cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lofotfiskets historie
Fremveksten av fiskerbondesamfunn
Ikke bare i Lofoten blomstret det opp et kommersielt torskefiske, også nordover helt til Vardø og helt sør til Mørekysten kom dette sesongfiskeriet i gang på omtrent samme tid. Det var imidlertid yngre årsklasser av den norsk-arktiske torsken som ble tatt i Finnmark under vårtorskefisket. Med det økende omfanget av eksport av tørrfisk ble flesteparten av mennene i den nordlige halvdelen av Norge involvert i disse fiskeriene. Det kommersielle fisket ga dem mulighet for å forbedre sitt livsgrunnlag. I tillegg til korn for å supplere kostholdet, fikk de også muligheten til å kjøpe nyttige varer som kom i omløp i Nord-Europa. Arkeologiske funn viser at kystbøndene, spesielt utover på 1200-tallet, i betydelig grad fikk tak i eksportvarer.
Eksport av tørrfisk
Lofotfisket er det eldste og største fiskeriet i Norge, og representerer også Norges første eksportvare av noen større økonomisk- og volummessing betydning. Denne eksportnæringen ble sannsynligvis etablert i slutten av vikingtiden på 1000-tallet, da det oppstod et marked for tørrfisk i Storbritannia og på kontinentet langs kysten av Nordsjøen og Østersjøen. Årsaker til dette var stor befolkningsvekst og at flere store byer, som London, Antwerpen, Brügge og Gent, ble etablert. Disse byene hadde flere titusentalls innbyggere. Her var det arbeidsspesialisering slik at mange mennesker ikke produserte sin egen mat. Folk i yrker innen håndverk og handel, samt soldater, geistlige og tjenestefolk måtte få sine matvarer utenfra. Handelen fikk også stort omfang i Nord-Europa med utveksling av ferdigvarer fra vest i bytte mot råvarer fra øst. En annen faktor var at kristendommen som nylig var innført, hadde strenge regler for hva som kunne spises og til hvilke tider. Spesielt hadde Gregor VII, som ble pave i 1073, innført mange nye fastedager. I fastetidene var det ikke tillatt å spise kjøtt, men fisk var tillatt. Faste hadde en for eksempel i tiden før påske og på fredager hele året gjennom. Fastetidene i middelalderens katolske kirke var mye mer omfattende enn i senere tider, og periodene med faste utgjorde tilsammen en tredjedel av året. Tørrfisk fra Norge ga dermed en løsning på den nye religionens krav.
Overgangen til det kommersielle lofotfisket var neppe noen stor og vanskelig omstilling for menneskene i Nord-Norge. I flere hundre år før hadde de drevet handel med utlandet, spesielt Storbritannia og nordvestlige deler av Europa. Denne handelen hadde dreid seg om salg av luksusvarer som pels- og skinn, hvalbein, olje og lignende. Med tørrfiskhandelen ble det en overgang til massehandel. Fangst fra båt hadde også vært vanlig tidligere, befolkningen var båtvante og kunne takle å være på havet vinterstid. Juksa som hadde vært i bruk fra jernalderen var heller ikke noe nytt. For sjøsamene, som hadde drevet mye med fangst og fiske til havs, var antagelig overgangen til kommersielt fiske minst. De var også vant med å selge slike varer til stormenn fra innlandet og oppkjøpere fra utlandet.
De første skriftlige kilder som gir indisier for når det kommersielle skreifisket i Lofoten tok til, finnes i en lov fra tidlig 1100-tallet, som brødrekongene Sigurd Munn, Øystein Haraldsson og Inge Krokrygg stod bak. Denne loven handler om en skatt under vågafisket kalt landvarde som skal ha virket siden Svein Knutsson styringstid i 1030-årene. Loven angir et skille på fiske til bruk i husholdningene og for salg, der bare fisk som selges skal skattes. Videre gjaldt den samme regelen for tiendeen, altså skatten til kirken, som også bare pålegges for fisk som selges.
Sommeren 2017 ble det foretatt DNA-analyser av rester av fiskebein i Hedeby i dagens Tyskland som bekrefter tidlig utførsel av tørrfisk fra Lofoten. En har funnet at fisken er fra tidsrommet fra år 800 til 1000.
Tørrfisken var en kostbar matvare i de landene den ble benyttet. Den ga mye protein, noe som nok var et kjærkomment kosttilskudd for dem som hadde råd. Den hadde lang holdbarhet, på fire til fem år, og konserveringsmåten sørget for at alle næringsstoffer ble beholdt, samtidig som fiskens vekt ble redusert til bare en fjerdedel. Konserveringsmidler som salt var ikke nødvendig, heller ikke emballering trengtes.
Lofotskreien ble del av en markedsøkonomi der det i bytte mot fisk ble innført korn og mel. For kystbefolkningen var dette viktig fordi det sikret stabil tilførsel av basisvarer i kostholdet. Disse basisvarene var det tidligere vanskelig å få i tilstrekkelige mengder og med stabil produksjon. Arkeologen Reidar Bertelsen har imidlertid påpekt at det neppe er mulig at behov for kornvarer kan ha vært en årsak til at det kommersielle lofotfisket kom igang. Befolkningen langs kysten måtte ha tilpasset seg en økonomi og et kosthold over flere tusen år med de matresursene naturgrunnlaget kunne gi. Bertelsen mener det er vanskelig å se for seg at denne befolkningen plutselig skulle ha fått trang til å spise kornprodukter.
Handelen og omsetningen av fisk skjedde opprinnelig i Lofoten. Her vokste det frem et kjøpsted for tørrfisksalg. Sagaen forteller om et sted med navn Vágar, og arkeologisk utgravninger rundt år 2000 har påvist at det vest for Kabelvåg virkelig har ligget en liten middelalderby (kaupang). Dette var det første bylignende stedet noe sted i verden nord for polarsirkelen. På 1200-tallet vokste denne opp til å bli et helt lite samfunn med by-privilegier og sentrale administrative funksjoner for landsdelen. Tørrfisk ble omsatt på markedet her, ikke bare fra Lofoten, men fra hele Hålogaland og Finnmark.
Ordet «lofotfisket» kom ikke i bruk før ut på 1500-tallet. I de tidligste tidene dominerte fisket øst på Vestfjorden, i dag omtalt som østlofotfisket, men i tekster fra middelalderen omtalt med navn som «vågafiske», «vågaflåte» og andre navn. Dette har sannsynligvis sammenheng med navnet «Vágar».
Etablering av et handelssamband
I de tidligste tidene av lofotfisket var nordnorske stormenn oppkjøpere av fisk på kjøpstevnene som ble holdt på Vágar. Disse fraktet også tørrfisken sørover til Bergen til i alle fall et stykke ut på 1200-tallet. I tidligere tider hadde disse drevet med salg og handel, slik at det er mulig at de rikeste bøndene nordpå fortsatte handelsaktiviteten med disse nye produktene. Disse farmennene hadde fra tidligere dratt til utlandet med sine kostbare varer og solgt dem direkte. En kjenner også til at adelige og geistlige ledere sørfra reiste til Vágar, blant annet skal fire til fem erkebiskoper ha deltatt på handelsstevnet.
Fra 1000-tallet og utover vokste befolkningen i Norge. Det var begrenset med dyrkbart land, og behovet for korn økte, samtidig som det varme klimaet i vikingtiden ble endret til et kaldere utover 1200-tallet. Redusert kornproduksjon innenlandsk, og befolkningsvekst kan være blant faktorene som førte til at handelen med tørrfisk og korn ble stadig viktigere. Bosetningsstrukturen ser ikke ut til å ha blitt vesentlig endret på grunn av lofotfiske og tørrfiskhandelen gjennom middelalderen. Gårdene forble vesentlige, men det vokste også opp fiskevær fra Vesterålen og oppover langs kysten fra slutten av middelalderen.
Historikere mener også at kjøpmenn i Bergen og Trondheim tidlig engasjerte seg i handel med Hålogaland. Strandstedet eller gården Bjørgvin ble kaupang på slutten av 1000-tallet. Stedet har sannsynligvis først utviklet seg som et handelssted for fisk-, fangst- og jordbruksprodukter for bygdene rundt om på Vestlandet. Etter som byen vokste og handelen økte greide ikke Vestlandsbygdene lenger å dekke varebehovet. I Bergen visste en at det foregikk omsetning av fisk i Lofoten, dermed var det naturlig at kjøpmenn fra Bergen reiste nordover til Hålogaland for å kjøpe opp fisk. På 1100-tallet ble byen kongssete, bispesete og handelssentrum for Vestlandet. Etter hvert ble omfanget av handel så stort at Bergen ble Nord-Norges «hovedstad» og økonomiske sentrum. Den økonomiske forbindelsen hadde oppstått frivillig ut fra begge partenes behov, og ble holdt ved like og ført inn i ordnede forhold ved myndighetenes lover.
Trondheim hadde også vært viktig som utskipningssted for fisk, muligens like stor som Bergen på 1100-tallet, men på grunn av Bergens gunstige plassering tok den over og ble tilnærmet enerådende. Bergen ble etterhvert den største byen i Norden med cirka 7000 innbyggere rundt år 1300, en posisjon byen holdt gjennom hele senmiddelalderen og utover på 1500-tallet.
I hvilket omfang og hvor lenge bergenske kjøpmenn deltok på kjøpstevne i Vágar er usikkert. En vet at de i 1361 fikk bekreftet sin hevdvunne rett til å drive utstrakt handel, og at utenlandske kjøpmenn ikke fikk drive sin virksomhet nord for Bergen. En retterbot fra 1384 gir opplysninger om langvarig deltagelse av kjøpmenn i Bergen. Retterboten gjør rede for at de som bor i Finnmark og Hålogaland skulle dra på kjøpstevne i Vágar, noe også kjøpmenn fra Bergen skulle gjøre. Hvorfor dette påbudet er nødvendig er ikke nevnt. Historikere har kommet med flere teorier for hva som er bakgrunnen for bestemmelsen. En hypotese er å unngå at små handelssteder skulle forfalle, en annen teori er at bergenskjøpmennene drev handel andre steder nordpå og at myndighetene ville at dette skulle begrenses.
Handelssambandet mellom tørrfiskprodusentene i Lofoten og oppkjøperne i Bergen ble hold i gang av bergenske borgere, etter hvert hanseatene og nordnorske befraktere, samt også geistlige deltagere. Kildematerialet er lite og tilfeldig, slik at en hverken kjenner styrkeforholdet mellom deltagerne eller hvordan denne handelsveien utviklet seg gjennom århundrene.
Utenrikshandelen i middelalderen
Det var kongen, stormenn og geistlige som drev og dominerte utenrikshandel til et stykke ut i høymiddelalderen. Redere og eksportører for de norske båtene som seilte til England med tørrfisk og andre varer var den norske kongen, byborgere, adelsfolk, erkebiskopen og i noen tilfeller klostre. Norske skip seilte også til Flandern, der en kjenner til at erkebiskopen sendte sitt skip i 1301. Men fra begynnelsen av 1300-tallet overtok utlendinger helt og holdent. I en beretning fra danske pilegrimer i Bergen i 1191 kjenner en til at det også kom kjøpmenn fra andre land til Bergen. Pilegrimene forteller om handelsfolk fra Island, Grønland, England, Danmark, Tyskland, Sverige, Gotland og enda flere land. Fra begynnelsen av 1200-tallet er det mer og mer tyskere fra Østersjøen med utgangspunkt i Lübeck som blir dominerende. Senere ble disse tyske kjøpmennene kjent som hanseater.
For kronen, altså staten og kirken, var ikke nødvendigvis profitt målet med handel med tørrfisk, men at de kunne bytte og nyttiggjøre seg de varene som de hadde fått i skatter og landskyld. Byttehandelen var først noe som skulle dekke deres husholdningers behov for importvarer, senere kom behovene til institusjoner som kirke og krone. Etter hvert ble dette mer profesjonalisert med egne folk som drev som skippere og agenter for stormenn og geistlige.
Erkebiskopein i Trondheim tok del i handelen med tørrfisk gjennom hele middelalderen og frem til reformasjonen. Erkebispestolen fikk ikke bare inntekter fra fisketienden, men også fra oppkjøp av eiendommer nordpå, særlig i Lofoten. Oppkjøpene skjedde i fiskeværene hvor tomtene igjen ble leid ut for rorbuene, kalt landvarde. En annen inntektskilde var de såkalte setesveiner som var erkebiskopens menn med utplassering i fiskeværene. Disse hadde sitt virke som utredere og oppkjøpere. Engelske tollister viser at erkebiskopen sendte egne handelsskip med tørrfisk og andre varer til England rundt år 1300.
Det er anslått at omsetningen av tørrfisk via Bergen lå på 3000–4000 tonn i 1300. 300 år senere er dette doblet. Ikke alt dette kan ha kommet fra Nord-Norge, men ting tyder på at det meste kom fra Lofoten også i seinmiddelalderen. Et overslag viser at om omsetningen lå på det høyeste tallet dreier det seg om seks millioner tørrfisker, med antatt gjennomsnittsvekt 2,7 kg. Bergen ble en rik by og var Norges største by helt frem til 1830-årene. Byen var sentrum for handel med tørrfisk helt frem til begynnelsen av 1900-tallet.
Lofotfiskets økonomiske betydning i høymiddelalderen
I bytte mot tørrfisk var importvarer til Norge produkter som krydder, honning, korn og kornprodukter (mel, malt og øl), vin, kostelige klær, smykker, klær, lerret, keramikk, metallvarer og voks. Rundt første halvdelen av 1300-tallet mener historikere at Norge må ha hatt et betydelig handelsoverskudd. Tidligere mente historikeren at Norge nærmest var avhengig av kornimport. Imidlertid viser data at kornimporten neppe kunne ha representert en energimengde som kunne ha hold liv i særlig mange mennesker. Uansett var det svært gunstig for fiskerallmuen at bytteforholdet mellom tørrfisk og korn gjorde kornprodukter tilgjengelige.
Historikere har påpekt at lofotfisket og den omfattende tørrfiskhandelen har vært grunnlegende for den norske statsdannelsen og kirkemaktens vekst i Norge gjennom høymiddelalderen. Disse store inntektene var med på å gjøre kirken i stand til å bygge Nidarosdomen, selv om den også hadde mange andre inntektskilder. Konkret tror ikke historikere at inntektene fra fiske var vesentlig for reisningen av katedralen, men gjenoppbyggingen etter den store brannen i 1328 kan i stor grad ha vært finansiert av handel med tørrfisk.
Svartedaudens konsekvenser
Svartedauden som rammet Norge rundt midten av 1300-tallet fikk store konsekvenser for handelen med tørrfisk. På begynnelsen av 1300-tallet har historikere estimert at minst 3000 tonn tørrfisk årlig ble eksportert fra Norge. Mot slutten av 1300-tallet, etter Svartedaudens herjinger, har historikeren Arnved Nedkvitne beregnet at eksporten bare var på litt over 800 tonn totalt. Av dette gikk rundt 450 tonn til England, resten til kontinentet.
En konsekvens av svartedauden var at Norge kom i union med Danmark, i praksis skjedde dette i 1380. Dermed ble kongemakten varig flyttet fra Bergen til København. Bergen mistet etter dette sin politiske rolle, men byens rolle i tørrfiskhandelen ble derimot ikke svekket.
For de som overlevde og ble igjen etter svartedauden ble livet på mange måter lettere. Dette førte, samlet sett, til at befolkningsnedgangen ga sterkt redusert etterspørsel etter landjord i Europa. Denne var eid av kirke, stat og stormenn, som leide den ut til bøndene som var leilendinger. Leiekostnaden for jord ble redusert, og med det også prisen på korn og andre dyrkede vekster. Imidlertid var prisutviklingen for fisk og kjøtt relativt mindre fallende. Bytteforholdet ble gunstig for fiskerne, som etter dette fikk et større kvanta korn for samme mengde fisk som før. Dermed ble den sterkt reduserte nedgangen i tørrfiskeksporten kompensert med kraftig prisoppgang. Omtrent like mye korn ble derfor importert etter svartedauen. Historikeren Kåre Lunden har spesielt vært opptatt av disse forholdene, han har beregnet at rundt 1350 ga bytte av tørrfisk mot korn og mel en energigevinst på mellom 140 og 500 %.
Prisoppgangen ga impuls til en folkeforflytning ut mot kysten og de beste fiskefeltene. Etter at svartedauden hadde herjet ble det mer økonomisk lønnsomt å drive med fiske enn å dyrke jorden med godt resultat. Fiskeværene, altså øyer og holmer, ofte i grupper langt fra land, vokste derfor frem langs norskekysten.
Ute i fiskeværene som oppstod, bodde befolkningen tett, og de var spesialiserte fiskere. Fiskeværene oppstod helt opp til Finnmark. Imidlertid valgte de fleste tryggheten som en gård med buskap ga, tross alt var ikke byttevarene for tørrfisk varer som smør, kjøtt, skinn og ull. Disse varene var vesentlige for å kunne overleve og bare gårdsdriften kunne gi disse.
Etter at fiskeriene fikk økt betydning utover på siste del av 1300-tallet gikk myndighetene over til en ny verdienhet basert på fisk. Tidligere hadde smørspannet vært den viktigste verdienhet, men utover på 1400-tallet overtar fiskevågen. Blant annet viser erkebiskop Aslak Bolts jordebok denne overgangen. Opprinnelig var nemlig verdiene av gårdene i det nordenfjelske Norge oppgitt i spann smør, men etter en revisjon av boken i 1430-årene går en over til fiskevåger (eller våg fisk).
En annen konsekvens av svartedauden var at Hansaforbundet, en sammenslutning av handelslaug i nordeuropeiske byer, fikk stadig sterkere kontroll over utenrikshandelen via Bergen. Fordi svartedaudens herjinger hadde gått hardt ut over den norske kjøpmannsstanden stod denne virksomheten klar til å bli overtatt. Bare ti år atter at svartedauen kom til Bergen i 1349 hadde hanseatene nærmest monopolisert utenrikshandel fra Norge.
Hansatiden
Frem til rundt 1160 var det nordmenn selv som i stor grad drev utenrikshandelen, men på siste halvdel av 1100-tallet begynte engelske og tyske kjøpmenn å gjøre seg gjeldende i Norge. De tyske kjøpmennene ble stadig sterkere, og fra begynnelsen av 1300-tallet hadde de utkonkurrert alle andre i Bergen. De tyske kjøpmennenes ledende stilling begynte i 1230-årene da Håkon Håkonsson ga kjøpmenn fra Lübeck i Tyskland privileger for sin rett til handel i Norge (strandrettigheter). Tidligere hadde utenlandske kjøpmenn kun vært i Norge om sommeren, men de tyske kjøpmennene begynte fra andre halvdel av 1200-tallet å oppholde seg i Bergen gjennom vinteren. De ble vintersittere og begynte å leie bygårder, som de etterhvert også kjøpte. Hanseatene, som de ble kalt, fikk stadig utvidet sine privilegier. For norske myndigheter var det viktig at de skulle holde seg i Bergen og aldri seile nord for byen, blant annet fordi myndighetene skulle ha kontroll på skatter og avgifter.
Hanseatene opprettet Det tyske kontor i Bergen i 1360, eller muligens noe tidligere. Nedkvitne har estimert at det mellom 1450 og 1600 var rundt 1000 tyskere bosatt i Bergen.
Hanseatene var kjøpmenn med kontorer i en rekke nordeuropeiske byer. De hadde en styrke og kompetanse som ingen norske kjøpmenn på denne tiden hadde, blant annet drev de virksomhet året rundt, hadde kunnskap om bokføring, var finansielt sterke og godt organisert. Med hanseatene i Bergen kunne den norske eksporten av tørrfisk økes, og nordmennene ble del av den kommersielle revolusjonen som skjedde i Europa. Således oppstod det en trekanthandel mellom Bergen, Øst-England og kontinentet. Korn ble eksportert fra hanseatenes hjemtrakter i Østersjøområdet til Bergen, tørrfisk ble skipet over fra Bergen til England, og i England ble det lastet opp ullvarer som ble solgt i Flandern og byer ved Østersjøen.
Hanseatene solgte opprinnelig tørrfisken fra Lofoten hovedsakelig i England og Vest-Europa. Fra rundt 1400 ble de mer østlige Nordsjø-byene de viktigste eksporthavnene. Andre fiskeprodukter som ble omsatt var tran og lyse fra torskelever. I Nord-Europa var det stort behov for slike oljer for belysning. Andre produkter som huder, skinn, smør, planker, brynestein, voks, jaktfalker og enda flere ting ble også eksportert fra Norge i middelalderen, men tørrfisk var det desidert viktigste. Nedkvitne har beregnet at rundt 1300-tallet utgjorde tørrfisk 82 % av vareverdien, tran 8 % og sild 3 %.
Med utvidelse av markedet for tørrfisken økte etterspørselen og dermed prisen. Et annet gunstig forhold var at Østersjøområdet hadde rikelig med korn som kunne eksporteres nordover. Dette var en forutsetning for at en del fiskerbønder kunne bli helårsfiskere. Dette ga ytterligere flere nordmennene mulighet til å flytte lenger nordover til områder som Senja og Finnmark. Både her og lenger sør i dagens Nordland ble det etablert en rekke fiskevær der det på 1500-tallet bodde fra 10 til 60 familier. Disse var helt avhengige av kornimporten som hanseatene organiserte. Befolkningen i disse fiskeværene kunne leve både av sesongfiskeri og helårsfiske. I Lofoten kjenner en konkret til slike fiskevær i Skrova (28), Værøy (32) og Røst (24), der tallet i parentes er antallet profesjonelle fiskere nedtegnet i leidangslistene fra 1567. Det kan gjerne ha vært flere fiskevær med helårsfiskere, men disse har en konkret dokumentasjon for eksistensen av.
Handelsstedet Vágar som vokste på 1200- og 1300-tallet fikk en dramatisk tilbakegang, og forsvant etterhvert helt mellom siste del av 1300-tallet og slutten av 1500-tallet. Fiskerne i Nord-Norge begynte derfor selv å føre tørrfisken til Bergen istedenfor å bytte mot korn på markedsplassen nordpå. Denne transporten ble kjent som jektefarten, og skjedde med store spesialiserte transportskip kjent som jekter. Andre kjøpsteder som også ble avviklet av samme grunn på denne tiden var Veøy i Romsdalen og Borgund på Sunnmøre.
Nordlandshandel
En tradisjonell forklaring på at bergenskjøpmennene ikke lenger dro på handel i Nord-Norge er vitaliebrødrenes herjinger i Bergen. Disse var tyske kaprere (sjørøvere) som herjet handelsskip og plyndret kjøpsteder, først og fremst i Østersjøen. Vitaliebrødrene herjet Bergen i 1393, 1428, 1429 og 1432 hvor det kom til kraftige kamper og store ødeleggelser. Dette ifølge islandske annaler, som oppga dette som årsak til at handelen mellom Island–Bergen og Grønland–Bergen mer eller mindre stoppet opp. Senere ble det i Bergens Fundas fra rundt 1560 oppgitt at dette var årsaken til at nordlendinger og finnmarkinger selv måtte dra til Bergen for å drive handel.
En annen forklaring på at fiskerallmuen selv måtte transporterte tørrfisken til Bergen var svartedaudens herjinger. Historikere mener at denne ordningen kom i stand etter at svartedauden hadde ført til at det innenlandske handelssystemet hadde brutt sammen. Enda en forklaring er kongens økende makt. Kongen fikk landeiendommer i Lofoten, blant annet fiskevær, og det var i hans interesse å få størst mulig kontroll over handelen.
I tillegg til handelen i Bergen foregikk det også en annen, men mindre, handelsvirksomhet der byborgere fra Bergen og Trondheim reiste nordover. Disse byborgerne drev handel på såkalte borgerleirer, som var plasser avsatt for slik aktivitet. Denne aktiviteten ble sterkere utover på 1500-tallet da en norske borgerstand igjen begynte å gjøre seg gjeldende. Samtidig tapte hanseatene noe av sin stilling. På 1600-tallet ble borgere fra Trondheim i flertall i handelen med Nord-Norge, og fra da av konsentrerte borgerne fra Bergen seg om handelen i Finnmark. I tillegg fantes nordnorske handelsfolk, kalt knaper, som mer eller mindre ulovlig drev en del handel, endog også utlendinger.
Rundt 1500 eide de sentralkirkelige institusjonene rundt 40 % av jordegodset i Nord-Norge, kongen eide rundt 20 %, bøndene hadde rundt 15 % og lokale kirker 10 %. Kongen og kirken eide mer av jorden i Nord-Norge enn i resten av landet, noe som en mener har sammenheng med fiskehandelen. På grunn av den store tørrfiskhandelen opp til midten av 1300-tallet var det god forretning å ha eierskap i gårder som lå godt til i forhold til fiske. Disse maktinstitusjonene hadde over lang tid vært interessert i å sikre seg gårder der fisket var godt.
Det har også vært handelsforbindelse fra Bergen til et så fjernt land som Italia, allerede etablert på slutten av senmiddelalderen. Imidlertid kjenner en ikke til opprinnelsen til dette handelssambandet. En kjenner til at det tidligere var etablert handel mellom Flandern og Italia, og at varetransporten skjedde med båt. Det holdes for sannsynlig at de italienske kystbyene Venezia og Genova tok imot tørrfisk.
Handelen med tørrfisk gav materiell velstand for allmuen i løpet av seinmiddelalderen. Dette har en skattelister fra 1500-tallet som dokumenterer. Fra denne tiden kjenner en til at det blant bøndene i Nord-Norge fantes kostbare hollandske kleder og andre finere importvarer. I tillegg fikk Bergen styrket sin posisjon ytterligere fra høymiddelalderen og utover på 1500-tallet.
Imidlertid var de få norske kjøpmennene som fantes ikke begeistret for hanseatenes sterke tilstedeværelse. De ønsket at hanseatene skulle drive handel i store kvanta, mens de selv skulle drive som mellommenn for tørrfiskomsetningen, samt drive detaljhandel. Kjøpmennene fikk støtte av verdslige stormenn, som selv i en viss grad drev nordlandshandel. Bøndene i Nord-Norge hadde på den annen side alt å tjene på hanseatenes sikre leveranser av korn og avsetning på tørrfisk. Det samme kan sies om resten av landet som fikk et stort marked for salg av sine varer. En annen som tjente på hanseatene var erkebiskopen. Erkebiskopen hadde selv store interesser i tørrfiskhandel og ville derfor ikke redusere hanseatenes tilstedeværelse. Det alle grupper i Norge kunne samles om var at tyskerne i Bergen skulle følge norske lover og godta norske myndigheter. Dette var imidlertid noe de hadde stor nok innflytelse til å motsette seg sterkt. For hansaforbundet var det viktig at tyskerne ikke giftet seg med nordmenn, eller på annet vis ble del av det norske samfunnet.
Nordlandshandelen representerte ikke bare kjøp og handel, men også en meget omfattende kulturutveksling som over flere hundre år påvirket kystsamfunnene. Et konkret eksempel på det er anskaffelse av kirkekunst fra Nord-Europa. Mye av den kirkekunsten som ble innført i Nord-Norge i senmiddelalderen var meget kostbar. For befolkningen fjernt fra Bergen ga disse årlige reisene store opplevelser. I Bergen møtte man folk fra andre steder i Europa med sine seder og skikker.
Nordlandsgjelden
Handelen i Bergen skjedde ved at hver enkelt fiskebonde var tilknyttet sin spesielle handelsmann. I tillegg til matvarer, korn og tøystoffer fikk allmuen også utredning for neste sesong. Et spesielt forhold var at fiskerne kom i stadig større gjeld til kjøpmennene, den såkalte nordlandsgjelden. Nordlandsgjelden eller bergenskreditten oppstod trolig fra slutten av 1300-tallet.
Et spesielt forhold med denne kreditten var at en klient ikke kunne gå over til en annen kjøpmann, om gjelden ikke var gjort opp med den gamle. På sikt utviklet dette seg til en «evige gjeld» til kjøpmennene. På den annen side måtte kjøpmennene også balansere presset de la på fiskerne som stod i avhengighetsforhold til dem. Ble presset for hardt kunne de miste klienten. Det viktige for kjøpmennene var faste sikre leveranser og god avsetning på varene de solgte tilbake til nordlandsfiskerne. En har beretninger om bergenske kjøpmennene som ga hjelp til sine debitorer.
Når kjøpmennene i Bergen handlet tørrfisk med kirken eller kronen skjedde betalingen i sølv eller penger. Dette var maktinstitusjoner som stod langt sterkere enn fiskerne, spesielt fordi disse kontrollerte jektefarten, stod ansvarlig for å gi privilegier og utarbeidet tollbestemmelser.
Bygdefarbruket
Fiskefangsten ble fortløpende hengt på hjell for å tørke. På våren når lofotfisket var over forlot fiskerne fisken og dro hjem. På våren deltok de i hjemmefiske, andre fiskerier hjemmefra eller de gjorde våronnen. Utpå sommeren når fisken som de tidligere hadde hengt opp i Lofoten ble tørr, dro fiskerne så tilbake, lastet fisken på transportbåter, kjent som jekter, og seilte sør til Bergen for å selge fisken der.
Jektene skulle være klar til å starte årets første tur til Bergen ved korsmesse den 3. mai. Båtene ble da lastet med varer som sildetønner, tran og rogn, dun, ost, smør og talg. De av fiskerne som dro med jektene var mannskaper ombord. Denne turen kunne totalt vare i tre til seks uker. Da jektene kom tilbake dro de så videre til Lofoten, hvor de etter tradisjonen skulle innfinne seg den 12. juni, denne gangen for å hente all tørrfisken fra lofotfisket som skulle til Bergen for salg.
Pietro Querini var en italiensk kjøpmann som forliste under en seilas fra Venezia til Flandern og berget seg på land i Røst i 1432. Han og de av mannskapet som overlevde ble værende på Røst i flere måneder. Querini er den som først dokumenterte jektefarten etter at han reiste sammen med røstværingene i mai 1432 til Bergen. Han nevnte ikke at det var aktuelt å seile fra Vágar til Bergen, noe som kan tyde på at Vágar allerede var avviklet som kjøpsted på denne tiden.
Bygdefarbruket ble drevet av personer som hadde midler nok til å kjøpe og drive en jekt. Disse ble kalt skippere og inngikk avtale med fiskerne i bygden eller i et område om at han skulle transportere fisken til Bergen. Skipperens inntekt ble beregnet ut fra lastens volum. Jekteskipperen holdt båten i stand og skaffet styrmann, mens fiskerne skaffet mannskapet i egne rekker, såkalte håsetere. Hver enkelt håseter hadde ansvar for sin egen last tørrfisk, samt for én eller flere andre fiskeres last. Fremme i Bergen skulle håseterne sørge for å selge tørrfisken til sin egen og de andre fiskeres faste kjøpmann. For oppgjøret kjøpte han varer som han fikk ansvaret for å bringe i retur, som korn, matvarer og tøy. Typisk var det opptil ti håsetere på hver jekt.
Seilasen langs norskekysten kunne være farefull også på sommeren. I tillegg stod mye på spill ved at hele lofotsesongens fortjeneste for mange familier var med på hver jekt. På denne tiden fantes ingen forsikringsordninger, slik at forlis kunne få fatale økonomiske konsekvenser.
Den tidligste oversikten over antallet jekter er fra 1563 og stammer fra regnskapet for skipsskatten. Denne forteller at det i hele Nord-Norge var 128 skip, hvorav 126 var jekter. 111 jekter var hjemhørende i dagens Nordland og Troms, og 15 kom fra Finnmark. I tillegg var det 40 fartøyer hjemhørende i Bergen og 31 fra Trondheim som deltok i trafikken til og fra Nord-Norge.
At omsetningen av fisk skjedde så langt unna som i Bergen ble en hindring for utviklingen i Nord-Norge. Kjøpmennene i Bergen engasjerte seg i sildefiske og torskefiske på Vestlandet slik at dette ble utviklet, men ikke i det som skjedde på lofotfisket langt unna. For kjøpmennene i Bergen var det bekvemt å la fiskerne selv foredle tørrfisken og ta risikoen som transporten representerte. På dette grunnlag hadde presten Petter Dass foreslått at Bergen skulle vært flyttet 300 mill mot nord. Systemet med bygdefarbruket er av historikere påpekt å være nokså unikt. Det vanlige ellers er at fiskere eller bønder tar sine varer med til et nærliggende marked der det omsettes. Ikke bare var seilasen risikofylt, men menn i sin beste alder måtte forsømme gårdsarbeidet som de ellers kunne ha drevet med. Først på 1700-tallet ble det urimelige i dette brukt som argument for å få etablert byer nordpå.
Når Nordlandsjektene ankret opp for natten traff de på lokale bygdefolk fra Trøndelags- og Vestlandskysten. Det ble utvekslet sladder og nyheter, ikke minst da de kom frem til Bergen der mengder av folk var kommet fra fjern og nær. I møtet med fremmede mennesker med et annet liv og referanser skaptes identitet og samhold. Nordlendingene var annerledes enn byfolkene, folkene fra strilelandet rundt Bergen og forskjellige fra folk de møtte ellers rundt på Vestlandet. De som Petter Dass omtaler som «Nordlands bebyggende Mænd» var folkene fra dagens Nordland og Troms. Finnmarkingene skilte seg fra disse ved at de verken dro på lofotfiske eller til Bergen.
Rorbuene
Fogden Peder Hansen Schønnebøl har gitt en utfyllende beskrivelse av lofotfisket som ble utgitt i 1591. Han skriver at fisket startet straks etter kyndelsmesse den 2. februar. Fiskere fra Helgeland og Salten dro til lofotfisket etter juletider. Størst utfordring hadde fiskerne som kom til Lofoten fra sør fordi de skulle fare tvers over Vestfjorden. I verste fall måtte de vente i flere uker for å få medbør over til Lofoten. Typisk var det alltid to båter som holdt seg sammen for å gi assistanse og dele på arbeid. Schønnebøl beskriver reisen til Lofoten som vanskelig og farlig, blant annet var fiskerne utsatt for kulde, snø og sjøsprøyt, dessuten var det mange som forliste. Videre måtte de overnatte i båtene sine når de gikk i havn for natten. Da de kom frem til Lofoten kunne det være vanskelig å få husrom i rorbuene, om de var uheldige kunne de bli nødt til sove i et naust, eller de kunne hvelve båten og sove under den.
Forberedelsene til lofotfisket hadde de startet allerede på høsten med istandsetting av båt og utstyr. I tillegg hadde kvinnene forberedt mat som fiskerne skulle ha med i lofotkisten, både mat for å ha med underveis, kalt rekstekost og maten de skulle spise i Lofoten, kalt felleskost. Felleskosten skulle vare i minst tre måneder og bestod av blant annet meieriprodukter, kjøtt og flatbrød, lefse og brød, samt spekesild. Avskjeden fra hjemmet, kalt faredagen, var en alvorsdag for familien der det ble holdt en enkel andakt, lest fra Bibelen og sunget en salme.
Rorbuene var fiskernes bosted under lofotfisket, og en kjenner til at Kong Øystein Magnusson fikk bygget rorbuer i 1110. Dette er omtalt i kongesagaen Morkinskinna, som fiskimannavist (fiskemannshytter). Sannsynligvis har det vært rorbuer også før den tid, muligens jordgammer som generelt ble brukt gjennom hele middelalderen. Senere var det enkelt for de som kom til Lofoten å få satt opp egne rorbuer og fiskehjell, fordi grunnen i de fleste fiskeværene var eid av kronen eller kirken. Mot å betale en avgift til grunneieren kalt landvarde, kunne de sette opp sine egne buer. Denne avgiften er omtalt første gang fra 1103 til 1107, og var på fem fisker for hver av dem som rodde ut på vågafiske (senere lofotfisket). Denne taksten holdt seg lenge, senere kilder i 1520 omtaler fremdeles fem fisker. Ikke bare ga utleie av grunn for rorbuene skatteinntekter, det var også fordelaktig for innkreving av andre skatter pålagt fiskerne at de var samlet på spesielle steder.
Disse enkle husene var enten eid av fiskerne selv eller de leide dem av de fastboende i været. Typisk hadde bygningene et stort oppholdsrom med plass til mellom 6 til 16 mann, da flere båtlag delte rorbu. Det var også et inngangsparti for oppbevaring av skinnklær, tønner, redskaper og brensel. Tønnene fylte de opp med torskelever etter hvert. Matlagingen skjedde over en åre, det vi si et bål midt i rommet, og i taket var det ljore for røyken. Typiske gjøremål når de ikke var ute og fisket var å bøte fiskeredskapene og klærne, samt egning. Forholdene var høyst primitive, fordi en ikke hadde mulighet til å få gode sanitære forhold. Sykdommer var det mye av, og da fiskerne dro hjem tok de med seg smittestoff.
For øvrig ble jektene også benyttet til å transportere mat, klær, redskaper, stokker til fiskehjellene og fyringsved til Lofoten før fisket startet. Fra skogbygdene i Salten og Helgeland hadde fiskerne med seg ved og redskaper av tre som de solgte til andre fiskere. En annen skikk var at fiskebøndene fra båtbyggerbygdene i Rana og Saltdalen solgte båtene sine når lofotfisket var over, for dem var det naturlig å bygge seg ny nordlandsbåt til neste sesong.
Lofotfisket var slitsomt arbeid, spesielt når vinteren var på sitt hardeste med frost, snøkav og vind. Båtene var små og uten overdekning, i tillegg var rorbuene trekkfulle og kalde. Fra samtiden har en flest beskrivelser fra prester og embetsfolk som omtaler det de kaller for «latmannslivet» under landligge, når været var for ille til at fiskerne kunne ro ut. Sognepresten Sigvart Kildal i Vågan skriver i 1764 om «dette Brændevins Sodoma». Det var på denne tiden borgere og kjøpmenn som solgte brennevin til fiskerne i værene, til tross for at myndighetene forsøkte å begrense salget.
Både jektefarten til Bergen og rorbulivet under lofotfisket førte til samhold og felles identitet imellom fiskerne. Hvert bygdelag hadde sine fiskevær, for eksempel fiskerne fra Folla som i 1756 berettet om at de hadde benyttet seg av Stamsund, Ure og Æsæya i uminnelige tider. Sjøsamene fra Ofoten hold seg på samme tid til Vågan. Innenfor hvert fiskevær var igjen rorbuene gjerne samlet i grupper for hver bygd.
Ryktespredning og historiefortelling ga fellesskap med forbindelser som bandt landsdelen sammen. Spesielt i rorbuene under lofotfisket der mange menn fra forskjellige distrikter kom sammen gikk fortellingene fra rorbu til rorbu og fra fiskevær til fiskevær. De som utmerket seg som historiefortellere fikk rikelig tid til å utøve fortellerkunst når det var landligge. Når så mennene dro hjem til bygdene tok de med seg nye historier, sladder og nyheter.
Fisket på Lofothavet
Dagene begynte med at fiskerne dro ut på fiskefeltene på Lofothavet i grålysningen. Det var i tidlige tider ingen fyrlys eller merker i farvannene. De som var godt kjent hørte etter bølger som brøt mot skjærene for å vite hvor de var. Typisk dro fiskerne tilbake til fiskeværene før det ble helt mørkt.
Ute på Vestfjorden ble vind fra nord og nordøst regnet som godt vær. Østavinden var kald, men ga klarvær. Sørvestlig vind ga tung sjø og dønninger fra Atlanteren, og i tillegg mye sjørokk og skum. Spesielt ille regnet en også nordvestlige vinder å være fordi den ga fallvinder, i tillegg til at denne retningen blåste båtene ut på Vestfjorden. Ble lofotfiskerne overrasket av vind fra nordvest måtte de forsøke å krysse inn mot land, men sjørokk kunne gjøre sikten vanskelig, det samme kunne snøkav. Et annet problem var vanskene med å skjelne brått og grunner, men buldrende lyd fra havet som slo mot skjær og svaberg kunne hjelpe dem om sikten ble for dårlig. Når de endelig hadde funnet nødhavn i en smul vik kunne de være langt unna fiskeværet de holdt til i. Om kryssing inn mot land ble umulig måtte de lense unna (seile med vinden inn aktenfra), hvilket kunne føre til at de ble ført ut på den åpne Vestfjorden.
Tilbake i været startet sløyingen (partering) av fisken. Lever og rogn ble lagt i hver sin tønne. Hodene ble kappet av og fisken hengt opp på hjell to og to, såkalt rundfisk. Senere på sesongen ble fisken skåret inn mot ryggbeinet og brettet ut for at den skulle tørke fortere. Dette ble kalt råskjær. Fiskehodene ble tatt vare på og tørket for bruk til dyrefôr.
I tidligere tider hadde fiskeren på seg skinnhyre, senere ble oljehyre vanlig. Om skinnhyret var ugarvet hadde det pelsen vendt inn. I tillegg hadde de vadmelsklær. På hendene hadde fiskerne vanter, også kalt lofotvott eller sjyvott, som var godt tovet.
Det tradisjonelle fiskeredskapet var djupsagn, best kjent som juksa, som bestod av et enkelt hampesnøre med kroker og en stein eller jernstykke til søkke. Til agn ble det brukt stykker av torskens buk, sild og akkar («sprut»). Sprut var ikke godt likt som agn blant alle, fordi en mente at om skreien først ble vant til den typen agn ville den ikke bite på annen agn. På fiske i Øst-Lofoten var veien fra fiskefeltene så kort at det var mulig å få flere fangster brak i land på samme dag. I Vest-Lofoten var avstandene derimot så store at det bare ble med det ene utroret på en dag.
Schønnebøl er den første som oppga kvanta for fiskefangst. Han skrev i 1591 at når fisket gikk godt, kan en båt få mellom 2400 og 4500 skrei. Uten at han har spesifisert dette, er det trolig snakk om totalfangst for et båtlag på en sesong. Andre kilder fra 1660-årene oppgir bare litt over 900 skrei per båt. Variasjonene kan være store på grunn av vær og strømforhold, og hvor lenge fiskerne var på Lofothavet før de dro hjem. 1660-årene var dessuten dårlige år. En tror imidlertid at Schønnebøl har overdrevet tallene nokså mye. På 1800-tallet ble fangstene større. Historikeren Trygve Solhaug har beregnet at for en dårlig sesong i 1860-årene var fangsten på mellom 2000 og 4000 skrei. Solhaug har da funnet at gjennomsnittlig antall fiskere på en båt var 4,5.
Under oppholdet i Lofoten hadde hver mann arbeid etter status. Høvedsmannen som var sjef på båten, og ofte også dens eier, bestemte også på land. Den som var førstereisgutt, eller på lofotfisket kalt skårunge, hadde lavest status og fikk ansvaret for matlagingen. Skårungen var hundromsmann eller steinromsmann ombord og satt der ballasten var, blant annet passet han på trossene. Andre faste posisjoner var bakromsmannen som hadde ansvar for å øse vann og skottkaren som hadde ansvar for å holde utkikk med assistanse av framromsmannen. Både skottkaren og framromsmannen satt på ripen for å stabilisere båten under kryssing.
Et system med lott bestemte hvordan inntektene fra fisket skulle fordeles på fiskerne etter kapitalinnsats og dyktighet, for eksempel om de eide bruk selv og hadde egen utrustning. Prester, andre embetsmenn og handelsmenn hadde så god råd at de selv kunne utruste hele båtlag, eller de utrustet bare noen fiskere, slik at de fikk inntekter fra fisket via lønnsarbeid. Nettoinntekten ble delt i lotter, slik at båtens eier skulle ha alt fra en halvt til åtte lotter. Eksempelvis ville en åttring med fem mann, ha åtte lotter, med tre til båteier og fem til deling på mannskapet. Om høvedsmannen eide båten, fikk han da fire lotter. De andre delte de resterende fire lottene. Lottene ble også delt i brøker, slik at en skårunge var halvkar med en halv lott. Leikaren var en egen kategori som fikk fast betaling for hele sin arbeidsinnsats på lofotfisket. Han fikk betalt både i penger og naturalia i form av fisk under oppholdet på lofotfisket. Leikarer kom ofte fra indre fjordbygder, og var ofte samer eller svensker.
For unggutter i Nord-Norge markerte den første turen på lofotfisket en overgang til voksenlivet. En spesiell tradisjon var Den store brennevinsdagen den 25. mars. På denne dagen skulle den yngste fiskeren spandere dram på sine kamerater på båtlaget, såkalt hansing. Brennevin ved forskjellige anledninger var forøvrig meget vanlig på lofotfisket på begynnelsen av 1800-tallet. Det ble sett på som nødvendig for å styrke seg på og for å holde varmen på havet. En snakket om morgendram, kjøpskål og sjødram.
Etter tradisjonen var lofotfisket over, eller utrodd som en sa, den 14. april. Denne dagen var også kjent som faredagen da ungdom og voksne som gjorde tjeneste avsluttet sitt engasjement. Båtlaget betalte for tienden og eventuelt rorbuleie. Fisken som hang på hjell ble registrert, og hvem som eide hvilken fisk ble markert med trepinner kalt karvestokker. Etter dette var fiskerne klare til å dra hjem, men først hadde de avtalt med en fastboende at vedkommende skulle passe på fisken til den ble hentet utpå sommeren. Jektene kom til Lofoten på denne tiden for å losse tønner med rogn og lever som ikke var blitt solgt i løpet av vinteren. Dessuten tok de med torskehoder som husdyrene fikk til fôr. Leveren som fiskerne tok med fra Lofoten ble kokt hjemme på gårdene.
Variable markeder – kriser på 1600-tallet
Etter reformasjonen forsvant bestemmelsene om faste i de landene som ble protestantiske. Dermed ble også etterspørselen etter norsk tørrfisk redusert. I henhold til økonomisk teori er det slik at svingninger i markedspris og ressurstilgang utjevner hverandre. Redusert tilbud fører til høyere markedspris. Slik gikk det ikke utover på 1600-tallet, da det ble sterkt reduserte fiskefangster (svart hav) samtidig med lave priser for fisk. Folk flyttet i denne tiden fra kystområdene inn i landet for heller å livnære seg av jorden. Historikeren Axel Coldevin har forklart at denne folkeforflytningen drevet av fall i fiskeprisene kom som et resultat av generell prisstigning i Europa, som igjen var forårsaket av de store mengdene sølv som ble innført etter oppdagelsen av Sør-Amerika. Coldevin har også påpekt regjeringens uheldige handelspolitkk. Det at kun de privilegerte byborgerne i Trondheim og Bergen fikk lov til å handle med fiskerne nordfra, og da kun med den kjøpmannen de stod i gjeld til, hindret handelsmenn i Nord-Norge i det å bygge seg et handelsnettverk og forsyne bondebefolkningen.
Andre teorier forklarer de reduserte fiskeprisene med den høye befolkningsveksten en hadde i Europa på 1500-tallet. Med høyere befolkningsvekst økte etterspørselen etter korn, en økning som datidens landbruk ikke kunne kompensere for med økt produksjon. Priselastisiteten for kornprodukter er lav, det vil si at folk kjøper korn uansett prisstigning, ettersom dette var et basisprodukt i kostholdet. Elastisiteten for fisk er derimot mye større, hvilket førte til at befolkningen reduserte kjøpet av denne varen fremfor å betale mer for den. Først på midten av 1600-tallet stabiliserte befolkningsveksten seg, noe som igjen stabiliserte prisene. Den franske historikerne Emmanuel Le Roy Ladurie har forklart befolkningsreduksjonen på denne tiden som såkalte malthusianske prosesser etter den britiske presten Thomas Malthus. I enkelthet går dette ut på at matvareforsyningen på sikt ikke kan holde tritt med befolkningsveksten. Den dramatiske konsekvensen av dette var at befolkningen ble redusert på grunn av sult, sykdom og kriger, samt færre barnefødsler.
Krisene toppet seg i 1620-årene, med en pestepidemi i 1618, hanseatenes fikk vansker med å skaffe korn på grunn av krigstid (Tredveårskrigen), en bybrann i Bergen i april 1623 med tap av nesten alle varelagrene på Bryggen og avlingssvikt nordpå i 1630-årene. Videre gikk kongen for Danmark–Norge aktivt inn i krigshandlinger på kontinentet, hvilket førte til økte skattekrav fra myndigheten. Videre økte jordleien samt avgiftene som ble betalt til embetsmenn. I tillegg opplevde hanseatene konkurranse fra andre som drev handel i Nord-Norge, noe som fikk dem til å delvis fratre fra sine plikter med å skaffe forsyninger.
Årsaken til reduserte fiskefangster er ikke kjent, men en regner med at klimaendringer kan ha vært en viktig årsak. Været ble kaldere,  i perioden kjent som den lille istid. Havtemperatur og havets saltinnhold har betydning for fiskens valg av gyteområder, dermed kan fiskeinnsiget skjedd på andre steder enn de fiskerne da hadde tilgang til med datidens båter og utstyr. En annen hypotese er at klimaendringene forverret gyteforholdene og mindre fisk vokste opp.
Hvor stor betydning reduserte fiskepriser og svart hav har hatt for krisetilstanden på 1600-tallet har også blitt diskutert. Historikeren Kari Lindbekk har påpekt at det tross alt skjedde en stor vekst i omsetningen om en ser første halvdel av 1600-tallet under ett. Lindbekks teori er at årsaken var en forsyningskrise, som først og fremst skyldes problemer med å få eksportert korn fra de tyske statene på grunn av tredveårskrigen og andre konflikter. Andre historikere har pekt på en generell svikt i verdensøkonomien, redusert tilgang på kapital, inflasjon, samt redusert produksjon og handel.