cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dissident Aggressor
I 2009 ble sangen utgitt på konsertalbumet A Touch of Evil: Live. Dette førte til at den fikk en Grammy Award i 2010 for «Best Metal Performance».
Andre versjoner
Sangen ble utgitt som coverlåt av thrash metal-bandet Slayer på albumet South of Heaven fra 1988.
Sammy Nestico
Samuel «Sammy» Lewis Nestico (født 6. februar 1924 i Pittsburg i Pennsylvania i USA, død 17. januar 2021 i Carlsbad i California) var en komponist og arrangør av storbandmusikk. Nestico er mest kjent for hans arrangement for Count Basies orkester.
Niger under Sommer-OL 2008
Niger under Sommer-OL 2008. Fem sportsutøvere, tre kvinner og to menn fra Niger deltok i tre sporter, friidrett, taekwondo og svømming under Sommer-OL 2008 i Beijing. Det var tiende gangen som Niger deltok i et OL, de vant ikke noen medalje.
Sammy Nestico
Karriere
Han har vært profesjonell musikkarrangør siden 1941, da han 17 år gammel ble arrangør for ABC sin radiostasjon WCAE i Pittsburgh. I løpet av karrieren har han arrangert musikk for Count Basies orkester (1967–1984), The US Air Force Band (15 år) og The US Marine Band (5 år), begge de sistnevnte var i Washington, DC. I tillegg spilte han trombone i storbandene til Tommy Dorsey, Woody Herman, Gene Krupa og Charlie Barnet.
Undervisning
I 1998-1999 var Nestico professor ved University of Georgia, hvor han underviste kommersiell orkestrering og dirigerte The Studio Orchestra, men han ute av stand til å finne den nødvendige administrative støtten for å bli der. Han ledet også musikkprogram ved Pierce College i Los Angeles, Westinghouse Memorial High School i Wilmerding, Pennsylvania.
Fjernsyns- og filmindustri
I løpet av hans lange karriere i fjernsyns- og filmindustrien har han arrangert og dirigert prosjekter for artister som Bing Crosby, Sarah Vaughan, Toni Tennille, Frank Sinatra, Phil Collins, Barbra Streisand, Count Basie, og mange andre. Han har jobbet som arrangør i nesten 70 fjernsynsprogrammer, blant annet Mission: Impossible, Mannix, Charlie's Angels, og The Mod Squad.
Han har også skrevet jingler for Anheuser-Busch, Zenith, Ford Motor Company, Mattel Toys, Pittsburgh Paints, den amerikanske nasjonalgarden, Dodge, Remington Bank, Americard med flere.
Produksjon
Sammy Nestico har publisert nærmere 600 nummer for skolegrupper og mange for profesjonelle storband.
Jelcz
Zakłady Samochodowe Jelcz SA er en polsk bussprodusent fra byen Jelcz-Laskowice. Tidligere produserte Jelcz også lastebiler.
Selskapet ble stiftet i 1952 som Jelczańskie Zakłady Samochodowe i Jelcz. I 1954 produserte selskapet sin første buss, og i 1959 laget de den første lastebilen, av merket Wisent. Fra 1968 ble navnet Jelcz brukt også på lastebilene.
Glasgow Audi
Glasgow Audi er et forhandleranlegg på 20 000 m² i Glasgow, Skottland for Audi. I dag (2009) er det største i Europa. Senteret inkluderer rom for salg og service, en utendørs off-road testbane, kaféer, en førskole, en restaurant, et museum, et kunstgalleri, og konferanseområde. Anlegget inneholder også treningsområde for alle Audi-ansatte i UK. Bygningskostnadene var på £15 000 000. Senteret var planlagt åpnet den 11. oktober 2004.
Spiralen
Spiralen (vei el.l) finnes flere steder:
Gloppefjorden
Gloppefjorden (også Gloppenfjorden) er en fjordarm til Hundvikfjorden og Nordfjord i Vestland. Den er ca. 14 km lang, og ligger i sin helhet i Gloppen kommune. Innerst i fjorden ligger kommunesenteret Sandane.
Fjorden får tilført mye ferskvann fra omliggende vassdrag, der lakseelva Gloppeelva fra Breimsvatnet er den største. Elva munner ut en kilometer sør for Sandane like ved Sandane Camping og badestranda Fitjesanden. Mellom Fitje og Sandane ligger Selvågane, et våtmarksområde med en ubebodd holme. Dette er et fredet fuglereservat for flere arter sjøfugl.
Langs fjorden ligger gode jordbruksområder. Sørsida er preget av høyere fjell og gårdsnavn som Arnestad, Gimmestad, Rygg, Sande ligger ved fjorden langs det som kalles Sørstranda. Videre utover langs fjorden ligger Devik og lengst mot vest, Hestenesøyra som skiller innløpet til Gloppefjorden fra Hyefjorden. Nordsida av fjorden har lavere fjellformasjoner. Gårder langs nordsida av fjorden fra Sandane og Øyrane i øst er Austrheim, Hauge, Gloppestad, Slagstad, Tystad, Vereide, Apalset, Andenes, og lengst mot vest ligger Hjelmeset. Her ligger Sandane lufthavn og Anda med fergeforbindelse til Lote på nordsida av Nordfjord.
Området ved Hjelmeset har tidvis hekkende havørn. Fjorden har en egen lokal sildestamme.
Contadora-gruppen
Contadora-gruppen var en samling av utenriksministre fra Colombia, Mexico, Panama og Venezuela, som arbeidet for en fredsløsning for konfliktene i Mellom-Amerika på 1980-tallet. Gruppen møttes første gang 9. januar 1983 på øyen Contadora i Panama, som også ga gruppen navn. De fire opprinnelige landene i gruppen fikk senere tilslutning til sitt arbeid fra den såkalte støttegruppen bestående av Argentina, Brasil, Peru og Uruguay.
Målet for gruppens arbeid var å skape fred i regionen, i særdeleshet ved få slutt på borgerkrigene i El Salvador og Guatemala, samt konfrontasjonen mellom Nicaragua og USA. I mai 1983 samlet Contadora-gruppen representanter for Nicaragua, Costa Rica, Honduras, El Salvador og Guatemala om en felles agenda for å nå dette målet. Gruppen forsøkte å få til avvæpning og demobilisering av geriljaorganisasjoner i regionen. Den rettet i 1984 sin oppmerksomhet mot Nicaragua der den søkte å fremme politiske reformer for å forhindre en direkte militær intervensjon fra USA. Prosessen støtte på vanskeligheter og i 1985 dannet Argentina, Brasil, Peru og Uruguay en støttegruppe for å styrke fredsprosessen. Framskritt ble imidlertid først oppnådd i mai 1986, da fem mellomamerikanske presidenter møttes for å undertegne Esquipulas-erklæringen. Prosessen, som ble startet av Contadora-gruppen, ble fra 1987 av videreført av Costa Ricas president Óscar Arias Sánchez.
Engan skanse
Engan skanse er en skanse i Ålen i Trøndelag.
Den ble trolig anlagt i 1678 etter Carl Sparres innfall i Trøndelag. Skansen fikk sin ilddåp under Gyldenløvefeiden 1. august 1679. Den 28. juli rykket svenskene, med general Planting i spissen, frem til Røros med 12 kompanier ryttere, inndelt i 3 eskadroner, og 20 kompanier fotfolk, inndelt i 5 bataljoner. Etter å ha brent ned bebyggelsen på Røros, satte Planting kursen nordover, der hans mål var å innta garnisonen i Trondheim. Siden Sparres besøk året før, hadde man i Ålen imidlertid anlagt en skanse mellom elvene Gaula og Rugla. Her stod oberst Schultz med en styrke på tilsammen 1 200 mann, fotfolk, ryttere og bondesoldater, samt 6 små feltkanoner. Deres oppdrag var å forhindre svensk framrykning. En liten forvakt på 150 mann, under ledelse av ridefogdens tjener, sto plassert lengre oppe i dalføret. Da svenskene kom, ble det gjort kraftig motstand, men de hadde ingen sjanse til å stå i mot svenskehæren alene. Da forvakten trakk seg tilbake, ble Schultz i tvil om han skulle oppgi stillingen og det ble gitt ordre om tilbaketrekking. Men kommisarius Mikkel Pedersønn mente at det var "skam å vende rygg" før man hadde prøvd seg mot svenskene, og han overtalte obersten til å holde stand til tross for at flere offiserer var uenige. Da svenskene nådde skansen kom det til hissige trefninger, som varte fra kl. 5 om morgenen til kl. 14. Da måtte Planting trekke seg tilbake samme vei som han kom. Antall sårede og falne på svensk side er ukjent, men hos nordmennene ble kun et par mann såret.
Skansen ved Engan er i dag bra bevart, og det er funnet flere kanonkuler i nærheten av skansen i den senere tid. På grunn av det store antall soldater på både svensk og norsk side, blir slaget ved Engan skanse regnet som det største slaget som har utspilt seg på trøndersk jord.
For noen få år siden ble det skrevet manus til et utendørs skuespill om dette slaget, og Slaget ved Engan Skanse har tilsammen vært satt opp tre ganger, siste gang i juni 2008.
Københavns voller
Københavns voller omga København fra middelalderen, til de ble fjernet i 1850-årene. Vollene ble bygget som forsvarsverk mot en antatt beleirende hær. Etter utviklingen av effektive kanoner var vollenes forsvarsmessige verdi tvilsom, ettersom fienden kunne slå leir utenfor vollene og bombardere byen. Dette skjedde blant annet under Københavns bombardement i 1807. For å imøtegå dette ble Københavns befestning bygget fra 1880-årene som en forsvarsring med større avstand til det sentrale København.
Bygging
De første vollene i København ble bygget allerede i middelalderen på Absalons tid. De omkranset utelukkende den eldste middelalderbyen, dvs. en strekning fra Vester Voldgade over Nørre Voldgade forbi nåværende Nørreport stasjon og så østpå igjen langs Gothersgade. I starten var det sannsynligvis tale om jordvoller som senere ble utbygget med en riktig mur av sten. Kort etter Christian IVs kroning i 1596 ble en større utbygning påbegynt. Dette betydde en modernisering av de eksisterende vollene og fjerning av vollene langs Gothersgade. Den nye vollen mot nord fortsatte nå fra Nørre Voldgade langs Øster Voldgade helt ut til Kastellet, som ble bygget i 1662-1664 under Frederik III. Vollene var fullt utbygget ved hans død i 1648.
Under Christian IV ble bydelen Christianshavn også anlagt, og vollene i denne bydelen ble utbygget under etterfølgende konger.
Fjerning
Ettersom vollene hadde mistet sin militære betydning med utviklingen av langtrekkende kanoner, ble det i 1850-årene besluttet å fjerne dem. Koleraepidemien i København i 1853 var en av de sentrale årsaker som var med på å utløse vollenes fall i 1856. København var samtidig i ferd med å at vokse ut over vollene. Noen år senere begynte man med byggingen av et vollanlegg lenger mot vest, dette ble kalt Vestvolden, og innenfor denne kunne byen utvikle seg.
Voller som består
De mest markante restene fra vollene er Kastellet på Østerbro og Stadsgraven mellom Christianshavn og Amager. Rester av området umiddelbart foran vollene kan også sees i Østre Anlæg, Botanisk have, Ørstedsparken og dammen i Tivoli. På hjørnet av Vester og Nørre Voldgade står Jarmers Tårn som ble bygget på begynnelsen av 1500-tallet.
Referanser
Fortifications of Copenhagen
Stor-Graddis naturreservat
Stor-Graddis naturreservat ligger på nordøstsiden av Graddiselva i Saltdal kommune i Nordland. Naturreservatet har et areal på ca. 4 600 dekar. Området er vernet for å bevare en variert og spesiell furuforekomst med alt naturlig plante- og dyreliv og med alle de naturlige økologiske prosessene.
Berlin botaniske hage
Berlin botaniske hage og botanisk museum (tysk: Botanischer Garten und Botanisches Museum Berlin-Dahlem) ligger i bydelen Steglitz-Zehlendorf, delbydel Dahlem. Anlegget har et areal på 43 hektar, og omfatter 22 000 forskjellige plantearter.
Den botaniske hagen ble anlagt i Dahlem mellom 1897 og 1910. Formålet med den botaniske haven var å undersøke planter fra de tyske koloniene. De store veksthusene ble varmet opp med 80 tonn kull daglig. En annen grunn til anleggelsen var at den landbruksvitenskapelige botaniske haven i Kleistpark, som eksisterte siden 1679, hadde for liten plass. Sjeldne planter hadde imidlertid også blitt dyrket i Lustgarten foran Berliner Schloss i århundrer.
Plantene dyrkes i det 6 000 m² drivhusområdet og på de 13 hektar store «plantegeografiske avdelinger». Man kan lære mer om plantene på det 14 hektar store arboretum og i de «systematiske avdelinger». Berlins botaniske have besitter verdens høyeste drivhus (25 meter). Her dyrkes kjempebambus, utvalgte orkidéer, kjøttetende planter, kaktus og store Victoria-sjøroser.
Den botaniske have tilhører Freie Universität Berlin. Tilknyttet haven er Botanisches Museum, som har en samling av preparerte planter og et fagbibliotek.
Dolgijøya
Dolgijøya (russisk: остров До́лгий – Ostrov Dolgij) er ei øy i Petsjorahavet, nordvest for Khajpudyrbukta. Administrativt er den en del av Nenetsk autonome okrug. Øya er lang og smal, 38 km lang, og i snitt 2,8 km bred, og den strekker seg fra nordvest til sørøst. Ved begge endene ligger flere mindre øyer, Matvejevøya og Goletsøya i nord og Bolsjoj Zelenets og Malyj Zelenets i sør, som alle ligger på den samme undersjøiske strukturen som Dolgijøya. Sørspissen av Dolgijøya ligger bare 12 km fra fastlandet.
Per Bronken
Per Kain Bronken (født 13. mars 1935 i Tromsø, død 4. oktober 2002) var en norsk teaterregissør, sceneinstruktør, skuespiller og forfatter.
Bronken var historiens aller første Trikkefører Syversen da Folk og røvere i Kardemommeby ble urfremført i 1956, men viet seg senere til instruktøroppgaver. Han var instruktør ved Fjernsynsteatret 1961–67, ved Nationaltheatret 1967–70, og så igjen ved Fjernsynsteatret 1970–86. Blant hans store oppgaver på Nationaltheatret var Romeo og Julie, Fruen fra havet, Don Carlos og Katt på hett blikktak. Han var også regiansvarlig for Det norske teatret, Den Nationale Scene og Den Norske Opera.
Dagmar Myhrvold
Dagmar Myhrvold (født 19. april 1898 i Kristiania, nåværende Oslo, død 21. april 1972) var en norsk skuespiller.
Etter ha gått ved Sofie Bernhofts skole tok hun ett år med teaterstudier i København. I 1916 kunne hun så debutere som deltaker i turnetruppen til Edvard Drabløs. Året efter var det turne med Dødsdansen av August Strindberg der hun innehadde to roller og stod for musikken, hun spilte da fiolin.
Hun var fra 1919 tilknyttet Det Norske Teatret. Allerede som ung spilte Myhrvold gjerne eldre kvinner, som hun gjengav med tyngde og troverdighet, blant annet mødrene i Lev Tolstojs Mørkets makt og Selma Lagerlöfs Keiseren av Portugallien samt Tale i Olav Duuns Medmenneske. Med bred humor spilte hun også vaskeekte oslotyper som Gurina-Neger i Oskar Braatens Ungen og Dobbelt-Petra i samme forfatters Den store barnedåpen.
Myhrvold virket også som iscenesetter. Hun var instruktør for tolv stykker.
Dagmar var lærer ved Det Norske Teatrets elevskole som hun ledet fra 1947 til 1949. Hun ivret også for å få opprettet Statens teaterhøgskole som åpnet i 1953, der hun var lærer i noen år.
Hun var gift med Vilhelm Lund på 1920-tallet. Datteren deres, Anne-Marie (født 1929) var gift med den franske sinologen André Lévy (1925–2017) og utga i 1968 reiseskildringen Ferden til Shigaraki. I 1935 ble hun gift med teatermannen Nils Sletbak.
Audi Driving Experience
Audi Driving Experience er et kjøreopplæringsprogram opprettet av den tyske bilprodusenten Audi i 1983.
I USA er det drevet på området til Panoz Racing School. Kursene tilbys på Road Atlanta og Sebring International Raceway. Programmene er for voksne eller tenåringer for én til to dager. Audi Driving Experience tilbyr tenåringselever en basisopplæring innen defensiv kjøring og nødmanøvre, mens de voksne får en mer ytelsesorientert opplæring.
Audi sørger for biler, og gir A3, A4 og TT-modeller til skolen. Dekkprodusenten Pirelli skaffer dekk, og hjulprodusenten BBS står for hjulene.
I Australia er programmet kjent som «Audi Drive Experience», og drives mest i de østlige territoriene.
RAF Northolt
RAF Northolt er en flystasjon tilhørende Royal Air Force i Ruislip i Hillingdon distrikt (Stor-London), 24 km nordvest for City of Westminster i London. Den ligger 5,2 nm (9,6 km) nord for Heathrow lufthavn. I tillegg til militær aktivitet er det betydelig sivil aktivitet på Northolt flystasjon. RAF Northolts motto er: «Ready to Carry or to Fight».
Navnet kommer ikke fra byen Northolt i Ealing, som ligger ca. 8 km sørøst for basen: Det var vanlig, blant annet på grunn av logistikkbehov, at tidlige RAF-baser fikk navn etter nærmeste jernbanestasjon, hvilket i dette tilfellet var den tidligere Northolt Junction, nå South Ruislip stasjon.
Basen ble åpnet i mai 1915 for Royal Flying Corps’ fly. Under andre verdenskrig var den en aktiv base for RAF og Polskie Siły Powietrzne, det polske flyvåpenet i England og Frankrike. Etter krigens slutt ble den en viktig sivil flyplass, men da Heathrow åpnet ble den igjen primært brukt til militære formål. I perioden 1950–1980 var det stasjonert fly fra United States Air Force, United States Navy, Royal Canadian Air Force og Armée de l'air på Northolt. Den er per 2007 hovedbase for No. 32 (The Royal) Squadron RAF. No. 32 Squadron flyr to BAe 146 CC.Mk.2 (eller BAe 146-100 Statesman), tre AgustaWestland AW109 og seks BAe 125 CC.Mk.3.
Fra omkring 1980 har det vært større sivil enn militær trafikk på flybasen.
14 km vest for RAF Northolt ligger Pinewood Studios, og flystasjonen ble valgt til å representere en base på Cuba i Octopussys første sekvens. Flyplassen ble også kjent 7. mai 2001 da Storbritannias mest besrømte togrøver Ronnie Biggs ble fløyet tilbake fra Brasil av egen fri vilje og ble arrestert på basen.
Medias oppmerksomhet var også høy 5. september 1997 da kisten til Diana, fyrstinne av Wales, ble fraktet fra Villacoublay flybase ved Paris etter hennes død i den franske hovedstaden.
Wasperton
Wasperton er en landsby og et verdslig sogn i det engelske grevskapet Warwickshire. Ved folketellingen i 2011 var det 153 innbyggere i landsbyen og sognet.
Den ligger på østsiden av elven Avon og omtrent 8 km sør for byen Warwick og er lett tilgjengelig ved å benytte vegen A429.
Historie
Sognekirken St John the Baptist (dedikert Johannes Døperen) ligger i nærheten av den vestlige enden av landsbyen. Kirkebygget ble fullstendig ombygget i kirkestil fra 1300-tallet av Gilbert Scott i 1843, men kirken var nevnt som et kapell i 1279.
Wettergrens Bokollon
Wettergrens Bokollon er en svensk litteraturpris som ble innstiftet i av Wettergrens Bokhandel og som deles ut til «noen som i bok, skrift eller på annen måte har profilert Göteborg eller en forfatter med tilknytning til Göteborg og Västra Götaland». Priset består av 20,000 svenske kroner og en skulptur i sølv (2006). Det ser ikke ut til at prisen vil bli delt ut etter 2006.
Akersbanene
Aksjeselskapet Akersbanerne (eller Akersbanene) ble initiert av diplomingeniør S. Larsen og Eivind Eckbo, etter at de i 1916 hadde sendt søknad til Arbeidsdepartementet om konsesjon og ekspropriasjonstillatelse for elektrisk bane. Banen skulle gå østover fra Gråkammen stasjon på Holmenkollbanen, sør for Sognsvann og ende opp ved husmannsplassen Nilserud på Nordberg. Planen var at banen eventuelt skulle forlenges til Grefsen eller Majorstuen stasjon.
Historie
Larsen og Eckbo inviterte ganske snart Aker kommune til å delta i planene, delvis for å sikre det økonomiske grunnlaget, delvis for å gjøre arbeidet lettere med hensyn til planlegging av banebygging og eiendomsutvikling. 7. juni 1917 ble A/S Akersbanerne stiftet, med kommunen som majoritetseier. Formålet med selskapet var således ikke bare å koordinere utbyggingen av forstadsbaner mellom Aker og Kristiania, men også å «erverve og utnytte faste eiendommer ved salg eller på annen måte». Forhold rundt stiftelsen skjedde delvis i hemmelighet, fordi man ønsket å komme eventuelle jordspekulanter i forkjøpet.
Ti i skuddet
Ti i skuddet er et norsk musikkprogram og hitliste som gikk på NRK Radio fra 1965 til 2007. Programmet var et populæritetsbarometer for populærmusikk på det norske markedet, der en jury på først 100, så senere 200, ungdommer stemte på låtene de likte best. Ordnigen med jury ble erstattet av telefonstemmer i 1992. Programmet gikk opprinnelig annenhver uke, men ble etter hvert sendt hver uke. Vidar Lønn-Arnesen ledet programmet frem til 1990. Steinar Fjeld var vikar fra 1985, og ledet programmet alene fra 1991 til 1998. Programmet gikk opprinnelig på P2, men ble flyttet til P3 i 1993.
Akersbanene
Historie
Allerede tidligere i stiftelsesåret hadde Aker kommune utarbeidet en plan for utbygging av en forstadsbane. Disse planene førte til at A/S Akersbanerne i 1918 sendte inn en revidert konsesjonssøknad for en bane som skulle gå fra Majorstuen stasjon, over Frøen til Søndre Tåsen, nord for Nordberg over Kringsjå, og ende opp på Sandås ved Sognsvann. I tillegg ble det søkt om sidelinje fra Tåsen til Nordre gravlund. Hensikten med sidelinjen var å knytte Sagenetrikken sammen med Sognsvannsbanen. Kristiania Sporveisselskab og A/S Akersbanerne kunne imidlertid ikke bli enige, og det ble ingen sidelinje.
Ti i skuddet
Første sending gikk på luften 23. april 1965. 30. september 1992 ble programmet sendt på P2 for siste gang, og 14. oktober tok P3 over musikkprogrammet. Siste program ble sendt 16. april 2007.
Akersbanene
Østensjøbanen
Den første linjen A/S Akersbanerne bygget var imidlertid Østensjøbanen, og gikk fra Vålerenga til Oppsal. Den stod ferdig 10. januar 1926, etter at man hadde hatt midlertidig drift med bytrikk til Bryn siden 1923.
Sognsvannsbanen
I årene opp mot 1920 foretok A/S Akersbanerne sammen med Aker kommune store tomtekjøp i strøkene Sogn, Berg, Nordberg og Haugerud, i forbindelse med planlegging og utvikling av det man kalte for Sogn haveby. Noen år senere utparsellerte og solgte A/S Akersbanerne tomtene. Formålet var å skaffe seg finansierings- og trafikkgrunnlag for utbygging av Sognsvannsbanen.
Ti i skuddet
NRKs listepop-program var populært blant flere generasjoner unge, men tok en pause på 1970-tallet. I 1980 var programmet tilbake igjen for fullt. På starten av 2000-tallet ble «Ti i skuddet» sendt i kanalen mP3 hver mandag med Håvard Sylte som programleder. Programmet hadde da endret tittel til 10 i skuddet.
Akersbanene
Sognsvannsbanen
I januar 1922 startet anleggsarbeidene med Sognsvannsbanen, men ble stanset sommeren 1924 på grunn av konflikt om lønns- og arbeidsvilkår. Arbeidsstansen skulle vise seg å vare i 9 år. Årsaken til det lange oppholdet hadde sammenheng med at byggingen av Østensjøbanen ble dyrere enn hva Akersbanerne hadde beregnet. Samtidig var det vanskelige økonomiske forhold i tiden, og de store forsinkelsene som hadde oppstått i forbindelse med A/S Holmenkolbanens bygging av ny undergrunnsbane fra Majorstuen til Nationaltheatret stasjon spilte også en viss rolle. Arbeidet med Sognsvannsbanen ble derfor først besluttet gjenopptatt i desember 1932, hvorpå A/S Akersbanerne også engasjerte seg i en forlengelse av Smestadbanen til Makrellbekken. 10. oktober 1934 kunne Sognsvannsbanen åpnes for ordinær drift.
Ti i skuddet
Ti i skuddet kom på lufta igjen i NRK P1+ fra oktober 2018, med ukentlige sendinger som spiller musikken fra de gamle programmene. Programleder er Henning Olstad.
Opplegg
Ti i skuddet var ungdommens eget program. To juryer, hver bestående av 100 ungdommer, trykket på mentometerknapper for å stemme på de låtene de likte best, og de bestemte også hvem som skulle vinne. Dette var helt nytt i radioen på den tiden. Listene fra Ti i skuddet ble et stort samtaleemne blant ungdommer i flere generasjoner. 10. september 1987 ble juryen utvidet til to steder med 100 ungdommer hver, men 23. april 1992 gikk NRK bort fra praksisen med å ha to ungdomsjuryer med 200 mennesker i studio. I stedet fikk radiolytterne stemme på sine favoritter via telefon. Avgjørelsen om dette ble gjort av økonomiske årsaker, og fordi NRK mente det var mer rettferdig å la lytterne selv bestemme hvilke låter som skulle ha poeng. Det ble samtidig bestemt at programmet skulle sendes fra NRK Tyholt i Trondheim, i stedet fra Marienlyst.
Akersbanene
Nedleggelse
I forkant av åpningen av Sognsvannsbanen ble ikke A/S Akersbanerne og A/S Holmenkolbanen enige om fordeling av inntekter og utgifter for tunnelstrekningen mellom Majorstuen og Nationaltheatret stasjon. På dette tidspunktet var A/S Holmenkolbanen i realiteten konkurs, fordi selskapet måtte betale store erstatninger til gårdeiere som hadde fått setningsskader på sine eiendommer på grunn av byggingen av den nye undergrunnsbanen. Løsningen ble at Aker kommune gjennom A/S Akersbanerne overtok aksjemajoriteten i A/S Holmenkolbanen i 1933, og driften av både Sognsvannsbanen og Smestadbanen ble lagt inn under A/S Holmenkolbanen. A/S Akersbanerne mistet dermed mye av sin betydning, og avsluttet sin befatning med praktisk banedrift da Østensjøbanen ble overtatt av A/S Bærumsbanen i 1937. A/S Akersbanerne fusjonerte formelt med A/S Oslo Sporveier 31. mai 1949.
Edna Hughes
Edna Tildesley Hughes senere Redwood (født 1. august 1916, død 17. november 1990) var en britisk svømmer som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Hughes vant en olympisk bronsemedalje i svømming under Svømming under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Hun var med på det britiske laget som kom på tredjeplass på 4 x 100 meter fri for damer, bak USA og Nederland. De andre på laget var Elizabeth Davies, Joyce Cooper og Helen Varcoe.
4H-bevegelsen
4H-bevegelsen er en betegnelse på liknende barne- og ungdomsorganisasjoner i mer enn 80 land rundt om i hele verden. I Norge er bevegelsen representert av 4H Norge.
4H har som mål å utvikle en aktiv og samfunnsengasjert ungdom med ansvarsfølelse og respekt for natur og mennesker. Bevegelsen er ikke-religiøs og partipolitisk nøytral. Det finnes mange 4H-klubber, og det organiseres utflukter og leirer. Hvert år velger medlemmene en oppgave som de skal jobbe med gjennom et år. Da kan man velge veldig fritt, og det finnes temaer til stort sett alt. Eksempler er fotografering, fisking, baking, gartnerarbeide, sying eller matlaging. Når man har gått et bestemt antall år i 4H, vil man få plaketten som bevis for at du har gått i 4H.
De fire H-ene står for hode, hjerte, hender og helse.
Historie
4H-bevegelsen startet først i USA 1902. I begynnelsen var det myndighetene som organiserte jordbruksklubber som skulle gi ungdommen interesse for landbruk. På steder der det var jordbruksklubber ble avlingene gjerne bedre enn på andre steder.
«Landbruksklubbene» spredte seg videre til andre land innen få år. I 1926 holdt Det Kongelige Selskap for Norges Vel et møte om det som skulle bli 4H. I 1936 var det klubber over store deler av landet og Landslaget for Norske Jordbruksklubber ble stiftet. Organisasjonen skiftet navn til Norske 4H i 1956 og til 4H Norge i 2006.
USA
I USA administreres 4H, eller «4-H» som det skrives der, av det amerikanske landbruksdepartementet.
Yeongjongbrua
Yeongjongbrua er ei bru i Incheonprovinsen i Sør-Korea, som åpnet i år 2000, etter sju års konstruksjonsarbeid. Brua ble den første forbindelsen mellom Yeongjongøya og Incheon og ble bygd på grunn av den påbegynte Incheon internasjonale lufthavn som åpnet i 2001.
Brua består av to etasjer, den øverste en seks felts mototvei som er 35 meter bred, mens en i underetasjen har to kjørefeil, samt jernbane.
I 2009 ble Incheonbrua åpnet, ei bru som åpner en direkte transportmulighet mellom Incheon internasjonale lufthavn og Songdo, sør for byen Incheon.
Salomos ordspråk
Salomos ordspråk (hebraisk: – Míšlê (Šĕlōmô), «Ordspråk (fra Salomo)») er en av visdomsbøkene i Den hebraiske Bibelen og Det gamle testamentet. Da boken ble oversatt til gresk og latin, fikk tittelen ulike former: i greske Septuaginta ble det Παροιμίαι, Paroimiai («Ordspråkene»); i den latinske bibelen Vulgata ble tittelen Proverbia.
Boka samler israelittenes fond av folkelig visdom. I boken oppføres Salomo, Agur og Lemuel som forfattere. Samlingen har neppe noen direkte tilknytning til kong Salomo, men han kan ha vært en velynder av slik dikting. Den inneholder vektige uttalelser av forskjellig art, også flere moralske oppfordringer og advarsler. Innimellom kommer visdomstaler og visdomsord, og hele boken slutter med «Diktet om den gode hustru». Dette diktet er akrostisk, som en poetisk lek, inndelt i korte avsnitt som hver begynner på én av bokstavene i det hebraiske alfabetet.
Ordspråkene er ikke kun en antologi, men en «samling av samlinger» knyttet til et livsmønster som varte i mer enn et årtusen. Den er et eksempel på bibelsk visdom med spørsmål om verdier, moralsk oppførsel, meningen med livet og riktig oppførsel. Det gjentatte tema er «frykten for Gud (i betydningen underkaste seg Guds vilje) er begynnelsen på visdom». Visdom lovprises for sin rolle i skapelsen; Gud ervervet seg henne framfor alt annet, og gjennom henne befalte han kaos; og siden mennesker oppnår liv og velstand ved å tilpasse seg skapelsens orden, er det å søke visdom målet for religiøst liv.
Innhold
«Ordspråk» kan oversettes til det hebraiske ordet mashal, men dette har et bredere meningsinnhold enn det norske ordet. Norsk «ordspråk» betyr «fast vending som uttrykker en allmenn erfaring eller leveregel». Som sådan består rundt halvparten av boken av «faste vendinger», mens den andre halvparten består av lengre poetiske enheter av ulik typer. Disse omfatter blant annet «instruksjoner», formulert som en lærers eller forelders råd til elever eller barn.
Den første seksjonen (kapitlene 1–9) består av en innledende invitasjon til en ung mann om å følge et kurs i visdom, ti instruksjoner», og fem dikt om en personifisert kvinnelig Visdom. Ordspråkene 10:1–22:16, med 375 uttrykk, består av to deler, den første består av en vismann og en tåpe (eller en rettskaffen og en slem), den andre tar opp klok og tåpelig tale. Kapitlene 25–29, tilskrevet den redaksjonelle aktiviteten til «mennene til Hiskia», kontrasterer den rettskafne og den slemme, og bringer på banen emner om fattig og rik. Kapitlene 30:1–4, «Agurs visdomsord» introduserer skapelsen, guddommelig makt og menneskelig uvitenhet.
Komposisjon
Det er umulig å datere boken nøyaktig. At teksten tilskrives Salomo i 1:1, gjentatt i 10:1 og 25:1, er mer en merking av materialet enn markering av forfatterskap. Boken er en antologi bestående av fem adskilte enheter. Det første, kapitlene 1–9, er antagelig de siste som ble skrevet, enten i den persiske eller hellenistiske perioden. Denne seksjonen har paralleller til eldre litterære tekster i kileskrift.
At den andre, kapitlene 10–22:16, har overskriften «Salomos ordspråk», er trolig årsaken til at boken overhodet ble tatt med i den bibelske kanon. Sammen med 25-29 er denne delen antagelig den eldste, ettersom den forutsetter at kongedømmet består. Den kan ha blitt til så tidlig som på 700-tallet f.Kr., det vil si et par hundre år etter kong Salomos død. Da hadde trolig ordspråkssamlinger vært i omløp i et par århundrer, muligens også i lenger tid. I et tillegg i 22:17-24:22 viser avsnittet 22:17-23:12, «De vises ord», direkte litterære lån fra den egyptiske visdomsbok som tilskrives Amen-em-ope, «Amen-em-opes instruksjoner». Tidfestelsen av papyruset er vanskelig, av noen satt til 22. dynasti, av andre til 26. egyptiske dynasti; iallfall ikke eldre enn farao Takelot I, sønn av Osorkon I i 22. dynasti. At Amen-em-ope skulle ha levd i første del av 18. egyptiske dynasti, som noen har foreslått, stemmer dårlig med uttrykksmåter som kjennes fra senere egyptisk. Men her kommer den internasjonale sammenhengen i visdomsdiktningen tydelig fram, og kan ha nådd den hebraiske forfatteren(e) gjennom en arameisk oversettelse.
Kapittel 24:23 innledes med ordene «Også disse ordene hører til de vise: Det er ikke rett å la folks anseelse avgjøre dommen.» Den neste delen innledes i kapittel 25:1: «Dette er også noen ordspråk av Salomon, som judakongen Hiskias menn skrev av.» Det tyder på at teksten stammer fra kong Hiskias tid, det vil si på slutten av 700-tallet f.Kr. Kapitlene 30 og 31 med overskriftene «Alt Guds ord er rent», ord og utsagn av Agur, og «Om rett liv og en god hustru», ord og utsagn av kong Lemuel, er en rekke tillegg som skiller seg i stil og vektlegging fra de tidligere kapitlene.
Visdomslitteratur som litterær sjanger var utbredt over hele Midtøsten og Levanten i oldtiden, og lesing av ordspråk med eksempler er kjent fra faraoenes Egypt og Mesopotamia. De avslører et fellesskap som ble delt internasjonalt. Visdomslitteraturen i Israel kan ha blitt utviklet i familien, ved kongens hoff og i sentre for læring og undervisning, men gir for det meste inntrykk av å ha vært råd formidlet innenfor familien i små landsbyer.
Rådene er praktiske og nøkterne, og den visdommen som det stadig henvises til, gir seg hovedsakelig dagligdags uttrykk. De dekker også det etiske felt hvor visdom og en forsiktig og fornuftig livsførsel er likestilt. De er preget av dominerende religiøse synspunkter. Forestillinger om gjengjeldelse og belønning har en sentral plass. Ordspråkene er opptatt av familieetikken, som er streng, patriarkalsk og sterkt preget av Jahve-troen og et utpreget nasjonalreligiøs fokus.
Debre Libanos
Debre Libanos er et etiopisk-ortodoks kloster i Etiopia. Det ble grunnlagt av Tekle Haimanot i 1284 og omtales derfor som St. Tekle Haimanots stol. Klosterets abbed bærer tittelen itsjege (itchege, echege) og har lenge vært personen med nest høyest rang i landets kirke. Siden kirkens høyeste verv, abunen (metropolitten av Etiopia), var bekledd av en koptisk-ortodoks biskop som sjelden snakket ge'ez eller amharisk, var itjsegen i mange spørsmål i praksis lederen for kirken i Etiopia. Etter at den etiopisk-ortodokse kirke ble autokefal i 1959, har itsjege- og abun-vervet blitt slått sammen med patriarktittelen. Patriarken av Etiopia er altså samtidig abbed/itsjege av Debre Libanos. Den nåværende (femte) patriarken av Etiopia, Paulos, er den 61. itsjege av St. Tekle Haimanots stol.
Klosteret ligger 110 km nord for Addis Abeba på en fjellterrasse høyt over dalen. Ingen av de opprinnelige bygningene er bevart. Dagens bygninger stammer stort sett fra 1960-tallet.
Under den italienske okkupasjonen av Etiopia ble munkene ved klosteret mistenkt for å samarbeide med opprørsbevegelsen. Den 21. mai 1937 henrettet italienske styrker alle beboere av klosteret, totalt mer enn 300 personer.
Den første patriarken av Etiopia, Basilios, ble gravlagt i klosteret i 1970.
Slaget ved Dien Bien Phu
Slaget ved Dien Bien Phu var det avgjørende slaget i første indokinesiske krig og foregikk fra 13. mars til 7. mai 1954 mellom Viet Minh under general Võ Nguyên Giáp og franske styrker, og avsluttet syv års krig. Dette var første gang en opprørshær i en europeisk koloni klarte å utvikle seg fra alle nivåer i en geriljakrig til en velorganisert konvensjonell hær for til slutt å vinne et avgjørende feltslag. Krigen endte med en fredskonferanse i Genève, og Frankrike trakk seg ut av kolonien Fransk Indokina. Avtalen forutsatte et delt Vietnam, og kampene ble gjenopptatt, noe som førte til den andre indokinesiske krig, også kalt Vietnamkrigen.
Bakgrunn
Den franske statsminister René Mayer utnevnte i mai 1953 Henri Navarre til ny kommandant og ga ham ordrer om å skape en politisk situasjon som ivaretok den franske ære. I løpet av 1953 hadde de franske styrkene utvidet forsvaret rundt Hanoi, blant annet ved å befeste flere småbyer, deriblant Na San. Den våren angrep vietnamesiske styrker Na San der de ble overmannet av massiv fransk ildkraft og led store tap. Ettersom et slikt sammenrasket forsvar klarte å gjøre så mye skade vurderte de franske kommandantene at et nøye planlagt forsvarsverk kunne gi Viet Minh en alvorlig knekk.
Dette fikk Navarre til å vurdere Dien Bien Phu som festning. Franskmennene søkte med det å tvinge Viet Minh til å ta opp kampen på franske premisser, og slik få dem inn i en felle. Samtidig ønsket franskmennene med det å kutte Vietminhs forsyningslinjer fra Laos mot Hanoi. Dien Bien Phu ligger i en skålformet dal som egner seg godt til forsvar. Imidlertid lå området fjernt fra de franske forsyningslinjene, og i rekken av de franske feilvurderingene undervurderte de behovet for å oppruste flystripen ved Dien Bien Phu.
Kampene
Blant annet ved ikke å tilstrekkelig sikre flyforsyningene, samtidig som de ikke la hindringer i veien for at Vietminh i det stille kunne innta høydene over byen, åpnet franskmennene for at Viet Minh kunne beskyte de franske stillingene med en langt større presisjon enn forventet. Franskmennene var dessuten ikke klar over Viet Minhs tilgang til, og evnen til å forflytte artilleri, blant annet antiluftskyts. Slik havnet franskmennene snart i en situasjon som lignet på skyttergravskrigen fra første verdenskrig.
Selv om franskmennene stadig slo tilbake Viet Minhs angrep, var det stadig mindre av forsyningene som kom fram. I tillegg ble de franske soldatene sterkt plaget av det fuktige, varmet klimaet som de ikke var akklimatisert til, og dette satte ned den franske kampevnen.
Viet Minh under ledelse av Giap iverksatte en 57-dagers beleiring av basen, og samlet Viet Minh-styrker fra hele Vietnam, til en samlet styrke på 70 000 mann. Beleiringen, og et omfattende artilleriangrep varte fram til det avgjørende slaget som startet  13. mars 1954 og endte med det franske nederlaget 7. mai 1954.
Krigsfangene ble blandet med Vietminh-soldatene for å unngå at disse ble bombet av franskmennene. Så ble de beordret på en lang marsj til fangeleirer. Flere hundre døde på denne fangemarsjen. Bare en tredjedel av de som ble tatt til fange ble senere sendt tilbake til Frankrike fire måneder senere.
Virkninger
De franske krigsfangene ble sendt hjem etter at fredskonferansen i Genève hadde kommet fram til en fredsavtale som blant annet innebar en midlertidig deling av Vietnam og at frie valg skulle gjennomføres. Dette førte imidlertid snart til nye krigshandlinger.
Denne måten Frankrike mistet sin koloni i Indokina på var et voldsomt prestisjenederlag og oppmuntret til væpnet motstand andre steder. Samme år startet frigjøringskrigen i Algerie, og to år senere fikk både Marokko og Tunisia sin uavhengighet.
Dette nederlaget førte til at franskmennene trakk seg ut av Indokina. Viet Minhs seier over den franske kolonimakten var en viktig drivkraft i den kommende avkoloniseringen, da det var den første store militære seieren av en asiatisk motstandsgruppe mot en kolonihær i en konvensjonell krig, og ødela slik myten om at de vestlige kolonimaktene var uovervinnelige.
Forbokstavord
Et forbokstavord som kan uttales som et eget ord kalles et akronym. Eksempler på akronymer er NATO, NASA. Noen akronymer går etterhvert inn i språket som vanlige ord gjennom en assimileringsprosess, og settes da ikke lenger i versaler. Et eksempel er laser.
I typografi settes forbokstavord normalt i kapiteler.
Wilhelmine Holst Sande
Wilhelmine Holst Sande, født i Hof i Vestfold den 24. oktober 1874 ble kjent som superhundreåring da hun fylte 110 år i 1984.
Hun var gift med forretningsfører ved avis (senere disponent ved A/S Frykholm) Johan Emanuel Sande, født i Horten, 6. august 1876, og ble enke den 15. januar 1943, da ektefellen døde.
Ved folketellingen år 1900 bodde familien i daværende Kristiania. I 1910 var de bosatt i Bekkelaget i Aker. Paret flyttet til Sverige i 1914, og var bosatt i Stockholmsområdet.
Wilhelmine Holst Sande ble registrert innflyttet til Huddinge kommune, Stockholms län i 1979. Her døde hun den 21. januar 1986, 111 år og 89 dager gammel.
Hennes foreldre var Vilhelm Christopher Hansen Hesthammer, født i Botne ca. 1825 (død 1876) og Petronelle Maria Olsdatter, født i Hof 6. april 1837 (død 1914).
Aksum etiopisk-ortodokse erkebispedømme
Aksum erkebispedømme er et etiopisk-ortodoks erkebispedømme. Det ligger i Etiopias gamle hovedstad Aksum. Som kirkens eldste og viktigste bispedømme ledes det offisielt av patriarken av Etiopia, selv om en hjelpebiskop har det praktiske ansvaret.
Historie
Den første biskopen av Aksum var Frumentius, en romersk borger fra Tyrus, som ble solgt som slave til og frigitt av kongen av Aksum. Frumentius reiste til Alexandria, der han mellom 328 og 346 ble bispeviet av patriark Athanasius. Frumentius dro tilbake og døpte kong Ezana av Aksum, som gjorde kristendommen til statsreligion.
Fra denne tid av ble biskopene av Aksum alltid innsatt av patriarken av Alexandria, og var alltid koptere. Biskopen var den geistlige av høyest rang i Etiopia, og han ble titulert som abun. I løpet av middelalderen fikk Aksum rang som erkebispedømme og biskopen som metropolitt, men det er usikkert om Etiopia den gang omfattet flere (underordnete) bispedømmer.
Ordningen med koptiske erkebiskoper ble videreført helt frem til 1951, da Basilios ble den første etiopiskfødte abunen. Han ble i 1959 kreert patriark av Etiopia av den alexandrinske patriarken, som samtidig anerkjente den etiopisk-ortodokse kirke som autokefal.
Brasils historie
I 1500 ankom en portugisisk handelsekspedisjon, og portugiserne tok etterhvert kontroll over landet. På 1600-tallet kjempet Portugal mot Frankrike og De forente Nederlandene om kontroll over kolonien. Portugal klarte å få igjen kontrollen på området tilslutt, men i perioder hadde de andre landene herredømme over store områder.
I 1690-årene ble det funnet gull i den indre delen av landet. Dette førte til et stort gullrush og i 1730 ble det også funnet diamanter. Disse rike funnene gjorde at landet fikk sine første store bosetninger i innlandet.
I 1822 ble Brasil selvstendig under navnet Keiserdømmet Brasil, men i 1889 ble landet republikk. På 1800-tallet og 1900-tallet kom mer enn fem millioner europeiske og asiatiske immigranter til landet. Brasil tjente store penger på eksport av landbruksvarer og etterhvert ble landet industrialisert. Imidlertid førte veksten til høy inflasjon og på 1900-tallet var demokratiet avbrutt tre ganger av perioder med diktatur.
Aksum etiopisk-ortodokse erkebispedømme
Katedralen
Bispedømmets katedral er Vår Frue Maria av Zion-katedralen (Re-ese Adbarat Kidiste Kidusan Dingel Maryam Ts’iyon). Den er Etiopias helligste bygning og fungerte i over 1500 år som kroningskirke for de etiopiske kongene og keiserne. Den første katedralen på denne plassen skal ha blitt oppført av den første kristne kongen mellom 330 og 349. Kirken sies å ha hatt 12 altere og 460 fargede vinduer. Katedralen ble ødelagt og gjenoppbygd flere ganger. Den nåværende kirkebygningen stammer fra 1600-tallet.
Brasils historie
I 1985 ble landet republikk igjen, og en ny grunnlov ble laget i 1988. Inflasjonen sank, og det var sterk økonomisk fremgang i Fernando Henrique Cardosos periode som finansminister. Lula da Silva ble valgt til president i 2003 og han ble gjenvalgt i 2006.
Aksum etiopisk-ortodokse erkebispedømme
Katedralen
Keiser Haile Selassie I av Etiopia la i 1955 grunnsteinen for en ny katedral, som ble fullført i 1964. Den ble bygget i en moderne tolkning av bysantinsk arkitektur med etiopisk påvirkning. Kvinner har kun tilgang til den nye katedralen, ikke til den gamle.
Brasils historie
Pre-kolonial tid
Brasil hadde vært bosatt av indianske urbefolkningsgrupper i lang tid før den første europeer kom til landet. Det finnes relativt få spor etter disse gruppene, men det antas at de hadde et delvis nomadisk levesett. Arkeologiske utgravninger i nasjonalparken Serra da Capivara viser at det har bodd folk i området i mer enn 25,000 år. Andre arkeologiske funn ved Monte Alegre kan dateres 13,000 år tilbake i tid. Dette står i kontrast til den aksepterte teorien om at det amerikanske kontinent ble bosatt av nomader som kom over Beringstredet for om lag 12,000 år siden. På øya Marajó er det i tillegg funnet keramiske rester som antas å være om lag 3000 år gamle, mens det i Juruti er funnet rester av keramikk som kan spores tilbake til mer enn 2000 år før Kristus. Ved landsbyen Calçoene i delstaten Amapá har man funnet 127 steinblokker plassert i et ringmønster. Man mener at dette har vært et astronomisk observatorium og anslår alderen til å være ca. 2000 år gammelt. Det er også gjort funn av geoglyfer i delstaten Acre. I tillegg viser funn av svart, næringsrik jord, terra preta, at det har vært mange bosettinger langs Amazonaselven i perioden 450 f.Kr. og 900 e.Kr. Anslag antyder at det bodde mellom 3 og 5 millioner indianere i Brasil før europeerne ankom. To hovedgrupper av indianere var Tupí- og Guarani-folkene.
Kolonisering
I mars 1500 forlot en portugisisk handelsekspedisjon Lisboa for å seile rundt Kapp det gode håp og til India. Ekspedisjonen var ledet av Pedro Álvares Cabral. Av ulike grunner havnet ekspedisjonen for langt vest og den 22. april 1500 fikk man land i sikte. Det første landingspunktet ble kalt Porto Seguro, «trygg havn.» Ifølge Tordesillastraktaten av 1494 tilhørte dette nyoppdagede området Portugal. Ekspedisjonen brukte deretter ni dager på å utforske kysten av det man trodde var en øy i Atlanterhavet og som man derfor døpte «Ilha da Vera Cruz» (Det sanne korsets øy). I løpet av disse dagene møtte man også på den indianske urbefolkningen. Et av ekspedisjonsskipene returnerte deretter til Portugal for å fortelle nyheten om det nye landet, mens de andre skipene fortsatte mot India. Året etter, i 1501, var Amerigo Vespucci deltaker på ekspedisjon som gjorde en mer omfattende kartlegging av kystområdene.
Aksum etiopisk-ortodokse erkebispedømme
Paktens ark
Ifølge nasjonaleposet Kebra Negast skal keiser Menelik I av Etiopia, sønn av kong Salomo av Israel og dronning Makeba av Saba, ha ført paktens ark fra Jerusalem til Aksum. Der oppbevares den fremdeles i et kapell ved katedralen og bevoktes døgnet rundt og livet ut av en spesielt utdannet vokter. Bare arkens vokter får lov til å se den utilhyllet.
Brasils historie
Kolonisering
I begynnelsen viste Portugal liten interesse for det nye området. England og Frankrike aksepterte ikke Tordesillastraktaten og spesielt franske styrker begynte derfor å etablere seg langs kysten. Først i 1532 gjorde Portugal en større innsats for å styrke kontrollen over Brasil. For å trygge den nye kolonien, opprettet Kong João III av Portugal 15 uavhengige «kapteinsriker» (capitanias). Høytststående personer fikk da tildelt hvert sitt område som de fikk ansvar for å utvikle med egne midler, noe som gjorde at Portugal slapp å gå inn med penger. Dette systemet mislykkes av flere årsaker: Det var lite samarbeide mellom de ulike kapteinsrikene og de fleste av dem hadde for lite penger til å kunne utvikle sterke bosetninger. Av de 15 rikene var det kun Pernambuco og São Vincente som kunne kalles vellykkede etableringer. I 1549 innførte derfor Joao III et formelt kolonistyre på toppen av disse kapteinsrikene hvor Salvador var kolonihovedstad. I de påfølgende tre århundrer bosatte portugiserne seg i landet og administrerte det som en kommersiell koloni, som i stor utstrekning var basert på slaveri. Det antas at mellom 3 og fem millioner slaver ble hentet til landet i perioden 1538–1850. I begynnelsen var man primært interessert i brasiltre, mens sukkerrør ble fort den dominerende inntektskilden.
På 1600-tallet frem til 1654 kjempet man både mot De forente Nederlandene og Frankrike om kontrollen over kolonien, og i perioder hadde disse landene kontroll over flere vidstrakte områder. Blant annet etablerte hollenderne byen Recife. Hollenderne ble gradvis presset ut av Brasil, der slagene ved Guararapes utenfor Recife i 1648 og 1649 var avgjørende. Etter 1650 lærte både Nederlandene, Frankrike og England å dyrke sukkerrør i Vestindia, noe som brøt Portugal og Brasils dominans på dette området.
Bandeirantenes utforskning førte til at Brasils territorier ble utvidet vestenfor grensene som var avtalt mellom Spania og Portugal i Tordesillastraktaten. På 1690-tallet fant man også gull i det indre av landet. Dette førte til et gullrush og omfattende kolonisering av regionen. I 1730 fant man også diamanter. Området der disse funnene ble gjort, ble døpt til Minas Gerais, «de generelle gruvene.» Gruvedriften gjorde at landet fikk sine første større bosetninger i innlandet. Rikdommene som ble tatt ut gjorde også at det økonomiske tyngdepunktet gradvis ble flyttet sørøstover fra sukkerrørplantasjene i nordøst-Brasil. Som en følge av dette ble Rio de Janeiro hovedstad fra 1763.