cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Randi Rosenqvist
Hun har arbeidet i Helsedirektoratet, ved Ullevål sykehus, Lovisenberg sykehus og Gaustad sykehus og som overlege ved regional sikkerhetsavdeling ved Aker sykehus. Hun var ansatt i Kriminalomsorgen fra 2011 til 2021 og hadde blant annet ansvaret med å observere Anders Behring Breivik i fengselet. Hun konkluderte med at Breivik ikke var psykotisk.
Black Rain
Produksjon
Filmen ble innspilt i New York, Los Angeles og Osaka.
Randi Rosenqvist
Rosenqvist var leder av Den rettsmedisinske kommisjon fra 2003 til 2009, samt varamedlem fra 1983 og medlem fra 1988. I 1980-årene var hun med på å granske forholdene ved Reitgjerde psykiatriske sykehus. Fra desember 2021 er hun leder av Nasjonal aksjon for bevaring og utvikling av de psykiatriske sykehusene.
Hun er forfatter av boka Rettspsykiatri : en introduksjon (2009).
Beitangkirken i Beijing
Beitangkirken (kinesisk: 老北堂) i Beijing er en av de katolske kirker i Kinas hovedstad. Dens offisielle navn er Den hellige Frelsers kirke, men den har i flere hundre år vært kjent som Nordkirken (bei = nord). Den er Beijings største kirke og er bygd i nygotisk stil. Kirken har et høyt og bredt kirkeskip med sideskip, oktagonale tverrskip og gamle veggdekorasjoner. To paviljonger med glaserte teglstein står på hver sin side foran kirkefasaden, med steinsøyler og steinløver. Kirken er også kjent under andre navn; Xishiku og Canchikou.
Kirken ble i 1996 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Den første Beitangkirken
Beitangkirken lå først ved Canchikousjøen, nesten diagonalt ovenfor det nåværende nasjonalbiblioteket. Tomten ble skjenket jesuittene av Qing keiseren Kangxi som et uttrykk for hans takknemlighet overfor patrene Jean de Fontaney (1643–1710) og Claude de Visdelou (1665–1737) som ved vestlig medisin hadde kurert ham fra malaria. Misjonærene fullførte raskt byggingen av kirken, og keiseren gav dem et par seremonielle skriftbannere i anledning åpningen. Kalligrafien på bannerne var utført av keiseren personlig og det stod «Alle tings sanne opphav». (De finnes ikke lenger; de som nå er utstilt er ikke originalene.)
Kirken, som ble bygget i løpet av fire år, ble vigslet den 9. desember 1703, og gitt navnet Den hellige Frelsers kirke. I tillegg til kirken ble det som del av komplekset bygget to mindre bygninger, et astronomisk observatorium og et bibliotek.
Bilen (folk)
Bilen er en etnisk gruppe som lever i den sentrale delen av Eritrea, i og rundt Keren-området.
Oversikt
Noen av Bilen gikk til Eritrea fra Etiopia og somali i løpet av det 16. århundre. Primært er de jordbrukere og de er ca 96 000 og utgjør ca 2 % av Eritreas befolkning.
Religion
Bilen praksiserer både kristendom og islam. Muslimske tilhengere bor hovedsakelig i landlige områder, og har blandet seg med tilstøtende Tigre-folket, mens de kristne Bilen har en tendens til å oppholde seg i urbane områder, og har blandet seg med Tigrinya-folket.
Språk
Bilen snakker Bilen som sitt morsmål, som tilhører Cushitic gren av den Afroasiatiske språkfamilien. Mange snakker også andre Afroasiatiske språk som Tigre og tigrinja. I tillegg har yngre Bilen lagt til arabiske ord og uttrykk i sin dagligtale.
Prudence Hyman
Prudence Hyman (født 2. februar 1914 – død 1. juni 1995) var en engelsk ballettdanser som gikk over til musikaler etter den andre verdenskrig og var også skuespiller i en håndfull filmer.
Beitangkirken i Beijing
Den første Beitangkirken
I 1827 konfiskerte Daoguang-keiseren ved dekret Beitangkirken. Da var en kinesisk lasarist den ansvarlige prest for kirken. Kirken ble solgt til en hoffmandarin ved navn Yu, som lot den rive. Den hadde inntil da stått i 135 år.
Prudence Hyman
Hun trente første ballett med engelske lærere og deretter i Paris med russiske, Lubov Egorova og Olga Preobrajenska. Ved scenen i på det lille Mercury Theatre under Ashley Dukes og hans hustru Marie Rambert fikk hun utøve sin ballettkunst. Hun etablerte seg i en tid da engelsk ballett var i sin begynnerfase, og hun var karakterisert som smidig og slank med en ren teknikk som gjorde henne kjent.
Beitangkirken i Beijing
Den andre Beitangkirken
Den kinesiske regjering under Xianfeng-keiseren restituerte eiendommen til Den katolske kirke i 1860, og etter seks år var Beitangkirken gjenreist på samme sted, men bredere og høyere enn den opprinnelige. Den var 50 meter lang og 21,3 meter bred.
Prudence Hyman
Under Ramberts ledelse gjorde hun en rekke balletter under koreografer som Susan Salaman, Frank Staff, Frederick Ashton og andre. Hun danset blant annet Maria i Cross Gartered, Tudors første ballett, i 1931, basert på Malvolio-episoden fra Shakespeares Helligtrekongersaften, og hun danset klassiske roller i Svanesjøen, Les Sylphides, Carnaval og hennes Bluebird i Aurora's Wedding skal ha vært særdeles elegant.
Beitangkirken i Beijing
Den andre Beitangkirken
Beitang-kirken ble katedral, dvs bispesete, i 1860, da den overtok denne status etter Nantang-kirken (Sørkirken). Biskop Joseph Mouly var den første som residerte der.
Prudence Hyman
Hun var også skuespiller i noen filmer; Blue Scar (1949), Design for Loving (1962) og skrekkfilmen The Gorgon (1964) med Peter Cushing og Christopher Lee. Hun huskes kanskje også for sin rolle som dronning Eleanora av Aquitaine i TV-serien Richard the Lionheart som kom tre episoder i 1962. Hun opptrådte som danser i filmen Oh... Rosalinda!! (Die Fledermaus, 1955).
Vittighetsblader
Vittighetsblader eller vittighetspressen er ukentlige eller månedlige publikasjoner som i tekst og tegning kommenterer stort og smått på en humoristisk eller satirisk måte. Innholdet er ofte karikaturtegninger, vitser og anekdoter. Vittighetsbladene hadde sin storhetstid fra før forrige århundreskifte og fram til 1930-årene.
Beitangkirken i Beijing
Den tredje Beitangkirken
Da det keiserlige hushold i 1887 utvidet grensene for palassområdet, havnet Beitangkirken innenfor grensene til Den forbudte by. Derfor måtte den flyttes, og havnet da på sitt nåværende sted i Xishiku, litt lenger mot vest. Den nye kirken, en bispegård, et presteseminar og et hjem for småbarn ble reist samtidig samme år. Den ny kirken var enda større: 80 x 21 m., og 22 m. høy.
Det kvadratiske Beitang-anlegget lå innenfor en i alt 1400 meter lang mur. Sentralt innenfor murene var kirken, bak to store inngangsportaler. Ellers var det flere store gårdsplasser hvor inntil de øvrige bygningene lå.
Vittighetsblader
Historie og arvtakere
I USA startet Harold Ross i 1925 det ambisiøse ukemagasinet The New Yorker som hadde både noveller og kommentarstoff om kunst og kultur, men som også ble kjent for sine satiriske innslag og vitsetegninger. Tegningene der skapte et eget, sofistikert, amerikansk bildespråk og vitsene inneholdt enda mer understatement enn hos britene. Tidsskriftet hadde sin gullalder fra 1925 til 1955 med toneangivende «cartoonister», det vil si vitsetegnere, som den naivistiske James Thurber (1894–1961), den makabre Charles Addams (1912–1988), de elegante Peter Arno (1904–1968) og kanadieren Richard Taylor (1902–1970) og den intellektuelle Saul Steinberg (1914–1999). Siden overtok TV, tegneserier, Disney og andre underholdningstilbud og -sjangre, og vittighetsbladene ble færre og opplagene gikk nedover.
Beitangkirken i Beijing
Den tredje Beitangkirken
Etter annen verdenskrig ble den residens for Thomas Tian Gengxin, den første kinesiske kardinal, som ble utnevnt til erkebiskop av Beijing i 1946. I 1959 ble bisperesidensen igjen flyttet til Nantang-kirken.
Vittighetsblader
Historie og arvtakere
I utlandet eksisterer fremdeles enkelte humorblader og satiremagasiner. Blant annet har den franske Le Canard enchaîné fortsatt som en illustrert politisk ukeavis. Likevel er den tradisjonelle vittighetspressen i stor grad blitt utkonkurrert av annen underholdning etter den annen verdenskrig. Bladene er isteden blitt erstattet av nyere medier der politisk satire forekommer, f.eks. humoristiske TV-programmer og politiske karikaturer i vanlig dagspresse. I etterkrigstida har det også kommet en lang rekke reine humorblader, særlig tegneserier, f.eks. norske Konk, Stupido o.a. og amerikanske MAD, CRACKED Magazine, National Lampoon o.l.
Beitangkirken i Beijing
Den tredje Beitangkirken
Den 12. februar 1985 meddelte den kinesiske regjeringen at kirken, som var blitt konfiskert under kulturrevolusjonen, skulle gis tilbake til katolikkene. Etter reparasjoner kunne Beitang-kirken gjenåpnes i desember 1985. Skolen som hadde benyttet bygningene ble flyttet til nytt sted. I 1989 ble Beijings katolske biskoppelige presteseminar flyttet fra Xibeiwang til Beitang-anlegget, men i september 1992 flyttet det til Pingfang; øst for Beijing.
Vittighetsblader
Forfattere og tegnere
Flere kjente kunstnere har arbeidet for vittighets- og karikaturpressen, deriblant forfatterne Anton Tsjekov, Thomas Mann, Hermann Hesse, Rainer Maria Rilke, Verner von Heidenstam og Gustaf Fröding samt den svenske maleren Carl Larsson og en rekke karikaturtegnere.
Beitangkirken i Beijing
Den tredje Beitangkirken
Den kinesiske katolske mariafromhet gir seg utslag i kirkens kor, særlig i dekorasjonsbildet innenfor alteret.
Vittighetsblader
Vittighetspressen i Norge
Vittighetspressen i Norge utviklet seg fra 1830-40-årene til den dabbet av i 1930-årene og fortsatte noen tiår kun som jule-, påske- eller sommernumre. De første spede forsøk kan sees i Harcellisten og Magazin for Anecdoter vittige Indfald og Charactertræk fra 1836, selv om Krydseren fra 1849 regnes som det første norske vittighetsbladet av betydning. Tegningene var ikke alltid det viktigste, men satiren og humøret hadde bred plass. Blant skribentene fantes store navn som Henrik Ibsen, Aasmund Olavsson Vinje, Paul Botten Hansen og Bjørnstjerne Bjørnson, mens flere av landets beste tegnere leverte illustrasjoner, blant andre Andreas Bloch, Theodor Kittelsen, Eivind Nielsen, Olaf Gulbransson, Gustav Lærum, Olaf Krohn, Yngve Anderson, Jens R. Nilsen, Ragnvald Blix og Fredrik Stabel.
Beitangkirken i Beijing
Eksterne lenker
Beskrivelser fra "China Daily"
Vittighetsblader
Vittighetspressen i Norge
I vrimmelen av vittighetsblader som utkom i Norge, fikk de færreste et langt liv. Noen maktet bare et eneste nummer. Tyrihans gikk inn i 1958 som det siste av denne typen blader. Dagens norske avistegnere har ført karikaturkunsten inn i vår tid.
Norske vittighetsblader (utvalg)
Med stort og smått ble det utgitt godt over 150 forskjellige vittighetsblader i Norge fra 1836 til 1958. Flere hadde kort levetid og kom bare med ett nummer, andre var lokale utgaver uten riksspredning.
Tacitus
Publius (eller Gaius) Cornelius Tacitus (født ca. 56, død ca. 120 e.Kr.) var en romersk senator og historiker. De bevarte tekstene av hans to betydelige verker, Annaler og Historier, gjennomgår styrene til de romerske keiserne Tiberius, Claudius, Nero, og de som styrte i året med de fire keiserne, 69 e.Kr. Disse to verkene dekker historien til Romerriket fra Augustus’ død i 14 e.Kr. og til årene med den første jødisk-romerske krig i 70 e.Kr. Det er betydelige lakuner (tomrom) i de bevarte tekstene, inkludert et hull i Annaler som er fire skriftruller lange.
Tacitus’ andre skrifter diskuterer retorikk og talekunst (i dialogform, se Dialogus de oratoribus, ca. 102 e.Kr.), Germania (i De origine et situ Germanorum, ca. 98 e.Kr.), og livet til hans svigerfar, Agricola, den romerske general som var ansvarlig for det meste av den romerske erobringen av Britannia, som fokuserer hovedsakelig på hans krigføring i Britannia (De vita et moribus Iulii Agricolæ, ca. 98 e.Kr.).
Tacitus er betraktet som en av de fremste romerske historikere. Han levde i en tid som har blitt karakterisert som sølvalderen i latinsk litteratur. Hans latinske prosa var preget av være kompakt og kortfattet, foruten også for hans innsikt i maktpolitikkens psykologi.
Bakgrunn
Det er få kjente detaljer om Tacitus’ liv. Hva som er kjent kommer fra de spredte hentydninger om ham selv som han har oppgitt i sine verker, i sine brev til sin venn og beundrer Plinius den yngre, og en inskripsjon som er funnet i Mylasa i Karia (dagens sørlige Tyrkia).
Han ble født i 56 eller 57 e.Kr. i en lavadelig familie (eques. Som mange latinske forfattere av gull- og sølvalderen var han fra provinsene, antagelig nordlige Italia eller Gallia Narbonensis. Det nøyaktige fødestedet eller datoen for hans fødsel er ikke kjent, og han praenomen (fornavn) er også ukjent; i brev til Sidonius Apollinaris er hans navn Gaius, men i bevarte manuskriptene til hans verker er hans navn oppgitt som Publius.
Familie og tidlig liv
De fleste i de gamle aristokratiske familiene greide ikke å overleve proskripsjonene som skjedde mot slutten av republikken, og Tacitus gjorde det klart at han skyldte sin rang til keiserne fra det flaviske dynasti. Påstanden at han nedstammet fra en frimann (frisatt slave) er avledet fra en tale i hans skrifter hvor han sier at mange senatorer og folk fra eques (lavadelen) nedstammet fra frimenn. Denne antagelsen er generelt bestridt.
Det er uklart hvilken provins Tacitus ble født i, skjønt ulike gjetninger har foreslått Gallia Belgica, Gallia Narbonensis (dagens Provence, Frankrike), eller nordlige Italia som mest sannsynlige. Hans ekteskap med datteren til senatoren Gnaeus Julius Agricola fra Gallia Narbonensis kan innebære at han selv kom fra samme provins. Tacitus’ dedikasjon til Fabius Iustus i Dialogus kan indikere en forbindelse med Spania, og hans vennskap med Plinius antyder en opprinnelse i nordlige Spania. Det eksisterer imidlertid ingen bevis for Plinius’ venner fra nordlige Italia kjente Tacitus, heller ikke antyder Plinius’ brev at de to mennenen hadde en felles bakgrunn. Plinius’ bok 9, brev 23, forteller at da han ble spurt om han var italiensk eller provinsiell, ga han et uklart svar, og så ble han spurt om han var Tacitus eller Plinius. Ettersom Plinius var fra Italia har det ble sluttet at Tacitus var fra provinsene, antagelig Gallia Narbonensis.
Tacitus’ slekt, hans dyktighet i talekunst, og hans sympatiske framstilling av barbarer som motsatte seg romersk styre (eksempelvis Annaler 2,9) har fått en del til å forslå at han var i slekt med gallere. Dette bygger på det faktum at gallere i Gallia før den romerske invasjonen var kjent for sin dyktighet i talekunst. På den annen side var talekunst også beundret og utviklet i både antikkens Hellas som i Roma.
Politisk liv, ekteskap og forfatterskap
Som en ung mann studerte Tacitus retorikk i Roma som forberedelse for en karrière innen lov og politikk; som Plinius kan han ha studert under Marcus Fabius Quintilianus. I 77 eller året etter giftet han seg med Julia Agricola, datter av den kjente general Agricola. Lite er kjent om hans hjemlige liv, bortsett fra han likte å oppholde seg utendørs og gå på jakt. Han begynte sin karrière (antagelig som latus clavus) under Vespasian (styrte 69-79), men gikk inn i det politiske liv som kvestor (embetsmann) i 81 eller 82 under Titus. Han steg gradvis og jevnlig i gradene gjennom cursus honorum, ble pretor i 88 og en quindecimvir, et medlem av prestekollegium som hadde ansvaret for de sibyllinske bøkene og de sekulære leker (ludi saeculares). Han fikk godt omdømme som advokat og som taler, hans dyktighet som offentlig taler ble et ironisk kontrapunkt til hans cognomen Tacitus («taus/stille»).
Fra hans sete i senatet ble han suffectus konsul i 97 i keisertiden til Nerva, som den første i hans familie til å oppnå en slik posisjon. I løpet av sin tjenestetid nådde han høyden av berømmelse som taler da han holdt gravtalen for den berømte veteransoldaten Lucius Verginius Rufus.
I det påfølgende året skrev og utga han sine verker Livet til Agricola og Germania, noe som bebudet de litterære aktivitetene som kom til oppta ham resten av livet. Etterpå trakk han seg tilbake fra offentlig liv, men kom tilbake i Trajans keisertid (98-117). I år 100 reiste han sammen med sin venn Plinius den yngre tiltale mot Marius Priscus (prokonsul av provinsen Africa) for korrupsjon. Priscus ble funnet skyldig og sendt i eksil; Plinius skrev noen dager senere at Tacitus hadde snakket «med all den majestet som karakteriserte hans vanlige oratoriske stil.»
Et langvarig fravær fra både politikken og jusen fulgte mens han skrev Historier og Annaler. I 112 eller i 113 holdt han den høyeste posisjonen som guvernør for den romerske provinsen Asia i den vestlige delen av Anatolia. Dette ble nedtegnet på en inskripsjon som ble gjenfunnet i byen Mylasa. Et avsnitt i Annaler fastsetter 116 som terminus post quem for denne posisjonen, og hans død kan således ha vært så sent som 125 eller selv 130. Det synes som han overlevde både Plinius (død ca. 113) og keiser Trajan (død 117). Det har forblitt ukjent om Tacitus hadde noen barn. Historia Augusta forteller at keiser Marcus Claudius Tacitus (styrte 275-276) hevdet at han var en etterkommer og sørget for bevarelse av hans verker, men denne fortellingen kan være svindel, som så mye av Historia Augusta.
Verker
Fem verker tilskrevet Tacitus har blitt bevart for ettertiden (dog med en del lakuner), de større av disse er Annaler og Historier, men også Germania har hatt stor betydning. Datoene er tilnærmingsvise:
Historien om Romerriket fra Augustus’ død
Annaler og Historier, utgitt hver for seg, var ment å utgjøre et enkelt verk på tretti bøker (skriftruller). Selv Tacitus skrev Historier før Annaler, utfoldet hendelsene i Annaler seg før Historier, til sammen utgjør de en sammenhengende fortelling fra Augustus’ død (år 14) til Domitians død (96). Det meste har gått tapt, hva som gjenstår er en uvurderlig nedtegnelse av tidsepoken. Den første halvdelen av Annaler har overlevd i en enkelt manuskriptkopi fra klosteret Corvey i Tyskland. Den andre halvdelen er bevart i en enkelt manuskriptkopi fra klosteret Monte Cassino sør for Roma. Det er enestående at de i det hele tatt har overlevd.
Historier
I et tidlig kapittel i biografien over Agricola, forsikrer Tacitus at han ønsker å snakke om årene under Domitian, Nerva, og Trajan. I Historier har rekkevidden endret seg; Tacitus sier at han vil håndtere årene under Nerva og Trajan ved en senere anledning. Isteden vil ha dekke perioden fra borgerkrigene i året med de fire keiserne og avslutte med eneveldet til det flaviske dynasti. Kun de første fire bøkene og 26 kapiteler av femte bok har overlevd, noe som dekker år 69 og første del av 70. Det er antatt at verket fortsatte fram til Domitian døde den 18. september 96. Den femte boken inneholder — som et preludium til redegjørelsen av Titus’ harde undertrykkelse av det store jødiske opprøret — en kort etnografisk undersøkelse av antikkens jøder, og er en uvurderlig nedtegnelse av de romerske holdningene til jødene.
Annaler
Annaler er Tacitus’ siste verk. Det dekker perioden fra Augustus’ død i år 14. Tacitus skrev minst 16 bøker (tekstruller), men bøkene 7–10 og deler av bøkene 5, 6, 11 og 16 mangler. Bok 6 slutter med Tiberius’ død og bøkene 7–12 dekket antagelig keisertiden til Caligula og Claudius. De gjenværende bøkene dekket styret til Nero, kanskje fram til hans død i juni 68 eller fram til slutten av det året som forbinder fortellingen med den i Historier. Den andre halvparten av bok 16 mangler, og slutter med hendelsene i år 66. Det er uklart om Tacitus fullførte verket; han døde før han kunne fullføre sine planlagte historier om Nerva og Trajan og ingen nedtegnelser har overlevert om arbeidet på Augustus, eller om Romerrikets begynnelse som han hadde planlagt å fullføre sitt verk med. Annaler er en av de eldste sekulære historiske nedtegnelser som nevner Jesus ved navn, noe Tacitus gjør i forbindelse med Neros forfølgelse av de kristne.
Monografier
Tacitus skrev tre bøker med et mer begrenset omfatting. Livet til Agricola, biografien om hans svigerfar Gnaeus Julius Agricola; Germania, en monografi over landområder og folk/stammer i det barbariske Germania; og Dialogus, en dialog om retorikken og talekunsten.
Livet til Agricola
Livet til Agricola (latinsk tittel: De vita et moribus Iulii Agricolæ) nedtegner livet til Gnaeus Julius Agricola, en framstående romersk general og svigerfar av Tacitus. Den dekker også, kortfattet, geografien og etnografien av oldtidens Britannia. Som i Germania setter Tacitus friheten til de innfødte britene opp mot Romerrikets tyranni og korrupsjon; boken inneholder også uttrykksfulle polemikker mot Romas grådighet. Tacitus hevder i en tale av Calgacus, lederen for caledonere som kjempet mot romerne, ved å forsikre at Auferre trucidare rapere falsis nominibus imperium, atque ubi solitudinem faciunt, pacem appellant. «Å plyndre, slakte, stjele – disse tingene som de feilaktig kaller et ‘imperium’: de skaper en ørken og kaller det for fred!»
Dialogus
Det er usikkert om når Tacitus skrev Dialogus (latinsk tittel: Dialogus de oratoribus). Mange har vurdert som adskilt fra hans andre verker, i en slik grad at dets autentisitet har tidvis blitt stilt spørsmål ved. Det er sannsynligvis et tidligere verk, hvilende på forfatterens retoriske trening ettersom dens stil etterligner den til den fremste romerske orator Cicero. Dialogus er dedisert til Fabius Iustus, en konsul i år 102.
Kilder
Tacitus skrev samtidshistorie, eller nær samtidshistorie. Han siterer vitnemål fra øyenvitner, gamle menn da han var ung, hvis minne strakte seg tilbake til tiden til Tiberius (Annaler, III, 16). Han benyttet bestemt memoarer etterlatt av Tiberius og Claudius. Tacitus gjør også bruk av de offisielle kildene til den romerske stat: Acta Senatus, eller Commentarii Senatus, minutes (protokoller) fra sesjonene i det romerske senat, og Acta Diurna (en samling av regjeringens handlinger og nyheter fra hoffet og hovedstaden). Han leste også samlinger av keisernes taler, slik som de til Tiberius og Claudius. Han er generelt vurdert som en samvittighetsfull historiker som var omsorgsfull i henhold til sine kilder. De mindre unøyaktighetene i Annaler kan ha sin årsak i at Tacitus døde før han hadde fullført (og korrekturlest) sitt verk.
Tacitus siterer en del av sine kilder direkte, blant dem Cluvius Rufus, Fabius Rusticus og Plinius den eldre, som hadde skrevet Bella Germaniæ og et historisk verk som var en fortsettelse av det til Aufidius Bassus. Tacitus benyttet og samlinger av brev (epistolarium). Han tok også informasjon fra exitus illustrium virorum. Disse var en samling med bøker av de som var kritiske keiserne. De forteller om martyrer for friheten, særlig menn som begikk selvmord. Mens han la ingen verdi på den stoiske teori om selvmord og vurderte selvmord som skrytende og politisk nytteløst, ga han ofte framtredende plass til talene til de som var i ferd med å begå selvmord, eksempelvis Cremutius Cordus’ tale i Annaler IV, 34-35.
Litterær stil
Tacitus’ tekster er kjent for sin tette og kompakte prosa som sjelden forskjønnet fakta, det sto i kontrast til mange av hans samtidige, eksempelvis Plutark. Da han skrev om det nære nederlaget til en romersk hær i Annaler I, 63, gjorde han det med korthet i beskrivelse framfor med utbrodering.
I det meste av hans skrifter holdt han seg til en kronologisk fortellende orden, sjelden risset han opp et større bilde og overlot til leseren å konstruere det bildet selv. Uansett, hvor han streker med bredere pensel, som eksempelvis i første avsnittene av Annaler, benyttet han noen få sammensatte fraser som tar leseren direkte til kjernen av fortellingen.
Historisk tilnærming
Tacitus’ historiske stil står en del i gjeld til sin forgjenger Gaius Sallustius Crispus. Historiografien til Sallustius, tilbyr også Tacitus en gjennomtrengende — ofte pessimistisk — innsikt i maktpolitikkens psykologi, blandet med endefram og direkte beskrivelser av hendelsene, moralsk lærdom, og tett fokusert dramatisk redegjørelser. Tacitus egenerklæring angående hans historiske tilnærming, Annaler I,1, er velkjent:
Det har vært mye akademisk diskusjon om Tacitus’ «nøytralitet». Gjennom hans skrifter er han opptatt av maktbalansen mellom senatet og keiserne, og den økende korrupsjonen av de styrende klasser i Roma etterhvert som de tilpasset seg den økende rikdom og makt i riket. I Tacitus’ syn har senatorene sløst deres kulturelle arv — ytringsfrihet — for å blidgjøre deres (sjelden vennlige) keiser.
Tacitus merket seg keiserens økende avhengighet til hærens godvilje. Det julo-claudiske dynasti ga til sist etter for generalene som fulgte Julius Cæsar (og Sulla og Pompeius) i å anerkjenne at militæret kunne sikre dem politisk makt i Roma:
Tacitus’ politiske karriere ble i stor grad praktisert under keiser Domitian. Hans erfaring med tyranni, korrupsjon, og dekadanse i denne tiden, årene 81–96, kan i stor grad forklare hans bitterhet og ironi i hans politiske analyse. Han vendte leserens oppmerksomhet til farene ved makt uten ansvar, å elske makte uten å være begrenset av moral og prinsipper, apatien og korrupsjonen fremmet av konsentrasjonen av rik skapt via handel og Romerrikets erobringer.
Likevel er det bildet han tegnet av Tiberius gjennom de første seks bøkene av Annaler verken fordømmende eller samtykkende: de fleste forskere vurderer framstillingen av Tiberius som i store og hele positivt i de første bøkene, og overveiende negativt etter intrigene til Sejanus. Inntreden til Tiberius i de første kapitlene av den første boken er dominert av hykleriet til den nye keiseren og hans hoff. I senere bøker er den gammel keiserens sluhet for å sikre sin posisjon framstilt. Tiberius’ handlinger og uttalelser slik Tacitus rapporterte dem synes de borti mot humane og fornuftige, selv sjenerøse, noe som indikerer en motvilje for keiserlig krav og smiger, men er samtidig mørkt truende. «Tiberius’ avsondring, selv hans beskjedenhet, er bevis for Tacitus for hans moralske skjendighet og hans behov for å skjule det.»
Generelt er Tacitus ikke redd for å lovprise og å kritisere samme person, ofte noterer hva han oppfatter som deres mer sympatiske og mindre sympatiske sider. Et av Tacitus’ kjennetegne er han at avholder seg fra å ta sider for eller imot de personer han beskriver, noe som har fått en del lesere til å tolke hans verker både som støttende og som avvisende til det keiserlige system. Tacitus har blitt (og fortsatt er) like innflytelsesrik som politisk teoretiker som historiker. De politiske lærdommer som er tatt fra hans verker faller omtrentlig i to leirer (som identifisert av Giuseppe Toffanin): «de røde tacitister», som benytter ham som støtte for republikanske idealer, og «de svarte tacitister», som leser ham som en leksjon i machiavellisk realpolitikk.
Alta bataljon
Alta bataljon var en bataljon innen den norske 6. divisjon, med standkvarter i Alta. Bataljonen ble opprettet 1. januar 1918. Under felttoget i Norge i 1940 ble den ledet av oberstløytnant Arne Dagfin Dahl. Etter krigen ble Alta bataljon gjenopprettet frem til den ble lagt ned i 1995.
Tacitus
Prosastil
Hans historiske verker fokuserte på de indre motiver av dets karakterer, ofte med gjennomtrengende innsikt, skjønt det er diskutabelt hvor mye av hans innsikt som er korrekt, og hvor mye som er overbevisende grunnet hans retoriske dyktighet. Han er på sitt beste når han gjennomgår hykleri og forstillelser, eksempelvis følger han en fortellende redegjørelse av Tiberius’ som avslo tittelen pater patriæ ved å minne om en lov som la ned forbud mot enhver «forrædersk» tale eller skrift — og den overfladiske forfølgelse som fulgte. Andre steder sammenlignet han Tiberius’ offentlige distribusjon av brannhjelp til hans forsømmelse i stoppe pervertering og misligheter av rettsvesenet som han hadde påbegynt. Selv om denne formen for innsikt har gitt Tacitus lovprisning, har han også blitt kritisert for å overse den større sammenheng.
Alta bataljon
Nøytralitetsvakt
Alta bataljon ble mobilisert i oktober 1939 som nøytralitetsvakt grunnet utbruddet av annen verdenskrig og ble plassert i grenseområdene i Øst-Finnmark under vinterkrigen. Bataljonen skulle sikre norsk territorium mot sovjetisk aggresjon. Alta bataljon ble demobilisert den 15. januar 1940.
Tacitus
Prosastil
Tacitus’ litterære gjeld, både i språk og i metode, er først og fremst Sallustius (død 34 f.Kr.), og Ammianus Marcellinus (død ca. 391–400) er den senere historikeren som fulgte ham nærmest i stil.
Alta bataljon
Felttoget i Norge i 1940
Etter den tyske invasjonen den 9. april 1940 ble bataljonen mobilisert som en del av 6. divisjon i fremrykkingen mot den tyske 3. bergdivisjon i fjellene nord for Narvik. Bataljonen hadde to måneder i felt og utførte offensive operasjoner mot general Eduard Dietls forskansede styrker. De lett bevæpnede norske soldatene angrep under ekstreme forhold i fjellområdene i Nordland mot langt bedre utdannede tyske styrker. Bataljonen fikk bare unntaksvis fly eller artilleristøtte, mens Luftwaffe etter hvert ble stadig mer aktiv.
Tacitus
Ettermæle
Fra Plinius den yngre sjuende brev til Tacitus, §33:
Ellingsøyfjorden
Ellingsøyfjorden er en fjord i Ålesund kommune på Sunnmøre, delvis i tidligere Skodje kommune. Den ligger på nordsiden av Nørvøya, der selve byen Ålesund ligger, og Oksnøya og sør for Ellingsøya, som den er oppkalt etter, og strekker seg 24 kilometer østover til Skodjevika. Medregnet Skodjevika er fjorden 29 kilometer lang.
Alta bataljon
Felttoget i Norge i 1940
På tross av dette hadde de allierte styrkene i begynnelsen av juni 1940 presset de tyske styrkene ut av Narvik og stengt de inne i en liten lomme ved grensen mot Sverige. I de siste ukene av kampene ble bataljonen stadig mer herdet, og fikk tilgang til erobret tysk utstyr. I det de allierte styrke i Nord-Norge forberedte det endelige fremstøtet mot de tyske styrkene gikk Tyskland til angrep mot Frankrike, dette tvang de allierte til å trekke seg tilbake fra Norge.
Tacitus
Ettermæle
Tacitus ble ikke lest mye i senantikken, og enda mindre i middelalderen. Kun en tredjedel av hans kjente verker har overlevd. Ettertiden er avhengig av et enkelt manuskript for bøkene I-VI av Annaler og enda et enkeltstående manuskript for den ene halvparten (bøkene XI-XVI) og for fem bøker bevart av Historier. Han hadde åpenbar motvilje mot jøder og kristne i sin samtid — han nedtegnet med upåvirkelig forakt lidelsene til de kristne i Roma under Neros forfølgelser, og bedømte både den jødiske og kristne religion som overtro, men hadde ikke selv lest Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente) til tross for at den eksisterte i gresk oversettelse. Det gjorde ham ikke populær i den kristne middelalderen, men han ble derimot gjenoppdaget i renessansen. Renessanseforfatterne ble imponert over hans dramatiske gjennomgang av den romerske keisertiden.
Alta bataljon
Felttoget i Norge i 1940
Den tyske generalen Dietl uttalte etterpå at han maksimalt kunne ha holdt ut to døgn til før han hadde måttet gitt opp og søkt internering i Sverige.
Tacitus
Ettermæle
Tacitus har blitt beskrevet som «den største historiker som den romerske verden har frambrakt.» Michel de Montaigne var en beundrer og uttrykte en følelse av forbindelse mellom hans egen tid og historikerens samtid. «Du kunne ofte tro at vi var subjekter av hans fortelling og nedrakking.» En annen beundrer var Edward Gibbon som i sitt tidligste verk, Essay on the Study of Literature, tok Tacitus som sin modell for «den filosofiske historiker». Tacitus, skrev han, «anvender retorikkens kraft kun ... for å instruere leseren med fornuftige og kraftfulle refleksjoner.» Gibbons lovprisning var delvis et forsvar for humanistisk lærdom mot den nye «filosofiske» (hvor vi nå vil si vitenskapelige) ånd som fordømte kunnskapen om fortiden som unyttig. Betegnelsen «filosofisk historiker» hadde god klang i begge leirer; Tacitus ble mye beundret som en politisk tenker, en som «komprimerte visdommen samlet inn fra historien i en epigrammatisk og fyndig form.» Utenfor historiefaget var Tacitus’ innflytelse merkbar innenfor feltet av politisk teori.
Ellingsøyfjorden
Havnen i Ålesund, Gangstøvika, ligger ved Ellingsøyfjorden. Områdene ved havnen og ved Flatholmen er sterkt forurenset.
Alta bataljon
Felttoget i Norge i 1940
Bataljonen ble transportert fra Grovfjord og demobilisert på Altagård den 11. juni 1940.
Ellingsøyfjorden
Ellingsøytunnelen er en 3 500 meter lang tunnel under fjorden, mellom Ålesund og Ellingsøya. Lenger øst kan man krysse fjorden over Straumsbrua.
Ujjain
Ujjain (hindi: ) er en gammel by i den indiske delstaten Madhya Pradesh og administrasjonssentrum i distriktet med samme navn og Ujjain divisjon. Byen ligger 50 km nordvest for Indore, i den såkalte Malwa-regionen i det sentrale India. Ujjain ligger på den østre bredden av elven Shipra (hi: क्षिप्रा) i en høyde av 491 moh. Per 2011 hadde byen 515 215 innbyggere.
Alta bataljon
Etter andre verdenskrig
Inntil 1996 var det innsendt søknader om krigspensjon fra 162 tjenestegjørende eller etterlatte etter tjenestegjørende i Alta bataljon, tilsvarende 20 % av bataljonens styrke under krigsinnsatsen i 1940. Av disse ble 58 søknader innvilget.
Ujjain
Ujjain fungerer som et jernbaneknutepunkt med betydelig handel med jordbruks- og tekstilprodukter. Byen har også bomulls- og næringsmiddelindustri. Et universitet etablert i 1957 finnes også i byen. Ujjain er en av Indias eldste byer og kultursentra, og et av hinduenes berømte syv valfartssteder.
Alta bataljon
Utmerkelser
To offiserer fra Alta bataljon, bataljonssjef Arne Dagfin Dahl og kaptein Ole Forseth, ble tildelt St. Olavsmedaljen med ekegren for innsats under felttoget i 1940. Elleve soldater i bataljonen ble tildelt Krigsmedaljen, tre av disse falt i kampene og ble tildelt medaljen post mortem.
Ujjain
I eldre tid ble byen kalt Ujjayini. Som nevnt i eposet Mahabharata var Ujjayini hovedstaden i Avanti-riket, og byen har vært et viktig pilegrimssted for hinduistiske geografer siden 300-tallet f.Kr. Ujjain er en av hinduenes hellige byer, og den religiøse festivalen Kumbh Mela avholdes her hvert 12. år. Ujjain er også hjemmet til Mahakaleshwar Jyotirlinga, en av de tolv Jyotirlinga-helligdommene til guden Shiva, og stedet hvor guden Krishna tok utdanning med Balarama og Sudama fra Maharshi Sandipani.
Alta bataljon
Fane
Alta bataljon bar på sin fane stedsnavnene Roasme 1940 og Lille Balak 1940.
Ujjain
Universitet
Vikram-universitetet, som er oppkalt etter herskeren Vikramaditya, ble etablert i 1957. Blant de fjorten oldtidsuniversiteter i India, har også dette røtter 3000 år tilbake og anerkjent som et sete for kunst, idrett, vitenskap og litteratur.
Observatorium
Vedh Shala eller Vedhshala er Ujjains observatorium. Det ble bygget av maharaja Jai Singh II av Jaipur i 1725. Han bygde totalt fem observatorier i Delhi, Jaipur, Ujjain, Mathura og Varanasi. De ble fullført mellom 1724 og 1735. Vedh Shala i Ujjain er det eneste blant de fem som fortsatt er i virksomhet. Det ligger sørvest for byen, 1 km sørvest for jernbanestasjonen og med utsikt over en bue av nordbredden av elven Shipra.
Grytafjorden
Grytafjorden er en fjord i Ålesund kommune på Sunnmøre. Den ligger sør for Grytastranda og nord for Ellingsøya i Ålesund. Fjorden strekker seg 22 kilometer østover til Tennfjord i bunnen av fjorden. Fjorden har innløp ved mellom Store-Kalvøy i nord og Hov på Ellingsøya, like nord for selve byen Ålesund, i sør. Fjorden forsetter da sørover som Valderhaugfjorden. Mellom østenden av Ellingsøya og fastlandet går Taftasundet sørover til Ellingsøyfjorden som går parallelt til Grytafjorden på sørsiden av Ellingsøya. Fylkesvei 107 går i bru over Taftasundet til Ellingsøy.
Fjorden er fra 1 til 2 kilometer bred og den største dybden er 221 meter.
Fylkesvei 659 går fra Tennfjord og et stykke utover langs nordsiden av fjorden før den svinger nordover. Fylkesvei 146 fortsetter utover fjorden.
Global Money Games
Global Money Games var et norsk aksjeselskap og et meget omtalt internettselskap på 1990-tallet. Selskapet utviklet et nettsted for pengespill og lanserte fra Martigny i Sveits i 1997. Selskapet ble raskt meget omtalt på grunn av selskapets gründere og aksjonærer. Mennesker som Dan Børge Akerø, Arne Næss Jr., Nils Petter Nordskar og Kjetil Try var sentrale. Prominente investorer hadde store aksjeposter, men selskapet fikk ikke tilstrekkelig med spillere til å holde driften i gang. . Etter flere redningsforsøk valgte selskapet til slutt å legge ned selskapet, og avviklingsstyret fikk donere over 2 millioner kroner som selskapet hadde igjen på konto til computere i Oslo-skolene.
Vibeke Idsøe
Vibeke Idsøe (født 1965) er en norsk filmregissør og manusforfatter.
Idsøe debuterte som regissør i 1996 med barnefilmen Jakten på nyresteinen, som hun selv hadde skrevet og utgitt som bok og senere omskrevet til filmmanus. Filmen gav henne Amandakomiteens debutantpris. Hun har også hatt regien på Karlsson på taket og 37 og et halvt. Hun begynte filmkarrieren som kortfilmassistent. Sin første jobb hadde hun i kortfilmen Herfra til Tøyen.
Idsøe studerte teatervitenskap ved Tisch School of the Arts på New York University.
Filmografi
(utvalg)
Edward L. Atkinson
Edward Leicester Atkinson (født 23. november 1881 på Windwardøyene, død 20. februar 1929 til sjøs) var en lege i Royal Navy og medlem av den vitenskapelige besetningen på Terra Nova-ekspedisjonen under ledelse av Robert F. Scott fra 1910 til 1913. Han hadde kommandoen på ekspedisjonens hovedleir ved Cape Evans i 1912 og ledet gruppen som fant teltet med likene av Scott, Henry Bowers og Edward Wilson.
Sydpolsekspedisjonen
Etter en overvintring hovedsakelig fylt med vitenskapelig arbeid, fulgte Atkinson Scotts sydpolgruppe over Rossbarrieren og opp Beardmorebreen til polarplatået. Den 22. desember 1911 returnerte han mot hovedbasen, og ankom Cape Evans sammen med fire andre den 29. januar 1912 etter en reise uten store begivenheter.
Atkinson hadde mottatt muntlige ordre fra Scott angående fremtidig bruk av ekspedisjonens hunder, som hadde returnert til Cape Evans før bestigningen av Beardmorebreen. Disse ordrene innebar at Atkinson måtte sørge for at hundene ble sendt til Ett-tonns-depotet i februar, og derfra komme så langt som mulig med de forsyningene som fantes i depotet. Dette var avvikende fra tidligere ordre angående hundene, og mangelen på en klar intensjon i den nye ordren skulle føre til problemer senere.
Ansvarlig på Cape Evans
Evans meddelte at siste ordre fra Scott angående hundene var å bringe dem sørover til 82 eller 83 grader, med håp om å møte sydpolgruppen i midten av februar. Atkinsons ble imidlertid værende hos Evans på grunn av hans helsetilstand. Apsley Cherry-Garrard overtok oppgaven med å lede hundene sørover til Ett-tonns-depotet, og den siste ordren meddelt av Evans ble tilsidesatt. Cherry-Garrard og Gerov dro sørover med hundene 26. februar for å legge igjen ekstra rasjoner til sydpolgruppen på Ett-tonns-depotet. De fortsatte ikke lenger sørover enn depotet, men returnerte 16. mars etter å ha ventet på Scott i flere dager.
Den 26. mars dro Atkinson igjen ut, denne gang sammen med Patrick Keohane (og uten hundene), for å spore opp sydpolgruppen. Den 30. mars hindret været dem i å gå videre, og Atkinson registrerte: «Jeg var praktisk talt sikker på at sydpolgruppen var fortapt».
Før vinteren satte in for fullt, ledet Atkinson et forsøk på å komme Northern Party til unnsetning. Ingen hadde hørt fra dem siden avreisen for over ett år siden. Bergingsgruppen bega seg i vei fra Hut Point den 17. april, men de var ikke i stand til å gå lenger enn til Butter Point ved munningen av Ferrarbreen. Den følgende vinteren på Cape Evans ble en tøff og anstrengt periode for de utmattede ekspedisjonsdeltakerne, men Atkinson gjennomførte et vitenskapelig program og fritidsaktiviteter og var i stand til å holde moralen oppe. Da vinteren tok slutt, sto de overfor et dilemma: skulle de forsøke å fastslå skjebnen til sydpolgruppen, eller skulle prioritere et nytt forsøk på å lete etter the Northern Party? De valgte det første.
Første verdenskrig
Ikke lenge etter hjemkomsten til England reiste Atkinson på en medisinsk ekspedisjon til Kina for å undersøke parasittisk flatorm som forårsaket sneglefeber blant britiske sjøfolk, men etter utbruddet av krigen meldte han seg til aktiv tjeneste og ble sendt til Gallipoli for å undersøke flueoverførte sykdommer. Her pådro seg plevritt og ble liggende på sykehus. I 1916 tjenestegjorde han på Vestfronten og kjempet i slaget ved Somme, noe han mottok Distinguished Service Order for. I september 1918 ble han alvorlig skadet i en eksplosjon ombord i HMS «Glatton» i Dover havn.
Senere liv
Etter krigen avslørte Atkinson for Cherry-Garrard resultatene fra forskning han hadde gjennomført på næringsinnholdet i rasjonene Scott og hans menn hadde spist på isbarrieren og polarplatået. Han hadde oppdaget at barriererasjonene bare ga 51 % av kaloriene som var nødvendig for denne typen påkjenninger, mens tilsvarende tall for platårasjonene var 57 %. Disse verdiene ga en plausibel forklaring på den fysiske utmattelsen sydpolgruppen opplevde.
Atkinson fortsatte sin karriere i marinen. Den 20. februar 1929 døde han plutselig ombord på et skip på vei fra Middelhavet til England.
Bue
Bue (eller boge) kan vise til:
Strengt hemmelig (film)
Strengt hemmelig – Skuddene på Karl Marthinsen er en norsk dokumentarfilm fra 2010 om nasjonalsosialisten og politisjefen Karl Marthinsen, samt hvilke virkninger slektskapet med ham hadde og har på familien.
Marthinsen var sjef for Statspolitiet og etter hvert også Hirden i Norge under andre verdenskrig. Han ble likvidert av Oslogjengen på Blindern da han var på vei til arbeidet i Statspolitiets hovedkvarter i Kronprinsens gate 10. Marthinsen var også i hovedsansvarlig for deportasjonen av de norske jødene til Tyskland.
Bak filmen står regissør Benedicte Maria Orvung, som oppdaget at hun var i slekt med Marthinsen, og hvordan historien var holdt hemmelig i familien. Filmen hadde premiere 8. februar 2010 på norske kinoer. Den ble vist på NRK1 lørdag 8.mai 2010 (som også var 65-årsdagen for frigjøringen).
Etiopia under Sommer-OL 2012
Etiopia deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012. Trettifem utøvere, nitten menn og seksten kvinner deltok i to sporter, friidrett og svømming. Det var tolvte gangen Etiopia deltok i et sommer-OL, de kom på tjuefjerdeplass med tre gull-, en sølv- og tre bronsemedaljer. Alle sju medaljene ble vunnet i friidrett. Svømmeren Yanet Seyoum var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Kevin Cecil
Kevin Cecil (født	11. desember 1969 i London) er en britisk manusforfatter.
Han samarbeider ofte med Andy Riley (som han har kjent siden barneskolen), og er kjent for blant annet Comic Relief, Robbie the Reindeer (som han vant en BAFTA-pris for sammen med Riley i 2000), og har også skrevet for blant andre Ei selsom sjappe, Little Britain, Trigger Happy TV, So Graham Norton, Smack the Pony og Spitting Image. Han har også skrevet manus for radioprogrammet The 99p Challenge.
Alfonso VIII av Castilla
Alfonso VIII (født 11. november 1155, død 5. oktober 1214), kalt «den edle» eller «el de las Navas», var konge av Castilla fra 1158 og fram til sin død og konge av Toledo. Han huskes best for hans andel i Reconquista og nedkjempelsen av kalifatet Almohad. Etter å ha lidd et stort nederlag med sin hær ved Alarcos mot almohadene, ledet han en sammenslutning av kristne fyrster og utenlandske korsfarere som brøt makten til almohaderne i slaget ved Navas de Tolosa i 1212, en hendelse som markerte framgangen til den kristne gjenerobringen av Den iberiske halvøy.
Hans regime sørget for at Castilla dominerte León og med hans allianse med kongeriket Aragón trakk han disse to sfærene sammen i en tett forbindelse.
Regentskap og innbyrdes krig
Alfonso var sønn av Sancho III av Castilla og Blanka, datter av García Ramírez av Navarra, og ble født i Soria den 11. november 1155. Han fikk navn etter sin bestefar Alfonso VII. Hans tidligste liv ligner på det til andre konger i middelalderen: Hans far døde i 1158 og da var også hans mor død. Selv om han ble proklamert som konge kun tre år gammel, ble han ansett mer som et navn av den uregjerlige adelen. Kongedømmet havnet straks i en rekke konflikter mellom de ulike adelige familiene som strakte seg etter innflytelse da kongen var mindreårig. Hengivenheten til en væpner i kongens husholdning som fraktet ham på hesteryggen til festningen i San Esteban de Gormaz berget den unge kongen fra å havne i hendene som et gissel for de ulike adelige fraksjonene. De adelige familiene Lara og Castro krevde begge regentskapet, det samme gjorde guttens onkel, Ferdinand II av León. I mars 1160 støtte de to familiene sammen i slaget ved Lobregal, og Huset Castro seiret.
Alfonso ble plassert i forvaring i den kongelige landsbyen Ávila. Da han var knapt 15 år, kom han fram for ta hånd om kongedømmet. Det var kun ved overraskelse at han kunne ta hovedstaden Toledo fra familien Laras besittelse.
Reconquista
I 1174 avga han Uclés til Santiago-ordenen, en religiøs ridderorden, som ble ordenens hovedsete. Fra Uclés begynte Alfonsos hærtokt som endte med gjenerobringen av byen Cuenca og området av samme navn. Byen overga seg den 21. september på festen til Evangelisten Matteus som siden har alltid blitt særlig feiret av byens borgere på grunn av denne forbindelsen.
Alfonso klarte å alliere alle de betydelige kristne kongedømmene på Den iberiske halvøy; Navarra, León, Portugal, og Aragón mot maurerne. Ved avtalen i Cazola i 1179 ble de områdene som hvert kongedømme kunne ekspandere klart definert.
Etter å ha grunnlagt Plasencia (Cáceres) i 1186, begynte en betydelig anstrengelse for å forene adelen i Castilla til Reconquista. Det samme året gjenopprettet han deler av La Rioja fra kongedømmet Navarra.
I 1195 da fredsavtalen med almohadere ble brutt kom han til hjelp til forsvaret til Alarcos ved elven Guadiana, den gangen den viktigste kastiljanske byen i regionen. I det påfølgende slaget ved Alarcos ble han beseiret av kalif Abu Yaqub Yusuf al-Mansur. Maurerne gjenerobret raskt området rundt og hvor Calatrava ble tatt først. I løpet av de neste 17 årene sto fronten mellom maurerne og kastillianerne fastlåst på åskammen rett utenfor Toledo.
Endelig, i 1212 gjennom mekling fra pave Innocens III ble et korstog sammenkalt mot almohaderne. Castilla under Alfonso, Aragón under Peter II av Aragón, Catalonia under Sancho VII av Navarra, og frankerne under erkebiskop Arnold av Narbonne samlet sine krefter. De militære ordner kom også. Calatrava ble gjenerobret først, deretter Alarcos, og til slutt ble Benavente tatt tilbake før det endelige slaget ved Las Navas de Tolosa i nærheten av Santa Elena ble utkjempet den 16. juli. Kalifen Muhammad an-Nasir ble forvist og den muslimske makten var blitt brutt.
Kulturelt ettermæle
Alfonso var grunnleggeren av det første spanske universitet, et studium generale ved Palencia som dog ikke overlevde ham. Hans hoff tjente også som et viktig instrument for spansk kultur og framgang. Han giftet seg med Leonora av Aquitaine i Burgos i september 1180. Hun var datteren til Henrik II av England og Eleanora av Aquitaine, og det førte ham inn under innflytelsen til den største maktfaktoren i Vest-Europa på denne tiden, Angevin-riket. Den kulturelle kontakten mellom Aquitaine og Alfonsos rike fikk rike utvekslinger. Trubadurer og diktere underholdt ved hoffet, kanskje hovedsakelig på grunn av Alfonsos dronning Leonora
Alfonso døde ved Gutierre-Muñoz og ble etterfulgt av sin eldste overlevende sønn, Henrik I av Castilla, oppkalt etter sin bestefar på morssiden.