cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget ved Chesapeake
Etterspill
Selv om det faktiske sjøslaget manglet avklaring, var slaget ved Chesapeake et betydelig strategisk seier for franskmennene på grunn av dets konsekvenser for felttoget på land. Cornwallis var avskåret fra å reddes eller få forsyninger, mens franskmennene ble forsterket av styrkene de Vimeur hadde med seg og Washingtons armé som samlet seg fra nord. Dette førte til beleiringen av Yorktown, overgivelsen til Cornwallis sin armé og det endelige nederlaget for de britiske styrkene i Amerika.
De franske skipene
Pluton 74 (d'Albert de Rions)
Bourgogne 74
Marseillais 74
Diadème 74
Réfléchi 74
Auguste 80 (de Bougainville)
Saint-Esprit 80
Caton 74
César 74
Destin 74
Victoire 74
Northumberland 74
Palmier 74
Solitaire 64
Citoyen 74
Scipion 74
Magnanime 74
Hercule 74
Languedoc 80
Zélé 74
Hector 74
Souverain 74
De britiske skipene
London 98 (flagg)
Princess 70 (fremre flagg, Drake)
Barfleur 98 (bakre flagg, Samuel Hood)
Terrible, skadet, senere skrotet
med flere
Sibirveien
Sibirveien eller Den sibirske rute (russisk: Сибирский тракт – Sibirskij trakt), også kjent som Moskvaveien (russisk: Московский тракт – Moskovskij trakt) og Den store veien (russisk: Большой тракт – Bolsjoj trakt), var en historisk vei som knyttet det europeiske Russland til Sibir og Kina. Byggingen av veien ble beordret av Tsaren to måneder etter inngåelsen av Nertsjinsk-traktaten, den 22. november 1689, men den startet ikke opp før i 1730 og ble fullført ført på midten av 1800-tallet.
Den startet i Moskva som Vladimirveien og passerte gjennom Murom, Kozmodemjansk, Kazan, Perm, Kungur, Jekaterinburg, Tjumen, Tobolsk, Tara, Kainsk, Tomsk, Jenisejsk, Irkutsk, Verkhneudinsk og Nertsjinsk før den nådde sitt endepunkt i Kjakhta, en handelspost på grensen til Kina. Veien fortsatte derfra gjennom Indre Mongolia til en port i Den kinesiske mur i Kalgan.
På begynnelsen av 1800-tallet ble veien flyttet sørover. Fra Tjumen fortsatte veien gjennom Jalutorovsk, Isjim, Omsk, Tomsk, Atsjinsk og Krasnojarsk før den løp sammen med den gamle traseen i Irkutsk. Den var en vital transportåre for samferdselen mellom Sibir og Moskva fram til slutten av 1800-tallet, da den transsibirske jernbanen overtok dens rolle.
Fugazi
Fugazi er et innflytelsesrikt hardcore-band fra Washington D.C., USA. Bandet ble startet i 1987 av Ian MacKaye (sang, gitar), Joe Lally (bass, senere også sang) og Colin Sears (trommer). Sears forlot etter kort tid bandet til fordel for Dag Nasty, og ble erstattet av Brendan Canty. Etter noen måneder ble bandet supplert med Guy Picciotto på ekstra gitar og sang. MacKaye hadde tidligere vært vokalist i Minor Threat og Embrace, mens Canty og Picciotto begge hadde en fortid i Rites of Spring, Happy Go Licky og One Last Wish.
Gjennom hele sin eksistens har bandet vært preget av en gjør-det-selv-holdning. De har gitt ut platene sine på Dischord Records og avslått flere tilbud fra store selskaper av prinsipielle årsaker, de lager ikke effekter, de krever at konsertarrangører skal holde en lav inngangspris, og de spiller ikke konserter der det er aldersgrense. De nekter også å la seg intervjue av blader som har reklame for alkohol og/eller tobakk. I motsetning til mange andre hardcore-band har Fugazi også en policy på å slå ned på brutal oppførsel blant publikum på dansegulvet, såkalt slam-dance. Denne filosofien har også vist seg på andre måter, blant annet har bandet stilt opp for en rekke ulike formål. Fugazi har siden 2002 hatt en pause.
Musikalsk har Fugazi hatt relativt stor betydning innen hardcore-scenen. Bandet var fra begynnelsen av både preget av og en premissleverandør for emo-hardcore. Bandets lydbilde har også gjennom hele karrieren vært preget av ulike støybilder og markante brudd mellom støyende og rolige partier. Fugazi har også hentet impulser fra andre musikkstiler, som funk, reggae og jazz, selv om hardcoren har ligget til grunn hele veien. Det er imidlertid en klar utvikling å spore gjennom bandets utgivelser, der de har blitt stadig mer eksperimentielle. De fleste tekstene til Fugazi er forholdsvis politiske, men det er også mulig å merke en forskjell på tekstene til de ulike tekstforfatterne.
Diskografi
** CD-versjonen også med 3 songs.
Alle platene er gitt ut på Dischord Records.
Pippi Langstrømpe går til sjøs
Pippi Langstrømpe går til sjøs (originaltittel på svensk: Pippi Långstrump i Söderhavet) er en barnebok av Astrid Lindgren som ble publisert i oktober 1948 av forlaget Rabén & Sjögren. Den svenske utgaven er illustrert av Ingrid Vang Nyman.
Boken er den tredje boken om Pippi, og er en oppfølger til Pippi Langstrømpe og Pippi Langstrømpe går ombord.
Handling
Denne boken inkluderer at Pippi avverger en velstående og snobbete turist som tror Villa Villekulla, Pippis hjem, er til salgs - og som oppfører seg slem mot Pippi. I tillegg forsøker Pippi å underholde Tommy og Annika, samtidig som de er syke på grunn av meslinger.
Pipp blir invitert av faren sin til å besøke ham på en tropisk øy, bebodd av innfødte, som han nå regjerer som konge over. Pippi seiler deretter sammen med Tommy og til farens øyrike, hvor de blir kjent med alle de innfødte som bor der - og Pippi blir utnevnt til «Prinsesse Pippilotta»
Oversettinger
Språk, tittel, forlagets navn, år for første publisering, ev. illustratør.
Jessheim kirke (1984–2016)
Jessheim arbeidskirke er en kirke fra 1984 i Ullensaker kommune, Akershus (fra 2020 Viken fylke). Den er en del av Den norske kirke og hører til Øvre Romerike prosti i Borg bispedømme.
Byggverket er i leca og har 300 plasser.
Jessheim kirke er den yngste kirken i Ullensaker kommune og gjennomgikk flere byggetrinn før de opprinnelige planene var gjennomført. Kirken ble vigslet av biskop Lislerud i januar 1985. Kirken ble opprinnelig bygget som arbeidskirke, men fikk senere status som kirke. Arkitekt var Harald Hille. Kirken ligger sentralt til og kort avstand fra Rådhuset på Jessheim.
På grunn av kapasitetsproblemer er det besluttet å bygge større kirke. Den gamle kirkesalen ble revet i 2016, og ny kirkesal er under oppføring og forventes vigslet den 5. mars 2017.
MF «Bjørnefjord» (1962)
M/F «Bjørnefjord» var en bilferge bygget i 1962 for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap. Det første året gikk «Bjørnefjord» i ruten Kinsarvik-Utne-Kvanndal og deretter i det nyåpnede Halhjem–Sandvikvåg. Senere trafikkerte «Bjørnefjord» i forskjellige ferjestrekninger i Sunnhordland, samt som avløser ferge i andre fylker frem til 1988. Fergen ble hugget opp i 2016.
Fullmakten til kontrahering av en fergen ble gitt på representantskapsmøtet i HSD den 24. oktober 1960 men tanke på å sette fergen inn på det nye fergesambandet over Bjørnefjorden. For å takle den værharde strekningen fikk «Bjørnefjord» en høyere skansekledning og forskip og ble gitt en kraftigere maskin enn det for eksempel M/F «Vikingen» som gikk inne i Hardangerfjorden.
Overlevering fra verftet til HSD skjedde 1. juni 1962, men siden fergekaien på Halhjem ennå ikke var ferdig, først og fremst på en lokaliseringsdebatt om hvor fergekaien skulle ligge, ble «Bjørnefjord» satt inn på Kinsarvik-Utne-Kvanndal. Her gikk «Bjørnefjord» sammen med «Vikingen» og M/F «Rosendal» i ett år før hun ble overført til Halhjem–Tysnes-Fitjar (senere Sandvikvåg). Ved levering hadde fergen en kapasitet på 30 personbiler og 350 passasjerer.
Frem til 1988 gikk Bjørnefjord i fartsdistriktet til i HSD. Men i 1988 var hun blitt for liten og HSD trengte dessuten å frigjøre kapital. «Bjørnefjord» ble solgt til Polarlaks II A/S i Husvær/Sandnessjøen. Her ble fergen brukt som forstasjon for et oppdrettsanlegg fra 1988 til 2010. I mars 2010 kjøpte Johan Brigtsen fergen for 1 krone, med tanke på å føre henne tilbake til Sunnhordland. 15. april 2010 ble hun registrert som «Gamle Bjørnefjord» i skipsregisteret. 2. juli forlot hun fortøyningene i Kilvåg der hun hadde ligget i over 20 år, og gikk for egen maskin til Forvik. Etter to ukers klargjøring startet turen sørover. På en maskin gikk hun fra Forvik til Høylandsbygd og senere til Odda etter et kort opphold i Dimmelsvik. Her ble fergen overtatt av Stiftelsen MF Bjørnefjord og restaureringsarbeidet ble påbegynt.
Men restaureringsarbeidet i Odda ble etter noen få år oppgitt. Etter en dokksetting hvor det ble avdekket dårlige plater i skroget, ble planer om videre arbeid med MF «Gamle Bjørnefjord» skrinlagt. Etter en kort tid i opplag ved Sagvåg på Stord, gikk fergen i september 2016 for egen maskin til Eldøyane på Stord hvor den nå hugges opp. Motorene og annet teknisk utstyr er tatt ut for bruk som reservedeler i andre HSD-ferger som er tatt vare på. Pynteskorsteinen er tatt vare på av en privatperson i Eikelandsosen i Fusa.
De tre kløfter
De tre kløfter, eller raviner eller slukter (kinesisk: 三峡; pinyin: Sānxiá) er navnet på det idylliske berg- og naturskjønne landskapet som floden Chang Jiang renner igjennom ca. 200 km på vei fra Chongqing til Hubei. Det er et historisk viktig område, og før det ble nesten helt neddemmet frem til 2009 på grunn av De tre kløfters demning var det blant Kinas fremste turistattraksjoner.
Folkeeie
Folkeeie er et musikkalbum utgitt med Berit Nyheim og Kjell Borglund i 1981.
Mature (EP)
Mature er en musikk-EP utgitt med Bente Smaavik i 2003.
Fylkesvei 6944
Fylkesvei 6944 (Fv6944) går mellom Gangstad og Heggstad i Inderøy kommune.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen fylkesvei 235 (Nord-Trøndelag).
Zenon
Zenon (gresk Ζήνων; latin Flavius Zeno; født 425, død 4. april 491), opprinnelig navn Tarasis, var keiser i Østromerriket (Bysants) fra 474 til 491. Han var en av de mest framstående av de tidlige bysantinske keiserne. Interne opprør og religiøse uenigheter hjemsøkte hans styre, men han lyktes likevel til en viss grad i sin utenrikspolitikk. Han var vitne til den offisielle slutten av Vestromerriket under Julius Nepos og Romulus Augustus, mens han samtidig bidro mye til å stabilisere riket i øst.
Militært liv
Zenons opprinnelige navn var Tarasis. Han var født i Isauria ved Rusumblada, senere omdøpt til Zenonopolis til ære for Zenon. Hans far het Kodisa (som kan utledes fra hans tilnavn «Tarasicodissa»), hans mor Lallis, og hans bror Longinus. Tarasis hadde en hustru ved navn Arcadia, et navn som indikerer på et forhold til aristokratiet i Konstantinopel, og hennes statue ble reist i nærheten av Arcadius' bad ved trappen som fører til Topoi. I henhold til en kristen legende hadde Zenon to døtre, Hilaria og Thaopesta, som fulgte et religiøst liv, men de historiske kildene har kun bevitnet en eneste sønn født av Arcadia, som også het Zenon. Tarasis var antagelig beslektet med den isaurianske general Zenon, som hadde bekjempet Attila i 447 i forsvaret av Konstantinopel og blitt utnevnt til romersk konsul det påfølgende året.
Isaurianere var et folk som levde i innlandet fra middelhavskysten ved Anatolia, i midten av Taurus-fjellene, det som er dagens område Konya/Bozkir i Tyrkia. Som andre stammer i grenseområdene ble de betraktet som barbarer av romerne selv om de hadde vært romerske undersåtter i mer enn to århundrer. Imidlertid var de katolikker framfor kristne arianere, som gotere og andre germanske stammer, og var ikke formelt fratatt tilgang til keisertronen.
I henhold til en del forskere ønsket den østromerske keiseren Leo I på midten av 460-tallet å balansere tyngden av den germanske andelen av hæren, hvis leder var alaneren magister militum Aspar. Han mente at Tarasis og hans isaurianere kunne være en motvekt, og tilkalte ham, sammen med mange isaurianere, til Konstantinopel. Denne fortolkningen har dog blitt diskutert av andre historikere. På midten av 460-tallet hadde Arcadia og Zenon levd i Konstantinopel en tid, hvor også Lallis og Longinus levde, sistnevnte gift med en Valeria, muligens en kvinne av adelig bakgrunn.
I henhold til senantikke kilder er den tidligste referansen til Tarasis datert tilbake til år 464 da han la sine hender på en del brev skrevet av Aspars sønn Ardabur, som beviste at sønnen til magister militum hadde tilskyndet at det persiske Sasaniderikets konge hadde angrepet romersk område og med løfter om å støtte invasjonen. Via disse brevene, som Tarasis ga til keiser Leo, sørget keiseren for å avskjede Ardabur som på denne tiden var magister militum per Orientem og patrikios, således reduserte Aspars innflytelse og ambisjoner. Som belønning for sin «lojalitet», at Leo priste sammen med søylehelgenen Daniel Stylites, ble Tarasis utpekt til comes domesticorum, en posisjon med stor innflytelse og prestisje. Denne utnevnelsen kan bety at Tarasis hadde blitt en protector domesticus, enten ved Leos hoff i Konstantinopel eller tilknyttet Ardaburs stab i Antiokia.
I 465 hadde Leo og Aspar kranglet om utnevnelsen av konsuler for det påfølgende året. Det var ved denne anledningen at Tarasis' posisjon ble styrket da han ble venn og alliert med keiseren.
Svigersønn av Leo I
For å gjøre seg selv mer akseptabel for det romersk hierarki og befolkningen i Konstantinopel benyttet Tarasis det greske navnet Zenon og benyttet det for resten av livet. I 466 giftet Zenon seg med Ariadne, den eldste datteren til Leo I og Verina. Ettersom det ikke eksisterer noen referanse til en skilsmisse fra Arcadia er det antatt at hun må ha dødd i disse årene. Året etter ble deres sønn født, og Zenon ble far til tronarvingen, ettersom den eneste sønnen Leo I hadde døde i barndommen. For å understreke sønnens krav på tronen ble gutten døpt Leo. Zenon var dog ikke tilstede ved sin sønns fødsel da han i 467 deltok i en militær kampanje mot goterne.
Zenon, som medlem av protectores domestici, deltok ikke i den katastrofale hærtoktet mot vandalene, som ble ledet av Leos svoger Basiliskos. Det påfølgende året, hvor han holdt posisjonen som romersk konsul, ble han utpekt til magister militum per Thracias (romersk general) og ledet en hær inn i Thrakia. Kildene er ikke klare på hvilken fienden han bekjempet der, og historikerne har foreslått gotere eller hunere, eller kanskje opprørere fra Anagastes. Uansett, før han dro ble søylehelgenen Daniel Stylites bedt om hans mening for denne krigen, og den hellige Daniel svarte at Zenon ville bli mål for en sammensvergelse, men ville unnslippe uskadd. Leo sendte da en del av sine personlige soldater med Zenon for å beskytte ham, men de var blitt bestukket av Aspar til å fange ham. Zenon fikk høre om deres hensikt og flyktet til Sardica (Sofia), og på grunn av dette ble økte Leos mistenksomhet overfor Aspar.
Etter angrepet dro ikke Zenon tilbake til Konstantinopel, hvor Aspar og Ardabur var med betydelig makt. Isteden dro han til den Lange muren, eller kanskje mer sannsynlig, til Anastasianske mur, en eldre festning rundt 64 km vest for Konstantinopel, deretter til Pylai og videre til havnebyen Khalkedon. Mens han ventet der på en mulighet til å reise tilbake til hovedstaden ble han utpekt magister militum per Orientem. Han tok munken Peter Fullo med seg og reiste til byen Antiokia ved Orontes, som var bispestedet for hans kontor. På vegen reiste han gjennom Isauria hvor han slo ned et opprør fra befolkningen. Zenon ble i Antiokia i to år.
Mens Zenon levde i Antiokia med sin familie sympatiserte han med monofysittiske synspunktene til Peter Fullo, patriarken i Antiokia, og støttet ham mot hans motstander, biskop Martyrius av Khalkedon. Zenon tillot at munker fra klostre i nærheten kom til Antiokia som Peter Fullos tilhengere, og overså deres vold mot Martyrius' tilhengere. Martyrius dro til Konstantinopel og bad Leo om hjelp, men da han kom til Antiokia i 470 ble han informert om at Peter Fullo var blitt valgt til biskop, og resignerte. Leo reagerte ved å beordre Peter i landflyktighet og adresserte til Zenon den 1. juni 471 en lov som forbød munker fra å forlate sine klostre og oppmuntre til opprør. I samme tidsrom måtte Zenon også ta seg av et angrep fra makronere, et folkeslag i Kolchis, som angrep romerske Armenia.
Mens Zenon fortsatt oppholdt seg langt unna Konstantinopel hadde Aspar økt sin innflytelse ved å få sin sønn Julius Patricius utnevnt som cæsar og gift med Leo Is unge datter Leontia i 470. Kildene er selvmotsigende til grunnene, men hevdet klart at i 471 hadde Leo I fått Aspar og Ardabur svikefullt myrdet, bestemt med Zenons og Basiliskos' godkjennelse som i kjølvannet av mordene hadde forflyttet seg nærmere hovedstaden. Zenon var da i havnebyen Khalkedon. Etter deres død reiste Zenon til Konstantinopel og ble utpekt til magister militum praesentalis.
Første styre og Basiliskos' opprør (475–476)
Den 25. oktober 473 utpekte Leo I sin nevø Leo II, sønn av Zenon og Ariadne, til cæsar. Den 18. januar 474 døde Leo I. Om Leo II ikke allerede hadde blitt proklamert til medkeiser av sin bestefar ble han i alle fall augustus ved denne anledningen. Ettersom Leo II var syv år gammel, for ung for styre i egen person, sørget Ariadne og hennes mor Verina til å få Zenon kronet som medkeiser, noe som skjedde 9. februar 474. Da Leo II ble syk og døde den 17. november ble Zenon enehersker.
Zenon måtte bilegge saken med vandalene til kong Geiserik som truet handelrutene til sjøs med deres angrep på kystbyene til imperiet. Zeno sendte Geiserik en ambassadør med stor rang, Severus, som sørget for å oppnå en «evig» fred mellom vandalene og Østromerriket. Det var en fred som tillot romerne å betale løsepenger for fanger som var tatt av vandalene og som avsluttet vandalenes forfølgelser av katolikker på deres område.
Til tross for denne suksessen fortsatte Zenon å være upopulær blant folk flest og i senatet på grunn av bakgrunn som barbar. Hans rett til tronen var begrenset til sitt ekteskap med Ariadne og hans forhold til Verina, enkekeiserinnen. Derfor valgte han å støtte seg selv på den isaurianske andelen av hæren, særlig styrket han sine bånd med de isaurianske generaler og brødrene Illus og Trocundes. Imidlertid besluttet Verina å få sin svigersønn veltet fra tronen og erstatte ham med sin elsker, tidligere magister officiorum Patricius, ved hjelp av sin bror Basiliskos. Sammensvergelsen oppmanet til opprør i hovedstaden mot keiseren. Basiliskos greide også å overbevise Illus, Trocundes og den østgotiske generalen Theodoric Strabo om å bli med på sammensvergelsen.
I januar 475 ble Zenon tvunget til å flykte fra Konstantinopel og til Isauria sammen med sin hustru og sin mor, en del isaurianske tilhengere og rikskassen. Illus og Trocundes ble sendt for å ta ham til fange, og Zenon ble tvunget til å befeste seg i en borg hvor Illus beleiret ham, tok til fange Zenons bror Longinus og holdt ham som gissel.
Imidlertid falt sammensvergelsen raskt sammen grunnet indre motsetninger. Basiliskos tok tronen for seg selv, og fikk Verinas elsker og kandidat Patricius drept. Han tillot også pøblene i Konstantinopel til å drepe alle isaurianere som de kom over, en episode som ødela hans tilknytning med den isaurianske generalene Illus og Trocundes. Basiliskos utpekte sin nevø Armatus til magister militum, noe som gjorde Theodoric Strabo til en fiende. Ettersom Zenon ikke hadde etterlatt penger ble Basiliskos tvunget til å pålegge store skatter. Til sist gjorde han kirken til en fiende ved å støtte monofysittismen. Folket i hovedstaden ønsket å gi ham skylden for en stor brann som brente ned flere deler av byen. Med hemmelig støtte fra senatet, og med hjelp av bestikkelser betalt av Zenon aksepterte Illus å skifte side og slå sin hær sammen med Zenon, og sammen marsjerte de mot Konstantinopel. Basiliskos forsøkte å skaffe eg folkelig støtte og en sendte en annen hær mot Zenon under ledelse av sin nevø Armatus. Zenon lyktes å bestikke også Armatus og lovte å bekrefte hans posisjon som magister militum praesentalis for livet og lovte å forfremme hans sønn (også ved navn Basiliskos) til rangen som cæsar. Armatus' hær forhindret således ikke at Zenons soldater marsjerte mot Konstantinopel, og uten støtte fra Theodoric Strabo og hans hær var Basiliskos' skjebne forseglet. Han flyktet med sin familie til den store kirken Hagia Sophia. I august 476 beleiret Zenon Konstantinopel. Senatet åpnet byens porter og tillot den avsatte keiseren igjen å ta tronen. Basiliskos flyktet til en helligdom i en kirke, men ble forrådt av patriarken Acacius. Basiliskos overga seg selv og sin familie til keiseren under løftet fra Zenon at de ikke skulle bli skadet. Basiliskos og familien hans ble sendt til festning i Cappadocia, hvor Zenon fikk dem innestengt i en tørr cisterne hvor de døde.
Etter at han igjen var blitt restaurert som keiser oppfylte Zenon sine løfter. Han lot Armatus beholde sin tittel som magister militum praesentalis, muligens ble han opphøyet til rangen som patricius, og utpekte hans sønn Basiliskos til cæsar i byen Nikaea. I 477 endret imidlertid Zenon seg, antagelig på grunn av Illus som ville få fordeler av å rydde Armatus av vegen, og beordret å få Armatus henrettet. Zenon konfiskerte alle eiendommene til Armatus, avsatte hans sønn Basiliskos, og fikk ham ordinert som prest.
Vestromerrikets sammenbrudd
Våren 474 forlot Julius Nepos Østromerriket for å erobre Vestromerriket fra Glycerius, en keiser opphøyet av den vestlige patriarken Gundobad. Leo I hadde valgt Julius Nepos på grunn av at han var beslektet med keiseren gjennom sin egen hustru, en nevø av Leos, og således mottatt tilnavnet «Nepos», «nevø»; utnevnelsen skjedde i 473, men dårlig vær på havet om vinteren hadde forsinket og utsatt operasjonen fram til neste år. Det var derfor at Zenon, som hadde støttet Julius Nepos' krav på den vestlige tronen. Julius kom til Italia, avsatte Glycerius og ble keiser i juni 474. Julius hadde et godt forhold til Zenon, og myntet faktisk mynter i hans navn, i navnet til Leo II, og sitt eget.
I august 475, i løpet av Basiliskos' styre, mens Zenon var i Isauria, ble Julius Nepos veltet fra tronen av sin egen patricius Orestes og tvunget til å flykte til Dalmatia. Orestes satte sin egen sønn Romulus Augustus på den vestlige tronen. Et år senere, da Zenon ankom Konstantinopel for å velte Basiliskos' styre, ble Romulus avsatt av høvdingen til den germanske stammen herulerne, Odovakar. Sammen med det romerske senatet sendte Odovakar utsendinger til Zenon med keiserkåpen til Romulus og med beskjeden at vesten ikke lenger hadde behov for sin egen keiser, men at de anerkjente Zenon som deres lovlige hersker. Samtidig ba senatet Zenon om å utnevne Odovakar til både patricius og som offisiell keiserlig guvernør over Italia. På den samme tid mottok Zenon en annen ambassadør, sendt av Julius Nepos, som ba om penger og soldater som han trengte for å erobre tilbake sin tapte trone. Zenon svarte senatet at de skulle ønske tilbake Julius Nepos, deres rettmessige keiser, og sa også at Odovakar skulle motta ham, og at ville gladelig støtte dette.
Etter at Julius Nepos død i 480 anerkjente Odovakar Zenon som keiser, myntet mynter i hans navn, men begynte i økende grad å kalle seg selv Rex (konge).
Markians opprør (479)
Markian den yngre (Flavius Marcianus) var sønn av vestromerske keiser Anthemius (467–472) og en sønnesønn av keiser Markian (450–457). Han hadde giftet seg med Ariadnes søster Leontia, og var derfor Zenons svoger; han var to ganger konsul, i 467 og 472.
I 479 forsøkte Markian å velte Zenon og kreve tronen for seg selv. Med hjelp av sine brødre Procopius Anthemius og Romulus, samlet han soldater i Konstantinopel bestående av både borgere og utlendinger i et hus tilhørende en Caesarius, sør for Theodosius' Forum, og derfra marsjert de på samme tid mot keiserpalasset og mot huset til Illus, som støttet Zenon. Keiseren falt nesten i hendene på opprørerne som i løpet av den samme dagen ble overveldet av keiserhæren, som også ble truffet av borgerne fra taket av husene sine. I løpet av natten greide Illus å komme seg innfor Konstantinopel med en enhet av isaurianske soldater som kom fra Khalkedon og bestakk Markians soldater som lot Zenon flykte. Den nesten morgen forsto Merkian at hans situasjon var blitt desperat og soldatene til den gotiske generalen Theodoric Strabo ikke ville komme tidsnok. Han søkte tilflukt i Konstantinopels Apostelkirkem men ble arrestert med sine brødre.
Zenon sendte Markian og hans brødre til Caesarea i Cappadocia. De forsøkte å flykte, men Markian ble igjen tatt til fange og deretter forpliktet til å bli en munk i Tarsus (Cilicia), eller bli holdt fengslet i Isauria i festningen ved Papurius. Han forsøkte å flykte enda en gang, og denne gangen greide han det, men etter å ha samlet nye soldater og angrepet Ancyra, ble han beseiret og tatt til fange av Trocundus, Illus' bror.
Opprøret til Illus (484–488)
Fra sitt fangenskap greide Verina i få sin datter Ariadne, Zenons hustru, interessert i hennes skjebne, og Ariadne sørget for at hun bli løslatt, først fra Zenon, og deretter fra Illus, som keiseren hadde overlatt henne til. Illus nektet å løslate henne, og Ariadne, som sin mor, forsøkte å få ham myrdet. Jordanes tilskrev hennes hat til en annen og noe søkt grunn, nemlig at Illus hadde innpodet sjalu mistanker i Zenons hode som hadde fått Zenon til å forsøke å ta hennes liv, og at hennes kunnskap i dette hadde stimulert henne til hevn. Morderen som hadde til oppdrag å drepe Illus ble tatt til fange og Zenon kunne ikke gjøre noe for å forhindre at han ble henrettet.
Illus — med sin venn Pamprepius, Leontius og sin bror Trocundus — trakk seg nå tilbake fra hoffet, dro først til Nikea, og deretter under begrunnelsen at han trengte forandringer og måtte se til sine sår, dro videre østover hvor han ble gjort til magister militum. Etter å ha reist gjennom Lilleasia reiste de opprørsfanen i 484 da Illus erklærte Leontius som keiser. Zenon sendte en hær for å nedkjempe opprøret, men Illus vant, tok Papurius i besittelse, løslot Verina, og fikk henne til å krone Leontius ved Tarsus.
I 485 sendte Zenon en ny hær mot opprørerne, som etter sigende skal ha bestått av makedonere og skytere, under ledelse av Johannes Gibbo (pukkelrygg), eller mer sannsynlig Johannes Scytha og Theodorik amaleren, som på denne tid var konsul. Johannes beseiret opprørerne i nærheten av Seleucia og drev dem mot borgen i Papurius hvor han omringet dem. Etter noen få måneder døde Trocundus, og borgen falt etter å ha blitt beleiret i fire år, og da grunnet forræderi ved Trocondus' svoger som var blitt sendt av denne årsak fra Konstantinopel av Zenon. Illus og Leontius ble halshugd i 488 og deres hoder ble sendt til keiseren.
Affærer med goterne (474–487)
Aggresjoner fra de to østgotiske lederne, Teoderik, sønn av Theodemir, ennå ikke kalt for Teoderik «den store» og leder av goterne i Moesia; og Teoderik Strabo, leder av østgoterne i Thrakia, hadde vært vedvarende trussel siden 472. Selv om Zenon til tider planla å spille dem ut mot hverandre var de på sin side i stand til å dra fordel av hans stadige dynastiske stridigheter. Det var kun ved å tilby dem betaling og en framstående kommando at han unngikk at de angrep Konstantinopel.
Da Leo II døde i januar 474 gjorde Teoderik Strabo opprør mot Zenon. Hans støtte var fundamental for å velte Zenon og få Basiliskos på den bysantinske tronen i 475, men Strabo ble sint på Basiliskos og da Zenon dro mot Konstantinopel og mot tronraneren Basiliskos i 476, var ikke Strabo tilstede for å forsvare byen mot Zenon.
I 476/477 allierte Zenon seg med Strabos rival, Teoderik den store, og beordret ham til å angripe Strabo. Lederen av goterne i Thrakia sende en utsending til den bysantinske keiseren, tilbød fred og anklaget den andre Teoderik. Zenon forsto at dette tilbudet skjulte ytterligere konspirasjoner, og fikk senatet i Konstantinopel og hæren til å erklære Strabo som en offentlig fiende.
Planen til Zenon var å få de to Teoderik til å angripe hverandre. Han satte Teoderik den store opp mot Strabo som støttet opprøret til Markian og i 478 med løfte om en stor romersk hær som støtte. Da Teoderik den store kom gjennom fjellene ved Soundisfjellene fant han ikke den romerske militære støtten som han forventet, men isteden Strabos hær i en leir som var godt befestet. De to Teoderik besluttet da å sende en felles forespørsel til keiseren, med den hensikt å utvide østgoternes område i Moesia ytterligere sørover.
Zenon forsøkte å splitte de gotiske lederne og bestikke Teoderik den store, men denne nektet. Keiserhæren hadde i begynnelsen en del suksess, men Zenon dro ikke fordeler av sin seier, og tillot Teoderik den store til forflytte seg vestover i Thrakia og som plyndret de områdene han dro gjennom. Med den andre langt unna kunne Strabo gå med på en enighet med Zenon. Strabo fikk tilbake sin rikdom, penger ble gitt for å betale 13 000 soldater, kommandoen over palatinæ enheter, og tittelen som magister militum atter en gang. Imidlertid var hæren til Strabo, anslagsvis på 30 000 mann, fortatt en plage for keiseren som overtalte bulgarerne om å angripe goterne i deres base. Strabo beseiret bulgarerne i 480/481 og forflyttet seg deretter mot Konstantinopel, men han fikk problemer med sine egne menn og ble tvunget til å dra tilbake til Hellas. På tilbakereisen døde han i en ulykke.
Etter at Strabo døde i 481 ble den andre Teoderik konge over hele den østgotiske nasjonen og begynte å bli en kilde for uro i Balkan. Zenon allierte seg med Teoderik som han utpekte som magister militum præsentalis og selv til konsul for året 484, den første gang en barbar som ikke var borger av imperiet nådde en så høy posisjon. Zenon fikk Teoderik til å gå til krig mot Illus og usurperen Leontius, beleiret dem ved Papurius i 484–488. Imidlertid gjorde Teoderik opprør i 486 på nytt og angrep Konstantinopel, ødela byens vannforskyning, og Zenon måtte kjøpe seg fred. Han forhandlet med Teoderik og aksepterte eller foreslo at østgoterne skulle kunne invadere Italia og bekjempe Odovakar som det ble påstått hadde støttet Leontius. Det fjernet den germanske tilstedeværelsen i øst.
Kunngjøring om Henotikon (482)
I religiøse emner er Zenon berømt for hans Henotikon, «Forordningen om unionen», utstedt i 482 for megle mellom de motstridende religiøse synene blant kalkedonsk og eutykianske monofysittisme om Kristus' natur. Førstnevnte erkjente to naturer (physis) i Kristus, og sistnevnte kun en. Konsilet i Khalkedon i 451 hadde utstedt den kalkedonske trosbekjennelse og fordømte den monofysittiske posisjon. Monofysittene var fortsatte sterke, særlig i de østlige provinsene i imperiet, og patriarken av Alexandria, Petros III Mongos, var en monofysitt. Å støtte monofysittene var en av de feilgrep som Basiliskos hadde gjort da folket i Konstantinopel var kalkedonske. Samtidig hadde Zenon behov for støtte fra de monofysittiske provinsene Egypt, Syria, Palestina og i Lilleasia. Også patriarken i Konstantinopel, Acacius, var interessert i å redusere avstanden mellom de to posisjonene.
Av den grunn utstedte Zenon Henotikon, et dokument han utarbeidet med hjelp fra Acacius, og adressert til fraksjonene i Egypt. Ediktet tilføyde til Den nikenske trosbekjennelse som tillot en felles, endelig og forent symbol eller uttrykk for tro. Alle andre symbola eller mathemata ble ekskludert; Eutyches og Nestorius ble uforsonlig fordømt i bannlysinger, mens de tolv kapitelene til Kyrillos av Alexandria ble akseptert. Belæringen i Khalkedon ble ikke så mye tilbakevist eller benektet som den ble forbigått i taushet. Jesus Kristus ble beskrevet som «eneste-skapte sønn av Gud [...] en og ikke to» og det var ingen direkte referanse til de to naturer.
Biskopen av Roma, pave Felix II (død 492), ikke til å forveksles med motpave Felix II, nektet å akseptere dokumentet og bannlyste like godt Acacius i 484, og således innledet det akakianiske skisma som varte fram til 519.
I 488 kom patriarken av Antiokia, Peter Fullo, til Konstantinopel for å få hans rettighet til kirken på Kypros bekreftet. Zenon tilkalte biskopen på Kypros, Anthemius, for å svare på anklagene. Biskopen hevdet at før han reiste han hatt en religiøs visjon av den hellige Barnabas hvor posisjonen til apostelens grav ble avslørt for ham. I graven hadde Anthemius funnet apostelens relikvier og en kopi av Matteus-evangeliet, skrevet på hebraisk av Barnabas selv. Zenon mottok disse relikviene og manuskriptet, og i motytelse proklamerte han uavhengigheten til kirken på Kypros.
I 489 stengte Zenon den persiske skolen i Edessa i Mesopotamia (i dag innenfor Tyrkias grenser) på forespørsel av biskop Kyros II av Edessa ettersom den lærte nestorianisme. I stedet ble det bygget en kirke på stedet. Skolen ble flyttet til dens opprinnelige hjem i Nisibis (dagens Nusaybin), noe som var lenger øst, og den ble igjen Skolen i Nisibis, og ledet en bølge av nestoriansk utvandring til Persia.
Undertrykkelsen av samaritanenes opprør (484)
I samaritanske kilder forfulgte Zenon, som de samme kildene kaller for Zait, Edoms konge, samaritanene. Keiseren dro til Sikem, daværende Neapolis, på dagens Vestbredden, samlet de eldre og ba dem om å konvertere til kristendommen. Samaritanene er folk som er beslektet med jødene og har en religion som også er beslektet med jødedommen. Da de nektet lot Zenon mange av samaritanene drepe, og ombygget synagogen til en kirke. Deretter dro Zenon opp på Gerisimfjellet hvor samaritanene dyrket sin gud, og bygget flere bygninger, blant dem en grav for sin nylig døde sønn og på den la han et kors slik at samaritanene når de kom for å dyrke sin gud, var korset det de så. I henhold til disse kildene ble Zenon selv begravd på Gerisimfjellet. Antagelig er det isteden en forveksling av navn som har ført til denne fortellingen. Zenon hadde antagelig en sønn ved samme navn som døde før keiseren og det er mulig at det var et kristent monument tilskrevet keiserens sønn Zenon som senere ble antatt å være av den forhatte keiseren selv etter at sønnen hadde blitt glemt.
Moderne historikere tror at rekkefølgen i de fakta som er bevart i samaritanske kilder burde ha vært snudd, at Zenons forfølgelse var en konsekvens av opprøret framfor dens grunn, og de burde ha skjedd etter 484, en gang rundt 489. Zenon bygde kirken til den hellige Procopius av Scythopolis i Neapolis (Sikem) og samaritanene ble bannlyst fra Gerisimfjellet. På toppen ble det bygd et signaltårn for å alarmere i tilfelle av folkelig uro.
Død og etterfølgelse
Zenon døde den 9. april 491, av dysenteri eller av epilepsi, etter å ha styrt i 17 år og 2 måneder. Det var ingen etter ham som kunne overta. Leo hadde dødd i 474, Zenon, den første sønnen, i hans ungdom mens han bodde i hoffet. Ariadne valgte deretter å favorisere et medlem av keiserhoffet, Anastasios I, til etterfølge Zenon, hvis bror Longinus gjorde opprør og startet krig.
I henhold til en populær legende nedtegnet av to oldtidshistorikere ble Zenon gravlagt levende etter å ha blitt bevisstløs etter drukkenskap eller på grunn av sykdom. Han påkalte hjelp, men Ariadne tillot ingen å åpne sarkofagen.
Zenon i kulturen
Zenon var Tabula-spiller, et brettspill som er beslektet dagens Backgammon. I 480 hadde han en hånd som var så uheldig at han skrev et epigram for å nedtegne det. Agathias reproduserte det et halv århundre senere og det gjorde det mulig å rekonstruere det på 1800-tallet. Spillet er betraktet som forgjengeren til Backgammon og har tilsvarende regler. Zenon, som var hvit, hadde en stabel på seks spillbrikker, tre stabler med to spillbrikker, og tre stryker, brikker som står alene på et sted og er derfor i fare for å bli plassert utenfor bordet av en innkommende motspiller. Zenon kastet de tre terninger med som spillet handlet om og fikk 2, 5 og 6. De hvite og sorte brikkene ble så forflyttet til de stedene der hvor den eneste måten å bruke dem, som påkrevd av spillreglene, var å bryte de tre stablene med to brikker til strykere, således ødela spillet for Zenon.
Zenon er hovedperson i teaterdramaet på latin kalt Zeno, komponert i 1641 av den jesuittiske dramatikeren Joseph Simons og framført i 1643 i Roma ved jesuittenes English College. Denne latinske Zeno ble modellert til et gresk anonymt drama som tilhørte de såkalte kretiske teater, skrevet og framført ved Zakynthos i 1682–1683. Her ble Zenon gravlagt levende og hans bror Longinus henrettet.
Skuespillet Romulus der Große (1950) av Friedrich Dürrenmatt er Zenon en av figurene. Handlingen er løselig basert på faktisk historie; her flykter Zenon til Italia og forsøker å overbevise Romulus Augustus til å forene deres to hærer og slåss sammen, men det feiler. Dürrenmatts Zenon er en keiser som er undertrykt av bysantinske seremonier.
Hovedkilder
Hendelsene i Zenons styre er svært uklare; kun en kontinuerlig redegjørelse av hans styre har blitt bevart, skrevet av Evagrius Scholasticus, i hans Historia Ecclesiastica (kapittel 3). Andre kilder er:
Sekundære kilder
For en diskusjon om nyere forskning om livet til Zenon fram til Aspars død, se
Alcis
Barkmålere (Alcis spp.) er en slekt av sommerfugler som tilhører familien egentlige målere (Geometridae). Navnet "barkmåler" brukes også på medlemmer av andre slekter. Alcis-artene er relativt store, gråspraglete målere, ofte ganske variable i fargen, og har larver som lever på busker og trær.
Håndball-VM 1997 for menn
Håndball-VM 1997 for menn ble spilt i Japan i perioden 17. mai – 1. juni 1997. Det var første gang turneringen ikke ble arrangert i Europa.
Kyivs metro
Metroen i Kyiv er T-banesystemet i Ukrainas hovedstad Kyiv. Metroen ble satt i drift i 1960, og er dermed Ukrainas første T-banesystem, og det tredje i Sovjetunionen etter Moskvas metro og St. Petersburgs metro. Metroen i Kyiv har 1,38 millioner daglige passasjerer, og står for 42,5 % av byens offentlige transport målt i antall reisende.
Linjer
Rød linje - Svyatoshinsko-Brovarska er 22.7 km lang og består av 18 stasjoner, hvorav tolv er under bakken. Linjen er hovedlinjen i Metroen, og har 550.000 passasjerer som reiser med den hver dag. Korteste distansen er mellom "Theatrical" - "Khreschatyk" som er 766 m, og lengste distanse er "Brest" - "Shulyavskaya" som er 2.3km.
Linjen består av følgende stasjoner:
Academic town, Theatrical, Zhytomyr, Khreshchatyk, Svyatoshin, Arsenalna, Levels, Dnipro, Brest, Hydropark, Shulyavska ,Left Bank, Polytechnic Institute, Darnytsia
Station, Chernihiv, University, Forest
Blå linje - Obolonsko-Teremkivska er 21.0 km lang og består av 18 stasjoner. Linjen har mer en 460.000 reisende passasjerer hver dag.
Korteste distansener mellom Lybidska" - "Palace" Ukraine" som er 835 m, og lengste distansen er Pochayna "-" Obolon "- 1,7km.
Linjen består av følgende stasjoner:    Heroes of the Dnieper, Olympic, Minsk, Ukraine Palace, Obolon, Lybidska,  Slowly,  Demiivska, Taras Shevchenko, Holosiivska, Contract area, Vasylkivska
Postal area, Exhibition center, Independence Square, Racetrack, Leo Tolstoy Square  Towers.
Grønn linje - er 23.8 km lang og består av 16 stasjoner, alle under bakken. Linjen har mer en 350.000 reisende passasjerer hver dag. Korteste distansen er mellom "Golden Gate" - "Palace of Sports", som er 788 m,
og lengste distanse er "Vydubychi" - "Slavutych" som er 3km.
Linjen består av følgende stasjoner: Raw, Vydubychi, Dorogozhychi, Slavutich, Lukyanivska, Osokorki, Lviv Gate, Poznyaki, Golden Gate, Kharkiv, Palace of Sports, Vyrlytsia,  Klovskaya, Boryspil, Pechersk, Red hamlet, Friendship of peoples.
Kyivs metro har 52 stasjoner. Omtrent halvparten ligger svært dypt (på samme måte som i Moskva), mens den andre halvparten ligger like under jorden eller på bakkenivå.
Organisasjon
Metroen drives nå av et privat selskap eiet av det offentlige, etter at dette ble skilt ut fra jernbanedepartementet tidlig på 1990-tallet. Driftsinntektene er tredelte, i tillegg til offentlige overføringer (både fra stat og kommune) får metroen også inntekter fra billettsalg og reklame.
Metrobygging er skilt ut i et eget datterselskap. Videre utbygging av systemet ble finansiert både med overskudd fra metrodriften og med egne overføringer fra stat og kommune.
Billettsystem
Metroen har en flat takst på 8.0 hryvnia uansett lengde på reisen.
Betalingen skjer ved bruk av forhåndskjøpte polletter, som kjøpes i automater på stasjonene. Noen stasjoner tar også mynter på 50 kopijky direkte. Det finnes også en månedskortordning med et kort med magnetstripe.
Billettprisen var opprinnelig 50 sovjetiske kopek, men etter revalueringen av rubelen i 1961 ble prisen satt til 5 kopek. Denne prisen holdt seg stabil i 30 år. Etter Sovjetunionens fall gikk Ukraina inn i en periode med hyperinflasjon, og i 1996 var den nominelle prisen oppe i 30 000 rubler. Etter at ukrainerne strøk fem nuller i valutareformen samme år gikk prisen ned til 0,3 hryvnia. Siden den gang har det bare vært én prisøkning, til 2.0 hryvnia i 2010. Billettprisen bestemmes (i alle fall på papiret) av kommuneadministrasjonen, og skal godkjennes av staten.
Erlend Aas
Erlend Aas (født 25. januar 1957) er en norsk forfatter.
Aas vant en skandinavisk barne- og ungdomsbokkonkurranse med Fingerens bok, som også oppnådde en østerriksk ungdomsbokpris. I 1997 ble Aas den første mottakeren av Bjørnsonstipendet. Han fikk prisen for romanen Veis ende.
Aero Car
Aero Car og Aerocar kan vise til følgende bilmodeller:
Aero Car og Aerocar kan vise til følgende fly-biler:
Nicos Poulantzas
Poulantzas var født i Hellas, og ble politisert i studietiden sin, da han sluttet seg til Demokratisk Allianse, som var en frontorganisasjon for kommunistpartiet. Han sluttet seg imidlertid ikke til partiet før etter oberstkuppet i Hellas, da han bodde i Paris, dit han hadde flyttet etter endt studietid. Her ble han en del av kretsen rundt Althusser, sammen med andre unge marxister som Etienne Balibar, Pierre Macherey, Jacques Rancière og Regis Debray, og gjennom 1970-tallet ble han en prominent marxist, både gjennom bøkene sine og artikler, særlig i New Left Review. Han slet imidlertid også med personlige problemer, og i 1979 tok han sitt eget liv.
Statsteori
Poulatzas' statsteori var den reaksjon mot det han så som forenklede forståelser innen marxismen. Instrumentalistiske marxistiske forståelser så på staten som lite annet enn et instrument i hendene til en bestemt klasse. Poulantzas var uenig med dette, siden han anså kapitalistklassen for å være for opptatt med sin individuelle kortsiktige profitt, sammenlignet med å opprettholde klassens makt, for å kunne styre staten i sin interesse uten videre. Poulantzas argumenterte for at staten, selv om den er relativt autonom fra kapitalistklassen, likevel bidrar til å sikre kapitalismens eksistens, og derfor tjener kapitalistklassen. Han fokuserte særlig på hvordan et i seg selv splittet system som kapitalismen kunne sameksistere med den sosiale stabiliteten som var nødvendig for dens reproduksjon – i særdeleshet viste han til nasjonalismen som et redskap til å overskride klasseskillene innen kapitalismen.
Fra Antonio Gramsci lånte han forståelsen av kulturelt hegemoni. Poulantzas argumenterte for at statens egen oppgave ikke er å undertrykke de undertryktes bevegelser. Staten må heller skape enighet med de undertrykke. Den gjør dette gjennom klasseallianser, der den dominerte gruppen skaper en 'allianse' med de dominerte gruppene som et redskap for å skaffe den dominerte gruppens støtte. I sine senere verker analyserte Poulantzas det han kalte 'det nye småborgerskapets' betydning for å konsolidere de herskende klassers hegemoni og å underminere arbeiderklassens evne til å organisere seg selv. Gjennom å innta en motsetningsfylt klasseposisjon, det vil si gjennom å identifisere seg med sin de facto undertrykker, stiller denne fraksjonen av arbeiderklassen seg på linje med det borgerskapet hvis skjebne den (uriktig) mener den deler. Fragmentasjonen (og kollapsen, vil noen påstå) av klassesystemet er for Poulantzas en definitorisk egenskap ved seinkapitalismen, og enhver politisk brukelig analyse må takle denne nye konstellasjonen av interesse og makt. Et eksempel på dette kan sees i en Poulantzas-inspirert analyse av New Deal i USA: Den amerikanske herskerklassen bidro, gjennom å gi etter for noen av arbeiderklassens krav (minstelønn, arbeidslover etc.), til å sementere en allianse mellom arbeid og den bestemt fraksjon av kapitalen og staten. Dette var nødvendig for kapitalismens fortsatte eksistens, for hvis herskerklassen bare undertrykte bevegelsene og unngikk å gjøre noen innrømmelser ville det kunne ført til en sosialistisk revolusjon.
Betydning
Poulantzas bidro med en nyansert analyse av klassestrukturene i en tid da internasjonaliseringen av produksjonssystemene (i dag globalisering) overførte makt fra arbeiderklassen til kapitalistklassen. På mange områder forutså han dagens debatt blant kritiske marxister, som Robert W. Cox og Kees van der Pijl om 'klasse', 'borgerskap' og 'hegemoni'. Disse begrepene har imidlertid bare gjenklang i en liten del av dagens statsvitenskap, der positivismen tvinger forskere til å fokusere på målbare og objektive enheter. Ved imidlertid å sette klasseanalysen i sentrum for den politiske analysen minner Poulantzas oss på at teoretikere er politiske aktører selv, og at analyser av den politiske verden er preget av den ideologien de selv benytter seg av.
Idrettslaget Bjarg
Idrettslaget Bjarg er et idrettslag som holder til i Fana i Bergen. Idrettslaget ble stiftet i 1947, og driver med masseidrett innen flere grener og har egne avdelinger for fotball, håndball, friidrett og turn. I 1987 gikk klubbens friidrettsgruppe inn i overbygningsklubben BFG Fana.
Fotball
Fotballaget spiller i Norsk Tipping-ligaen (3. divisjon). Idrettsanlegget til Bjarg heter Stavollen og består av flere kunstgressbaner og idrettshallen Bjarghallen. Anlegget benyttes blant annet til turneringer innen flere idrettsgrener.
2010
Lagets 2010-sesong endte med kun to tap på bortebane. Et ønske om å spille attraktiv fotball på hjemmebane førte til knepne tap mot tre av avdelingens bunnlag. Sesongen kjennetegnes også av at trenerteamet hadde et fokus på defensiv trygghet og risikovurderinger, i likhet med at de offensive lagdelene hadde manglende effektivitet til tross for stort teknisk repertoar. Morten Damhagen ga seg som hovedtrener etter å ha ledet laget til en sterk 5.-plass.