cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Stanley Brothers
Arven
Den gamle Ralph rakk å oppleve at sønnesønn Nathan i 2014 mottok en "Bluegrass Album of the Year"-utmerkelse av Gospel Music Association for sitt album Every Mile. Etter Ralphs død fortsatte Ralph II i spissen for The Clinch Mountain Boys. . Den har nå (2021) gått inn i sitt 75. år som gruppe og er dermed en av de lengstlevende grupper innen populærmusikk. Også Nathan sang med denne gruppen.
Argentine Islands
Argentine Islands er en øygruppe i Antarktis, beliggende ni kilometer sørvest for Petermann Island og sju kilometer nordvest for Cape Tuxen i Wilhelm Archipelago utenfor Den antarktiske halvøy.
Jungeldyret (bok)
Boken er oversatt til norsk av Bjørn Rønningen; den norske utgaven ble utgitt av Damm & Søn forlag i 1994. Den norske utgaven er illustrert med bilder fra tegnefilmen som var basert på boken.
Argentine Islands
Øygruppen ble oppdaget under Jean-Baptiste Charcots ekspedisjon 1903–05 og gitt navnet Îles Argentines etter den argentinske republikk i takknemlighet for myndighetenes velvilje i forbindelse med ekspedisjonen. British Graham Land Expedition (BGLE) under ledelse av John Riddoch Rymill var stasjonert på Argentine Islands i 1935 og gjennomførte grundige undersøkelser av dem.
BluePoint Linux
BluePoint Linux er en tidligere kinesisk Linuxdistribusjon som var basert på Red Hat Linux. Distribusjonen ble utviklet av BluePoint, Kinas ledende programvareselskap for Linux. Det ble grunnlagt i Shenzen i desember 1999 og het tidligere Shenzhen Sinx. Selskapet var en utløper av kjerne-hacker gruppen SoftwareOPENUNIX NETWORK STUDIO, Co. Ltd., som omfattet noen av de fremste eksperter på UNIX/Linux i Kina.
Distribusjonen benyttet skrivebordsmiljøet KDE i tillegg til vindusbehandleren IceWM og WMaker. Distribusjonen hadde 32-biter x86 som plattform.
Første versjon ble lansert 10. desember 1999. Siste versjon var versjon 2.0 som ble lansert 20. juli 2002
Primetime Emmy Award
Primetime Emmy Award er en amerikansk pris som anerkjenner utmerket arbeid innen amerikanske TV-programmer sendt i beste sendetid på kvelden. Prisen deles ut av Academy of Television Arts & Sciences. Den ble utdelt for første gang i 1949, og ble den gang bare kalt Emmy-prisen. Etter at utdelingen av Daytime Emmy Award startet på 1970-tallet, ble ordet «primetime» lagt til for å skille mellom de to prisene.
Utdelingen av Primetime Emmy blir vanligvis sendt på TV i midten av september, søndagen før TV-kanalene offisielt starter høstsesongen. Seremonien veksler mellom å bli vist på de fire store fjernsynsnettverkene (CBS, ABC, NBC og Fox). Ettersom NBCs sendinger med Sunday Night NFL Football begynner i september, har Primetime Emmy-seremonien blitt flyttet til slutten av august i 2006, 2010 og 2014, når det har vært NBC sin tur til å vise den.
Emmy-prisen tilsvarer Academy Award (for film), Tony Award (for teater) og Grammy Award (for musikk).
Brisyre
Brisyre er et bitegn i form av en liten tilleggsfigur i et våpenskjold, eller en tilføyelse av en eller flere bistreker i et bumerke. Brisyre er et tillegg for å skape litt forskjell eller litt likhet med et eksisterende våpen eller bumerke.
Ordet «brisere» betyr å legge til en brisyre, mens ordet «brisering» kan bety det samme som ordet brisyre.
En turnerkrage er den mest vanlige brisyren i våpenskjold, men den er uvanlig i Skandinavia. Tilføyelse av brisyrer er sjeldne i skandinaviske våpenskjold, men metoden er godt kjent fra Storbritannia og enkelte andre land.
Brisyrer blir lagt til i våpnenes skjold, det forekommer brisyrer også på skjoldholdere, men brisyrer er uvanlige i hjelmtegn.
Nedenfor er det avbildet først et kongekronet skjold for en portugisisk monark uten brisering, og deretter prinse- og adelskronede skjold med brisyrer, alle fra den tidligere portugisiske kongeslekten. Brisyrene er såkalte «turnerkrager» i skjoldets øvre del og på turnerkragenes fliker er det forskjellige småfigurer som brisyrer.
Flickan från Gästis
Flickan från Gästis er tittelen på et musikkalbum utgitt i 2001 av den norske musikeren Håkon Banken. Albumet var hans 16. soloutgivelse, og hans første på ti år. Det ble utgitt på Dueliens Forlag. Banken hadde de siste årene opptrådt med dansebandet Express i Solør og Sverige. På platen er det noen nyskrevne låter i vise- og dansebandstil. I tillegg har Banken tatt med noen spor fra tidligere produksjoner: «Sissi», «Soldatens kortstokk» og «Du får ingenting med».
Dagestantur
Dagestantur (Capra cylindricornis) er en monotypisk art i slekten geiter (Capra), som videre inngår i tribuset sauer og geiter (Caprini) i kvegfamilien (Bovidae). Det er imidlertid knyttet tvil til om dette er en selvstendig art. Arten er utbredt i de østre Store Kaukasusfjellene, på begge sider av grensen mellom Aserbajdsjan, Georgia og Russland.
Taksonomi
Det er knyttet usikkerhet til om kubantur (C. caucasica) og dagestantur er to selvstendige arter eller om det er en enkelt art med geografisk avhengig variasjon, eller to semi-arter med et morfologisk mellomliggende, muligens med en hybridpopulasjon mellom seg.
Biologi
Dagestantur er meget massiv og kompakt art med utpreget kjønnsdimorfisme mellom kjønnene. Bukken har en kroppslengde på cirka 178–192 cm, mens geitene typisk måler 135–141 cm. I tillegg kommer en kort hale som typisk utgjør cirka 11–15 cm. Bukkens skulderhøyde er cirka 79–104 cm, og geitas cirka 65–80 cm. Bukkene veier typisk 100–143 kg og geitene cirka 48–64 kg. Bukkens horn måler typisk 70–90 cm, mens geitas måler kun 20–22 cm.
Den totale bestanden av dagestantur består av cirka 23 000 individer og regnes som stabil. Utbredelsen begynner ved det øvre løpet av elven Baksan øst for Elbrus, Europas høyeste fjell, og strekker cirka 600 km seg østover, langs skråningene på Kaukasus- og Babadahfjellene. Dette omfatter subalpine og alpine områder, i elevasjoner mellom 1 000 og 4 000 moh.
Dagestantur danner normalt flokker på cirka et dusin dyr. Bukker og geiter med unger lever separat utenom i brunsttiden, i det bukkene gjerne trekker høyere opp i fjellene enn geitene. Der kan yngre bukker danne ungkarsflokker, mens de eldste gjerne er solitære. Paringstiden er i perioden desember–januar. I denne tiden trekker bukkene ned til geitene og danner blandingsflokker, der bukkene kjemper om retten til å pare seg. Disse bukkekampene er ofte svært brutale, og til og med geitene kan bli aggressive mot hverandre og ungdyrene i denne perioden. Som regel vil bare de eldste og største bukkene (typisk fra fem år og eldre) klare å par seg. Geita går drektig i 150–160 dager og føder typisk kun ett kje, og bare sjelden to. Geitene isolerer seg under kjeingen og holder avkommet gjemt i 3–4 dager. Kjeingen skjer normalt sen på våren og avkommet avvennes gradvis etter 2–4 måneder. Etter brunsten trekker bukkene høyere opp i fjellene igjen.
Inndeling
Inndelingen følger Bovids of the World: antelopes, gazelles, cattle, goats, sheep, and relatives av Castelló (2016).
Forvaltningsfellesskap
Forvaltningsfellesskap (tysk: Verwaltungsgemeinschaften) er innenfor tysk lovgivning navnet på en administrativ samordning mellom kommuner i de tyske delstatene Baden-Württemberg (hvor det kalles Vereinbarte Verwaltungsgemeinschaft), Bayern, Sachsen, Schleswig-Holstein, Sachsen-Anhalt og Thüringen.
Et forvaltningsfellesskap består av flere tilgrensende kommuner innenfor samme krets (Landkreis), med egne politiske representanter og et eget overhode som tidvis bærer tittelen «borgermester» (Bürgermeister). I Fristaten Bayern bærer en av borgermestrene i medlemskommunene tittelen «formann av fellesskapet» (Gemeinschaftsvorsitzender). I Baden-Württemberg blir denne oppgaven tildelt en borgermester innenfor en av kommunene, mens det i Thüringen finnes forvaltningsfellesskap med både en felles borgermester og med en borgermester innenfor en av kommunene.
Forvaltningsfellesskapets oppgaver omfatter blant annet planlegging av bruken av landarealer, sanitære forhold, pengetransaksjoner og ansvaret for kirkegårder og brannvesen. Oppgavene kan også omfatte finansiering av grunnskoler og vedlikehold av kommunale veier. Også andre oppgaver kan overføres fra kommunene til forvaltningsfellesskapene, deriblant turisme.
I Schleswig-Holstein defineres Verwaltungsgemeinschaft i § 19 av Lov om kommunalt samarbeid som skriftlige avtaler om å dele offentlige, administrative oppgaver.
Under evige stjerner (film)
Under evige stjerner (originaltittel: L'Éternel retour) er en fransk kjærlighetsfilm fra 1943 regissert av Jean Delannoy og med dreiebok av Jean Cocteau fritt etter legenden om Tristan og Isolde. Hovedrollene spilles av Madeleine Sologne og Jean Marais.
Om filmen
Filmen handler om en man som finner en ung kone for sin onkel, men selv forelsker seg i henne med ulykkelige konsekvenser. Filmens franska originaltitel, L'Éternel retour, betyr "den evige gjentagelse" og viser til Friedrich Nietzsches idéer om læren om evig gjenkomst.
Opsidota
Opsidota er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, avlange, mørkbrune trebukker. Oversiden er blank og fint hårete. Antennene er lengre enn kroppen og noe sagtakkede. Pronotum har buede sidekanter med en tann midt på. Dekkvingene er litt avsmalnende bakover.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
EM i karate 2005
EM i karate 2005 (europamesterskapet i karate) ble arrangert i San Cristóbal de La Laguna i Spania i 2005.
Progressiv rock
Progressiv rock (forkortet som progrock eller prog; tidvis omtalt som kunstrock eller symfonisk rock) er en bred undersjanger av rockemusikk som utviklet seg i Storbritannia og USA gjennom midten og slutten av 1960-årene. I begynnelsen ble den kalt for «progressiv pop», og vokste ut av psykedelisk musikk som forlot standardiserte poptradisjoner til fordel for instrumentering og komposisjonsteknikker oftere assosiert med jazz, folkemusikk eller klassisk musikk. Andre elementer som bidro til dens betegnelse som «progressive» var sangtekster som var mer lyriske. Teknologiutviklingen ble utnyttet til å skape nye lyder, musikken nærmet seg en tilstand av «kunst», og i innspillingsstudioet framfor konsertene ble fokus for musikalsk aktivitet, noe som ofte innebar å skape en musikk til å lytte framfor å danse til.
Sjangeren
Progressiv rock er basert på en sammensmeltning av stiler, tilnærminger og sjangre, og involverte en kontinuerlig bevegelse mellom formalisme og eklektisisme. Grunnet dens historiske mottagelse, er dens omfang tidvis begrenset til en stereotyp av lange soloer, lange album, lyrikk preget av fantasylitteraturen, grandiose sceneframføringer med kostymer, og teknisk dyktighet.
Kommunale Boligadministrasjoners Landsråd
Kommunale Boligadministrasjoners Landsråd (KBL) er en medlemsorganisasjon for alle Norges kommuner, hvor boligpolitikk og boligsosialt arbeid settes i fokus.
Progressiv rock
Sjangeren
De første gruppene som framviste progressive trekk er retrospektivt beskrevet som «urprogressive». I 1967 utgjorde betegnelsen «progressiv rock» et mangfold av løst assosierte stiler. Canterburymiljøet i England, som også betraktes som egen sjanger eller sound, i slutten av 1960-årene, besto av en rekke progressive band som framhevet bruken av blåseinstrumenter, komplekse akkordskifter, og lang improvisasjoner. Rock in Opposition, et kollektiv av progressive engelske band i slutten av 1970-årene, var mer avantgardistisk, og kombinert med Canterbury-stilen, utgjorde det hva som betegnes som avantgardistisk-progressiv rock, «avant-prog». I 1980-årene fikk en ny undersjanger, ny-progressiv rock, en del kommersiell suksess, skjønt også denne ble anklaget for å være avledet og mangle nyskapning. Post-progressive band har vært påvirket av nyere utvikling i populærmusikken og av avantgardistisk musikk siden midten av 1970-årene.
Bakgrunn
Ideene om å skape mer utfordrende rock kom tidlig i 1960-årene i Storbritannia. De innovative utøverne begynte å skape kunst- eller lyttemusikk. Man kunne ta elementer fra andre – ofte totalt fremmede – sjangre i rockesammenheng. Undersjangre av rock, som blues-rock og folk-rock ble med god hjelp fra konkret musikk – et konsept basert på opptak av naturlige lyder, bearbeidet elektronisk og satt i en musikalsk sammenheng – inspirasjon til utviklingen av nye typer søkende musikk. Dette resulterte i en rekke forgreninger av rock, og den nytenkende musikkgenerasjonen fikk en felles betegnelse, «progressiv rock».
Sjangeren psykedelisk rock ble utøvd på midten av 1960-årene, og var på mange måter en forløper til den progressive rocken. Garasjeerockere og folkrockere både i USA og Storbritannia utøvde det som skulle vise seg å være en forløper til progressiv rock, kunstrock, eksperimentell rock, hard rock og heavy metal. Andre, som King Crimsons låtskriver og gitarist Robert Fripp, mener progressiv rock startet med The Beatles' systematiske, radikale tilnærming til å forbedre rock (spesielt Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band ) heller enn fra den mer utflytende hippiefilosofien som var forbundet med psykedelisk musikk.
Uttrykket progressiv folkemusikk viser tilbake på en musikalsk bevegelse som allerede ved Woody Guthrie i 1930-årene starta å spore innpå noe progressivt, gjerne lada med politiske budskap. Folkrocken ble også til inspirasjon for utøvere av progressiv rock.
Musikalske kjennetegn
Noe av det viktige i utviklinga av progrocken var eksperimentering med form og struktur med bevisst bruk av uvanlige takter, moduleringer, rekapitulering, temposkifter og taktskifter. Man kunne gjerne bruke klassiske former og noen band eksperimenterte også med å lage rene suiter. Stykkene eller låtene gav mer rom for forseggjorte instrumentaldeler. Solistiske løp fikk større plass, da også låtene kunne vare lenger enn den tidligere «grensa» for pop/rock-låter på rundt tre til fire minutter. Pink Floyds sang «Let There Be More Light» fra musikkalbumet A Saucerful of Secrets hadde en tominutters gitarsolo på slutten, med vreng og ekkoeffekter. Også på albumet In the Court of the Crimson King er det instrumentaldeler som er ganske utfyllende.
Den progressive rocken bød på mange forandringer i bandbesetninger. Den tradisjonelle bandbesetningen med trommer, bassgitar og gitar ble riktignok beholdt, men nye instrumenter kom på banen. Strykere, treblåsere, ofte tverrfløyte, messingblås, synthesizere og el-orgler. Beatles hadde allerede brukt orkester i sangen «All You Need is Love», strykegruppe i balladen «Yesterday» og piccolotrompet med tema fra en av Bachs brandenburgkonserter i «Penny Lane». Bandet Yes vakte oppsikt da det spilte inn sitt andre album, Time and a Word i 1970, og hadde med et trettimanns strykeorkester på de fleste av sangene. Slike prosjekter gjorde begrepet symfonisk rock mer aktuelt, en sjanger som sprang ut fra progrocken i 1970-åreness England. Bruken av gitaren opplevde en renessanse med utviklinga av tappeteknikken. Gitaristen Steve Hackett fra Genesis var blant de første rockegitaristene som utøvde denne teknikken, som man kan høre på sangene «The Return of the Giant Hogweed» (1971) og «Dancing With the Moonlit Knight» (1973). Trommeslagerne i progrock-band kunne gjøre trommesettet til en melodisk aktør, og ofte vil man kunne høre dobling av melodier på tammene.
Sangteknikken som brukes i progrock er selvsagt varierende, men vokalistene hadde en tendens til å synge på en balansert måte uten mye fylde og vibrato. Dette gjelder spesielt balladene, da de mer harde sangene kunne ha en mer rå stemmebruk. Det blei brukt vrengeffekter, også på synginga.
Bruken av skalaer og akkorder begrensa seg ikke bare til de mer vanlige, som hadde vært i bruk tidligere. Det blei brukt modale skalaer, noe som ofte ble tatt fra folkemusikk eller jazz, i stedet for den pentatoniske. Melodiløpene i låtene utvikla seg dynamisk over lengre tid. Dissonanser og atonalitet ble også tatt i bruk.
Det typiske for disse gruppene var å spille inn lange låter, som ofte kunne vare i over ti minutter, med mange og svært varierende partier. Progrocken har et bredt musikalsk spekter med flere instrumenter enn det grunnleggende man finner i vanlig rock. I tillegg til hovedgitar, bassgitar og perkusjoner er lydbildet spekket med effekter fra andre instrumenter, som for eksempel fløyte, Hammondorgel, Mellotron, Fender Rhodes, Chamberlin og diverse strengeinstrumenter som mandolin, sitar og steelgitar.
Storhetstid: 1969–1975
England regnes normalt som progrockens kjerneområde, og King Crimsons album In the Court of the Crimson King fra 1969 regnes ofte som det første rene progrock-albumet. Men allerede i 1967 kom Moody Blues med sitt album Days of Future Passed hvor de blandet symfoniorkester og rock-elementer, albumet var en sped begynnelse for prog/symfonisk rock. Samme år ga Procol Harum ut sitt første album som hadde forløpere til deres pompøse verk og de benyttet piano som et viktig instrument, noe som heller ikke var vanlig i rock. Jethro Tull ga ut sitt første album hvor Ian Andersons tverrfløyte var et viktig instrument året etter og i 1969 kom Yes med strykeorkester på sitt første album, senere var det keyboard baserte album og Jon Anderson sin særpregede vokal som kjennetegnet gruppen. Også Pink Floyd var med fra starten av progrocken, deres to første album, med Syd Barrett som frontfigur, fra 1967 og 1968, The Piper at the Gates of Dawn og A Saucerful of Secrets er eksperimentelle og typisk tidlig prog. I Øst-Europa var det også en gryende interesse for prog, som Ungarske Omega. Også uten Barrett kom det klassiske album fra Pink Floyd som i 1970 Atom Heart Mother og i 1971 Meddle, begge med spor som gikk over en hel albumside. Van der Graaf Generator ga også ut klassiske album i 1970 – 71, The Least We Can Do Is Wave To Each Other og Pawn Hearts.
Jethro Tulls kom med nytt album i 1970 og i 1971 kom Aqualung, Thick as a Brick i 1972 og i A Passion Play  i 1973. King Crimsons ga ut to album i 1970, et i 1971 og Larks' Tongues in Aspic i 1973. 1973 var et bra år for progrocken i England, Yes hadde gitt ut sitt kjente album Close to the Edge året før og fulgte nå opp med dobbeltalbumet Tales from Topographic Oceans, med Rick Wakeman sitt briljerende keybordspill. Camels første album ble også utgitt, og Mike Oldfields første album, Tubular Bells, som låt annerledes enn noen hadde hørt før. Og 1973 var året Pink Floyd ga ut The Dark Side of the Moon.
1974 og 75 hadde også mange britiske høydepunkt. Camel utga albumene Mirage og The Snow Goose som var symfonisk progrock. King Chrimson ga ut Starless and Bible Black og Red med mer jassinspirert, harder prog med lange oppbyggende spor. Oldfield fulgte opp suksessen fra Tubular Bells med albumene Hergest Ridge og Ommadawn. Fra Jetro Tull kom albumene War Child og Minstrel in the Gallery, fra Yes kom albumet Relayer hvor keybordist Patrick Moraz hadde erstattet Wakeman og stilen hans var mer jazzpåvirket. Wish You Were Here albumet til Pink Floyd ble også utgitt i 1975. Også utenfor England var progressiv rock populært og mange band ga ut musikk i denne stilen. I USA blei flere og flere band etablert, og Kansas som hadde eksistert siden 1971, ble et av sjangerens mest populære band der med albumene Song for America, Masque og Leftoverture fra 1974, 75 og 76. I Canada var Harmonium populære og bandet Rush ga ut tre album.
Også i Asia var det noen progrock artister, i Japan var Stomu Yamash'ta en representant for for sjangeren, han ga ut fire album i 1971, blant disse Red Buddha. Progrock forble imidlertid først og fremst et europeisk fenomen, ofte med nasjonale særtrekk
I Tyskland oppsto det som britisk musikkpresse kalte krautrock, kalt for kosmisk musikk i Tyskland, med band som Tangerine Dream, Can, Faust og Kraftwerk. Musikken var mer elektronisk enn bandene i Storbritannia og Amerika, men påvirkninger kan man finne i enkelte melodier hos band som Pink Floyd, Yes, Oldfield og Saga. I 1974 og 1975 kom Tangering Dream sitt femte og sjette album Phaedra og Rubycon, musikken deres er avantgarde, instrumental elektronisk prog. Kraftwerk spilte også instrumental elektronisk prog, men ikke så flytende og med mer trommer og perkusjon, de ga ut albumet Autobahn i 1974.
I Nederland dukket band som Focus og Earth and fire opp. Focus hadde fløytist og organist Thijs van Leer som satte sitt preg på musikken, albumet Focus 3 og Hamburger Concerto ble utgitt i 1972 og 1974. Earth and fire ga ut albumet Atlantis i 1973.
I Frankrike ga bandet Magma ut fem album i perioden 1970 – 74, musikken deres er sterkt påvirket av jazz, og i Italia var Maxophone fra Milano populære. I Hellas bidro Vangelis og Aphrodite's Child til å utvikle en mer avslappet variant av progrocken.
I Sverige ga Fläsket brinner, Samla Mammas Manna, Bo Hansson og Älgarnas Trädgård ut album. I Sverige var politiske tekster, oftest fra venstresiden i politikken, mye brukt i Progg-bevegelsen.
I Norge var også progrocken populær og det var flere dyktige band som, Aunt Mary, Junipher Greene, Popol Ace, Ruphus og Prudence. Se også avsnitt: Progressiv rock i Norge
Kommersialisering: 1976–1980
Mot slutten av 1970-årene kom discoen for fullt og en ny arbeiderklasse motkultur punkrocken kom på banen i England. Dette påvirket all musikk, men fremfor alt progrocken. Den progressive rocken ble angrepet og spottet av punkrockerne.
Ifølge punkerne var Emerson, Lake og Palmer, Pink Floyd og Yes eksempler på selvopptatte hippier som med sine tekster prøvde å unnslippe virkeligheten.
Progressiv rock nådd Amerika for fullt, hvor deler av den tyngre og hardere progrocken vokste til en egen sjanger, arenarock. Styx, Boston, Rush og Kansas var med på å starte denne sjangeren som også påvirket andre progrock band. Dette kan høres på Gentle Giants albumet The Missing Piece og Pink Floyds album Animals, som begge kom ut i 1977, samt Yes albumet Drama fra 1980 og Jethro Tull A fra 1980.
Innen progressiv-/symfoniske rock ga The Alan Parsons Project ut albumet Tales of Mystery and Imagination i 1976. The Moody Blues ga ut et langt mindre progressivt album enn tidligere album i 1978, Octave, det var mer glatt pop og rock. Pink Floyd ga også ut et av sine beste album i 1977, Animals, som er et konseptalbumet. Supertramp ga ut sitt sjette album Breakfast in America i 1979, dette var også meget pop lignende. Saga startet sin karriere i 1977 og Marillion i 1979, disse to bandene var de eneste av de bandene som ble startet i denne perioden som fikk noe fotfeste.
Supergruppen U.K. ble dannet i 1977 med Eddie Jobson, John Wetton, Allan Holdsworth, Terry Bozzio og Bill Bruford, men den hadde et kort liv å ble oppløst i 1980.
Genesis klarte å holde på sin popularitet, men gikk bort fra progrock sjangeren og havnet i pop og rock sjangerne.
Den progressive rocken levde imidlertid videre som stilart, og oppnådde ved enkelte anledninger fremdeles stor popularitet. Et eksempel på det er Pink Floyds konseptalbum The Wall fra 1979.
I en periode der interessen for ideene bak prog dabbet av i Vesten, og delvis gikk under jorden under banneret Rock In Opposition, var progressiv rock på frammarsj i Øst-Europa. Det østtyske bandet City hadde en stor hit både i Øst-Tyskland og Vest-Tyskland med den 17 minutter lange låten «Am Fenster» i 1978; i Jugoslavia dukket bandet Igra Staklenih Perli opp med en psykedelia-kraut-plate i 1979. Også i Sør-Amerika var dette og begynnelsen av 1980-årene en kreativ periode for progrock, der band som argentinske Bubu, brasilianske Bacamarte og chilenske Los Jaivas komponerte musikk som også i dag er vel ansett.
Ny bølge med progressiv musikk: 1980–årene
En annen bølge av progressive band kom i begynnelsen av 1980-årene. Disse nye progrock bandene var stort sett keyboard baserte bandene som spilte utvidede komposisjoner med komplekse musikalske og lyriske strukturer.
I 1981 oppsto supergruppa Asia, som bestod av Steve Howe (Yes), Carl Palmer (ELP), John Wetton (King Crimson) og Geoff Downes (Buggles/Yes), men de overrasket publikum med et mer pop-inspirert debutalbum.
I Sverige startet bandet Pain of Salvation opp i 1984 (frem til 1991 under navnet Reality), første album, Entropia, kom først i 1997 og senere har det kommet 9 til, det siste Panther i 2020.
Noen av de gamle progrock bandene fra 1970-årene hang fremdeles med, Rush ga ut albumet Moving Pictures i 1981, Peter Gabriel ga ut to album, kjent som Security og Melt, Yes ga ut 90125, Jethro Tull kom med Crest of a Knave, Mike Oldfield med QE2, Pink Floyd ga også ut album som A Momentary Lapse of Reason i 1987. Felles for disse albumene er at de er langt mindre progressive og mer pop/rock enn tidligere album. King Crimson startet også opp igjen med andre musikere (kun Robert Fripp og Bill Bruford fra tidligere), og også de hadde lagt om stilen til en mer techno-rytmisk stil som gikk litt mot New Wave stilen.
Nordisk renessanse: 1990–årene
På begynnelsen av 1990-årene, samtidig som Skandinavia markerte seg med black metal, dukket en rekke skandinaviske band opp med ideer som kan klassifiseres som prog. Fra Sverige kom Änglagård (1991), Anekdoten (1991) og ikke minst Opeth i 1990. Opeth startet mer som et black metal band men spiller nå mer innen sjangrene progressiv metal eller progressiv rock. De har gitt ut tretten album, det første Orchid i 1995. Vider kom Opeth med nye album 1996, 1998, 1999 før albumet Blackwater Park i 2001 og ennå 4 album før Watershed i 2008, det hittil siste i 2019 In Cauda Venenum.
Også i Norge dukket det opp band som White Willow (1993), Tusmørke (1997), Wobbler (1999) og i samme slengen kan vi også nevne Motorpsycho selv om de hadde oppstart allerede i 1989.
Også progressiv metal band med tydelige røtter i prog, som Liquid Tension Experiment, ble populære på 1990-tallet.
Bruken av begrepet "progressiv" for å beskrive grupper som følger i sporene etter band fra ti til tjue år tilbake var på den tiden noe kontroversielt siden det har blitt sett på som en motsetning, progressiv musikk skulle jo være eksperimentell og nyskapende.
For de nye bandene på den tiden var ikke mulighetene begrenset til hva man kunne skape med en Mellotron eller Minimoog. De hadde datamaskinbaserte innspillingsstudioer som ga dem flere muligheter og reduserte albumproduksjonskostnadene. De har også Internett som gjør det lettere å nå ut til et bredt publikum. Det er også kommet ut prog-tidsskrift og platebutikker som spesialiserer seg på prog.
Samtidig forsvant mer og mer de akustiske instrumentene, som tverrfløyte, og dermed også forbindelsen som progressiv musikk hadde hatt til folk-musikk. De grandiose sceneframføringer med kostymer, som blant annet Genesis var kjent for, forsvant også, men disse dukker opp igjen i sjangerne heavy metal og black metal.
Også på gitarfronten ble det forandringer i lydbilde når enkelte band ble sterkt påvirket av shred-musikken. Noen av bandene fra den tiden, som svenske Flower Kings (1994), amerikanske Spock's Beard (1992) og Glass Hammer (1992), spilte en symfonisk prog i stil fra 1970-årene, men med et oppdatert lydbilde. Britiske Muse som ble dannet i 1994 har et stort spekter av musikkstiler som i tillegg til progressiv rock er symfonisk rock, alternativ rock, electronica, heavy metal og klassisk musikk. Andre band som er verdt å nevne fra denne tiden er britiske Arena (1995) og det mer progressive metalbandet Agora (1995) fra Mexico.
Ny popularitet: fra 2000–årene og videre
Betegnelsen new prog blir ofte brukt på bandene i 2000-årene som har fortsatt innen sjangeren.
Ifølge Evan Serpick, jornalist i Entertainment Weekly's : "Sammen med den nylige suksesshistorier System of a Down og nye band som The Dillinger Escape Plan, Lightning Bolt, Coheed and Cambria, og The Mars Volta skaper utrolig kompleks og oppfinnsom musikk som høres ut som en tyngre, mer aggressiv versjon av 1970-årenes storheter som Led Zeppelin og King Crimson".
I 2001 ble polske Riverside dannet, det er et progressiv rock band fra Warszawa, og i 2002 ble amerikanske OSI (Office of Strategic Influence), som spiller progressiv rock og metal. The Jelly Jam er også et amerikanskband fra 2002. Flere band har blitt inspirert av de «klassiske» progrock-bandene og har gjenopptatt musikkstilen i nyere tid. Eksempler på slike nyere band band er RPWL (fra Tyskland 1997) og Transatlantic (fra USA 1999). Noen har en sterk innflytelse fra 1970-årene, men har også i senere tid utviklet sine egne lydbilder og retninger.
Rundt 2005 gjorde stilen seg bemerket på salgslistene ved blant annet album som Frances the Mute av bandet The Mars Volta fra USA, bandet ble dannet i 2001 og spiller musikk innen sjangeren progressiv rock, psykedelisk rock og punk.
Flere band fra 70-årene er fremdeles aktive å holder konserter, gir ut konsertalbum og samlealbum. Noen gir også ut nye studioalbum, som for eksempel ungarske Omega som startet i 1962 og ga ut sitt siste album Testamentum i 2020.
Progressiv rock i Norge
Det som foregikk i utlandet dannet også grunnlaget for et aktivt musikkmiljø i Norge. Undertakers Circus ble etablert i 1967 og ga ut sitt første av to album i 1973. Saft ble etablert i 1966 og ga ut sitt første av tre album i 1971. Disse bandene, pluss noen andre, var tidlig ute og i 1970-årene og begynnelsen av 1980-årene ekspanderte norsk progressiv rock betraktelig. Et av disse bandene var Aunt Mary som bestod av musiker som Bjørn Kristiansen, Jan Groth og Svein Gundersen, musikere som også etter Aunt Mary har bemerket seg i flere andre band. Aunt Mary ga blant annet ut albumene Loaded i 1972 og Janus i 1973. Junipher Greene startet mer som et bluesband men gikk over til progrock og ga ut sitt kjente dobbeltalbum Friendship i 1971 og fulgte opp med albumet Communication i 1974. Også Popol Vuh (Popol Ace) hadde musiker som har markert seg kraftig i ettertid. Pete Knutsen, Arne Schulze, Terje Methi, Thor Andreassen og Jahn Teigen er alle kjente navn. De ga ut flere album som Popol Vuh med spor som "All We Have Is the Past", i 1972, Quiché Maya med hiten "Queen Of All Queens", i 1973, og Stolen from Time med spor som "Soft Shoe Dancer", i 1975. Også Ruphus var et meget kjent prog/jazzrock band, det var kanskje ennå mer populære i utlandet enn i Norge. Bande hadde mange utskiftinger av mer og mindre kjent musikere, blant de kjente finner vi Haakon Graf og Gudny Aspaas. Blant albumene de ga ut var New Born Day i 1974, Ranshart i 1974 og Let Your Light Shine i 1976. Lucifer Was startet i 1970 og spilte konserter frem til 1974, de spille ikke inn noe album. Men de kom sammen igjen i 1995 og fra 1997 frem til 2017 har de gitt åtte album. Kerrs Pink ble startet i 1972 og ga ut sitt første album i 1980 og sitt syvende i 2021, så det er et av de eldste progrock bandene i Norge.
Et kjennetegn ved progrock i andre europeiske land var at musikken antok nasjonale særtrekk, gjerne med sang på eget språk. Mens de ovennevnte bandene ikke skilte seg nevneverdig fra anglosaksiske band, dukket det i grenselandet mot folkrock opp band som Folque og Kong Lavring.
Prudence er et annet norsk band som hadde sanger med sterk progressiv påvirkning, selv om det også hadde sanger mer påvirket av folkrock, men de var mer rock og mindre folk enn Folque og Kong Lavring.
I 1990-årene dukket det opp flere nye norske progrock band, et av dem var White Willow, som har gitt ut syv album i tidsrommet 1995 - 2017. De spiller musikk inspirert av mange vidt forskjellige artister, men er mest kjent for sin progrock. De har spilt på de fleste større kunstrock-festivalene i USA og Europa. "Det er ikke mange norske band som beveger seg så stilsikkert i dette internasjonale landskapet. White Willow er en skjult skatt", skrev Klassekampen om bandets siste album, Future Hopes (2017). Et annet kjent band er Tusmørke som fra 1997 til 2020 har gitt ut elleve album, det mest kjente er kanskje Underjordisk Tusmørke fra 2012. Oslo-baserte Panzerpappa spiller instrumentalt progrock og har gitt ut fem album siden 1998. Det til nå siste, Pestrottedans, kom i 2016. Inspirert av 1970-årenes progrock er Wobbler, som er etablert i 1999, også et band som må nevnes. I 2005 kom albumet Hinterland, mens Afterglow ble utgitt i 2009. Det siste albumet til nå, Dwellers of the Deep, kom ut i 2020. Wobbler er et annet progressiv rock-band som ble dannet i 1999 på Hønefoss, de beveger seg i symfonisk rock landskapet.
Også på 2000-tallet ble det etablert gode norske progrock band, The Windmill, The Scheen, Magic Pie og Triosphere er eksempler på det. The Windmill startet opp i 2001, og ga i 2018 ut sitt tredje album, Tribus. Albumet vekker oppmerksomhet blant annet med en fargesterk video der assosiasjonene til Ian Anderson i klassisk positur med fløyta får en til å trekke på smilebåndet. I 2004 ble ennå et norsk band, The Scheen, som spiller metallbasert progrock dannet. De har så langt (i 2021) sluppet fire album. Magic Pie er et annet band på progrock-kartet, etablert i 2005 med base i Moss og Fredrikstad, de ga ut sin femte utgivelse i 2019, Fragments of the 5th Element. I Trondheim i 2005 ble Triosphere etablert, de spiller også en blanding/mellomting av progrock og metal. Astrosaur er et rockeband fra Oslo som spiller instrumentalt musikk som er en blanding av progressiv rock, psykedelisk rock, stoner rock, jazz, metall og post rock.
Innen folkrock grenen av progrock finner vi Gåte som ble dannet i 1999, de har fulgt opp arven etter Folque og Kong Lavring og hadde en fot innafor folke-rocken og den andre innenfor alternativ rock/progrock. Etter en pause på 12 år var de tilbake i 2017, men nå med mye mer vekt på folkemusikken. Også det Oslo baserte bandet Monograf har en klar inspirasjon fra norsk folkemusikk og folkrock, men med sin post-rock og progrock.
I 2014 ga Discogs ut en liste over "Top 100 Greatest Prog-Rock albums...ever", her var albumet Friendship av Junipher Greene på plass 71.
Progressiv metal
Progressiv rock og heavy metal startet begge som musikksjangere i slutten av 1960-årene. Progressiv rock fikk lite spilletid i radio og heavy metal fikk enda mindre, noe som førte til at heavy metal nesten forsvant. I 1980-årene kom heavy metal tilbake for fullt.
Progressiv metal sjangeren kom for fullt med Queensrÿches sitt konseptalbum Operation: Mindcrime fra 1988, Voivod sitt album Nothingface fra 1989, som inneholdt abstrakte tekster og en King Crimson lignende følelse, og Dream Theaters Images and Words fra 1992. I tillegg har man andre pionere som Fates Warning og Crimson Glory.
Et sted midt mellom progressiv rock og progressiv metall finner man også band som Opeth (1990), Pain of Salvation (1991) og Liquid Tension Experiment (1997).
Fra tidlig i 1970-årene til midten av 1980-årene var heavy metal og hardrock i praksis synonymer, og ble benyttet for å beskrive musikken til forskjellige band som Black Sabbath, Deep Purple, Led Zeppelin, Kiss, Alice Cooper, Aerosmith, AC/DC, Judas Priest, Iron Maiden og Def Leppard.
Hvilke artister regnes som progrock artister?
Hvilke som er det beste prossive rockealbumet gjennom tidene er det selvfølgelig mange meninger om. Men det er også mange meninger om hvilke artister som kan regnes å tilhøre musikksjangeren, både musiker, musikkjournalister og progrock tilhengere har mange forskjellige oppfatninger om det.
For å gi et inntrykk av hvilke artister musikkjournalistene mener skal være med og hvor forskjellige oppfatninger de har er det her en tabell med de 15 øverste plassene på tre forskjellige tilfeldig utvalgte lister:
På listene finner vi artister som også kan høre inn under musikksjangeren som fusion, jazz, rock og R&B.
På plassene fra 16 til 25 på disse tre listene finner man også navn som Camel, Peter Gabriel, Tangerine Dream, Mike Oldfield, Strawbs, U.K., The Moody Blues, Steve Hackett, Premiata Forneria Marconi (PFM), Catapilla, The Mars Volta, Argent, Frank Zappa og også navn som mange vil mene høre til i kategorien fusion, som Miles Davis, Nucleus og Magma.
Vitenskapsåret 1640
Vitenskapsåret 1640 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1640.
Handan Sultan
Handan Sultan (født ukjent år i Bosnia, død 9. desember 1605) var en validesultan i Det osmanske rike under sin sønn sultan Ahmed I fra 1603 til 1605.
Hun ble hentet i Bosnia og ble slavinne hos Cerrah Mehmed Pasha, som gav henne som gave tll den senere Mehmet III da han ble utnevnt til guvernør i Saruhan i 1583. Da Mehmet III i 1595 besteg tronen, ble hun installert i det keiserlige osmanske harem, der sultanmoren Safiye Sultan i pakt med sedvane hadde førsterangen.
Da henne segen sønn besteg tronen åi1603 ble hun selv som sultanmor høyest av rang blant alle kvinnene i haremet og førte tittelen validesultan, mend hennes forgjenger Safiye Sultan og resten av hennes ektemakes harem ble ført til Eski Saray, det gamle palass for pensjonerte konkubiner. Sammen med sin sønns lærere Mustafa Efendi ble hun sin sønns fremste rådgiver, og bestrebet seg på å sikre hans stilling og rense ut Safiyes kontakter fra palasset. Hun begunstiget bosniere, og støttet opp om Yavuz Ali Pashas of Boşnak Derviş Mehmed Pashas karriærer.
Nyrevindel
Nyrevindel (Dichondra micrantha) er en flerårig urt i vindelfamilien.
Den har en krypende vekst og slår rot i leddknutene. Bladstilken er 2–3,5 cm lang. Bladene er nyreformete og 8–15 mm i diameter. De er sparsomt hårete på undersiden og glatte på oversiden. Blomstene er gule, 2 mm i diameter og sitter enkeltvis på en opprett stilk som er kortere enn bladstilken.
Nyrevindel vokser naturlig i Texas, Mexico og på Bahamas og De store antiller. Den er mye dyrket i hager i tropiske til varmt tempererte strøk som en erstatning for gras, og finnes forvillet i mange deler av verden. I Norge er den funnet seks separate ganger i fire ulike år i perioden 2003–2008 på bark- og flisfyllinger ved Södra Cells cellulosefabrikk i Tofte på Hurum.
Idrettslaget Skjergard
Idrettslaget Skjergard (stiftet i 1989) er et idrettslag fra Øygarden i Vestland
. Klubben ble til etter en sammenslåing av de tre lokale klubbene, og.
Fotball
A-laget i fotball spiller i 2012 i 5. divisjon, etter å ha rykket ned fra 4. divisjon i 2011.
Håndball
Klubbens A-lag i håndball for herrer spiller 2020/21-sesongen i 5. divisjon. A-laget for kvinner spiller 2020/21-sesongen i 6. divisjon.
Kjørlifossen
Kjørlifossen er en foss i Lærdal kommune i Vestland. Den ligger i Kjørligrovi, ei lita sideelv til elva Nivla i Lærdalsvassdraget.
Wolfgang Helbig
Wolfgang Helbig (født 2. februar 1839 i Dresden, død 6. oktober 1915 i Roma) var en tysk klassisk arkeolog som hovedsakelig arbeidet i Roma. Han har blant annet skrevet om veggmalerier fra Campania. Han formidlet også innkjøp av antikk kunst til Ny Carlsberg Glyptotek i København.
Einherjer
Einherjer (entall einherje; fra norrønt einheri, flertall einherjar), er i norrøn mytologi de mennene som er falt i kamp på jorden, og som kommer til Åsgard etter døden. Einherjene hentes på slagmarken av valkyrjer, og de ønskes velkommen av Frøya i Folkvang, eller av Odin i Valhall og Vingolv. Når Ragnarok kommer, skal einherjene kjempe sammen med æsene i det siste og avgjørende slaget på Vigrid-vollen.
Einherjene i Valhall tilbringer dagene med kamp, spising og drikking. Om morgenen tar de hærklær på og utkjemper slag ute på tunet. Når slagene er over, reiser de falne seg uskadd, og einherjene kan sette seg til bords som de beste av venner. Til mat får einherjene kjøtt fra galten Særimne. Kokken Andrimne koker kjøttet i kjelen Eldrimne hver dag, men om kvelden er Særimne levende igjen og klar til å bli slaktet på ny. Mjøden einherjene drikker, kommer fra juret på geita Heidrun som beiter på taket av Valhall.
Det ble ansett som ærefullt å dø kjempende og havne blant einherjene i Åsgard, fremfor å dø av alder eller sykdom. Talemåten «å gjeste Odin i Valhall» ble brukt som metafor for å dø i kamp.
Hege Tunaal
Hege Tunaal (født 17. juni 1948 i Bærum) er en norsk musiker (sang og gitar), revyskuespiller og sangpedagog.
Biografi
Hun startet karrieren først innen skoleoperetter og siden som visesanger, begge deler i samarbeid med Lars Klevstrand. Sammen ga de ut albumet Dobbeltportrett i 1969, et album som hovedsakelig bestod av musikk av Geirr Tveitt og tekster av Herman Wildenvey. Senere har hun gitt ut totalt ti album hvor hun har tolket viser av ulike komponister som Hartvig Kiran, Violeta Parra, Mikis Theodorakis, Bertolt Brecht og Ketil Bjørnstad. Hun har senere samarbeidet med Klevstrand ved flere anledninger, blant annet på dobbeltalbumet Hartvig Kirans viser – Historia om Ola Skutvik & Mariann hvor også Ålesund Kammerensemble bidro og Henning Sommerro produserte. For albumet fikk de Spellemannprisen 1983 i klassen visesang. I 2003 ga Tunaal ut albumet Ildluer som var hennes første album med kun egne sanger. Samme år mottok hun Gammleng-prisen i viseklassen. I 2017 ga hun etter 14 år ut albumet Annen Hvert Sekund ... Kvinneskjebner der søkelyset blir satt på overgrep mot jenter med hovedvekt på barnebruder.
Tunaal studerte piano, gitar og sang ved Norges musikkhøgskole (som da het Musikkonservatoriet), og var en av de første som tok sangpedagogisk eksamen ved denne utdanningsinstitusjonen. Hun tilbragte senere flere år i Stockholm, der hun var elev av sangpedagogen Torstein Föllinger.
Hun underviste i sang ved Statens teaterhøgskole i 37 år.
Mehmed Divanović
Mehmed Divanovic (født 12. desember 1984) er en montenegrinsk fotballspiller som spilte for Sarpsborg 08 Fotballforening mellom 2010 og 2012.
Jeong Mi-ra
Jeong Mi-Ra (født 16. februar 1987) er en sørkoreansk skytter som konkurrerer i rifleskyting. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hennes beste resultat var nummer 17 i 50 meter rifle, helmatch.
Liste over ordførere i Buvik
Liste over ordførere i Buvik viser navn og funksjonsperiode for ordførere i Buvik kommune i Sør-Trøndelag fra kommunen ble skilt ut fra Byneset i 1848, og frem til Buvik sammen med Børsa gikk inn i Skaun kommune i 1965.
Martin (fornavn)
Utbredelse
Martin var, sammen med andre former av navnet, blant de vanligste mannsnavnene i Tyskland i senmiddelalderen. I England var navnet vanlig fra 1300-tallet og fram til 1700-tallet, og igjen på midten av 1900-tallet.
Navnet Martin er kjent i Norge fra 1200-tallet, og var blant de mest populære navnene på guttebarn på slutten av 1800-tallet og igjen fra ca. 1980. Martin var særlig populært som navn på nyfødte gutter i 2003.
I Sverige var Martin populært i 1920- og 1930-årene og igjen fra 1960-årene.
Martin var et populært navn i USA på 1800-tallet.
Martin er i dag et svært vanlig navn i Slovakia, Argentina, Tsjekkia og Færøyene. Det er også mye brukt i mange andre land. Varianten Mārtiņš er svært vanlig i Latvia.
Johann Peter Pichler
Johann Peter Pichler, også kjent som Johann Baptist Pichler (født ca. 13. mai 1765 i Bozen, død 18. mars 1807 i Wien), var en østerriksk mezzotintkunstner og portrettgravør.
Pichler utdannet seg i Wien, før han ble ansatt av Chalkographische Gesellschaft. Senere dro han til Dresden for å undervise i mezzotintkunst.
Great South Africans
Great South Africans var en sørafrikansk fjernsynsserie sendt på South African Broadcasting Corporations TV-kanal SABC3 i 2004.
Fjernsynskanalen sendte en rekke portrettprogrammer om de aktuelle kandidatene, og et stort antall sørafrikanere deltok i avstemningen via telefon, sms og internett. De siste ti plasseringene skulle avgjøres ved en ny avstemning, men programmet ble tatt av luften på grunn av politiske kontroverser, og Nelson Mandela ble gitt den øverste plasseringen basert på den første avstemningen.
Anton Saefkow
Anton Emil Hermann Saefkow (født 22. juli 1903 i Berlin; død 18. september 1944 i Brandenburg-Görden fengsel ) var en tysk kommunist og motstander av nasjonalsosialismen i Tyskland.
Saefkow ble født i en arbeiderfamilie. Han gikk som ung i smedlære og ble tilknyttet ungkommunistene. Der ble han 1922 leder for avdelingen i Berlin.
Anton Saefkow ble arrestert av nazistene i 1934 og satt i ulike konsentrasjonsleirer og fengsler frem til 1939, da han ble løslatt. Etter løslatelsen tok Saefkow straks fatt på det illegale arbeidet igjen. Etter overfallet på Sovjetunionen i 1941 bygget han opp den største motstandsgruppen i KPD, den såkalte Operative Leitung der KPD (operative ledelse av KPD). I 1944 ledet han sammen med Bernhard Bästlein og Franz Jacob en gruppe kalt Saefkow-Bästlein-Jacob-organisasjonen. Gruppen agiterte mot krigen og oppfordret til sabotasjeaksjoner. Sosialdemokraten Adolf Reichwein tok kontakt med ham for å få ham med på 20. juli-attentatet. Saefkow ble arrestert like etter det mislykkede attentatet. Han ble dømt til døden og giljotinert 18. september. Han er gravlagt på gravlund Pankow III i Niederschönhausen.
Minnesmerker
I DDR-tiden ble flere offentlige innretninger som militære avdelinger, gater, skoler, plasser og parker oppkalt etter Anton Saefkow. Fremdeles finnes Anton Saefkow Platz i Fennpfuhl og Anton Saefkow Park i Prenzlauer Berg. Det samme gjelder gater i Wismar, Görlitz og Ludwigsfelde.
Jevgenij Abalakov
Jevgenij Mikhajlovitsj Abalakov, russisk Евгений Михайлович Абалаков (født, død 24. mars 1948) er en tidligere sovjetisk fjellklatrer og skulptør.
Han er kjent for å ha nådd toppen av Kommunistfjellet (Ismail Samani-fjellet), som er 7495 meter høyt, 3. september 1933 sammen med en ekspedisjon.
I starten av Den store fedrelandskrigen ble han sendt til fronten, og våren 1948 døde han under mystiske omstendigheter mens han forberedte bestigningen av Jengish Chokusu. Hans bror, Vitalij Mikhajlovitsj Abalakov var også fjellklatrer.
Fuad Chehab
Chehab tilhørte en framstående maronittisk adelsfamilie. Han ble utdannet ved jesuittskoler og fikk offisersutdannelse ved militærakademiet i Damaskus, som da var fransk. I 1945 ble han øverstkommanderende for Libanons væpnede styrker.
I 1952 var Chehab en kort periode statsminister i en provisorisk regjering og hadde også hånd om forsvars- og innenriksdepartementet. Han beholdt samtidig posten som hærsjef. Chehab ble igjen forsvarsminister i 1956.