cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ålgårdbanen
Historie
I 1930 ble en NSB litra Cmb type 1 dieselmotorvogner tatt i bruk, og antallet daglige turer økte til fire. På dager med stor trafikk dro den en tilhenger, som normalt var stasjonert ved Sandnes stasjon. 10. november 1935 åpnet den nye Ganddal stasjon, noe som forenklet stoppet ved stasjonen. Under andre verdenskrig ble dieselmotorvognene byttet ut med damplokomotiver. 1. mai 1944 ble banen omgjort til normalspor og NSB type 15 med knottgenerator, ble tatt i bruk fram til slutten av krigen. I 1945 var det fire daglige rundturer, men i starten av 1946 økte antallet daglige rundturer til seks, og fra midten av 1946 til ti. Fra 1947 til 1953 var det åtte til ni daglige rundturer, og fra 1953 ti. Type 14-togene ble etter hvert erstattet med NSB type 86 og NSB type 87 i 1953. Da ble kjøretiden fra Ålgård til Sandnes redusert fra 38 til 25 minutter.
På 1940- og 1950-årene startet flere busselskaper opp bussruter mellom Sandnes og Ålgård i konkurranse med jernbanen. Det var beskyldninger om at disse rutene ble krysssubsidiert og at det foregikk prisdumping mellom Sandnes og Ålgård. På begynnelsen av 1950-årene startet diskusjonen om å legge ned jernbanelinjen på grunn av dårlig økonomi. NSB mente de burde ha minst 250 000 årlige reisende for å gå i null, mot dette årets 160 000 reisende. 1. november 1955 ble passasjertrafikken nedlagt, etter et Stortingsvedtak fra 26. mai 1955. Dette gjør Ålgårdbanen til den enkeltbanen i Norge, med størst passasjertrafikk som har blitt lagt ned.
Etter at det ble besluttet at persontrafikken på jernbanen skulle avsluttes, ønsket både NSBs bussavdeling og andre private selskaper, særlig Sverre Hage, å skaffe seg konsesjon til å kjøre den samme strekningen. Begge selskapene etablerte et busstilbud med en frekvens som om den andre operatøren ikke fantes. På toppen av konflikten ble NSBs virksomhet på et tidspunkt stoppet av politiet, selv de til slutt fikk tildelt konsesjonen. Som et svar søkte Haga om konsesjon til å drive persontransport på jernbanen, men dette ble avslått av myndighetene. Overføringen til bussdrift økte billettprisene og reisetiden.
Det ble kjørt godstog til de forskjellige industribedriftene langs banen, fram til 1980-årene, da trafikken sank drastisk. Fra 1988 ble banen stengt fra Foss-Eigeland. Banen derfra til Ganddal ble beholdt for å kjøre tog fram til en sementfabrikk. Fram til 2001 ble bare de tre første kilometerne av linjen benyttet til transport av betongelementer, da Jernbaneverket stanset all trafikk. Jernbaneverket brukte den nordre delen av banen til tungtransport av trafoer som lastes på vogner, sviller er skiftet på en del av dette strekket. I 2008 ønsket bydelsutvalget på Figgjo å fjerne jernbanespor på Ålgårdbanen. Dette ble stoppet av Jernbaneverket, som var eier av sporet.
Kulturminner etter jernbanen
Figgjo stasjon har blitt omgjort til museum og har utstilt følgende jernbanemateriell: NSB Skd 220 197 og NSB Bfv 1 19904. Om sommeren er det mulig leie dresin og sykle til Ålgård og Foss-Eikeland.
Mulig gjenåpning
I 2012 anslo Jernbaneverket at en gjenåpning av Ålgårdsbanen vil koste mellom 580 og 787 millioner kroner. Politikerne i Sandnes og Gjesdal var positive til gjenåpning av Ålgårdsbanen, og i desember 2014 gikk transportkomiteen på Stortinget inn for å utrede fremtiden for Ålgårdsbanen, sammen med utvidelse av Jærbanen sørover.
Bane NOR anbefalte i 2019 å ta Ålgårdbanen ut av det nasjonale jernbanenettet, ved å formelt legge den ned. Jernbanedirektoratet gjennomførte i 2022 derfor en ny undersøkelse av fremtidig togdrift på Ålgårdbanen. Der kommer det frem at den totale prisen for at tog igjen skal kunne rulle på skinnene mellom Ganddal og Ålgård sentrum vil være rundt to milliarder.
Kunskapskanalen
Historikk
6. mai 2003 ble planene om å starte kanalen offentliggjort. Den første sendingen gikk av stabelen den 27. september 2004 kl. 18.15. Programledere for dette første programmet var Jarl Alfredius og Isabella Grybe.
Kunskapskanalen sendte fra starten av fra søndag til torsdag fra kl. 18.00 til kl. 23.00. Mandag, tirsdag, onsdag og torsdag startet sendingene kl. 18.00 med repriser av UR-programmer fra dagen før. Så ble det sendt SVT-programmer fra kl. 18.00 til kl. 21.30. Deretter overtok UR på nytt frem til sendingene ble avsluttet for kvelden kl. 23.00. På søndager sendte UR fra kl. 18.00 til kl. 21.00, da SVT overtok sendetiden fram til kl. 23.00. Den 20. januar 2006 begynte Kunskapskanalen også å sende på fredager og lørdager.
SVTs sendinger ble inndelt på temaer under rubrikken "Mera": "Historie" på søndager, "Kultur" på mandager, "Natur" på tirsdager, "Vitenskap" på onsdager og "Om verden" på torsdager. URs sendinger var ikke delt inn i temaer.
Kanalen sendte opprinnelig på samme kanalplass som Barnkanalen hver dag fra kl. 20.00 til kl. 01.00. Den 18. januar 2010 ble Kunskapskanalen flyttet til den tidligere kanalplassen til SVT24, og begynte å sende fra kl. 09.00 til kl. 01.00 på hverdager og fra kl. 12.00 til kl. 01.00 i helgene.
Birger Nerman
Birger Nerman (født 6. oktober 1888 i Norrköping, død 22. august 1971 i Stockholm) var en svensk arkeolog.
Nerman studerte nordiske språk, litteraturhistorie og arkeologi ved Uppsala universitet, og ble dr. philos. i 1913 med avhandlingen Studier över Sveriges hedna litteratur. I 1923 ble han utnevnt til professor i arkeologi ved universitetet i Tartu i Estland. Han beholdt denne stillingen til 1925, og regnes sammen med sin forgjenger Arne Mikael Tallgren som grunnlegger av arkeologifaget i Estland. På slutten av 1920-tallet og begynnelsen av 1920-tallet ledet han flere arkeologiske utgravninger i de baltiske statene. I 1938 ble han direktør for Statens historiska museum, og satt i denne stillingen til han gikk av med pensjon i 1954. Fra 1939 til 1964 var han formann i Svenska fornminnesföreningen.
Kongsbregner
Kongsbregner har flere betydninger:
Great Blasket Island
Great Blasket Island (irsk: An Blascaod Mór) er den største av Blasketøyene i grevskapet Kerry i Irland. Den hadde et lite fiskersamfunn hvor innbyggerne snakket irsk som dagligspråk inntil øya ble forlatt av i november og desember 1954 da det ble uholdbart å bo der for de siste rundt to dusin mennesker. Livet på øya hadde endret seg lite i den tiden da innbyggerne var avhengige av fiske, landbruk, fangst av fugler, kanin og sel. Fra en topp på i underkant av 200 mennesker i 1916, gikk befolkningen gradvis i tilbakegang på grunn av virkningene av utvandring, til et nivå hvor det lille samfunnet ikke lenger var bærekraftig.
Geografi
Øya ligger om lag to kilometer fra fastlandet ved Dunmore Head, og strekker seg seks kilometer mot sørvest, og stiger til 346 m på det høyeste punktet (An Cró Mór). Den nærmeste fastlandsbyen er Dunquin; en ferge til øya går fra en nærliggende brygge i sommermånedene.
Garraun Point ved 52.1045°N, -10.5074°W har feilaktig blitt sitert som det vestligste punktet på det irske fastlandet, men det er Dunmore Head som er det ytterste punktet på Irland. Ved lengdegrad 10° 39,7' er Tearaght Island den vestligste av Blasketøyene, og dermed det vestligste punktet i republikken Irland.
Historie
Øya har vært bebodd av og på i århundrer. Den eldste kjente referansen til mennesker som bodde på øya var på begynnelsen av 1700-tallet. En Ferriter-borg sto en gang ved Rinn an Chaisleáin (Castle Point) som ligger rett nord for øyas «nedre landsby» og vest for havnen. Fra slutten av 1200-tallet leide den normannisk familien Feiritéar (Ferriter) Blasketøyene av jarlene av Desmond (tilsynelatende i bytte mot to hauker per år), og senere fra jarlene av Cork.
På 1840-tallet ble det anslått at en befolkning på rundt 150 mennesker bodde på øya. Det var den vestligste bosetningen i Irland, med øyboere som stort sett bodde i primitive hytter plassert på den relativt skjermede nordøstlige kysten. De livnærte seg hovedsakelig på fisk, og supplerte kostholdet med poteter, havre, og jaktet på kaniner og egg fra fugler som hekket på øya; på grunn av vedmangel bruke de lyng og torv som brensel, på samme vis som mange andre isolerte øyer mot Atlanterhavet.
For de gjenværende var været en tilstedeværende og konstant fare. I april 1947 ble øya avskåret fra fastlandet i flere uker på grunn av dårlig vær. Øyboerne sendte et telegram til taoiseach (den irske regjeringssjefen) Éamon de Valera, og ba om forsyninger som behørig ankom to dager senere med båt.
Øya var bebodd fram til 1954 da den irske regjeringen bestemte at den ikke lenger kunne garantere sikkerheten til den gjenværende og raskt synkende befolkning. Øyboerne hadde blitt bedt om flytting etter Seánín Ó Cearnaighs død. Han hadde blitt syk og som følge av dårlig vær kunne ingen lege eller prest komme til øya. Fortsatt dårlig vær forhindret at kroppen hans ble ført til den innviede kirkegården over sundet Blasket Sound i Dunquin i flere dager. Det var denne tragiske hendelsen som førte til at øyboerne innså at det ikke var noen fortsatt utsikter til et levedyktig samfunn igjen på øya.
I 2009 kjøpte Office of Public Works de fleste av eiendommen på øya, blant annet den øde landsbyen, og staten er nå majoritetseier. Guidede turer på øya ble lansert i 2010, og det pågår planer for bevaring av den gamle landsbyen. Tre irske forfattere har bodd her: Tomás Ó Criomhthain, Peig Sayers og Muiris Ó Súilleabháin. De tilhørte tre ulike generasjoner, og har alle skrevet selvbiografier, og på den måten finnes det et godt bilde av hvordan livet på øya var fra midten av 1800-tallet og fram til 1920. De skrev alle på irsk, og bøkene deres er oversatt til engelsk såvel som til andre språk. Hjemmene til Tomás Ó Criomhthain og Muiris Ó Súilleabháin er i dag ruiner, mens Sayers andre hjem har blitt restaurert, og var tidligere en del av et ungdomsherberge. Tomás Ó Criomhthains hus ble også restaurert i 2018 og er nå gratis å besøke av publikum.
I 2014 begynte et selskap, The Great Blasket Island Experience, renovering av eiendommene Congested Districts Board på øya som utleieboliger i sommersesongen. Selskapet rekrutterer to vaktmestere årlig for å administrere overnattings- og kaféfasilitetene der de bor uten strøm, varmt vann og andre moderne bekvemmeligheter, men tilsvarende forhold som øyboerne tålte. Livserfaringen i det gamle, tradisjonelle leveviset har tiltrukket seg betydelig medieoppmerksomhet og det har medført titusenvis av søknader de siste årene.
Forfattere
Til tross for den lille befolkningen har øya produsert et bemerkelsesverdig antall begavede forfattere som har levendegjorde øysamfunnet strevsomme tilværelse og som holdt liv i gamle irske fortellinger om landet. Mest kjent er Machnamh Seanamhná (An Old Woman's Reflections, 1939) av Peig Sayers, Fiche Peig Sayers Bliain Ag Fás (Twenty Years A-Growing, 1933) av Muiris Ó Súilleabháin, og An tOileánach (The Islandman, 1929) av Tomás Ó Criomhthain. Disse anses å være uvurderlige opptegnelser om deres harde eksistens på øya og en skattekiste av gamle irske folkeeventyr om landet.
Eierskap
Ungdomsherberget og kaféen som engang var på øya, er nå stengt. Det skyldtes en uenighet mellom den irske stat, som ønsket å gjøre hele øya om til en nasjonalpark, og en privatperson som hevdet eierskap for nesten hele øya. Partene skal nå ha kommet til enighet, noe som innebærer at den irske staten kjøper nesten hele øyen, inkludert landsbyen på øya, og øya er allerede de facto nasjonalpark.
Kongsbregneslekten
Kongsbregneslekten (latin: Osmunda) er en slekt av bregner, innenfor kongsbregnefamilien (Osmundaceae) Den består av 15 kjente arter. Kanelbregneslekten Osmundastrum regnes av og til inn i Osmunda-slekten, og har én eller to arter.
I Norge har man bare en art blant denne slekten, nemlig vanlig kongsbregne (Osmunda regalis) eller «Royal Fern».
Osmunda ruggii, en hybrid mellom Osmunda claytoniana og Osmunda regalis, er steril og en av de få hybrider vi kjenner til i hele kongsbregnefamilien.
Arter
For en mer utfyllende taksonomi, se: bregneplanter
De 15 artene i denne gruppen omfatter blant annet:
Karsten Manufacturing Corporation
Karsten Manufacturing Corporation er et amerikansk, familieid selskap som produserer golfkøller og tilhørende utstyr under det registrerte varemerket PING. Selskapet ble grunnlagt i 1959 etter at Karsten Solheim utviklet en revolusjonerende putter i garasjen. Etter at Solheim døde i 2000 er det hans yngste sønn, John A. Solheim, som leder det familieeide selskapet.
Papyrus
Papyrus er en tidlig form av papir lagd fra margen av papyrusplanten, Cyperus papyrus. Papyrus (flertall papyrer) er også betegnelsen på manuskripter skrevet på et slikt materiale.
Papyrusplanten vokser vanligvis til 2-3 meters høyde, men kan vokse til å bli 5 meter høy, og Nilen i Egypt var en gang rik på denne planten. Papyrus er først kjent å ha blitt brukt som skrivemateriale i oldtidens Egypt for omkring 6000 år siden, men er også blitt brukt i store deler middelhavsområdet samt indre deler av Europa og Sørvest-Asia.
Etymologi
Ordet papyrus kommer fra gresk papyros (πάπυρος). Gresk har også et annet ord for papyrus, nemlig βύβλος (byblos). Den greske forfatteren Theophrastus, som levde i det fjerde århundre før Kristus, brukte ordet papyros når planten ble brukt til mat, mens ordet byblos beskrev plantens bruk utenom matlaging, deriblant som skrivebunn. Vi finner også igjen ordet byblos i for eksempel bibliotek, bibel og bibliografi. Ordet papir stammer også fra papyros.
Noen steder angis det at egypterne refererte til papyrus som pa-per-aa ("det som kommer fra farao"). Det finnes imidlertid ingen kjente tekster som bruker denne betegnelsen. På det egyptiske språket var papyrus kjent som wadj, tjufy og djet.
Å lage papyrus
Et ark papyrus er laget av margen i stammen av papyrusplanten. Det ytre laget av stammen strippes vekk, og den indre margen, som er nokså klissete og fiberrik, kuttes på langs til tynne striper som er ca. 40 cm lange. Disse stripene plasseres ved siden av hverandre på en hard overflate og med en viss overlapp. Stripene hamres så sammen, slik at det blir ett enkelt ark. Arket tørkes under trykk. Etter tørking poleres arket med et rundt objekt, muligens stein.
For å lage en lang papyrusrull satte man sammen flere slike ark. Arkene ble plassert slik at de horisontale fibrene lå parallelt med lengden på rullen på den ene siden (recto) mens de vertikale fibrene var på den andre siden (verso).
Papyrus er stabilt i et varmt klima som i Egypt, siden det er laget av cellulose, som nesten ikke råtner. Det kan imidlertid angripes av mugg hvis det lagres fuktig, noe som etterhvert ødelegger papyrusen. Slik ser det ut til at papyrus bare har vart noen tiår i Europa, og en 200 år gammel papyrusrull ble sett på som noe utenom det vanlige.
Det gjør imidlertid at det fremdeles kan finnes gamle papyrusruller i Egypt, for eksempel i Nag Hammadi-skriftene som ble oppdaget i 1945.
I de første århundrene før og etter Kristus fikk papyrus konkurranse fra en ny form for skrivebunn; nemlig pergament, som lages av dyrehud. I løpet av ca. 800 e.Kr. hadde bruken av pergament utkonkurrert papyrus på de fleste områder utenfor Egypt, og den siste kjente sikre bruken av papyrus er fra 1087.
Thor Heyerdahl brukte papyrus da han konstruerte «Ra» i 1969.
Nikolaj Bulganin
Nikolaj Aleksandrovitsj Bulganin (russisk: Николай Александрович Булганин, født i Nizjnij Novgorod, død 24. februar 1975 i Moskva ) var en fremstående politiker i Sovjetunionen. Han var Sovjetunionens forsvarsminister (1953–1955) og Sovjetunionens statsminister (1955–1958). I tillegg var han statsminister i Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk mellom 1938 og 1940.
Jöran Sahlgren
Gustav Fredrik Jöran Sahlgren (født 8. april 1884 i Aspö i Södermanland, død 28. august 1971) var en svensk språkforsker og stedsnavnforsker.
Nikolaj Bulganin
Bakgrunn
Nikolaj Bulganin var sønn av en kontorarbeider. Han ble medlem av kommunistpartiet i 1917 og tjenestegjorde i Bolsjevik-regimets politiske politi fra 1918 til 1922. Etter den russiske borgerkrigen ble han industrileder og arbeidet i elektrisitetsadministrasjonen fra 1922 til 1927 og i Moskvas elektrisitetsforsyning fra 1927 til 1931.
Jöran Sahlgren
Sahlgren ble professor i nordiske språk ved Lunds universitet i 1929, og fikk dessuten et personlig professorat i nordisk stedsnavnforskning ved Uppsala universitet. Han regnes som en av de fremste personlighetene innenfor stedsnavnforskning i Sverige.
Nikolaj Bulganin
Politiker
Fra 1931 til 1937 var han formann for den utøvende komite i Sovjet i byen Moskva.
I 1934 ble han valgt som kandidat til Sentralkomiteen, og som lojal stalinist ble han raskt forfremmet under Josef Stalins utrenskningsprosess i årene 1937–1938.
Den 22. juli 1937 ble han utnevnt til statsminister i den russiske sovjetrepublikken. Samme år ble han medlem av Sentralkomiteen, leder av Sovjetunionens statsbank og visestatsminister i Sovjetunionen.
Under andre verdenskrig var han generalløytnant i Den røde armé og var medlem av Sovjetunionens forsvarskomité. I 1944 ble han viseforsvarsminister og Stalins høyre hånd i Den røde armé. I 1946 ble han forsvarsminister og marskalk av Sovjetunionen. Han ble også en kandidat til politbyrået i kommunistpartiet og ble igjen visestatsminister i Sovjetunionen fra 1947 til 1950. I 1948 ble han fullt medlem av politbyrået.
I 1953 ble han utnevnt til forsvarsminister og allierte seg med Nikita Khrusjtsjov i dennes maktkamp med Georgij Malenkov. I februar 1955 etterfulgte han Malenkov som Sovjetunionens statsminister. Han støttet Khrusjtsjovs program og anti-stalinisme og reiste sammen med Khrusjtsjov til India, Jugoslavia og Storbritannia.
I 1957 begynte Bulganin, i likhet med Vjatsjeslav Molotov, å sette spørsmålstegn ved Nikita Khrusjtsjovs liberale politikk. I juni 1957 mislyktes de konservative kreftene i å fjerne Khrusjtsjov fra makten, og som følge av dette ble Bulganin i mars 1958 avsatt som statsminister i Sovjetunionen.
Han gikk tilbake til stillingen som formann av Sovjetunionens Statsbank, men i september 1958 ble han fjernet fra Sentralkomiteen og fratatt tittelen som marskalk. Han ble forflyttet til byen Stavropol som formann av det regionale økonomiske råd og gikk av med pensjon i februar 1960.
Ping
Ping kan referere til:
Personer
Vestre Spone kirke
Vestre Spone kirke er en langkirke fra 1880 i Modum kommune, Viken fylke. Den er en del av Den norske kirke og hører til Eiker prosti i Tunsberg bispedømme.
Byggverket er i tre og har 200 plasser. Interiøret ble fornyet i 1930-årene.
IBook
iBook (tidlig 2003).
Mosquito
Mosquito kan være
IBook
Den første versjonen ble sluppet 21. juli, 1999, alle maskinene var basert på en PowerPC 750 G3-prosessor, frem til iBook G4 ble sluppet 23. oktober, 2003. Den første generasjonen fikk et rykte på seg å være hardføre maskiner. Den andre generasjonen (sluppet 1. mai, 2001) var mer designorientert.
iBook ble produsert frem til mai 2006, da den ble erstattet av MacBook.
Versjoner
Innganger på en iBook Fra venstre til høyre: Kensington-lås, 56k modem, Ethernet, FireWire, 2 USB, Mini-vga skjermutgang, utgang til hodetelefoner/høytalere.
Lowbret-piercing
Lowbret-piercing er en labret-piercing, der piercingen er plassert så lavt som absolutt mulig på innsiden av underleppen.
Vertikal lowbret-piercing kommer fra denne piercingen.
Mange finner denne piercingen som forstyrrende i et ansiktsuttrykk.
Micromalthidae
Micromalthidae er en gruppe av primitive biller som bare omfatter én kjent art, Micromalthus debilis. Denne lille billen finnes i Nord-Amerika og utmerker seg ved en for biller unik livssyklus, ved at de kan forplante seg på larvestadiet (pedogenese). Den tilhører den artsfattige gruppen Archostemata, som var mye mer tallrik i tidligere tidsperioder.
Utseende
Micromalthus debilis er en liten, mørkt grønnlig metallisk, glatt og snau bille. Billen er lite sklerotisert, det vil si kroppen er forholdsvis myk. Hodet er stort, bredere enn brystskjoldet, med små, runde, utstående fasettøyne. Antennene er ganske korte, kortere enn hodets bredde, om omtrent sylindriske. Dekkvingene er myke og når ikke til bakkroppsspissen.
Hero
Hero kan bety:
Micromalthidae
Unik livssyklus
Micromalthus debilis er den eneste billen som er kjent å kunne utvikle seg ved pedogenese, det vil si å formere seg på larvestadiet. De voksne hunnene legger egg som klekkes til en såkalt triungulin-larve. Disse er knøttsmå, aktivt krypende og tar ikke næring til seg. Om triungulin-larven finner et passende levested, forvandler den seg til en treg larve som spiser. Herfra kan det gå to veier: enten utvikler larven seg på konvensjonelt vis gjennom flere larvestadier til en puppe og et voksent insekt, eller så vokser den til en kjempelarve som utvikler egg inne i kroppen. Disse klekkes og de nyklekte larvene spiser opp moren sin (kjempelarven) innenfra. Disse kan deretter utvikle seg til nye kjempelarver, eller til pupper. Denne typen livvsyklus er temmelig uvanlig, men den er kjent fra visse arter av knott og særlig gallmygg.
Eksterne lenker
Bilde av Micromalthus debilis på Tree of Life: Tegning:
Taken
Taken er en fransk, engelskspråklig actionthriller fra 2008. Filmen er regissert av Pierre Morel, skrevet av Luc Besson og Robert Mark Kamen og produsert av Besson. Liam Neeson spiller hovedrollen som tidligere CIA-agent Bryan Mills.
Den ble etterfulgt av Taken 2 (2012).
Handling
Bryan Mills (Liam Neeson) er en middelaldrende, skilt mann som sluttet i CIA for å være nær datteren Kim (Maggie Grace), som bor sammen med moren Lenore (Famke Janssen) og stefaren Stuart (Xander Berkeley) i California. Kim og hennes venninne Amanda overtaler Bryan til å la dem dra til Paris, til tross for hans motvillighet. Men det viser seg at menneskehandel av amerikanske tenåringsjenter foregår i Europa, og Kim og Amanda blir kidnappet. Etter å ha snakket kort med kidnapperen som informerer ham om at Kim vil dø om 96 timer, setter Bryan øyeblikkelig kurs for Paris, ikke bare med sikte på å redde datteren - men også å drepe bakmennene for hva de har gjort mot henne.
Oppfølger
Det er bestemt at filmen får en oppfølger, Taken 2, som kommer høsten 2013. Liam Neeson, Maggie Grace, Famke Janssen og Leland Orser returnerer alle i sine karakterer, mens Rade Serbedzija spiller den nye antagonisten i filmserien. Olivier Megaton overtar regien fra Pierre Morel, mens Luc Besson og Robert Mark Kamen igjen skriver manus og Besson igjen trer inn som produsent.
Eigil Lehmann
Eigil Lehmann (født 29. januar 1907 i Bergen, død 28. mars 2009 ) var en norsk prest, dikter og målmann.
Virke som prest
I 1930 ble han hjelpeprest i Modum, og fra 1937 prest i Skjold i Ryfylke. I 1958 dro han til Bergen og ble residerende kapellan i Birkeland prestegjeld i Fana. Han ble sogneprest i Nordås prestegjeld i Fana i 1971 og tok avskjed i 1976.
Språkstrid
Lehmann var æresmedlem i Vestmannalaget og Vestlandske Mållag, og var med på skapingen av Ivar Aasen-sambandet i 1965. Han har vært i styret for Norsk bokreidingslag og Halldor O. Opedals fond, og var med i Norsk Måldyrkingslag. Han var tildelt Islands 'Falke-orden'.
H.P. Baxxter
H.P Baxxter (født Hans-Peter Geerdes 16. mars 1964) er en sanger og frontfiguren i det tyske bandet Scooter. Han var tidligere sanger i det tyske synthpop-bandet «Celebrate The Nun».
I Am Nation News
Mark-Age Inform Nations (MAIN) var et amerikansk tidsskift, utgitt av den kristne, mystiske organisasjonen Mark-Age i årene 1973–1997. Våren 1998 skiftet tidsskriftet navn til I Am Nation News.
Wittenbergplatz undergrunnsstasjon
Wittenbergplatz undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Wittenbergplatz er på linjene U1, U2 og U3.
Stasjonen er en av de eldste undergrunnsstasjonene i Berlin og den er kjent for art nouveau-inngangshallen fra 1913. Bygningen ble skadet under andre verdenskrig og måtte gjenoppbygges etter krigen.
Pedogenese
Pedogenese er en form for formering der dyr formerer seg før de har nådd det voksne stadiet. Det er ganske uvanlig, men kjennes fra den mexicanske axolotl-salamanderen. De fleste salamandere har larver med utvendige gjeller som lever i vann, og voksne dyr som puster gjennom huden og lever det meste av sitt liv på land. Hos axolotlen er det mange individer som aldri utvikler seg til voksne, men blir kjønnsmodne på larvestadiet, og altså aldri forlater vannet. Pedogenese er også kjent fra noen insekter, der den nye generasjonen klekkes fra larve- eller puppestadiet uten at det utvikles voksne insekter. Dette er kjent fra mygg-gruppene knott og gallmygg, og fra billearten Micromalthus debilis.
Neoteny
Solbakkeveien (Oslo)
Solbakkeveien (1–17, 2–26) er en vei på Høyenhall i bydel Østensjø i Oslo. Den går fra Kildals vei til Manglerudveien.
Navnet ble vedtatt i 1917.
Skjønnheten og udyret
Skjønnheten og udyret (fransk: La Belle et la Bête) er tittelen på en fransk eventyrfortelling utgitt i 1740. Den handler i grove trekk om en jente som tvinges til å bo hos et monster, som egentlig er en forhekset prins. Familien prøver å hindre henne i å være sammen med beistet, men jenta lærer seg å elske ham, og bryter dermed forhekselsen. Fortellingen er en variant som finnes i mange versjoner gjennom historien, men ble i denne formen skrevet av Gabrielle-Suzanne Barbot de Villeneuve, og ble videre kjent i en versjon av Jeanne-Marie Le Prince de Beaumont. I den internasjonale typekatalogen for folkeeventyr, Aarne–Thompson-Uther, ATU er eventyret type nr. 425 C, og denne typen eventyr har også fått samme navn som dette eventyret («skjønnheten og udyret»).
Handling
En rik enkemann bor med tre sønner og tre døtre på et gods. Alle døtrene er svært vakre, men den yngste, Belle, er skjønnest, og dessuten snill, leselysten og ren i hjertet. De to eldre søstrene er derimot slemme, egoistiske, forfengelige og bortskjemte. Faren er handelsmann, og mister en dag hele formuen i en storm som senker hele skipsflåten hans, og familien blir tvunget til å selge godset og flytte til en enkel bondegård. Belle tar seg av mesteparten av husarbeidet mens søstrene gjør narr av henne.
På hjemveien blir han overrasket av uvær, og finner et slott å søke ly i. En skjult figur åpner kjempedørene og inviterer ham taust inn. Handelsmannen finner bordet dekket og tilbringer natten i slottet, men ser ikke noe til slottsherren. Da han skal dra neste morgen, legger han merke til et rosebed og husker løftet til Belle. Han plukker den vakreste blomsten han ser, og overraskes brått av et forferdelig udyr som anklager ham for å betale gjestfriheten fra i går med tyveri, og dømmer han til døden som straff. Handelsmannen beretter grunnen til tyveriet, og bønnfaller om å få slippe fri. Udyret godtar at han får dra hjem og gi gaven til datteren, men bare om datteren kommer tilbake for å ta farens plass.
Handelsmannen er forferdet over denne løsningen, men godtar den, og Udyret sender ham hjem med rikdom, smykker og dyre drakter i gave til sine barn. Han understreker at Belle aldri må vite om avtalen, og da handelsmannen kommer hjem, gir han gavene til barna, og prøver å skjule hvor de kommer fra. Belle tvinger det til slutt ut av ham, og alle sønnene vil dra og nedkjempe Udyret for å redde søsteren fra denne skjebnen. Handelsmannen innvender at de er sjanseløse mot beistet, og Belle drar for å oppfylle avtalen.
Udyret mottar henne på aller beste og høfligste vis. Han sier at hun nå er slottsfruen, og han selv bare hennes tjener. Han forærer henne klær og mat verdig en dronning og samtaler lenge med henne. Hver kveld under middagen frir Udyret, men Belle avviser ham hver eneste gang. Hver natt drømmer Belle om en vakker prins som spør hvorfor hun er så avvisende, og Belle svarer i drømme at hun ikke kan gifte seg med Udyret, siden hun bare liker ham som en venn. Når hun er våken blir Belle overbevist om at prinsen fra drømmene holdes fange av Udyret et eller annet sted i slottet. Når hun ikke er under oppsyn, leter hun gjennom palasset og oppdager mange forheksede rom, men aldri prinsen.
I flere måneder lever Belle et luksusliv i Udyrets slott, der hennes minste ønske blir utført av usynlige tjenere. Til slutt får hun likevel hjemlengsel og ber Udyret om lov til å besøke familien sin. Han tillater det på betingelse av at hun er tilbake om en uke. Belle drar hjem, og har med seg et trollspeil og en magisk ring. I speilet ser hun det som skjer på slottet, og når hun vrir ringen tre ganger rundt fingeren, vil hun på magisk vis forflytte seg til slottet. Når hun kommer kjem blir søstrene forundret og misunnelige over å se hvor godt og rikt hun spiser og er kledd. Belle vil gjerne dele av sin overflod, men kjolene og smykkene blir til filler og grus i det øyeblikk søstrene prøver å kle seg i dem, og vender tilbake til sin opprinnelige skjønnhet når Belle får dem igjen. Når de hører at hun må dra tilbake på en bestemt dag, ber de henne bli litt lenger, og ved hjelp av løk later de som om de gråter av savn. Belle blir rørt av søstrenes tårer og går med på å bli litt til, men søstrene håper i hemmelighet på at Udyret vil spise henne som straff.
Belle føler skyld for å ha brutt løftet til Udyret, og bruker trollspeilet for å se hvordan det står til på slottet. Hun ser sjokkert at Udyret ligger halvdød ved rosebedet og vrir straks på trollringen for å vende tilbake. Mens Belle bøyer seg over Udyret i sorg, drypper tårene hennes ned på ham, og forvandler ham plutselig til prinsen fra drømmen. Han avslører at det er en ond fe som har forhekset ham, og forbannelsen brytes bare om noen ble forelsket til tross for utseendet hans. Prinsen og Belle gifter seg og lever lykkelig alle sine dager.
Film- og sceneversjoner
Historien er blitt gjenstand for en rekke tolkninger, for eksempel Jean Cocteaus filmatisering La Belle et la Bête fra 1946, Disneys animasjonsfilm fra 1991 og en opera av Philip Glass.
Mikaël
Mikaël er en roman av den danske forfatteren Herman Bang, utgitt på Gyldendal i København og Kristiania i 1904.
Clyde Conrad
Clyde Conrad (født 1948, død 8. januar 1998) var en underoffiser i den amerikanske hæren som drev spionasje til fordel for Ungarn.
Mikaël
Handlinga foregår i Paris. Den unge tsjekkeren «Mikaël» har slått seg ned i metropolen som protesjé av den verdenskjente maleren «Calude Zoret». De møttes i Praha, og har siden hatt et nært forhold, og «Mikaël» har stått modell for flere store arbeider. «Zoret»s spesialitet er historiemalerier fra den greske og romerske antikken. Et av hovedverkene hans er «Seieren», som han forærer «Mikaël», og som denne henger opp i soveværelset i leiligheten sin. Hos «Zoret» vanker også en krets av kunstelskere og rike og/eller adelige personer, blant dem flere skandinaver.
En dag blir «Zoret» oppsøkt av en russisk fyrstinne, «Lucia Zamikoff», som ønsker å bli portrettert. «Zoret» vegrer seg, men aksepterer omsider oppdraget. Det viser seg å by på store vanskeligheter, og det lykkes ikke den store mesteren å få fram det rette ansiktsuttrykket. Han er i ferd med å gi opp, da han en dag ber «Mikaël» forsøke. Med noen raske penselstrøk fullfører han ansiktet, og blikket kommer fram nøyaktig slik det skal være.
Clyde Conrad
Fra 1974 og frem til Conrad ble arrestert 23. august 1988, solgte han topphemmelig klassifisert informasjon til Ungarn, inkludert topphemmelige krigsplaner tilhørende NATO. Conrad ble dømt til livsvarig fengsel for spionasje og høyforræderi i en tysk domstol i 1990. Conrad skal ha blitt introdusert til den ungarske hemmelige tjenesten i 1975 av Zoltan Szabo som også jobbet i US Army. Szabo, som ble dømt for spionasje i Østerrike i 1989, fikk 10 måneder betinget fengsel.
Mikaël
Ikke lenge etter viser det seg at det har oppstått et stormende kjærlighetsforhold mellom den unge mannen og den mer modne fyrstinnen. De møtes i hemmelighet i leiligheten hans og på ulike steder i Paris, men forholdet blir snart en offentlig hemmelighet. For øvrig koster stevnemøtene deres atskillig mer enn «Mikaël» får av «Zoret» og «Lucia» får av sin mann, og «Mikaël» begynner å ta opp lån hos bankieren til «Zoret». En dag blir det offentlig kjent at fyrst «Zamikoff» er konkurs, og at alle eiendommene hans i Russland skal under hammeren. I et desperat forsøk på å sikre seg sjøl og «Lucia» et fortsatt liv i luksus, reiser «Mikaël» til London og selger «Seieren» til en kunsthandler.
Clyde Conrad
Conrads metode for å rekruttere andre amerikanske offiserer gikk vanligvis ut på å appellere til dårlig betalte vervede militærpersonell. Han lovte dem store mengder penger for å forsyne ham med etterretningsrapporter. Hvis krig hadde brutt ut mellom NATO og Warszawapakten, ville vesten ha møtt flere nederlag på grunn av Conrad og hans spionasje-virksomhet. NATO ville raskt blitt tvunget til å velge mellom kapitulasjon eller bruk av atomvåpen på tysk territorium. Conrads forræderi hadde dømt Forbundsrepublikken til å bli en kjernefysisk slagmark.
Conrad døde av et hjerteinfarkt, 50 år gammel, i et fengsel i januar 1998.
504 Cora
504 Cora er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 30. juni 1902 av Solon Irving Bailey fra Harvard College Observatory i Arequipa. Den er oppkalt etter Mama Cura, datter av inkanes skapergud Viracocha.
Ikke i rute
Ikke i rute er en episode i den norske drama-komedie serien Uti vår hage. Det er den andre episoden i den andre sesongen.
Handling
Tre menn fra en liten bygd i Nordland drar til Oslo for å klage på at en av innbyggerne deres har mistet dialektmelodien. Den ene er personen som mistet dialektmelodien sin, når han skulle si "sin ærlige mening om muslimer" i Holmgang. Den andre har et brennende hat for Oslo, etter at broren hans dro dit for mange år siden, og aldri kom tilbake. Den tredje er ordføreren i bygda som bærer på en mørk hemmelighet; han har ikke betalt dialektavgiften! Når de kommer frem til Oslo, blir de sittende fast i en rundkjøring. Her kommer Oslolosen for å lose dem inn i Oslo. Når han har hjulpet dem med det, forteller han at alle som har kommet utenbys fra, og trengte hjelp med å bli loset, skal bli med på en obligatorisk omvisning i Oslo.
Etter at omvisningen er ferdig, oppdager den andre nordlendingen broren sin, som henger opp plakater til animasjonsfestivalen sin. Nordlendingen forteller at dette er viktigere for han enn å få tilbake dialektmelodien i bygda, så han følger etter broren sin. Det samme gjør Oslolosen, som har i oppdrag å sende ukreative gatemusikanter tilbake dit de kom fra. Når den tredje nordlendingen kommer inn i Kommunaldepartementets lokaler, blir han enig med kommunalministeren om å betale dialektavgiften, og overføre styringen av kommunen i bytte mot et flott ordfører-kjede.
Den andre nordlendingen finner broren sin, og de har en samtale. Samtalen blir avbrutt av Oslolosen som skyter broren til den andre nordlendingen med en bedøvelsespil. Han våkner opp i Nordland, der broren hans, den andre nordlendingen, står og venter. Alle karakterene i episoden synger til slutt "Har en drøm", av Jørn Hoel.
Nike
Nike kan vise til
Bass (lyd)
Bass er et begrep som benyttes om de laveste lydfrekvensene, fra 0 til 80 eller 120 Hz (frekvensspekteret er ikke entydig fastlagt). De høyere frekvensene kalles mellomtone og diskant.
For å produsere basslyder i musikk, benyttes bassinstrumenter, eller spesielle basshøyttalere
Mennesker har vanskeligere for å høre lave frekvenser sammenlignet med andre deler av lydspekteret. En tone med 20 dB ved 1000 Hz oppfattes av et menneske som med omtrent samme lydstyrke som en tone med 80 dB ved 20 Hz. Dype toner oppfattes ikke bare med ørene, men med hele kroppen, og selv døve personer kan oppfatte disse vibrasjonene og danse i takt.
Retningslokalisering
Rene sinustoner dypere enn 120 Hz er vanskelig å lokalisere for menneskelig hørsel, og toner under 80 Hz kan ikke lokaliseres overhodet. Vanlige basslyder inneholder dog også høyere klangdeler, noe som gjør retningslokaliseringen lettere.
I stereo- eller surround-anlegg med basshøyttaler, sendes de laveste frekvensene til basshøyttaleren mens de høyere klangdelene sendes til de øvrige høyttalerne. Siden det er vanskelig eller umulig å høre hvor basslyden kommer fra, slipper man derfor i små lydanlegg unna med én basshøyttaler, og man står ganske fritt i plasseringen av denne.
Jutulen
Jutulen var en hoppbakke i Steinkjer kommune i Trøndelag. Bakken lå ved gården Øver-Lø, sør for Steinkjer sentrum, og var arena for NM i hopp i 1949.
Jutulen ble bygd i 1936/37, men på grunn av snømangel kunne det første rennet arrangeres først i 1940. Under 2. verdenskrig forfalt bakken, men den ble satt i stand igjen og utbygd etter at Steinkjer Skiklubb i 1947 ble tildelt NM 1949. Etter NM ble bakken brukt sporadisk fram til 1958, da det siste rennet ble avholdt. Jutulen ble revet i 1963.
FA-cupen 1905/06
FA-cupen 1905/06 var den 35. sesongen av den engelske FA-cupen. I finalen møttes Everton og Newcastle United.
MX3000
MX3000 er en type T-banetog som er i bruk på T-banenettet i Oslo.
I løpet av vinteren 2005/2006 testet Sporveien T-banen ut nye t-banevogner fra Siemens i Østerrike som skulle erstatte hele den eksisterende vognparken. De nye vognene har et nytt utseende og er koblet sammen i 3-vognssett. I trafikk bruker man ett eller to sett i hvert tog. De første vognene av denne typen ble satt i trafikk september 2006.
Vognene har Wiens nye t-banevogner av type V som forbilde. Vognene er også lagd slik at man har mulighet for å gjenvinne bremseenergien, forutsatt at det befinner seg andre vogner i nærheten som kan bruke energien. Systemet kalles regenerativ bremsing. Strømforbruket kan derfor potensielt reduseres.
Sent i 2010 besluttet Oslo bystyre å benytte seg av den siste opsjonen i avtalen med Siemens til å bestille ytterligere 32 MX3000-sett. Settene ble levert i perioden juni 2012–desember 2013. Leveransen av disse ble fullført 15. februar 2014. Etter denne siste leveransen består vognparken av totalt 115 sett. Disse har nå erstattet alle gamle vogner.
Bestillinger og levering
''Per 15. februar 2014''
Nollendorfplatz undergrunnsstasjon
Nollendorfplatz er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Nollendorfplatz er på linjene U1, U2, U3 og U4. Den er den eneste undergrunnsstasjonen i Berlin som betjener fire linjer. U2s plattform befinner seg over bakkenivå (høybane), mens U1, U3 og U4 betjenes fra en underjordisk stasjon.
Stasjonen har fått navnet sitt fra plassen Nollendorfplatz som er oppkalt etter det tyske navnet på Nakléřov i Tsjekkia.
De siste årene har området rundt stasjonen opplevd en gentrifisering.
Jürgen Berginz
Jürgen Berginz (født 30. juni 1989 i Mauren) er en liechtensteinsk bobkjører.
Berginz har ikke debutert i verdenscupen i bobsleigh, men har deltatt i den europeiske og amerikanske kontinentalcupen.
Sammen med Richard Wunder, Thomas Dürr og Michael Klingler utgjorde han det liechtensteinske firerboblaget i bobsleigh under Vinter-OL 2010. Firerboblaget måtte trekke seg da Michael Klingler fikk plager etter en hjernerystelse han pådro seg i toer-bobløpet.
Karlsøy Prestegaard
Karlsøy Prestegaard er et rockeband fra Karlsøy i Troms. En benytter for ordens skyld skrivemåten «Karlsøy Prestegård» om eiendommen med samme navn, og «Karlsøy Prestegaard» om bandet.
Historie
I 1980 grunnla Stein Olsen bandet Karlsøy Prestegaard. Karlsøy Prestegaard gav ut sin første 7"-singel i 1981. Året etter entret bandet Cirani studio i Svolvær og spilte inn debutalbumet Dyret (666). Musikalsk kan albumet beskrives som et knippe velskrevne låter i skjæringspunktet mellom punk, new wave og ska – iblandet progressive tendenser og kritiske, antiautoritære norske tekster. Trommeslageren Geir Strand hadde tidligere spilt i tromsøpunkbandet Søt Hævn og fortsatte senere i blitzbandet Kafka Prosess og indie-bandet Vinterhagen.
I 1990 turnerte Karlsøy Prestegaard i Sovjetunionen. Turnéen startet i Murmansk og gikk via St. Petersburg, Moskva og til «den forbudte byen» Saratov ved Volga. Samme året ga de ut singlen «Barn av lyset».
I 1994 kom Svein Andersens helaftens dokumentarfilm Karlsøya – mellom geiter, rock og Muhammed der filmmusikken er komponert av Karlsøy Prestegaard. En soundtrack-CD på eget selskap ble også lansert i anledning filmen. Både gruppa og Stein Olsen som privatperson medvirket i denne filmen.
I 2004 ble bandet booket til Quartfestivalen i Kristiansand.
Den 13. juni 2008 ble endelig albumet Dyret (666) og singlen «Barn av lyset» reutgitt som CD av Smart Patrol Records.
Notodden Blues Band
Notodden Bluesband (etablert 1979) ble kjent for sine utgivelser med besetningen gitaristene Trond Ytterbø/Jørn Pedersen, pianist Torgeir Hefre, bassist Jørn Øystein Johansen og Jan Sigurd Pettersen/Inge Mikkelsen trommer. Senere har kun Ytterbø fortsatt, resten er erstattet med Lars Endrerud bass, Espen Liland gitar, Eskil Aasland trommer, samt Torhild Sivertsen vokal.
Humanitær folkerett
Grunnregler i humanitær folkerett:
Solfjellsbakken (Oslo)
Solfjellsbakken (1–3C, 2–6) er en vei på Ryen i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Gabbi Lunds vei til Baglerfaret. Navnet ble vedtatt i 1927.
Snarum kirke
Snarum kirke er en enskipet langkirke med vesttårn, reist som murverk i rød teglstein i tidsrommet 1868–1869 på Snarum i Modum kommune i Viken fylke. Det ble gitt tillatelse til å reise ny kirke i en kongelig resolusjon gitt i 1865, og den nye kirken ble påbegynt i 1868 og innviet 21. oktober 1869. Kirken inngår Den norske kirke og tilhører Modum menighet og forvaltes av Modum kirkelige fellesråd i Eiker prosti, som er en del av Tunsberg bispedømme. Adkomst til kirken går via Krøderveien–Lofthusveien fra sør eller Snarumsveien–Lofthusveien fra nord.
Arkitekt for kirken var Georg Andreas Bull.
Interiøret
Kirken har pussede og hvitmalte vegger innvendig. Himlingen og inventaret er for en stor del eiketremalt. Korets sørvindu består som et glassmaleri av oppstandelsen og er utført av Borgar Hauglid.
Prekestolen står på nordsiden ved korbuen og har oppgang gjennom muren fra sakristiet. Den er eiketremalt og har fire hele og to halve fag. Hvert av de hele fagene har to smale fyllinger med ornamentale masverk i gotiserende stil. Bunnen er traktformet på en kraftig sokkel.
Døpefonten står ved siden av prekestolen og er eiketremalt i gotiserende stil og er 8-kantet med lav kum, som bæres av en slank søyle på en profilert fot.
Korskillet er markert av en lav skranke med fasede pilarer som bærer en rundbuet overligger og ei dekklist med buet overside. Eiketremalt.
Skipet har benker med lukket rygg med liggende fyllinger. Opprinnelig var imidlertid benkeryggene åpne. Benkevangene er sveifet med rund bekroning, profilert utladning med knekk, vulst og knekk ved setet. Eiketremalt.
Vikersund menighetssenter
Vikersund menighetssenter fra 1980 er i Vikersund i Modum kommune, Viken fylke.
Byggverket er i tre og har 150 plasser. Det eies av Modum menighet og Vikersund Normisjon, og avløste et bedehus fra 1899 som ble innviet som kapell i 1901. Det inneholder et kapell som brukes til gudstjenester ca. en gang per måned.
Nike (selskap)
Nike, Inc. er et amerikansk multinasjonalt selskap som markedsfører joggesko, treningsklær og sportsutstyr. Nike var tidligere kjent som Blue Ribbon Sports (BRS, 1964–1978), og ble grunnlagt av friidrettsutøveren Phil Knight og hans trener Bill Bowerman. I 1978 bytta firmaet navnet til Nike inc og publiserte 2 år etterpå. På tidlig 21 århundre-det hadde Nike utsalgssteder og distributører i mer enn 170 land, og logoen deres var kjent igjen over hele verden Virksomheten bruker merkenavn som Nike, Air Jordan, Nike Golf, Nike SB (Skateboarding) og Team Starter, men bruker også navn til heleide datterselskaper som Cole Haan, Converse og Hurley International.
Nike uttales naɪki, som er den amerikansk-engelske uttalen av den greske gudinnen Nike (Νίκη), som legemliggjorde seier.
Selskapet ble grunnlagt 25. januar 1964 og har hovedkvarter i Washington County (Oregon) Selskapet hadde 74,400 ansatte i 2017.
Gottlieb A. Gedalia
Gottlieb Hartvig Abrahamson Gedalia (født 13. april 1816 i København, død 10. mars 1892) var en dansk vekseler og entreprenør.
Han var sønn av kjøpmann Hartvig Abrahamson Gedalia og Jette (f. Jacobsen). Han ble gift med Helene (f. Lundquist) (død 1888), som var datter av smedmester Peter Lundquist. Ekteparet fikk to sønner; Waldemar og Oscar.
Han var utdannet salmaker, og var fra 1848 vekseler i firmaet G. A. Gedalia & Co.
I 1870 ble han baron i San Marino. Tittelen var «ærligt og redeligt købt og betalt», ifølge Søren Mørch. Han ble også ridder av Dannebrog.
Han investerte i jernbane- og havneanlegg, og grunnla i 1871 Landmandsbanken (i dag Danske Bank), men led store tap på byggingen av den nordvestsjællandske jernbanen Roskilde-Kalundborg, der konsesjonen var kjøpt fra Privatbanken. Han gikk konkurs i 1875.
Arvefølgen til den danske tronen
Arvefølgen til den danske tronen er en liste over de personene som har arverett til Danmarks trone.
1. klasse
1. klasse er et musikkalbum med Gustav Lorentzen.
Arvefølgen til den danske tronen
Historie
Danmark brukte det samme systemet som Storbritannia, der menn går foran kvinner. Loven ble endret 27. mars 1953 og 12. juni 2009, slik at kun etterkommere av kong Christian X og hans kone, dronning Alexandrine, har arverett til tronen, så sant de er født i ekteskap godkjent av monarken. Eldre barn går foran yngre. Man mister sin rett til tronen dersom man gifter seg uten tillatelse fra monarken i statsråd. Utover dette kan monarken når han eller hun tillater et ekteskap gi visse betingelser for arveretten til de eventuelle barna i ekteskapet. Dette ble gjort da prinsesse Benedikte giftet seg i 1968. Kong Frederik IX bestemte at hennes barn måtte bo i Danmark for at de skulle ha arverett, men ettersom alle de tre barna har bodd i Tyskland, er ingen av dem med i arverekken, i motsetning til moren. Prinsesse Anne-Marie og hennes etterkommere er heller ikke med i arverekken. Grunnen til dette er at hun giftet seg med et annet lands monark.
1. klasse
Albumet ble utgitt i 1992 og inneholder flere duetter med andre norske artister. Albumet inneholder også en del coverlåter som f.eks. «Forelska i lærer'n» opprinnelig med The Kids, fra 1980.
Arvefølgen til den danske tronen
Historie
Lovendringen i 1953 gjorde at prinsesse Margrethe ble tronfølger i stedet for kongens yngre bror, prins Knud, som var lite populær blant folket. Han og hans barn hadde imidlertid fortsatt arverett, men etter kongens tre døtre. Begge prins Knuds sønner mistet imidlertid sin rett til tronen som følge av sine ekteskap, men datteren Elisabeth var med i arverekken til sin død i 2018, som nr. 12.
Lovendringen medførte også at de som har arverett bærer tittelen prins/prinsesse til Danmark, mens de øvrige medlemmene av kongehuset bærer tittelen prins/prinsesse af Danmark. Denne distinksjonen kjennes også i tysk adelstradisjon (von og zu).