cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eugenikk
Begrepshistorie
Eugenikk og rasehygiene er i dag sterkt negativt ladede ord, men var opprinnelig nøytralt eller positivt ladet. Den negative konnotasjonen er av forholdsvis ny dato; skiftet skjedde ikke rett etter andre verdenskrig, som jevnlig blir påstått, men mot slutten av 1960-tallet (muligens som et ledd i 1968-generasjonens oppgjør med foreldrenes ideologier ). At de eugeniske fagtidsskriftene endret navn i denne perioden kan ses på som et symptom på dette skiftet i opinionen (Annals of Eugenics ble i 1954 omdøpt til Annals of Human Genetics; Eugenics Review og Eugenics Quarterly i 1969 til Social Biology resp. Journal of Biosocial Science). Det britiske Eugenics Society skiftet imidlertid navn til Galton Institute så sent som i 1989.
Eugenikkens metoder
Eugenikken benyttet seg av en lang rekke metoder, og ikke alle var like utbredte eller lovlige i alle land. En oversikt over eugenikkens virkemidler omfatter:
Historikk
Eugeniske tanker og praksis kan spores helt tilbake til antikken. Platon mente at menn og kvinner av ideell fysikk og psyke burde få barn sammen. I Sparta ble nyfødte barn bedømt av et eldreråd, og svake eller sykelige barn ble drept.
Nytidens eugenikk går tilbake til den britiske antropologen, statistikeren og forskeren Francis Galton. Galton var fetter av Charles Darwin og ble inspirert av dennes seleksjonsteori. Galton dokumenterte i 1869 at «genialitet» var arvelig. Basert på slike resultater ble det skapt en økende bekymring om at menneskearten ville degenerere: Fordi samfunnet hjelper de syke og fattige, blir ikke deres uheldige egenskaper selektert bort. Tvert imot ville deres egenskaper spre seg, fordi de rike og høyt utdannede ofte var mer måteholdne og fikk færre barn. Darwin ga støtte til fetterens tanker i sin bok Descent of Man.
Charles Davenport, professor ved Harvard, var en sentral person og påvirket sine studenter hvorav noen tok med seg ideer til Europa. I Sverige var Herman Lundborg sentral, i Norge Jon Alfred Mjøen og i Storbritannia Leonard Darwin.
Nicodemus Tessin den yngre
Reiser og utdannelse
Han ble ledsaget av marki del Monte, og de reiste via Tyskland til Verona, og bodde i Roma en lengre tid hvor dronning Christina arrangerte utdannelsen hans. Derfor kunne han studere under Lorenzo Bernini, samt Carlo Fontana og Giovanni Pietro Bellori. Som renessansen krevde fikk han undervisning i antikkens estetikk, især den romerske. Han kom tilbake til Sverige i 1678, og hadde da en utmerket utdannelse, men ble allikevel sendt til Frankrike og Ludvig XIV sammen med diplomaten Daniel Cronström. Fra Frankrike fikk han impulser og veiledning av Charles Le Brun, André Le Nôtre og Jean Bérain. En kort tid oppholdt han seg i England hos Karl II hvor han kom i kontakt med Christopher Wren. Det er bevart flere tegninger fra disse reisene. Han var også i Danmark etter invitasjon fra den danske kongen og han besøkte blant annet byggeplassen til Vor Frelsers kirke i København. Han leverte senere en modell til altertavlen i kirken og det er denne altertavlen i full størrelse som fremdeles står i kirken.
Karriere
21. juni 1697 ble han utnevnt til «överintendent», dvs. leder av statens byggeprosjekter, i 1701 til hofmarskall, samt i 1705 til overmarskall (överstemarkalk). For sin innsats ble han tildelt «friherrelig og grevelig værdighed».
Nicodemus Tessin d.y. var far til Carl Gustaf Tessin i sitt første ekteskap med Hedvig Eleonora Stenbock. Hun døde i 1714 og Tessin giftet seg i 1716 med Maria Barbro Horn af Marienborg.
Georges Miez
Georges Miez (født 2. oktober 1904 død 21. april 1999) var en sveitsisk turner som deltok i flere olympiske leker, 1924 i Paris, 1928 i Amsterdam, 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Miez ble olympisk mester i turn tre ganger under OL 1928 i Amsterdam. Han vant den individuelle konkurransen i mangekamp og svingstang og han var med på det sveitsiske laget som vant lagkonkurransen i mangekamp, i tillegg tok han sølv i bøylehest. Åtte år senere, under OL 1936 i Berlin vant han sin fjerde olympiske tittel i turn, han vant frittstående.
I VM-sammenheng har han to gull og et sølv fra VM i Budapest i 1934.
Eugenikk
Historikk
Statens institut för rasbiologi ble etablert i Uppsala i 1922 etter vedtak i Riksdagen (alle partier stemte for). Bakgrunnen var frykt for svekkelse av det genetiske materialet i Sverige, og denne frykten ble knyttet mest til underklassen og lite samer eller innvandrere. Pådriver var Herman Lundborg som var instituttets første leder. Lundborg ble etterfulgt av Gunnar Dahlberg som var kritisk til rasebiologi og styrte virksomheten over på medisinsk genetikk og sosialmedisin.
Den største fellesnevneren for eugenikerne var i begynnelsen bekymringen for «åndssvakhet». Fordi «åndssvake» angivelig fikk dobbelt så mange barn som friske personer, ble de ansett som en trussel for menneskenes genetiske fremtid. «Åndssvakhet» var imidlertid så diffust definert (eller forble udefinert) at begrepet ikke bare omfattet personer med arvelige psykiske lidelser, men også mange flere grupper. Blant personene som ble rammet av definisjonen (og dermed eugeniske tiltak) var «fallesyke» (epileptikere), «drankere» (alkoholikere) og «arbeidsskye». Også «seksuelle avvik» som «promiskuitet» og «seksuell perversitet» ble ofte regnet som tegn på åndssvakhet, noe som ifølge gjengse tolkninger omfattet både ugifte mødre, prostituerte og homofile.
Mange av de eugeniske tiltakene – ekteskapsrestriksjoner, internering, sterilisering – ble gjort nettopp for å hindre åndssvake i å få barn, noe som ble ansett for å være i både deres eget, deres barns og samfunnets interesse. I de fleste land med eugenisk sterilisering var det en klar overvekt av (unge) kvinner blant de steriliserte (i Sveriges tilfellet var mer enn 90 % kvinner).
Omtrent parallelt foregikk en del moderniseringer av det offentlige helseapparatet, opprettelsen av fødselsklinikker, legalisering av prevensjon og delvis abort, og informasjonsspredning om personlig hygiene og barnepleie. Hensikten av dette var også eugenisk, men kom etter hvert hele befolkningen til gode.
De inhumane sidene ved eugenikk ble tydelig da Tysklands lov om forebygging av arvesykt avkom ble vedtatt i juli 1933 – mindre enn et halvt år etter nasjonalsosialistenes maktovertagelse. Loven åpnet eksplisitt for tvangssterilisering og rammet bl.a. blinde, døve, misdannede, epileptikere, schizofrene og alkoholikere. Bare i 1934 ble det utført bortimot 56 000 tvangssteriliseringer, og alt i alt menes oppunder 400 000 personer, rundt 1 % av Tysklands kjønnsmodne befolkning, å ha blitt tvangssteriliseret. Enda mer avsky vekket nasjonalsosialistenes «eutanasi» («dødshjelp»), dvs. organiserte massedrap på utviklingshemmede: Det ble drept ca. 5 000 nyfødte i 1939, 70 000 voksne i Aktion T4 (1940–41) og, under strengt hemmlighold pga. protester, ytterlige 30 000 personer i Aktion Brandt (1942–44). Da disse overgrepene ble kjent, ble det viktig for andre lands eugenikere å distansere seg fra dette misbruket, men førte ikke til noen umiddelbar svekkelse av praksisen i andre land.
UNESCO hadde f.eks. fra 1947 og et godt stykke ut på 1950-tallet som et erklært mål å anvende funnene av vitenskapelig (og antirasistisk) eugenikk Mange land videreførte sine steriliseringslover etter andre verdenskrig, delvis helt opp mot 1970-tallet. Praksisen gjennomgikk imidlertid sterke endringer, hovedsakelig ved at andelen eugenisk begrunnede inngrep sank drastisk, samtidig som antallet steriliseringer økte. Også den økende legaliseringen av abort skjedde i en direkte fortsettelse av eugenisk praksis. De første (og i noen land fremdeles de eneste) grunnene til å tillate abort var knyttet til misdannelser eller sykdommer hos fosteret.
I dag retter humangenetisk helseinnsats seg mot enkeltindivider og påvirkninger fra miljøet. Det er mao. en individuell familieplanlegging som er målet, mens eugenikkens fokus var endringer av genforrådet over flere generasjoner i statlig regi. I debatter om «designerbarn» og selektiv abort trekkes det likevel jevnlig paralleller til eugenikken. Mens enkelte forskere fremhever at dagens humangenetikk er basert på enkelte foreldres individuelle valg, og dermed ikke kan sammenlignes med en statlig eugenikk, påpeker andre at også dagens praksis, som summen av enkeltpersoners valg (som også kan bære preg av samfunnets forventninger), er eugenisk i sin konsekvens.
Eugenikk i Norge
Den fremste talsmannen for rasehygiene, eugenikk og rasebiologi i Norge var farmasøyten Jon Alfred Mjøen (1860–1939). Han grunnla Vinderen biologiske laboratorium i 1906, og var aktiv i internasjonale eugeniske fora. I verket Racehygiene fra 1914 mente Mjøen at et moderne samfunn måtte beskytte seg mot «dårlige» arvebærere (psykisk utviklingshemmede, forbrytere, prostituerte og andre) ved å nekte dem å få barn. I sitt tidsskrift Den nordiske race (1920) hevdet han at nordeuropeere var et rasemessig ideal. Mjøen stod utenfor universitetsmiljøet, og fikk hard kritikk for uvitenskapelighet, blant annet fra genetikerne Otto Lous Mohr og Kristine Bonnevie.
Velferdsstatens pionerer i mellomkrigstiden, som Johan Scharffenberg og Karl Evang, tok avstand fra tanken om at det fantes vesentlige arvelige forskjeller rasene imellom, men de godtok viktige genetiske ulikheter innenfor hver enkelt etnisk gruppe. Derfor godtok de en forsiktig form for eugenikk, og et sosialpolitisk program rettet mot forbedring av befolkningens arvemateriale. De tok avstand fra høyresidens rasehygiene. Alva og Gunnar Myrdals bok Kris i befolkningsfrågan fra 1934 (norsk utgave i 1936) er skrevet i full tiltro til verdien av samfunnsplanlegging og vitenskapens evne til å løse sosiale problemer. De siterte den svenske lovens legitimering av sterilisering uten samtykke når personen ikke kan ta hånd om sine barn, eller det er fare for arvelig sinnssykdom eller retardasjon. Myrdals regnet med at slik sterilisering ville bli mer vanlig etter hvert som vitenskapen fikk større innsikt i menneskelige arvemekanismer, parallelt med en endring av lovverket. Imidlertid kom rettsoppfatningen til å gå i motsatt retning.
I Danmark utformet socialdemokraten Karl Kristian Steincke (1880-1963) et politisk program for praktisk eugenikk. I sin bok Fremtidens Forsørgelsesvæsen fra 1920 fremmet han tvangssterilisering av retarderte og sosialt sårbare som et vesentlig element i sosialpolitikken, for å sikre samfunnet mot å bli sittende med ansvar for flere svake enn det var ressurser til. Mellom 1929 og 1938 støttet alle Rigsdagens partier et lovverk om sterilisering av og ekteskapsforbud for personer som av hensyn til samfunnet ikke burde få barn, hovedsakelig sinnssyke, sedelighetsforbrytere, brannstiftere, alkoholikere og spesielt retarderte. I 1938 ble det opprettet et et institutt for human arvebiologi og eugenikk på Københavns Universitet.
Stortinget vedtok den 1. juni 1934 loven av om adgang til sterilisering. Den eneste som stemte imot, var en innkalt varamann fra det lille Samfundspartiet, ingeniøren Gjert E. Bonde, som i odelstingsdebatten uttalte: «Jeg finner at dette forslaget som i dag er lagt frem for Odelstinget, er et av de farligste lovforslag som overhodet har sett dagens lys i landet.» Bortsett fra årene 1942 til 1945, da tvangssterilisering var hjemlet gjennom Quisling-regjeringens folkeættlov og ble utført på rundt 500 personer, var loven basert på frivillighet. Dette kravet ble likevel ikke alltid overholdt.
I den norske utgaven av Myrdals bok ble avsnittene om sterilisering tilpasset norske forhold og norsk lov som var mer tilbakeholdende overfor tvang, og litt mer i tvil om den eugeniske virkningen. Venstresiden godtok forsiktig eugenikk, men angrep rasehygiene. Evangs pamflett Rasepolitikk og reaksjon fra 1934 er et oppgjør med nazistisk raseideologi og antisemittisme. Han avviste at lavere sosiale lag er genetisk mindreverdige, og frykten for at en sosialpolitikk som ivaretar individet, vil føre til arvelig degenerasjon. I likhet med Myrdals hadde han tro på en økt anvendelse av eugenikk dersom man fikk sosialistisk styre, og så sent som i 1955 tok han til orde for økt eugenisk sterilisering av retarderte, Han beklaget at dette skjedde sjeldnere etter 1945, et syn han delte med mange genetikere og psykiatere internasjonalt. Den danske historikeren Lene Koch anfører at skandinavisk eugenikk ikke var politisk høyreorientert, men vedtatt av store parlamentariske flertall og støttet av nesten hele det politiske spekteret – ikke minst sosialister og feminister. Den var legitimert av førende vitenskapsmenn, hele den akademiske eliten, samt av legene og juristene som administrerte lovgivningen rundt prosjektet.
I 1934 fikk Nasjonal samling (NS) programfestet eugenisk «vern om folkeætten», og etter at det ble statsbærende parti i september 1940, ville man snarest sette sitt program ut i livet. 16. april 1942 ble det sendt et lovforslag til ministerpresident Quisling der den medisinske indikasjon ble begrenset og den sosiale indikasjon forkastet, mens man legaliserte avbrytelse av svangerskap av eugeniske grunner og ved forbrytelser mot kvinnens kjönnsfrihet. Men loven måtte også sanksjoneres av Reischkommissar Terboven, og han forlangte den etiske indikasjonen fjernet - for så lenge barnet kunne ventes å bli velskapt, burde det også fødes (brev fra Der Reichskommissar für die besetzten norwegischen Gebiete, 27. juli 1942, Riksarkivet). Selv ikke Nazi-Tyskland fikk noen egen, rasehygienisk abortlov – slik Norge fikk fra 1943. Lov til vern om folkeætten listet opp ti typer sykdommer og defekttilstander som, hvis de var av arvelig type hos noen av foreldrene, talte for abort, selv om forelderen ikke selv var rammet eller synlig syk.
Gabriel Langfeldt etterlyste adgang til eugenisk abort på Psykiatrisk forenings årsmøte i 1945. Straffelovrådets innstilling fra 1951, «Adgangen til å avbryte svangerskap», foreslo å legalisere både en eugenisk («når det er fare for at barnet vil komme til å lide av en alvorlig sykdom eller betydelig legemlig eller sjelelig mangel») og en sosial indikasjon, og drøftet om det burde stilles krav om samtidig sterilisering i forbindelse med abort på eugenisk indikasjon. Dette ble frarådet, fordi det kunne få noen kvinner til å nekte abort og heller føde barn med alvorlige sykdommer og mangler, «både i strid med morens ønske og samfunnets interesser».
Blant de mest radikale kritikerne var rektor Otto Lous Mohr som mente at eugenikk var preget av rase- og klassefordommer, og motstand mot kvinnefrigjøring og familieplanlegging. Mohr hevdet at forbedring av barns oppvekstkår ville forbedre befolkningens kvalitet av seg selv. Det samme mente humangenetikerne fra 1950- og 1960-tallet som forlot den populasjonsorienterte eugenikken til fordel for en medisinsk genetikk rettet mot enkeltindividet, med familierådgivning og inngrep når ikke dette var nok. Inngrep fra denne formen for sosial omsorg har mer diffuse virkninger enn tvangssterilisering, men konsekvensene kan være like alvorlige.
Eugenikk som vitenskap
I etterkant har eugenikk ofte blitt fremstilt som en pseudovitenskap, at den altså kunne forkastes på rent vitenskapelig grunnlag. Det stemmer ikke helt. Grunnen til at eugenikken har blitt forlatt, ligger mer på et moralsk enn et vitenskapelig plan (se under). I utgangspunktet er eugenikk like vitenskapelig som dyreavl og planteforedling, som eugenikk betraktet seg selv som en fortsettelse av.
Eugenikkens premiss var at naturlig seleksjon ikke lenger er tilstrekkelig til å forbedre vår art. Ifølge dagens kunnskap om evolusjon er dette premisset korrekt på det faktiske plan: Menneskets kulturelle utvikling har medført en begrensning av naturlig seleksjon. Når f.eks. dårlig syn korrigeres gjennom briller, medfører det at svaksynte ikke lenger får færre barn (slik det hadde vært for 50 000 år siden), som igjen betyr at gener for dårlig syn over tid kan spre seg i befolkningen.
Den første bølgen av eugenikk (ca. frem til første verdenskrig) var hovedsakelig basert på antropologi, demografi og nokså ufunderte gjetninger angående ulike egenskapers arvelighet. Mange av medlemmene i de nygrunnlagte eugeniske foreninger var ikke en gang biologer eller leger. Denne strømningen ble etter hvert sterkt kritisert av genetikere (f.eks. Wilhelm Johannsen, Otto Mohr, Thomas Hunt Morgan). De tidlige eugenikernes feilaktige antagelser omfattet bl.a.:
Denne kritikken førte imidlertid ikke til at eugenikken ble gitt opp, men at dens mål og metoder ble omdefinert; bl.a. ved å fokusere på sykdommer som verken var sjeldne, letale eller mulig å behandle. Så godt som alle genetikere – inkludert de som hadde kritisert den første eugenikk-bølgen – var tilhengere av en eller annen form for eugenikk. Den andre bølgen av eugenikk, dvs. den som faktisk fikk innpass i mange lands lovverk, nådde altså sitt høydepunkt etter at de opprinnelige svakhetene var blitt påpekt og tatt høyde for.
Eugenikk og darwinisme
Eugenikken ble til i årene etter utgivelsen av Charles Darwins Artenes opprinnelse og var opprinnelig inspirert av darwinismen. Det betyr imidlertid ikke at alle eugenikere var darwinister. I første halvdel av 1900-tallet var det mange tilhengere av ikke-darwinistiske evolusjonsteorier, som likevel var iherdige eugenikere. En ikke uvesentlig del av den eugeniske bevegelsen bestod av lamarckister (f.eks. Paul Kammerer). Et darwinistisk tankesett var altså ingen betingelse for eugenikken. Blant lamarckister var det større fokus på positiv eugenikk og mer skepsis mot negativ eugenikk enn blant «mendelister» og darwinister, men heller ikke denne forskjellen var på noen måte absolutt.
Eugenikk som politikk
Eugenikk hadde i mange land bred politisk støtte fra 1920- til 1950-tallet. I ettertid er det Hitler-Tysklands nazistiske versjon som har preget bildet av hva eugenikk har vært, men støtten i samtiden var langt fra begrenset til reaksjonære kretser og totalitære stater. Tvert imot var eugenisk politikk nokså populær i progressive kretser, nettopp fordi den ble ansett som en viktig del av sosiale reformer. Eugenikk hadde dermed tilhengere blant alt fra anarkister, kommunister, sosial- og kristendemokrater, liberale, konservative til fascister.
For å forstå populariteten av eugenikken i progressive kretser, er det bl.a. viktig at sosialdemokratiet anså staten som ansvarlig for sine borgere, men forventet samtidig at individuelle interesser ble underordnet det felles beste. Eugenikk var bare et av mange virkemidler som sosial ingeniørkunst kunne bruke for å gjennomføre sosiale reformer, f.eks. for å bøte på problemer som fattigdom, sosial uro og offentlige utgifter. I tillegg kom den marxistiske troen på vitenskapens makt. For mange betød eugenikk dessuten en frigjøring fra kirkens klamme hånd over reproduksjonen. Før steriliseringslovene var frivillig sterilisering og abort forbudt og familieplanlegging vanskelig.
Det er heller ikke lett å koble eugenikk til andre «ismer» som sexisme, malthusianisme eller sosialdarwinisme, nettopp fordi eugenikk hadde så bred appell. Mange feminister ga f.eks. helhjertet støtte til eugenikken, siden fødselskontroll gjorde det mulig for kvinner å gjøre opprør mot rollen som fødemaskin uten å gi avkall på seksuell nytelse. Dette synet levde side om side med konservative eugenikeres, som mente at kvinnens eneste oppgave var å føde flere (og mer høyverdige) barn.
Eugenikk blir delvis fremstilt som et utslag eller en konsekvens av sosialdarwinismen. Det er også bare delvis korrekt, helt avhengig av hvilken definisjon av sosialdarwinisme som legges til grunn. Den mest utbredte definisjonen av sosialdarwinisme (som innbefatter støtte til laissez faire-liberalisme) var faktisk uforenlig med den mest utbredte formen for eugenikk (som godtar statlig inngripen i noe så privat som forplantningen). Sosialdarwinisme og noen (men slett ikke alle) former for eugenikk hadde imidlertid det til felles at de var biologistiske, dvs. at de godtok biologiske fakta som begrunnelse i verdispørsmål.
Mens tidligere eugenikere var sterkt uenig med malthusianismen, gikk disse to strømningene etter hvert opp i hverandre. Fellesnevneren lå i målet om å redusere fødselstallene, men for eugenikere var det viktig at denne reduksjonen ikke skjedde jevnt i hele befolkningen, men fremfor alt hos personer med uønskelige egenskaper.
Heller ikke statsformen hadde noe å si for eugenikkens populatitet. Blant totalitære stater hadde Hitler-Tyskland som sagt en meget ytterliggående eugenisk lovgivning. I andre totalitære stater var makthaverne enten avvisende til enhver eugenikk eller tillot bare positiv eugenikk. Slike anti-eugeniske holdninger fant man ikke bare i kommunist-diktaturer (Sovjetunionen under Stalin), men også i fascist-diktaturer (Italia under Mussolini, Spania under Franco). Derimot var oppslutningen om eugenikk høy i mange demokratier, inkludert de nordiske velferdsstatene. Et interessant eksempel er også Spania på 1930-tallet, der eugenikk ble gjennomført i det anarkistiske og folkestyrte Catalonia, men forbudt under Francos fascistiske styre.
Konfesjon har imidlertid vist seg som en god forklaringsfaktor på hvilke land som gikk inn for eugenikk: De fleste land med eugenisk lovgivning var overveiende protestantisk. I katolske land var man generelt mye mer skeptisk til eugenikk, spesielt til negativ eugenikk. Pave Pius XI hadde i sin encyklika Casti connubii (1930) gjort det klart at sterilisering ikke var forenlig med den katolske tro, noe som ytterligere svekket populariteten av dette tiltaket. En lang rekke katolske land gikk sammen i den såkalte «Latinske internasjonale føderasjon av eugeniske foreninger» (Argentina, Brasil, Colombia, Costa Rica, Cuba, Frankrike, Honduras, Italia, Mexico, Panama, Peru, Portugal, Romania, Spania [Catalonia], Sveits [de fransk- og italiensktalende kantonene ], Uruguay). I disse land foretrakk man å snakke om puériculture (puericultura, «barnedyrking» ) fremfor eugenikk, og hadde størst fokus på positivt eugeniske tiltak, f.eks. et forbedret helsevesen og økt fruktbarhet. Men også her skulle individene underordnes rasens, nasjonens eller statens interesser. Samtidig var negative tiltak delvis fullt akseptert utenfor moderlandet, som den brutale håndhevelse av raseblandingsforbudet i Italiensk Øst-Afrika illustrerer.
I det ortodokse Russland var man likeledes veldig skeptisk til – spesielt negativ –eugenikk. I motsetning til mange katolske land var imidlertid ikke denne skepsisen koblet med et lamarckistisk, men et darwinistisk evolusjonssyn blant biologene. I Sovjetunionens første år oppstod en bolsjevikisk eugenikk, som het antropotekhnika (антропотехника, «mennesketeknikk»), og som fikk etablert fødeselsklinikker, legalisert abort og vedtatt en ekteskapslov. Eugenikk falt imidlertid sammen med hele genetikkfaget i unåde under stalinismen, ble forbudt under den store terroren (1936) og etter hvert erstattet med lysenkoismen.
Blant ikke-kristne land lignet Irans eugenikk mest på puériculture à la Frankrike og Japans mest på Rassenhygiene à la Tyskland, noe som delvis kan forklares med hvor disse to landenes leger hadde studert. Mens Iran satset på en eugenisk ekteskapslov og f.eks. en kampanje for amming, vedtok Japan steriliseringslover og innrettet en statlig partnerformidling.
Eugenikk og rasisme
Likevel skjedde det en sammenblanding av eugenikk med rasebiologiske teorier/ideologier. Hovedgrunnen til dette er at oppfatningen om at europeere utgjorde en overlegen rase, ble ansett som en triviell sannhet i begynnelsen av 1900-tallet. Derfra var det ikke noe langt skritt til oppfatningen om at raseblanding var uheldig og burde unngås. En slik rasistisk eugenikk var ikke begrenset til totalitære stater (som Tyskland etter Machtergreifung i 1933 eller Syd-Afrika under hvitt etnokrati), men forekom også i demokratier og velferdsstater. I USA ble det i 1924 vedtatt innvandringslover som begrenset den eugenisk sett uønskede innvandringen fra Asia, Syd- og Øst-Europa. I Norge og Sveits ble tatere resp. jenische utsatt for hhv. steriliseringskampanjer og tvangsadopsjoner. At raseblanding ikke hadde negative effekter, ble først allment akseptert på 1950-tallet. Men selv i de nevnte landene var eugeniske tiltak fremfor alt rettet mot den egne etniske gruppen (f.eks. «forkrøplete» ariere i Tyskland, «evneveike» boere i Syd-Afrika eller britiskættede prostituerte i USA).
Eugenikk var heller ikke spesifikt antisemittisk. Det blir ikke minst tydelig av at også jødiske forskere og leger var tilhengere av eugenikken og blant medlemmene av bl.a. det tyske selskapet for rasehygiene (Gesellschaft für Rassenhygiene), og av at sionistiske leger silte potensielle jødiske immigranter til Palestinamandatet etter eugeniske kriterier. Nasjonalsosialistenes folkemord på jødene var primært et rasistisk prosjekt, og bare i andre rekke eugenisk motivert (som vil si at folkemordet verken var begrunnet i eller ble legitimert med «faren» for en blanding av «arisk» og jødisk arvematerial). Likevel gikk den eugeniske og den antisemittiske propagandaen over i hverandre.
Eugenikk og verdier
Eugenikk ble ikke begrunnet i ett, men i flere ulike verdisett, som varierte mellom land og over tid. De mest fremtredende begrunnelsene var
Dmitrij Poljanskij (triatlet)
Dmitrij Andrejevitsj Poljanskij (russisk: Дмитрий Андреевич Полянский; født 19. november 1986) er en russisk triatlet. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han kom på 21.-plass.
Eugenikk
Eugenikk og verdier
En rekke overbeviste eugenikere advarte samtidig mot misbruk av eugenikken. Blant disse var det flere fremtredende genetikere og evolusjonsbiologer (f.eks. J.B.S. Haldane, Oscar Hertwig, Julian Huxley, Hermann Muller, Lionel Penrose, George Gaylord Simpson).
Dmitrij Poljanskij (triatlet)
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo ble han nummer 32 individuelt og 14 i blandet stafett.
Eugenikk
Eugenikk og verdier
Det har blitt påpekt at hovedgrunnen til at eugenikken ble forlatt, lå på et moralsk plan og ikke på et vitenskapelig et. Eugenikken vokste seg stor i en tid da det var allment akseptert at individets interesser måtte underordnes fellesskapets sådanne, og da statsmakten var blitt sterk også i demokratier – og spesielt i velferdsstater. Eugenikkens popularitet dabbet av da en mer individualistisk etikk vokste frem, noe som skjedde gradvis i løpet av 1950- og 60-tallet. Statlige eugeniske tiltak ble vanskelig å kombinere med en økende forståelse av individets ukrenkelighet.
Basilica di Santa Trinita
Basilica di Santa Trinita («Hellige Treenighet») er en gammel kirke i sentrum av Firenze, Italia, og en av de viktigste bygningene i den kunsthistoriske utviklingen av Firenzes og Italias arkitektur. Kirken ble opprinnelig grunnlagt i 1092 som en romansk middelalderkirke, men ble senere rekonstruert i perioden 1258-1280 og bygget om flere ganger etter dette. Den nåværende fasaden ble bygget i 1593-1594 av arkitekten Bernardo Buontalenti.
Wollemiaslekten
Wollemiaslekten (latin: Wollemia) er en slekt innen apeskrekkfamilien, en gruppe bartrær. Den har bare én nålevende art – Wollemia nobilis – som vokser i det sørøstlige Australia, selv om slekten allerede var kjent som fossiler. Slekten er nærstående med Kaurislekten, og skillet mellom de to ligger trolig et sted i tidlig kritt.
Basilica di Santa Trinita
Kirkens meste berømte kapell er Sassettikapellet som ble bestilt av familien Sassetti og malt av den fiorentinske maleren Domenico Ghirlandaio, og Capella Bartolini Salimbeni med malerier fra Lorenzo Monaco.
Wollemiaslekten
På engelsk heter den «Wollemiafuru», og de eldste fossilene som er funnet er om lag 200 millioner år gamle. Arten ble først oppdaget i 1994.
Basilica di Santa Trinita
Kirken er lett tilgjengelig og har daglige messer for turister og lokalbefolkningen i Firenze.
Wollemiaslekten
Trærne kan bli 40 meter høye, og er særegne ved å ha en mørkebrun, klumpete bark. Nålebladene er lange og mellomgrønne. Plantene er svært populære som stue- og hageplanter.
Basilica di Santa Trinita
Navn og uttale
Navnet Santa Trinita er direkte oversatt «Hellige Treenighet» fra italiensk, men språklig sett ligger den fiorentiske uttalen av "trinita" nærmere den latinske opprinnelsen der man legger trykket på første stavelse og «i», i motsetning til moderne italiensk uttale der trykket ligger på siste stavelse med «a» som i «trinità».
Omgivelser
Kirken ligger i det gamle historiske sentrum av Firenze med front mot Piazza Santa Trinita og Palazzo Spini Feroni, og den ligger også rett ved broen Ponte Santa Trinita som krysser elva Arno og forbinder Firenze sentrum med bydelene Oltrarno og Santo Spirito.
Historie
La Basilica di Santa Trinita har en nesten tusen års lang historie med en rekke tilpasninger og restaureringer opp gjennom århundrene. Den originale kirken fra 1000-tallet ble fullstendig erstattet av en gotisk kirke på 1200-tallet, og deretter har det vært mindre trinnvise endringer for bygningen.
1000-tallet
På grunnen til dagens kirke fantes det på 1000-tallet et lite antikt kapell dedikert til Santa Maria dello Spasimo, som en kan finne dokumentasjon på tilbake fra 1077. Dette var en sober bygning i romansk stil som reflekterte nøysomheten til datidens munkeorden.
I dag kan en også finne spor av dette antikke kapellet i mot-fasaden som vender innover i kirken, og en underjordisk krypt med søyler i grønn marmor.
1200-tallet
I perioden fra 1250-1258 ble det så påbegynt en konstruksjon av en helt ny kirke i gotisk stil over det gamle kapellet, og dette prosjektet ble ledet av Nicola Pisano ifølge noen, men mer sannsynlig regnes det for å ha vært Neri di Fioravanti. Dette ble dermed også en av de aller første gotiske kirkene i Firenze, det var kun Santa Maria Novella som kom før og var påbegynt i 1242. Santa Trinita ble fortsatt som prosjekt mellom 1300 og 1330, deretter avbrutt av svartedauden i 1348, og fortsatte videre i perioden 1365-1405.
Gradvis ble kirken utvidet og utsmykket gjennom tiårene, og i første halvdel av 1300-tallet fikk den også utmerkelse og tittel som kloster. Byggets prestisje og tilknytning til munkeordenen Vallombrosana var tydelig reflektert i det store antallet kunstverk i kirken, blant andre den monumentale "Maestà" av Cimabue som i dag henger i Uffizi-galleriet. I denne perioden ble også det store antallet kapeller bygget ut, og hele kirken ble innvendig kledt av nye fresker, som i stor grad ble ødelagt av senere fornyingsprosjekter for bygget.
Sent på 1500-tallet
I årene 1593-94 ble dagens fasade i mannerismestil bygget, etter tegninger fra Bernardo Buonitalenti.
1800-tallet
På 1800-tallet ønsket en å bringe tilbake og fremheve den gotiske arkitekturen for kirken, noe som innebar store inngrep og ødeleggelser for kunsten og utsmykningene. Et eksempel på dette er fjerningen av alteret til Buonitalenti i barokk stil.
1900-tallet
Under det store flommen i Firenze i 1966 ble kirken sterkt skadet, og etter dette ble det iverksatt en rekke restaurasjoner som skulle fjerne 1800-tallets overdrevne fokus på det gotiske uttrykket, og dette brakte på ny fram alle freskene i kapellene.
Arkitektur
Fasaden til kirken er i typisk fiorentisk sen-mannerismestil karakterisert av en geometrisk oppbygning med tradisjonelle elementer, men arrangert på originale måter. Innvendig har kirken en T form som var typisk for datidens munkeordener, og med tre langsgående skip. Langs skipene på hver side er det en rekke kapeller.
Kapeller
Kirken har rundt tjue kapeller som inneholder en betydelig mengde vakre kunstverk. De viktigste er Capella Sassetti og Capella Bartolini Salimbeni, med fresker av henholdsvis Domenico Ghirlandaio og 1500-talls kunstneren Lorenzo Monaco.
Capella Sassetti var blitt finansiert og bestilt av Francesco Sassetti som var en fremtredende fiorentiner med en lederstilling i Medici-banken, en av Europas største banker. Freskene i kapellet viser religiøse scener fra livet til Frans av Assisi men blander dette med portretter av lokale fiorentinere, og de bruker datidens Firenze som bakgrunn for motivene. Dette delvis som et uttrykk for Firenzes raske fremvekst og selvbevissthet som en europisk stormakt som ønsket å understreke renessansen som et skritt videre framover i historien, og til dels for å overgå datidens Roma.
Hirokatsu Tayama
Hirokatsu Tayama (født 12. november 1981) er en japansk triatlet. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han kom på 20.-plass.
Caputira
Caputira er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
En forbryders memoirer
En forbryders memoirer (dansk: ) er en dansk stumfilm fra 1916 regissert av Alexander Christian. Manuskriptet ble skrevet av Carl Th. Dreyer. Det litterære forelegget var Sven Elvestads fortelling Eventyrskibet i bladet Lys & Skygge, nr. 14, 1909. Forbryteren Thomas Ryer fikk navnet Thomas Busch i denne filmatiseringen.
Den ble forbudt av den norske filmsensuren.
Christian Lasson
Christian (Otto Carl) Lasson (født 3. juli 1830, død 7. juli 1893) var regjeringsadvokat i Norge fra 1873 til 1893. Han var også svært musikk- og kulturinteressert.
I ettertid er Christian Lasson også kjent som far til Oda Krohg, Per Lasson og Bokken Lasson, som alle utfoldet seg innen ulike kunstarter.
Lasson er gravlagt på Vår Frelsers gravlund i Oslo.
Heteroglobus
Heteroglobus er en slekt av biller som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utbredelse
Arten er beskrevet fra Peru.
2. divisjon fotball for menn 1989
2. divisjon fotball for menn 1989 var det nest øverste nivået i norsk fotball. 24 lag var fordelt på 2 avdelinger med 12 lag i hver.
Opp- og nedrykk
Begge avdelingsvinnerne rykket direkte opp til Tippeligaen 1990, mens nummer to i hver avdeling spilte kvalifisering mot det tredje siste laget i 1. divisjon 1989 om opprykk. De tre siste lagene i hver avdeling rykket ned til 3. divisjon 1990.
Direkte opprykk: og
Kvalifisering: beholdt plassen etter kvalifiseringskamper mot  og
Nedrykk:, , , , og
Kvalifisering
15/10: Vålerengen – Djerv 1919 1-0
18/10: Djerv 1919 – Hamarkameratene 2-0
21/10: Hamarkameratene – Vålerengen 2-2
Danishmend Gazi
Danishmend Gazi, fullt navn Gümüştekin Danishmend Ahmed Gazi eller Danishmend Taylu (død 1104), var grunnlegger av beyliken danishmendene. Etter den tyrkiske fremrykningen inn i Anatolia som fulgte slaget ved Manzikert, kontrollerte hans dynasti de nordlige-sentrale regionene i Anatolia.
Nederlaget til den bysantinske hæren ved Manzikert gjorde det mulig for tyrkerne, inkludert styrkene som var lojale ovenfor Danishmend Gazi, å okkupere nesten hele Anatolia. Danishmend Gazi og hans styrker tok det sentrale Anatolia som sitt land og erobret byene Neocaesarea, Tokat, Sivas og Eukaita.
Under det første korstoget var han direkte i veien for de fremrykkende korsfarerne. Han tapte i slaget ved Dorylaion i 1097, men fikk seg en seier ved å ta Bohemond I av Antiokia til fange i 1100. Han fortsatte å føre felttog og utvidet sitt område sørover og erobret Malatya (Melitene) i 1103 i slaget ved Melitene.
En grav som blir tillagt ham finnes i Niksar.
Danishmend Gazi er den sentrale figuren i Danishmendnâme, et tyrkisk epos. I dette verket blandes hendelser fra Danishmend Gazis liv med legendariske bedrifter fra den arabiske krigeren Sidi Battal Gazi (8. århundre) og den persiske helten Abu Muslim.
Legendene som utgjør Danishmendnâme ble samlet fra tyrkisk muntlig tradisjon for første gang på ordre fra den seldsjukkiske sultanen Kayqubad I, et århundre etter Danishmends død. Den endelige formen som har nådd vår tid er et kompendium som ble satt sammen på instruksjon fra den osmanske sultanen Murad II tidlig i det 15. århundre.
Noen ganger henvises Danishmend Gazi til med tittelen melik som betyr «konge». Denne ble satt på hans barnebarn i 1134 av den abbasidiske kalifen i Bagdad og ble noen ganger brukt retrospektivt av samtidige og historiografer. Den andre tittelen, gazi, betegner en kriger.
Der er også noe forvirring på navnet hans og forskjeller i bruk av navnet blant forskere. Han hadde det samme navnet som sin sønn, Gümüştekin. Faren henvises vanligvis i korthet til som Danishmend Gazi, mens hans sønn blir kalt emir Gazi, uten å nevne fellesnavnet Gümüştekin på noen av dem. Videre er også danishmend-dynastiet sitert å ha familiebånd til seldsjukkenes dynasti, men her varierer forklaringene.
Ralph Wilson
Ralph Wilson er navnet til flere personer:
Ninoxinae
Ninoxinae (falkugler eller haukugler) er en underfamilie i uglefamilien (Strigidae) som består tre slekter og 34 arter, hvorav en slekt med en art regnes som utdødd på 1900-tallet.
Navnet haukugler stammer fra amerikanske ornitologer, men artene er ikke spesielt nært beslektet med haukugla (Surnia ulula), som faktisk tilhører gruppen med svaleugler (Surniinae). På norsk har de fleste artene fått benevnelsen -falkugle. Det skyldes trolig at falkene (Falconidae) og haukene (Accipitridae) tidligere ble regnet til samme orden; Falconiformes (falkefugler). Nå regnes imidlertid haukene til sin egen orden; Accipitriformes (haukefugler), som faktisk kun er fjerne slektninger av falkene. Det norske navnet på denne gruppen (Ninoxinae) er derfor litt uklart i øyeblikket.
Et særtrekk for haukuglene er at de ofte har svært aggressiv atferd ovenfor rivaler.
Taksonomi
Marks et al. (1999) delte Strigidae inn i tre underfamilier; Striginae, Surniinae og Asioninae. Imidlertid har nye molekylære beviser (Wink et al. (2008) og Fuchs et al. (2008b)) ført til en mindre justering av den opprinnelige inndelingen. Ninoxinae erstatter Asioninae og øreugler har blitt plassert som et tribus under Striginae.
Inndeling
Inndelingen av underfamilien Ninoxinae følger Taxonomy in Flux og er i hovedsak basert på Wink et al. (2008) og Fuchs et al. (2008b). Underfamilien er delt i tre slekter, hvorav en antas å være utdødd.
Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Norske navn i parentes er ikke offisielle navn, men antas å være beskrivende.
Roald Aga Haug
Roald Aga Haug (født 26. juli 1972 i Odda) er en politiker for Arbeiderpartiet. Haug er en norsk skuespiller, sanger og fra og med 2015 er han ordfører i Odda kommune. Haug ble 23. oktober 2019 valgt som den første ordføreren i nye Ullensvang kommune, som består av de tidligere kommunene Jondal, Odda og Ullensvang.
Han vokste opp ved Agatunet i Ullensvang herad. Haug ble valgt inn i kommunestyret i Odda i 2003. Han var leder i Odda herreds Arbeiderparti 2007 til 2009, partiets gruppeleder i kommunestyret 2007-2011 og 2014-2015. Han har også vært leder av plan og næringsutvalget 2007-2011. Aga Haug har vært styremedlem i Hordaland Arbeiderparti, og var vararepresentant til Stortinget i periodene 2009–2013 og 2013–2017. I tillegg har Aga Haug hatt en rekke skuespillerroller, blant annet spilte han i 2019 antagonisten kjent som "Basen" i musikalen Albert og Leonie.
Haug er utdannet som sosionom og familieterapeut. Han har arbeidet ved sosialkontor, i barnevernet, familievernet og ledet prosjekter på rus og psykiatrifeltet. Han har også vært leder for NAV-Odda. En periode var han konstituert helse- og sosialsjef i Odda kommune.
Billy Kinard
Billy Russell Kinard (født 16. desember 1933 i Jackson i Mississippi, død 30. juni 2018 i Fort Payne i Alabama) var en spiller og trener i amerikansk fotball. Han spilte defensive back for Cleveland Browns og Green Bay Packers i National Football League (NFL) og Buffalo Bills i American Football League (AFL). Kinard spilte college football på University of Mississippi (Ole Miss) før han ble draftet av Cleveland Browns i andre runde av NFL Draft i 1956. Han spilte på profesjonelt nivå i fire sesonger før han pensjonerte seg i 1960. Kinard var senere hovedtrener på Ole Miss fra 1971 til 1973, og på Gardner–Webb University i 1978, med et sammenlagtresultat på 20–14–1 som hovedtrener.
Trenerkarriere
I 1970 ble Kinards storebror Frank «Bruiser» Kinard, tidligere stjernespiller for Ole Miss og NFL, athletic director for Ole Miss. Han ansatte den yngre Kinard til stillingen som hovedtrener for universitetets amerikansk fotballag. Billy Kinard var hovedtrener da amerikansk fotballprogrammet ble integrert, og etter at Johnny Vaught skal ha satt at han aldri kom til å sørge for at laget ble integrert ble skal Kinard ha blitt ansatt for å sørge for at dette ble gjennomført. Etter den tredje kampen i 1973-sesongen kom Vaught tilbake for å erstatte Kinard for sin andre periode som Ole Miss’ athletic director og hovedtrener i amerikansk fotball.
Personvern
Personvern er ivaretakelse av personlig integritet og ivaretakelse av enkeltindividers mulighet for privatliv, selvbestemmelse (autono­mi) og selvutfoldelse. Begrepet er dermed sosialt vinklet. Personvern er knyttet til retten til personlig integritet og til å ha en egen privat sfære som en selv kontrollerer. Personvern er viktig for ytringsfrihet, for hvis en borger føler sitt personvern svekket, kan det forringe følelsen av frihet til ytring og dermed til å delta i samfunnet.
Personopplysningsvern er den delen av personvernet som dreier seg om regler og stan­darder for behandling av personopplysninger. Begrepet er dermed noe mer teknisk vinklet og er ment å støtte opp under personvernets sosiale vinkel. Personopplysningsvern er knyttet til muligheten til selv å vite og kontrollere når, hvordan og hvor mye informasjon om egen person som spres til andre parter.
Lover og erklæringer
Personvern er anerkjent som en menneskerettighet. Det fremgår både av den norske Grunnloven § 102 og internasjonale konvensjoner. FNs menneskerettighet nr. 12 og Den europeiske menneskerettskonvensjonens artikkel 8 gir enkeltpersoner rett til respekt for sitt privatliv. 13. mai 2014 vedtok Stortinget å grunnlovsfeste retten til personvern etter forslag fra Menneskerettighetsutvalget.
Organisasjoner
I Norge har Datatilsynet et særlig ansvar for ivaretagelse av personvernet.
17. oktober 2011 ble foreningen Digitalt Personvern opprettet med Georg Apenes som styreleder.
Holdninger til personvern
Straffeloven av 1902 har bestemmelser om straff for offentlig tjenestemann som røper «tjenestehemmeligheter». Statistikkloven fra 1907 var en særlov om taushetsplikt for dem som arbeidet med opplysninger til bruk for offentlig statistikk. På 1960-tallet ble den enkeltes rett til privatliv en motsats mot innføringen av et alminnelig offentlighetsprinsipp i norsk offentlig forvaltning. Det virket betenkelig at opplysninger den enkelte ga fra seg til forvaltningen, skulle være fritt tilgjengelige. I 1971 ble offentlighetsloven innført.
På 2000-tallet har sosiale medier og andre digitale teknologier gjort det enkelt og vanlig å spre store mengder personlig informasjon over internettet — både tilsiktet og utilsiktet, i god eller ond hensikt. Særlig blant unge er det lite fokus på de langsiktige konsekvensene av å legge ut informasjon som blir delt og dermed vanskelig kan slettes.
Eksempler på utilsiktet spredning av personopplysninger kan være gjennom familiens julebrev, onkels hjemmeside og lillebrors blogg. Tilsiktet spredning kan gjøres frivillig av personen selv, men kan også være personangrep spredt gjennom blogger og websider. Personopplysningsloven gjør det klart at slike identifiserbare personomtaler skal kunne begrunnes i et berettiget informasjonsbehov.
Med de nye fenomenene big data og kunstig intelligens har en fått nye problemstillinger, påpekt av blant andre Datatilsynet.
Personlighetsvern
Tidligere snakket man om personlighetsvern og personlighetens rettsvern. Sammenlignet med personvernbegrepet er disse begrepene æres- og individorienterte og vedrører først og fremst personlige enkelthendelser, mens personvern og personlighetsvern tar opp problemer som vedrører større deler av befolkningen, særlig i forbindelse med moderne informasjons- og kommunikasjonsteknologi.
James Angus Gillan
James Angus Gillan (født 11. oktober 1885, død 23. april 1981) var en britisk roer som deltok i OL 1908 i London og 1912 i Stockholm
Gillan ble olympisk mester i roing under OL 1908 i London. Han vant firer uten styrmann sammen med Collier Cudmore, Duncan MacKinnon og John Somers-Smith. Mannskapet representerte Magdalen College B.C.
Gillian tok sin andre olympiske tittel i roing under OL 1912 i Stockholm. Han var med på den britiske åtteren med roere fra klubben Leander Club som vant foran en annen britisk åtter.
Collier Cudmore
Collier Robert Cudmore (født 13. juni 1885, død 16. mai 1971) var en britisk roer som deltok i OL 1908 i London.
Cudmore ble olympisk mester i roing under OL 1908 i London. Han vant firer uten styrmann sammen med John Somers-Smith, James Angus Gillan og Duncan MacKinnon. Mannskapet representerte Magdalen College B.C.
Richard Linklater
Richard Linklater (født 30. juli 1960) er en amerikansk regissør.
Den første hvite terror
Den første hvite terror under den franske revolusjon ble innledet av en gruppe i det sørlige Frankrike. Gruppen, som oppstod i Lyon, kalte seg Compagnies de Jéhu. De planla et dobbeltopprør som skulle sammenfalle med invasjoner fra Storbritannia i vest og Østerrike i øst. Lignende grupper ble dannet annetsteds, som Compagnies du Soleil lenger sør i landet.
Bevegelsen ble knust av Lazare Hoche ved Quiberon den 21. juli 1795.
Den hvite terror fant sted i 1794 og 1795, i den perioden som er blitt kalt thermidorreaksjonen, som avløste Skrekkveldet. Den ble organisert av reaksjonære chouanske rojalister, og rettet seg mot de radikale jakobinerne og enhver som ble mistenkt for å stå dem nær. Over hele landet ble reelle og antatte jakobinere angrepet og ofte drept. Antatte terrorister (fra skrekkveldet) ble halt ut av fengslene og drept - mye på samme måte som påståtte rojalister var blitt myrdet under septembermassakrene i 1792.
På samme vis som under Skrekkveldet ble rettssaker avholdt uten noen særlig respekt for prosedyreregler og rettssikkerhet.
I Paris raste gjenger med unge dandyer, kalt muscadinerne, gatelangs og angrep jakobinere og sans-culottes.
Caranaíba
Caranaíba er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Marcos Coll
Marco Tulio Coll Tesillo (født 23. august 1935 i Barranquilla, død 5. juni 2017 samme sted ) var en colombiansk profesjonell fotballspiller som spilte for América de Cali og flere andre klubber, og representerte i VM i fotball 1962.
Coll startet sin karriere som fotballspiller i klubben Sporting Barranquilla i 1952, og han spilte sammen med dem frem til 1955. Så, i 1956, spilte han for Independiente Medellín og han spilte sin første kamp for det colombianske landslaget i VM i fotball få år senere. Han spilte senere for Deportes Tolima og deretter for en kortere periode for klubben América de Cali. I 1965 spilte Coll for Deportes Tolima og deretter i 1970 og 1971 spilte han for Atlético Junior, før han pensjonere seg som fotballspiller.