cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Kapittel 13: De seks pāramitās
Pūrṇa sier at en mahāsattva er pansret med det store panser av de sammenvevde seks pāramitās basert på hensynet til alle vesener. Hver enkelt av de seks pāramitās — generøsitet (dāna), moralitet (śīla), tålmodighet (kṣānti), utholdenhet (vīrya), konsentrasjon (dhyāna) og visdom (prajñā), inkorporerer alle de fem andre pāramitās, og alle 36 underavdelinger av disse pāramitās er fylt med forståelsen av at alle fenomener er som illusjoner, tomme for enhver iboende natur. Praktiseringen av dem er alltid fokusert på og dedikert til kunnskapen om alle aspekter. En slik praksis bringer bodhisattvaen nær selve greensen for virkeligheten — nirvāṇa. Med kyndige midler, ved å gå inn i alle meditative tilstander uten å nyte dem og henge fast i dem, å bli gjenfødt gjennom medlidenhet men uten kraften fra meditative oppnåelser, å snu alt til det perfekte og fullføre oppvåkningen av hensynet til alle vesener, er bodhisattvaene i sannhet mahāsattvaer som gleder alle buddhaene og bodhisattvaene i de ti retninger.
Śāriputra spør Pūrṇa om hvorfor vognen (yāna) til en mahāsattva er en stor vogn (mahāyāna). Det er en stor vogn fordi når en mahāsattva praktiserer de seks pāramitās, løfter den dem høyere og høyere gjennom tilstander av umålelig kjærlighet, medlidenhet, glede og sinnslikevekt, og høyere og høyere gjennom den første av de fire konsentrasjoner og gjennom de fire formløse absorberinger av endeløst rom, endeløse bevisstheter, ingenting i det hele tatt og verken persepsjon eller ikke-persepsjon. I mahāyāna blir en bodhisattva absorbert i og utgår fra alle de meditative stabiliseringer og absorberinger uten å falle ned til nivåene śrāvaka eller pratyekabuddha.
Mahāyāna er en kunnskap om alle tomheter, meditative tilstander og aspekter av de fire edle sannheter ved å ikke begripe noenting, slik at det ikke er en kunnskap i noen av de tre perioder av tid eller i noen av de tre plan av begjær, form og formløshet. I denne forstand er det en kunnskap som ikke er en kunnskap i det hele tatt. Samtidig er mahāyāna av uendelig utstrekning, det inkluderer alle praksiser og oppnåelser, deriblant å modne vesener, rense et buddhaland og fullføre og perfeksjonere oppvåkningen.
Hvordan fortsetter mahāyāna høyere og høyere? Den gjør det ved å praktisere alle de rensende dharmaer gjennom kunskapen om alle aspekter som ikke begriper noen ting i det hele tatt. Utøveren, «fra den første tanke om oppvåkning frem til det å sitte på stedet for oppvåkning», tilegner seg organer i den intensjon å oppsøke behovene til andre vesener, streifer fra buddhaland til buddhaland, og lytter til undervisningen av buddhaene uten begreper om at buddhalandene eller vesener skal dra nytte av det. Til slutt oppnår utøveren kunnskapen om alle aspekter og dreier dharmas hjul slik at alle buddhaene hever stemmen i lovprisninger.
Kapittel 14: Verken bundet eller frigjort
Pansret med et stort panser går bodhisattvaene inn i mangfoldige kropper og demonstrerer praksisen av de seks pāramitās, gjennomtrenger alle verdenssystemer med lys og ryster jorden, blåser ut alle flammene i helvetene, og så videre. Ved å demonstrere gavmildhet (dāna), får bodhisattvaene vesener til å dukke opp fra helvetene og andre dårlige gjenfødsler og bli gjenfødt som guder og mennesker. Han forstår at utførelsen av denne pāramitā er illusorisk, liksom arbeidet til en magiker, som tryller frem verdener laget av vakre materialer, og gir mat og alt annet disse vesenene krever eller nyter.
Kapittel 15: Meditativ stabilisering
Subhūti stiller en serie av spørsmål: «Herre, hva er den store vogn til bodhisattva mahāsattvaer? Herre, hvordan har bodhisattva mahāsattvaer begynt sin reise i den store vogn? Hvor har den store vogn startet? Hvor vil den store vogn stå? Hvem vil gå ut i den store vogn?».
Responsen på det første spørsmålet gir en anledning til å forklare alle rensende dharmaer, både som en personlig øvelse og som en praksis som modellerer dharmaene som en demonstrasjon for andre. Svaret opplister og forklarer de 18 tomheter og betydningen av navnene på hver av de meditative stabiliseringer. På samme måte opplistes og forklares de fire anvendelser av oppmerksomt nærvær. For anledningen gis det en lang forklaring av oppmerksomt nærvær på kroppen, gjennom bevisstheten om sammensetningen av sansefakultetene og deres objekter, av fysisk aktivitet, av pusten, av kroppens konstituerende elementer og forskjellige former for avfall, og hvordan kroppen ser ut etter døden.
Kapittel 16: Inngangsporten til dhāraņĭ
I svaret forklares resten av de 37 dharmaer knyttet til oppvåkning, de tre meditative stabiliseringer av tomheten, mangelen på kjennetegn og mangelen på begjær, de 11 kunnskaper og hver av de tre evner—evnen til å forstå hva man ikke forstår, evnen til å forstå og evnen til å ikke forstå. Videre blir det gitt en forklaring av stadiene av meditativ stabilisering mellom begjærets område og det første nivået av konsentrasjon, og fra dettte punkt til den høyeste formløse absorbering; av de ti former for oppmerksomt nærvær (på de tre juveler og så videre), og på de fire umåleligheter og hver enkelt av de fire konsentrasjoner, de fire formløse absorberinger, åtte befrielser og ni serielle absorberinger. Det gis også en forklaring av de ti krefter, de fire former for fryktløshet, de fire detaljerte og gjennomgående kunnskaper, de 18 distinkte attributter til en buddha, og endelig en detaljert forklaring av de fire former for dhāraṇī som er basert på bokstavene i abugidaskriften kharoṣṭhī.
Kapittel 17: Nivårenselser
Som svar på Subhūti’s spørsmål om hvordan bodhisattvaer starter sin reise i den store vogn, sier teksten at bodhisattvaene gjør dette ved å stige fra det første til det tiende nivå. For hvert av de ti nivåer er det forskjellige antall renselser, som først fremstilles i lister og deretter forklares individuelt i en påfølgende seksjon. En bodhisattva mahāsattva på det tiende nivå kalles en tathāgata.
For å nå det tiende nivået må man praktisere alle seks pāramitās, og med kyndige midler passere hinsides nivåene śuklavipaśyanā, gotra, aṣṭamaka, darśana, tanū, vītarāga, kṛtāvin og pratyekabuddha.
Dette er fundamentale bragder hos en srotaāpanna, som en bodhisattva mestrer men ennå ikke fullt aktualiserer. Utøveren «passerer hinsides disse ni nivåer og blir stående på buddhanivået». Endog den udelte bodhisattvapraksis av alle nivåer som en demonstrasjon av andre er illusorisk og transcendert. På dette tiende nivået utøves det perfekte livet til et fullt oppvåknet vesen, som også transcenderes for den endelige og autentiske fulle oppvåkning.
Kapittel 18: Fremvisningen av å gå fremover i mahāyāna
Som svar på spørsmålet «Hvor vil den store vognen starte?», sier teksten at mahāyāna er ekvivalent med niryāna som betyr både «å gå fremover» og «fraværet av en vogn». Den store vognen omfatter alle fenomener og alle øvelser fordi alt er illusorisk og ingenting har noen definerende kjennetegn. Virkeligheten, tomheten og det kjennetegnsløse går ikke fremover noenstedsfra, og er en illusjon som ikke går fremover. «Vognen beveger seg ikke».
Som svar på spørsmålet «Hvor vil den store vognen stoppe?», sier teksten at den stanser ingen steder fordi ingen fenomener stanser noe sted. Endog den iboende naturen til virkeligheten er tom for en iboende natur. Alle fenomener, alle de edle ting i resultatene av grunnleggende praksis, og selv bodhisattvaenes praksis stopper ingen steder.
Som svar på spørsmålet «Hvem vil gå ut i den store vogn», sier teksten at ingen går fremover i den store vogn fordi et selv, et vesen, og så videre ikke kan bli oppfattet noe sted, ei eller kan noen av dharmaene som kan lokalisere et slikt vesen bli oppfattet (dmigs, དམིགས།; dmigs pa) brukes til å oversette en rekke sanskritord, deriblant ālambana, upalabdhi og alambhate). Alle ting er absolutt rene i sin natur og kjenner ingen forøkning eller nedgang. Ingenting blir oppfattet fordi alle ting er tomme.
Kapittel 19: Å transcendere
Den store vognen er stor fordi den overgår verden. Den er liksom verdensrommet som omfatter alle pāramitās opp til dhāraṇīene, og liksom du ikke kan oppfatte at rommet kommer eller går, og liksom tiden er lik tiden i alle tidsperioder og verken kommer eller går, slik er det også med den store vogn.
Den store vognen overgår verden fordi verden er en konstruksjon. Den store vogn kan sammenlignes med verdensrommet. Retningene i rommet gjør ikke seg selv kjent. Rommet kan ikke bli kvalifisert etter størrelse, farge, tid, urenheter eller renselser, som noe som burde bli forstått, som frigjort fra grådighet og så videre, og der er ingen nivåer, veier eller resultater i rommet. Du kan ikke høre, se eller huske rommet, og det er ikke en del av noe annet noen steder. I rommet blir ingen tanke til, og på samme måte er det med den store vognen. Dharmadhātu eller «det dharma-konstituerende», (chos kyi dbyings, ཆོས་ཀྱི་དབྱིངས), verdensrommet og vesener er uendelige fordi, ved å spille på likheten mellom sanskritordene sattva («vesen», «tilstanden av å være») og sattā («tilstanden av eksistens»), å være er å ikke eksistere, og rommet er tilstander som ikke eksisterer, og slik er det med alle fenomener. Liksom tilstanden nirvāṇa ikke har rom for noen meninger, slik er det også med den store vogn.
Alle dharmaer er ubevegelige, så den store vognen beveger seg ikke. Den grunnleggende natur til alle dharmaer verken kommer, går eller står stille. Det er ingenting før, i midten og etter på reisen til den store vogn fordi alle tidsperioder er tomme for disse tidsperioder.
Kapittel 20: Ikke to
Å snakke om den store vogn er å snakke om prajñāpāramitā fordi begge inkluderer alle sunne dharmaer. Til syvende og sist er det ingen forskjell på noe fenomen, så bodhisattvaene øver på å mestre og demonstrere dem for de som drar nytte av dem, og ikke i noen annen hensikt. Dette er fordi alle fenomener er illusoriske og deler de samme definerende kjennetegn—nemlig ingen kjennetegn i det hele tatt.
Bhagavān bruker ordet «selv» igjen og igjen, men det har aldri oppstått fordi det ikke eksisterer og ikke er funnet (nopalabhyate, དམིགས་སུ་མ་མཆིས་པ། མི་དམིགས།, dmigs su ma mchis pa mi dmigs), og det samme gjelder alle fenomener. Alle fenomener mangler således en iboende natur (svabhāva, ངོ་བོ་ཉིད། རང་བཞིན།, ngo bo nyid rang bzhin) fordi en iboende natur som oppstår fra en union eller forening (sāmyogika) ikke eksisterer.
Det som ikke oppstår har ingen grunnleggende natur (prakṛti, རང་བཞིན།, rang bzhin), og kan derfor ikke bli instruert eller gi instruksjoner. Likevel er det bare en uskapt bodhisattva som utøver prajñāpāramitā ved å ikke se noen andre fenomener enn de som oppstår. Slike bodhisattvaer ser alle fenomener som lik illusjoner og er ikke redd når det blir gitt instruksjoner i prajñāpāramitā. Utøveren ser ingen fenomener i det hele tatt.
Kapittel 21: Subūthi
Ved å utvide svarene som ble gitt til Śāriputra i forrige kapittel, forklarer Subhūti enda en gang hva en bodhisattva og prajñāpāramitā er og hva en utforskning av fenomener medfører. Ved å bruke forskjellige etymologier, sier han at en bodhisattva blir kalt dette fordi bodhi («oppvåkning») i seg selv er en tilstand av væren (sattva). Å våkne til et fenomen betyr å kjenne det uten å akseptere at det til syvende og sist er virkelig, å kjenne det tvers gjennom, og kjenne de forskjellige navnene på det. Perfeksjonen (pāramitā) av visdom (prajñā) har sitt navn fordi den har «gått langt hinsides» (āram itā) eller «gått til den andre siden» (pāram itā) av alle fenomener.
I en siste utveksling, sier Śāriputra og Subhūti at ordinære vesener ikke allerede er i nirvāṇa eller er oppvåknet selv om alle vesener og alle dharmaer ikke er produsert og bare er liksom illusjoner, fordi et uprodusert vesen eller dharma ikke har noen oppnåelse eller klar innsikt. Det er ingen vanskelige øvelser som bodhisattvaer må utføre for å oppnå dette målet. Bodhisattvaer jobber ganske enkelt for velferden til alle vesener i kunnskapen om at alle ting er uprodusert og tomme og ligner en illusjon. Oppnåelse og klar erkjennelse inntreffer på en ikke-dualistisk måte. De eksisterer bare som rene konvensjoner eller saṃketa (བརྡ།, brda). Livets former oppstår fra lidelser eller kleśa (ཉོན་མོངས་པ།, nyon mongs pa) og karma og de rensende dharmaer er alle bare konvensjonelle begreper til nytte for vesener. Når det gjelder det ikke-skapte, er det ikke der fordi noe virkelig eller uvirkelig ikke skjer—det er måten tingene er.
Denne doktrine har aldri blitt formidlet fordi ingen ord noen gang er blitt produsert. Ingen selvtillit som gir en beredskap til å tale (pratibhāna, སྤོབས།, spobs pa), og ingen av kategoriene og fenomenene som skal forklares, har noen sinne blitt produsert.Alle ting er tomme for en grunnleggende natur eller prakṛti (རང་བཞིན།, rang bzhin), så ingen kan innta en fastlagt posisjonering med hensyn til noen ting.
Likevel blir veien mot oppvåkning renset som en integrert praksis av de seks pāramitās. Det er ordinære og ekstraordinære pāramitās. Praktisering av den ordinære pāramitā av å gi (dāna), er å være generøs mens man fortsatt er tilknyttet forestilingen om et selv, idéen om andre, og idéen om å gi. Den ekstraordinære pāramitā av å gi er å være fri fra disse tilknytninger. Det er lignende for de andre pāramitās. Når det gjelder veien som blir renset, er det veien som inkluderer enhver øvelse og resultater som vesener av forskjellige dispisjoner kan føle seg tiltrukket av. Den inkluderer alle rensende dharmaer, og å praktisere dem alle er å arbeide med den ekstraordinære prajñāpāramitā. Dette er arbeidet som alle buddhaene i de tre tidsperioder har vært engasjert i.
Śāriputra sier at alle vesener som vil bli bodhisattvaer alltid er oppmerksomme på målsetningen, kunnskapen om alle aspekter, for å være til nytte for vesener selv om de ikke vet det. Subhūti er enig, men ikke i den forstand at dette utsagnet er en absolutt sannhet. Bodhisattvaer er ikke alltid oppmerksomme på denne målsetning som dreier dharmas hjul, fordi alle fenomener er ikke-eksisterende og tomme.
Denne redegjørelsen av Subhūti forårsaker at verdener skjelver, og Herren smiler fordi samtidig med dette, i milliarder av verdenssystemer forkynner buddhaer den samme doktrine og forårsaker at milliarder av vesener produserer tanken på uovergått, fullstendig oppvåkning eller anuttarā samyaksaṃbodhi (བླ་ན་མེད་པ་ཡང་དག་པར་རྫོགས་པའི་བྱང་ཆུབ།, bla na med pa yang dag par rdzogs pa’i byang chub).
Kapittel 22: Śatakratu
Forsamlingen av guder eller devas (ལྷའི་བུ།, lha’i bu) utstråler lys liksom solen, men lyset fra Tathāgata, et naturlig lys som ikke oppstår som resultat av modningen av noen handling, blender totalt disse mindre lysene. Hovedguden Śatakratu (བརྒྱ་བྱིན།, brgya byin), som har utført 100 av de mest komplekse ritualer, ber Subhūti om å undervise. Subhūti sier at selv gudene med de største bragder, som endog har oppnådd nirvāṇa, må produsere tanken på opplysning av hensyn til vesener som øver i prajñāpāramitā, og at de har evne til å gjøre det. Prajñāpāramitā er å demonstrere de fire edle sannheter, de 12 sammenkjedede komponenter av avhengig opprinnelse eller dvā­daśāṅge pratītya­samutpāde (རྟེན་ཅིང་འབྲེལ་བར་འབྱུང་བའི་ཡན་ལག་བཅུ་གཉིས།, rten cing ’brel bar ’byung ba’i yan lag bcu gnyis) og alle de rensende dharmaer — parikarman eller vyavadāna (ཡོངས་སུ་སྦྱང་བ། ཡོངས་སུ་སྦྱོང་བ། རྣམ་པར་བྱང་བ།, yongs su sbyang ba yongs su sbyong ba rnam par byang ba), med den tanke at de som gjør dette vil oppnå kunnskap om alle aspekter til nytte for alle vesener.
Kapittel 23: Vanskelig å forstå
Utøvelsen setter en del av bildet sammen med alle de andre delene, slik at man mestrer alle doktriner og øvelser mens man foretar en detaljert og grundig analyse, ved å tenke: «De er selvløse, de er ikke meg, og de er ikke mitt og mine». Tanken på oppvåkning, bodhicitta (བྱང་ཆུབ་ཀྱི་སེམས།, byang chub kyi sems), er en motivasjon som fører til plantingen av «sunne røtter» eller kuśalamūla (དགེ་བའི་རྩ་བ།, dge ba’i rtsa ba) som vokser inn i den oppvåknede tilstanden som er den ultimate fordel eller paramārtha (དོན་དམ་པ།, don dam pa) for seg selv og andre.
Tanken er de «sunne røtter» fordi den forblir stødig, og alltid vokser sterkere. Den er en dedikasjon i fordi den forblir satt på oppvåkningen av alle andre. Og likevel er det slik at ingen av disse stadier til bodhicitta til syvende og sist eksisterer. De er adskilte fra hverandre i ordinære utførelser, men forblir til syvende og sist eksakt de samme. Bodhisattvautøveren eller guden som praktiserer prajñāpāramitā på denne måte ved å ikke slå seg til ro med noen del, ser enheten i delene (paramārtha) og deres illusoriske forskjell.
Herren priser Subhūti for sin redegjørelse, og Subhūti gjenspeiler hvordan Herren, som en bodhisattva, engasjerte seg i denne praksis av prajñāpāramitā. Med en følelse av takknemlighet, forkynner deretter Subhūti prajñāpāramitā til gudene. Gudene tenker at de ikke kan forstå et ord av hva Subhūti sier, og Subhūti sier at han ikke har sagt noe, liksom en magisk skapning ikke sier noe. Når gudene tenker at dette er dypsindig, sier Subhūti at det ikke er dypsindig. Når de spør om ingenting har blitt definert, svarer Subhūti ingenting—opplysningen kan ikke formidles av en lærer.
Taleren, lytteren og lærdommene er liksom en drøm eller svapna (གཡར་ལམ། རྨི་ལམ།, g.yar lam rmi lam). Alle ting er lik en drøm. Bare de store śrāvakaer og bodhisattvaer, bare de med sunne røtter som har blitt godt plantet, vil motta en slik undervisning som ikke er objekt for den spekulative tanke.
I prajñāpāramitā blir vognen til śrāvakaer, vognen til pratyekabuddhaer og den store vognen til bodhisattvaer forkynt i detalj som en handling som tjener andre, fordi alle fenomener er tomme.
Kapittel 24: Uten grenser
Deretter produserer gudenes overhode et magisk regn av blomster, og Subhūti bruker dem som et eksempel på øvelse. Bodhisattva-guder burde ikke trene i noen ting fordi de ikke ser noen ting. Bodhisattva-gudene ser ingen ting fordi alle ting er tomme for en iboende natur (svabhāva); de øver uten å lage en dualitet ut av praksis og resultat, eller ut fra kunnskapen (vidyā, རིག་པ།, rig pa) og et kjent objekt som man har kunnskap om. Ved å øve på prajñāpāramitā på denne måten, går gudene fremover til kunnskapen om alle aspekter.
Alle de perfekte instruksjoner som Subhūti gir til gudene blir gitt gjennom den opprettholdende makten (adhiṣṭhāna, བྱིན་གྱིས་བརླབས་པ།, byin gyis brlabs pa) til Tathāgata, men samtidig opprettholdes de ikke av noen ting, fordi alle fenomener, endog tomheten og virkeligheten, ikke opprettholdes av noen ting, men holdes oppe og drives av ingenting. Ingenting er forbundet med eller løsrevet fra virkeligheten på en slik måte at den kan opprettholdes av det. Det er akkurat denne isolasjonen eller vivikta (དབེན་པ།, dben pa) som er den opprettholdende makten.
Kapittel 25: Den andre Śatakratu
Gudene roper ut i glede over denne fremstilling av prajñāpāramitā som presenterer de tre vogner eller triyāna (ཐེག་པ་གསུམ།. theg pa gsum) uten å presentere noe fenomen som skal oppfattes i det hele tatt. Bodhisattvaer som praktiserer denne prajñāpāramitā blir kalt tathāgataer.
Herren sier til gudene at da han var en studerende brahmin eller māṇava (བྲམ་ཟེའི་ཁྱེའུ།, bram ze’i khye’u) i Padmāvatī (པད་མ་ཅན།, pad ma can) som praktiserte alle de andre rensende dharmaer på en måte hvor ingenting oppfattes eller anupalambha­yogena (མི་དམིགས་པའི་ཚུལ་གྱིས།, mi dmigs pa’i tshul gyis), profeterte buddha Dīpaṃkara (མར་མེ་མཛད།, mar me mdzad) at i den heldige tidsalder eller bhadrakalpa (བསྐལ་པ་བཟང་པོ།, bskal pa bzang po), etter utallige eoner, ville han bli buddha Śākyamuni (ཤཱཀྱ་ཐུབ་པ།, shAkya thub pa).
Han sier til gudene at prajñāpāramitā vil beskytte dem og alle andre fra skade, så de bør ta det opp og utøve det. Gudene svarer at de alltid vil beskytte prajñāpāramitā og de som praktiserer prajñāpāramitā, fordi den er kilden til alt godt i verden.
Kapittel 26: Å gripe tak i
Prajñāpāramitā er svært gunstig. Den er nyttig for vesener gjennom undervisningen i de tre vogner. Den forhindrer konflikter og interreligiøse fiendskaper. Gudene vokter og beskytter på en naturlig måte, og buddhaene og bodhisattvaene legger naturlig merke til, de som praktiserer denne prajñāpāramitā, på grunn av deres demonstrasjon av generøsitet, moralititet, overbærenhet, og så videre. De er uten noen innbilskhet fordi de ser all utøvelse som de demonstrerer som tomhet, som utøves bare for å hjelpe andre.
Kapittel 27: Relikveskrin
Vi har stor nytte av å dyrke de fysiske etterlatenskaper til en tathāgata som er plassert i et relikvieskrin, men dette kan ikke sammenlignes med å beundre prajñāpāramitā endog som en fysisk hellig bok. De fysiske etterlatenskaper til en tathāgata kan nemlig spores tilbake til prajñāpāramitā. Prajñāpāramitā er læreren og opprinnelsen til en tathāgatas relikvier. De tre juveler og alle deres fordeler stammer fra kunnskapen om alle aspekter, og det gjør også dyrkelsen av en hellig bok som forklarer det mer inngående.
Kapittel 28: Deklarasjon om de gode kvaliteter ved tanken på oppvåkning
Hvorfor vet ikke folk dette? Hvorfor er det så mange som dyrker statuer og relikvier av tathāgata, men ikke prajñāpāramitā? Det er fordi en beundring av prajñāpāramitā som underviser om tanken på oppvåkning og den illusoriske naturen til alle utøvelser og bragder ikke er lett tilgjengelig. Hvor mange vesener endog beundrer den grunnleggende moralitet og de tre juveler mer enn erfaringene av saṃsāra? Det er ekstremt sjeldent at man dyrker bodhicitta; det er endog sjeldnere å dyrke bodhicitta som en tom demonstrasjon.
Stor er den fortjeneste som blir oppnådd ved å bygge et relikvieskrin av gull, edelstener og lignende for å oppbevare restene av tathāgatas kropp. Men bare det å nedskrive prajñāpāramitā og beundre det produserer en større fortjeneste. Selv om så mange vesener som kan forestilles skulle bygge så mange relikvieskrin som mulig og dyrke relikviene av tathāgatas som er plassert i dem, ville det ikke produsere så stor fortjeneste som dette å skrive ned prajñāpāramitā og dyrke den, fordi alle ordinære og ekstraordinære sunne handlinger og fortjenester kommer fra denne prajñāpāramitā. Alle fortjenester på dette tidspunkt og i fortsettelsen utgår fra fra dette. Tanken om oppvåkning er nemlig fullt ut oppvåknet til alle ting som kan gi fortjeneste til alle vesener overalt til enhver tid som informerer om prajñāpāramitā.
Kapittel 29: Forskjellige religiøse medikanter blant Tīrthika
Det å bare sitere prajñāpāramitā fører til at det slår tilbake av de av andre trosretninger som ønsker å kritisere den. Der har ingen verdi å prøve å undervise den for de som har bestemt seg at den ikke er av det gode. Māra vil ikke tåle det og ønsker å så forvirring, men hovedguden som ser dette bare resiterer prajñāpāramitā og māra vender seg tilbake. De andre gudene jubler og kaster blomster i luften.
Kapittel 30: Fordelene ved å ta opp og tilbede
Ānanda spør om hvorfor prajñāpāramitā er det ypperste av de seks pāramitās. Det er fordi de andre pāramitās blir perfeksjonert når de gjennomtrenges av visdom. Utøveren dedikerer seg til perfeksjonen av kunnskap om alle aspekter på en ikke-dualistisk måte, med kunnskapen om at alle fenomener er tomme og illusoriske av natur. På denne måten omdannes de til perfeksjoner.
De gode kvaliteter som frembringes av prajñāpāramitā er utallige og umålelige. Bodhisattvaer som utøver prajñāpāramitā tiltrekker seg alle gudene som kommer for å beundre og lytte. Det gunstige nærværet av disse himmelske vesener, er kjennetegnet ved en spesiell duft. Derfor burde stedet hvor prajñāpāramitā kopieres i skreven form, eller hvor det blir utøvd, holdes rent og dekoreres på en vakker måte. Ved å trene i prajñāpāramitā føler bodhisattvaene seg fysisk og mentalt rolige, har gode drømmer, hører at prajñāpāramitā blir undervist overalt, ser relikvieskrin til tathāgata og folk som dyrker dem, og de fylles med entusiasme og energi.
Kapittel 31: Fysiske rester
Endog bare i bokform er prajñāpāramitā mer verdifull enn en hel verden fylt med relikvier fra tathāgata, men fortsatt kan det ikke gripes og drøftes. Til syvende og sist gir det ingen fordeler. Prajñāpāramitā fortjener dyrkelse. Liksom de andre gudene dyrker tronen til hovedguden når han ikke er der, slik kommer også alle vesener for å dyrke prajñāpāramitā som stedet hvor alle tathāgataene og alle gode kvaliteter er lokalisert. Men prajñāpāramitā kan ikke lokaliseres noen steder; det finnes intet årsakstegn gjennom hvilket det kan oppfattes. Å se tathāgata er å se prajñāpāramitā. Når en bodhisattva leser opp fra prajñāpāramitā er det ekvivalent med at buddha underviser i de 12 inndelinger av undervisning—sūtraene (མདོ།, mdo), melodiøse fortellinger eller geya (དབྱངས་ཀྱིས་བསྙད་པ།, dbyangs kyis bsnyad pa), profetier eller vyākaraṇa (ལུང་དུ་བསྟན་པ།, lung du bstan pa), og så videre. Det er ekvivalent endog med at et uendelig antall av tathāgataer i enhver retning gjør det, fordi alle tathāgataer frembringer prajñāpāramitā, som er kilden til deres kunnskap om alle aspekter.
Kapittel 32: Merittenes overlegenhet
Bodhisattvaer som har skrevet ned prajñāpāramitā, båret det i minnet, resitert det, mestret det, hatt en korrekt oppmerksomhet på det og illuminert det for andre står ikke overfor problemer, på samme måte som en debitor som forfølges av kreditorer er trygge med en rik regent som leder. Ingenting kan ramme slike bodhisattvaer, akkurat som en enorm himmelsk juvel avverger all sykdom og holder giftige slanger og så videre unna, og akkurat som en slik juvel holder temperaturen konstant og gjør klart vann til vann i forskjellige farger. Store fortjenester oppstår fra det å respektere og dyrke relikvier, men kommer ikke i nærheten av det som utgår fra prajñāpāramitā. På samme måte som fortjenestene ved å dyrke relikvier ikke er så store som fortjenestene fra å dyrke prajñāpāramitā, slik er fortjenestene ved å skrive ned prajñāpāramitā og dyrke det ikke like store som å gi det til andre for dyrkelse. Endog større fortjenester kommer fra å gi det som en forklaring til andre, fordi forklaringen gir bragder innenfor de tre vogner.
Som det heter i teksten:
Kapittel 33: Dedikasjon
Bodhisattvaer jubler over sunne gjerninger og dedikerer fortjenesten fra denne oppvåkningen for å tjene alle vesener. Dette alene overgår verdien fra en gjerning som bare er gjort til fordel for den som gjør det. Bodhisattvaer setter sammen den enorme fortjenesten laget av glede over alle aktivitetene til alle buddhaene og deres undervisning og i opplæringen og prestasjonene til śrāvakaer. De gjør det til noe som er felles for alle vesener og dedikerer det til oppvåkning. Men selv om bodhisattvaene gjør dette, kan de objektive støttene (de sunne aktiviteter, vesener og oppvåkningen) som kommer sammen i denne gledelige og dedikerende sinnstilstand ikke eksistere og kan ikke defineres. Den rette dedikasjon som gjøres med forståelsen av tanken på oppvåkning, på alle sunne og nyttige handlinger den motiverer, gleden som utløses i dem under dedikasjonen for oppvåkning og oppvåkningen i seg selv har aldri blitt produsert, men er illusorisk.
Troen på og beundringen av prajñāpāramitā—i betydningen av alt som er til fordel for vesener—blir sterkere og sterkere når dette blir forstått og satt ut i praksis. Bodhisattvaer som er ny i denne praksis og dedikasjon og som søker årsakstegn, har—
En slik dedikasjon er som å spise mat med gift.
Et årsakstegn eller nimitta (མཚན་མ།, mtshan ma) er den projiserte virkelighet som fungerer som den objektive støtte for en kognitiv tilstand. Det kan ikke skilles ut fra den kognitive tilstanden og kan nyte et minstemål av konvensjonell virkelighet. Å «praktisere med årsakstegn» betyr å se på et tilsynelatende fenomen og akseptere at det har en større virkelighet enn det egentlig har.
Dedikasjonen bør utføres slik som alle tathāgataer har foretatt den, innenfor rammene av den sanne natur til alle fenomener, nemlig som uten differensierende kjennetegn eller lakṣaṇa (མཚན་ཉིད།, mtshan nyid). Beundring og tro, glede og dedikasjon, hører ikke hjemme i de tre virkelighetsplan eller tridhātu (ཁམས་གསུམ།, khams gsum). De hører heller ikke hjemme i de tre tidsperioder eller tri­kāla (དུས་གསུམ།, dus gsum). Ingenting dedikerer noe til noen ting.
Når dedikasjonen blir gjort på korrekt måte, er dens fortjenester eller puṇya (བསོད་ནམས།, bsod nams) enestående. Gudene priser denne dedikasjon og milliarder av guder fra andre verdener nærmer seg og gir sin lovprisning.
Herren forteller dem at den største dedikasjon tilbys av milliarder av guder som har produsert tanken på oppvåkning, mens de ikke oppfatter noe som fortjenestefullt ettersom de oppfatter dedikasjonen som er gjort uten å begripe noe. Dedikasjonen er gjort uten å gripe, uten å avvise, uten å projisere falskt, uten å skaffe seg noe og uten å begripe de sunne røtter—med den tanke at der ikke er noe som skapes, intet opphør, ingen tilskitning og ingen renselse av dharma. Og dette er den høyeste dedikasjon.
Kapittel 34: En perfekt lovprisning av fullbyrdelsens kvalitet
Prajñāpāramitā er som øynene som veileder de andre pāramitāer. Man finner og produserer kunnskapen om alle aspekter innenfor en selv ved å ikke finne og produsere noe fenomen. Dette er å utøve prajñāpāramitā.
Likevel forsaker man prajñāpāramitā som meningsløst. Man har tillit til prajñāpāramitā som en øvelse i kunnskapen om alle aspekter ved å ikke ha tillit til noe fenomen eller i oppnåelsen i noe resultat.
Kapittel 35: Helveter
Hvis prajñāpāramitā virkelig er i samsvar med lovprisningene som er dynget på det, hvorfor er det slik at så mange mangler interesse for det, eller endog verre, avviser det som en uautentisk lære? Noen av dem som oppfatter denne læren er noen som har hørt om den og beundret den i mange tidligere liv. De som har dyrket buddhaene i tidligere liv mens de har grepet noe, er de som finner læren mest provoserende, Når de opponerer mot læren av prajñāpāramitā, kilden til en skik fortjeneste, bringer deres handlinger de mest avskyelige resultater i fremtiden. Deres fremtidige lidelse er så grusom at den ikke burde nevnes, fordi den vil få lytterens hjerte til å briste.
De som har falt i klørne på dårlige venner og ikke har de nødvendige sunne røtter vil ikke tro på prajñāpāramitā; de kan ikke akseptere tomheten i alle fenomener. Det er intet saṃsāra og intet nirvāṇa. Alle ting er rene. Renheten i det endelige resultatet, kunnskapen om alle aspekter, og renheten i de lidelsens aggregater er den samme renheten.
Kapittel 36: Å forkynne renheten til alle dharmaer
Renheten er dyp, illuminerende, går ikke fra en livsform til den neste, er ubesmittet, kjenner ingen oppnåelse eller klar erkjennelse (abhisamaya, མངོན་པར་རྟོགས་པ།, mngon par rtogs pa), blir ikke til noe sted, og verken hjelper eller hindrer noen ting eller tar tak i noen sannhet.
Noen oppfatter denne prajñāpāramitā gjennom et årsakstegn og gjør det til en absolutt sannhet. De befinner seg langt fra prajñāpāramitā.
Dersom de oppfatter selv de mest sublime kvalitetene til en buddha, har de en tilknytning. Tilknytningen finner sted når de oppfatter bodhicitta, veien, hva kunnskapen omfatter, resultatene av øvelsene — alle buddhaene av de tre tidsperioder og deres kvaliteter — og gleder seg over det til nytte for alle vesener, og vender det til en kunnskap om alle aspekter.
Det er tilknytning fordi alle disse ting mangler en grunnleggende eksistens eller prakṛti (རང་བཞིན།, rang bzhin). For å undervise i prajñāpāramitā må man praktisere det uten å ha en oppfatning av det. Det å ha noen forestilling om tathāgataene, sunne røtter som vokser inn i oppvåkningen, eller parinirvāṇa (ཡོངས་སུ་མྱ་ངན་ལས་འདས་པ།, yongs su mya ngan las ’das pa) er å ha tilknytning.
Kapittel 37: Ingen
Gudene redupliserer magisk utførelsen av undervisningen i prajñāpāramitā med de samme ordene, de samme samtalepartnerne, de samme gudene og den samme buddha i alle de ti retninger. Buddha sier at den fremtidige buddha Maitreya vil undervise på nøyaktig den samme måten. Denne prajñāpāramitā lindrer all lidelse og bringer alle resultater liksom en stor juvel. Den begriper ingenting, fører ikke til at noen ting blir etterlatt, og fører ikke til at noen ting oppnås. Den er ikke en klar erkjennelse eller abhisamaya. Gudene heier på denne dreiningen av hjulet som ikke er noen dreining i det hele tatt.
Kapittel 38: Kan ikke begripes
Subhūti oppramser 173 kvaliteter eller aspekter av prajñāpāramitā. Hovedguden og Śāriputra priser prajñāpāramitā og sier at de som utøver den har hatt respekt for det i deres tidligere liv. De praktiserer den men begriper ingenting, deriblant av selve utøvelsen. De som er i stand til å praktisere prajñāpāramitā er irreversible fra perfekt, fullstendig oppvåkning, og deres oppvåkning er profetert av buddhaene. De vet at det er slik, akkurat som en person som har kommet gjennom en tett jungel vet at en by er nær når de ser de første lysningene på kanten av jungelen, eller når en person som har satt av for å se havet vet at det er nær når landet flater ut og treløse sanddyner vises, eller når de vet at våren har kommet når knoppene dukker opp på trærne eller når en gravid kvinne føler varslene om fødselen til hennes barn.
Subhūti sier at alle ting i prajñāpāramitā er til nytte for andre på myriader av vis. Det innbefatter alle ting som gjør folk lykkelige. De som utøver det, gjør det for å oppnå opplysning til nytte for verden. De mestrer og demonstrerer alle øvelser for andre, i henhold til deres evner og tilbøyeligheter, og likevel blir utøvelsen gjort innenfor det å se at det ikke er noe å bli tatt bort og ingenting som skal legges til den ufattelige virkelighet.
Prajñāpāramitā er verdifull, og liksom enhver rikdom, tiltrekker den seg farer og må beskyttes. Māra prøver å hindre dem som kopierer, leser eller utøver prajñāpāramitā. Likevel er Māra ute av stand til å gjøre det fordi buddhaene alltid står bak utøverne. Nærværet av prajñāpāramitā avhenger av de sunne røtter hos utøveren.
Kapittel 39: Den nordlige regionen
Først sirkulerte prajñāpāramitā i sør, deretter i Vartani (øst), og fra der gikk den til de nordlige regioner (Gandhāra, i det nåværende Pakistan og Afganistan), og beskytter vesener fra fremtidige onde gjenfødsler.
I de siste 500 årene er det prajñāpāramitā som gjør arbeidet for buddhaene. Men selv om den har spredt i det vide seg til de nordlige regioner vil det være mange bodhisattvaer der som ikke får høre om prajñāpāramitā, eller som vil bli skremt av det. De som utøver det har blitt kjent med det i tidligere livsløp.
De er forpliktet til andres velferd og erklærer deres forpliktelse i nærvær av buddhaene. Men selv de som også er ukjente med det fra tidligere liv, vil gjennom gradvis praktisering av generøsitet og så videre, bygge opp sunne røtter og vil bli gjenfødt i mer heldige livsformer hvor de vil høre om og reagere positivt på læren. Alle de som streber etter å utøve de seks pāramitāer vil gjøre dette til slutt.
Kapittel 40: Arbeidet til Māra
Hindringene som oppleves av de som øver i prajñāpāramitā er mange. Blant disse er å bli alt for selvsikker om hva prajñāpāramitā er og pontifisere om det når man lager kopier av tekstene; det å bli slått av når man i prajñāpāramitā ikke finner spesifikke historiske referanser til en selv og sin egen situasjon, og priviligere bare bøker som underviser i lærdommene til de gamle buddhistiske skolene; ønsket å bli en god munk eller nonne som får respekt av nærmiljøet og, for å gjøre det, privilegerer bøker som hjelper til med å lære om prajñāpāramitā; å lære de grunnleggende øvelser og utrope seg selv til ekspert som forklarer dem på en absolutistisk måte; og vende prajñāpāramitā i en bok, en kunnskap eller en utøvelse til noe absolutt.
Kapittel 41: Ikke fullkomment på grunn av Māra
Endog det å definere prajñāpāramitā som ufattelig og hinsides språket på en absolutistisk måte er en hindring, på samme måte som det å bli distrahert av hverdagsgjøremål, eller å bli fascinert av de gamle buddhistiske skolene som neglisjerer prajñāpāramitā. Forskjellige uoverensstemmelser som inntreffer mellom den studerende og lærere utgjør også hindringer.
Kapittel 42: Avsløringen av verden
Akkurat som en mor med mange barn blir ivaretatt av sitt avkom, fordi de har en takknemlighetsfølelse når de tenker på hvordan hun sørget for deres fødsel og lærte dem om verden, slik føler også bodhisattvaer og buddhaer en takknemlighet og søker prajñāpāramitā som ga fødsel til dem og lærte dem om kategoriene av aggregater, de tre eksistensplan og så videre, og alle de udelte, rensende dharmaer og kunnskapen om en buddha, og om hvordan dem alle til syvende og sist er uten en iboende natur og er konvensjonelle illusjoner.
Kapittel 43: Ufattelig
Prajñāpāramitā er dypsindig fordi alle fenomener er tomme, ikke blir produsert, og verken kommer eller går. Tathāgata'ene bruker konvensjonelle merkelapper eller vyavahṛ (ཐ་སྙད་གདགས་པ།, tha snyad gdags pa) på samme måte som ordinære konvensjonelle begreper eller saṃketa (བརྡ།, brda). De er konvensjoner og ikke ultimate begreper eller paramārtha (དོན་དམ་པ།, don dam pa).
Fenomenenes definerende kjennetegn eller lakṣaṇa (མཚན་ཉིད།, mtshan nyid) blir ikke generert av fenomenene selv. De er alle tomme for kjennetegn. Det er ingen kjennetegn på rommet. Virkeligheten forblir hva den er uavhengig av hva som læres eller ikke læres, uavhengig av hva som er kjent eller ikke.
Tathāgata illuminerer fenomenenes mangfold ved å illuminere den ultimate virkelighet (paramārtha). Han illuminerer det illusoriske mangfold og den ultimate ensartethet eller samatā (མཉམ་པ་ཉིད།, mnyam pa nyid). Tathāgata illuminerer alle de mentale tilstander hos en bodhisattva på veien til oppvåkning og illuminerer den store kjærligheten (maitrī, བྱམས་པ།, byams pa) og medlidenheten (karuṇā, སྙིང་རྗེ།, snying rje) til bodhisattva'er gjennom deres fravær av noen differensierende kjennetegn.
De viser takknemlighet overfor prajñāpāramitā fordi hun gir fødsel til og illuminerer fenomener for bodhisattva'er og tathāgata'er. De gjør det ved å huske at ingen ting må gjøres eller erfares. Prajñāpāramitā gir fødsel til og avslører alle gunstige dharma'er nettopp fordi verken prajñāpāramitā eller noen dharma blir produsert eller avslørt. Prajñāpāramitā fremviser dem også ved å fortelle hva de er fra et konvensjonelt og et ultimat perspektiv.
Alle dharmaer er ufattelige og lik det ulike eller asamasama (མི་མཉམ་པ་དང་མཉམ་པ།, mi mnyam pa dang mnyam pa). Det er ingen som oppfatter dem, fordi de i sin iboende natur (svabhāva) er ufattelige. De er umålelige fordi det ikke er noe som kan måle dem.
Kapittel 44: Bestanddeler
På samme måte som en stor konge delegerer alt arbeidet i kongedømmet, på samme måte blir alt arbeidet til bodhisattva'er og tathāgata'er delegert av prajñāpāramitā som inkorporerer alle ting til gunst for alle, i henhold til deres evner og tilbøyeligheter.
Bodhisattvaer mestrer, men aktualiserer ikke realiseringene til srotaāpanna'er og andre śrāvaka'er. De oppnår «toleransen overfor ikke-produksjonen av dharma'er» eller anutpattika­dharma­kṣānti (མི་སྐྱེ་བའི་ཆོས་ལ་བཟོད་པ།, mi skye ba’i chos la bzod pa). Selv om milliarder av śrāvaka'er har gått inn i nirvāṇa, og milliarder av bodhisattvaer har oppnådd oppvåkning, sørger prajñāpāramitā for at det verken blir færre eller flere.
De som umiddelbart tror på prajñāpāramitā i dette livet har definitvt vært mennesker før, eller guder i Tuṣita (དགའ་ལྡན།, dga’ ldan) i nærvær av Maitreya. De er som kyr som ikke slipper kalvene sine. Andre vil bli overveldet av å høre om prajñāpāramitā og vil miste bevisstheten. De som hører om og praktiserer prajñāpāramitā halvhjertet, men fortsetter med noe annet er de som har hørt om det i tidligere liv uten å praktisere det. Disse er nye bodhisattva'er. De tror på prajñāpāramitā, men utøver det ikke fullstendig.
Kapittel 45: En båt
De som driver av gårde over et hav uten noe å holde seg i, står i fare for å synke og drukne. På samme måte er det med de som tror men mangler den sanne basis i virkelighetens ultimate natur. De degenererer langsomt men sikkert i deres utøvelse av prajñāpāramitā og faller ned på śrāvaka'ens nivå. Når du bærer vann i en gjørmepotte som ikke er avfyrt, løser potten seg opp og alt går tapt. De som utøver prajñāpāramitā uten kyndige midler har det på samme måte. Hvis et skip ikke har blitt godt sammenføyd og forseglet, vil det synke på reisen. De som har kyndige midler, besitter troen uten å ha noe som basis, og de oppnår kunnskapen om alle aspekter. En forfallen gammel mann kan ikke stå alene, men med hjelpere under begge armene kan han bevege seg. På samme måte, med assistanse fra prajñāpāramitā og kyndige midler oppnår man kunnskapen om alle aspekter og faller ikke til nivåene til śrāvaka'ene eller pratyekabuddha.
Bodhisattva'er blir ikke assistert i generøsitet, når de samtidig tenker «jeg er generøs» og så videre, og falskt projiserer en giver, en gave, kunsten å gi, og så videre. De som er uten slike konstruksjoner blir assistert av prajñāpāramitā og kyndige midler og vil fortsette til den fjerneste grense eller āram (ཕ་མཐའ།, pha mtha’).
Kapittel 46: Forkynnelsen av den iboende naturen til alle dharmaer
Det finnes bodhisattva'er som er neofyter og bodhisattva'er som er sikker i sin utøvelse. De førstnevnte har tro eller śraddhā (དད་པ།, dad pa), men kan vakle. De må skrive ned prajñāpāramitā, høytlese det, memorisere det, og så videre. De må dyrke det og må finne lærere eller śāstṛ (སྟོན་པ།, ston pa) for å undervise i det, lærere som forklarer utøvelsen av de seks pāramitāer uten at de danner noen idéer om dem. Bodhisattva'er som utøver det sikkert er de som gjør det vanskelige. De kalles —
De underviser andre i den autentiske prajñāpāramitā og bringer dem til de fjerneste strender eller para (ཕ་རོལ།, pha rol) hvor alle fenomener er en enhet fordi de verken har kommet eller gått.
Kapittel 47: Om å temme grådighet
Attributtene (ākāra, རྣམ་པ།, rnam pa), merkene (liṅga, རྟགས།, rtags) og kjennetegnene (nimitta, མཚན་མ།, mtshan ma) på at bodhisattvaer er avaivarttika (ཕྱིར་མི་ལྡོག་པ།, phyir mi ldog pa) eller irreversible fra oppvåkningen er fraværet av grådighet (rāga, འདོད་ཆགས།, ’dod chags), hat (dveṣa, ཞེ་སྡང་།, zhe sdang) og forvirring (moha, གཏི་མུག, gti mug). Beskyttet av den rustning som vet at alle fenomener er illusoriske, vil de aldri bli oppskaket av noen utfordringer som de møter når de arbeider for vesener, og vil aldri gi opp umulige vesener og gå inn i śrāvaka nirvāṇa.
Meditasjon på prajñāpāramitā er opphøret av meditasjon på prajñāpāramitā. En irreversibel bodhisattva er ikke tilknyttet noe fenomen, praktiserer alltid de seks pāramitāer, og — fordi de kjenner prajñāpāramitā fra fortiden, vegrer de seg ikke mot det som treningen omfatter.
Kapittel 48: En presentasjon av bodhisattvaens trening
Prajñāpāramitā er dypsindig for til syvende og sist (paramārthataḥ, དོན་དམ་པར།, don dam par) er den ubesmittede tilstand (saṃkleśa, ཀུན་ནས་ཉོན་མོངས་པ།, kun nas nyon mongs pa) det samme som den den rensede tilstanden av oppvåkning. I begynnelsen trodde Tathāgata at prajñāpāramitā ville være alt for vanskelige å forstå for selv-sentrerte folk som er vante med dualistisk tenkning, og han avstod fra å undervise i det. Prajñāpāramitā er en doktrine som er i harmoni med virkeligheten.
Den eldre Subhūti tar etter Bhagavān fordi han underviser i tomheten som sitt utgangspunkt. Han tar etter ham fordi i slikheten er han det samme som Tathāgata, fordi alle dharmaer og Tathāgata er de samme i slikheten.