cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tobakkavgift
Tobakkavgift (avgift på tobakkvarer) er en særavgift til statskassen.
Tobakkavgiften ble innført i 1915 og har til hensikt å redusere helseskadelig forbruk av tobakkvarer.
Tobakkavgiften omfatter sigarer, sigaretter, røyketobakk, skrå, snus og sigarettpapir/-hylser. Avgiftsplikten oppstår som hovedregel ved import eller innenlandsk produksjon.
I 2010 er avgiftssatsene 2,12 kroner per gram/stykk for sigarer, sigaretter og røyketobakk, 0,82 kroner per gram skråtobakk og snus og 0,0323 kroner per stk. sigarettpapir/-hylser.
I 2008 var statens inntekter fra tobakkavgiften 7 299 mill. kroner.
Linje B (Mexico bys metro)
Linje B (11) (Línea B (11)) er en undergrunnslinje ved Mexico bys metro. Den har fargen sølv på rutekart og går i en nordøstlig retning fra den nordlige delen av sentrum og ut i forstedene. Linjen betjener 21 stasjoner mellom Ciudad Azteca og Buenavista over 20,27km med spor.
Første delen av linjen sto ferdig i 1999 og den ble utvidet med åtte stasjoner i 2000. Linjen har seks undergrunnstasjoner, fire stasjoner på opphøyet gateplan og 11 stasjoner på gateplan.
Phone Myint Tayzar
Phone Myint Tayzar (født 2. juli 1978) er en burmesisk padler som konkurrerer i kajakk flatvann.
Under Sommer-OL 2008 i Beijing representerte han Burma, der han ble utslått i de innledende heatene på K-1 1000 meter og i semifinalen på K-1 500 meter.
Fylkesvei 417
Fylkesvei 417 (Fv417) går mellom Renstøl i Gjerstad og Bråten i Vegårdshei.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Cheetoh
Cheetoh (XCT) er en katterase som er skapt gjennom krysning av spesielt utvalgte bengalkatter og ocikatter. Rasen mangler fortsatt internasjonalt anerkjennelse hos de store stambokregistrene, men per 15. juni 2011 er den tatt opp som en såkalt eksperimentell rase av TICA.
Opprinnelse
Cheetoh er per definisjon en hybridkatt, i det denne katterasen har blodslinjer fra en ekte villkatt (leopardkatt).
Målet med den nye rasen var å skape en katterase med et vilt utseende, som er snill, intelligent og betydelig større enn andre katteraser med rosett- eller tabbymønstret kort, glatt pels. Det var Carol Drymon (Wind Haven Exotics) som i 2001 tok initiativ til å skape rasen, og det første kullet ble født hos henne i 2003.
Beskrivelse
Cheetoh ligner både bengalkatt og ocicat, men den er større. Dette er en langstrakt, langlemmet, muskuløs og smidig katt med et smygende gangelag, som minner mye om villkattenes. Hannkatter blir typisk omkring 6,5-10 kg tunge, mens hunnkattene sjelden blir mer enn 6,5-7 kg tunge. Pelsen er tett, kort og glatt og finnes i seks fargevarianter.
Denne katterasen hevdes i større grad å trives med vann, herunder at den ofte liker å bade. Det hevdes også at den skal være dressurvennlig i større grad enn katter flest.
Church Street
Church Street ble anlagt like før 1800 som et ledd i utviklinga av Lisson Green nordvestover fra sognekirka St. Mary i Paddington Green. I løpet av første halvdel av 1800-tallet utvikla Church Street seg til ei markedsgate for særlig jordbruksprodukter, og en stund håpet en at markedet her skulle kunne konkurrere med det mer kjente Covent Garden.
Bebyggelsen omkring Church Street fikk omfattende skader ved tyske bomber under Blitzen i 1941. Etter krigen har vareutvalget i Church Street dreid mot antikviteter og allehånde produkter i lavere prisklasse. Alfie's Antique Market, som åpna i 1976, rommer over 100 forhandlere.
Church Street og nærmeste omgivelser hører til de absolutt fattigste i London, og de fleste innbyggerne bor i enkle utleieleiligheter, for en stor del kommunale. Befolkninga er etnisk svært sammensatt; særlig er det mange innvandrere av bangladeshisk herkomst.
Paranoia querulans
Paranoia querulans eller kverulantparanoia er en utbredt form for paranoia. Dens grunnleggende emosjon er hovmod, men det tilkommer sterke elementer av havesyke («må ha / eie sjøl») og griskhet. Den kverulantparanoide kan ha en utholdende, påståelig og sta karakter. Når alle disse trekkene forenes med et paranoid sinn, blir sinnet styrt av lidenskaper eller følelser, snarere enn ordinær rasjonell tenkning.
Individer med kverulantparanoia er overbevist om at offentlige instanser og andre berørte som dommere, egne advokater, slektninger og bekjentskaper inngår i en slags sammensvergelse. De med kverulantparanoia blir ofte i dag henvist til rettsvesenet, istedenfor for det psykiske helsevernet.
Maria Hjorth
Maria Hjorth (født 15. oktober 1973 i Borlänge, Sverige) er en profesjonell svensk golfspiller. Hun spiller på både Ladies European Tour (LET) og LPGA-touren.
Várzea (Rio Grande do Norte)
Várzea er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Mikkel
Mikkel er en kortform av mannsnavnet Mikael, som har opprinnelse i hebraiske micha, «hvem er som», og el, «Gud».
ABC-våpen
ABC-våpen (også kalt ikke-konvensjonelle våpen) er et samlebegrep som brukes om de tre hovedgruppene av «utradisjonelle» våpentyper: atomvåpen, biologiske våpen og kjemiske våpen. Forkortelsen ABC kommer av de engelske begrepene: Atomic, biological, chemical. De siste årene har også begrepet masseødeleggelsesvåpen (engelsk: Weapons of Mass Destruction eller WMD) blitt mye brukt i omtale av disse våpnene. På engelsk og i NATO har forkortelsen CBRNE (engelsk: Chemical, Biological, Radiological, Nuclear, Explosive) tatt over for ABC.
Mikkel
Utbredelse
Mikkel var et populært mannsnavn i Norge på 1600-tallet.
ABC-våpen
ABC-våpen er konstruert for å drepe et stort antall mennesker, hovedsakelig sivile. ABC-trusselen tvinger også militært personell til å bruke beskyttelsesutstyr som begrenser deres bevegelsesfrihet og utholdenhet.
Mikkel
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
No Colours Records
No Colours Records er et tysk Postorder og plateselskap fra Mügeln i Tyskland. De har spesialisert seg på Black metal, men har også signert ekstrem metal-band.
Noen band plateselskapet har signert er Graveland, Nargaroth og Elite. En av de første bandene No Colours Records signerte var Dimmu Borgir på deres album For all tid. I 1996 signerte selskapet debutalbumene til både Absurd og Falkenbach.
Slaget ved Vittsjö
Slaget ved Vittsjö den 11. februar 1612 var kong Gustav II Adolf av Sverige første slag. Under kampene hadde han kommet seg ut på isen som raste sammen, og ved et hell ble han berget av sine menn. Gustav II Adolf hadde ledet et herjetog som forårsaket enorme ødeleggelser i Skåne; flere hundre gårder brant opp og beboerne ble utsatt for grusomheter av de svenske knektene. Rantzau og Bille innhentet svenskene og påførte dem et alvorlig nederlag. I ettertiden kom de første forfalskede «rapporter» om sammenstøtet; den nye kongen mente at det kun hadde vært 300 falne.
Louis Foss
Lars Nyttingnes (født 10. april 1849 på Nyttingnes i Flora kommune (dengang Kind kommune), død 19. februar 1922 i San Diego ) var en norsk-amerikansk forretningsmann. Han tok navnet Louis Foss da han flyttet til USA.
Liv og virke
Hans foreldre var Mathias Nyttingnes og Andrea Nyttingnes. Lars gikk på Voss Landsgymnas, der han tok artium i 1868 med meget gode resultater. Etter dette arbeidet han i to år som lærer.
Emigrasjon
I juli 1870 tok han farvel med Norge og flyttet over til Amerika. Han skiftet der navn til Louis Foss. I 13 år flyttet han mellom forskjellige steder i Minnesota og Wisconsin (Red Wing, Eau Claire og Black Hills, Pelican Rapids).
Forretningsmannen
I 1883 slo han seg for en periode ned i Polk county i Minnesota, der han for alvor startet sitt handelseventyr. Han fremviste et usedvanlig forretningstalent, og drev sin virksomhet med stor suksess. Men allerede i 1887 solgte Louis virksomheten og flyttet vestover til Tacoma.
Hans navn ble imidlertid aldri glemt i Polk county, for rundt hans tidligere forretningsbygg vokste det frem en by som fikk navn etter han; Foss town, eller rettere Fosston.
I Tacoma fortsatte Foss sitt forretningseventyr, både i Buckley og Mount Vernon. I perioden 1888 til 1892 ledet han det største forretningsselskapet i Tacoma.
I 1892 var han med å starte opp Scandinavian American Bank og ble selv direktør frem til 1895. Han fortsatte imidlertid også sin private forretningsdrift, og gjorde store investeringer i eiendommer i Tacoma, Seattle og flere andre steder.
Politikeren
I 1893 (-1897) ble han som demokrat valgt til å representere sitt distrikt i delstatssenatet i delstaten Washington.
Lars Nyttingnes var trolig den første nordmann som ble delstatssenator i USA.
Familieliv
I juli 1887 giftet han seg med svenske Minnie Magne, og de fikk seks barn: Marie, Elmer, Lottie, Laura, Ruth og Louis. To av barna, Elmer og Laura, døde i ung alder.
Tom McRae
Tom McRae (født Jeremy Thomas McRae Blackall 19. mars 1969) er en engelsk musiker. Han valgte å kvitte seg med Jeremy, Thomas og Blackall da han startet med musikk da han mente de navnene ikke rocket nok. McRae har studert politikk i London. Tom McRae har blant annet bidratt med musikk til den norske filmen Uno. For sitt debutalbum Tom McRae fikk han flere priser, blant annet BRIT Awards for beste nykommer. Denne CD-en ble nominert til Hyperlink. I 2007 var han på europaturne og opptrådte blant annet i Sverige, Danmark, Norge, Belgia, Nederland, Frankrike og England.
Landøya ungdomsskole (Asker)
Landøya ungdomsskole er en ungdomsskole på Nesbru i Asker. Skolen hadde 310 elever og 31 ansatte i 2008.
Skolen ligger i Landøya skolesone og tar imot elever fra Nesøya skole og Mellom-Nes skole.
Skolen ble bygget i 1970-årene, ble revet og bygget på nytt i 2018.
Landøya er kjent for sitt store utvalg av valgfag, hvor elevene har mye å velge mellom.
Água Nova
Água Nova er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Iben Tinning
Iben Tinning (født 4. februar 1974) er en profesjonell dansk golfspiller. Hennes to første seire på Ladies European Tour (LET) kom i 2002. I 2003 vant hun LPGA-tourens kvalifiseringsskole, men 2004-sesongen endte skuffende og hun klarte ikke å beholde spilleretten. Tilbake i Europa vant hun Order of Merit i 2005, som den første danske golfspilleren noensinne til å ende som nummer 1 på pengelisten i en internasjonal tour. Tinning spilte på det europeiske laget i Solheim Cup i 2002, 2003, 2005 og 2007.
Tongansk
Tongansk er et austronesisk språk som snakkes på Tonga, hvor det er et offisielt språk sammen med engelsk. Foruten befolkningen på Tonga på rundt 100 000 mennesker, har språket også brukere i Amerikansk Samoa, Australia, Canada, Fiji, New Zealand, Niue, USA og Vanuatu, og snakkes til sammen av rundt 125 000 mennesker.
Tongansk er i den polynesiske gruppa av språk i den austronesiske språkfamilien, i samme gruppe som blant annet hawaiisk, maorisk, samoansk og tahitisk. Det danner sammen med niuisk den tonganske språkgruppa.
Tongansk skriftspråk ble utviklet av misjonærer tidlig på 1800-tallet. Flere ulike systemer basert på det latinske alfabetet ble brukt. Dagens standard ble innført av Tongas geheimråd (privy council) i 1943.
Paleocen
Paleocen er den eldste geologiske tidsepoken i tertiærperioden (65-56 millioner år siden). Sammen med eocen (56-33,9 millioner år siden) og oligocen (33,9-23 millioner år siden) utgjør paleocen paleogen (65-23 millioner år siden), en periode som sammen med det påfølgende neogen utgjør jordens nytid. Faunaen i denne perioden var preget av den svære masseutryddelsen som markerte slutten på Kritt-tiden, kjent som Kritt-paleogen-utryddelsen.
Paleocen begynte ved grensen mellom kritt og tertiær da de landlevende dinosaurene døde ut, noe som ga rom for en rask utvidelse og utbredelse av fugler, da som noen svært store, ikke flygedyktige, kjøttetende fugler. Til en viss grad også pattedyrtyper under epoken, men de var fortsatt forholdsvis få og små, og mange av de kjente artene representerer grupper som nå er utdødde. Klimaet under paleocen var stabilt varmt, med temperaturer rundt ti grader høyere enn i dag. Imidlertid endte epoken med en dramatisk ytterligere oppvarming av jordens klima, paleocen-eocen oppvarmingen (se Ypresium).
Etymologi
Ordet «paleocen» ble først gang brukt av den franske paleobotanikeren og geologen Wilhelm Philipp Schimper i 1874 mens han beskrev forekomster nær Paris (stavet Paléocène i hans avhandling).
NM i bandy 1939
'''Det 27. Norgesmesterskapet i bandy – 1939'''
Beste lag i hver avdeling til finale.
Ingen lag rykket ned. Serien ble utvidet.
Finale
Marienlyst stadion, Drammen, 26. februar 1939.
Ronald Forbes
Ronald Forbes (født 5. april 1985) er en caymansk friidrettsutøver, som konkurrerer i hekkeløp. Under Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina representere han Caymanøyene der han ble nummer 26 i andre kvalifiseringsrunde.
Delloreen Ennis-London
Delloreen Ennis-London (født 5. mars 1975 i Saint Catherine) er en jamaicansk friidrettsutøver (hekkeløper).
Ennis-Londons gjennombrudd kom i 1999, da hun forbedret sin personlige rekord på 100 meter hekk fra 13,27 til 12,71. Samme år deltok hun i sin første mesterskapsfinale da hun ble nummer sju i VM i Sevilla. Hun deltok i OL 2000 i Sydney og ble nummer fire på 12,80. Under OL 2004 fire år senere gikk det mindre bra, der ble hun utslått allerede i semifinalen.
I VM 2005 i Helsingfors ble hun nummer to på samme tid som landsmannen og bronsevinneren Brigitte Foster-Hylton. Hun fulgte opp med å ta bronse ved både Samveldelekene 2006 og VM 2007.
Hun deltok også i OL 2008 i Beijing – her ble hun nummer fem i finalen. I VM 2009 ble det en ny bronsemedalje, denne gang på tiden 12,55.
Ennis-Londons personlige rekord er på 12,50 (fra 2007).
Schipper mag ik overvaren?
Schipper mag ik overvaren? (= skipper får jeg seile over) er en nederlandsk barnesang. Den er tett knyttet til en lek med samme navn.
Tekst
Nederlandsk original tekst: Norsk oversettelse:
(I noen versjoner blir «tol» (toll) byttet ut med «een cent» (en cent) eller «geld» (penger)).
Bruk
Sangen er nesten uløselig knyttet til barneleken «schipper mag ik overvaren?», hvor ett barn leker «skipperen» og alle de andre barna må oppfylle en bestemt betingelse før de får lov til å gå over. De barna som ikke oppfyller denne betingelsen får også lov til å komme over, men de blir jaget av «skipperen» til de blir tatt. Den første som blir tatt, blir den neste «skipperen».
Pipestone County
Pipestone County er et fylke i den amerikanske delstaten Minnesota. Det ligger i den sørvestlige delen av staten og grenser mot Lincoln County i nord, Lyon County i nordøst, Murray County i øst og mot Rock County i sør. Det har også grense mot delstaten Sør-Dakota i vest.
Pipestone Countys totale areal er 1 207 km² hvorav 1 km² er vann. I 2000 hadde fylket 9 893 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Pipestone som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1857.
Lars Leiro
Lars Leiro (født 13. april 1914 i Haus, død 22. mars 2005) var en norsk politiker (Sp) og gårdbruker.
I 1966 ble han utnevnt til fylkesmann i Bergen og Hordaland. Han gikk av med pensjon i 1984.
Leiro var kommandør av St. Olavs Orden (1982).
Lars Leiro var far til forretningsmannen Sverre Leiro.
Gironden
Gironden var en moderat (republikansk) politisk fraksjon under den franske revolusjonen, i kamp med jakobinerne. Navnet skyldes at flere av grupperingens ledere kom fra Gironde.
Charlotte Corday var med i dette partiet, og det var hun som tok livet av Jean Paul Marat den 13. juli 1793.
Naughty Dog
Naughty Dog, LLC. er et amerikansk spillutviklingsselskap som holder til i Santa Monica i California. Selskapet ble grunnlagt av Andy Gavin og Jason Rubin i 1986 som et uavhengig spillutviklingsselskap, men ble i 2001 kjøpt opp av Sony Computer Entertainment. Den 31. august 1996 ga selskapet ut Crash Bandicoot for PlayStation. Selskapets første PlayStation 3-tittel, Uncharted: Drake's Fortune, ble gitt ut i 2007. Oppfølgeren, Uncharted 2: Among Thieves, kom i 2009. Det tredje spillet i serien, Uncharted 3: Drake's Deception, ble lansert i november 2011. Naughty Dog er også skaperne av Jak and Daxter-serien til PlayStation 2. I 2013 lanserte studioet The Last of Us, som siden har blitt tidenes mest prisvinnende spill. .
Walter Hill
Walter Hill (født 1942) er en amerikansk filmregissør, filmprodusent og manusforfatter som er kjent for filmer som Nattens krigere og 48 timer.
Hill regidebuterte med filmen Harde tider (1975). Han har siden gjort seg bemerket med filmer som Nattens krigere (1979), The Long Riders (1980), Døden i sumpene (1981), 48 timer (1982), Crossroads (1986), Nye 48 timer (1990) og Bullet to the Head (2012).
Hill debuterte som manusforfatter med filmen Jakten på Mary Jane (1972). Han har utover dette skrevet manus for filmer som blant annet The Getaway (1972), Tyven som kom til middag (1973), Nattens krigere (1979), Døden i sumpene (1981) og 48 timer (1982). Han har også vært produsent for flere filmer.
Foruten film har han vært involvert i TV-serier som Tales from the Crypt, både som produsent, manusforfatter og regissør. I 2006 regisserte og produserte han TV-filmen Broken Trail.
Kantarellfamilien
Kantarellfamilien (Cantharellaceae) er den mest tallrike familien i kantarellordenen (Cantharellales). Gruppa omhandler hele 555 arter fordelt i 26 slekter, men kun tre av slektene er navngitt på norsk. Typeslekten er kantareller (Cantharellus), som teller hele 179 arter.
Biologi
Kantarellfamilien inneholder flere kantarell-lignende slekter, blant annet kantareller (Cantharellus) og trompetsopper (Craterellus). Artene i kantarellfamilien er terrestriske og har vaselignende kropp, og vokser i skogen. Mange av dem er gode matsopper.
Inndeling
Inndelingen følger Catalogue of Life Checklist 2022-06-23.
Stegaberg
Stegaberg er navnet på et gårdsbruk som ligger på østsiden av Førresfjorden i Tysvær kommune i Rogaland (Gårds og bruksnummer 67/1). Gården har gitt navn til Stegaberg skolekrets og Stegaberg idrettslag. Navnet antas å komme av den bratte tilkomsten gården hadde fra sjøen. Man måtte «stige opp på berget».
Gården ligger mellom Sørvågen i Førresfjorden og strekker seg som et smalt belte rundt 2 kilometer vestover mot Rønnevik i Tysvær. Gårdens beskjedne størrelse førte til at den ikke er delt opp, slik andre og større gårder ble. Det har bodd folk sammenhengende på Stegaberg siden 1600-tallet og man kjenner navnet til de fleste.
Stegaberg skole ble nedlagt høsten 2009. Elevene ble overført til den nye Frakkagjerd barneskole.
Før 1965 tilhørte denne delen av Tysvær Avaldsnes kommune. Stegaberg hadde da gårds og bruksnummer 60/1 (1886–1965).
Donald Duck & Co
Donald Duck & Co er et ukentlig norsk tegneserieblad med et figurgalleri fra Walt Disneys univers, særlig kretsen rundt Donald Duck og andre beboere i Andeby. Bladet ble lansert i 1948 og ble etter hvert tidenes mest populære tegneseriehefte i Norge.
Bladet utkom månedlig de første årene og ukentlig fra september 1958. Fra nyåret 2015 kommer bladet annenhver uke i løssalg i butikk, mens de som abonnerer fremdeles får bladet ukentlig.
Bladet distribueres nå av danske Egmont Hjemmet Mortensen. Hovedredaktør er Marius Molaug. Ansvarlig utgiver er Anita R. Tveten.
Viktige tegneserieforfattere som har hatt bidragene sine på trykk i Donald Duck & Co er klassikerne Carl Barks og Don Rosa. Andre sentrale historieskapere er Carlo Gentina, Arild Midthun, Víctor José Arriagada Ríos (Vicar), Kari Korhonen, Maya Åstrup, Jaakko Seppälä, Mau Heymans, Kirsten de Graaff, Sune Troelstrup, Carmen Pérez, Daniel Branca (Branca) med flere.
Historie
Det første Donald-heftet i Norge kom ut i desember 1948. Forsiden er blant de mest kjente motivene i norsk populærkultur, og viser Al Taliaferros Donald med hevet pekefinger foran Carl Barks' Ole, Dole og Doffen på rød bakgrunn. På grunn av papirrasjoneringen i etterkant av andre verdenskrig var heftet på bare 20 sider, og kun halvparten i farger. Bladet inneholdt blant annet Barks' historie om Donald i det frivillige brannvesen. Prisen på den første utgaven var 50 øre, og det ble en umiddelbar salgssuksess. Originalutgaven er i dag verdt godt over 20,000 kroner om den er i god stand, og er et ettertraktet samlerobjekt.
I 1950 hadde bladet økt til 36 sider, og slik var det frem til 1990. Da økte det til 40 sider, og senere på 1990-tallet til 48 og 64. I 2003 kom det med 68 sider. For å feire «60 år i Norge» hadde bladet i 2008 100 sider. I 2009 ble sidetallet redusert til 52.
Så kom bladet Donald Duck Ekstra og deretter Donald Duck Junior.
Oversetterne, Helene C. Kløvstad og senere Vivi Aagaard, har vært viktige for bladet. Som lærerinner lånte de respektabilitet til oversettelsene av de amerikanske seriene. Første norske tegner var Alf Næsheim med «Automatmysteriet» (Næsheims manuskript, november 1968) og «Manko i regnskapet» (Ernst Gervins manuskript, januar 1969). Tekstingen i bladet var satt med store bokstaver frem til 1973. Senere ble det små bokstaver.
I 1998 startet gjenutgivelser av de gamle bladene under tittelen De komplette årgangene. Første bind omfattet bladene fra 1948 og 1949. Deretter kom hele 1950-årgangen i en bok. Fra 1951 kom det bare bøker med forskjellige deler av årgangene.
I 1950 startet Walt Disneys seriehefter å komme ut.
Opplag
Bladet har vært en av Europas største kommersielle tegneseriesuksesser, og et av Norges mest solgte tidsskrifter. I 1972, året før «donaldisme»-boka kom ut, var opplaget i første halvår på 176 750. I toppårene 1979 og 1986 var bladet oppe i 250 000 ukentlige eksemplarer. På 1990-tallet begynte opplaget å falle en del og etter tusenårsskiftet ble fallet stort. For eksempel var opplaget på 182,000 eksemplarer i 1995, drøyt 160 000 i 2000 og 36,000 i 2015. . I takt med nedgangen i salget har prisen på bladet med årene økt i langt større grad enn hva inflasjonen skulle tilsi.
I 2009 ble det forbigått av Pondus og mistet dermed sin posisjon som Norges mest populære tegneserie. Av de 87,000 var nesten 60 prosent abonnenter, og 70 prosent av bladets lesere var over elleve år. Sistnevnte kan tyde på en fallende interesse for bladet blant barn. Tall fra 2009 viser i tillegg at det har vært en global nedgang i salget av tegneserier.
Bekreftede netto opplagstall, - etter 2005 fra Mediebedriftenes Landsforening:
Priser
Prisen på Donald-blader, noen utvalgte år siden 1948.
Bilag
I 2012 ble det utgitt et såkalt talentbilag som trykket tegneseriestriper til 11 ungdommer.
Sam Pera Junior
Sam Pera Junior (født 11. mars 1989) er en vektløfter fra Cookøyene, som konkurrerer i +105 kilo. Under Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina representere han Cookøyene der han ble nummer 12.
Samaritaner
Samaritaner (hebraisk:, Shamerim; gresk: samarítæs) er en etniskreligiøs gruppe. De holder i hovedsak til i byen Nablus i Samaria på Vestbredden og Holon ved Tel Aviv i Israel.
I dag er det litt over 800 samaritaner igjen i Israel, og samaritanene praktiserer samaritansk religion, som er nær beslektet med jødedommen, men skiller seg på en rekke punkter. De bruker blant annet kun Mosebøkene, og helligholder fjellet Gerisim.
Samaritansk religion
Samaritansk religion er basert på en del av de samme bøkene som danner grunnlaget for ordinær jødedom, men skiller seg en del fra jødedommen.
Samaritanske skifter omfatter Memar Markah (en samaritansk utgave av Tora), samaritansk liturgi, og samaritanske lover og bibelske kommentarer. Samaritanee synes å ha tekster fra Tora som like gamle eller eldre enn Den masoretiske bibelteksten, den jødiske standardversjonen av Det gamle testamentes hebraiske originaltekst, og Septuaginta, den greske oversettelsen av de nevnte hebraiske skriftene, gjort en gang mellom 200-tallet og 100-tallet f.Kr. Forskere har ulike teorier om det reelle forholdet mellom disse tre tekstene.
Religiøs tro
Samaritanene har beholdt oldtidens hebraiske tekst, yppersteprestedømmet, ofring av dyr, spise lam ved påskefesten, og feiringen av Avid om våren som nyttår. Yom Teruah (det bibelske navnet for Rosj hasjaná), ved begynnelsen av Tisjré, er ikke betraktet som nyttår som det er i jødedommen. Deres fremste Toratekst avviker også fra Den masoretiske bibelteksten. En del forskjeller er trosforskjeller: eksempelvis sier deres Tora uttrykkelig at fjellet Gerisim er «stedet som Gud har valgt» for tempelet, i motsetningen til den jødiske Tora som viser til «stedet som Gud velger». Andre forskjeller er små og synes mer eller mindre tilfeldige.
Forholdet til dagens jødedom
Samaritanene viser til seg selv som Bene Yisrael («Israels barn») som er et begrep som benyttes av jødiske benevnelser som et navn for det jødiske folket som en helhet. De refererer imidlertid ikke til seg selv som Yehudim, den standardiserte hebraiske navnet for jøder.
Den talmudiske holdningen er uttrykt i avhandlingen Kutim hvor det sies at samaritanene skal bli behandlet som jøder i saker hvor deres religiøse praksis sammenfaller med hovedstrømmen i jødedommen, men skal bli behandlet som ikke-jøder hvor deres religiøse praksis ikke er sammenfallende. Siden 1800-tallet har jøder generelt betraktet samaritanene som en jødisk sekt, og begrepet «samaritanske jøder» har blitt benyttet for henvise til dem.
Jernalderen
Fortellingene i Første Mosebok om rivaliseringene blant de tolv sønnene til Jakob er blitt forstått som beskrivelse på spenningene mellom nord og sør. De ble midlertidig forent under det forente kongedømme Israel, men etter Salomos død ble kongeriket delt i to deler, kongedømmet Israel med dens hovedstad i Samaria og kongedømmet Judea med sin hovedstad i Jerusalem.
Den deuteronomistiske historie, skrevet i Judea, framstilte Israel som et syndig kongerike, guddommelig straffet for sin avgudsdyrking og misgjerninger ved å bli ødelagt av assyrerne i 720 f.Kr. Spenningene fortsatte i perioden etter eksilet. Kongebøkene er mer inklusiv enn bøkene Esra og Nehemja ettersom idealet er ett samlet Israel med de tolv stammene, mens derimot Krønikebøkene konsentrerte seg om kongedømmet Judea og overså kongedømmet Israel med hovedstad i Samaria.
Samaritanere hevder selv at de er israelittiske etterkommere av de nordlige israelittiske stammene til Efraim og Manasse som overlevde ødeleggelsen av kongedømmet Israel av assyrerne i 722 f.Kr. En undersøkelse av samaritaneres genetiske slekt, publisert i 2004, konkluderte med at jøder i Israel og samaritanere synes å ha en felles stamfar projektert til tiden av den assyriske erobringen. Forskning har beregnet at «forvisningen av mennesker til og fra Israel under assyrerne» skjedde rundt 734–712 f.Kr. Det er spekulert at da assyerne erobret det nordlige kongedømmet Israel førte det til at mange israelitter ble forvist og en undergruppe av israelitter som ble værende i Israel giftet seg inn assyriske og kvinnelige landsforviste som var blitt flyttet dit fra andre land erobret av Assyria, hvilket var en typisk assyrisk politikk for å utslette nasjonal identitet.
Både jødiske og samaritanske religiøse leder fortalte at det var galt å ha noen kontakt med den motsatte gruppen, og ingen skulle gå inn på hverandre område eller selv snakke med hverandre. I løpet av perioden under tidlig kristendom ble spenningene og motsetningene mellom jøder og samaritanene utnyttet av de romerske myndighetene slik de hadde gjort med rivaliserende stammefrakrasjoner andre steder, og historikeren Josefus har fortalt om tallrike voldelige sammenstøt mellom jøder og samaritanene gjennom hele den første halvdelen av 100-tallet e.Kr.
Den persiske perioden
I henhold til historikeren Lawrence Schiffman utkjempet jøder og samaritanere gjennom hele den persiske perioden periodevis mot hverandre. Samaritanene var en blanding av flere folk, bestående av israelitter som ikke ble sendt i landflyktighet i Babylon da det nordlige kongeriket ble ødelagt i 722 f.Kr., og av ulike nasjonaliteter som assyrerne hadde tvangsbosatt i området. Assyrerne gjorde dette for å forhindre at Israels nasjonale drøm ikke skulle bli oppfylt.
I henhold til den jødiske versjonen av hendelsene, da den jødiske landsforvisningen endte i 539 f.Kr. og de landsforviste vendte hjem fra Babylon, oppdaget samaritanene at deres tidligere hjemland i nord var blitt befolket av andre folk som krevet landet som deres eget og Jerusalem, deres tidligere hovedstad, var nå i ruiner. Innbyggerne dyrket hedenske guder, men da de områdene som tidligere var sparsommelig befolket ble preget av farlige villdyr, appellerte de til kongen av Assyria for israelittiske prester for å få opplæring å dyrke «Gud for dette landet». Resultatet var synkretistisk religion hvor nasjonale grupper dyrket den israelittiske Gud, men også deres egne guder i henhold til skikkene fra hvor de kom fra.
I henhold til Krønikebøkene tillot den persiske keiser Kyros den store (styrte 559–530 f.Kr.) at de bortførte kunne reise tilbake til sine hjemland og beordret gjenoppbyggingen av tempelet (Sion). Profeten Jesaja identifiserte Kyros som «Herrens salvede», det vil si messias. Ordet messias refererer til en som er salvet, som en konge eller prest.
I løpet av det første tempelet i Jerusalem var det mulig for utlendinger å arbeide i Israels land og hjelpe det jødiske folk fram til spenningene vokste mellom jødene og samaritanene. Det betydde at utlendinger kunne fysisk flytte inn i landet og respektere landets lover og religion.
Esras bok 4 forteller at de lokale innbyggerne av landet tilbød sin hjelp og støtte i byggingen av det nye tempelet under tiden til Serubabel, men tilbudet ble avslått. I henhold til Esra førte avslaget til ytterligere forstyrrelse ikke bare oppbyggingen av tempelet, men også med rekonstruksjonen av Jerusalem. Saken med at samaritanenes tilbud å om hjelpe til med oppbyggingen av tempelet ble komplisert over at jødene benyttet tid for å tenke over det. Det hadde alltid vært en spenning mellom nord og sør, og denne konflikten viste det. Som følge av Salomos død oppsto det en fraksjonering og førte uunngåelig til en deling av kongeriket. Denne splittelsen var medvirkende til at samaritanenes tilbud ble avslått, men også for at de utenfor Judea nektet å sentralisere gudsdyrkelsen i Jerusalem. Istedenfor å underkaste seg tempelet i Jerusalem bygget samaritanene sitt eget tempel på toppen av Gerisimfjellet, nær Sikem. Arkeologiske utgravninger på Gerisim indikerer at et samaritansk tempel ble bygget der ved siden av en større bosetning på første halvdel av 400-tallet f.Kr. Når skillet mellom samaritanene og jøder skjedde er ukjent, men tidlig på 300-tallet f.Kr. synes det som om samfunnene var helt adskilt i egne områder og med egne praksiser.
Gjenoppbyggingen av tempelet i Jerusalem tok flere tiår. Prosjektet ble først ledet av Serubabel (ca. 538 f.Kr.), senere ved Serubabel og Josva, og enda senere ved Haggai og Sakarja (520–515 f.Kr.) og ble fullført i 515 f.Kr.
I Misjná, en tekstsamling fra muntlig jødisk tradisjon, er betegnelsen kuthim benyttet for å betegne samaritanere og har en åpenbar nedsettende konnotasjon ved å antyde at de var inntrengere som var brakt inn fra Kutha i Mesopotamia (dagens Tell Ibrahim i Irak), og således avviste at samaritanene nedstammet fra oldtidens israelittiske stammer.
Hellenistisk tid
Antiokos IV Epifanes var konge av det hellenistiske Selevkideriket i tiden 187–164 f.Kr.. Som de fleste greske herskere var hans politikk å hellenisere hele kongeriket og standardisere religiøs praksis. I henhold til Første Makkabeerbok utropte han seg selv som inkarnasjonen av den greske guden Zevs og utlyste dødsstraff til alle som nektet å ære ham som en gud. På 200-tallet f.Kr. utløste dette en rekke hendelser som førte til opprør av jøder mot Antiokos IV.
Samaritanene fryktet på sin side de store ødeleggelsene og faren fra Selevkiderikets krigsmaskin, og desperat etter trygghet fornektet de all forbindelse og slektskap med jødene. Selevkidene aksepterte det, men forseglet det endelige brudd mellom de to gruppene. Den kristne Bibelen hevdet at det skjedde ved et langt senere tidspunkt. I henhold til Evangeliet etter Johannes: «For jødene omgås ikke samaritanene.»
Under styret til Antiokos IV ble samaritanenes tempel omdøpt til enten Zeus Hellenios (frivillig i henhold til Josefus), eller mer sannsynlig, Zevs Xenios (ufrivillig i henhold til Andre Makkabeerbok) I år 167 f.Kr. ble Jerusalem inntatt og det jødiske tempelet ble vanhelliget; det ble bygd et alter over det store brennofferalteret og har ble det ofret svinekjøtt for guden Zevs.
Under den hellenistiske perioden ble Samaria i stor grad delt mellom en hellenisert fraksjon og en religiøst basert fraksjon, ledet av ypperstepresten og basert i rundt Sikem og de rurale områdene rundt. Samaria var et stort selvstyrt område, formelt underlagt Selevkideriket, men det endret seg en gang rundt 113 f.Kr. da den jødiske hasmonske ypperstepresten Johannes Hyrkanos og makkabeernes leder gikk til angrep på samaritanenes tempel og ødela det. Det hadde da eksistert i rundt 200 år. Kun noen få steiner gjenstår i dag.
Romersk tid
Under Romerriket ble Samaria en del av Herodes den stores jødiske kongerike, men en romersk klientstat, og ved Herodes død i 4 f.Kr. ble riket delt mellom hans sønner. Da Herodes Arkhelaos ble avsatt av romerne i 6 e.Kr. ble Samaria en del av den romerske provinsen Judea.
Samaritanene omtales kortvarig i de kristne evangeliene, mest kjent er fortellingen om den samaritanske kvinnen ved brønnen i Evangeliet etter Johannes, og lignelsen om den barmhjertige samaritan i Evangeliet etter Lukas. I sistnevnte er det kun en samaritansk mann som gir hjelp til en mann som er banket opp, fratatt klærne og etterlatt halvdød ved veien. Den barmhjertige samaritan skulle symbolisere ens neste, og viste anvendelse av setningen «elsk din neste som deg selv», og viser at selv om jødene hadde motsetningsforhold til samaritanene, var de også mennesker som en selv.
Etter Bar Kokhba-opprøret mot romerne ble samaritanenes tempel på Gerisimfjellet gjenoppbygd en gang rundt 136 e.Kr. En bygning på den hellige greske øya Delos i Egeerhavet er datert til 100-tallet f.Kr. Den kalles Delossynagogen og er blitt identifisert som en samaritansk synagoge, noe som vil gjøre den til den eldste kjente jødiske eller samaritanske synagoge. På den annen side, selv om det er bevis for samaritanenes tilstedeværelse på Delos, er det ingen direkte bevis for bygningen var en synagoge.
Store deler av samaritansk liturgi ble fastsatt av ypperstepresten Baba Rabba («Store far») på 300-tallet. Baba Rabbas styre er minnet som en gullalder av samaritanene, og fortellinger om hans fromhet og mirakler er en del av samaritansk folkeminne.
Bysantinsk tid
I tiden under Østromerriket, bysantinsk tid, er betraktet som en oppblomstringstid for det samaritansk samfunnet, og det er antatt at befolkningen utgjorde opp mot en million.
I henhold til samaritansk kilder forfulgte den østromerske keiser Zenon (styrte i tiden 474–491) samaritanene. Keiseren dro til Neapolis (Sikem), samlet de eldre og krevde at de konverterte til kristendommen, men de nektet. Zanon drepte mange av dem og fikk synagogen ombygd til en kristen kirke. Han dro også opp på Gerisimfjellet som var samaritanenes hellige sted. Han bygde flere byggverk, blant dem også en grev for sin nylig døde sønn, og på stedet reiste han et kors slik at når samaritanene dyrket sin gud var det korset de ville se når de bøyde seg i andakt.
Senere i 484 gjorde samaritanene opprør. Opprørerne angrep Sikem, brente fem kirker bygd på  samaritanenes hellige steder og kappet en finger av biskop Terebinthus som ledet pinsesereminien. De valgte en mann ved navn Justa (eller Justasa/Justasus) som sin konge, og som kristne kilder kaller for en «banditthøvding». Samaritanene fortsatte mot Cæsarea ved kysten hvor det var et samaritansk samfunn. Her ble mange kristne drept og kirken til sankt Procopius. I henhold til Johannes Malalas, ble Justa beseiret av Asclepiades, dux Palaestinae, og hans hode ble sendt til keiseren. I henhold til den bysantinske historikeren Prokopios dro Terebinthus til Zenon for å be om hevn. Keiseren dro personlig til Samaria for å slå ned opprøret.
De uklare kildene for hendelsene har hatt betydning for forståelsen. Det er klart at det var et opprør i 484, og betydelige styrker ble benyttet for å slå det ned, og etterpå ble samaritanenes synagoge på Gerisimfjellet erstattet med en kirke dedikert Maria Guds mor (Theotokos). Prokopios’ beskrivelse skiller seg fra Malalas, noe som tyder på at opprøret i 529 er blitt blandet sammen, og en del forskere har betvilt om det faktisk var et opprør under Zenon, men flertallet mener at det antagelig var to opprør, et i Neapolis (Sikem) og et i Cæsarea. Moderne forskere mener at den rekkefølgen av fakta som er bevart i samaritanenes kilder bør vøre omvendt: forfølgelsen til Zenon var en konsekvens av opprøret framfor dens årsak. Zenon restaurerte kirken i Neapolis og bannlyste samaritanene fra Gerisimfjellet hvor det ble bygget et signaltårn på toppen for å varsle om sivil uro.
Det andre opprøret skjedde i 529. Under karismatisk, messiansk figur ved navn Julianus ben Sabar (eller ben Sahir) gikk samaritanene til krig for å opprette deres egen uavhengige stat. Med hjelp fra ghassanidene knuste keiser Justinian I den store opprøret; ti tusener av samaritanene ble drept eller fraktet vekk som slaver. Den samaritansk tro, som tidligere hadde hatt status som religio licita (tillatt religion), ble bort imot forbudt av det kristne Østromerriket. Fra en befolkning på minst hundrevis av tusener, sank det samaritansk til rundt ti tusener.
Middelalderen
I begynnelsen ble samaritanene garantert religiøs frihet etter den muslimske erobringen av Palestina, men befolkningsantallet i det samaritansk samfunnet sank drastisk som resultat av massakrer og tvangskonverteringer av muslimene.
På tiden av de første muslimske erobringene, bortsett fra Palestina, var det også små, spredte samfunn med samaritanene som også bodde i arabiske Egypt, Syria og Iran. Som andre ikke-muslimer, som jødene, ble samaritanene tidvis betraktet positivt eller ikke negativt som Bokens folk. Deres status som minoritet ble i utgangspunktet beskyttet av de muslimske herskerne, og hadde rett til å praktisere sin religion, men som dhimmi måtte voksne menn betale jizya (særskilt beskyttelseskatt som ble pålagt ikke-muslimer). Det endret seg under sen abbasideperioden hvor det ble en økende forfølgelse av det samaritansk samfunnet og betraktet dem som vantro som måtte konverteres til islam. Tradisjonen hvor menn måtte bære en rød tarboosh eller fess kan ha hatt sitt opphav til forordning fra den abbasidiske kalif Al-Mutawakkil (847-861) som krevde at ikke-muslimske måtte skille seg visuelt fra muslimer.
Under korsfarerne var samaritanene, som ikke-latinske kristne, andreklasses innbyggere av det kristne kongeriket Jerusalem, men ble tolerert og hadde kanskje en del respekt ettersom de var lærevillige og hadde blitt omtalt positivt i den kristne Bibelen.
Osmansk styre
Samfunnet i Nablus ble varig grunnet at de fleste overlevende i diaspora kom tilbake, og de har opprettholdt en liten prosentandel der til denne dag. I 1624 døde den siste samaritansk ypperstepresten av slekten til Eleasar, sønn av Aron, uten etterkommere, men i henhold til samaritansk tradisjon har etterkommere av Arons andre sønn, Itamar, blitt værende og fortsatte posisjonen.
Ved slutten av den osmanske perioden hadde det samaritansk sunket til dets laveste antall. På 1800-tallet under presset for å konvertere og fra forfølgelse fra de lokale muslimske herskerne, og tidvis fra naturkatastrofer, utgjorde samfunnet kun litt over 100 personer.
Det britiske Palestinamandatet
Situasjonen for det samaritanske samfunnet bedret seg betydelig under det britiske Palestinamandatet. På samme tid begynte de, som andre grupper, å arbeide innen offentlig sektor. Folketellingen for 1922 og 1931 nedtegnet henholdsvis 163 og 182 samaritanere i Palestina. Flertallet av disse bodde i Nablus.
Israelsk, jordansk og palestinsk styre
Etter at Palestinamandatet ble avsluttet og den påfølgende etableringen av staten Israel var det en del samaritanere som bodde i Jaffa som flyttet til Samaria og bosatte seg i Nablus. Ved slutten av 1950-tallet hadde rundt 100 samaritanere forlatt Vestbredden for Israel under en avtale med jordanske myndigheter på Vestbredden. I 1954 lot den israelske president Yitzhak Ben-Zvi en samaritanske enklave i Holon i Israel.
Fram til 1990-tallet bodde de fleste samaritanere i byen Nablus på Vestbredden nedenfor Gerisimfjellet. De flyttet til selve fjellet i nærheten av den israelske landsbyen Har Brakha grunnet volden under den første intifada (1987–1991). Som en konsekvens er at alt som er igjen av det gamle samaritanske samfunnet Nablus er en forlatt synagoge. Den israelske hæren har opprettholdt en tilstedeværelse i området.
Per 1. januar 2017 var det 796 samaritanere, halvparten bodde i moderne hjem i Kiryat Luza ved Gerisimfjellet, og resten i byen Holon, rett utenfor Tel Aviv. Det er også fire samaritanske familier som bor i Binyamina-Giv'at Ada, Matan, og Ashdod.
Som et lite samfunn fysisk delt mellom naboer i en fiendtlig region har samaritanere vært forsiktige og nølende med å uttrykke side i den israelsk-arabiske konflikt i frykt for at det kan føre til negative og farlige reaksjoner. Mens de samaritanske samfunnene i både Nablus på Vestbredden og Holon i Israel har assimilert til de respektive kulturer i omgivelsene, har hebraisk blitt det primære dagligspråket for samaritanere. De som israelsk statsborgere avtjener israelsk militærtjeneste.
Et av de største problemene som det samaritanske står overfor i dag er kontinuitet. Med en liten og begrenset befolkning, fordelt mellom hovedsakelig fire familier, og en generell vegring mot å akseptere konvertitter, har det vært en historie av genetisk avvik innenfor gruppen grunnet for lite genforråd. For å motvirke dette har samfunnet gått med på at menn i samfunnet kan gifte seg med kvinner utenfor samfunnet, hovedsakelig kvinnelige israelske jøder, forutsatt at kvinnene går med å følge samaritansk religiøs praksis. Et lite antall kvinner fra Ukraina har på 2010-tallet fått tillatelse til å gifte seg inn i samfunnet for å ekspandere genforrådet. Det samaritanske samfunnet i Israel møter også demografiske utfordringer ved at unge mennesker forlater samfunnet og konverterer til jødedommen. Det mest kjente eksempelet er musikeren og TV-personligheten Sofi Tsedaka.
Villa fyr
Villa fyr er et nedlagt ledfyr ved havstykket Folda i Flatanger i Trøndelag.
Villa ble anlagt som kullblussfyr i 1839, og ble ombygd for drift med flytende brensel 1859. Fyret ble nedlagt 1890, og lyktehus av jern og linse – som ble montert i 1859 – ble flyttet over til Nordøyan fyr.
Villa var det første fyr som ble opprettet nord for Trondheimsfjorden. Det ble bygget i alt seks kullbussfyr i Norge mellom 1802 og 1839, og Villa antas å være det sist bygde kullblussfyr i verden, og trolig også det som senest var i drift. Villa er det best bevarte.
Fyrtårnet er 15 meter høyt, bygd i granitt, kleberstein og tegl; sekskantet med hvelvede trekkanaler i alle sider, enkelte av dem er delvis igjenmurt. En forseggjort støpejernstrapp fører opp til inngangen på fyret. Fyrstasjonen omfatter også assistentbolig og ruiner etter vokterbolig, gjerder, uthus, kullager og smie. Tidligere losstasjon og dagens naust, som er brukt som merkenaust, ligger ved havnen på Villa lenger øst. Tidligere lå også et naust inne i vågen innenfor havnen.
In absentia
In absentia er latin for «i fravær av» eller «i fraværet til». I juridisk bruk gjelder det vanligvis den tiltaltes rett til å være til stede i rettssalen når vedkommendes sak behandles.
In absentia i rettslige systemer som bruker «felles lov»
I juridiske systemer som bruker «felles lov» (engelsk: common law), blir det å dømme en person in absentia, det vil si i en rettssak hvor den tiltalte ikke er til stede og kan svare på anklagene, sett på som brudd på naturretten. Det bryter særlig med naturrettens andre prinsipp, audi alteram partem. I noen systemer som bruker sivilrett (engelsk: civil law), som i Italia, er dom «in absentia» tillatt.
Norges Funksjonshemmedes Idrettsforbund
NFI
Skyt Carter
Skyt Carter (originaltittel: Get Carter) er en britisk krim-thriller-film fra 1971 med Michael Caine i hovedrollen. Regi er ved Mike Hodges.
Norges Funksjonshemmedes Idrettsforbund
Fullt navn Norges Funksjonshemmedes Idrettsforbund
Skyt Carter
Handling
Jack Carter (Caine) er en britisk gangster som drar til Newcastle for å finne ut mer om sin bror Franks mistenkelige død. Han finner etterhvert ut at hans bror hadde oppdaget noe som involverte hans datter, noe som kostet ham livet.
Norges Funksjonshemmedes Idrettsforbund
Stiftet 27. november 1997
Skyt Carter
Om filmen
En nyinnspilling av denne filmen, Get Garter (2000), med Sylvester Stallone i hovedrollen ble lansert i 2000. Filmen Hit Man fra 1972 regnes også som en remake av Skyt Carter.
Norges Funksjonshemmedes Idrettsforbund
Oppløst 31. desember 2007
President Odd Roar Thorsen
Chari
Chari, eller Shari, er en 949 km lang elv i Sentral-Afrika. Floden Chari har utspring fra Den sentralafrikanske republikk og renner nordover inn i Tsjad, der den ved N'Djamena møter Logone-elva, før den følger grensa til Kamerun og munner ut i Tsjadsjøen.
Skyt Carter
I rollene
(utvalg)
Norges Funksjonshemmedes Idrettsforbund
Generalsekretær Arnfinn Vik
Kretser 19
Klubber 280
Medlemmer
Beskytter Prinsesse Märtha Louise
Norges Funksjonshemmedes Idrettsforbund ble oppløst 31. desember 2007. Idrett for funksjonshemmede organiseres i dag, i likhet med idrett for funksjonsfriske, under Norges idrettsforbund og olympiske og paralympiske komité.
Formål
Idrettstinget i Norges Idrettsforbund vedtok i 1996 å starte en prosess der funksjonshemmede skulle integreres i de ordinære idrettsforbundene, slik at særforbundene også tar ansvar for å organisere idrett for funksjonshemmede.
NFI hadde som hovedoppgave å drive og kvalitetssikre denne prosessen med integrering av forbundets medlemmer i forhold til særforbundene og idrettskretsene. NFI arbeidet for økt kunnskap og kompetanse i forhold til idrett for funksjonshemmede i alle ledd i norsk idrett.
Historie
Norges Funksjonshemmedes Idrettsforbund ble etablert i 1997, etter en sammenslåing av Norges Handicapidrettsforbund, Norges Døve-Idrettsforbund og NIFs komité for psykisk utviklingshemmede.