cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Wilkes Booth
Bakgrunn
Booth ble født i 1838 på en gård i nærheten av Bel Air i Harford County i delstaten Maryland. Hans foreldre, den engelske skuespilleren Junius Brutus Booth og Mary Ann Holmes, var britiske, romersk-katolske, som hadde emigrert til USA i 1821. Booth ble oppkalt etter den britiske, radikale politikeren John Wilkes, som familien Booth mente var en fjern slektning. Faren selv var oppkalt etter den romerske statsmannen Marcus Junius Brutus, en av dem som myrdet Julius Cæsar.
IMO-nummer
SOLAS forordningen av 1994
Under SOLAS-konvensjonen defineres lasteskip som alle skip som ikke er et passasjerskip. Denne ordningen gjelder ikke for følgende fartøy:
John Wilkes Booth
Bakgrunn
Junius Brutus Booth var en av de mest berømte skuespillerne på de amerikanske teatrene, men hadde også rykte for å være en eksentriker og drukkenbolt, til og med sinnssyk. Etter at Booth den eldre døde i 1852, skrev poeten Walt Whitman at «Der gikk den største og uten sammenligning den mest edle romer av dem alle.»
IMO-nummer
Sikkerhetsforbedringer (2002)
I desember 2002, vedtok man etter den Diplomatiske konferansen om maritim sikkerhet en rekke tiltak med sikte på å øke sikkerheten for skip og havneanlegg. Dette inkluderte en endring til SOLAS Regulering XI-1/3 til å kreve at IMO-nummer skal være permanent merket på et synlig sted enten på skipets skrog eller overbygg, samt på skipets sertifikater. Passasjerskip skal også merke nummeret på en horisontal flate som er synlig fra luften. Den nye forskriften trådte i kraft 1. juli 2004.
John Wilkes Booth
Bakgrunn
Johns bror, Edwin Booth, overtok farens posisjon som feiret skuespiller og ble den mest innflytelsesrike Shakespeare-tolkeren på slutten av 1800-tallet i USA. En annen bror, Junius Brutus Booth Jr. fulgte også i farens fotspor i skuespilleryrket og ble senere gift med den australske skuespilleren, Marion Agnes Land Rookes, som tok navnet Agnes Booth.
IMO-nummer
Reguleringen for rederier og registrerte eiere av fartøy av 2005
I mai 2005 vedtok IMO en ny SOLAS regulering, XI-1/3-1 som gjaldt selskaper og registrerte eiere av fartøy. Reguleringen sier at i tillegg til alle fartøyene, skal også rederiene ha et egent identifikasjonsnummer. Det nye vedtaket trådte i kraft fra den 1. januar 2009.
John Wilkes Booth
Bakgrunn
Booth synes å ha hatt en lykkelig barndom. Han ble utdannet i klassikerne og i særdeleshet i Shakespeare. I 1851 ble Booth antatt ved St. Timothy’s Military Academy i Catonsville i nærheten av Baltimore, Maryland. Her møtte han Samuel Arnold og Michael O'Laughlen, som begge ble involvert i Booths forsøk på først å kidnappe og senere å myrde president Abraham Lincoln.
Nylænde
Nylænde: tidsskrift for kvindernes sak var Norges første kvinnesakstidsskrift og ble utgitt mellom 1887 og 1927 med Gina Krog og Fredrikke Mørck som redaktører. Tidsskriftet ble opprinnelig utgitt av Norsk Kvinnesaksforening (NKF), men fra 1893 utgav Gina Krog tidsskriftet personlig. Etter Krogs død i 1916 ble NKF igjen utgiver.
IMO-nummer
Reguleringen for rederier og registrerte eiere av fartøy av 2005
Forskriften fastsetter at et skipsrederfirma og forvaltningsselskap skal ha et unikt identifikasjonsnummer. Andre tilleggsvedtak krever at disse tallene skal bli lagt til i relevante sertifikater og dokumenter i henhold til International Safety Management Code (ISM) og International Ship and Port Facility Security Code (ISPS). Likesom IMO-identifikasjonsnummeret for skip, skal selskapene ha et id-nummer med et sju-sifret tall med prefikset IMO foran. For eksempel, for skipet Nordstjernen (IMO 5255777), IMO 5007032 som refererer nåværende managementselskap på fartøyet (Vestland marine SP. Z O.O.), og IMO 6063177 til sin tidligere eier, Hurtigruten Cruise AS.
Nylænde
Tidsskriftet var det ledende organet i kampen for kvinners stemmerett, og var et av Norges mest innflytelsesrike politiske og kulturelle tidsskrifter. Tidsskriftet var også et ledende organ for litteraturkritikk; Marius Wulfsberg ved Nasjonalbiblioteket uttalte at «det var Gina Krog og hennes anmeldere [i Nylænde] som gjorde Ibsen til en stor forfatter». Ordet «nylænde» betyr nytt lænde eller nytt terreng. Fra 1901 hadde tidsskriftet en solsikke som logo, et symbol som siden 1860-årene var det dominerende symbolet for den liberale kvinnesaksbevegelsen og stemmerettsbevegelsen i USA. NKF utgav i perioden 1950–2016 tidsskriftet Kvinnesaksnytt som inneholdt nyheter og kommentarer om norsk og internasjonal kvinnesak.
IMO-nummer
Oppdrag
IHS Maritime er leder av ordningen og, som sådan, identifiserer og tildeler IMO-nummer uten kostnad. Organisasjonen var tidligere kjent som Lloyd ' s Register-Fairplay og IHS Fairplay.
Nylænde
Bakgrunn
På den første generalforsamlingen til Norsk Kvindesagsforening i 1884 var det allerede snakk om å opprette et tidsskrift. Utgivelsen av tidsskriftet kom ikke igang før i 1887 på grunn av interne uenigheter i foreningen. Stridens kjerne gjaldt om redaktøren skulle underlegges kontroll gjennom et redaksjonsutvalg, slik flere medlemmer av foreningen ønsket, eller om redaktøren skulle ha full redaksjonell frihet. Gina Krog hadde tidlig blitt utpekt som redaktør, og krevde denne fulle friheten. Krog vant tilslutt striden.
John Wilkes Booth
Borgerkrigen
Da Abraham Lincoln ble valgt til president den 6. november 1860 skrev Booth en lang tale som i klartekst fortalte hva han mente om Nordstatenes avskyelige antislaveripolitikk og ga sin krystallklare støtte til Sørstatenes sak. Den 12. april 1861 brøt borgerkrigen ut, og 11 av statene i sør brøt med unionen. Booths familie var fra Maryland, en grensestat som forble lojal til unionen gjennom hele krigen, til tross for en befolkning som holdt slaver og var sympatisk innstilt til Sørstatenes sak. Ettersom Maryland delte grense med Washington, D.C., erklærte Lincoln militær unntakstilstand i delstaten. Mange mente, også Booth, at beslutningen var grunnlovsstridig og misbruk av sentral makt.
IMO-nummer
Oppdrag
For nye skip er IMO-nummeret tildelt skroget under bygging, vanligvis ved kjøllegging. Mange av fartøyene som faller utenfor de obligatoriske kravene iht. SOLAS, blir tildelt et nummer av Lloyd's Register eller IHS Markit som har en lik numerisk serie. Eksempler på slike fartøy er fiskefartøy og kommersielle båter.
Nylænde
Bakgrunn
I 1886 ble foreningen tilbudt å overta utgivelsen av det lille tidsskriftet Den norske Kvinde, som utkom i Drøbak mellom 1884 og 1886. Foreningen ønsket ikke å overta tidsskriftet, og det falt derfor inn etter at utgivelsen av Nylænde ble vedtatt.
John Wilkes Booth
Borgerkrigen
Booth, som så mange i Maryland, kom fra en politisk splittet familie. De fleste i familien var sterke unionister, Booth betraktet seg selv som Sørstatsmann, men ga tidlig et løfte til sin mor om at han ikke ville la seg innrullere i den konføderate hæren. Isteden levde han utenfor krigen i Washington, D.C., reiste mellom nord og sør som skuespiller og så langt vest som til Indiana. Booth fortalte åpent om sin kjærlighet til Sørstatene, og like klart om sitt hat mot Lincoln. Tidlig i 1862 ble han arrestert og ført fram for sjefen for militærpolitiet for å ha kommet med offentlige ytringer mot regjeringen.
Nylænde
De første årene
Første utgave av Nylænde utkom 1. februar 1887. Erik Werenskiold var omslagstegner, og Jonas Lie bidro med et dikt til anledningen:
John Wilkes Booth
Borgerkrigen
John Wilkes Booth og president Abraham Lincoln krysset hverandres veger ved flere anledninger. Lincoln var en trofast teaterbesøkende og var særlig begeistret for Shakespeare. Den 9. november 1863 så Lincoln Booth spille Raphael i Charles Selbys stykke Marmorhjertet ved Ford's Theatre i Washington. På et tidspunkt i forestillingen rettet Booth fingeren i retning av Lincoln mens han resiterte en setning i dialogen.
Ved en senere anledning ytret Lincoln et ønske om å få møte skuespilleren etter teppefall, men ble avvist av Booth. Lincoln hadde for øvrig sittet i den samme «presidentlosjen» som han senere skulle bli myrdet i. Denne hendelsen inntraff den 18. mars 1865 da Booth spilte hertug Pescara i Den frafalne i det som skulle bli Booths siste forestilling. Familien Booth var venner med John T. Ford, teatereieren, og Booth gikk inn og ut av teateret så ofte i løpet av borgerkrigen at han til og med fikk posten sin levert der. Det ga Booth fullstendig adgang i Ford’s Theatre, dag og natt.
Nylænde
De første årene
Tidsskriftet hadde fra 1901 en vignett med en solsikken, tegnet av Marie Hauge. Gina Krog innførte solsikken som symbol i den norske kvinnesaksbevegelsen fra 1894, etter forslag fra Aasta Hansteen. Solsikken ble tatt i bruk av de amerikanske stemmerettsforkjemperne Elizabeth Cady Stanton og Susan B. Anthony i 1860-årene og etablerte seg fra slutten av 1800-tallet som det internasjonale symbolet på kvinnesak og stemmerettskamp.
John Wilkes Booth
Sammensvergelsen
I 1864 hadde utviklingen i borgerkrigen skiftet i favør av Nordstatene som forhalte fangeutvekslingen i et forsøk på begrense Sørstatenes hær. Booth begynte å gruble om å kidnappe president Lincoln fra hans sommerbolig ved Soldier’s Home i utkanten av Washington, smugle ham over elven Potomac og inn Richmond. Presidenten skulle deretter bli utlevert til fordel for alle Sørstatssoldater som var i fengsel i nord. Booth klarte med hell å rekruttere sine gamle venner Samuel Arnold og Michael O'Laughlin som medsammensvorne. På denne tiden drev han også spekulasjoner i olje i Pennsylvania.
Nylænde
De første årene
Tidsskriftet utkom hver fjortende dag. Innholdet var variert; det ble trykket bokanmeldelser, foredrag, samfunnskommentarer, reiseskildringer, leserinnlegg og aktualitetsstoff. Nylænde var også en viktig kilde til meddelelser som angikk kvinnesaken, og oppdateringer om kvinnebevegelsen over hele verden. Tidsskriftet fungerte som et diskusjonsforum, hvor lesere kunne sende inn sine egne meninger og havne på trykk.
John Wilkes Booth
Mulige bånd til Sørstatene
I løpet av sommeren 1864 møtte Booth flere sympatisører med konføderasjonen ved Parker House i Boston, Massachusetts. I oktober 1864 dro han til Montréal på en reise som forskerne aldri har funnet årsaken til. Montreal var på den tid et velkjent senter for Sørstatenes hemmelige aktiviteter. Det er kjent at Booth tilbrakte ti dager i byen og i en tid bodde ved St. Lawrence Hall, et møtested for Sørstatenes hemmelige politi, og møtte iallfall en blokadesmugler der. Det er mulig at det var her han møtte sjefen for konføderasjonens hemmelige politi, James D. Bulloch, onkel til Theodore Roosevelt, foruten å møte George Nicholas Sanders, som hadde revolusjonære sympatier og som en gang hadde beordret Frankrikes hersker Napoleon III myrdet.
Nylænde
De første årene
Nylændes mottakelse var delt. Den politiske venstresiden var vennligstilt til kvinnesaken, og hyllet tidsskriftet. Den konservative pressen angrep både Nylænde og dets redaktør. Morgenbladet hevdet at innholdet var tåkete og uklart. Avisen fordømte også redaksjonen, som hadde tatt usedelig litteratur som Christian Krohgs Albertine inn i varmen.
Personer som Camilla Collett, Bjørnstjerne Bjørnson og Sigbjørn Obstfelder er bare noen av datidens store litterære skikkelser som bidro med tekster til Nylænde.
John Wilkes Booth
Forsøk på kidnapping
Booth begynte å vie mer og mer av sin energi og penger til planen om å kidnappe Abraham Lincoln etter at han ble gjenvalg tidlig i november 1864. Booth samlet en tilfeldig sammensatt gjeng med sympatisører for Sørstatene, inkliudert David Herold, George Atzerodt, John Surratt, og Lewis Payne. Disse begynte å møtes regelmessig ved pensjonatet til Surratts mor, Mary Surratt.
Nylænde
Gina Krog som utgiver 1893–1916
Krog var dypt engasjert i Nylænde og kalte tidsskriftet «mit smertens barn» da økonomien i redaksjonen gikk dårlig. Hennes engasjement for Nylænde viste seg senere også ved at hun fortsatte å sende nye utgaver til abonnenter som ikke lenger betalte.
John Wilkes Booth
Forsøk på kidnapping
Den 25. november 1864 opptrådte John Wilkes Booth for første og eneste gang sammen med sine to brødre, Edwin og Junius, i en enkeloppsetning av Julius Caesar ved Winter Garden Theater i New York. Overskuddet fra forestillingen gikk til å reise en statue av William Shakespeare i Central Park som står den dag i dag. Framførelsen ble avbrutt av et mislykket forsøk av en hemmelig konføderative hærstyrke på å brenne ned flere hoteller, og samtidig også selve byen med gresk ild. Ett av hotellene lå vegg i vegg med teateret, men brannen ble hurtig slukket. Neste morgen hadde John Wilkes Booth en heftig krangel med sin bror, Edwin, om både Lincoln og borgerkrigen.
Den 4. mars 1865 overvar Booth Lincolns andre innsettelse som ledsager for sin hemmelige forlovede, Lucy Hale, som var invitert. Hennes far, John P. Hale, var Lincolns minister i Spania. I mengden var også Powell, Atzerodt, og Herold. Det synes ikke som om det var noe forsøk på å kidnappe Lincoln der og da. Senere hadde derimot Booth bemerket at det hadde vært «en vidunderlig sjanse» til skyte Lincoln.
Den 17. mars fikk Booth vite i siste liten at Lincoln ville overvære en forestilling av teaterstykket «Still Waters Run Deep» på et sykehus i nærheten av Soldier’s Home. Booth samlet sine medsammensvorne på vegen i et forsøk på å kidnappe presidenten mens han reiste til sykehuset, men presidenten dukket aldri opp. Booth fikk senere høre at Lincoln hadde endret planene i siste øyeblikk for å overvære en mottagelse i National Hotel i Washington. Ironisk nok var det akkurat der hvor Booth bodde.
Mordet på presidenten
Den 10. april, etter å ha hørt nyheten om at Robert E. Lee hadde overgitt seg ved Appomattox Court House, fortalte Booth til Louis J. Weichmann, en venn av John Surratt og en pensjonær i Mary Surratts hus, at han hadde sluttet som skuespiller og at det eneste skuespill han ønsket å delta i framtiden var Venice Preserv'd. Weichmann forsto ikke sammenhengen der og da, men dette stykket handler om en sammensvergelse for å begå et mord.
Den 11. april var Booth en i mengden på utsiden av Det hvite hus da Lincoln holdt en improvisert tale fra vinduet. Da Lincoln uttalte at han var tilhenger av å gi alminnelig stemmerett til svarte og afroamerikanere snudde Booth seg til Lewis Powell og forsøkte å få ham til å skyte presidenten der og da. Powell nektet, og Booth hadde sagt at dette skulle bli den siste talen som Lincoln noensinne ville holde.
På langfredags morgen, den 14. april 1865, fikk Booth høre at presidenten og presidentfruen, sammen med general Ulysses S. Grant og hans kone, ville gå i teateret for å se stykket Our American Cousin på Ford's Theatre. Booth bestemte seg øyeblikkelig for å gjennomføre mordplanene og finne en fluktrute. Booth informerte Powell, Herold og Atzerodt om sin beslutning. Han ga Powell i oppdrag å myrde statsråd William Seward og Atzerodt å myrde visepresident Andrew Johnson. Herold skulle hjelpe til når de flyktet inn i Sørstatsområdet. Ved å skyte presidenten og hans to konstitusjonelle etterfølgere til presidentstillingen, håpet Booth og hans medsammensvorne at Unionens regjering ville bli så ustabil at det ville skape panikk og kaos i landet. Håpet var at det ville gi Sørstatenes regjering et pusterom til å reorganisere og fortsette borgerkrigen.
Booth hadde laget et kikkhull inn i losjen til presidenten tidligere på dagen for å se om presidenten hadde ankommet. Da stykket hadde fanget presidentens oppmerksomhet, snek John Wilkes Booth seg inn i losjen, rettet en .41 kaliber Derringer pistol mot presidentens bakhode og skjøt ham.
Booth hoppet deretter ut av losjen og ned på scenen, og brakk tilsynelatende foten etter at den hektet seg opp i det amerikanske flagget i hoppet. I alle fall én undersøkelse av Michael Kauffman mener derimot at Booth brakk foten senere under flukten da hesten falt over ham og at Booths såkalte dagbok hvor han påstår at han brakk foten i fallet er en typisk dramatisering av Booth. Noen vitner har sagt at han ropte Sic semper tyrannis («Slik ender tyranner alltid») fra scenen, mens andre mener han ropte «The South is avenged» (Syden er hevnet).
Flukten
Booth flyktet til Dr. Samuel Mudds hus, som behandlet den brukne foten. Mudd ble senere funnet skyldig i forræderi i en militær rettssak og dømt til livstidsstraff ved Fort Jefferson i Florida, men ble frigitt tidlig for sin innsats for å stanse en epidemi med gulfeber.
Booth ble forfulgt av nordstatssoldater gjennom hele sydlige Maryland og over elvene Potomac og Rappahannock til Richard Garretts gård i nærheten av Bowling Green, Caroline County, Virginia. Tidlig om morgenen den 26. april 1865 klarte soldatene å omringe Booth. Innestengt i et tobakkslager nektet Booth å overgi seg, og Everton Conger ga da ordre om å sette fyr på lagerbygningen. Sersjant Boston Corbett, skjøt, i strid mot stående ordre, mot Booth og såret ham dødelig i nakken. Booth ble dratt ut fra flammene, og han døde på gårdsbygningens veranda. Han siste ord ble sagt da han stirret på hendene sine og mumlet: «Ubrukelig! Ubrukelig!»
Booths lik ble fraktet til Washington Navy Yard for identifikasjon og obduksjon. Liket ble deretter begravd i en celle i det gamle fengselet ved Washington Arsenal. I 1867 ble liket gravd opp igjen, lagt i en enkel trekiste og oppbevart i fengslets lager. I 1869 ble liket igjen identifisert før det ble overgitt i familien Booths varetekt. Det ble deretter begravd på et umerket sted i familiens tomt i Greenmount kirkegård i Baltimore.
Teorien om at Booth slapp unna
Noen mener at Booth klarte å flykte fra tobakkslageret på Garretts gård ved hjelp av en som lignet på ham. Dobbeltgjengeren skal ha vært en viss James William Boyd som døde i hans sted. Tilsynelatende hadde regjeringen siden gjort store anstrengelser for å dekke over tabben. Disse teoriene har aldri blitt bevist og blir ansett av de aller fleste historikere for å være myter og uten noen form for substans.
Boken The Lincoln Conspiracy beskriver mordet på Lincoln i detalj, Boyd-konspirasjonen, og Booths flukt inn i sumpene. En annen bok, The Curse of Cain: The Untold Story of John Wilkes Booth gjentar påstandene om at Booth slapp unna, fikk et tilfluktssted i Japan og til slutt kom tilbake til USA hvor han døde i Enid, Oklahoma i 1903.
Booth i populærkulturen
Booth er stjernen i Broadway-musikalen Assassins av Stephen Sondheim og John Weidman fra 1991. Stykket omhandler alle de som har forsøkt eller greid å myrde amerikanske presidenter. Booth synes å være den av snikmorderne som er fremstilt mest «sympatisk».
Nylænde
Gina Krog som utgiver 1893–1916
Krog holdt utgivelsene gående fram til sin død 14. april 1916.
Betydning for kvinnesaken
Det fantes flere tidsskrift for kvinner i Norge i 1880- og 1890-årene. Nylænde skilte seg ut fordi det ble utgitt og redigert av datidens mest aktive forkjempere for kvinners rettigheter i Norge, og dermed var landets første kvinnesakstidsskrift og ikke bare et generelt kvinnetidsskrift. Av den grunn ble Nylænde et sentralt organ i stemmerettskampen. Til tross for at opplaget var mindre enn andre tidsskrifter, hadde Nylænde en av de klareste politiske profilene.
Nylænde spilte en sentral rolle i utviklingen av kvinnebevegelsen i Norge, og tidsskriftet mestret å forene kvinnesaksinteresserte på tvers av organisatoriske og politiske skillelinjer i Norge.
I tidsskriftets siste utgave nevnte redaksjonen noen av de sentrale bidragsyterne gjennom årene. Artikkelen fremhevet kvinnene Camilla Collett, Aasta Hansteen, Vilhelmine Ullmann, Anna Bugge Wicksell, Ragna Nielsen, Anna Rogstad, Anne Holsen, Clara Tschudi, Kitty L. Kielland, Olaug Løken, Antonie Løchen, Sofie Magelssen Groth, Mathilde Schjøtt, Alvilde Prydz, Thora Storm, Nico Hambro, Drude Krog Janson, Anna Steineger, Mathilde Wergeland, Margrethe Vullum, Nikoline Sundt, Randi Blehr, Fredrikke Marie Qvam, Anna Hvoslef, Eva Blytt, Helene Lassen, Caroline Steen, Nanna Thrane, Dorothea Schjoldager, Helga Helgesen, Margrethe Christensen, Lagertha Broch, Hulda Garborg, Hanna Isaachsen, Ellen Gleditsch, Gertrud Adelborg, Sophie Alberti, Maikki Friberg, Alexandra Gripenberg, Anna Wahlenberg, Ann Margret Holmgren, Laura Kieler og mennene Hagbart Berner, Jonas Lie, Bjørnstjerne Bjørnson, Kristofer Janson, Moltke Moe, Bernt Støylen, Amund Helland, Viggo Ullmann, August Thorvald Deinboll, Haakon Løken, Morten Thams, Fredrik Bajer og Knut Wicksell.
Chennium
Chennium er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller.
Utseende
Små, gulbrune køllebiller med kraftige antenner som ikke har en tydelig klubbe.
Levevis
Disse billene lever sammen med maur.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Europa.
Brasília-Juscelino Kubitschek internasjonale lufthavn
Juscelino Kubitschek internasjonale lufthavn (IATA: BSB, ICAO: SBBR) (portugisisk: Aeroporto Internacional de Brasília — Presidente Juscelino Kubitschek) er en flyplass som betjener Brasília i Brasil. Flyplassen er oppkalt etter Juscelino Kubitschek (1902–1976), Brasils 21. president.
Rudi Finžgar
Rudi Finžgar (født 7. mai 1920 i Podnart, død 9. juli 1995 i Kropa) var en slovensk skihopper og gründer. Han var den første slovener som hoppet over 100 meter på ski. Han satte til sammen fem slovenske rekorder: I 1941 hoppet han 95 meter i Planica, og forbedret rekorden samme sted til 102 meter i 1947 og 114 meter i 1950. I 1951 og 1952 hoppet han 117 meter i Oberstdorf. Han vant skiflygingsuka i Planica i 1947. Rudi Finžgar deltok i den tysk-østerrikske hoppuka i 1953/54.
Sammen med venner stiftet Rudi Finžgar skifabrikken Elan i 1945.
Axel Rappe
Axel Rappe (født 2. oktober 1838 i Christinelund i Kalmars län i Sverige, død 18. desember 1918 i Stockholm) var svensk general og var generalstabssjef i Sverige i året for krigsfare og unionsoppløsningen (1905).
.post
.post er et foreslått toppnivådomene for internett, fremlagt for ICANN for godkjenning som et sponset toppnivådomene. Godkjenning er ennå (pr. august 2007) ikke gitt.
Axel Rappe
Bakgrunn
Axel Rappe var sønn av landshøvding Axel Ludvig Rappe og Emilia Björnstjerna.
Karriere
Rappe tjenestegjorde i den franske armé i den fransk-tyske krig 1870-1871 og i Algerie 1871-1872. Han ble offiser 13. juli 1859 og generalløytnant i den svenske armé og sjef for Lantförsvarsdepartementet fra den 22. juni 1892 til 27. oktober 1899 samt til slutt general i 1903. Han er blitt betegnet som Bodens fästnings åndelige fader.
.post
Domenet vil være forbeholdt for bruk av nasjonale og regionale postvesen, og private selskaper som tilbyr lignende tjenester. Det blir sponset av Verdenspostforeningen.
Michael Bingham
Michael Bingham (født 13. april 1986 i Sylva i Nord-Carolina i USA) er en amerikansk sprinter, som konkurrerer for Storbritannia. Han spesialiserer seg på 400 meter.
Axel Rappe
Karriere
Han var Sveriges generalstabssjef i 1905. Rappe ønsket ikke å ta stilling til hvorvidt Sverige burde rette et militært angrep mot Norge i 1905, men understreket at de norske grensefestningene på ingen måte utgjorde vesentlige hindre for en svensk invasjon.
Han ble medlem av Krigsvetenskapsakademien i 1873 og æresmedlem av Kungliga Örlogsmannasällskapet i 1890. Han var ordførende i Evangeliska Fosterlands-Stiftelsen 1906-1918.
Michael Bingham
Karriere
På The McCallie School, der han gikk i USA, innehar han skolerekorden på 100 m, 200m, 300 m innendørs, 4 x 100 m, 4 x 200 m, 4 x 400 m, 110 m hekk og tikamp. Han gjorde det bra ved Atlantic Coast Conference i flere år, som er en konkurranse mellom ulike college. I 2005 kom han på tredjeplass i tikamp innendørs, og vant tikampen utendørs. Han kvalifiserte seg dermed til den nasjonale National Collegiate Athletic Association-mesterskapet. Her måtte han imidlertid trekke seg etter fire øvelser på grunn av skade. Året etter kom han på andreplass innendørs på 200 meter med tiden 21,15, fjerdeplass på 400 meter med tiden 47,55, og deltok på laget som vant 4 x 400 meter.
Axel Rappe
Familie
Alex Rappe giftet seg 2. mai 1875 med Anna Sandahl, som var datter av professor Oskar Theodor Sandahl, og ble far til Signe Rappe-Welden (1879-1974), Axel Rappe (1884-1945) og ytterligere fem barn.
Han ble bagravet på Norra begravningsplatsen.
Michael Bingham
Karriere
I 2007 deltok han i NCAA-mesterskapet, og løp på 45,63 i semifinalen, som var ny personlig rekord.
Hagen friluftsmuseum
Hagen friluftsmuseum (LWL-Freilichtmuseum Hagen – Westfälisches Landesmuseum für Handwerk und Technik) er et museum for håndverk og teknikk i byen Hagen i sørøstre del av Ruhrområdet i Landschaftsverband Westfalen-Lippe (LWL) i delstaten Nordrhein-Westfalen i Tyskland. Museet ble etablert samtidig med Friluftsmuseet i Detmold i 1960 og ble åpnet for publikum tidlig i 1970-åra.
Michael Bingham
Karriere
Samme år som han begynte å konkurrere for Storbritannia deltok han i Sommer-OL 2008 i Beijing. Her konkurrerte han på 4 x 400 meter stafett sammen Andrew Steele, Robert Tobin og Martyn Rooney. De endte på fjerdeplass. Under VM i friidrett 2009 kom han til finalen, og endte på syvendeplass, men på 4 x 400 meter stafett greide laget sølv. Denne gangen løp han sammen Conrad Williams, Robert Tobin og Martyn Rooney.
Hagen friluftsmuseum
Museet drives av Landschaftsverband Westfalen-Lippe, regional myndighet for Westfalen og Lippe innen delstaten. Museet ligger i nærheten av bydelen Selbecke, sør for Eilpe i dalen Mäckingerbach. Museet ligger nær motorveiene E41 og E37.
Michael Bingham
Karriere
I 2010 deltok han i EM, og fikk her sølv på 400 meter, bak belgiske Kevin Borlée. Tiden ble 45,23. Det ble også sølv på 4 x 400 meter stafett. I finalen løp han sammen Conrad Williams, Robert Tobin og Martyn Rooney, det samme laget som vant sølv under VM året før.
.post
Eksterne lenker
Toppdomän
Michael Bingham
Karriere
Ved VM i friidrett innendørs 2012 fikk det britiske laget sølv på 4 x 400 meter stafett, bak USA. Bingham løp her sammen Conrad Williams, Nigel Levine og Richard Buck. I 2013 vant det britiske laget gull på samme distanse ved EM i friidrett innendørs 2013 i Göteborg. Tiden deres ble 3.05,78.
Hagen friluftsmuseum
Museet har som målsetting å vise historien om områdets håndverk, ikke bare gjenstander og bygninger, men også hvordan verktøy og utstyr ble brukt i praksis.
Museumsområdet ligger i en liten dal med en elv, og det er flyttet et stort antall bygninger hit; noen av dem ligger plassert som i en landsby. Museet har ca. 60 verksteder av ulike slag håndverk for by- og bygdehåndverk. I mer enn 20 verksteder demonstreres hvordan verktøy og utstyr brukes. Spesielt interesserte museumsgjester kan ta del i arbeidet.
Historien
I 1960 ble museet grunnlagt, og 13 år senere kunne portene åpnes for publikum. På museumsområdet kan en følge utviklingen av håndverk og småindustri i regionen fra slutten av 1700-tallet til inn på 1900-tallet.
Håndverksfagene
Håndverksfagene som demonstreres på Hagen friluftsmuseum er bl.a. repslaging, smedhåndverk, ølbrygging, baking, garving, trykking, kornmaling og papirproduksjon.
Det gamle tinghuset
Det gamle tinghuset ligger på Rådstuplassen 8 i Bergen. Bygningen ble oppført mellom 1862–65 som «Bergens nye Raadstue». Som det første eksempel i Bergen, ble bygget oppført i nyromansk stil av arkitekt Franz Wilhelm Schiertz. Bygningen er forbundet med Bergen kretsfengsel med en gangbro.
Bygningen fungerte som kombinert rettslokale og politistasjon. Rettssalene lå i andre etasje. Politiet disponerte første etasje og hadde politiarrest i kjelleren. Bergen politikorps besto den gang av politimester, politiadjutant, to politifullmektiger og ti politibetjenter.
Bygningen fungerte som byens tinghus til nye Bergen tinghus på Tårnplassen ble tatt i bruk i 1933.
Rosenbergs Arkitekter
Selskapet arbeider med arkitektur, byplanlegging og interiørarkitektur.
Käerjeng
Käerjeng er en kommune i storhertugdømmet Luxembourg. Kommunen, som har et areal på 33.67 km², ligger i kantonen Capellen.
Prismognathus katsurai
Prismognathus katsurai er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Hannen er en middelsstor (ca. 35 millimeter), blank, svart hjortebille. Kjevene er knivformede, sagtakkede på innersiden, oppoverbøyde sett fra siden, vanligvis lengre enn hodet. Hos denne arten er kjevene forholdsvis lange, krumme i spissen. Det er et spisst, utstående "horn" foran hvert fasettøye. Kroppen er halvblank, knapt synlig punktert.
Käerjeng
Kommunen Käerjeng ble dannet 24. mai 2011 ved en sammenslåing av kommunene Bascharage og Clemency.
Prismognathus katsurai
Levevis
Larvene utvikler seg i råtne trestammer.
Utbredelse
Arten er utbredt i det nordlige Vietnam.
Flukten (2007)
Handling
Filmen forteller historien om adelskvinnen Lena von Mahlenberg, som sommeren 1944 reiser tilbake til farens gods i Østpreussen. Flere år tidligere hadde hun forlatt hjemmet for å oppdra sin utenomekteskapelige datter Viktoria. På godset lover hun å gifte seg med grev Heinrich von Gerstorff, som hun var lovet bort til. Men etter at grevens bror, Ferdinand, begår selvmord, påvirket av krigens redsler, blir bryllupet avlyst. I Østpreussen møter hun også den franske krigsfangen François Beauvais. I januar 1945 rykker Stalins røde armé stadig nærmere, med sine nådeløse massakrer, plyndringer og massevoldtekter. Etter oppfordring fra faren blir Lena leder for en flyktningekolonne. En nådeløs flukt gjennom sne og is begynner. Flyktningene blir flere ganger bombardert av sovjetiske kampfly, og mange omkommer.
Bakgrunn
Opptakene til filmen ble gjort i Litauen i februar og juni 2006. Den fransk-tyske kanalen arte sendte hele filmen, som er på 3 timer, 2. mars 2007. ARD og den østerrikske kanalen ORF sendte filmen i to deler 4. og 5. mars, med rundt 13 millioner seere.
Hedda Gjerpen
Hedda Anette Gjerpen (født 4. mars 1961 i Oslo) er en norsk maler kjent for sine figurative portretter og stilleben. I dag bor hun og arbeider i Roma og Oslo.
Bakgrunn og arbeid
Gjerpen arbeider i tradisjonell stil med oljemaling på canvas, hun lager også trykk gjennom radering, tørrpolering og inngravering på kopperplater. Gjerpen har kunstutdannelse fra Ecole Nationale Supérieure des Beaux-Arts, Paris, fra 1980 til 1981 og Statens kunstakademi, Oslo, fra 1982 til 1986. Hun arbeidet som gjestelærer innenfor aktmaling ved Statens kunstakademi i 1994. Hun underviste også ved Nasjonalgalleriets tegnekurs (klassisk tegning basert på å kopiere gresk/romerske skulpturer) fra 1993 til 2001. Hun har mottatt stipend fra Anton Meiers Kunstnerlegat og fra Dagens Næringsliv. Gjerpen har også laget malerier og tegninger for en rekke nordiske film- og fjernsynsproduksjoner av blant annet: Liv Ullmann, Kjell Grede, Erik Gustavsson og Pål Løkkeberg.
Innkjøpt av
Oslobanken, Renaissance cruises, Vestfold kraftselskap (portrett og utsmykning), Statoil (portrett og utsmykninger), Universitetet i Oslo (portretter), Refsnes Gods.
David Hofer
Han debuterte i verdenscupen i langrenn 22. oktober 2005, og hans beste individuelle verdenscup-plassering er en 3.-plass i sprint fra 2013. Dette var hans eneste individuelle pallplass i verdenscupen, i tillegg har han også to tredjeplasser i teamsprint.
Hofer deltok i Vinter-OL 2010 og 2014.
Simon Spies
Simon Ove Christian Oglivie Spies (født 1. september 1921 i Helsingør, Danmark, død 16. april 1984 i Rungsted) var en dansk forretningsmann, som stiftet reisebyrået Spies Rejser. Han er ofte blitt kalt «Danmarks reisekonge».
Familiebakgrunn
Han ble født inn i en fattig familie. Hans far, kunstmaleren Johan William Ogilvie Spies, var psykisk ustabil og flere ganger innlagt på psykiatrisk klinikk. Kort etter sønnens fødsel forlot han familien. Foreldrene ble skilt, og Spies ble oppdratt av sin mor, kontorassistenten Emma Spies, som sendte ham på søndagsskole og KFUM.
Spies begynte alt som barn å drive forretninger. Når torget stengte, gikk han rundt til bodene og kjøpte opp rester som han så syklet rundt og solgte til folk som ikke hadde rukket å handle. Alt den gangen fant han på at han bare ville bruke halvparten av fortjenesten og spare resten. Som 12-åring solgte han sjokolade på Helsingørs fineste kino. I 1936 tok han en bra realeksamen.
Utdannelse og karriere
I 1980 ble han invitert til et møte i Eventyrernes klubb av formannen Erik Nyegaard, i klubbens lokaler i Lauritz Tofts hus i Nyhavn 53. Spies fikk da spørsmål om sin fortid. Blant annet spurte 73 år gamle journalisten Antoine Moller ham om han hadde vært medlem av nazipartiet. Spies svarte at han i 1942 meldte seg inn i det danske, men ikke i det tyske NSDAP. Ett av klubbmedlemmene reiste seg deretter umiddelbart og forlot lokalet uten et ord. Antoine Moller spurte så hva Spies foretok seg i Tyskland i okkupasjonsårene. Spies forklarte at han hadde gått konkurs med sitt sykkeldrosje-firma i Danmark, og deretter søkte arbeid som bokholder i Østerrike. Det var da angivelig en forutsetning å være partimedlem. Han forklarte seg også om jobber han tok i selve Tyskland.
I 1956 startet han firmaet Spies Rejser som med tiden vokste og endte med å bli landets største turoperatør av charterreiser og pakketurer. I 1965 kjøpte han opp det konkursrammende danske charterselskapet Flying Enterprise som var blitt startet i 1959. Dette ble starten på hans eget charterselskap Conair. Senere gikk han inn i konsernet Thomas Cook Group.
Privatpersonen Spies
Spies bosatte seg i Rungsted, der han kjøpte tre villaer mellom Strandvejen og Dreyersvej. Den siste kjøpte han utelukkende for å få plass til tennisbane i hagen. Årlig betalte han mellom 50 og 60 millioner kroner i kommuneskatt til Hørsholm kommune. Han levde i liten grad opp til bildet av en «privatperson». Sammen med Suzanne Brøgger stilte han i 1978 opp i radioprogrammet Spørg bare for å snakke om livet. Han fortalte henne etterpå at hun var «så deilig at han mente å kunne fravike sitt prinsipp om ikke å ligge med noen over 20 år». Han syntes Brøgger var flink til å skrive, men leste bare bøkene hennes for å se om han selv var nevnt. Da historien om deres affære sivet ut, ble Brøgger så opprørt at han hevdet å måtte betale seg ut av det med å gi henne et par reiser til Paris og et isbjørnskinn.
«Jeg ønsker meg en globus i naturlig størrelse,» sa han, men nøyde seg med å bygge en villa i den svenske skjærgården, den UFO-aktige Villa Fjolle fra 1968. Han kunne finne på å gå på Strøget iført bare tøfler og leopardskinnskåpe. Han kunne også, når han skulle i teater kjøpe to ekstra plasser, en for sin hund og en til sin stokk. Hans omgang med damer og alkohol kom også i medias søkelys. Simon var en spesiell type og en levemann, ofte omtalt i Danmarks utgave av Se og Hør og tabloidavisene. Han kunne for eksempel la seg fotografere i sin brede seng omgitt av et halvt dusin lett påkledde, unge piker. Simons «morgenbolledamer» ble også et nytt begrep i Danmark. En del unge piker var ansatt til å bake boller om morgenen, men folk visste godt hva ordet i virkeligheten betød (det danske bolle betyr «knulle»).
På 1950-tallet giftet han seg og skilte seg tre ganger. Hans første kone var Tove Hersing som han traff under psykologistudiene. Deretter tyske Ursula Schedtler. Tredje ekteskap var med Lillian Christophersen og ble som de foregående oppløst etter et års tid. På 1960-tallet ga hans venn Mogens Glistrup ham et råd som siden ble hetende «plan B»: «Gift deg med en ung, fornuftig kvinne som kan arve alt sammen og videreføre virksomheten med hjelp av direksjonen.» Men det gjorde han først da han traff Janni Brodersen.
I 1983 ble han gift for siste gang som 62-åring, denne gang med den 20-årige Janni som arvet hele hans enorme formue og konsernet. Hun hadde vært blant 16-åringene som arbeidet som «piccoliner» i hans konsern, men ble som 18-åring forfremmet til å arbeide i reisebyrået, og da hun var 20, gikk hennes vennskap med den 40 år eldre direktør Spies over til et kjærlighetsforhold. Ekteskapet varte likevel bare ett år før Spies døde av leverkreft.
Spies etterlot seg ingen barn. «Det er ingen fare. Jeg har hatt kusma», skrev han for moro skyld på døren sin mens han bodde på studenthjemmet Regensen, så kvinnelige bekjente skulle forstå at de ikke risikerte å bli gravide med ham. Spies var 25 da han fikk kusma som gjorde ham steril, og senere var han svært lei seg for dette.
Ettermæle
I Spies' fødeby Helsingør har en plass fått navnet Simon Spies Plads. I 1991 ønsket Helsingør kommune en oppgradering av den triangelformede plassen for enden av Stengade med et springvann som motvekt til Løvespringvannet i motsatt ende av Stengade. Renoveringen ble betalt av Simon Spies-fondet på forespørsel fra Helsingør kommune, som til gjengjeld oppkalte plassen etter reisekongen. Plassen ble innviet 14. juni 1993 med et vannur der vannet endrer løp hver time.
I 2004 fikk stand-up-komikeren Anders Matthesen sin teaterdebut på Østre Gasværk Teater i rollen som Simon Spies. Stykket ble en enorm suksess som også er utgitt på DVD. Enken Janni ga 200.000 kroner fra Spies-fondet til Matthesen som en honnør for hans levendegjøring av Spies.
Filmen Spies & Glistrup fra 2013 starter i 1965 og handler om Spies' vennskap med politikeren Mogens Glistrup.
Spies' ettermæle skjemmes kraftig av hans utnyttelse av purunge tenåringsjenter som han behandlet som forbruksvarer etter bruk-og-kast-modellen og omtalte som sine «morgenbolledamer». 16 år gammel gikk Heidi Kristensen inn i denne rollen, utviklet rusmiddelavhengighet og døde av aids bare 25 år gammel. Hennes lillesøster Anika Barkan fikk satt opp en teaterforestilling om Heidis skjebne for å finne ut av det som hendte den gangen. Henrik Stangerups kone Susanne Krage forteller i sin selvbiografi Natsværmer om hvordan Spies banket prostituerte kvinner gule og blå med kleshengere - på Kakadu bar i Colbjørnsensgade på Vesterbro - for å utforske hva folk vil nedverdige seg til for å skaffe seg penger.
Symbolverdi
Symbolverdi er den kulturminnverdien eller betydningen noe har som symbol for noe annet. Symbolverdi er nært forbundet med identitetsverdi og knyttes gjerne til en konkret gjenstand, bygning, handling og annet som representerer en abstrakt idé som er viktig for en sosial eller etnisk gruppe, en ideologi, religion eller et avgrenset geografisk område, som en by eller en nasjon. Eksempler på objekter i Norge med høy symbolverdi er Nidarosdomen, Håkonshallen, Kongebjørka, Gamlehaugen, Eidsvollbygningen, Sametinget, Stortinget og Det kongelige slott.
Hans Kristian Haram
Hans Kristian Haram (født 1957) i Ålesund, er en norsk næringslivsleder. Han er administrerende direktør i shipping- og logistikkselskapet Shortsea Promotion Centre Norway.
I 2017 mottok han Moderne Transport prisen.
Preussens krigsministre
Det prøyssiske krigsministerium ble gradvis etablert mellom 1808 og 1809 som ledd i en rekke reformer initiert av den militære reformkommisjonen opprettet etter nederlaget som resulterte i Paris-traktaten. Krigsministeriet skulle bidra til å bringe hæren under konstitusjonell kontroll, og sammen med den tyske generalstab, systematisere krigføringen. Gerhard von Scharnhorst, den viktigste av forsvarsreformatorne, var den første krigsministeren og samtidig sjef for generalstaben.
Frem til 1919 hadde ikke Tyskland noen felles krigsminister. Preussens krigsminister hadde ansvaret også for de forbundsstatene som ikke hadde egen krigsminister (Bayern, Württemberg og Sachsen hadde også krigsminister).
EM i friidrett 1994 – Kulestøt menn
De offisielle resultatene ved øvelsen Kulestøt herrer ved EM i friidrett 1994 i Helsingfors, Finland med 25 deltagere. Finalen ble avholdt 13. august.
Roar Hoff og Kjell Ove Hauge representerte Norge i øvelsen. Roar Hoff kom på 12.-plass i finalen, mens Kjell Ove Hauge ikke klarte å kvalifisere seg til finalen.
Preussens krigsministre
Litteratur
Preußisches Kriegsministerium
Slette
Eksempler på store områder med sletteland er den nordamerikanske prærien, den søramerikanske pampasen og cerradoen, de afrikanske savannene, og de Den eurasiske steppe.
Ernest Bevin
Ernest Bevin (født 9. mars 1881 i Winsford i Somerset i England, død 14. april 1951 i London i England) var en britisk fagforeningsleder, sosialdemokratisk politiker og statsmann. Han var arbeidsminister i den britiske regjeringen under andre verdenskrig. Etter krigen ble han utenriksminister. I etterkrigstiden markerte han seg som støttespiller for USA og som en markant antikommunist. Han spilte en sentral rolle i opprettelsen av NATO. Bevin gikk samtidig inn for en avvikling av det britiske kolonistyret i India og andre kolonier.
I yngre år
Bevin var født i landsbyen Winsford i Somerset. Da han var åtte år gammel døde moren, det er ikke kjent hvem faren var. Deretter flyttet Bevin til halvsøsterens familie i Morchard Bishop i Devon. Han fikk lite skolegang, sluttet på skolen da han var elleve år og begynte å arbeide. Senere tok han til som lastebilsjåfør i Bristol. I 1910 ble han sekretær for lokalavdelingen av Dockers' Union (havnearbeiderforbundet), fire år etter organisator på landsbasis for samme forbund. Bevin var en stor, kraftig og etterhvert tung mann. Han snakket med en kraftig røst, og med tydelig lokal aksent. I alle sammenhenger var han kjent for å føre en direkte tale.
Fagforeningsleder
I 1922 var Bevin en av de ledende da Transport and General Workers Union ble grunnlagt. Dette fagforbundet ble snart det største i Storbritannia. Bevin ble valgt til generalsekretær i forbundet, og ble fort fagforeningsbevegelsens viktigste talerør i arbeiderpartiet (Labour). Politisk var han en moderat sosialist, sterkt imot kommunisme og direkte aksjon. Han tok del i generalstreiken i 1926, men uten entusiasme.
Bevin var medlem av Labour fra da partiet ble dannet, men hadde ikke stor tro på parlamentspolitikken. Han gikk dårlig sammen med Labours første statsminister, Ramsay MacDonald, og var ikke overrasket da denne i 1931 dannet allianse med det konservative parti under den økonomiske krisen. Bevin var en pragmatisk fagforeningsmann som satset på å få konkrete fordeler gjennom direkte forhandlinger. Streik skulle bare brukes som en siste utvei.
Utenrikspolitikk
Bevin samarbeidet i 1930-årene med den konservative regjeringen i saker av praktisk art. I denne perioden ble han involvert i utenrikspolitikk. Han var en sterk motstander av fascisme og Storbritannias tilpasningspolitikk (appeasement) overfor fascistmaktene. I 1935 talte han for at Italia måtte straffes for å ha invadert Abyssinia (Etiopia). Han gikk samtidig til frontalangrep på pasifistene i arbeiderpartiet, og især mot partilederen George Lansbury.
Smithfield
Smithfield finnes flere steder:
Ernest Bevin
Utenriksminister
Arbeiderpartiet vant parlamentsvalget i 1945 med stort flertall. Statsministeren, Clement Attlee, utnevnte Bevin til utenriksminister. Storbritannia var i de første etterkrigsårene nærmest bankerott, samtidig som landet hadde et svært stort flyvåpen og en stor stående hær. Strevet med å dekke kostnadene med disse, og de US-amerikanske lånene, krevde stram styring over importen og over pengebruken i koloniene.
Smithfield
I Storbritannia:
I Irland:
Ernest Bevin
Utenriksminister
Bevin la til rette for en rask tilbaketrekking fra India og andre oversjøiske territorium der nasjonale bevegelser stod så sterkt at direktestyre ikke lot seg gjennomføre. Han gjorde derimot lite for å løse båndene til klientstater som Egypt og Irak. Og i Afrika så han for seg britisk kontroll i lang tid, blant annet godkjente han byggingen av en stor militærbase i Øst-Afrika.
Bevin videreførte det nære forholdet til Frankrike i utenriksspørsmål. Undertegnelsen av Dunkerque-traktaten i 1950 viste at en så for seg et tett forhold mellom alliansepartnerne også i tiårene som skulle komme.
Bevin var en sterk støttespiller til USA i tidlige år av den kalde krigen. To av nøkkelinstitusjonene i etterkrigstiden, NATO og Marshall-planen for gjenreising av Europa, var for en del følger av Bevins bestrebelser. Denne politikken, som skilte seg lite fra det konservative partis politikk, vakte sterk misnøye i deler av hans eget parti.
Bevin, Palestina og Israel
Som utenriksminister maktet ikke Bevin å sikre Storbritannias målsettinger for det britiske mandatområdet Palestina. Han var imot sionistbevegelsens planer om å opprette en jødisk stat. I stedet gikk han inn for å danne en arabiskstyrt stat i det vestlige Palestina. Han møtte mye motbør da han førte en politikk som innebar at overlevende fra holocaust ble sendt tilbake til flyktningleirer i Europa. Selv ble han harm over at USA ikke åpnet for innvandring av flere jødiske flyktninger.
Bevin var rasende på sionistiske opprørsgrupper som Irgun og Lehi, da disse gikk til angrep på britiske styrker. Storbritannias svake økonomi og finansielle avhengighet av USA gjorde at Bevin gav etter for USAs press. Dette førte til at Storbritannia tidlig i året 1947 overlot til FN å avgjøre fremtiden for Palestina.
Bevin gikk av som utenriksminister i mars 1951, grunnet sviktende helse.
Fem uker senere døde han. Han ble gravlagt i Westminster Abbey.
Bergen kretsfengsel
Bergen kretsfengsel er et tidligere fengsel i Rådhuskvartalet i Bergen sentrum.
Bakgrunn
Som resultat av fengselsloven av 1857 ble det i perioden 1862-68 bygget 56 nye distriktsfengsler og nesten like mange rettsbygninger i Norge. På oppdrag fra staten utarbeidet arkitektene Heinrich Ernst Schirmer og Friedrich Wilhelm von Hanno en serie med typetegninger for fengsler med ulik størrelse, fra 8 til 40 fanger. Det var kort vei fra dom til fengsel ettersom loven krevde at alle byggene skulle inneholde de tre funksjonene cellefengsel, rettslokale og familiebolig for justisvaktmester.
Bergen kretsfengsel
Utgangspunktet for fengselet i Bergen var Schirmer og von Hannos tegninger. Ansvarlig arkitekt for utbyggingen var Franz Wilhelm Schiertz, som også var ansvarlig for Stord kretsfengsel. Bygningen ble oppført mellom 1862–1867 og var forbundet med tinghuset med en gangbro.
Fengselet er tre etasjer høyt og har 57 celler på begge sider av en langsgående korridor med gallerier, og har en luftegård i vifteform på vestsiden. Fangene tilbrakte tiden for det meste i sine celler, i luftegården og i verkstedet i fengselet. Da bygningen var truet under Bergensbrannen i 1916 ble fangene sluppet fri og bedt om å komme tilbake neste dag, hvilket de også gjorde.
I 1990 ble de innsatte overført til nye Bergen fengsel på Hylkje i Åsane bydel, og bygningen har siden ikke vært i bruk. Bygningen er i dag under fredning.
Helleristningene i Østfold
Helleristningene i Østfold er et samlebegrep for helleristninger i Østfolds kystnære områder. Østfold er det fylket som har flest helleristninger fra bronsealderen. De aller fleste ligger konsentrert til kystområdene mellom Glomma og Svinesund og henger sammen med helleristningene i Bohuslän. Bildene har sannsynligvis religiøs karakter, særlig virker soldyrkelsen å være sentral. Alle helleristninger som er funnet i Østfold går under kategorien jordbruksristninger. De dateres derfor til bronsealderen, ca. 3000 år tilbake i tid.