cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Geocaching
Mål
Geocachens koordinater i terrenget gjøres tilgjengelig på Internett. Det er deretter opp til andre deltakere i spillet å lete opp geocachene ved hjelp av satellittmottakerutstyr (GPS). Et kanskje vel så sentralt aspekt ved konseptet er at funn av geocacher forutsetter en etterskuddsvis registrering av oppdagelsen på geocachens egen oppføring på den offisielle Geocaching-nettsiden. På denne måten er det mulig for personen som gjemte geocachen, samt andre deltakerne i spillet, å følge med på hvem som finner den. Det er allikevel ikke alle som registrerer funn på nett. Man «spiller» når man vil, enten vinter eller sommer, natt eller dag.
Typer
Cachene kommer som flere typer:
Listen over er ikke komplett, og gjenspeiler kun noen av typene som finnes på den mest populære listing-tjenesten.
Cacher som inneholder fysiske elementer utlagt av cache-eier skal plasseres minst 161 meter ifra hverandre, for å forhindre feil-logging. Dette gjelder ikke earth-cacher og steg i en multi-cache som ikke inneholder elementer som er utplassert av cache-eier.
Størrelser og utforming
Tradisjonelle geocacher kan variere i størrelse, alt fra en liten nano-cache på størrelse av en lillefingertupp, til en stor kiste. En geocache med bytteting er den mest tradisjonelle varianten innen geocaching. Primærinnholdet i boksene er en logg og blyant, men man kan legge i bytteting (en:swag) av ulik karakter, små gjenstander som klinkekuler, små barneleker, figurer av ymse slag, mynter eller lignende. Når man tar en bytteting fra boksen, skal man legge noe tilbake som er finere, dvs «bytte opp». Et viktig prinsipp er at boksene ikke skal inneholde objekter som kan skade mennesker eller dyr. Man skal ikke legge mat eller noen form for spiselig i boksene, grunnet at dyr kan ødelegge dem for å få fatt i dette. Hvis boksene er blant de minste (nano for eksempel) inneholder de kun loggbok, da de er for små til å inneholde gjenstander. En type boks som er blitt mer og mer vanlig er magnetisk palatka, som brukes en del i urbane miljøer hvor det ikke er plass til å gjemme tradisjonelle bokser.
Det finnes også geocacher som er kamuflert som en annen gjenstand, og disse kan både kjøpes eller lages selv. Eksempler er uthulte stener, fuglekasser, skruer osv, noen er laget for å inneholde en cache, mens noen er selve cachen.
Plassering
I reglene for geocaching er det definert både hva slags innhold de kan ha og hvordan plasseringen av geocachene skal foregå. Alle som deltar kan legge ut bokser. Hovedregelen er at man skal innhente tillatelse av grunneier der cachen plasseres, samt at lokale lover skal respekteres i sin alminnelighet. Det er ikke tillatt å legge bokser på kirkegårder eller i murene rundt, samt på skoler og militære områder, og for nær jernbanespor. Det henstilles til at boksene legges på spesielle steder som har en viss egenverdi, enten det er fordi det er vakkert, et kulturminne, eller for eksempel har en eller annen historisk tilknytning.
Statistikk
Topp 20 antall geocacher i verden (per 3. Mars 2022)
Reisevenner
Ettersom spillet har utviklet seg, har også andre varianter av innhold i den tradisjonelle cachen kommet til. Travel Bugs er en type anheng som man henger på en gjenstand. Den har ofte bilde av et insekt på den ene siden, derav navnet. Hver Travel Bug har sin unike kode, som gjør at de kan spores på den offisielle geocache-nettsiden.
Geocoins er av samme prinsipp, men er en medalje eller myntlignende gjenstand som er merket med samme type kode, men ikke er festet til noe. I Norge blir disse typene ofte kalt «reisevenner», mens de på engelsk kalles «trackables» (sporbare). Hensikten med reisevenner er at de skal «reise» rundt, enten vilkårlig eller etter mål satt av eier, for eksempel at den skal besøke så mange høye fjell som mulig, eller flest mulig land. De blir så tatt med av geocachere fra en boks til en annen. Hver reisevenn har sin egen nettside, hvor man kan følge med hvor de har vært og hvor de er for øyeblikket. Reisevenner er ikke bytteting, og man trenger ikke å legge noe tilbake i boksen hvis man tar med seg en. Men de skal logges som fjernet, og logges når de legges i en ny boks. Beholder man en reisevenn i mer enn 14 dager uten å legge den i en boks, skal man kontakte eier og gi beskjed om dette.
Historie og opprinnelse
Spillets tilblivelse ble muliggjort av at Clinton-regjeringen natten mellom 1. og 2. mai 2000 (amerikansk tid, dvs. 2. mai kl. 04 UTC (kl. 06 norsk sommertid)) «slo av» en funksjon i NAVSTAR GPS-systemet, kalt Selective Availability (SA). NAVSTAR ble opprinnelig konstruert av det amerikanske forsvaret og var ment for militært bruk, og det var derfor lagt inn en begrensning for sivile brukere. Denne begrensningen innebar at man kun hadde en posisjonsnøyaktighet på omtrent 100 meter. Etter opphevelsen av sperren, ble nøyaktigheten bedre enn 10 meter, og navigasjon til bestemte posisjoner ble mulig med små, håndholdte mottagere.
Dette gav inspirasjon til å bruke teknologien til spill som geocaching. Den første cachen ble lagt ut av Dave Ulmer. Han satt ut en sort bøtte i skogen med forskjellige gjenstander i 3. mai 2000 i Portland i staten Oregon, USA. Han kalte dette for «The Great American GPS Stash Hunt», og skrev om det i diskusjonsgruppen sci.geo.satellite-nav. Hensikten var å se om det var mulig å finne en gjenstand med bare en GPS-mottaker. Mike Teague fant denne geocachen først. Han opprettet en nettside, der han loggførte funnet. En annen amerikaner, Jerimy Irish, fant så Teagues nettside og videreutviklet konseptet. Etterhvert har spillet økt i omfang; i dag praktiseres geocaching i over 100 land, også i Norge. Geocache nummer 2 000 000 (aktiv) ble lagt ut 28. februar 2013 i Australia, med cache-id «GC46N4E».
Forgjengeren til geocaching er letterboxing, en orienteringslek med røtter fra 1800-tallet. I likhet med geocaching leter man etter vanntette beholdere, men i stedet for GPS-koordinater bruker man ledetråder for å finne boksen.
En annen lokasjonsbasert aktivitet er Degree Confluence Project (startet i 1996, er altså eldre enn geocaching), hvor det ikke er tale om å finne en fysisk gjenstand, men geografiske punkter.
Geocaching i Norge
I Norge ble de første geocacherne registrert i 2001 (15 stk), mens 10 år senere, i 2011, ble det registrert 14 601 nye geocachere, med en total på over 50 000 geocachere i perioden 2001 til juli 2012.
Den første cachen ble lagt ut av geocacheren «Steinar, Bergen» 9. juni 2001 ved Fyllingsdalen i Bergen. Den har offisielt geocachenummer GCBBF, og har navnet «Norges første, i Bergen, The first cache in Norway», og er en multi-cache som per juli 2012 fremdeles er i drift. Det ble lagt ut ytterlige 17 cacher i 2001, mens i de første syv månedene i 2012 ble det til sammenligning lagt ut over 7 400 nye cacher, til et totalt antall på over 30 000 cacher fra 2001 til juli 2012. 29. juli 2013 var det 31 293 aktive geocacher i Norge. Norges høyest plasserte cache ligger på Galdhøpiggen, den sørligste på Skjernøy, og den nordligste på Knivskjelodden.
Statistikk på cacher per fylke i sorterbar tabell (per 3. Mars 2022)
Khalid ibn al-Walid
Khalid ibn al-Walid (arabisk: خالد بن الوليد‎; født 592 i Mekka, død 642 i Homs), eller fullt navn, Abū Sulaymān Khālid ibn al-Walīd ibn al-Mughīrah al-Makhzūmī (أبو سليمان خالد بن الوليد بن المغيرة المخزومي‎), også kjent som  Sayfu l-Lāhi l-Maslūl eller Sayfullah (Guds (dragne) sverd), var en muslimsk militær kommandant og en sahaba, følgesvenn, av den islamske profeten en av Muhammed.
Han er kjent for sin militære taktikk og dyktighet. Han ledet styrkene fra Medina under Muhammad og styrkene til hans etterfølgere, Abu Bakr og Umar ibn al-Khattab. Det var under hans militære ledelse at Arabia, for første gang i historien, ble forent under en enkelt politisk enhet, kalifatet. Som kommandant av styrkene til den islamske staten var han seierrik i over hundre mindre og større slag mot styrkene til Det bysantinske riket, det persiske sasanideriket og deres allierte, foruten også mot andre arabiske stammer. Han oppnådde å erobre Den arabiske halvøya, den islamske underleggelsen av persiske Mesopotamia (Irak) og den islamske erobringen av romerske Syria i løpet av årene fra 632 til 636. Selv om han senere ble fratatt posisjonen som den øverste militære kommandanten forble han uansett den fremste lederen av de muslimske styrkene mot bysantinerne i løpet av den første tiden av de bysantinsk-arabiske kriger. Under hans ledelse ble Damaskus erobret i 634 og den fremste seieren mot de bysantinske styrkene i slaget ved Yarmouk i 636, noe som førte til erobringen av Bilad al-Sham (Levanten). I 638, da han sto på toppen av sin karriere, ble han fjernet fra sin militær posisjon av Umar.
Snow Cake
Snow Cake er en britisk indiedramafilm fra 2006, regissert av Marc Evans. Hovedrollene spilles av Alan Rickman, Sigourney Weaver, Carrie-Anne Moss, Emily Hampshire og Callum Keith Rennie. Filmen ble utgitt 8. september 2006 i Storbritannia. Filmen følger vennskapet mellom Weavers rollefigur Linda, en kvinne med autisme, og Rickmans figur Alex, som blir traumatisert etter å ha vært i en bilulykke med Lindas datter (Hampshire). Snow Cake ble vist på mange ulike filmfestivaler, blant annet Toronto internasjonale filmfestival og filmfestivalen i Berlin.
Handlingsreferat
Den eksentriske tenåringen Vivienne Freeman kjører en tur, for å besøke en engelskmann, Alex Hughes. I hjembyen Wawa i Ontario, blir hun drept i en bilulykke, samtidig som Alex overlever ulykken bare med litt neseblod. Alle vitnene bekrefter at ulykken ikke var Alex sin feil. Alex besøker deretter Viviennes mor, Linda, for å levere noen gaver som Vivienne hadde kjøpt til henne og for å støtte henne. Hun er blitt informert om datterens død noen timer før Alex kommer på besøk, men viser ingen tegn til sorg.
Krigsseiler
Krigsseiler er en sjømann som seiler eller har seilt i utenriks fart under en krig. Uttrykket er særlig blitt brukt om norske sjøfolk som seilte ute på handelsskip under andre verdenskrig og til en viss grad sjøfolk under første verdenskrig. Disse seilte ofte i konvoi med militære og sivile forsyninger til en av de krigende partene og var under stadig trussel om å bli senket av fiendtlige bombefly, torpedobåter og ubåter.
Snow Cake
Handlingsreferat
Linda er autist, og oppfører seg ofte på uvanlige måter. Hun har mani rundt renhet som innebærer at hun hele tiden sørger for at alt i hjemmet er pent, og hindrer henne i å røre søppelsekker. Hennes problem er å finne noen som vil legge søppel utenfor for å bli samlet når søppel-bilen kommer. Tidligere ble dette alltid gjort av datteren hennes. Linda insisterer på at Alex bor hos henne i noen dager, slik at han kan gjøre dette for henne. Han er enig og arrangerer også en begravelse etter Vivienne.
Krigsseiler
I 1926 ble Minnehallen i Stavern reist til minne om sjøfolk som falt under første verdenskrig. I hallen er det kobberplater med navn på alle norske krigsseilere og utenlandske som seilte for Norge, som omkom under første og andre verdenskrig.
Snow Cake
Handlingsreferat
Under oppholdet begynner Alex et forhold til Lindas nabo, Maggie, som Linda feilaktig mistenker for å være prostituert. Politimester, Clyde, er misunnelig på Alex sin tilknytning til Maggie, som han forsøker å forsure ved å informere Maggie om at Alex nettopp er løslatt etter å ha sonet tid for å ha drept en annen mann. Maggie spør ikke Alex om dette, men venter i stedet til han tar opp emnet selv. Alex avslører at han slo ned og ved et uhell drepte en mann, som deretter falt og slo hodet. Men denne mannen hadde tidligere kjørt beruset, og truffet Alex sin 22 år gamle sønn som døde.
Krigsseiler
I ettertid
Mange krigsseilere fikk psykiske senskader av opplevelsene og følte seg delvis sviktet av det offentlige etter andre verdenskrig. To ulike organisasjoner har blitt opprettet for å arbeide for krigsseilernes sak: Norges krigsseilerforbund (1951) og Norges krigsseilerforbund (1970–2000).
Gunnar Sønsteby og andre veteraner jobbet etter krigen aktivt for å skaffe krigspensjon til de norske krigsseilerne. Sønsteby, som selv var Norges høyest dekorerte borger, uttalte at krigsseilerne var de eneste nordmenn som gjorde en innsats av betydning for krigens varighet.
Registeret norske krigsseilere og utenlandske krigsseilere på norske skip under andre verdenskrig og deres historie ble åpnet for nettsøk i 2016.
Interpol kaller
Interpol kaller ble sendt som Detektime på NRK fra 1960 til 1961 og var den andre TV-serien som gikk i Detektimen.
Samaveda
Samaveda inneholder mange av de samme tekstene som Rigveda, men organisert i en annen rekkefølge. Tekstene var ment å synges, ikke resiteres som Rigvedadiktene. Samavedaens prester het udgatri.
Skogkrabbeedderkopp
Skogkrabbeedderkopp (Xysticus luctuosus) er en av edderkoppene i gruppen krabbeedderkopper (Thomisidae). De jakter ofte fra blomster hvor de venter på byttedyret. Navnet krabbeedderkopper, har de fått på grunn av sin sidelangs gange, ved en sammenligning med krabber.
Utbredelse
Skogkrabbeedderkopp finnes i de fleste land i Europa, inkludert Norge.
Utseende
Skogkrabbeedderkopp er lyst eller litt mørkere brun eller rødbrun, med lysere eller mørkere flekker. Mange av artene i slekten Xysticus er ganske lik hverandre og er variable i farge, selv om enkelte kan ha artstypiske flekker (mønster). For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Den sovjetiske marine
Den sovjetiske marine (russisk: Военно-морской флот СССР, «SSSRs sjømilitære styrker») var sjøforsvaret i Sovjetunionen 1917–1991.
Sovjetmarinen var delt inn i flere større grupper: Nordflåten, Østersjøflåten, Svartehavsflåten og Stillehavsflåten. Flotiljen i Kaspihavet hørte administrativt til Svartehavsflåten, mens skvadronen i Indiahavet hørte til Stillehavsflåten. Andre viktige komponenter i det sovjetiske sjøforsvaret var flåtens luftstridskrefter, marineinfanteriet og kystartilleriet.
Borgerkrigen, mellomkrigstiden, og andre verdenskrig
Sovjetunionens marine ble formelt opprettet som Arbeidernes og bøndenes røde flåte i 1918. På 1920-tallet var flåten relativt svak, men med utviklingen av den sovjetiske tungindustrien på 1930-tallet økte også Sovjetflåten i størrelse og kvalitet. Den tyske invasjonen i 1941 satte imidlertid en stopper for skipsbyggingsprogrammet. Under andre verdenskrig ble mange sovjetiske sjøfolk satt opp i rene landmilitære avdelinger for å hjelpe til under kampene på østfronten.
Den kalde krigen
I februar 1946 fikk marinen nytt navn, og det ble lagt mye ressurser i oppbygningen av en slagkraftig marine. I de første årene etter krigen ble mye av skipsbyggingen basert på tegninger beslaglagt fra den tyske Kriegsmarine.
I den første halvdelen av Den kalde krigen var den sovjetiske ubåtstyrken relativt langt bak USA og NATOs ubåtstyrker i kvalitet, men stort fokus på forskning og spionasje gjorde at denne forskjellen etterhvert forsvant. Skipene i den sovjetiske Typhoon-klassen er fortsatt verdens største ubåter, og sovjetiske ubåter var spesielt kjent for stillegående reaktorteknologi og den avanserte skrogteknologien. Når det gjaldt støyutslipp lå imidlertid de sovjetiske ubåtene et stykke bak de amerikanske.
Under ledelse av Sergej Gorsjkov satset den sovjetiske overflatestyrken tungt på missiler, og det var typisk for sovjetmarinen å ha store missiler på relativt små og raske skip. Samtidig hadde Sovjetunionen flere store missilkryssere med stor ildkraft, slik som skipene i Kirov-klassen og Slava-klassen.
Sovjetmarinen delte ikke NATOs fokus på hangarskip, men utover på 70- og 80-tallet satset også sovjetrusserne delvis på slike. På 80-tallet ble «Admiral Kuznetsov» bygget, og som med krysserne var mye av fokuset på offensive missiler. Den sovjetiske marinen hadde også mindre hangarskip i Kiev-klassen, slik som «Minsk» og «Baku».
Oppløsningen
Etter oppløsningen av Sovjetunionen ble flåten delt mellom de tidligere sovjetrepublikkene. Svartehavsflåten var en spesielt vanskelig sak å bli enig om, og det gikk flere år med forhandlinger før den ble delt mellom Russland og Ukraina. Størsteparten av den tidligere sovjetflåten kom til å danne basisen i Den russiske marine.
Acetanilid
Acetanilid er et luktfritt fast stoff med blad- eller flakaktig utseende. Det er også kjent som N-fenylacetamid, acetanil eller acetanilid, og gikk tidligere under handelsnavnet antifebrin.
Fremstilling
Acetanilid kan produseres fra acetanhydrid med enten anilin eller fenylammoniumklorid
Rovedderkopper
Rovedderkopper, Pisauridae, er en gruppe (familie) av edderkopper som tilhører undergruppen Entelegynae i gruppen Araneomorphae. Gruppen er representert ved to arter i Norge, myredderkoppen (Dolomedes fimbriatus) og lyngrovedderkopp (Pisaura mirabilis), som begge er blant de største og mest spektakulære edderkoppene i Norge.
Utseende
De europeiske artene er store (15–25 mm), slanke, langbeinte edderkopper. De ligner på ulveedderkopper (Lycosidae) men kan kjennes på øynenes plassering: de fire fremste danner en tverr-rad, de midterste av de fire er ganske små. Bak disse er det et par middelsstore øyne (hos ulveedderkopper er de tilsvarende påfallende store), bakerst et par øyne på sidene som bare er litt tilbaketrukket fra de nest-bakerste (hos ulveedderkopper langt tilbaketrukket). Hvis man drar linjer gjennom de store, midtre øynene og de små, fremre, midtre øynene vil disse krysse lenge før hodets fremkant hos ulveedderkopper, omtrent ved fremkanten hos rovedderkopper. De artene som tidligere ble regnet til familien Halidae skiller seg fra de europeiske artene ved å bare være 2-3 millimeter lange.
Levevis
Rovedderkopper er aktive jegere som løper inn byttedyrene, eller sitter og venter på at et passende bytte skal komme innen rekkevidde. De store artene i slekten Dolomedes lever ved vann og løper gjerne på vannoverflaten tross sine ganske tunge kropper. De kan også dykke under for å jakte på rumpetroll, småfisk og andre vannlevende smådyr. Den andre arten som finnes i Norge, lyngrovedderkopp (Pisaura mirabilis), lever på enger, lyngheier og andre åpne områder og er et omkringstreifende rovdyr. Hunnene i denne familien plasserer eggene sine i en sekk av silke som de bærer med seg i chelicerene (ikke under bakkroppen som hos ulveedderkopper). De kan derfor ikke spise når de bærer på egg. Når eggene skal klekke, spinner hunnen et "barnerom" av silke i vegetasjonen, der hun vokter på de nyklekte ungene en tid.
Utbredelse
Familien har en verdensvid utbredelse.
Systematisk inndeling / europeiske arter
Den lille gruppen Halidae fra Madagaskar blir nå regnet til Pisauridae.
Cnemalobus
Cnemalobus er en slekt av løpebiller.
Cassandra’s Dream
Cassandra's Dream er en fransk-britisk-amerikansk thrillerkrim- og dramafilm fra 2007 med regi og manus av Woody Allen.
Cnemalobus
Utseende
Middelsstore til nokså store (ca. 20 millimeter), kraftige, hvelvede, blankt svarte løpebiller, kan ha metallisk glans.
Cassandra’s Dream
Filmen hadde norsk premiere den 11. januar 2008.
Cnemalobus
Levevis
Artene kan lage lyd ved å stridulere (gni ulike kroppsdeler sammen). Kroppen er tilpasset for graving og de lever trolig for det meste nede i jorda.
VM i motbakkeløp 2015
Verdensmesterskapet i motbakkeløp 2015 (World Mountain Running Championship) ble arrangert 12. og 18. september 2015, i Betws-y-Coed i Wales.
Cnemalobus
Utbredelse
Slekten er utbredt i det sørlige Sør-Amerika (Chile).
VM i motbakkeløp 2015
Mesterskapet ble arrangert som en del av Festival of Sport, som varte fra 12. til 20. september.
Cnemalobus
Systematisk inndeling
Systematikken følger Carabidae of the World
VM i motbakkeløp 2015
Senior, 8,9 km
68 utøvere deltok. Danske Katrine Villumsen kom på 42.-plass.
Masters
Ingen deltakere
Masters, lag
Ingen påmeldte lag
Cassandra’s Dream
Handlingsreferat
Brødrene Terry (spilt av Colin Farrell) og Ian (spilt av Ewan McGregor) bor i Sør-London, ble oppdratt av deres far Brian som eier en restaurant, og deres mor Dorothy som ber sønnene se opp til deres onkel Howard - En vellykket kirurg og forretningsmann. Brødrene kjøper en seilbåt til en utrolig lav pris, til tross for båtens gode tilstand. De gir båten navnet Cassandra's Dream, etter en hund på en veddeløpsbane hvor Terry vant pengene til å kjøpe båten. Brødrene vet ikke noe om gresk mytologi, og de er ikke klar over de illevarslende historiene rundt dette navnet - den gamle profetinnen Cassandra, hvis dødsprofetier ikke ble fulgt av de rundt henne. En dag møter Ian den vakre skuespillerinnen Angela Stark (spilt av Hayley Atwell) som han blir forelsket i.
Terry sliter med spilleavhengighet som fører ham i stadig dypere gjeld. Ian ønsker å investere i ett hotell i California for å finansiere et nytt liv sammen med Angela. For å få bukt med deres økonomiske problemer, ber de onkel Howard om hjelp. Han samtykker, men ber om en tjeneste til gjengjeld: De må drepe en person for ham. Howard risikerer å havne i fengsel, og hans fremtid blir truet av Martin Burns, en tidligere forretningspartner som planlegger å vitne mot ham i en rettssak. Howard ber dem kvitte seg med Burns, og til gjengjeld skal han belønne dem økonomisk.
Brødrene lykkes de med å gjennomføre drapet, og senere ødelegge våpnene de brukte. Terry blir etter hvert fortært av skyld, og han begynner snart å misbruke alkohol og andre rusmidler. Hans oppførsel skremmer snart hans forlovede, som forteller Ian om situasjonen. Terry ønsker å overgi seg til politiet og innrømme alt sammen, så Ian går til Howard for mer hjelp. De mener at de ikke noe annet alternativ enn å kvitte seg med Terry på båten deres.
Pitcairnøyene
Historie
Pitcairn var opprinnelig bebodd av polynesiere som bodde der i flere hundre år, fram til rundt 1500-tallet. Øya var imidlertid ubebodd da Pitcairn ble oppdaget av den portugisiske oppdagelsesreisende Pedro Fernandes de Queirós i 1606. Den ble gjenoppdaget av britene i 1767 og oppkalt etter mannen som først fikk øye på øya. I januar 1790 bosatte åtte av mytteristene fra HMAV «Bounty» seg på øya med sin anfører Fletcher Christian i spissen, sammen med tahitierne de hadde med seg; syv tahitiske menn og tolv kvinner, og satte deretter fyr på skipet. Vraket kan i dag ses under vann i Bounty Bay. Selv om de klarte seg godt ved å dyrke jorda og fiske, var den første perioden prega av konflikter mellom innbyggerne, spesielt mellom mytteristene og de tahitiske mennene, som ble behandlet som annenrangs. Noen år etter gjorde tahitierne opprør, og fire av mytteristene ble drept, deriblant Fletcher Christian, før alle opprørerne selv ble drept. Alkoholisme blant de fire gjenværende mytteristene og konflikter med kvinnene førte til fortsatt tragiske tilstander på øya. Men alkoholismen førte til at to av mytteristene døde (drap og fallulykke). Rundt 1800 var bare John Adams og Ned Young igjen av mennene. De bestemte seg for å bruke Bibelen som rettesnor til å skape et fredelig samfunn. Allerede etter et års tid døde Ned Young av astma, og John Adams var alene igjen med ti kvinner og 20 barn. Som øyas patriark ledet han samfunnet etter Bibelens lover og skapte et dypt kristent samfunn. Da et britisk skip igjen fant Pitcairn i 1814 ble mannskapet imponert over det velfungerende samfunnet og Adams' lederskap, så de britiske myndigheter bestemte seg for ikke å straffe ham for mytteri. Ryktet om det idylliske «ur-kristne» samfunnet på Pitcairn vakte begeistring og romantiske forestillinger blant både unge og gamle i den kristne verden.
John Adams døde i 1829, og lederskapet av samfunnet ble overtatt av George Nobbs, som ankom øya året før og allerede da etter Adams' ønske hadde overtatt både undervisning av barna og den religiøse veiledning. I 1830 hadde kapteinen på et besøkende britisk skip registrert at det var trange kår på øya, og anbefalte de britiske myndigheter å flytte hele befolkningen til et mer egnet sted. I 1831 ankom et skip som tilbød de som ville å bli med til å flytte til Tahiti, der alt var gjort istand til dem. Hele befolkningen fulgte med, og de ble tatt vel imot av sine slektninger med mat og dans. Møtet med opprinnelsesøya ble imidlertid et sjokk for de dypt kristne Pitcairnerne, som opplevde den erotiske dansen og befolkningens promiskuitet som støtende. De to kvinnene som fortsatt levde av de som hadde forlatt Tahiti 42 år tidligere kjente ikke samfunnet igjen, og alle ba om å få reise tilbake til Pitcairn. Før de rakk å vende tilbake ble Tahiti rammet av en pest-epidemi, der og pitcairnerne ble rammet, og 17 av dem døde. Innen året var omme, var de tilbake til trygge Pitcairn.
I 1833 ankom en mann ved navn Josua Hill, som påsto at han var sendt som representant for de britiske myndigheter til å administrere øya. Han innførte et øyråd av respekterte menn, men skapte raskt splittelse i samfunnet da han forsøkte å isolere og mistenkeliggjøre George Nobbs og de to andre hvite innvandrerne som bodde på øya, Buffett og Evans. Han lyktes i å få øyrådet med på å utvise alle tre med deres familier, men skyldfølelsen blant befolkningen ble så stor at de fikk vende tilbake til øya etter ett års tid. Klagebrev til de britiske myndighetene om splittelse og dårlig stemning på øya førte til at et britisk skip ble sendt til øya i 1836 for å undersøke forholdene. Det ble da avslørt at Josua Hill var en svindler; han representerte ingen andre enn seg selv. Han ble fjernet fra øya, men frykten for at lignende hendelser skulle oppstå førte til at øya ble erklært som britisk koloni. I 1838 ble Union Jack plantet på øya til befolkningens store glede, og de fikk en egen guvernør.
I 1845 ble Pitcairn rammet av en orkan som førte til at deler av øya raste i havet, mange av frukttrærne ble revet over ende, og mye av den fruktbare jorda rant vekk. Dette skapte alvorlige tilstander på øya. Enda greide befolkningen å holde stand, men en sterk befolkningsøkning førte til stadig trangere kår, og i 1850-årene var det direkte hungersnød. Stadige bønner om hjelp førte til at de britiske myndigheter donerte Norfolk Island til øyboerne. I 1856 ble hele befolkningen på 193 fraktet til Norfolk. Men halvannet år etter dro sytten av dem tilbake til Pitcairn, etterfulgt av tjuesju andre fem år senere. De hjemvendte fant øya overgrodd av matplanter, hvileperioden hadde gjort øya fruktbar igjen.
I 1886 ankom en mann ved navn John Tay øya. Han var adventist-predikant, og etter noen ukers opphold på øya overbeviste hans utlegninger slik at hele befolkningen på kort tid konverterte fra den anglikanske kirke til å bli adventister. I 1893 ble det etablert et adventist-«seminar» (skole) for unge fra hele Sydhavet, og over 40 unge, tre misjonærer, en lege og en lærer slo seg ned på øya. Samme år rammet en tyfus-epidemi som tok mange liv blant både elever og innbyggere. Men etablering av skole førte til krav om bedre levestandard; det ble etablert et eget sagbruk drevet av en mølle, nye hus ble bygget med høyere standard og vannforsyningen ble bedret med vannverk og vanningsanlegg til hageanleggene. 1890-årene var et tiår med store fremskritt for øyas befolkning.
I forbindelse med byggingen av Panamakanalen ble det etablert linjefart mellom Panama og Australia i 1910. Linjeskipene hadde fast anløp på Pitcairn, noe som førte til økonomisk oppblomstring med salg av hjemmeproduserte suvenirer og frukt. Befolkningen fikk en relativt god levestandard.
Øyas idylliske image ble på 2000-tallet sterkt skadet av anklager om voksne menns seksuelle misbruk av jenter ned i 7-årsalderen. I 2004 ble syv menn som bodde på Pitcairn, og seks som hadde bodd der, siktet for sex-relaterte forbrytelser, blant annet voldtekt. 25. oktober 2004 ble seks av mennene dømt, blant dem Steve Christian, øyas borgermester.
Politikk
Pitcairnøyene er Storbritannias minste oversjøiske territorium, og blir styrt av Storbritannias høykommissær til New Zealand, som også fungerer som Pitcairnøyenes guvernør, med kontorer i Wellington. På Pitcairn er det Pitcairns øyråd som leder, med øyas ordfører i spissen. Ideelt sett har øyrådet fullt ansvar for å styre øya. De siste par åra har imidlertid øya fått en rekke pålegg fra guvernøren uten at denne har konsultert dem først, hvilket har resultert i en økende spenning mellom pitkairnerne og myndighetene, fordi pitkairnerne føler at nye lover må vurderes opp mot deres kultur og forholdene på den ødeliggende øya.
For å få stemmerett til lokale valg må man være over 18 år og ha bodd på Pitcairn i mer enn tre år. Valg holdes årlig i løpet av de to første ukene i desember.
Pitcairn anses for å ha kommet under Den britiske høykommisjon for det vestre Stillehavets jurisdiksjon i 1898, og da høykommissæren og guvernøren skilte kontor i 1952, ble styret overført til Fijis guvernør. Da Fiji ble selvstendig i 1971 ble styret overført til Storbritannias høykommissær til Ny-Zealand, som også fungerer som Pitcairns guvernør.
Avkolonisering
Pitcairn står på FNs liste over ikke-selvstyrte områder.
FNs spesialkomité for avkolonisering overvåker implementeringen av Erklæringen om uavhengighet for koloniland og -folk og følger den politiske utviklingen i Pitcairnøyene. Storbritannia er som administrasjonsmakt forpliktet til å rapportere til avkoloniseringskomiteen. Storbritannia argumenterte i 2012 for at FNs spesialkomite for avkolonisering ikke lenger fylte noen relevant rolle for de britiske oversjøiske territoriene, som den britiske regjeringen viser til har indre selvstyre og burde vært fjernet fra listen over ikke-selvstyrte områder. Samtidig anerkjente Storbritannia territorienes rett til selv å bestemme sin framtid.
Regjeringssjefene i de britiske oversjøiske territoriene ble i desember 2012 enig om en felleserklæring som ba avkoloniseringskomiteen stryke de territoriene som ønsket det av listen over ikke-selvstyrte områder.
Generalsekretær Ban Ki-moon bekreftet i august 2013 FNs forpliktelse til arbeidet med å få slutt på kolonialisme og tok til orde for uavhengighet for de gjenværende ikke-selvstyrte områdene. Samtidig anerkjente han at folket i de ikke-selvstyrte områdene ikke nødvendigvis ønsker uavhengighet, men la vekt på at de må få et valg. FN anser retten til selvstyre folket i et område som Pitcairnøyene har for å være oppfylt dersom folket fritt kan velge mellom tre alternativer: 1) bli en selvstendig stat, 2) bli en assosiert stat i tilknytning til en annen uavhengig stat, eller 3) bli helt integrert i en annen uavhengig stat.
Geografi
Pitcairnøyene utgjør den sørøstlige delen av den geologiske forlengelsen av Tuamotuøyene i Fransk Polynesia, og består av fem øyer; Pitcairn, Sandy Island, Oeno Island, Henderson Island og Ducie Island.
Pitcairn er av vulkansk opprinnelse. Den eneste permanent bosatte øya, Pitcairn, har et areal på 4,6 km² og en befolkningstetthet på 9,4/km². Det er kun mulig å gå i land på øya ved Bounty Bay. Det høyeste punktet er 340 moh. Landskapet er kupert, men har et rikt jordsmonn hvor det dyrkes blant annet søtpoteter, bønner, tomater, kål, meloner, sitroner, bananer og mer. Bortsett fra fjørfe og noen ville geiter er det ingen gårdsdyr på øya.
Henderson Island dekker to tredeler av territoriets totale landmasse, men er ubebodd. Øya er en hevet tektonisk heva koralløy, har et overgrodd landskap over skarpe korallsteiner; professor Harold St. John, som har utforska øya, fortalte at ett eneste uoppmerksomt steg kunne føre til at man falt ned i en sprekk og døde. Det er ingen ferskvannskilder på øya, noe som vanskeliggjør beboelse av den. Øya har en rektangulær form, og er 8 km lang og 3,2 km bred.
Oeno Island er en atoll med en størrelse på 5 km², og er dekka av busker og små trær. Øya har hvite sandstrender rundt hele, og er hjem for flere fuglearter. Sandy Island er sandbanke, og del av samme atoll som Oeno.
Grampianfjella
Grampianfjella er samlenavnet på fjellrekken på øyen Prins Karls Forland, beliggende lengst vest i øygruppen Svalbard. Fjellene er oppkalt etter Grampian-fjellene i Skottland.
Sveits under EM i friidrett 2002
Sveits deltok med ti utøvere under EM i friidrett 2002 som ble arrangert 6.–11. august 2002 i München. Utøvere fra Sveits tok en medalje under mesterskapet.
Microstrobosslekten
Microstrobos-slekten (latin: Microstrobos) er en slekt av bartrær innenfor gultrefamilien. De to artene i denne slekten vokser utelukkende i Australia.
Grampianfjella
De høyeste toppene ligger nord på øyen, hvorav de høyeste i nord-sydlig rekkefølge er: Avdelt av Scotiadalen er det på den sydlige delen av øyen flere fjell som gjerne regnes til Grampianfjella:
Pitcairnøyene
Geografi
Ducie Island er den av territoriets øyer som ligger lengst fra Pitcairn, og blir sjelden besøkt av pitkairnerne. Den er en atoll formet som en C. Inne i C-en er en dyp lagune med giftig fisk og farlige haier.
Microstrobosslekten
Arter
Slekten inneholder følgende arter:
Pitcairnøyene
Økonomi
Pitcairn har fruktbart jordsmonn, og det dyrkes blant annet sitroner, sukkerrør, vannmeloner, bananer og bønner. De største næringene er fiske, jordbruk og håndverk, og byttehandel er en viktig del av økonomien. De største inntektskildene er salg av frimerker til samlere, og salg av håndverk til passerende skip, hvorav de fleste er britiske skip som skal til eller fra Ny-Zealand via Panamakanalen. Handel blir begrensa av at øya har et kupert landskap uten landingsstriper, slik at alle besøk til øya må gjøres med lange skipsreiser. Det er også birøkting på Pitcairn, og 100 % sykdomsfrie bier. Av og til kommer «ekspedisjons-cruiseskip» innom øya, og går i land om været tillater det. Øya hadde per 2004 en arbeidskraft på 15 menn og et ukjent antall kvinner.
Turisme har ikke vært noen inntektskilde på Pitcairn, og det finnes ingen hoteller eller moteller på øya. Det har vært vanlig at besøkende har overnattet hos beboerne. Fra 2000 har imidlertid Pitcairn fått økende turisttrafikk, og noen beboere har laga selvforsynte bungalower for besøkende som ønsker litt mer privatliv enn det de ellers får.
Demografi
De fleste pitkairnere er etterkommere av mytteristene fra «Bounty», noe etternavnene viser. De fleste er også syvendedagsadventister.
Kultur
Pitcairn hadde tidligere strenge moralkoder, og dansing, offentlige kjærtegn og inntak av alkohol var strengt forbud. Disse reglene er i dag blitt myknet opp, og pitkairnerne kan nå kjøpe seksmåneders lisenser på å kjøpe alkohol. En lisens koster $ 10 for pitkairnere og $ 25 for turister.
Transport
Pitcairn har ingen flyplass eller havn, og er avhengig av storbåter for å frakte passasjerer og gods fra skip og til Bounty Bay. For å komme til Pitcairn må man fly til Tahiti, og videre til Mangareva, og så ta en 30 timer lang båttur til Pitcairn. Det går ofte flere måneder mellom hvert skip som skal til Pitcairn. En annen måte er å være med på lastebåter fra Ny-Zealand, en reise som tar rundt sju dager. 8. februar 2006 ble det undertegna en avtale mellom Pitcairn og Fransk Polynesia om handel mellom de to koloniene; slik handel vil være momsfri.
Pitcairn har 6,4 km asfaltert vei, og ingen jernbaner. Historisk sett har gange vært den tradisjonelle fremkomstmåten, men i det siste har ATV-er blitt vanlig.
Trond Nordseth
Trond Atle Nordseth (født 5. januar 1974) er en tidligere norsk fotballspiller fra Sparbu i Steinkjer.
Nordseth startet karrieren i Sparbu og spilte i Steinkjer og Byåsen før han ble solgt til Start etter 1998-sesongen for 1 million, en forholdsvis høy sum den gangen. I Start ble han klubbens toppscorer med 12 mål og var svært delaktig i opprykket i debutsesongen, men klarte ikke helt å innfri i Eliteserien. Etter tre sesonger i Kristiansand gikk han gratis til Romerike da Start slet økonomisk og måtte løse en rekke spillere fra kontrakten. Han har senere spilt i skotske St. Johnstone og Levanger.
Rødhalekakadu
Rødhalekakadu eller rødhalekakadue (Calyptorhynchus banksii) er en stor frøetende kakadue som kan sees i store flokker nord i Australia. Populasjonene i den sørøstlige delen av Australia er truet av at habitatet forsvinner.
Denne arten er en av de sjeldneste og dyreste burfuglene, og koster vanligvis over 20 000 amerikanske dollar.
Den offisielle maskoten under Samveldelekene 2006, Karak, var en rødhalekakadu. Det vitenskapelige navnet er til ære for den britiske botanikeren Joseph Banks.
NM i friidrett 1913
Norgesmesterskapet i friidrett 1913 ble arrangert i Stavanger 23.–24. august. Arrangør var IL Viking. Kun menn deltok. Kongepokalvinner ble Henry Olsen.
Terrengløp var NM-øvelse for første gang, og dette løpet ble arrangert i Kristiania 11. mai.
10000 meter
Første gang det ble avholdt NM i denne øvelsen. Kun 2 deltagere startet.
Terrengløp
Første gang det ble avholdt NM i denne øvelsen.
Robert F. Murphy
Robert F. Murphy (født 24. januar 1899 i Somerville i Massachusetts, død 9. januar 1976 i Malden i Massachusetts) var en amerikansk politiker som var medlem av Massachusetts House of Representatives. I 1949 ble Murphy den første demokraten som tjenestegjorde som majoritetsleder i Massachusetts House of Representatives. Murphy også tjenestegjorde som den 59. viseguvernør i Massachusetts fra januar 1957 til januar 1961.
Alhadeff
Alhadeff er et sefardisk-jødisk etternavn. Navnet finnes ofte blant etterkommere av jøder som ble utvist av dagens Spania i 1492 etter Alhambra-dekretet, og som senere bosatte seg i det østlige middelhavsområdet, spesielt på øya Rhodos. De som i dag bærer navnet bor forskjellige steder i verden, særlig er navnet brukt i USA. Navnet er blant de sjeldne jødiske etternavn.
Etternavnet ble utformet i tiden sefardene levde i al-Andalus, og har arabiske og spansk-mauriske røtter. En teori går ut på at den første som bar Alhadeff som etternavn kom fra den spanske byen Toledo.
Flere navnebærere har utmerket seg innen forretningslivet, kulturlivet og i akademia. Innen forretningslivet ble mange navnebærere velstående kjøpmenn og bankfolk. Slektskapsforbindelser mellom dagens navnebærere er usikre, men enkelte har fremlagt teorier om dette.
Betydning og navnevarianter
En forklaring går ut på at Alhadeff betyr «veilederen» på arabisk. I boken om de jødiske samfunn på Rhodos og Kos mener professoren Abraham Galante at navnet stammer fra det arabiske «al-Khadif», som betyr høvding, og at i hebraisk uttale har «al-Khadif» blitt til «Alhadeff».
Navnets første del «Al» er bestemt artikkel i arabisk. Dette tilsvarer det engelske «the».
En annen forklaring på navnets opphav går ut på at Alhadeff stammer fra det arabiske al-̣haddāf, som betyr veverens skyttel/vever, og tilsvarer det askenasisk-jødiske etternavnet Weber med samme betydning. Alhadeff-navnet har i så fall et klart yrkesmessig opphav, og kan henvise til arbeid utført av de første navnebærerne eller slektens stamfar/stamfedre.
Som for mange andre spanske jøder ble slektsnavnet påvirket av den arabiske kulturen under de muslimske maurerne som styrte på den iberiske halvøy fra 700-tallet til 1400-tallet. Det var vanlig blant de sefardiske jødene i al-Andalus å bruke det arabiske språket for sekulære navn, inkludert etternavn, til bruk utenfor synagogen. De arabiske slektsnavnene ble ofte endret på (romanisert) etter at de kristne kongedømmene tok tilbake makten i Spania under Reconquista, og noe av det samme kan ha hendt med Alhadeff-navnet.
I boken The Sun at Midday av Gini Alhadeff, presenterer forfatteren en tredje oversettelse av navnet. Ifølge forfatteren betyr navnets siste del «Hadeff» eller «Khadiv» herre/herr. Gini Alhadeff henviser i boken til hvordan Alhadeff-navnet ble oversatt i Tyrkia som «spydkasteren».
Alhadeff-navnet kan ha vært i bruk mange generasjoner før utvisningene i 1492, ettersom de sefardiske miljøene har en lenger tradisjon med faste slektsnavn enn andre jødiske miljøer. På den iberiske halvøy begynte etternavn å bli brukt på 900-tallet e. Kr.
Varianter av navnet inkluderer blant annet Alhadef, Alhadahef, Alhadiff, Aljadef, Alkhadif, Elhadif og Elhadeff. Varianten Aljadef er særlig brukt i Uruguay.
Geografisk utbredelse av navnet
Ifølge navnestatestikk fra nettstedet Forebears finnes det 964 personer med Alhadeff som etternavn på verdensbasis. I USA finnes 565 navnebærere, 67 i Belgia, 60 i Sør-Afrika, 59 i Brasil, 44 i Argentina, 37 i England, 29 i Italia, 18 i Hellas, 17 i Israel, 13 i Zimbabwe, 9 i Canada, 5 i Sveits, 5 i Australia, 4 i Mexico, 4 i Den dominikanske republikk, 3 i Sverige, 2 i Spania, 2 i Frankrike, 1 i Nederland, 1 i Thailand og 1 i De forente arabiske emirater.
Tall fra SSB viser at det er færre enn 4 personer eller ingen med dette som etternavn i Norge.
Alhadeff-slekten på Rhodos og utvandring til afrikanske land
Slekten Alhadeff på Rhodos markerte seg spesielt innen forretningslivet, og etablerte banken Salomon Alhadeff og sønner, en bank som ble en sentral finansiell institusjon i Midtøsten.
Mange jøder med etternavnet Alhadeff ble deportert fra Rhodos i 1944, og senere drept i Auschwitz. 151 av de 1673 deporterte het Alhadeff.
Som følge av lovene i det fascistiske Italia som fratok landets jødiske befolkning sitt statsborgerskap emigrerte mange navnebærere til afrikanske land på 1930-tallet. Noen av disse landene var DR Kongo og Zimbabwe. I Zimbabwe etablerte flere Alhadeffs seg som kjøpmenn, og flere startet butikker og var virksomme innen landet gullgruvedrift. Fra 1930 overtok noen av dem en klesfabrikk i hovedstaden Harare.
Alhadeff-slekten i Seattle
En del av Alhadeff-slekten ble fra 1904 sentrale i det sefardisk-jødiske miljøet i Seattle i USA, der mange etablerte seg innen byens fiskehandel.
Alhadeff-slekten i Seattle er kjent for sin virksomhet innen næringsliv, musikkteater og filantropi. Familien driftet Renton racerbane (hesteveddeløp) i nesten seks tiår. Slektens filantropiske arbeid har vært til nytte for utdanning, helsevesen, kunst, den lokale filmindustrien i Seattle, det jødiske samfunnet i byen, Special Olympics og utallige andre årsaker. Slekten kjøpte senere en stor eiendomsportefølje i sentrum av Seattle. De forvaltet eiendommene frem til 2007.
Andre notable Alhadeffs i Seattle inkluderer Morris Alhadeff (1914-1994) som var styreleder og daglig leder for Renton racerbane, Nessim Alhadeff som åpnet Palace Market (senere Palace Fish and Oyster Company og Pacific Fish Company) i 1907 og Salomon Alhadeff som i 1918 grunnla Ezra Bessaroth Congregation, Seattles første sefardiske synagoge.
I Seattles reformjødiske synagoge finnes en del oppkalt etter det sefardiske etternavnet, Alhadeff-helligdommen (The Alhadeff Sanctuary) ved synagogen Temple De Hirsch Sinai.
Gatenavn og stedsnavn
I byen Rhodos finnes Alhadeff-parken i det gamle jødiske kvartalet La Juderia. Det finnes også en gate kalt Alhadeff i den israelske byen Tiberias og i den amerikanske byen Lacey, Washington.
Joachim Murat
Joachim Murat (født 25. mars 1767 i Labastide-Fortuniere, nå Labastide-Murat, i Frankrike, død (henrettet) 13. oktober 1815 i Pizzo i Calabria i Italia) var konge av Kongedømmet Napoli fra 1808 til 1815, og var Napoléons svoger og fransk marskalk.
Bondesønnen Joachim Murat begynte sin militære karriere i 1789, under den franske revolusjon. Under Napoléon Bonapartes Italia-felttog i 1796 var han hans adjutant. Han utmerket seg i kavaleriet under Napoleons Egypt-felttog, og ble forfremmet til divisjonsgeneral i 1799, Der han også fikk sabelen til mamelukenes leder Murad Bey. Under statskuppet den 18. november 1799 støttet Murat Napoléon. Ett år senere ble han Napoleons svoger da han giftet seg med hans yngste søster, Caroline Bonaparte.
I 1804 utnevnte Napoleon ham til marskalk, i 1805 til keiserlig fyrste, og den 15. mars 1806 til hertug av Berg og Kleve. Den høyeste utmerkelsen fikk han den 15. juli 1808: Da gjorde Napoléon ham til konge av Kongedømmet Napoli.
Joachim Murat moderniserte statsforvaltningen og sosial- og rettsordningen i Napoli. Han utførte Napoleons ordrer i 1808 og 1809 da Kirkestaten ble kontrollert og senere okkupert, og pave Pius VII og flere av hans nærmeste ble tatt i forvaring og sendt i eksil. Napoléons mistanker om at Murat selv ville overta makten i Frankrike førte til brudd mellom de to i 1812, etter Russlandsfelttoget.
I 1814 forsøkte Murat først å alliere seg med Østerrike, men sluttet seg senere likevel på nytt til Napoleon. Med det napoleonske rikes undergang mistet også Joachim Murat sin makt. Hans forsøk på å berge sin trone og mobilisere befolkningen for uavhengighet, slo feil. Han ble tatt til fange, og henrettet den 13. oktober 1815 i Pizzo i Calabria.
Frederik Wilhelm Treschow
Frederik Wilhelm Treschow (født 2. august 1814 i København, død 1901) ble døpt Michael Treschow, men tok senere navnet Frederik Wilhelm. Han var jernverkseier, og var en av de mest betydningsfulle i norsk industrihistorie på 1800-tallet. Han spilte også en avgjørende rolle for utviklingen i Larvik-distriktet.
Historie
I 1837 kom Michael Treschow til Næs Jernverk i Norge, for å gå i lære hos Jacob Aall. Utdannelsen hos denne læremesteren var så vel teoretisk som praktisk, og den åpnet interessante perspektiver for Treschow.
Michael Treschow kom for første gang til Larvik høsten 1837, før han hadde avsluttet sin utdannelse. Selv om den innsikt han hadde fått under oppholdet på Nes var verdifull nok, trengte han å supplere sine kunnskaper. Han studerte videre blant annet i København med tidens ledende pedagoger, og senere i Østerrike og Tyskland. Han besøkte også England for å studere markedsmulighetene.
Den 4. mai 1839 giftet Treschow seg med Fredrikke ”Rikke” Brønsted, som var fra København. Etter bryllupsreisen til England, Belgia og Tyskland, og så til Danmark igjen, kom det unge par i august til Larvik og slo seg ned i den gamle 'Overinspektørgård' på Langestrand, der Treschow-Fritzøes kontorer senere var.
Michael Treschow kom i Larvik så absolutt ikke til dekket bord. Faren eide da Fritzøe verk, og det ble blant annet Michaels oppgave å gjenopprette arbeidsdisiplinen. Fritzøe Jernverk hadde vært landets desidert største jernverk helt siden slutten av 1600-tallet. Jernverket hadde blitt utviklet og kontrollert av Ulrik Frederik Gyldenløve på 1700-tallet, hvor han da hadde utnyttet seg av alle de fordeler hans tittel tillot. Det var Michael Treschow som for alvor moderniserte bedriften, og han ledet jernverket og sagbruksdriften ved Fritzøe Verk i de utfordrende tidene i midten av 1800-tallet.
Det ble etter hvert en krise ved Fritzøe Jernverk i 1865, som følge av at lagerbeholdningen av usolgt jern ble stadig større ettersom eksporten til Amerika ble sterkt redusert. Omkring 1870 var det nesten slutt med jernindustri i Norge, og Frizøe Jernverk ble også nedlagt rundt disse tider. Michael Treschow så da mulighetene i de enorme skogrikdommene, og utviklet sagbruket videre. Han overlot etter hvert det meste av driften til sin eldste sønn F.W. Treschow, som blant annet bygde Lågen dampsag.