cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Australias historie
Utforskingen av innlandet
Charles Sturt gjennomførte i 1829–30 en ekspedisjon som fant stedet hvor elvene Murray og Darling møttes før den fortsatte til munningen av Murray. Ekspedisjonen lignet den som Hume og Hovell avslo. De fulgte Murrumbidgee til den møtte Murray. Oppdagelsen at Darling, Macquarie, Murray og Murrumbidgee alle fløt vestover, fikk mange til å tro at det var et innlandshav i det indre av Australia. Letingen etter innlandshavet ble en inspirasjon for mange tidlige ekspedisjoner vest for Great Dividing Range. Denne letingen fikk mange utforskere til å holde ut ekstreme påkjenninger. Charles Sturts ekspedisjon forklarte mysteriet. Denne ekspedisjonen førte også til at Sør-Australia ble åpnet for bosetning.
Thomas Mitchell, oppmålingslederen for New South Wales, gjorde en betydelig oppdagelse i 1836. Han ledet en ekspedisjon langs Lachlan River ned til Murray. Han satte så kursen for den sørlige kysten og kartla det som nå er det vestlige Victoria. Der oppdaget han det rikeste beitelandet som noen gang ble funnet i Australia. Han ble adlet for denne oppdagelsen i 1837. Da han nådde kysten ved Portlandbukta, ble han overrasket over å finne en liten bosetning. Det hadde blitt etablert av familien Henty som hadde seilt over Bass-stredet fra Van Diemens land i 1834, uten at myndighetene ble informert.
Inge de Bruijn
Inge de Bruijn (født 24. august 1973 i Barendrecht, Zuid-Holland) er en tidligere nederlandsk svømmer som har vunnet fire olympiske gullmedaljer i løpet av karrieren.
Australias historie
Utforskingen av innlandet
I 1860–61 ledet Robert O'Hara Burke og William John Wills en ekspedisjon på 19 menn som skulle krysse Australia fra Melbourne i sør til Carpentariabukta i nord, en distanse på rundt 2800 km. Turen nordover lyktes, selv om de ble stoppet av sumplandskap 5 km fra den nordlige kystlinjen. På grunn av dårlig lederskap og uflaks døde begge ekspedisjonslederne på tilbaketuren. Totalt mistet syv menn livet, og bare en mann, John King, reiste hele ekspedisjonsdistansen og returnerte levende til Melbourne.
Inge de Bruijn
Hun debuterte i VM 1991, der hun var med på stafettlaget som tok bronse på 4 x 100 meter fri.
Pruting
Pruting (prute, fra lavtysk proten, «sludre»; opphavlig trolig «trette, kjekle») er prosessen for å få enighet om prisavslag på en handelsvare i en forenklet forhandling, gjerne muntlig mellom to individer henholdsvis selger og kjøper.
Inge de Bruijn
Året etter fikk De Bruijn sin OL-debut i Barcelona-OL og endte på 8.-plass på 100 meter og 4 x 100 m fri. Hun deltok ikke i OL i 1996.
Australias historie
Veksten til de frie bosetningene
Den andre flåten i 1790 førte to menn til Sydney som skulle spille viktige roller i koloniens fremtid. En var One was D'Arcy Wentworth, viss sønn (William Charles) ble utforsker og grunnla Australias første avis og ble leder for bevegelsen for avskaffelse av straffangetransporten og etablere en representativ styresmakt. Den andre var John Macarthur, en skotsk offiser (og fjern slektning med general Douglas MacArthur), en av grunnleggerne av den australske ullindustrien som la grunnlaget for Australias fremtidige velstand. Macarthur var et turbulent element. Han var en av lederne av romopprøret mot guvernør William Bligh i 1808.
Pruting
Noen steder i verden er pruting utstrakt, og til tider forventet / ritualisert, mens andre steder viker pruting for på forhånd bestemte priser. Pruting anses som regel som mer akseptabelt hvis forhandlingen gjelder større beløp. Pruting er mindre vanlig når det gjelder småbeløp for vanlige forbruksvarer som selges av flere nær hverandre (da kan man «prute med føttene» ved å gå til nestemann med et tilbud som har bedre tilpasset kvalitet og pris for behovet).
Kunnskap om gjeldende prisnivå i markedet og motpartens iver om å få til handelen gir en fordel; turister overbelastes ofte av lokale selgere, og det er nesten alltid mange lyttere under en pruteøvelse for nettopp å få informasjon som skal være nyttig i neste omgang når lytteren skal prute selv. I nordafrikanske kamelbasarer skjuler partene utvekslende prisforslag ved å ha hendene i en pose og kommunisere beløp med fingertelling‎.
Australias historie
Veksten til de frie bosetningene
Kolonien begynte fra rundt 1815 under guvernør Lachlan Macquarie raskt å vokse ettersom frie nybyggere ankom og nytt land ble åpnet for landbruk. Til tross for den lange og strabasiøse sjøreisen, var nybyggerne tiltrukket av muligheten for å skape seg et nytt liv på så godt som gratis land. Fra slutten av 1820-årene ble bosetning kun godkjent i begrensede områder, kjent som de nitten fylkene. Mange nybyggere okkuperte land uten myndighet og utenfor disse godkjente bosetningsgrensene. De var kjent som squatters («husokkupanter») og ble grunnlaget for en mektig landeiende klasse. Som et resultat av motstand fra arbeider- og håndverker-klassene, tok transporten av straffanger til Sydney slutt i 1840, men de fortsatte til de mindre koloniene Van Diemens land (først bosatt i 1803) og Moretonbukta (grunnlagt 1824 og senere kalt Queensland) i enda noen få år.
Swan River-bosetningen som Vest-Australia opprinnelig ble kalt, var sentrert rundt Perth og ble grunnlagt i 1829. Kolonien led av langvarig mangel på arbeidskraft, og innen 1850 hadde lokale kapitalister lyktes i å overtale London til å sende straffanger. Transportene sluttet ikke før i 1868. New Zealand var del av New South Wales frem til 1840 da det ble en separat koloni.
Inge de Bruijn
I 1999 vant hun 50 m fri under EM, og året etter, etter å ha satt flere verdensrekorder på 50 m fri, deltok hun i OL i Sydney. Her vant hun 50 og 100 m fri, samt 100 m butterfly, og satte samtidig verdensrekord i alle tre øvelsene. Hun vant i tillegg en sølvmedalje med det nederlandske laget på 4 x 100 meter stafett.
Under OL 2004 i Athen forsvarte hun tittelen på 50 m fri, og tok sølv på 100 meter. I tillegg tok hun to bronsemedaljer: en på 100 m butterfly, samt en på 4 x 100 m fri.
Australias historie
Veksten til de frie bosetningene
Hver koloni ble styrt av en britisk guvernør, utnevnt av den britiske monarken. Det meste av administreringen av de tidlige koloniene ble utført av militæret. Militæret som hadde ansvaret for kolonien New South Wales var kjent som romkorpset på grunn av deres kontroll over distribueringen av rom, den viktigste byttevaren i kolonien på den tiden. Der var betydelig misnøye med måten noen av koloniene ble drevet. I New South Wales førte dette til romopprøret.
Inge de Bruijn
De Bruijn bor i Eindhoven og har tidligere trent i Portland, Oregon. Hun la opp som svømmer i mars 2007. Hun svømte for THSC (Tualatin Hills Thunderbolts).
Hun ble kåret til Årets svømmer i verden i 2000 og 2001, og Årets svømmer i Europa fra 1999 – 2001 av det amerikanske magasinet Swimming World Magazine.
Australias historie
Gullfeber
Det ble først funnet gull i 1851 i Bathurst i New South Wales, så i den nyopprettede kolonien Victoria. Oppdagelsen av gull forvandlet Australia økonomisk, politisk og demografisk. Gullfunnet skjedde rett etter en omfattende verdensomspennende økonomisk depresjon. Resultatet var at rundt to prosent av befolkningen i Storbritannia og Irland emigrerte til New South Wales og Victoria i løpet av 1850-årene. Der var også et stort antall kontinentale europeere, nordamerikanere og kinesere. Kontinentets befolkning steg fra 430 000 i 1851 til 1,7 millioner i 1871. Med gullfunnene ble også de første jernbanene- og telegraflinjene konstruert.
NM i ishockey 1967
NM i ishockey 1967 var det 28. norgesmesterskapet i ishockey.
Australias historie
Gullfeber
Gullfunne førte til arbeid og moderat velstand for mange.Noen av Australias eldste rike familier daterer sine formuer fra denne perioden. Innen få år var disse nye nybyggerne straffangene og eksstraffangene tallmessig overlegne. De begynte å kreve rettssak ved en jury, representativ styresmakt, fri presse og de andre symbolene for frihet og demokrati.
I motsetning til populære myter var der lite motstand mot disse kravene fra koloniguvernører eller kolonikontoret i London, men der var noe fra okkupantene. New South Wales hadde allerede hatt en delvis valgt lovgivende forsamling siden 1825. Eureka Stockade, en bevæpnet protest fra gullgraverne i Victoria, og debatten som fulgte, fungerte som en betydelig katalysator for demokratiske reformer. New South Wales, Victoria, Sør-Australia og Tasmania (som Van Diemens land nå het) fikk selvstendige styresmakter med tokammersparlament hvor det ene huset var fullstendig valgt. Overhuset (lovgivende råd) forble dominert av regjeringsutnevnte og okkupantenes representanter som var bekymret for at de radikale demokratene kunne forsøke å ta deres enorme sauegårder. Frykten deres var delvis rettmessig, siden Selection Acts i 1860-årene, og særlig Robertson Land Acts i 1861, begynte den sakte oppbrytningen av okkupantskapet i Australias mer befolkede områder.
Gullfeberen og den raske ekspansjonen i bosetningene som fulgte var en katastrofe for de innfødte australierne. Mellom den første europeiske kontakten og de tidlige årene av det 20. århundre, sank aboriginbefolkningen fra anslåtte 500 000 til rundt en tidel av det antallet. Mange ble drept med våpen eller forgiftet, en enda større antall sultet i hjel av europeernes erobring av deres land, men den alvorligste drapsmannen var de europeiske sykdommene. Kopper, meslinger og influensa drepte mange. For et folk uten de tusenvis av årene av genetisk utviklet motstand mot sykdommer som europeerne hadde var til og med vannkopper dødelig. Av de 90 % av aboriginbefolkningen som døde som resultat av den europeiske kontakten, er det anslått at rundt 80 % eller 90 % av dødsfallene var et resultat av sykdom. Det verst rammede folkene var de som levde i de mest fruktbare områdene, hvor befolkningstettheten var høyest.
Oppgangstider, depresjoner og arbeiderbevegelsen
Den raske økonomiske ekspansjonen som fulgte gullfunnene produserte en velstandsperiode som varte i 40 år og som kulminerte i den store Land Boom i 1880-årene. Særlig Melbourne vokste raskt og ble Australias største by, og en stund den nest største byen i det britiske imperiet. Byens victorianske bygninger er en varende påminnelse om denne perioden. Steinbyggerne i Melbourne var de første organiserte arbeiderne i australsk arbeiderbevegelse og i verden som vant frem med åtte-timers-dag i 1856. Melbourne Trades Hall ble åpnet i 1859, og alle byer og de fleste regionale landsbyer fulgte etter de neste 40 årene med åpninger av arbeiderråd og Trade Halls.
NM i ishockey 1967
Sluttspillet
Se 1. divisjon 1966/67 for seriespillet.
Australias historie
Oppgangstider, depresjoner og arbeiderbevegelsen
I løpet av 1880-årene utviklet fagforeninger seg blant saueklippere, gruvearbeidere og havnearbeidere, men spredte seg snart til å dekke alle blåsnipparbeidere. Mangel på arbeidskraft førte til høye lønner for en velstående dyktig arbeiderklasse som hadde fagforeninger som krevde og fikk 8-timers arbeidsdag og andre fordeler som var uhørt i Europa. Australia fikk ryktet som «arbeiderklassens paradis». Noen arbeidsgivere forsøkte å omgå fagforeningene ved å importere kinesisk arbeidskraft. Dette førte til en reaksjon som fikk alle koloniene til å legge restriksjoner på kinesisk og annen asiatisk immigrasjon. Dette var grunnlaget for Hvitt Australia-politikken. «Australian compact», basert rundt sentralisert industriell voldgift, en grad av assistanse fra myndighetene for primærindustrien og Hvitt Australia skulle fortsette i mange år før den gradvis ble avskaffet i den andre halvdel av det 20. århundre.
Oppgangstidene kunne ikke vare evig, og i 1891 kom Great Crash, en tiårig depresjon som skapte høy arbeidsledighet og ruinerte mange foretak. Arbeidsgiverne svarte med å presse ned lønningene. Fagforeningene svarte med en rekke streiker, særlig den bitre og langvarige australske maritime krangelen i 1890 og sauklipperstreikene i 1891 og 1894. Koloniregjeringen som for det meste bestod av liberale som fagforeningene lenge hadde sett på som allierte, vendte seg skarpt mot arbeiderne, og der var en rekke blodige sammenstøt, særlig i de pastorale områdene av Queensland. Fagforeningene svarte mot disse nederlagene og det de så på som svik fra liberale politikere ved å danne sine egne politiske parti innenfor sine respektive kolonier, forløpere til Australian Labor Party. Disse partiene opplevde raskt suksess. Queensland fikk i 1899 verdens første arbeiderpartiregjering, Dawson-regjeringen som ble sittende i seks dager.
De industrielle stridighetene i 1890-årene produserte en ny påkjenning av australsk radikalisme og nasjonalisme som er eksemplifisert i det Sydney-baserte magasinet The Bulletin, under dets legendariske redaktør, J. F. Archibald. Forfattere som A. B. «Banjo» Paterson, Henry Lawson og (litt senere) Vance og Nettie Palmer og Mary Gilmour fremmet sosialisme, republikanisme og australsk uavhengighet. Denne nyoppdagede australske bevisstheten fødte også en markert rasisme mot kinesiske, japanske og indiske immigranter. Holdningen mot innfødte australiere i perioden varierte fra direkte væpnede fiendtligheten slik det ble sett i tidligere tider til en paternalistisk «jevne ut puta»-politikk, skapt for å «sivilisere» de siste restene av det som ble sett på som en døende rase.
Fremstøt mot føderasjon
Depresjonen i 1890-årene, den mest alvorlige Australia hadde stått ovenfor, fikk ineffektiviteten til de seks koloniene til å virke enda mer latterlig, og et fremstøt mot en australsk føderasjon begynte, særlig i grenseområdene. Andre motiv for føderasjon var behovet for en felles immigrasjonspolitikk og frykten for andre europeiske makter, Frankrike og Tyskland, som begge ekspanderte i regionen. Queensland var f.eks. travelt opptatt med å importere kontraktstjenere fra Ny-Caledonia, kjent som kanakas, til å arbeide i sukkerindustrien. Både fagforeningene og de andre koloniene motsatte seg dette på det sterkeste. Britiske militære ledere som Horatio Kitchener oppfordret Australia til å danne en nasjonal hær og marine. Dette krevde helt opplagt en føderal styresmakt. Det var heller ingen tilfeldighet at i 1890-årene var majoriteten av australierne, barna av gullfeberimmigrantene, født i Australia.
Diskusjoner mellom australske og britiske representanter førte til at den britiske regjeringen gjorde et vedtak om å konstituere Commonwealth of Australia sent i 1900. Kolonisekretæren Joseph Chamberlain avsporet nesten hele prosessen ved å insistere på at britiske domstoler skulle beholde myndigheten over Australia. Australierne gikk til slutt nølende med på dette. Dronning Victoria av Storbritannia gav hennes kongelige godkjennelse på Commonwealth of Australia Constitution Act 1900 den 9. juli som opprettet Samveldet og dermed forente de separate koloniene på kontinentet under en føderal regjering. Loven trette i kraft den 1. januar 1901.
Føderasjon og verdenskrigene
Føderasjonen av de seks koloniene ble den 1. januar 1901 oppnådd etter tiår med planlegging, konsultering og avstemninger. Samveldet Australia var født som en dominion av det britiske imperiet.
Nordterritoriet ble overført fra Sør-Australias regjering til Australia i 1911. Fra 1. februar 1927 til 12. juni 1931 var Northern Territory delt opp som Nord-Australia og Sentral-Australia ved 20° sørlig breddegrad. New South Wales fikk i 1915 ytterligere ett territorium, Jervis Bay Territory som bestod av 6677 hektar.
Melbourne ble valgt som det midlertidige setet for myndighetene. Australian Capital Territory (ACT) ble dannet fra New South Wales i 1911 for å skaffe lokaliteten for den foreslåtte nye føderale hovedstaden Canberra. Den fremtidige kong Georg V, da hertug av York, åpnet det første parlamentet den 9. mai 1901, og hans etterfølger (som senere ble kong Georg VI) åpnet den første sesjonen i Canberra i mai 1927.
De første føderale valgene i mars 1901 resulterte i at ingen av de tre partiene hadde flertall i noen av husene i parlamentet. Edmund Barton dannet regjering med sitt Proteksjonistiske parti støttet av arbeiderpartiet med George Reids Frihandelsparti i opposisjon. Barton-regjeringen gjennomførte mye fundamental lovgivning og gjorde Hvitt Australia-politikken til lov, før den ble etterfulgt av Deakin-regjeringen i 1902.
I 1909 slo proteksjonistene og Frihandelspartiet seg sammet og dannet Commonwealth Liberal Party, men dette var ikke nok til å hindre at arbeiderpartiet kom til makten under Andrew Fisher i 1910. Arbeiderpartiet led et knepent nederlag i 1913 og så ut til å bli Australias dominerende politiske parti. Men utbruddet av første verdenskrig skulle forandre australsk politikk for alltid.
Australia sendte mange tusen soldater for å kjempe for Storbritannia i krigen, og tusenvis mistet livet i Gallipoli på den tyrkiske kysten og enda flere i Frankrike. Både de australske seirene og tapene i første verdenskrig har bidratt betydelig til australsk nasjonalidentitet. På den tiden ble de henvist til som Australias «ilddåp». Over 60 000 australiere døde under konflikten og 155 000 ble såret. Australia har fremdeles en årlig fridag til minne om de som døde i krigen, ANZAC Day, 25. april, datoen for den første landgangen ved Gallipoli i 1915. Paradene trekker til seg store folkemengder i hele Australia (og New Zealand). ANZAC står for Australian and New Zealand Army Corps.
224 Oceana
224 Oceana er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 30. mars 1882 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Den er navngitt til ære for Stillehavet.
Australias historie
Føderasjon og verdenskrigene
Arbeiderpartiets statsminister, Billy Hughes, bestemte i 1916 at allmenn verneplikt var nødvendig dersom styrken til Australias militære styrker ved fronten skulle opprettholdes. Arbeiderpartiet og fagforeningene var bitre motstandere av verneplikten, og Hughes og hans tilhengere ble kastet ut fra partiet da de nektet å gi etter. Det australske folket stemte i 1916, og igjen i 1917, mot verneplikt i nasjonale folkeavstemninger. Hughes forente seg med de liberale og dannet Nasjonalistpartiet og ble sittende til 1923 da han ble etterfulgt av Stanley Bruce. Arbeiderpartiet forble svakt og delt gjennom 1920-årene. Det nye Bondepartiet tok mange bygdestemmer fra Arbeiderpartiet, og i 1923 dannet det en koalisjonsregjering med nasjonalistene.
Australias avhengighet på eksport av produkter som hvete og ull var alvorlig utsatt for den store depresjonen i 1930-årene som førte til arbeidsledighet og fattigdom som var verre enn det en så i 1890-årene. Arbeiderpartiet under James Scullin vant i 1929 en overveldende seier i valget, men var ute av stand til å gjøre noe med depresjonen. Arbeiderpartiet ble delt i tre fraksjoner og mistet makten i 1932 til et nytt konservativt parti, United Australia Party (UAP) ledet av Joseph Lyons, og kom ikke tilbake til makten igjen før 1941. Australia kom seg svært sakte fra depresjonen sent i 1930-årene. Lyons døde i 1939 og ble etterfulgt av Robert Menzies.
Westminster-statuttet i 1931 gjorde formelt slutt på de fleste konstitusjonelle forbindelser mellom Australia og Storbritannia, men Australia adopterte ikke statuttet før 9. oktober 1942. Fra da av var Australia selvstyrt både i interne og eksterne saker.
Etter angrepet på Pearl Harbor og på de allierte statene i Øst-Asia og Stillehavet, fra 8. desember (australsk tid) 1941, insisterte Curtin på at de australske styrkene skulle tas hjem for å bekjempe Japan. Etter Singapores fall i februar 1942 ble 15 000 australske soldater krigsfanger. Noen få dager senere ble Darwin tungt bombet av japanske fly, første gang det australske fastlandet noen gang ble angrepet av fiendtlige styrker, en hendelse som nesten førte til paniske tilstander i landet. I løpet av de neste 19 månedene ble Australia angrepet fra luften nesten 100 ganger.
Sjokket over Storbritannias nederlag i Asia i 1942 og trusselen om japansk invasjon fikk Australias til å vende seg til USA som ny alliert og beskytter. Curtin smidde en tett allianse med USA, en fundamental endring i australsk utenrikspolitikk. General Douglas MacArthur, øverstkommanderende i det sørvestre Stillehavet, flyttet sitt hovedkvarter til Australia. Japanske dvergubåter senket et troppetransportskip i et modig raid mot Sydney Harbour i mai 1942. Den japanske ubåten I-24 som ikke var en dvergubåt, beskjøt tre av Sydneys drabantbyer den 8. juni 1942. Målet var Sydney Harbour Bridge. Ti granater ble skutt på fire minutt. Bare en eksploderte og den største skaden var en knekket fot. Trusselen om japansk invasjon ble forhindret av alliert suksess i slagene ved Korallhavet og Midway.
Australske styrker kjempet så bittert mot japanske forsøk på å ta Port Moresby gjennom Kokoda Track i høylandene til Ny-Guinea. Den australske seieren i slaget ved Milne Bay var første gang allierte styrker bekjempet japanske landstyrker. Men slaget ved Buna-Gona satte tonen for de bitre siste etappene i felttoget i Ny-Guinea som fortsatte inn i 1945. Det ble fulgt av det australskledede amifibiske angrepet mot japanske baser på Borneo.
Alliansen med USA ble senere formalisert gjennom ANZUS-pakten i 1951.
Etterkrigstidens velstand
Etter andre verdenskrig satte den australske regjeringen i gang et massiv program av europeisk immigrasjon. Det virket som at landet måtte «befolkes eller forsvinne» etter at de såvidt unngikk en japansk invasjon og opplevde angrep på australsk jord for første gang. Statsminister Ben Chifley erklærte senere at «en mektig fiende så sultent mot Australia. I morgendagens våpenrasling kan den trusselen komme tilbake. Vi må befolke Australia så raskt som vi kan før noen andre bestemmer seg for å befolke det for oss». Immigrasjonen førte tradisjonelle emigranter fra Storbritannia sammen med, for første gang, store antall sør- og sentraleuropeere. En blomstrende australsk økonomi stod i skarp kontrast til det krigsherjede Europa. Hundretusenvis av forflyttede europeere, for første gang også store antall jøder, migrerte til Australia. Mer enn to millioner mennesker skulle ankomme mellom 1948 og 1975.
Fra starten av var det ment at hoveddelen av disse emigrantene hovedsakelig skulle være fra De britiske øyer og at etterkrigstidens migrasjonsplaner skulle ta vare på den britiske karakteren i det australske samfunnet. Storbritannia forble den dominerende kilden for emigranter, men avreiselandene ble ekspandert til å inkludere kontinentaleuropeiske land for å møte Australias ambisiøse migrasjonsmål.
Fra sent på 1940-årene mottok Australia betydelige bølger av mennesker fra land som Hellas, Italia, Tyskland, Jugoslavia og Nederland. Australia søkte aktivt etter disse immigrantene, og regjeringen assisterte mange av dem finansielt. De nylig ankomne emigrantene fant arbeid på grunn av en ekspanderende økonomi og betydelige regjeringsinitierte infrastrukturprogram som Snowy Mountains-anlegget.
Robert Menzies' nydannede Liberal Party of Australia dominerte mye av den umiddelbare etterkrigstida og beseiret Arbeiderpartiets regjering under Ben Chifley i 1949. Chifley hadde ledet krigstidsregjeringen etter Curtin døde i 1945. Menzie ledet etterkrigstidas ekspansjon og ble landets lengstsittende leder, og han var den dominerende figuren i australsk politikk frem til 1960-årene. Menzies utnyttet frykt i den kalde krigen til å beholde sin posisjon, og i 1951 var han nær å vinne en folkeavstemning som ville gjort at han kunne forby Australias kommunistparti. Menzies helte penger i høyere utdanning og utvikling av industrien.
Foredlingsindustri som tidligere spilte en mindre rolle i en økonomi dominert av primærproduksjon, ekspanderte i stor grad. Avskaffelsen av Hvitt Australia-politikken i 1970-årene som førte til immigrasjon fra Asia og andre deler av verden, sammen med et massivt immigrasjonsprogram, har radikalt forvandlet Australias demografi, kultur og selvbilde. Selv om politikken er avskaffet, fortsetter det å være tilfeller av rasisme.
Menzies opprettholdt også alliansen med USA. Forsvarstraktaten ANZUS ble signert i 1951 med USA og New Zealand, og Australia bidro med styrker i Koreakrigen, Vietnamkrigen og unntakstilstanden i Malaysia. Australias deltakelse i Vietnam, og særlig bruken av verneplikt, ble politisk belastende og møtte massive protester, selv om de fleste av disse var fredelige. Det liberale partiet beholdt makten gjennom Menzies' etterfølgere, Harold Holt som forsvant i 1967 mens han svømte i sjøen, John Gorton og William McMahon, men hver av disse statsministrene ble vanligvis regnet for å være mindre politiske dyktige enn sin forgjenger.
Slutten av 1960-årene og begynnelsen av 1970-årene hadde også, i det minste ifølge mange australiere som var unge voksne på den tiden, en blomstrende australsk kultur. Innfødte australiere oppnådde større rettigheter, restriksjoner på immigrasjon og sensurlover ble fjernet, det ble etablert teater og operaer på tvers av landet og australsk rock begynte eksplisitt å nevne australske leker. Springbok rugbytour i 1971 hadde innflytelse på å heve oppmerksomheten på uretter gjort mot aboriginene i Australia og førte også til at Australia ble det første vestlige landet som kuttet sportsforbindelser med Sør-Afrika.
Gough Whitlam ble den første statsministeren fra Arbeiderpartiet på 23 år og gjennomførte omfattende reformer som introduksjonen av universell helseforsikring og reformer i skilsmisse- og familielovene. Whitlams radikale og arrogante stil fremmedgjorde til slutt mange velgere, og etter en rekke ministerskandaler i 1975, brukte senatet for første gang sin konstitusjonelle makt til å blokkere regjeringens budsjett. Da Whitlam nektet å gi seg, ble han oppsagt av generalguvernør John Kerr den 11. november. Til tross for fordømmelse fra en stor seksjon av den australske offentligheten som disse handlingene førte til, vant den konservative lederen Malcolm Fraser det etterfølgende valget og beholdt makten frem til 1983. De sosiale reformene til Whitlam ble beholdt og på noen måter fortsatt under Fraser. Arbeiderpartiet returnerte til makten under den tidligere fagforeningslederen Bob Hawke, en mye mer forsonlig figur enn Whitlam.
De siste konstitusjonelle båndene mellom Australia og Storbritannia tok slutt i 1986 og gjorde slutt på enhver britisk rolle i de australske statene og juridiske appeller til Storbritannias Privy Council. Australia forblir et konstitusjonelt monarki med dronning Elisabeth II som dronning av Australia. Forslaget om å etablere republikk i 1999 ble marginalt forkastet gjennom en folkeavstemning. Australias formelle forbindelser til sin britiske fortid blir stadig tynnere, men kulturelle forbindelser forblir betydelige. Siden valget av Whitlam-regjeringen i 1972 har der vært et økende fokus på nasjonens fremtid som del av den såkalte regionen «Asia-Stillehavet».
Det festet seg alvorlige bekymringer for Australias fremtidige økonomiske hele i 1980-årene, med alvorlig budsjettunderskudd og til tider høy arbeidsledighet. Hawkes regjering introduserte mange økonomiske reformer, inkludert kutt i tollen, en flytende vekslingskurs, privatisering av mange offentlige tjenester og viktigst av alt, en avtale med fagforeningene for å moderere lønnskravene og akseptere mer fleksible arbeidsforhold gjennom å akseptere skattekutt til gjengjeld. Mange av disse reformene som ble fortsatt av etterfølgende regjeringer, så til slutt ut til å ha lyktes i å presse økonomien fremover.
Delvis på grunn av delinger på den konservative siden av politikken, satt Hawke ved makten frem til 1991 da han ble avsatt av sin tidligere nestleder, Paul Keating, som holdt Arbeiderpartiet ved makten frem til 1996. Den økonomiske veksten fortsatte gjennom 1990-årene på et høyere nivå enn de fleste av Australias handelspartnere, selv til 2003 på tross av nedgangstider andre steder.
Innfødtes rettigheter
Australierne begynte fra 1850-årene av å revurdere sin holdning mot rasesakene. Det ble grunnlagt en rettighetsbevegelse for aborigene, støttet av mange liberale hvite australiere, og en kampanje mot Hvitt Australia-politikken ble også satt i gang. Det ble holdt en folkeavstemning i 1967 som overveldende godkjente å endre grunnloven ved å fjerne diskriminerende referanser og gav parlamentet makt til å gi lover spesifikt for innfødte australiere. Denne folkeavstemningen gav ikke aborigiene statsborgerskap, den gav dem heller ikke stemmerett, for dette hadde de fra før. Men ved å overføre denne makten bort fra statsparlamentene, gjorde den slutt på systemet av reservater for innfødte australiere som eksisterte i hver stat, noe som gjorde at de innfødte kunne bevege seg friere og utøve mange av sine borgerrettigheter for første gang. Fra slutten av 1960-årene utviklet det seg også en bevegelse for innfødte landrettigheter. Neville Boner ble i 1971 den første aboriginen som ble valgt til det australske parlamentet.
I store deler av det 20. århundre hadde australske myndigheter fjernet mange aboriginbarn fra deres familier. Denne praksisen var riktignok fordelaktig for noen individer, men den gjorde stor skade mot aboriginfolket, kulturelt og emosjonelt. Begrepet stjålen generasjon ble innført for å beskrive disse familiene. Siden publiseringen av en føderal regjeringsrapport i 1997, Bringing Them Home, har alle statsmyndighetene fulgt anbefalingene i denne rapporten med å uttrykke formelle unnskyldninger for deres tidligere praksis mot aboriginfolket, i tillegg til mange lokale myndigheter. Howard-regjeringen har nektet å komme med en slik oppreisning, til tross for bønn fra aboriginfolket og mange andre seksjoner av det bredere samfunnet, på grunnlag av at det ville medføre en lovmessig innrømmelse av skyld og føre til utstrakte krav om kompensasjon.
1991–i dag
Etter erfaringen med Vietnam ble australske militære styrker for det meste holdt hjemme gjennom resten av 1970- og 80-årene. Oppdragene ble begrenset til oppdrag med lav risiko som stort sett symbolske utsendelser av to krigsskip i gulfkrigen i 1991. Men i det siste tiåret har Australia deltatt i et antall høyprofilerte militære oppdrag. Det første skjedde i Øst-Timor i 1999, hvor majoriteten av styrkene i INTERFET, de fredsbevarende styrkene, bestod av personell fra ADF, særlig i begynnelsen. SAS-styrker utgjorde den mest høyprofilerte delen av operasjon Slipper, Australias bidrag til invasjonsstyrken i USAs krig i Afghanistan i 2001. Disse militære bidragene hadde høy offentlig støtte. I Øst-Timor ble operasjonen tvunget på en nølende regjering av den offentlige presset. Regjeringen var redd for å provosere Indonesia til konflikt i full skala. Australias bidrag i invasjonen av Irak i 2003 og deres fortsatte nærvær, er svært kontroversielt.
Der har vært et antall andre fredsbevarende og stabiliserende operasjoner, særlig i Salomonøyene og igjen i Øst-Timor i 2006. Men denne utvidede deltakelsen i risikofylte operasjoner har ikke resultert i et eneste dødsfall i kamp, bare noen få dødsfall som resultat av ulykker.
Australsk republikanisme som var et trekk i 1890-årene forsvant under første verdenskrig. Monarkistiske følelser i Australia hadde en topp i årene til Menzies med den svært vellykkede rundreisen til Elisabeth II i 1954. Spørsmålet om republikk dukket ikke opp igjen før i 1970-årene. Spørsmålet ble i 1990-årene fremmet i nasjonal debatt av statsminister Paul Keating som i 1993 lovet å introdusere en «australsk føderal republikk» innen 100-årsjubileet for føderasjonen i 2001. Meningsmålinger har jevnlig vist at et flertall av australierne støtter en australsk republikk, men en folkeavstemning over spørsmålet feilet den 6. november 1999.
Noen republikanere la skyldem for nederlaget på den konservative statsministeren, og monarkist, John Howard viss lederskap med sikkerhet ikke hjalp den republikanske sak. Men der var andre betydelige faktorer, inkludert en splittelse mellom «minimalistiske» republikanere som ønsket en australsk president som skulle velges av det føderale parlamentet (slik som for eksempel i Tyskland) og mer «radikale» republikanere som ønsket en direkte valgt president som i Irland. Opinionen antydet at en republikk bare ville være aktuell dersom presidenten ble direkte valgt. Siden folkeavstemningsforslaget var for en indirekte valgt president, motsatte mange radikale seg det. Debatten har siden 1999 blitt tonet ned, men den vil antagelig bli et nasjonalt viktig emne igjen når Howard forlater makten.
Siden den ble valgt i 1996 har Howard-regjeringen forsøkt å redusere underskuddet til den australske staten og redusere innflytelsen til fagforeningene. Den har lagt mer vekt på arbeidsplass-baserte kollektiv i lønnsforhandlingene. Regjeringen har også akselerert privatiseringen som startet med det statseide telekonsernet Telstra. Howards regjering har fortsatt noen av elementene i utenrikspolitikken til sine forgjengere, basert på relasjoner med fire nøkkelland: USA, Japan, Kina og Indonesia. Howard-regjeringen var en sterk støttespiller amerikansk involvering i Asia-Stillehavs-regionen. Men noen observatører bemerker en større involvering med vestlige land enn den tidligere Keating-regjeringen som la vekt på at Australia var del av Asia. Disse observatørene poengterer forskjellige kontroverser som Tampasaken hvor MS «Tampa», en norsk lastebåt, var i sentrum av en diplomatisk krangel mellom Australia, Norge og Indonesia utenfor kysten av Christmasøya. Denne saken markerte en endring mot mer konservativ politikk fra midten av det 20. århundre.
Økonomisk har 1990- og 2000-årene vist seg å være fremgangsrike for Australia totalt sett. Landets økonomi har ikke opplevd nedgangstider siden tidlig i 90-årene, og veksten i BNP har vært langt over OECD-gjennomsnittet. Arbeidsledigheten har sunket til under 5 %. Spørsmålet gjenstår om hvor bredt den økonomiske veksten har blitt distribuert, men med bevis som antyder at den økonomiske gevinsten tilfaller de som allerede er rike. Økonomien har særlig i 2000-årene blitt hjulpet av «vareboomen», et resultat som i stor grad skyldes Kinas raske økonomiske vekst og behov for råmaterialer.
Sør-Australia ble rammet av en svært alvorlig tørke, hvor noen områder har hatt nedbør under gjennomsnittet siden sent i 1990-årene. Sent i 2006 var vannmagasinene i det sørlige Australia på rekordlavt nivå. Strenge restriksjoner på urban vannbruk ble satt i verk i alle statshovedsteder (unntatt Hobart og Darwin) i 2005-06, og irrigasjonen i Murray-Darling-bassenget var sterkt begrenset. Konsekvensen av dette var at saker i relasjon til ferskvannsforsyningen ble et viktig emne i politiske diskusjoner, selv om den økonomiske virkningen av tørken føltes best kun i Australias tynt befolkede landbruksområder.
Åtter
Åtter er en kapproingsbåt som ros av åtte personer med en åre hver. Dette er den eneste båtklassen i internasjonal konkurranseroing som har «cox» (styrmann/-kvinne). Båten er ca. 17,5 m lang. Klassen er olympisk både for kvinner og menn.
Sør-Trøndelag fylkes kulturpris
Sør-Trøndelag fylkes kulturpris ble delt ut årlig av Sør-Trøndelag fylkeskommune, og ble første gang utdelt i 1976. Den siste utdelingen fant sted i 2017. Utdelingen opphørte som følge av at fylkene Nord-Trøndelag og Sør-Trøndelag ble slått sammen til Trøndelag fylke. Det nye fylket etablerte Trøndelag fylkeskommunes kulturpris, som ble delt ut første gang i 2018.
Historikk
Sør-Trøndelag fylkes kulturpris besto at et kunstverk, et diplom og et pengebeløp, og ble tildelt «for fremragende kulturell innsats» til enkeltpersoner bosatt i fylket eller med annen sterk tilknytning til fylket. Prisen kunne også tildeles organisasjoner eller sammenslutninger. Ifølge prisens vedtekter skulle det legges vekt på spredning av vinnere fra ulike typer kulturtiltak. Fylkesutvalget var jury for prisen, og alle kunne sende inn forslag på prisvinnere.
Halvparten av de daværende 19 norske fylkene etablerte egne kulturpriser i perioden 1976–1982. Fremveksten av fylkeskulturpriser kan forklares med etableringen av fylkeskommunen som en selvstendig politisk og administrativ enhet i 1975. Det kan også sees i lys av den nye norske kulturpolitikken som ble etablert gjennom de to kulturmeldingene i 1973–1974, der «det utvidede kulturbegrep» ble etablert:"«Et utvidet kulturbegrep omfatter både det 'tradisjonelle' området: litteratur, kunst og kulturvern, ungdomsarbeid og idrett, men dertil også skapende fritidsvirksomheter som kan gi utfoldelse av egne anlegg og interesser.»"De første tildelingene av Sør-Trøndelag fylkes kulturpris kan sees i lys av den nye kulturpolitikken: vekslingen mellom profesjonelle utøvende kunstnere, idrettsutøvere, barnekultur og populærmusikk. I tillegg kom medlemsorganisasjoner og representanter for slike innenfor idrett, kulturminnevern, ungdomsarbeid og sangkor.
Prisen ble vurdert å ligge på et høyt nivå.
Allan Carlsson
Carl Allan Carlsson-Ekbäck (født 8. november 1910 i Örebro, død 17. november 1983) var en svensk bokser som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles. Carlsson vant en olympisk bronsemedalje i boksing under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Han kom på tredjeplass i vektklassen, fjærvekt opp til 52,7 kg, bak argentinske Carmelo Robledo og Josef Schleinkofer fra Tyskland. Det var ti boksere fra ti nasjoner som stilte i fjærvektsklassen som ble avviklet i perioden 9. til 13. august 1932.
Abraham Berge
Abraham Theodor Berge (født 20. august 1851 i Lyngdal, død 10. juli 1936 i Tønsberg) var en norsk lærer, gårdbruker, embetsmann og politiker (FV). Han var en sentral Venstre-politiker frem til partisplittelsen i 1908, og ble medstifter og første formann i Frisinnede Venstre. Berge var stortingsrepresentant 1892–1894, 1898–1912 og 1925–1927, statsråd flere ganger og statsminister 1923–1924. Abraham Berges regjering huskes særlig for riksrettssaken som ble ført mot den 1926–1927.
Bakgrunn og yrkeskarrière
Berge var bosatt på Lista, hvor han jobbet som lærer på Nordbygda skole. Han var opptatt av halvøyas historie, og gav ut to bøker om dette.
Politisk arbeid
Berge var i mange år Venstre-representant fra Lister og Mandals amt (nå Vest-Agder). Han møtte på Stortinget fra amtet 1892–1894 og 1898–1912 (fra 1909 for Frisinnede Venstre). Han var generalsekretær i Venstre 1899–1901, president i Odelstinget 1905, finansminister i Christian Michelsens regjering 1906–1907, kirkeminister i Jørgen Løvlands regjering 1907–1908, finansminister i Wollert Konows regjering 1910–1912 og i Otto B. Halvorsens andre regjering 1923.
Da statsminister Otto B. Halvorsen døde etter bare to måneder i statsministerstolen i sin andre regjering i 1923, ble Berge statsminister samtidig som han fortsatte som sjef for finansdepartementet (Abraham Berges regjering 30. mai 1923–25. juli 1924).
Grønnegata (Hamar)
Grønnegata (1–173, 12–144) er en gate i Hamar sentrum, som begynner ved bussterminalen og slutter der den møter Hakabekkveien. Den ble navngitt av Christian Røyem, ingeniøren som planla veinettet i Hamar på 1840-tallet, og er oppkalt etter en gate som gikk i den gamle middelalderbyen. Langs gaten ligger blant annet:
Abraham Berge
Politisk arbeid
Berge gikk inn for å fjerne brennevinsforbudet i Norge, noe som gav den nye regjeringen problemer. Stortingsflertallet krevde ny folkeavstemning, og regjeringen gikk av 25. juli 1924. Johan Ludwig Mowinckel fra Venstre dannet ny regjering.
225 Henrietta
225 Henrietta er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaga den 19. april 1882 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Den er oppkalt etter Henrietta, kona til den franske astronomen Pierre Janssen.
Grønnegata (Hamar)
Grønnegata samsvarer med fylkesvei 223. Før regionreformen var Grønnegata del av fylkesvei 75.
Abraham Berge
Riksrett
Abraham Berge og seks av hans statsråder ble i 1926 stilt for riksrett. Regjeringen Berge hadde tildelt bevilgninger uten å informere Stortinget. Saken var fra 1923 og beviligningene var gjort for å støtte Den norske Handelsbank. Berge og statsrådene ble 25. mars 1927 likevel frikjent (under dissens) ut fra at de hadde handlet i beste mening.
Utmerkelser
Berge var innehaver av 7. juni-medaljen. Han ble hedret med storkors av St. Olavs Orden da han gikk av som statsråd i 1912.
London-ligningen
London-ligningen beskriver egenskapene til magnetfeltet i en superleder. Spesielt forklarer den Meissner-effekten der et ytre magnetfelt under en kritisk temperatur tvinges ut av dens indre. Ligningen inneholder bare en parameter som er «penetrasjonsdybden» λ og angir hvor langt magnetfeltet kan trenge inn i superlederen. Denne fenomenologske beskrivelsen kan utledes fra den senere mer velfunderte Ginzburg-Landau-teorien.
Ligningen ble funnet av brødrene Fritz og Heinz London i 1935 mens de var i Oxford etter å ha flyktet fra Tyskland.
Utledning
Da det var kjent at superledning først opptrer under en viss, kritisk temperatur, var det nærliggende å tro at fenomenet hadde noen felles trekk med Bose-Einstein-kondensasjon. Selv om elektronene i et metal er fermioner og ikke bosoner, tenkte man seg likevel at en del av disse med tetthet ns kunne danne et superledende kondensat. Over den kritiske temperaturen er denne lik null, mens for lavere temperaturer er ns > 0 og materialet er superledende.
Kondensatet er antatt å bestå av ladningsbærere med masse m og elektrisk ladning q. De beveger seg i et magnetfelt som alltid kan uttrykkes ved vektorpotensialet A ved den fundamentale sammenhengen. Den sier at de magnetiske feltlinjene er lukkete kurver. Fra klassisk mekanikk vil hver slik partikkel i dette feltet ha en hastighet v og impuls p som er forbundet ved relasjonen som følger fra elektromagnetisk gaugeinvarians.
Bevegelsen til de superledende partiklene i kondensatet gir opphav til en elektrisk strømtetthet London-ligningen kommer nå frem ved å anta at i et uniformt kondensat må partiklene ha impulsen p som også gjelder for partiklene i et Bose-Einstein-kondensat. Dermed har man sammenhengen
London-ligningen på denne formen kommer frem på samme form fra den mer velbegrunnete Ginzburg-Landau-teorien og har derfor en gyldighet utover de enkle antagelsene gjort i denne utledningen. Den er også derfor konsistent med den mer fundamentale BCS-teorien hvorav det fremgår at de superledende ladningsbærerne er Cooper-par med tetthet ns bestående av to elektroner slik at ladningen.
Formulert som differensialligning
Ligningen kan formuleres for magnetfeltet alene ved å bruke Ampères sirkulasjonslov ∇ × B = μ0Js når man benytter SI-systemet hvor μ0 er den magnetiske konstanten. Tar man nå curl av London-ligningen og benytter fra vektoranalysen identiteten ∇ ×(∇ × B) = ∇ (∇⋅B) - ∇2 B, fremkommer differensialligningen
da ∇⋅B = 0 gjelder alltid. Her er inngår parameteren λ2 = m/μ0nsq2 som omtales som «penetrasjonslengden». Den sier hvor langt magnetfeltet kan trenge inn i en superleder. Når temperaturen øker og nærmer seg den kritiske verdien, vil ns → 0. Det betyr at da vil λ → ∞ og magnetfeltet kan da gå gjennom hele superlederen. Det er da ingen Meissner-effekt, og superlederen er gått over i den normale fasen.
Enkel anvendelse
Man tenker seg en superleder som fyller rommet x > 0 som ellers består av et normalt materiale eller luft. Hele systemet befinner seg i et ytre magnetfelt som man kan anta er parallelt med z-aksen. Dette har en størrelse B0 i området x < 0 utenfor superlederen. Inni denne forenkles nå London-ligningen til
Torpedobåt
Torpedobåt er et hurtiggående, lite krigsfartøy som fører torpedovåpen og har fremdriftsmaskineri drevet med damp. De første dampkjelene i torpodobåter var kullfyrte. Senere ble de oljefyrte. Torpedovåpenet ble utviklet fra slutten av 1860-tallet og utviklingen av våpenet og båtene skjedde parallelt fra dette tidspunkt og frem mot andre verdenskrig. Da overtok torpedobåter drevet med bensin- og dieselmotorer. Disse båtene fikk betegnelsen motortorpedobåter (MTB).
London-ligningen
Enkel anvendelse
Magnetfelt inni superlederen går derfor mot null i avstander fra overflaten som er mye større en penetrasjonslengden λ. Dette er Meissner-effekten.
Torpedobåt
Den første norske torpedobåten
Norge fikk sin første torpedobåt levert fra Thorneycroft, England i 1873. Den fikk navnet «Rap». Båten var 18 meter lang og hadde en toppfart på 15 knop, noe som var svært raskt den gangen. Opprinnelig førte Rap slepetorpedoer, kjent som harveytorpedoer etter oppfinneren. I 1879 ble båten oppgradert og fikk utskytningsramper for selvbevegelige torpedoer. Rap ble anskaffet og utviklet under ledelse av kapteinløytnant, senere kontreadmiral, Johan Koren som også ledet oppbyggingen av den nye torpedoavdelingen. «Rap» er i dag utstilt på Marinemuseet i Horten.
Bygging av den første torpedobåtflåten
Torpedobåtene var rimelige, hadde stor slagkraft og ble ansett som svært egnet til forsvar av den norske kysten. Båttypen fikk derfor en sentral plass i det norske sjøforsvaret.
En serie torpedobåter ble bygd for den norske marinen fra 1883 og fremover mot århundreskiftet. Båtene i den første serien hadde et deplasement på rundt 40 tonn. Dette ble gradvis økt, og de siste båtene av denne typen, som ble kalt «2. klasse», bygd omkring 1900, hadde et deplasement på 75 tonn.
Båtene hadde ett eller to fastmonterte torpedorør i baugen. De som hadde ett torpedorør, var utstyrt med en torpedokanon i tillegg. Toppfarten lå på fra 18 til 25 knop. Torpedorøret gav båtene et karakteristisk utseende og båttypen ble populært kalt «sigar».
I tillegg til båtene av 1. og 2. klasse, ble det utviklet en liten fjord- og havnetorpedobåt kalt «Myg». Den hadde et deplasement på 25 tonn og toppfart på 17 knop. Denne båten, som var tenkt å legge grunnlaget for en ny klasse torpedobåter, var derimot så lite tilfredsstillende at den kun etter få år ble utrangert og brukt som øvelsesmål for panserskipene.
Fra 1895 til 1905 ble byggingen intensivert og ved unionsoppløsningen hadde Norge en samlet flåte på 32 torpedobåter.
I 1906 vedtok Stortinget en lov som forbød utlendinger å fiske i norsk territorium. I begynnelsen var det stort sett torpedobåtene som drev fiskerioppsyn, selv om dette ikke var en oppgave de var designet for.
I tiden fra unionsoppløsningen til utbruddet av første verdenskrig ble det anskaffet 3 nye torpedobåter. De øvrige var da fra 10 til 30 år gamle.
Nøytralitetsvakt – 1914-1918
Under 1. verdenskrig var torpedobåtenes viktigste oppgave å delta i nøytralitetsvakt. Norge hadde på denne tiden tremils sjøgrense. Båtene var langt rimeligere i drift og var mindre mannskapskrevende enn de store panserskipene. Kull var dessuten mangelvare under krigen.