatt, var det fordi alternativene manglet hvis en overhodet ville lage kinofilm. Bl.a. filmarkivaren Sam Kula mente at nitratfilmen i seg selv ikke var så farlig. Han dokumenterte at katastrofene skyldtes menneskelige feil og inkompetanse. Med gode sikringstiltak behøvde ikke en brann under fremvisning føre til noe verre enn at en projektor og noen meter film ble ødelagt, og i verste fall at kinomaskinisten fikk svidd fingrene. Og tross alt gikk millioner av mennesker på kino uten å oppleve noen brann.
Først i 1930-årene klarte en å fremstille den langt mindre brannfarlige acetatfilmen. I første omgang ble acetatfilm tatt i bruk for røntgenfotografering. Fra 1948 kom den også i bruk for kinofilm, og i løpet av 1950-årene ble nitratfilmen fortrengt av den nye «sikkerhetsfilmen».
Nedbrytning
Tross sikkerhetsfilmens fremmarsj fantes fortsatt millioner av meter nitratfilm. Og intet regelverk forhindret at mesteparten av nitratfilmen gikk tapt – både ved branner og ved langsom nedbrytning. Nitratfilm er kjemisk ustabil. Hvis den ikke lagres tørt og kjølig, blir den i første omgang klebrig med ugjennomsiktige flekker, selv om den fortsatt kan reddes og kopieres. Dyktige konservatorer har kommet langt i metodene for å redde slik film, kopiere den over på sikrere medier og dermed bevare verdifullt materiale for ettertiden. Ved nedbrytningen utvikles imidlertid salpetersyre. Denne virker som en katalysator, slik at nedbrytningen akselereres. Og etter hvert blir filmen fullstendig ødelagt. Til slutt blir hele filmrullen til en brunaktig, stinkende deig eller pulver.
Brannene på loftet
Noen land har tatt krafttak for å redde det som kunne reddes av gamle nitratfilmer, og sørge for at ødelagte filmer ble destruert på forsvarlig vis. I 1981-86 klarte Australia, gjennom sitt The Last Film Search-prosjekt, å samle inn over 300 km gamle filmer. Ved et lignende prosjekt på New Zealand ble filmer helt tilbake til 1905 hentet frem fra glemselen og restaurert.
Også i Norge
I Norge har både byene og kinoene for det meste vært forholdsvis små, og dette har bidratt til at vårt land har unngått de mest katastrofale kinobrannene. Men noen til dels tragiske branner har vært utløst eller forsterket av nitratfilm, også etter at Norsk filminstitutt begynte å oppfordre andre institusjoner om å sende inn farlig nitratfilm. Eksempler:
Baffinøya
Baffinøya (engelsk: Baffin Island, vikingenes Helluland) er en av de arktiske øyer i nordlige Canada i territoriet Nunavut. Øya utgjør sammen med naboøyene den ene av de tre regionene i provinsen, kalt Qikiqtaaluk. Det er Canadas største øy, og den femte største øya i verden, med et areal på 507 451 km² (like stor som Spania). Øya har en bofast befolkning på om lag 11 000 (2004), hvorav halvparten bor i byen Iqaluit. Øya er oppkalt etter den britiske oppdageren William Baffin.
Geografi og natur
Sør for øya ligger Hudsonstredet med Ungavabukten og provinsen Quebec på fastlandet, men øya ligger hovedsakelig i Atlanterhavet. I øst ligger Davisstredet og Baffinbukten og bortenfor der igjen ligger Grønland. I vest og i nord, Foxe Basin, Boothiagulfen og Lancastersundet som skiller Baffinøya fra resten av arkipelet. Iqaluit, tidligere Frobisher Bay, Nunavuts hovedstad, ligger på sørkysten av øya.
I nordøst preges Baffinøya av fjellkjeden Baffinfjellene, med topper opp til 2 011 moh. (Asgardfjellet) og 2 147 moh. (Odinfjellet). I Auyuittuq nasjonalpark øst på øya finner vi isbreer, fjorder og nunataker, samt Thorfjellet, som har verdens høyeste klippe, 1,250 m med 15° vinkel. Områdene i nord og øst har lite eller ingen vegetasjon. Midt på øya dominerer isbreen Barnes Ice Cap på 6 000 km², den er om lag 20 000 år gammel og rest av det Laurentiske isskjoldet som dekket hele Nord-Amerika i istiden. Isbreen har vært under retur med netto avsmelting minst siden målingene startet på 1960-tallet. I sør og sørvest dominerer et lavland med grunnfjell, kalksteins- og leirskiferstrukturer med våtmarksområder og noe vegetasjon. Her ligger de to eneste større innsjøene Nettilling Lake (5 066 km²) og Amudjuak Lake, med Koukdjuakslettene og elven Koukdjuak som måler 80 km.
Plantelivet er ytterst sparsomt og avgrenset til sør og vest. Også dyrelivet er begrenset, for eksempel har Auyuittuq nasjonalpark bare 11 dyrearter, og Nettling Lake har bare tre fiskearter, bl.a. røye. Viktigst er grønlandskaribu, storkobbe, ringsel (også i Nettling Lake), isbjørn, arktisk ulv, fjellrev, polarhare og lemen. Om sommeren kan Baffinøya også få besøk av narhval, hvithval (Beluga), hvalross og grønlandssel.
Mange trekkfugler hekker på øya om sommeren. Blant de viktigste artene finner vi polarterne, kanadagås, snøgås, ringgås, svømmesnipe, polarlomvi, heilo, polarmåke, ismåke og gråmåke.
Det meste av øya ligger nord for polarsirkelen og har midnattssol om sommeren. Gjennomsnittstemperaturen i Iqaluit er −8,5°C, sammenliknet med 5,0°C i Reykjavík som ligger like langt nord. Havet rundt Baffinøya er dekket av drivis nesten hele året, bare i juli-september kan man regne med å finne isfrie områder helt i sør.
Tettsteder
Største tettsteder (befolkning i 2006) omfatter:
Tettstedene har gjennomgående hatt om lag 10% befolkningsvekst i perioden 2001-2006, med unntak av en viss nedgang i Kimirut og nedleggelse av gruvesamfunnet Nanisivik.
Historie
Arkeologiske funn tyder på at den inuitiske Dorsetkulturen var utbredt på øya omkring år 1000. Baffinøya er kjent som Helluland fra Eirik Raudes saga, og vikingene var kjent med øya fra samme tid som Dorsetkulturen blomstret der. I 1576 seilte briten Martin Frobisher inn i det som ble til Frobisher Bay på sørspissen av øya, og han trodde han hadde funnet en sjøvei vestover til Kina. Først i 1861 ble øya utforsket vesentlig igjen, og på 1900-tallet etablerte Hudson's Bay Company handelsstasjon i Frobisher Bay. Samtidig drev Den anglikanske kirke misjon i området, og i 1933 ble det opprettet et eget bispedømme for Canadas arktiske regioner med sete i Frobisher Bay – for øvrig verdens største anglikanske bispedømme.
Under andre verdenskrig, i 1942, opprettet United States Army Air Corps en flybase ved Frobisher Bay. Dette ble til tettstedet Iqaluit, og rullebanen danner basis for dagens Iqaluit lufthavn. Byen fikk telefon-forbindelse i 1958. Fra 1975 til 2002 ble det produsert bly og sink fra gruver i Nanisivik.
I 1982 ble prinsippet om opprettelse av provinsen Nunavut stadfestet, men ikrafttredelsen skjedde først i 1999. Fram til dette året var Baffin Region navnet på en egen region, men den måtte i 1999 avstå noen øyer helt i vest da Nordvestterritoriene ble splittet opp og dagens provins Nunavut ble opprettet, og ble hetende regionen Qikiqtaaluk hvor byen Iqaluit fortsatte som regionssenter.
Bernardus Johannes Alfrink
Bernardus Johannes Alfrink (født i 5. juli 1900 i Nijkerk i Nederland, død 17. desember 1987 i Nijmegen) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var erkebiskop av Utrecht 1955–1975.
Bakgrunn
Alfrink studerte ved Det pavelige bibelinstitutt i Roma og ved Ecole biblique i Jerusalem.
Prest
Han ble presteviet 15. august 1924, og var fra 1929 til 1933 engasjert i sjelesorgen. Fra 1933 til 1945 var han professor for bibelvitenskap i Rijsenburg, og fra 1945 til 1951 for Det gamle testamente i Nijmegen.
Erkebiskop
Pave Pius XII utnevnte ham den 28. mai 1951 til titularerkebiskop av Tyana og koadjutorerkebiskop for erkebispedømmet Utrecht. Bispevielsen fikk han den 17. juli 1951 av den apostolisken internuntius i Nederland, Paolo Giobbe. Medkonsekratorer var Josephus Hubertus Gulielmus Lemmens, biskop av Roermond, og Johannes Hendrik Olav Smit, titularbiskop av Paralus, som på 1920-tallet hadde vært biskop for den katolske kirke i Norge.
Kardinal
Den 23. mars 1960 ble han kreert til kardinal av pave Johannes XXIII, med San Gioacchino ai Prati di Castello som tittelkirke. Han deltok under Annet Vatikankonsil 1962–1965. Han deltok ved konklavet 1963 som valgte pave Paul VI, konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, og konklavet oktober 1978 som valgte pave Johannes Paul II.
Kardinal Alfrink fikk ry på seg som tilhenger av en liberal kirkelig kurs og av en rekke reformer. Han uttrykte seg til fordel for en opphevelse av prestenes sølibak og for tillatelse av kuinsige prevensjonsmidler. Han og andre nederlandske kirkeledere angrep argumentasjonen i pave Paul VIs encyclika Humanae vitae (1968).
Dessuten ville han innføre en egen katekisme, «Den hollandske katekisme», som brøt med flere tradisjoner. Etter påtrykk fra pave Paul VI søkte han imidlertid ofte å finne kompromisser mellom konservative og liberale.
Fra 1952 til 1974 var Alfrink president for den nederlandske avdeling av Pax Christi; fra 1965 til 1975 også for hele denne internasjonale forening Han engasjerte seg også for opprettelsen av et interkirkelig fredsråd i Nederland i 1966. Alfrink støttet Edward Schillebeeckx og betraktet den kirkelige vstandtagen fra noen av habns teologiske synspunkter som en krenkelse av den nederlandske kirke.
Kinesisk mesterskap i sjakk 2010
Kinesisk mesterskap i sjakk 2010 ble arrangert i Xinghua fra 24. mai til 4. juni 2010.
Bernardus Johannes Alfrink
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Kinesisk mesterskap i sjakk 2010
Mesterskapet ble arrangert som round robin med 12 deltakere.
Sigibert I
Sigibert I (født 535, død desember 575) var en frankisk konge i Reims (et område som kom til å bli hetende Austrasia) fra sin fars død i 561 og til sin egen død. Han var den tredje overlevende sønnen av fire til Klotar I og Ingund. Hans kongetid var i hovedsak sysselsatt i relativ framgangsrik innbyrdeskrig i Frankerriket mot sin halvbror Kilperik I. Sigiberts navn er germansk og har betydning «seierrik».
Historisk kontekst
I 558 hadde Frankerriket under fire konger igjen blitt samlet under en monark. Tre av sønnene til Klodvig I var døde, og en sto igjen, Klotar I. Dette eneveldet varte i tre år, i 661 døde også Klotar I, og etterlot sitt rike fordelt mellom fire sønner. De fire brødrene innså at de var i tevling med hverandre. Da den nest eldste broren, Karibert I, døde i 567, rykket de andre tre brødrene inn og fordelte hans territorier seg i mellom i en inndeling som kom til å prege Frankerrikets politikk i det neste århundret. Den nordlige delen, styrt av Sigibert I, kom til å bli hetende Austrasia. Dens hovedstad var opprinnelig Reims, men Sigibert flyttet den til Metz. Guntram styrte over Burgund. Kilperik I styrte over landene i sentrale og sørlige Frankerriket, et område som ble kjent som Neustria, og med byene Soissons og Paris. Burgund var den minste delen, mens Austrasia og Neustria var nær likeverdige i størrelse og styrke. Både Sigibert og Kilperik forsøkte å utmanøvrere hverandre, og Guntram var alliert snart med den ene, snart med den andre, alt hvordan den politiske utviklingen gikk.
Hovedkilden til perioden er Gregorius av Tours og hans verk Historia Francorum, men han er ikke upartisk; han var selv direkte involvert i hendelsene, og ga sin støtte til Sigibert I og hans dronning Brunhilda. Han var en tilsvarende uforsonlig motstander av Kilperik og særlig hans dronning Fredegund. Den senere Fredegars krønike, som fortsetter der Gregorius slutter i 591, er derimot tilsvarende fiendtlig innstilt til Brunhilda.
Liv og virke
I 562 begynte avarer, en asiatisk folkegruppe, beslektet med hunere, å presse seg inn i germanske Thüringen. Sigibert overførte sin hovedstad fra Reims og Metz i møtet med denne trusselen. Han greide å drive angriperne tilbake bortenfor Rhinen. Hans bror Kilperik grep anledningen da Sigibert var opptatt med krigføring i øst til å ta Reims og andre byer i Austrasia. Sigibert samlet seg til et motangrep og beseiret Kilperik.
For å bli enekonge av Frankerriket besluttet Sigibert at han kunne øke sin sjanser ved å inngå en mektig allianse. Han innledet forhandlinger med den vestgotiske kongen i Hispania, Atanagild om få hans datter Brunhilda i ekteskap. Atanagild selv hadde ingen sønner, og ved å gifte sin datter til en frankisk konge er det mulig at han ønsket å involvere merovingerdynastiet i etterfølgelsen på den vestgotiske tronen. Atanagild gikk med på ekteskapet og sendte Brunhilda fra seg med en stor medgift. I 566 ble de gift. Vestgoterne tilhørte den arianiske kristendommen, og under hardt press fra Sigibert og hans biskoper ble Brunhilda tvunget til å konvertere til katolisismen. For katolikkene var arianismen, som hadde et avvikende syn på treenigheten, betraktet som kjetteri av verste sort:
Da Kilperik fikk høre om denne dynastiske alliansen, sendte han øyeblikk bud til Atanagild med forespørsmål om å ekteskap til den vestgotiske kongens andre datter, Galswintha. Det er mulig at Atanagild vurderte sjansene for å få en dattersønn til å overta den vestgotiske tronen som ytterligere økt, og gikk med på forespørselen. Kilperik lovte også å sende fra seg alle andre hustruer om Atanagild gikk med på frieriet. Galswintha kom i 567 med en stor medgift, og de ble gift i Rouen, men etter hvert oppdaget hun at Kilperik ikke hadde sendt fra seg alle sine kvinner, særlig Fredegund, som til tross for at hun var forvist fra hoffet, stadig dukket opp i hans sovekammer. Samtidig døde Atanagild før en dattersønn var produsert, og da Galswintha i 568 ble funnet kvalt i sengen sin en morgen, ble omstendighetene ytterligere kompliserte. Kort tid etter giftet Kilperik seg med Fredegund. Både Kilperik som hans nye hustru ble mistenkt for å ha tatt livet av Galswintha, men ingenting ble bevist og ingen ble formelt anklaget. Brunhilda, nå dronning av Austrasia, var derimot ikke i tvil, og det hat hun følte mot Kilperik og Fredegund for drapet på hennes søster førte til en bitter strid som kom til å vare mer enn førti år.
Sju år med vedvarende krig fulgte, men ingen av brødrene klarte å utmanøvrere den andre. Guntram, den tredje broren, som med sitt mindre område, endret allianse fram og tilbake avhengig av hvem av dem som synes minst sannsynlig å myrde ham. Sigibert tok i 573 Poitiers og Touraine i besittelse, og hadde erobret det meste av sitt rike. Kilperik oppholdt seg i Tournai, og Sigibert rykket inn i 575 og beleiret byen. Midt i hans triumf, akkurat da han hadde blitt erklært konge av Kilperiks undersåtter ved Vitry-en-Artois, ble han myrdet.
Det hevdes at Fredegund sendte to mordere til Sigibert i hans palass. De kom i dekke av være forrædere fra Kilperiks hoff som ønsket å bytte side. Straks de kom nær kongen angrep de ham med å stikke ham ned med korte kniver, eller egentlig scramasaxer, innsmurt med gift. Sigibert døde med store pinsler og etterlot sin fem år gamle sønn Kildebert II som sin arving og Brunhilda som regent. Sigibert døde 40 år gammel etter å ha styrt i fjorten år. Brunhilda hadde da dobbel grunn til å hate Fredegund som ansvarlig for drapet på både hennes søster og ektefelle. Brunhilda og Kildebert II satte seg raskt under Guntrams beskyttelse, som etter hvert adopterte Kildebert II som sin egen sønn og arving, da han ikke hadde en mannlig etterkommer.
Med Brunhilda hadde han også to døtre: Ingund og Klodosind. Hans eldste barn, Ingund, født 568 eller 567, ble siden gift med den vestgotiske konge Hermenegild i 579, og ble den katolske dronningen av vestgoterne, rundt tolv år gammel. Hermenegilds død ble senere feiret som en martyrdød grunnet pave Gregor som framstilte ham som en «katolsk martyr i opprør mot tyranniet til sin arianske far.»
Kortbaneløp på skøyter under Vinter-OL 2006
Under Vinter-OL 2006 i Torino ble det arrangert 8 øvelser i kortbaneløp på skøyter.
500 m
25. februar
1000 m
18. februar
5000 m stafett
25. februar
500 m
15. februar
1000 m
25. februar
1500 m
18. februar
3000 m stafett
22. februar
Lødingen
Lødingen kommune (nordsamisk: Lodegak, lulesamisk: Lådik) er en kommune i Nordland. Kommunen ligger sørøst på Hinnøya og grenser i nord mot Sortland og Kvæfjord, i øst mot Tjeldsund, i sørvest mot Vågan, og i vest mot Hadsel. Administrasjonssenteret i kommunen, Lødingen, har innbyggere per 1. januar.
Lødingen hører til Hålogaland. Geografisk er kommunen en del av Ofoten, men Lødingen deltar blant annet i regionrådssamarbeid med kommunene i Vesterålen.
Natur og geografi
Lødingen kommune omfatter sørlige Hinnøya, og geologisk dekkes den om lag 30% av gammelt arkeisk grunnfjell av inntil 2 500 millioner års alder, bestående for det meste av båndgneis og migmatitt. Mange av formasjonene har fått senere forkastninger og strekk. Mellom grunnfjellsstrukturene finner vi på vestsida av Øksfjorden og helt innerst i denne noen små innslag av paleo-proterozoisk glimmergneis som er 1 870 – 1 770 millioner år gammel, men kanskje inntil 2 100 millioner år. Disse strukturene består også av grafittskifer og marmor, med innslag av jern, kvarts og mørk brungul feltspat. Det er også et vest-øst-gående, lite felt av amfibolitt rundt Kjellerbostind (750 moh.) som er inntil 2 500 millioner år gammelt, men antakelig atskillig yngre.
Kommunen består ellers av om lag 65 prosent paleo-proterozoisk grunnfjell fra 1 870 – 1 790 millioner år før vår tid. Dypbergartene størknet raskt, i løpet av de 10 millioner årene fram til 1 790 millioner år siden, og er omtrent like gamle som bergartene i Vest-Troms. Massene stammer fra mantelen, og magmaen strømmet oppover og blandet seg delvis med arkeisk grunnfjell, og størknet allerede ganske dypt nede i jordskorpa. De vanligste bergartene i denne strukturen er mangeritt og charnockitt, for eksempel nord for Raftsundet.
På Lødingen finnes Løding-granitten som intruderte Lofot-eruptivene for 1 870 millioner år siden. Denne Lødingen-intrusjonen består av granitt og mangeritt.
Hinnøyas høyeste fjell, Møysalen, ligger i Lødingen kommune. Med sine 1263 meter over havet er Møysalen den nest høyeste fjelltoppen på en øy i Norge.
Lødingen fergested
Lødingen har fergeforbindelse til Bognes i Tysfjord (65 min., 12 turer/dag) på riksvei 85. Fra Bognes går europavei 6 sørover.
Fergetrafikken mellom Bognes, Lødingen og Lilleng nord i Tjeldsundet startet som sommerrute i 1950. Veien langs Tjeldsundet mellom Lødingen og Harstad ble knyttet sammen i oktober 1958. Siden sommeren 1960 har ferga mellom Lødingen og Bognes gått hele året.
Mellom 1960 og 1976 var det også fergetrafikk mellom Lødingen og Rinøyvåg i Lødingen Vestbygd. Denne fergestrekningen ble nedlagt da Kanstadstraumen bru over Kanstadfjorden ble åpnet i 1976.
Sjømatfestivalen
Hvert år arrangeres Sjømatfestivalen i Lødingen sentrum. Med konserter, gjester fra hele Norge og et spennende utvalg av sjømat, er dette stedet å starte sommeren på. Her vil man oppleve at seilbåter fra hele landet legger til havn og det lille tettstedet yrer av liv og røre.
Tusenårssted
Tusenårsstedet i Lødingen kommune er småbåthavna Hjertholmen. Hjertholmen er et historisk viktig sted og et populært samlingssted for innbyggere og tilreisende. Ved inngangen til Hjertholmen er det satt opp en plakett hvor det står at Hjertholmen er tusenårsstedet.
Historien om stedet
Hjertholmen tilhørte i 1860 Lødingen Prestegård, i en tid hvor det stort sett bare var prestegården alt dreide seg om på Lødingen. Det var ellers lite bebyggelse. I 1855 ble det foreslått av fyrkommisjonen å bygge fyr på holmen. Fyret sto ferdig 1. september 1862. Senere kom det fyrlykt, fyrvokterbolig, kystlosbolig og vaktsted, telegrafens steinkai, merkevesenets steinkai med kran, brygge, naust, lagerplasser og opphal for merkebøyer. Loshistorien er sterkt knyttet til stedet og dagens losbåter ligger her. Hjertholmen er et kjent seilingsmerke.
Den første fyrvokteren var Andreas Stoltenberg fra Trondenes. En senere fyrvokter ble beskikket som poståpner og midlertidig ansatt som tollbetjent i 1890, starten på Lødingen som tollsted.
Hjertholmen idag
Stedet er populært som samlingssted og utfartsområde for barnehager, skoler, stedets innbyggere og sjø- og landeveisfarende besøkende. Stor dugnadsinnsats er nedlagt her. Det er utarbeidet en plan for forskjønning av området, og det er ønske om å etablere museum på Hjertholmen.
Den offisielle markeringen av valget ble gjort 2. nyttårsdag 2000, hvor ordføreren fikk overrakt en plakett der det står at Hjertholmen er Lødingens Tusenårssted. Plaketten er satt opp på stedet på en bautastein i Lødingengranitt.
Avgjørelsen ble tatt etter en avstemning blant innbyggerne i kommunen. Det ble lagt ut lister hvor folk kunne stemme på sin favoritt blant fire alternativer.
Tilskuddet kommunen fikk til dette ble brukt til å la en landskapsarkitekt for å utarbeide en plan for hele Hjertholmen. I planen inngår markering av at dette er Tusenårsstedet.
Lofoten Insomnia Race
Lofoten Insomnia Race er et årlig tursykkelritt i Lofoten og Vesterålen, som starter i Å - ytterst i Lofoten, og ender opp i Lødingen. Rittet ble første gang arrangert juni 2008. Lofoten Insomnia Race kan betegnes som Norges vakreste sykkelritt, og foregår i midnattssol for de som starter kl. 00:00, men alle kan ta sola i ryggen gjennom hele rittet.
Hustad gård
Hustad gård er historisk interessant. For 1000 år siden var den en stor vikingegård. 3000-4000 år før bodde det sannsynligvis steinaldermennesker på stedet. I dag har stedet gårdsmuseum som forteller historien fra dette århundret. Det er anlagt en kultursti til jernalderboplassen. Gården eier store deler av øyriket Svellingen, som det er knyttet mye historisk stoff til. Lødingens bidrag til Skulpturlandskap Nordland, «Øye i stein», ligger på Hustad. Steder er altså en samling med fortidsminner og samtidskunst.
Hustad gård var en av kandidatene i valget om kommunens tusenårssted.
Kirkebakkene i Lødingen
Den første kirken ble sannsynligvis oppført på 1200-tallet, på samme sted som Lødingen kirke står idag. Kirkebakken var i tidligere tider sentrum og møtested. Her var det kunngjøringer, gapestokk, handel og mye mer.
Kirkebakkene var en av kandidatene i valget om kommunens tusenårssted.
Giovanni Battista Hodierna
Giovanni Battista Hodierna (født 13. april 1597 i Ragusa, død 6. august 1660 i Palma di Montechiaro) var en italiensk astronom.
Hodierna var prest i Palma di Montechiaro på Sicilia og matematiker hos hertugen av Montechiaro. Han var den første som forutberegnet Jupiters måners formørkelser. Hodierna forfattet forøvrig en rekke arbeider innen fysikk (spesielt optikk) og astronomi.
Kuli
Kuli, i flertall kulier, er en eldre betegnelse på asiatiske dagavlønte kroppsarbeidere, gruvearbeidere, landbruksarbeidere og så videre, særlig slike som på grunn av arbeidskontrakten, gjerne for flere år av gangen, utvandret fra sin hjembygd til fremmende land. Kulivesenet hadde sin storhetstid på slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet.
Ordet er lånt fra engelsk coolies. Det oppstod trolig i India, ble ført videre til Kina og spredte seg siden verden over med litt ulik betydning fra språk til språk. Ordet gikk gradvis ut av bruk etter annen verdenskrig, da betegnelsen ble oppfattet som nedsettende.
Etymologi
I 1727 finner man i dr. Engelbert Kaempfers «History of Japan and Siam» havnearbeidere som losser nederlandske skip i Nagasaki som «kulier».
På kinesisk er ordet også innlånt fra hindi, men her har det fått en distinkt kinesisk betydning ved det at det ble tatt i bruk to lydlig passende kinesiske skrifttegn som gav god mening, nemlig 苦力, pinyin: Kǔlì. Det første ordet, 苦, betyr «bitter, hardt», og det andre, 力, kan oppfattes som «arbeidskraft».
Historikk
Kuliutvandringen har for det meste skjedd fra tettbefolkede deler av India og Kina og gått til europeiske kolonier og protektorater i tropiske land, der mangelen på brukbar innenlands arbeiderbefolkning gjorde seg merkbar, særlig etter avskaffelsen av slaveriet.
Også hardtarbeidende dagarbeidere i hjemlandene kunne til tider omtales som kulier.
Indiske kulier
Fra gammelt av har det skjedd store folkeforflytninger i India fra de tettest befolkede traktene til mindre tettbefolkede, der arbeidsleilighet var lettere å finne, for eksempel ved te- og kaffeplantasjer på Ceylon og i Assam. Etter slavenes emansipasjon begynte man, på grunn av formentlige problemer med å sette frigitte slaver i ordnet arbeide, å erstatte den tapte arbeidskraften med kulier fra India. Dette skjedde særlig blant annet i de engelske, franske og nederlandske kolonier i Vestindia og Sør-Amerika samt på Mauritius. I 1840-årene begynte plantasjeeierne i samme hensikt å importere kontraktsbundne arbeidere også fra Kina. De britiske kolonister i Guyana og plantasjeeierne i Peru og på Cuba gikk i spissen for dette, men kuliimporten såvel fra India som fra Kina utartet snart til så store misbruk at den må kunne betraktes som en ny form for slavehandel og slaveri i forkledning. Dette nødvendiggjorde energiske kontroll- og beskyttelsestiltak.
Kinesiske kulier
Særlig kinesiske kulier ble lokket av samvittighetsløse agenter med bedragerske løfter om utvandring. De kontrakter de hadde inngått ble senere ofte endret vilkårlig, transportforholdene var uhyggelige, og borte på de fjerne arbeidsplassene ble kuliene behandlet med umenneskelig hardhet. Det britiske parlament inngrep i 1855 med «Chinese Passengers Act», som forbød bruken av britiske fartøy til kulitransporter som krevde lengre tid enn en uke. Deretter ble denne menneskehandel for det meste overført til den portugisiske kolonien Macao. Men den portugisiske regjering forbød til slutt (i november 1873) fullstendig all kuliutførsel fra denne havn.
Restriksjoner
Det indiske styre hadde fra 1837 begynt å regulere kuliutførselen med kontrollerende lovgivning vedrørende kulienes behandling under transporten, kontraktstidens begrensning, de utvandredes rett til fri hjemreise etter kontraktsidens utløp og så videre. Disse bestemmelsene ble fra tid til annen innskjerpet og ble sammenfattet i emigrasjonslovene av 1864 og 1869, og senere ble denne lovbeskyttelse ytterligere utviklet. Den fastslo blant annet at emigrantverving bare kunne skje ved statlig godkjende agenter, at transportfartøyene skulle underkastes nøye sanitærinspeksjon, at kontraktens innhold på forhånd ble nøye gjennomgått for kuliene og at de etter en viss tid ble garantert gratis hjemreise.
Utviklingen fra Kina
Den kinesiske kuliutvandringen ble regulert under 1800-tallets annen halvdel fremst gjennom en mengde traktater som inneholdt klasuler om utvandrede kineseres behandling. Denne emigrasjon gikk for det meste over Hongkong, Macao og Singapore.
Innvandringen til USA, mest til California, begynte under gullgravertiden fra 1848, tiltok da man trengte arbeidskraft til byggingen av de transkontinentale jernbanene gjennom Rocky Mountains, nådde sitt høydepunkt i 1870-årene, og opphørte så nesten fullstendig på grunn av gjentatte innvandringsforbud.
Australia ble stengt for kinesiske kulier ved «Immigration Restriction Act» av 1901. Loven ble innledningen til White Australia-politikken, som ikke ble helt avskaffet før i 1973.
Til Sør-Afrika (gullgruvene i Transvaal) ble det importert kinesiske kulier i stort antall i kraft av et regjeringsstatutt av 6. januar 1904, men det ble få år etter så stor motstand fra boerne og andre hvite at kineserimporten opphørte og kuliene for det meste ble hjemsendt innen 1910 da kontraktene utløp.
Også i Canada oppstod det en stor bevegelse mot import av kinesiske og japanske kulier (for det meste i Britisk Columbia).
Nemanja Vidić
Nemanja Vidić (serbisk kyrillisk: Немања Видић) (født 21. oktober 1981 i Užice, Serbia i daværende Jugoslavia) er en tidligere fotballspiller fra Serbia. Han la opp som spiller i 2016 etter at hans kontrakt med Inter ble terminert etter begge parters enighet.
Tidlig karriere
Vidić vokste opp i en arbeiderklassefamilie (hans far Dragoljub sluttet nettopp som arbeider i en kopperfabrikk og hans mor Zora er bankfunksjonær). Syv og et halvt år gammel startet Nemanja med fotball, sammen med sin bror Dusan, på det lokale laget Jedinstvo Užice. Her hadde han fin progress og ble kjøpt av Sloboda Užice da han var 12 år.
Røde Stjerne
To og et halvt år senere, like før Vidić fylte 15 år, signerte han for Røde stjerne Beograd og deres ungdomsakademi. Nemanja Vidić startet sin profesjonelle karriere på lån i Spartak Subotica. Her var han bare én sesong før han returnerte til Røde Stjerne i Meridijan Superliga.
Spartak Moskva
I juli 2004 forlot han Røde Stjerne til fordel for det russiske topplaget Spartak Moskva for € 6 millioner.
Internazionale
Den 5. mars 2014 meldte han overgang fra Manchester United FC til FC Internazionale Milano
Landslaget
Vidić er del av det kjente forsvarsfirer som bare slapp inn ett mål under kvalifiseringen til VM 2006. Dette var forøvrig Serbia-Montenegros tiende opptreden i Fotball-VM (tidligere som Jugoslavia). Vidić spilte en stor rolle i Serbia-Montenegros 1-0-seier over i kvalifiseringen, men fikk et rødt kort fem minutter før slutt.
De andre medlemmene av den kjente forsvarsfireren er Dynamo Kyivs Goran Gavrančić, Sevillas Ivica Dragutinović og Schalke 04s Mladen Krstajić.
Den 3. juni 2006, under Serbia-Montenegros VM-forberedelser, var Vidić involvert i en hendelse med lagkamerat Mateja Kezman på treningsfeltet. Etter en dårlig start av Kezman under en internkamp, ville Vidić ha frispark etter en frustrasjonstakling fra Kezman. Vidić gjengjaldt det med en egen frustrasjonstakling, men Kezman pådro seg ikke noen alvorlig skade.
Den 12. juni 2006, under trening med Serbia-Montenegros landslag, skadet Vidić sitt venstre kne og mistet hele 2006-VM. Det solide forsvaret brøt helt sammen og slapp inn seks mål mot.
Personlig
Den 15. juli 2006 giftet Vidić seg med kjæresten Ana Ivanović, en økonomistudent ved Universitetet i Beograd.
Meritter
Røde Stjerne
Manchester United
Karriere som spiller (alle turneringer)
Per 23. april 2013
Giovanni Battista Contini
Giovanni Battista Contini (født 1641 i Roma, død 1723 i Roma) var en italiensk arkitekt under barokkperioden. Contini var elev av Bernini.
Props
Props eller pitprops er smådimensjonert trelast beregnet bla for bruk i gruver og som råmateriale for papirfabrikasjon.
Giovanni Battista Contini
Contini var 1683-1719 principe (direktør) for Accademia di San Luca.
Props
I gruvene ble propsen brukt til forstøtning av taket i gruvegangene og forsterkninger mot utrasing der det trengtes. Spesielt i kullgruver er der mye løst «råtefjell», slik at behovet for props fortsatt er tilstede rundt om i verden.
Props var en stor eksportartikkel fra Norge til bl.a. England før i tiden. Denne eksporten var viktig både for skogbruket og for skipsfarten, spesielt på sørlandet og strøkene innenfor.
Etterhvert som behovet for papir økte utover 1900-tallet, måtte papirfabrikkene importere egnet trevirke. Dette ble tauet som tømmerflåter fra skogsområdets utskipning. Flåtene ble forankret utenfor fabrikken til stokkene ble dradd i land og skåret til props og lempet i store hauger. Propsen ble deretter malt opp til flis og gjort om til papir. Mye av denne virksomheten er endret eller avviklet etter årtusenskiftet.
Aliou Bawa
Aliou Bawa (født 31. desember 1983) er en togolesisk funksjonshemmet vektløfter, som konkurrerer i klassen -49 kg.
Han deltok ved Paralympiske sommerleker 2016, som Togos eneste utøver, og han var flaggbærer ved åpningsseremonien.
Idrettskarriere
Bawa deltok ved Panafrikanske leker 2015, der han fikk bronse i styrkeløft med 110 kg. Yakubu Adesokan vant denne øvelsen Det ble arrangert vektløfting for funksjonsfriske utøvere og styrkeløft for handicappede utøvere ved disse lekene.
Meløy
Meløy (pitesamisk: Mällesuolo) er en kommune i Nordland fylke. Den grenser i nord mot Gildeskål, i øst mot Beiarn, og i sør mot Rana og Rødøy. Kommunesentrum er Ørnes, som har innbyggere. Det mest kjente tettstedet er Glomfjord, som har en av Nordlands største industriparker. Glomfjord har innbyggere. I havet utenfor fastlandet ligger det 755 store og små øyer. Andre tettsteder i kommunen er Neverdal, Halsa, Engavågen, Reipå og Ågskardet.
Kommunen hører historisk og geografisk til distriktet Helgeland, men har de siste årene blitt politisk og administrativt orientert mot Salten, blant annet i regionrådssamarbeid.
Kommunevåpen
Kommunevåpenet i Meløy ble vedtatt av Meløy kommunestyre den 31. januar 1984 og godkjent ved kongelig resolusjon den 7. desember 1984, fremmet av Kommunal- og arbeidsdepartementet. Motivet er en gul valmue (Papaver radicatum ssp. subglobosum) på blå bunn. Planten har sterk svovelgul farge og vokser like ved den blålige isen, og det er bakgrunnen for fargevalget på kommunevåpenet. Svartisvalmuen ble oppdaget for vitenskapen av geologen Johan Rekstad i 1898, da han drev undersøkelser ved Engabreen, en vestlig utløper av Svartisen.
Næringsliv
Næringslivet består av industri, landbruk, fiske, fiskeoppdrett og servicenæringer. Kommunen har store vannreserver i fjellene og flere vannkraftverk. En av dammene, Storglomvassdammen, er verdens høyeste steinfyllingsdam med asfaltkjerne. Svartisen kraftverk har en årlig produksjon på 2200 GWh.
Glomfjord industripark omfatter pr. 2022 i alt 19 bedrifter med til sammen 420 arbeidsplasser. Industriparken rommer blant annet Yara, som er en av verdens ledende produsenter av gødsel. Yara Glomfjord produserer hvert år om lag 900.000 tonn gjødsel og kalksalpeter. Yara-fabrikken i Glomfjord er Meløy-regionens største private arbeidsplass med om lag 190 ansatte. I begynnelsen av 2008 begynte REC å bygge en ny fabrikk for 1,3 milliarder kroner for multikrystallinske og monokrystallinske silisiumwafere for bruk i solceller. I tillegg ble det bygd en ny fabrikk for produksjon av slurry til wafer-industrien. I 2012 la REC ned sin virksomhet i Glomfjord.
Kommunestyrevalget 2019
Valgresultatet kommunestyrevalget 2019:
Kultur
Kommunen har et rikt kulturliv med mange festivaler og revyer. NordNorsk Revyfestival alternerer mellom Meløy og Høylandet. Sommerdagan arrangeres hvert år i månedsskiftet juli/august.
Meløy har også et rikt lokalt musikkliv. En av de mest kjente artistene er Jørgen Nordeng, best kjent under artistnavnene Jørg-1 og Joddski, tidligere medlem i hiphop-gruppa Tungtvann (1999–2007). Etter at Tungtvann ble oppløst i 2007, satset Jørgen Nordeng på solokarriere under navnet Joddski.
Tusenårssted
Meløy kommunes tusenårssteder er Meløygården, Meløy kirke og minnebautaene ved kirken. På Meløygården er det satt ned en merkestein.
Meløygården på Meløya regnes som setet til adelsfamilien Benkestok og er en av Nordlands mange gårdshauger fra middelalderen. Meløygården eies av Stiftelsen for vern av Meløygården, samt noen privatpersoner.
Det statlige tilskuddet som ble gitt i forbindelse med kåringen av tusenårsstedet, ble blant annet benyttet til grusing av gamle kirkevei og lysarmatur i Meløygården.
Kulturverninteresser
Fondal gård i Fonndalen i Holandsfjorden er en av de eldste (ca. 1630) gårdene i Meløy kommune som fortsatt er i drift. Gården er anlagt på en endemorene. En endemorene er grusen som isbreer fører med seg og legger igjen når de trekker seg tilbake.
Høyderegioner i biogeografien
høyderegioner i biogeografien (spesielt geobotanikken) og i økologien omtales med adjektivene planar, kollin, submontan, montan, supalpin, alpin og nival. Hver høyderegion er kjennetegnet ved spesielle vekstformer og plantesamfunn. Selv om disse også varierer mellom ulike fjellkjeder og verdensdeler, er høyden over havet en viktig faktor for å beskrive plantesamfunn og – om enn i noe mindre grad – dyresamfunn.
Høyderegionene er karakterisert ved de følgende trekkene.
De nøyaktige artene og høydegrensene for regionene varierer sterkt, avhengig av bl.a. klimasonene. I Norge utgjøres den subalpine sonen f.eks. av bjørk og når høyder på 400 til 1000 meter over havet (høyest i sør). I Alpene finner man derimot hovedsakelig gran i den subalpine sonen, som strekker seg opp til mellom 1600 og 2400 meter over havet (høyest rundt Alpenes hovedkam).
Life (album)
Life er et musikkalbum fra Neil Young med Crazy Horse, utgitt i 1987.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Neil Young.
Linkin Parks diskografi
Linkin Parks diskografi omfatter tre studioalbum, nitten singler, fire Extended plays, en demo, to remix og to samarbeidsalbum. Denne listen inkluderer ikke solomateriale utført av vokalistene Mike Shinodas sideprosjekt Fort Minor eller Chester Benningtons sideprosjekt Dead By Sunrise.
Linkin Park kalte seg først «Xero» da de begynte i 1996, det samme året som Mike Shinoda og Brad Delson var ferdig på ungdomsskolen. Shinoda møtte Joseph Hahn på en skole i California og han ble senere medlem av bandet. I mellomtiden studerte Delson ved UCLA og delte leilighet med bassisten Dave «Phoenix» Farrell. Farrell ble senere med i bandet.
Anerkjent for sin tilpasning av nu metal sjangeren og gjort det mer radio-vennlige miljø. Deres tredje studioalbum Minutes to Midnight bevegde seg bort fra metal-sjangeren og utforsket en rekke andre sjangre som alternativ rock og punk. Albumet toppet Billboard 200 og har blitt sertifisert platina to ganger. Det best solgte studioalbumet til Linkin Park i Norge.
De er også kjent for sine samarbeidsalbumer. Det mest kjente er med rapperen Jay-Z, i albumet Collision Course, og Reanimation der de samarbeidet med vokalistene fra Staind, Korn og mange flere.