cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slagkrysser
Slagkrysserne i dreadnought-våpenkappløpet
I tiden mellom sjøsettingen av Invincible-klassen i 1907 og krigsutbruddet av den første verdenskrig i august 1914 hadde slagkrysseren en underordnet rolle i våpenkappløpet mellom flåtemaktene omkring byggingen av dreadnought-slagskiper. Slagkrysseren fikk aldri en helhjertelig plassering som det tiltenkte nøkkelvåpenet i forsvaret av det britiske imperiet Fisher hadde tenkt seg. Storbritannias strategiske situasjon hadde endret seg i løpet av årene etter slagkrysseren var utklekket som den fremtidige generasjonen av store kryssere. Tidligere hadde den sannsynlige fienden for det britiske imperiet vært en fransk-russisk allianse med mange panserkryssere. Men Tyskland med sin krigsflåte etter hvert var blitt en større trussel, og deretter ble den meste sannsynlige fienden for britene. På den diplomatiske fronten inngikk Storbritannia en allianse med Frankrike, den såkalte entente cordiale i 1904, og deretter en allianse med Russland i 1907. Dessuten var ikke Frankrike eller Russland lengre alvorlige sjømilitære trusler mot de britiske interesser. Mesteparten av den russiske flåten var senket eller erobret under den russisk-japanske krigen 1904-05, mens Frankrike ikke hadde det travelt med å følge etter på det skipsteknologiske området i etterkanten av Dreadnought-revolusjonen. Dertil hadde Storbritannia gode relasjoner med de nyere flåtemakter; Japan (man hadde allerede i 1902 inngått en allianse med japanerne, fornyet i 1905) og USA.
Disse nye strategiske forholder sammen med Dreadnought-slagskipets gjennombruddet betydde at det ble HMS «Dreadnought» og ikke HMS «Invincible», som deretter utgjorde den nye standarden for fremtidige hovedskip i krigsflåtene. Men til tross for dette skulle byggingen av slagkryssere spille en viktig rolle i våpenkappløpet.
Wales’ herrelandslag i fotball
Wales’ herrelandslag i fotball er det nasjonale fotballaget til Wales, og dette landslaget blir administrert av Football Association of Wales. Det walisiske fotballforbundet ble stiftet i 1876, og de ble medlem av FIFA i 1910. Wales har deltatt i to VM-sluttspill, og nasjonalstadion er Millennium Stadium i Cardiff.
Slagkrysser
Slagkrysserne i dreadnought-våpenkappløpet
I de første årene etter leveransene av Invincible-klassen fullførte de tre slagkrysserne den opprinnelige hensikten Fisher hadde for den nye krigsskipstypen, som at de skulle kunne senke ethvert skip som var raskt nok til å innhente dem, og unngikk ethvert skip som kunne senke dem. En slagkrysser kunne også i mange tilfeller ta opp kamp med eldre pre-dreadnought slagskiper. Invincible-klassen var langt bedre enn andre lands panserkryssere, så det ikke lenge var hensiktmessig å fortsette byggingen av nye og større panserkryssere. Dette forspranget ble forsterket av overraskelsesmomentet man hadde fått med både HMS «Dreadnought» og HMS «Invincible», som medførte at de fleste flåtemakter stoppet deres byggeprogrammer for å foreta en omfattende gjennomgang av deres design. Det kom for sent for den tyske Großen Kreuzer («stor krysser») SMS «Blücher», som var en fortsettelse fra panserkrysseren med større deplasement med stempelmotor og en hovedbestykning på tolv 21 cm kanoner. I sammenligning hadde HMS «Invincible» dampturbin som fremdrift og åtte 305 mm kanoner. Detaljene omkring Invincible-klassen ble holdt hemmelig så lenge som mulig, slik at «Blücher» var allerede foreldret ved sjøsettingen i april 1908. Det tidlige forspranget førte til at Royal Navy kunne avvise et design fra 1905-6 som ville ha sammensmeltet konseptene bak både slagkrysseren og slagskipet. «X4»-designet kombinerte «Dreadnought»s pansring og artilleri med «Invincible»s fart på 25 knop. Den høyere prisen kunne ikke rettferdiggjøres i forhold til forspranget Storbritannia hadde vunnet, og den stred også mot den nye liberale regjeringens ønsker om besparelser. Istedenfor valgt man den langsommere og billigere Bellerophon-klassen på tre skip, basert på designet bak HMS «Dreadnought».
Wales’ herrelandslag i fotball
Spillere med flest landskamper
Pr 21. november 2018. Spillere markert med fet skrift er fremdeles aktive.
Nåværende tropp
Oppdatert 19. november 2022. Wales' tropp til VM i fotball 2022 i Qatar fra 20. november 2022 til 18. desember 2022.
Andre spillere
Spillere som nylig har vært med i landslagstroppen.
Slagkrysser
Slagkrysserne i dreadnought-våpenkappløpet
I 1908 startet Tyskland sitt eget byggeprogram for slagkryssere, og de britiske skipenes overlegenhet var ikke lenge garantert. SMS «Von der Tann», kjølstrukket den 25. mars 1908 og ferdigbygget i februar 1911, hadde åtte 28 cm kanoner, men var langt bedre beskyttet enn Invincible-klassen med opptil 280 mm tykkelse på panseret. Designet stammet fra juni 1907 som først gikk ut på bruk av 30,5 eller 34,3 cm kanoner. Det ble valgt 28 cm kanoner i bytte mot mer pansring for designet som forble en fortsettelse av Große Kreuzer-konseptet som ble oppfunnet av den tyske keiser Wilhelm II og storadmiral Tirpitz i 1904. Man hadde noterte hvordan gapet mellom panserkrysseren og slagskipet minsket med tiden, og at panserkrysseren måtte kunne ta opp kamp med sine motstykker, dermed ble den tyske panserkrysser større for hver klasse. De siste panserkrysserne i Scharnhorst-klassen hadde et deplasement på 12 781 tonn.
Den tyske flåtens overkommando Admiralstab delte ikke Fishers syn om hvordan en slagkrysser skulle konstrueres, heller ikke den britiske klassifiseringen av den nye krigsskipstypen ettersom alle tyske slagkryssere i keisertiden betegnes som Große Kreuzer, det var først senere man hadde ordet schlachtkreuzer om disse «store kryssere». Tirpitz var av den meningen om at slagkrysseren først og fremst skulle ikke være en del av slaglinjen, selv om dette var sett blant annet av japanerne under sjøslagene mot russerne. Disse skulle utgjøre rekognoseringsfartøyer for tung oppklaring og i forkanten av sjøslag, gjerne i en speidergruppe sammen med tilsvarende skip. Overlevelsesevnen var ansett å være viktigere enn kaliberet på hovedbestykningen i en slik rolle. De to følgende slagkryssere av Moltke-klassen i likhet med SMS «Von der Tann» hadde det samme designet, men var videreutviklet med noe større dimensjoner for å ha et femte kanontårn i «superfiring»-arrangementet akterut, dermed ha ti 28 cm kanoner. Det var fire kanontårner i tillegg til det femte, en forut, en akterut og de to midte tårner en echelon (diagonalt) på hver side av midtaksen. Selv om det var teoretisk mulig å ha alle kanoner i en bredside, ville påkjenningene ha blitt for stor om det bakre kanontårnet skulle skyte over skroget. De tyske flåtelovene inneholdt bevilgninger for panserkryssere, og disse pengene ble brukt på de store kryssere, som var like god eller bedre enn de britiske.
De neste britiske slagkryssere var Indefatigable-klassen på tre skip. De var lette forbedrede utgaver av HMS «Invincible», selv om man hadde kurerte noen av forgjengernes feil, var skipene bygget etter stort sett de samme spesifikasjoner, bare noe lengre, for at de midte kanontårner skulle ha skuddfelter også i motsatte skipsside. Det politiske presset om å holde ned omkostningene spilte en viktig rolle i valget av Indefatigable-designet, dessuten hadde man ikke fått rede på detaljene fra det tyske byggeprogrammet for slagkryssere, blant annet om bedre beskyttelse på «Von der Tann». Den neste generasjonen av britiske slagkryssere var markant sterkere. I 1909-10 hadde det politiske klimaet endret seg som resultat av rivaliseringen med Tyskland. Ønsket om å redusere omkostningene ble overskygget av en følelse av nasjonal krisestemning, som ledet til en kortvarig politisk uro omkring den sjømilitære utviklingen. Det ble dermed bevilget midler for åtte hovedskiper i 1909-10. Fisher ønsket å få alle bygget som slagkryssere, men fikk ikke sin vilje gjennom, og måtte nøye seg med seks slagskip samt to slagkryssere av Lion-klassen. Disse hadde åtte 343 mm kanoner mens hovedbestykningen på en britisk super-dreadnought på den tid var ti 343 mm kanoner. Farten var øket til 27 knop med maskineriet som kunne produsere 70 000 hestekrefter. HMS «Lion» hadde også bedre pansring enn forgjengerne, med 239 mm på panserbeltet og kanontårnene. Men var fremdeles ikke så godt beskyttet som de tyske skipene. De to «løvene» ferdigstilt i 1912 ble etterfulgt av den noe forbedret halvsøsteren HMS «Queen Mary» med litt større maskinkraft (I test klarte «Queen Mary» å nå 28,5 knop på 83 000 hestekrefter ) og den samme hovedbestykning. Forut hadde man de to forre tårner i «superfiring», det vil si at kanonløpene lå ovenpå det forreste kanontårnet fra tårnet som var hevet et dekk høyere. I motsetning til britene som fokuserte på hastighet og kanoner, ønsket tyskerne å forberede panseret og overlevelsesevnen i den neste slagkrysseren. Korvettenkaptäin Vollerthun som ledet arbeidet med designet på «Kreuzer K», konkluderte med at Großen Kreuzer etterhvert tok egenskaper av et hurtig slagskip fremfor en kryssertype, og dermed kunne delta i slaglinjen mot fiendtlige slagkryssere og eventuelt slagskip. Under et møte med Tirpitz kom han med et utsagn som oppsummerte våpenkappløpet: «Britiske slagskip-kryssere, vår Kreuzer-slagskiper».
SMS «Seydlitz» som ble ferdigbygget i 1913, var en forbedret Moltke-slagkrysser. Farten var øket med en knop ekstra til 26,5 knop, og panseret forstørret til 300 mm tykkelse (panserbeltet), tilsvarende man hadde brukt i dreadnoughtene av Helgoland-klassen et par år tidligere. «Seydlitz» var den siste tyske slagkrysseren som ble ferdig før krigsutbruddet.
De første slagkryssere i Japan
Den keiserlige japanske marinen allerede i 1896 hadde vedtatt «6-6 flåteplanen» for utvidelse av krigsflåten med seks slagskip og seks panserkryssere. Som ledd i den nasjonale opprustningsplanen for modernisering av det japanske keiserdømmet til en sterk stormakt, Gashin Shōtan (engelsk:Persevering throught Hardship) skulle den japanske flåten utvides med flere og sterkere skip som deres økonomi kunne tillate. Man var besluttet på, at hver enkelt skip skulle være kraftigere og bedre enn tilsvarende skip fra andre land. De seks nye panserkryssere som var ferdigstilt i 1899-1901, var kraftig bestykket og bedre pansret i sammenligning med eldre slagskiper, og kunne dermed delta i slaglinjen sammen med de fåtallige slagskipene under den russisk-japanske krigen.
Allerede så tidlig som i 1903 hadde en krysserdesign på 17 000 tonn manifesterte seg med en hovedbestykning på åtte 305 mm skyts. Dette designet skulle resultere i semi-dreadnoughten «Satsuma» som var forstørret for en hovedbestykning på tolv 12-tommers kanoner, men istedenfor ble det 4 305 mm og 12 254 mm kanoner i blandet bestykning ved leveransen i 1910. Tsukuba-klassen på to skip, «Tsukuba» og «Ikoma», ble bestilt som erstatning av pre-dreadnought slagskipene «Hatsuse» og «Yashima» som hadde gått tapt utenfor Port Arthur på grunn av miner i mai 1904. Man hadde besluttet å gi disse nye panserkryssere fire 305 mm kanoner på grunnlag av erfaring fra slaget på Gulehavet den 10. august 1904, der hadde russerne åpnet ild på 13 km hold, blant annet ble panserkrysseren «Yakumo» truffet uten at japanerne kunne returnere ilden med deres 203 mm kanoner. Tsukuba-klassen og etterfølgende Ibuki-klassen på to skip betegnes som «proto-slagkryssere», et mellomledd fra panserkrysseren til slagkrysseren, ettersom disse fire skip egentlige var panserkryssere med usedvanlig sterk bestykning og relativ sterk beskyttelse som ikke overstige 178 mm i tykkelse på panserbeltet og kanontårnene. Det siste skipet, «Ibuki», var forsinket under byggingen etter å ha blitt kjøllagt i august 1905 og dermed ble utrustet med nye dampturbiner for å sammenligne effekten med søsterskipet «Kurama» som hadde stempelmaskiner. «Ibuki» kunne oppnå 21,5 knop, knapt étt knop mer enn søsterskipet. Ved leveransene av disse fire skip fra tidlig i 1907 til 1911 var disse raskt foreldet etter den britiske Invincible-klassen var overrekket til Royal Navy i 1908-1909. I året 1910 ønsket den keiserlige japanske marinen å starte den såkalte «8-8 planen» med åtte slagskip og åtte panserkryssere, men det var utenfor den økonomiske kapasiteten i Japan for øyeblikket.
Japanerne tok utgangspunktet i HMS «Invincible» i deres arbeidet på det nye designet på den fremtidige panserkrysseren som deretter betegnes som slagkryssere, som først i 1911 ble godkjent av det japanske parlamentet som vedtok byggingen av fire skip. Siden 1907 hadde japanerne arbeidet med forskjellige utkaster om den fremtidige panserkrysseren, blant annet fra det britiske skipsverftet Vickers som hadde tilbudt et design på tolv 305 mm kanoner på en krysser med toppfart på 25 knop. Først hadde man tenkt seg et design på 18 500 tonn med blandet bestykning på fire 305 mm og åtte 254 mm kanoner, senere endret til åtte 305 mm kanoner. «B-46» designet utarbeidet i sommeren 1910 skulle ha åtte eller ti 305 mm kanoner som hovedbestykning, men det ble besluttet å endre planene etter å ha lært om de britiske planer for Lion-klassen og muligheten for at de neste amerikanske slagskiper vil ha 356 mm kanoner.
De nye planer omfattet åtte 356 mm kanoner og en toppfart på 27,5 knop med dampturbiner som produserte 64 000 hestekrefter for fire propellakslinger, altså bedre enn HMS «Lion» i hastighet og ildkraft. De svære kanoner ble også bedre plassert, så det ble mulig å skyte over hverandre fra senterlinjen. Pansringen var på 203 mm langs vannlinjen i panserbeltet og 254 mm i barbettene samt 227 mm i kanontårnene. Det første av skipene i Kongo-klassen på 32 000 tonn fullt lastet, ble bygget i Storbritannia, og de tre neste på japanske verfter. Skipskonstruktør Sir George Thurston som hadde utarbeidet designet og deretter ledet byggingen av «Kongo», leverte det sterkeste hovedskipet i verden før krigsutbruddet.
Slagkryssere annetsteds
Før utbruddet av den første verdenskrigen i august 1914 hadde bare Storbritannia, Tyskland og Japan slagkryssere i deres krigsflåter. Men flere flåtemakter hadde prosjekter underveis for anskaffelse av slagkryssere, og den som kom lengste var det russiske keiserriket som i 1913 påbegynte konstruksjonen på fire skip av Borodino-klassen, beregnet på tjeneste i Østersjøen som en del av den maritime gjenopprustningen etter de store tapene mot Japan. «Det mindre skipsbyggingsprogrammet» som var vedtatt av den russiske dumaen i 1912, autoriserte bygging av fire slagkryssere.
Den russiske Borodino-klassen skulle ta viktige lekser fra byggingen av «de baltiske dreadnoughter» av Gangut-klassen, som var ansett som et kompromiss mellom slagskipet og slagkrysseren. I likhet med «Gangut» var den italienske skipsdesigneren Cunibertis design foretrukket, det vil si et slett dekk med fire triple kanontårner på senterlinjen med mindre overbygninger og skorsteiner. «Borodino» som ble kjølstrukket sammen med sine søstre den samme dagen i desember 1913, opprinnelig skulle bare ha tre kanontårner med ni 356 mm kanoner, men det ble tilføydet et fjerde kanontårn og baugen ble løftet et dekk høyere for å kunne oppnå større hastighet. Med en hovedbestykning på tolv 356 mm kanoner skulle Borodino-klassen være sterkere enn de tyske slagkrysserne, men med noe svakere beskyttelse som aldri overgikk 238 mm i tykkelse.
Byggingen ble forsinket etter krigsutbruddet ettersom man hadde sendt bestilling på maskineri fra flere land deriblant Tyskland. Etter hvert ble problemene så store at ingen av skipene som var sjøsatt i 1915-1916, ble fullført. Etter krigens slutt skulle den russiske revolusjonen avslutte byggeprogrammet så brått at tre av de fire sjøsatte skipene ble solgt til Tyskland i 1922.
Frankrike var sent med å delta i dreadnought-våpenkappløpet, og satt med en meget stor flåte av eldre panserkryssere fra før som med ett var blitt utdatert av Invincible-klassen, i likhet med tyskerne og japanerne var deres siste panserkryssere, Edgar Quinet-klassen på to skip, foreldret ved ferdigstillelsen. «Edgar Quinet» som hadde en hovedbestykning på fjorten 194 mm kanoner, også hadde en toppfart på 23 knop. Etter en britisk-fransk allianse hadde oppstått, var det ikke lenge et behov for å kappruste med den britiske flåten som etter hvert overtok ansvaret for sikringen av den nordvestre kysten av Frankrike.
Men admiral de Lapeyrère som overtok som marineminister i 1909, forsøkt å modernisere den franske flåten i tråd med den skipsteknologiske utviklingen, og gikk inn for et flåteprogram i 1912 for de neste åtte år med 28 dreadnought slagskip, to speiderkryssere og 52 jagere. Dette ble utvidet to år senere med et forslag om å bygge åtte grand eclaireurs d´escadre, «krysser-slagskiper», inspirert av Queen Elizabeth-klassen på seks planlagte super-dreadnoughter. Allerede i 1913 ble minst tre design utformet for den franske «slagkrysseren», som egentlig vil være et hurtig slagskip med den franske klassifiseringen cuirassé-croiseur. Det første designet av Gille skildret et skip på 205 m lengde med deplasement på 28 000 tonn med hovedbestykning på tolv 340 mm kanoner og opptil 270 mm tykkelse i pansringen. Admiral Durand-Viel utarbeidet to design, «A» med åtte 340 mm kanoner i to kanontårn, videreutviklet fra Normandie-klassen og «B» med åtte 370 mm kanoner i to kanontårn.
U.S. Navy hadde allerede i 1912 vurdert å bygge slagkryssere som svar på den japanske Kongo-klassen, men det var viktigere å ha moderne dreadnought slagskiper til tross for meget sterk interesse i «strategiske speiding». Det var først i 1916 Lexington-klassen på seks skip ble bestilt, betegnet som battle scouts, som opprinnelig skulle ha en hovedbestykning på ti 356 mm kanoner, senere endret til åtte 406 mm kanoner i åtte kanontårn.
Det hurtige slagskipet
Med super-dreadnoughter kunne slagskipet innhente slagkrysseren i spørsmålet om hastighet, for mens den første generasjonen dreadnoughter og de første super-dreadnoughter hadde en toppfart på 21 knop, var slagkryssernes toppfart på 25 knop. Queen Elizabeth-klassen som ble designet i 1912 i begynnelsen som improviserte Iron Duke-klasse slagskip, mistet et kanontårn i bytte mot flere dampkjeler og kunne prestere 24-25 knop, tilsvarende HMS «Invincible». I tillegg hadde HMS «Queen Elizabeth» åtte 381 mm kanoner og pansring opptil 381 mm. Den nye klassen på fem skip var de første hurtige slagskiper som satt en ny standard for hovedskipet i flåtene. Sterkere og bedre fremdriftsmaskineri gav nyere slagskip større toppfart på 23 knop og mer, en ny generasjon var på trappene ved krigsutbruddet i 1914. Men bare Queen Elizabeth-klassen og Revenge-klassen i Royal Navy forble de eneste hurtige slagskiper fram til mellomkrigstiden. I mellomtiden hadde utviklingen av slagkrysseren konkluderte i designet på den siste slagkrysseren som var levert i året 1914, HMS «Tiger», som tok fordeler av leksene man hadde lært med de eldre slagkryssere. Den var basert på Lion-klassen, men var også påvirket av den japanske Kongo-klassen. De åtte 343 mm kanoner var beholdt som hovedbestykning, men med samme plassering som på «Kongo» langs senterlinjen. HMS «Tiger» hadde også bedre pansring med høyere panserbelte langs skipssiden, selv om den maksimal tykkelse var 229 mm. Det sekundære artilleriet var kraftigere med tolv 152 mm kanoner i kasematter. Den nye slagkrysseren ble også det første skipet som klarte å komme opp i 29,07 knop med 104 635 hestekrefter under test.
Men alene på rundt 60 000 hestekrefter ble 1245 tonn brensel forbrukt per dag, og det var allerede i 1911 klart at slagkrysseren begynte å bli kostbart for den britiske flåten som så for seg en krig med Tyskland. Lion-klassen og HMS «Tiger» hadde mindre operasjonsradius i forhold til Invincible- og Indefatigable-klassen for å ha større toppfart. Dessuten var beskyttelsen ikke effektivt mot granater større enn 11-tommer (279,5 mm), og bare på de meste vitale deler. SMS «Seydlitz» hadde 300 mm pansring på de meste vitale deler av skipet.
I 1912 begynte byggingen av Derfflinger-klassen på tre skip, som ble ferdigstilt i de første tre krigsårene for leveranse til den tyske Hochseeflotte. Disse tre skipene var de første tyske slagkryssere med 30,5 cm kanoner som hovedbestykning i fire kanontårner på senterlinjen med samme beskyttelse som «Seydlitz», man hadde forsøkt å redustere vekten uten å affisere bevæpningen og beskyttelsen, blant annet med oljefyring som gjorde det mulig å ha mindre dampkjeler ombord i skroget.
Første verdenskrig
Under første verdenskrig ble de britiske og tyske slagkryssere brukt i flere krigsteatre. Slagkrysserne utgjorde den hurtige fløyen av både Grand Fleet og Hochseeflotte, som sto mot hverandre i Nordsjøen gjennom krigen. De deltok i flere sjømilitære sammenstøter, deriblant det store Jyllandsslaget. Slagkrysserne hadde også en viktig rolle i krigens beskyttelse, da den britiske flåten nedkjempet de tyske oversjøiske flåtestyrker, for eksempel under slaget ved Falklandsøyene den 8. desember 1914, og deltok også i kampene i Middelhavet utenfor Dardanellene.
Byggeprogrammer
I de fleste krigførende landene var byggingen av større krigsskip stoppet eller meget begrenset under krigen. Man hadde regnet med at krigen ville være kortvarig, og dermed konsentrerte seg om mindre skip som kunne settes inn i konflikten.
Det tyske byggeprogrammet
Tyskland ferdigbygde Derfflinger-klassen med SMS «Derfflinger» i november 1914, SMS «Lützow» i mars 1916 og SMS «Hindenburg» i oktober 1917, og begynte å bygge Mackensen-klassen på fire skip i 1915. Den nye slagkrysserklassen var videreutviklet fra Derfflinger-klassen med åtte 35 cm kanoner og den samme pansring som de foregående slagkrysserne tilbake til SMS «Seydlitz». Toppfarten skulle være på 27 knop med 90 000 hestekrefter.
SMS «Mackensen» som ble kjølstrukket den 30. januar 1915 som det første av Mackensen-klassen, skulle ha en hovedbestykning på åtte 35 cm kanoner fordelt i fire kanontårner etter det samme arrangementet som på Derfflinger-klassen.
Det britiske byggeprogrammet
I Storbritannia vendte Fisher tilbake til posten som flåtesjef (First Sea Lord) i oktober 1914. Hans entusiasme for store hurtige skip var usvekket, og han satte sin konstruksjonsavdeling i gang med å produsere et design for en slagkrysser med 15-tommers kanoner. Den britiske regjeringen hadde stoppet all slagskipsbyggingen i september 1914, med den følge at det sjette og siste skipet i Queen Elizabeth-klassen og de tre siste skipene i Revenge-klassen på åtte skip ble suspendert. Hjulpet av Invincible-klassens suksess under slaget ved Falklandsøyene som sluttet med ødeleggelse av den tyske oversjøiske skvadronen i Østlige Asia, klarte Fisher å få regjeringen til å tillate byggingen av to Revenge-klasse dreadnoughter inn i Renown-klassen på to skip, HMS «Renown» og HMS «Repulse».
Blant annet for å påskynde byggingen ble designen fra Revenge-klassen brukt som utgangspunkt. Prosjektet ble godkjent den 28. desember 1914, og i september 1916 var begge skip levert. Et kanontårn ble tatt bort og panseret ble betydelig kuttet ned til bare 152 mm på panserbeltet, 180 mm på barbettene og 280 mm på fronten av de tre kanontårn. Dermed kunne Renown-klassen ha mer vekt for maskineriet, men det var ikke mulig å kutte ned på vekten med nyere turbiner og dampkjelere på grunn av tidspresset. Ettersom Fisher forventet at de neste tyske slagkryssere kunne prestere 28 knop, bestemte han at de nye britiske skulle kunne klare 32 knop. Etter å ha blitt ferdigstilt kunne HMS «Renown» ha en toppfart på 30 knop med 112 000 hestekrefter. Fisher hadde sett for seg at disse to slagkryssere skulle oppklare i forkanten av slagkrysserskvadronene, spesielt i dårlig vær som plaget de britiske flåtestyrkene i Nordsjøen. Ved det samme tidspunktet grep Fisher til villedende manøvrering for å kunne bygge tre lette pansrede skip, som kunne utnytte noen av de 381 mm kanoner som var blitt overflødig i byggeprogrammet. Skipene var egentlige lette slagkryssere (light battlecruisers), og denne betegnelsen var av og til benyttet av Fisher, men i offisielle papirer ble de omtalt som «store lette kryssere». Denne usedvanlige betegnelse var nødvendig ettersom det var bestemt av den britiske regjeringen, at det ikke måtte konstrueres flere hovedskip, men det var ikke restriksjoner for lette kryssere. De tre skip ble Courageous-klassen, som skulle være et bisarre design med ekstrem ubalanse mellom deres kanoner på 381 mm (457 mm i HMS «Furious») og deres panser, som bare hadde 76 mm i panserbeltet, det samme som på en lett krysser. Designet stammet fra lette kryssere fremfor slagkryssere, det samme med fremdriftsmaskineriet som bare hadde 18 dampkjelere mot Renown-klassens 42 kjelere. Men tross deplasementet på 22 690 tonn fullt lastet kunne HMS «Courageous» oppnå en toppfart på 32 knop med 90 000 hestekrefter med olje som brensel, med nyere og mer driftsøkonomiske maskiner.
Courageous-klassen bare hadde fire 15-tommer kanoner i to tårner, en forut og en akterover på grunn av begrensede kanoner og kanontårner. De britiske lette kryssere kunne ikke håndtere det dårlige været og sjøgangen i Nordsjøen, spesielt om vinteren i møte med de tyske raidene på den engelske østkysten. Mindre krigsskip som lette kryssere kunne ikke opprettholde den samme hastighet som de større krigsskip, og dermed sinket ned flåtestyrkene når det hadde brutt ut dårlig vær med sterke bølger. Dessuten ville ikke lette kryssere være i stand til å flykte vekk fra større fiendtlige skip. «Courageous» og «Glorius» skulle deretter overta disse lette krysseres plass som oppklaringsfartøyer med deres toppfart som ikke var mindre enn toppfarten av en tysk hochseetorpedoboote («havgående torpedobåter») i de samme forholdene.
Fisher gjorde seg også tanker om en meget stor lett pansret slagkrysser som skulle ha 508 mm kanoner. Det ble ikke noe av planene om dette HMS «Incomparable». Courageous-klassen var bygget så de ikke stakk så dypt ned i vannet med over syv meter i dypgang i sammenligning med andre hovedskip som stakk opptil ni meter ned i sjøen. Det tredje skipet av Courageous-klassen ble ombygget for å ha to 18 tommer (457 mm) kanon i hver kanontårn beregnet på 15-tommers kanoner som et «special service ship» for Dover-patruljen som bombarderte viktige mål utenfor kysten av Flandern. Underveis ble det besluttet å skifte ut det ene kanontårnet mot et dekk for fly som skulle lokalisere og plotte inn mål for det aktre kanontårnet. Etter å ha blitt levert til Royal Navy i juli 1917, ble det besluttet å ombygge hybriden til et faktisk hangarskip i oktober 1917 etter det hadde vist seg at det ikke var mulig å operere med fly fra det korte flydekket. Kanonene ble overført til monitorene som HMS «General Wolfe». Den siste britiske design av slagkryssere under krigen var Admiral-klassen, som utspring av en kravspesifikasjon for en forbedret utgave av Queen Elizabeth-dreadnoughtene. Prosjektet begynte i november 1915, da hadde admiralitetet bedt om et design på et nytt slagskip med så lite dypgang som mulig og størst mulig undervannsbeskyttelse. Først hadde man forestilt seg et slagskip, men blant de ledende offiserer var holdningen om at Storbritannia hadde mange nok slagskip, men at det kunne være bruk for nye slagkryssere med en toppfart på 30 knop. Britisk etterretning hadde fått rede på den tyske Mackensen-klassen, men overvurderte både byggetakten og kampegenskapene for de nye slagkryssere. Først i april 1916 var designet utformet. Man endte med å beslutte seg for slagkryssere med åtte 381 mm kanoner, 203 mm panser og en fart på 32 knop. Etter tapet av tre slagkrysserne man først trodde skyldes utilstrekkelig beskyttelse, ble all arbeid stoppet like etter HMS «Hood» var kjøllagt den 31. mai 1916.
Man vendte tilbake til planen om hurtige slagskip med Queen Elizabeth-klassen som utgangspunkt med over 40 600 tonn i deplasement med tolv tommer tykkelse på panserbeltet, bare litt mindre enn på samtidige dreadnoughter. Det nye designet hadde meget sterk vertikal beskyttelse, og fremdeles med en fart på 31,5 knop takket være det nye fremdriftsmaskineriet med gir og bedre driftsøkonomi som kunne produsere opptil 144 000 hestekrefter. Det første skipet i klassen ble bygget etter dette nye designet, men fremdeles med basis i ideer før Jyllandsslaget skulle bevise noe annet, spesielt ildgivning på lang avstand med nedfallende granater på skip. De tre søsterskip som var påbegynte, fikk byggeplanene endret senere i 1916 og igjen i 1917 for å få bedre beskyttelse.
Admiral-klassen ville ha vært de eneste britiske skipene som kunne innhente og bekjempe den tyske Mackensen-klassen. I mellomtiden ble skipsbyggingen i Tyskland drastisk nedskåret under krigen, ut av alle fire skip som var kjølstrukket ble «Mackensen» og «Graf Spee» sjøsatt i 1917, men ingen av disse ble gjort ferdig. Arbeidet på de tre øvrige Admiral-slagkryssere ble deretter stanset i mars 1917. I stedet skulle admiralitetet satse på flere eskortefartøyer og fraktskip for å imøtekomme trusselen mot handelsrutene fra de tyske ubåtene som hadde startet en uinnskrenket ubåtkrig fra 1. februar 1917. Stansen av byggearbeidet ble permanent i februar 1919 da skipene ble offisielt kansellert.
Sjøkrigen
Den tyske slagkrysseren SMS «Goeben» var kanskje skipet som hadde størst innflytelse i begynnelsen av krigen. Det var stasjonert i Middelhavet, ledsaget av den lette krysseren SMS «Breslau» ved Messina, Italia ved krigsutbruddet. Italia som var med sentralmaktene, erklærte seg nøytral den 2. august, og kontreadmiral Wilhelm Souchon seilte vestover for å bombardere de nordafrikanske havner og true overførelsen av troppene til Frankrike. Souchon snudde østover mot Messina og møtte to britiske slagkrysserne like før det var kommet en britisk krigserklæring. Souchon klarte å riste av seg sine forfølgerne like før meldingen kom fram til den britiske middelhavsflåten som tok opp jakten den 5. august. Admiral Milne tok opp forfølgelsen, men Souchon seilte østover etter å ha fått et forsprang siden slagkrysserne var dratt tilbake til Malta i mellomtiden. Souchon ventet på en tyrkisk tillatelse om å entre Dardanellene fram til den 10. november, og kom seg i siste liten i sikkerheten med to slagkryssere og flere pansrede kryssere i hælene. Det ottomanske riket hadde fått sine dreadnought slagskiper beslaglagt av Storbritannia, og Tyskland gav bort sine krigsskiper som «gaver» til den ottomanske flåten. Dette var medvirkende til å få Det ottomanske riket med i krigen på tysk side. «Goeben» i tyrkisk tjeneste fikk navnet «Yavuz Sultan Selim», og ble brukt både i kamp mot den russiske flåten i Svartehavet og den britiske i Egeerhavet.
Slaget i Helgolandsbukten
En britisk flåtestyrke bestående av lette kryssere og jagere trengte inn i Helgolandsbukten for å angripe den tyske patruljen i 28. august 1914, krigens første måned. Etter å ha møtte motstand i form av tyske kryssere, seilte admiral Beatty med sin eskadre på fem slagkryssere inn i bukten og avgjorde slaget, som sluttet med at tre tyske lette kryssere ble senket sammen med en torpedobåt. Blant disse som gikk ned med skipene var den tyske eskadresjef, kontreadmiral Leberecht Maass. 1 242 tyskerne forsvant, hvorav 712 drepte og resten tatt til fange.
De tyske slagkrysserne var forhindret fra å storme ut av tidevannet som gjorde Jadebusen for grunt, og kom ikke fram før britene hadde dratt fra slagstedet. Nederlaget som hadde hendt bokstavelig talt på dørstokken, fikk tyskerne til å utplassere flere hovedskip deriblant slagkryssere ute til sjøs utenfor Jadebusen for resten av krigen.
Slaget ved Falklandsøyene
Slagkrysseren fikk lov til å utføre den tiltenkte rollen som et avgjørende våpen under krysserkrigen til vern av den britiske handelssjøfarten ved Falklandsøyene. Ved krigsutbruddet hadde Tyskland en eskadre stasjonert i Øst-Asia, som besto av to panserede kryssere og fire lette kryssere, som var underveis til Karolinene i vestre Stillehavet. Admiral Maximilian von Spee kunne ikke søke tilflukt i Tsingtao i Kina, og måtte seilte østover for å unngå de britiske, japanske og franske flåtestyrker i området. Blant annet var den australske slagkrysseren HMAS «Australia» og de japanske slagkrysserne dratt etter von Spee. Den tyske eskadren nådde den søramerikanske stillehavskysten utenfor Chile i oktober, og kom inn i et sjøslag den 1. november med en britisk eskadre som ble utslettet ved Coronel.
Merwede
Merwede er navnet på den nedre delen av Waal, og tidligere elven Maas frem til den ble demmet opp ved Andel i 1904 etter at Bergsche Maas hadde blitt gravd ut. Denne strekningen av Maas fikk da navnet Afgedamde Maas. Afgedamde Maas er nå knyttet til (Bergsche) Maas via kanalen Heusdensch kanaal.
Slagkrysser
Slaget ved Falklandsøyene
Nyheten om nederlaget ved Coronel fulgte til at Fisher beordret slagkrysserne «Invincible» og «Inflexible» sørover til Falklandsøyene fra den 4. november mens «Princess Royal» seilte til Det karibiske hav om von Spee skulle komme gjennom Panamakanalen fra Stillehavet. Sturdee ombord på «Invincible» nådde Falklandsøyene den 7. desember, og allerede i den neste morgen fikk han syn på den tyske eskadren som ikke visste om hans ankomsten. De britiske slagkrysserne som dampet ute, innhentet de tyske panserkryssere «Gneisneau» og «Scharnhort» med deres større hastighet, og på 14 600 m ble det åpent ild av «Inflexible».
Merwede
Merwede starter ved Slott Loevestein øst for Woudrichem der elvene Maas og Waal tidligere gikk sammen. Den første delen av elven, Boven-Merwede («Øvre Merwede»), danner grensen mellom provinsene Zuid-Holland og Noord-Brabant, og dessuten den historiske grensen mellom Gelre og Holland.
Slagkrysser
Slaget ved Falklandsøyene
Sjøslaget etter over fire timer sluttet med at von Spee ble senket til havets bunn sammen med mesteparten av eskadren. Tyskerne kunne ikke påføre slagkrysserne større skader, men det var forbrukt 1 174 granater av britene, mer enn hva som var nødvendig. Det vist seg at den kraftige bestykningen på skipene ikke hadde tilsvarende effektiv ildledelse med dårlig utstyr for kontroll av ildgivningen.
Merwede
Ved Gorinchem munner elven Linge og Merwede-kanalen ut i Boven-Merwede. Elven skifter navn til Beneden-Merwede («Nedre Merwede») ved Werkendam etter at kanalen Nieuwe Merwede («Nye Merwede») tar mesteparten av vannet i sørvestlig retning. Nieuwe Merwede slår seg sammen med Amer (fortsettelsen av Bergsche Maas) i Hollandsch Diep. Beneden-Merwede fortsetter til Dordrecht, der elven deler seg i elvene Noord (mot nord) og Oude Maas.
Det er mye skipstrafikk på elven, og mange skipsverft og relaterte bedrifter ligger her – hovedsakelig i Gorinchem, Hardinxveld-Giessendam og Sliedrecht. Blant de historiske byene langs elven er blant annet Gorinchem, Dordrecht og Woudrichem.
Slagkrysser
Slaget ved Doggerbank
Det første større sjøslaget mellom de britiske og tyske flåtestyrkene hendte ved Doggerbank den 24. januar 1915, dagen før hadde den britiske flåtens etterretningstjenestens avdeling Room 40 avlyttet og dekodet den tyske marinens radiokommunikasjon. Hipper som kommanderte den første speidergruppen på tre slagkryssere og en panserkrysser, skulle foreta rekognosering på utsikt etter de britiske fiskafartøyene. Admiralitetet sendte ut den første slagkrysserskvadronen på tre skip og den andre slagkrysserskvadronen på to skip for å møte tyskerne. Admiral Beatty kommanderte tilsammen fem slagkryssere støttet av Harwich-flotiljen på tre lette kryssere og 35 jagere, som om morgenen den 24. januar fant Hipper.
Hipper snudde tilbake, forfulgt av Beatty som kunne åpne ild på 18 300 m fra «Lion» på det bakeste skipet, SMS «Blücher» som var det sløveste skipet i speidergruppen. Etterhvert kunne britene engasjere hele den tyske styrken som deretter bitet fra seg med presis ildgivning som ble konsentrert på flaggskipet «Lion», som var truffet 17 ganger. Flaggskipet ble tvunget ut av slaglinjen, men ikke før en 343 mm granat hadde penetrerte panserbarbetten under det akterste kanontårnet i «Seydlitz». Ladningene i arbeidsrommet som skulle føre opp ammunisjonen i selve kanontårnet, eksploderte, slik at eksplosjonen forplantet seg oppe i kanontårnet og ned i magasinet til nye ladninger i nærheten. Korditten var meget brannfarlig, og flammene spredte seg til det andre kanontårnet som også ble slått ut. Den tyske slagkrysseren ble reddet fordi de aktre ammunisjonsmagasiner ble oversvømt før ilden kom fram.
Det britiske flaggskipet «Lion» hadde ikke fått sitt panseret penetrert, men det oppsto lekkasjer under treffene som rammet fremdriftsmaskineriet. Slagkrysseren «Tiger» fikk sitt Q-tårnet slått ut av en 28 cm granat, blant annet var den truffet seks ganger under kampene. Beatty som mistet fart i sitt flaggskip, var ikke lengre i stand til å kommunisere med resten av sin eskadre som fremdeles var i slaglinjen. Han måtte bruke signalflagg, og en signalfeil betydde at de andre skipene skulle stoppe forfølgelsen og istedenfor kaste seg over den allerede dødsdømte tyske panserkrysser «Blücher». Den tyske besetningen kjempet til det siste, og ble beseiret etter et par torpedoer truffet skipet. Beatty klarte ikke å gjenta forfølgelsen før det var for sent, og Hipper kunne dra tilbake til sin base etter å ha mistet det svakeste og sløveste skipet i sin eskadre.
Nær-ødeleggelsen av «Seydlitz», Hippers flaggskip, etter bare tre treff, skyldes hvordan ammunisjonen var behandlet under sjøslag. Systemet med et «arbeidsrom», introduserte med slagskipet HMS «Formidable» i 1898, skulle forhindre en eksplosjon fra å sprede seg i forbindelsen mellom tårnet og magasinene. I praksis under sjøslag ble forbindelsen holdt åpen for å øke skuddhastigheten, og ladningene ble holdt i beredskap for umiddelbar frakt til kanonene som disse 62 kordittsladninger som ble antent i arbeidsrommet. Risikoen for en kjedereaksjon av eksplosjoner som vil lede til magasinene ble langt større enn ventet. Alle hovedskiper under krigen hadde det samme systemet for overførelse av ammunisjon til kanontårnene, men beskyttelsen var noe mindre på en slagkrysser. I Tyskland lærte man viktigheten av nye prosedyrer om hvordan overførelsen skulle håndteres etter skadene på «Seydlitz» var undersøkt. Det ble forbudt å lagre korditt i arbeidsrommet og for at stikkflammer ikke skulle komme til andre steder var brannsikre dører satt på plass. Britene ble aldri oppmerksomme på denne svakheten, og det kom til å koste dem dyrt i Jyllandsslaget.
På tross av overraskelsesmomentet uteble den ventede britiske seieren. Igjen var den britiske kontrollen over ildgivningen dårligere enn ventet. Mens tyskerne hadde meget presis ildgivning med opptil 24 treff, hadde britene bare fire treff på de tyske slagkrysserne med unntak av «Blücher» som var truffet femti ganger. Det eldre ildledelsessystemet siden 1912 var ineffektivt på mer enn 9 150 m hold og sløvt i sammenligning med nyere ildledelsessystemer. Under sjøslaget sloss britene og tyskerne på rundt 16 km avstand fra hverandre.
Jyllandsslaget
Under Jyllandsslaget 18 måneder senere ble både de britiske og de tyske slagkryssere brukt som en del av en større flåte i samlet styrke. Det store sjøslaget som også er verdenshistoriens største konvensjonelle sammenstøtet til sjøs med overflatefartøyer i moderne tid, fant sted på Nordsjøen utenfor den jyske Vesterhavkysten den 31. mai 1916. Opptil 251 fartøyer fra Grand Fleet og Hochenseeflotte deltok i flåtebevegelsene over et stort havområde med varierte sikteforholder, interferens fra kullrøyk gjorde det vanskelige for ildledelsesbesetningene mens kampene pågikk. Den tyske slagplanen på papiret var enkelt, Hipper skulle seile i forveien med sine slagkrysserne for å spane etter fiendtlige flåtestyrker som skulle lokkes til forfølgelse inn i en felle med den tyske slagskipsflåten. Men avdelingen Room 40 hadde avlyttet den tyske marinens kommunikasjoner og kunne forutsi en større flåteoperasjon, slik at admiral Jellicoe kom til sjøs med hele Grand Fleet. Beatty fikk ordre om å foreta tung oppklaring med sin eskadre på seks skip der tyskerne var ventet.
Beatty med utgangspunkt i Firth of Forth seilte sørøstover mens Jellicoe med sine dreadnoughtene fortsatte østover mot inngangen til Skagerrak der begge flåtestyrker skulle møtes utenfor den jyske kysten, i håp om å kunne fange inn Hipper og hans raske slagkrysserne. Som planlagt snudde Beatty mot nord ved kl. 14.15, men kort etterpå hadde begge flåtestyrkers skjerm av lette kryssere og jagere støttet på hverandre. Beatty deretter vendt sørøstover etter rapportene kom inn, men etterlatt seg den femte slagskipsskvadronen av Queen Elizabeth-klassen hurtige slagskip på fire skip. Hipper oppdaget de britiske slagkrysserne på 25 600 m avstand og kunne raskt foreta kursendring med samlet styrke mens Beatty fremdeles hadde ikke samlet sine skipene i en slaglinje, og måtte manøvrerte for å få fri sikte på tyskerne. Hipper i god tid kunne forberede sine skipene uten å bli forstyrret av røyk.
Det ble åpnet ild kl. 15.47 først av tyskerne, deretter av britene mindre enn et minutt senere på 15 000 meter hold. Etter de første salvene kunne tyskerne finjustere avstanden med deres bedre ildledelsessystemer mot tydelige silhuetter mot horisonten mens britene klarte ikke å beregne den korrekte avstanden raskt nok på de tyske skipene som ikke var så synlig i sammenligning. Den tyske ildgivningen ble meget presist etter kort tid, og fram til kl. 16.08 var Beattys skipene truffet 14 ganger mens tyskerne bare hadde tre treff på egne skip. Flaggskipet «Lion» mistet sitt Q-kanontårnet kl. 16.00 i en eksplosjon som kunne ha forårsaket skipets ødeleggelse om Q-magasinet ikke var oversvømt. Knapt to minutter senere ble «Indefatigable» truffet av «Von der Tann» med minst fire 28 cm granater som penetrerte pansringen og slo ut skipet av slaglinjen. Deretter eksploderte slagkrysseren med et tap på 1.017 menn. HMS «Barham» som det ledende skipet i femte slagskipsskvadronen åpnet ild på 17 400 m hold på «Von der Tann» ved kl. 16.10.
Tyskerne kom ikke uten skader fra duellen før super-dreadnoughtenes ankomsten, allerede kl. 15.57 (16.57 tysk tid) hadde «Queen Mary» som hadde det beste ildledelsessystemet i eskadren, truffet «Seydlitz» flere ganger og slått ut C-tårnet på presist samme måte som under det forrige slaget. Sikringstiltak forhindret brannen fra å komme til magasinene. Ved kl. 16.20 hadde en misforståelse ledet flaggskipet «Lion» ut av slaglinjen, og «Queen Mary» som hadde duellerte med «Seydlitz», ble fanget under konsentrerte ild fra sin motstander og «Derfflinger» ved kl. 16.22 for flere minutter. To granater truffet overbygningen på forskipet, som rommet kasematter med 100 mm kanoner. Eksplosjonene tvunget seg ned i magasinet for 4-tommers ammunisjon og inn i arbeidsrommet for B-tårnet. Kasematten rommet store mengder korditt for bruk. Flammene spredte seg nedover til magasinet som eksploderte mot arbeidsrommet og magasinene som rommet 65 tonn korditt. HMS «Queen Mary» eksploderte kl. 16.26 med tap av 1.266 menn ombord. Beatty som observerte tapet av det andre skipet etter en halvtime kamp, bemerket: «There is something wrong with our bloody ships today». Hipper følte presset etter dreadnoughtene hadde grepet inn i kampene, for mens Beatty bare hadde truffet de tyske slagkrysserne elleve ganger, var ilden fra Queen Elizabeth-slagskipene bedre med seks treff. De britiske slagkrysserne var truffet 42 ganger, bare to ganger på slagskipene som med 381 mm granater var mer kraftigere. Ved kl. 16.30 kom den tyske slagskipsflåten til redningen, og nå måtte britene vendte om vekk fra Scheer som fulgt etter.
Jellicoe kom til unnsetning med Grand Fleet, men var ikke varslet om at den tyske Hochseeflotte hadde dratt til sjøs og dermed var ikke forberedt på meldingene fra Beatty, heller ikke hvor tyskerne var helt til det siste. Mens Jellicoe begynte å danne slaglinje fra kl. 18.15, dampet Beatty forbi mellom Grand Fleet og tyskerne for å angripe Hipper på nytt, tvunget tyskerne mot øst.
Denne gang hadde Beatty bedre sikteforholder for sine besetninger, og det var mulig å komme nærmere etter hvert som det ble mørkere. Dessuten hadde admiral Hood sluttet seg til hans slaglinjen. Ved kl. 18.23 åpnet den tredje slagkrysserskvadronen på tre slagkryssere ild på tyskerne på 8 200 m avstand. Ilden fra «Invincible» var så god at «Lützow» var truffet hele åtte ganger på åtte minutter, slik at Hipper måtte flytte sitt flagg fra skipet som var påførte så store skader at det ikke overlevde sjøslaget. Men ved kl. 18.30 lettet været, så «Invincible» ble synlig for samtidige skip som åpnet ild. En granat truffet Q-tårnet kl. 18.32, og penetrerte panseret slik at tårnet ble totalødelagt. Kanonene var i ferd med å bli ladet med ny ammunisjon, slik at det oppsto flammer som spredt seg til arbeidsrommet. Der var enorme mengder korditt lagret.
Admiral Hood omkommet sammen med sin besetning på 1.026 menn ombord på HMS «Invincible» som var sprengt i to av eksplosjonene. Da hadde hele Grand Fleet åpnet ild på den tyske Hochseeflotte som fant seg i en meget vanskelig situasjon, ved kl. 18.33 foretok Scheer en desperat manøvrering vekk fra britene som mistet kontakten med dem ved kl. 18.54. Senere om kvelden hadde Scheer vendt østover i håp om å komme seg forbi i nord, men kolliderte på nytt med Jellicoe som straks åpnet ild på tyskerne. Mens Scheer enda en gang manøvrerte seg bort, gikk Hipper til angrep ved kl. 19.13 for å oppholde britene fra å følge etter. Det britiske bombardementet var drepende, de tyske hovedskipene var truffet 27 ganger - hvorav 19 på de fire slagkrysserne som var tilbake.
Hipper avbrøt kontakten med britene og fulgt etter Scheer på vei sørover mot sikkerheten om aften, men ved kl. 19.47 hadde Beatty sin rival i sikten på nytt. Ved kl. 20.19 åpnet «Princess Royal» ild på 11 000 m hold, truffet «Seydlitz» to ganger, deretter kom «New Zealand» til på 8 200 m og truffet den samme slagkrysseren tre ganger. Hipper forsvant i mørket etter å ha fått assistanse av de tyske pre-dreadnought slagskipene som kom i veien og oppholdt Beatty lenge nok. Ved kl. 20.40 var slaget over for de britiske slagkrysserne.
Slagkrysserens svakheter
Umiddelbart etter Jyllandslaget ble de første granskinger bak tapet av tre slagkrysserne startet, og allerede i den 3. juni sendte Beatty sin rapport til Jellicoe om resultatet av undersøkelsene ombord på Beattys flaggskip «Lion». Q-kanontårnet var slått ut, og på grunnlag av undersøkelsene mente man at de hadde ikke beskyttet ammunisjonshåndteringen mot stikkflammer som oppstod ved penetrering på tårnpanseret. Dels fordi man ikke var oppmerksomme på faren, og dels fordi man ønsket hurtigere skuddhastighet for å kompensere for manglende treffsikkerhet. Allerede i 1915 hadde Warrant Offiser Grant reorganiserte ammunisjonshåndtering-systemet med nye prosedyrer ombord i «Lion», selv om det ikke avverget lagring av korditt i arbeidsrommet. Kanonkommandøren reddet flaggskipet ved å få magasinet oversvømmet, og dermed kunne britene finne den meste sannsynlige årsaken bak tapet av de tre slagkrysserne.