cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Litauens historie
Litauens historie handler om et folkeslag som lå utenfor de store folkevandringsrutene og kunne derfor bortimot uforstyrret beholde sin språk og sin identitet opp gjennom historien. Litauen ble første gang nevnt i skriftlige kilder i 1009. Senere erobret litauere naboland og etablerte et eget kongerike på 1200-tallet. På 1400-tallet var Litauen blitt den største staten i Europa, men ble på 1700-tallet slettet fra det politiske kartet. Den 16. februar 1918 ble landet igjen etablert, da som en demokratisk stat. Landet møtte mange tilbakeganger og mange døde i løpet av den andre verdenskrigen og ytterligere katastrofer etter å ha blitt erobret og lagt inn under Sovjetunionen. Tidlig på 1990-tallet ble Litauen frigjort som selvstendig stat og har en framgang med voksende økonomi.
Eldre historie
Etter den siste istiden for om lag 100 00 år siden, vandret de første menneskene til det området som i dag kalles Litauen. Ifølge historikeren Marija Gimbutas, kom de første menneskene fra to kanter, fra Jylland og fra dagens Polen. De var vandrende jegere og hadde ingen faste bosettinger. 8000 år f.kr forandret klimaet seg, det ble varmere og skogene begynte å vokse. Folket begynte å samle bær og sopper i skogen og fanget fisk i elver og sjøer.
Gradvis avtok vandringene, og folk fikk mer permanente bosettinger. 6000-5000 år f.kr fantes bedre boliger og de bosatte startet med husdyrhold. Jordbrukskulturen kom sent, rundt år 3000 f. kr, siden det ikke fantes nødvendige verktøy for å drive jorda. Samtidig vokste det ulike typer håndverk og handel. Det indoeuropeiske folk kom rundt år 2500 f.kr og den baltiske identitet ble dannet rundt år 2000 f. kr. De første litauerne var en gren innen en gammel folkegruppe kalt baltere, hvor stammene også inkluderte både det opprinnelige prøyssiske folket og latvierne. Litauerne har bygget en nasjon som har eksistert i det meste av de siste ti århundrene. Den første kjente referansen til Litauen som en nasjon finner man i Quedlinburg datert 14. februar år 1009.
I dag er det to gjenstående baltiske nasjoner, Litauen og Latvia. Tidligere fantes det flere nasjoner eller folk, noen har blitt slått sammen med dagens nasjoner, mens andre har fullstendig forsvunnet (som for eksempel gammelprøysserne).
I det 1000-tallet var Litauen et av flere land som betale sine skatter til Kievriket. Men 1100-tallet plyndret litauerne selv sine naboland. Litauens militære aktiviteter og plyndring utløste en kamp om makten i Litauen, noe som startet dannelsen av en tidlig stat, og var en forløper for dannelsen av Storfyrstedømmet Litauen
Det hedenske Litauen
Tidlig i det 1200-tallet hersket to tyske religiøse ordner, Den tyske orden og Sverdbroderordenen, i områdene som i dag er kjent som Estland og Latvia, i tillegg til to områder i Litauen, i det såkalte De tyske riddernes ordensstat. En rekke baltiske stammer forente seg med hverandre under landets første storfyrst Mindaugas I og kjempet mot Sverdbroderordenen ved det såkalte «solslaget» ved Šiauliai i 1236. I 1238 kunne Mindaugas bestige landets trone. Mindaugas lot seg senere kristne og ble den 6. juli 1253 kronet som konge av Litauen og Litauen ble proklamert som Kongedømmet Litauen. Mindaugas regnes som Litauens første og eneste kronede konge. Men Mindaugas ble senere drept av sin nevø Treniota, noe som førte landet tilbake til hedensk styre.
I 1316 begynte Gediminas, ved hjelp av tyske kolonister gjennomrettingen av landet. Brødrene Vytenis og Gediminas forente en rekke grupper inn i Litauen. Etter å ha kjempet mot mongolene, som på den tiden kontrollerte Russland, utvidet Gediminas Litauen mot øst. Gjennom allianser og eurobringer oppnådde litauerne kontroll over betydelige områder i Rutenia. Litauen inkluderte mesteparten av dagens Hviterussland og Ukraina og dannet en massiv litauisk stat som strakk seg fra Østersjøen til Svartehavet.
Etter at Gediminas ble drept, undertrykte hans sønn Algirdas klosterordenene, mens hans sønn igjen, Jogaila, på nytt åpnet for Den tyske orden og inngikk en hemmelig pakt med dem. Hans onkel Kęstutis tok han som fange og utløste en borgerkrig. Kęstutis ble fanget, satt i fengsel og deretter drept, mens Kęstutis sønn Vytautas unnslapp.
Det kristne Litauen
St. Hedvig av Polen (polsk Jadwiga)'' ble oppfordret til å gifte seg med den litauiske storfyrsten Jogaila. De to giftet seg etter at Hedvig lot seg døpe og Jogalia og litauerne så på dette giftemålet som en allianse mellom Litauen og Polen, som ga dem en sterk alliert mot den konstante trusselen fra Tyskland i vest, spesielt fra Den tyske orden i Preussen og fra Storfyrstedømmet Moskva i øst.
Den 2. februar 1386, valgte det polske parlamentet, Sejm, Vladislav II Jagello til konge av Polen. Selv om Litauen og Polen nå hadde samme konge, forble Litauen et eget land og var fortsatt styrt av sin storfyrst (storfyrsten i Litauen var ofte også konge i Polen). Generelt forsøkte Litauen å forbli selvstendig fra Polen, men den aristokratiske klassen lot seg påvirke av polsk kultur og språk og landene fikk etter hvert tettere bånd. Grunnen til disse nye båndene er nødvendigvis ikke klar. Posisjonen til den katolske kirke, en rekke adelsmenn og deres handlinger, ønsket om en sterkere sosial klasse, og sammenblandingen av etniske litauere og rutehanske aristokrater er nevnt som noen faktorer for denne påvirkningen.
Det polsk-litauiske samvelde 1569-1795
Samveldet var en fortsettelse av personalunionen mellom de to statene fra 1386. Unionen var en av de største statene i Europa og motstod angrep fra Korsridderordene, mongolene, Russland, Det osmanske riket og Sverige i over to århundrer, blant dem Livlandskrigen.
Det polsk-litauiske samvelde ble formelt inngått gjennom en traktat som ble undertegnet 1. juli 1569 i Lublin, derav navnet Lublinunionen. Riket ble styrt av en valgt monark som formelt sett satt som konge av Polen og storfyrste av Litauen. Kongen styrte sammen med parlamentet, Sejmen, og i samråd med et senat. De to delene av riket beholdt hver sin armé, administrasjon og lovverk. Unionen første til at polsk som språk og kultur befestet seg også i Litauen og ble etterhvert dominerende i unionen. Blant adel og rikfolk i Litauen og Rutenia utkonkurrerte polsk det rutenske språket. I 1696 ble polsk det offisielle språk, på bekostning av litauisk og rutensk. Som en del av motreformasjonen ble Vilnius universitet åpnet i 1579 av jesuittene.
I grunnloven av 3. mai 1791 bestemte Sejmen å integrere Polen og Litauen nærmere, men Polens tre delinger gjorde at også Litauen ble delt mellom kongeriket Preussen og Det russiske keiserrike, og etter Kościuszko-oppstanden og den siste delingen i 1795 opphørte Litauen å eksistere som en egen enhet for mer enn et århundre.
Det russiske keiserdømmet 1795-1914
Etter delingene av det polsk-litauiske samveldet, ble Det russiske keiserdømme sittende med et meste av Litauen, herunder Vilnius og omegn, som ble et eget gubernija.
Tidlige på 1800-tallet var det en bevegelse mot at Litauen skulle få et eget selvstyre innenfor Det russiske keiserdømmet, men dette skjedde imidlertid ikke. Blant annet ble denne uavhengighetsprosessen avbrutt av Napoleons felttog i Russland 1812. Den den franske La grande armée trakk seg tilbake, innledet tsar Nikolaj I en omfattende russifisering av også Litauen. Deler av det vestlige delen av landet ble første fra 1807 en del av det russisk-kontrollerte Hertugdømmet Warszawa og deretter Kongress-Polen fra 1815, mens resten av landet ble administrert som en ordinær russisk provins.
Både litauerne og polakkene igangsatte omfattende opprør i både 1831 og 1893, men begge ble slått ned. I 1864 ble litauisk språk og det latinske alfabetet forbudt i skolene og det det kyrilliske alfabetet var det eneste tillatte. Litauerne motstod den aggressive russifiseringen ved å trykke bøker i utlandet og en omfattende smugling av disse inn til landet. Også januaroppstanden i perioden 1863 til 1865 fikk virkninger i Litauen.
Utover i den russiske perioden ble det litauiske språket nedtegnet og dokumentert, samtidig ble det første leksikonet gitt ut på litauisk. Etter hvert ble det også gitt ut aviser på litauisk, og senere også roman og diktsamlinger. Dette var også et mottiltak mot opplevelsen av at «poliniseringen» av de øverste sosiale klassene gjorde at litauisk ble ansett som et mindreverdig språk. Særlig i kystområdene som ble kontrollert av Preussen fortrengte også tysk det litauiske språket.
Den voksende bevisstheten med hensyn til litauisk språk og kultur trakk med seg en uavhengighetsbevegelse som trakk med seg ulike organisasjoner som protesterte mot den russiske innflytelsen. Det russiske svaret var en enda sterkere undertrykkelse. Den litauiske nasjonalistiske bevegelsen økte imidlertid i styrke, og som følge av 1905-revolusjonen ble det samlet en representativ forsamling i Vilnius 5. desember og denne endte ut i et krav om autonomi. Som i de øvrige baltiske statene, ble det fra russisk side gjort en del innrømmelser, som at litauisk igjen kunne ble brukt på skolen og det latinske alfabetet ble gjeninnført.
Uavhengig stat 1918-1940
Under første verdenskrig, var Tyskland på offensiven i på østfronten i 1915. Gjennom store deler av året gjennomførte sentralmaktene den såkalte Gorlice-Tarnow-offensiven. I et slag øst for De masuriske sjøer 4.-22. februar vant tyskerne under ledelse av August von Mackensen over de russiske styrkene, og kunne til slutt under Den store retretten rykke inn i Lvov, Warszawa, Vilnius og i nord nesten helt fram til Riga. Mot høsten hadde russerne blitt presset helt ut av Galicia, Polen og Litauen.
Uavhengighetserklæring i 1918
Litauen ble da inkorporert i den tyske okkupasjonsmyndigheten Ober Ost, under ledelse av Erich Ludendorff. Etter hvert som krigen utviklet seg, ble det klart at Tyskland måtte gå inn i en kompromissløsning med russerne. Tyskerne ønsket derfor å få en lojalitetserklæring fra litauerne, som kunne legitimere fortsatt tysk kontroll over området.
Tyskerne tillot at det ble avholdt en nasjonal konferanse i Vilnius, og denne ble holdt 18.-22. september 1917. Konferansen valgte et litauisk råd med 20 medlemmer som et utøvende organ på vegne av det litauiske folk. Dette rådet vedtok 16. februar 1918 Litauens uavhengighetserklæring som slo fast at landet var en uavhengig, demokratisk stat.
De tyske styrkene sto imidlertid fortsatt i landet, og aksepterte ikke denne erklæringen. Tyskerne forsøkte å hindre alle uavhengighetstiltak for å posisjonere seg best mulig i en fredsløsning for østfronten. For å unngå at landet ble innlemmet i Det tyske keiserriket, valgte litauerne den Monaco-fødte, tyske prinsen Wilhelm av Urach, greve av Württemberg som konge av Litauen 9. juli 1918 med navnet Mindaugas II. Han ble på grunn av krigen boende på sitt slott ved Stuttgart, men da litauerne skjønte at Tysklands sammenbrudd var nær forestående, forsvant begeistringen for å få en tysk-ættet konge, og nasjonalforsamlingen besluttet 2. november 1918 å innføre republikansk styreform. Umiddelbart etter dannet Augustinas Voldemaras landets første regjering.
Krig med naboland
Etter hvert som de tyske soldatene trakk seg tilbake fra østfronten, ble disse fulgte av sovjet-russiske styrker. De etablerte en rekke lydriker, blant andre en sovjet-sosialistisk stat i Litauen. Da disse styrkene krysset grensene til Litauen, førte dette til den litauisk-sovjetiske krig i perioden desember 1918 til august 1919. Litauens regjering evakuerte til Kaunas, og Vilnius ble inntatt 5. januar 1919. De litauiske styrkene var fortsatt ganske uorganiserte fram til tidlig på året, og de sovjet-russiske styrkene tok ⅔ av Litauen. Men ved utbruddet av den polsk-sovjetiske krig i april 1919 førte dette også til et polsk angrep mot litauisk territorium i den polsk-litauiske krig, da Polen hadde territorielle krav, særlig i Vilnius-området og rundt Suwałki.
I midten av mai 1919 gikk imidlertid Litauen til en offensiv mot de sovjet-russiske styrkene i det nordøstlige Litauen og i august var alle de sovjet-russiske styrkene drevet ut av landet. En fredsavtale som etterfulgte Riga-freden ble undertegnet 12. juli 1920, hvor den sovjet-russiske staten anerkjente et uavhengig Litauen.
Spenninger med Polen
Fredsslutningen med Sovjet-Russland løste imidlertid ikke uoverensstemmelsene med Polen, og økte spenningen særlig om Vilnius. Den polske generalen Lucjan Żeligowski invaderte Litauen og etablerte den kortlivede Republikken Midt-Litauen. En megling fra Folkeforbundet var mislykket, og Midt-Litauen ble innlemmet i Polen i mars 1922.
Men spørsmålet om Vilnius-regionen var ikke endelig løst med dette, da Litauen brøt de diplomatiske forbindelsene med Polen. Spørsmålet om Vilniusområdet og det området som ble kalt Republikken Midt-Litauen skulle dominere utenrikspolitikken i hele mellomkrigstiden. Vilnius forble landets konstitusjonelle hovedstad, selv om byen lå i Polen og polakker og jøder utgjorde majoriteten av byens innbyggere (litauerne utgjorde på dette tidspunktet kun 0,8 % av innbyggerne.) De litauiske myndighetene var i denne perioden lokalisert i Kaunas som midlertidig hovedstad i Litauen.
Klaipėdaopprøret i 1923
Litauen innførte mange av de tiltakene og instrumenter som kjenner en selvstendig stat, valutaen Litauisk litas ble innført i august 1922. Men politisk var den nye staten litt handlingslammet på grunn av politisk splittelse, og det eneste vellykkede utenrikspolitiske aksjonen var Klaipėdaopprøret hvor landet i ly av Ruhrokkupasjonen rykket 10. januar 1923 inn og tok kontroll over Memelland. Dette området var tidligere en del av Øst-Preussen, men Versaillestraktaten gjorde det til et mandatområde under Folkeforbundet under midlertidig fransk administrasjon på oppdrag fra Ambassadørrådet.
Etter dette opprøret ble området en del av Litauen som en del av Klaipėda fylke. På 20- og 30-tallet var dette området et viktig stridstema mellom Tyskland og Litauen. Seiersmaktene garanterte at tyskerne i Memelland skulle få autonomi under litauisk forvaltning, men det ble forhindret. Byen Memel var hovedsakelig tysk, og valgresultater viste klart tysk flertall. Da Litauen tok initiativ til forhandlinger, ble det holdt en folkeavstemning i 1938, hvor 88 % stemte for å bli en del av Tyskland og 12 % for Litauen.
Kontrollen over dette området var et viktig området for Litauen, da den nye republikken var før innlemmelsen av Klaipėda en innlandsstat som bare hadde en liten kyststripe ved badebyen Palanga, og manglet egen havn mot Østersjøen.
Autoritær stat fra 1926
Ved valgene i mai 1926, ble den politiske situasjonen enda mer uklar, da det litauiske kristeligdemokratiske partiet («krikdemai») mistet sitt flertall. Landet inngikk samme høst en skarpt kritisert ikke-angrepsavtale med Sovjetunionen, da opposisjonen mente denne åpnet for en «bosjevikisering» av landet. Som en følge av disse indre spenningene, ble det 17. desember 1926 gjennomført et statskupp organisert av de militære og støttet av kristeligdemokratene og den litauiske nasjonalunionen («Lietuvių tautininkų sąjunga», LTS). Antanas Smetona ble satt inn som ny president og Augustinas Voldemaras som statsminister.
Det var opprinnelig meningen at kuppet skulle være midlertidig og at nye valg skulle avholdes den kommende våren. Disse ble imidlertid avlyst. Smetona ble landets sterke mann, særlig etter at Voldemaras måtte trekke seg i 1929. og undertrykket all opposisjon fram til den sovjetiske okkupasjonen i 1940.
Etter Weimarrepublikkens fall og den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i Tyskland i januar 1933, økte også spenningene overfor Tyskland. Nasjonalsosialistene hadde aldri akseptert Versaillestraktatens bestemmer, og dermed heller ikke utskillelsen av Memelland, og langt mindre den litauiske okkupasjonen i 1923. Disse støttet anti-litauiske bevegelser i regionen og det ble en stadig økende uro. Etter omfattende arrestasjoner i regionen, svarte Tyskland med i iverksette en handelsembargo mot litauiske varer. Dette medførte at Litauen ble mer orientert mot Storbritannia.
Jonathan Soriano
Jonathan Soriano Casas (født 24. september 1985) er en spansk fotballspiller som fra 24. august 2020 er klubbløs.
Litauens historie
Autoritær stat fra 1926
Under den internasjonale spenningen etter den tyske annekteringen av Østerrike i 1938, fremmet Polen et ultimatum mot Litauen i mars samme år. Polen truet med militære aksjoner om ikke normale diplomatiske forbindelser ble gjenopprettet, etter at de ble brutt i forbindelse med den polske overtakelsen av Midt-Litauen i 1920. Den tyske ekspansjonen i sør gjorde at Polen måtte sikre grensene, herunder den nordlige mot Litauen. Men for Litauen ville dette i realiteten innebære en anerkjennelse av Polens kontroll over Litauens historiske hovedstad Vilnius. Men landet var den militært sett svakeste parten, og klarte ikke å samle internasjonal støtte, og valgte derfor fred framfor krig ved å akseptere ultimatumet to dager senere, 19. mars, imidlertid nektet landet å akseptere tapet av Vilnius de jure. Polen hadde tilsvarende diplomatiske manøvre mot Tsjekkoslovakia under Sudetenland-krisen hvor de i tillegg krevet noen landområder. I begge disse tilfellene benyttet Polen internasjonale kriser for å avgjøre grensetvister og posisjonere seg overfor de tyske internasjonale initiativene. Fem dager senere avla den tyske utenriksminister Joachim von Ribbentrop et muntlig ultimatum med hensyn til retur av Memelland/Klaipeda-regionen til Tyskland, og igjen måtte den litauiske regjeringen gi etter, noe som utløste en regjeringskrise. Da Molotov–Ribbentrop-pakten ble inngått 23. august 1939, var Litauen tenkt å være under tysk kontroll.
Jonathan Soriano
Karriere
Til tross for at Soriano spiller i Barça Atlètic, er han faktisk en del av erkerivalen RCD Espanyols juniorarkademi. Han gjorde sin debut for klubbens førstelag da han fremdeles spilte for reservelaget, i sesongen 2002/2003. Soriano ble værende i Espanyol fra 2001 til 2009, da han skiftet over til klubbens erkerival FC Barcelona. I løpet av denne tiden hadde han spilt 69 kamper for Espanyols reservelag, og funnet veien til nettmaskene 32 ganger. Før førstelaget fikk han prøve seg 43 ganger, hvor han scoret tre mål.
Før Soriano skiftet beite til FC Barcelona i 2009, var han imidlertid innom flere mindre klubber på lån. I 2006 fikk han blant annet 17 opptredener for den andalucíanske klubben Almería, hvor det ble nettsus seks ganger. Året etter ble han lånt ut til Polo Ejido. Her spilte han 12 kamper, og scoret to mål. I begynnelsen av 2009, før han senere det samme året skiftet beite til FC Barcelona, fikk han prøve seg i Albacete. Hos de hvite ble det 11 opptredener og totalt ett mål.
I slutten av juli 2009 ble det altså en offisiell overgang fra Espanyol til den katalanske stormakten FC Barcelona, hvor han var ment som en forsterkning til klubbens reservelag, Barça Atlètic. Han gjorde sin debut for klubbens førstelag den 28. oktober 2009 mot Cultural Leonesa.
Litauens historie
Første sovjetiske okkupasjon 1940-1941
Da felttoget i Polen i 1939, rykket Den røde armé inn i Øst-Polen og tok blant annet Vilnius-området Molotov–Ribbentrop-pakten. Den tysk-sovjetiske grense- og vennskapstraktaten av 28. september 1939 overførte i en hemmelig protokoll Litauen til den sovjetiske området som kompensasjon for et større tysk område i Galicia.
Etter at vinterkrigen var over, og den tyske okkupasjonen av Norge og Danmark, samt slaget om Frankrike var gjennomført, fremmet Sovjetunionen 14. juni 1940 et ultimatum mot Litauen. Her ble det fremmet krav om at landet skulle besettes av Den røde armé, og at det skulle opprettes en «folkeregjering». Litauen så seg tvunget til å akseptere dette og dagen etter rykket 15 divisjoner, med i alt 150 000 soldater rykket inn, og Litauen mistet sin selvstendighet. Men Litauen benyttet anledningen til å kreve at Vilnius-regionen skulle tilbakeføres som en motytelse, noe som ble akseptert av Josef Stalin.
87
Fødsler
80er
Litauens historie
Første sovjetiske okkupasjon 1940-1941
Det ble umiddelbart satt i verk en omdannelse av landet till en sovjetrepublikk, det ble avholdt valg til en ny Sejmas hvor bare kommunistpartiet kunne stille lister, all eiendom ble inndratt og Den litauiske sosialistiske sovjetrepublikk ble tatt opp som republikk i Sovjetunionen av Det øverste sovjet 3. august. Litauisk litas opphørte som valuta, og ble formelt trukket tilbake våren 1941. Alle religiøse, kulturelle og politiske organisasjoner ble forbudt, bortsett fra kommunistpartiets organisasjoner. Rundt 12 000 personer ble umiddelbart arrestert som «folkefiender». Under den store deportasjonen i juni 1941 ble anslagsvis 17 000 personer deportert til arbeidsleirer i Sibir.
Tysk okkupasjon 1941-1944
Etter Tysklands angrep på Sovjetunionen i 1941 trakk de sovjetiske styrkene seg tilbake etter å ha gjennomført omfattende drap på politiske fanger, blant dem Rainiai-massakren og andre steder. Den tyske okkupasjonsmakten avsatte ikke umiddelbart den litauiske regjeringen, og denne prøvde en kort stund å holde på en litauisk uavhengighet, men forgjeves. Men okkupasjonsmakten fjernet stadig flere deler av regjeringens myndighet, og denne oppløste seg selv 7. august 1941.
Som okkupert land av tyskerne, ble Litauen underlagt Reichskommissariat Ostland og ble underlagt direkte tysk styre, slik at Litauen hadde fullstendig mistet all selvstendighet. Særlig i byen var det matmangel.
En utstrakt ny tysk innvandring under ly av okkupasjonen fortrengte litauerne fra landseiendommer, og etter hvert vokstre det fram en militær motstandsbevegelse. Denne var ukoordinert, da motstandsbevegelsen var delt mellom de sovjetvennlige og de som kjempet for at Litauen skulle få tilbake sin selvstendighet. Førstnevnte besto hovedsakelig av etniske russere, hviterussere og jøder og opererte hovedsakelig i det østlige Litauen, og skal ha stått for en rekke plyndringer og massakrer. Den polske Armia Krajowa opererte også innen Litauen. Forholdet mellom de ulike grupperingen var aldri gode, og ble verre etter hvert som krigen utviklet seg.
Under den tyske okkupasjonen ble om lag 190 000 eller 91 % av de litauiske jødene drept, noe som utgjorde et av de verste dødstallene under Holocaust. Det var også litauisk motstand mot jødeutryddelsene, og 504 litauere er anerkjent som Righteous Among the Nations for deres arbeid.
Ny sovjetisk okkupasjon
Etter tilbaketrekningen av Tysklands okkupasjonsstyrker ble Litauen igjen okkupert av Sovjetunionen i 1944 som Den litauiske sosialistiske sovjetrepublikk.
Del av Sovjetunionen
Den litauiske sosialistiske sovjetrepublikk
Verkenselva (Ringerike)
Elva domineres av ørret og ørekyt, men har også en stamme av trepigget stingsild (Gasterosteus aculeatus), edelkreps (Astacus astacus) og i sterkt begrenset omfang elvemusling (Margaritifera margaritifera). Sistnevnte ble totalfredet i 1993.
Følelseshistorie
Følelseshistorie (følelsenes historie) er et forholdsvis nytt forskningsområde innen historiefaget, som er i stor vekst. Følelseshistorie er å spore og analysere endring av normer og regler for følelser i tidligere tiders samfunn. Ego-dokumenter, som private breve, jounaler, selvbiografier og erindringer, er opplagte historiske kilder i følelseshistorie.
Følelser i andre tider
Eksempler på ulike emner som kan inngå i følelseshistorie er kjærlighet, vrede, misunnelse, melankoli og skam.
Litteratur
Barbara Rosenwein, Problems and Methods in the History of Emotions. Passions in Context: Journal of the History and Philosophy of the Emotions 1 (2010)
Ante Pavelić
Ante Pavelić (født 14. juli 1889, død 28. desember 1959) var lederen og grunnleggeren av den kroatiske nasjonalistiske/fascistiske ustasja-bevegelsen. Han var leder av Den uavhengige staten Kroatia, en marionettstat under Tyskland, under andre verdenskrig. Pavelićs terrorregime medvirket til holocaust samt omfattende overgrep mot sigøynere, etniske serbere og lokale kommunister. Han unndro seg rettsoppgjør etter krigen og døde i Spania delvis på grunn av skader han fikk i et attentat.
Bakgrunn
Pavelić var født den lille landsbyen Bradina i Hercegovina som den gang var en del av Østerrike-Ungarn. For å få arbeidet, flyttet familien til Jajce han han skulle begynne på skolen, og han begynte på en muslimsk barneskole, og gikk deretter på en jesuittisk barneskole i den hovedsakelig muslimske byen Travnik etter at familien hadde flyttet dit.
Da han var 16 år, i 1905, måtte han avbryte skolegangen på grunn av sykdom, og han tok seg midlertidig arbeide ved jernbanen i Sarajevo og Višegrad. Han fortsatte deretter skolegangen i Zagreb hvor hans eldre bror Josip bodde. Skolegangen ble igjen avbrutt av helseproblemer og han hadde en tid veiarbeid ved Buzet på Istria.
Etter å ha gått på flere skoler i ulike byen, fikk han endelig studentereksamen i Zagreb i 1910. Han begynte samme høst på juss-studiet i Zagreb. Han tok juridikum i 1914 og en doktorgrad i juli 1915. Han arbeidet deretter som advokat i Zagreb.
Politisk arbeid
I ungdomstiden ble han medlem av Det kroatiske rettighetspartiet og tilhørte den mer nasjonalistiske fløyen, ledet av Josip Frank rundt 1908 som arbeidet for at Kroatia skulle bli uavhengig av Østerrike-Ungarn. Etter første verdenskrig motsatte han seg at Kroatia skulle bli en del av det nye kongeriket Jugoslavia I 1919 ble han partisekretær, men i 1921 ble han arrestert sammen med flere andre medlemmer av partiet.
I 1920 ble han valgt inn i bystyret i Zagreb, og fikk en sterk innflytelse blant de yngre politikerne. I juni 1927 representerte han Zagreb fylke på en internasjonal konferanse for byer i Paris, og besøkte på hjemreisen Roma. Ved parlamentsvalgene samme år ble han valgt inn i Kongedømmet Jugoslavias parlament, som en del av den kroatiske blokken.
Han fortsatte i stillingen som partisekretær fram til 1929, da det ble innført et kongelig diktatur i kongedømmet Jugoslavia. Han deltok da i stiftelsen av Ustasja og gikk over til undergrunnsarbeid, og skrev ned partiprogrammet til Ustasja-bevegelsen samme år. Regimet i Jugoslavia ble mer oppmyket fram mot 1931.
I eksil
I 1932 reiste Pavelic til et Italia ledet av Benito Mussolini. Da kong Aleksandar I av Jugoslavia ble drept med deltakelse fra Ustasja 9. oktober 1934 i Marseille i Frankrike, ble Pavelic og andre medlemmer av Ustasja arrestert i Italia, anklaget for å ha deltatt i planleggingen av drapet på kongen, men ble etter en stund løslatt.
Andre verdenskrig
Pavelić ble i Italia fram til begynnelsen av andre verdenskrig. I 1941 ble Jugoslavia invadert av Tyskland, og Pavelić ble med støtte fra okkupasjonsmakten utnevnt til leder (poglavnik) av marionettstaten Den uavhengige staten Kroatia.
Han innledet en storstilt terrorkampanje rettet mot serbere, jøder, sigøynere og kommunistiske kroater. Særlig kampanjen mot serberne grenset til folkemord. Brutaliteten i drapene sjokkerte selv tyskerne og påla italienerne å intervenere overfor Ustasja, da landet fram til 1943 i realiteten var et kondominium under både Tyskland og Italia. Under Pavelic drepte regimet opp mot 20,000 jøder i Jasenovac og tilknyttede konsentrasjonsleirer. Ytterligere 7,000 jøder ble overlatt til tyskerne som deporterte dem til Auschwitz.
I 1941 var Pavelić i audiens hos pave Pius XII. Den britiske ambassadøren til Vatikanet advarte om at slikt ville undergrav pavens moralske autoritet.
Under et statsbesøk i Tyskland under krigen overrakte hans beskytter Adolf Hitler ham i Obersalzberg en prøyssisk fane som ble benyttet under syvårskrigen, samt en sjakkspill som hadde tilhørt Fredrik den store. Hitler tildelte Pavelić storkorset til Den tyske ørns fortjenesteorden, og denne ble overrakt den 3. mars 1942 av den tyske ambassadøren og obergruppenführer i Sturmabteilung Siegfried Kasche i Zagreb.
Etter krigen
Pavelić rømte med hjelp fra Vatikanet (ved Giovanni Montini) og fra katolske prester til Argentina og flyttet i november 1957 til Spania (da ledet av diktatoren Francisco Franco) der han levde de siste årene. Pavelić ble dømt til døden in absentia i 1945. Pavelić beveget seg fritt rundt i Buenos Aires. Hans opphold i landet var omstridt og ble oppfattet som en arv fra Juan Perón-tiden. Etter å bli holdt i varetekt og forhørt begynte Pavelić å ha en livvakt med seg. Han ble skadet i et attentat nær Buenos Aires i april 1957: En ukjent person løsnet seks skudd og Pavelić ble truffet av to og alvorlig såret. Attentatet var trolig utført av jugoslavisk etterretning. Han forlot noen måneder etter attentatet Argentina og oppholdt seg fire måneder i Chile før han reiste til Spania i håp om å være trygg og få bedre helsestell.
I Spania ble han hilst velkommen av erkebiskop av Sarajevo Ivan Šarić. Franco tok også mot Juan Peron og inviterte den ukrainske fascisten Stepan Bandera til å slå seg ned i landet (Bandera besøkte Spania og avslo tilbudet fra Franco). Pavelić hadde ikke en nær personlig relasjon til Franco. I Spania levde han stille og forsøkte å unngå offentlighetens søkelys. Pavelić hadde diabetes og hadde derfor problemer med å hele skadene etter attentatet. Skadene Pavelić fikk i attentatet medvirket til dødsfallet. Han ble operert av tyske kirurger på det tyske sykehuset i Madrid i november 1959 og døde seks uker senere. På dødsleiet uttrykte han ønske om at ustasja skulle fortsette kampen for uavhengighet for Kroatia. Dødsfallet ble bredt omtalt i vestlig presse.
A Beautiful Noise
A Beautiful Noise er et musikkalbum fra 2009 utgitt av bandet I Love Wynona fra Trondheim. Det var bandets debutalbum.
Forhistorie
Bandet fikk mye positiv respons på musikken de laget, men debutplata var først klar for utgivelse etter nye fire år.
Lido di Venezia
Lido di Venezia er en 18 km lang sandbanke i Veneziabukta. Øya har omtrent 20 000 innbyggere og mange turister (hovedsakelig italienere) kommer hit om sommeren. Venezia filmfestival finner sted på Lido di Venezia hvert år i september.
A Beautiful Noise
Tekniske data
Utgivelsen ble spilt inn dels hos Håkon Gebhardt i Das Boot i Trondheim, og dels hos Lars Lien i Larsville i Tydal. Plata ble mikset av bandet og Håkon Gebhardt, mens Lars Lien var ansvarlig for mastering. Lars Lien spilte også bassgitar på spor 2 og 6, og var pianist på alle sporene på plata. Snah fra Motorpsycho bidro med ambience samples. Bandet produserte albumet selv, og alle tekstene var skrevet av Frode Sander Øien.
Etter utallige runder med innspilling, miksing og mastring i Das Boot og i Lars Liens studio Larsville i Tydal, kunne man til slutt endelig sette datoen 11. mai for slippet av plata, som fikk navnet "A Beautiful Noise". Storås Artist Promo Team ble engasjert for å promotere plata, og alt så lovende ut.
Lido di Venezia
Øya har tre bosetninger. Selve Lido ligger i nord og her finnes Grand Hotel de Bains, Venezia Casino og Grand Hotel Excelsior. Malamocco, ligger i midten og var lenge den enaste bosetningen. En gang bodde dogen av Venezia her. Alberoni ligger sør på øyene og her ligger Fort San Nicolo og en golfbane.
IMAX
IMAX er et filmformat og et registrert varemerke som eies av det canadiske selskapet IMAX Corporation.
A Beautiful Noise
Feiltrykk
Første hinder utgivelsen møtte var imidlertid at cd-ene som kom tilbake fra trykkeriet i Danmark, manglet spor nummer 5; «Black And White Turn Colours». Dette førte til at utgivelsen måtte utsettes fram til nye cd-er med korrekt innhold var trykt opp, og de feilproduserte CD--ene ble sendt ut som samlerutgaver til interesserte.
Lido di Venezia
Siden av øya som vender ut mot Adriaterhavet består hovedsakelig av en sandstrand der det stort sett ligger rekke på rekke med turisthoteller. Av hoteller her finnes Excelsior og Des Bains, scener for handlingen i Thomas Manns roman Døden i Venedig. Disse strendene er private, men på nord- og sørenden av øya er det to enorme, offentlige strender.
IMAX
Teknologien bak IMAX (som betyr Image Maximum på engelsk) ble oppfunnet av tre kanadiere for Canadas Expo 67. Den går gjennom en spesialkonstruert projektor med en hastighet på to meter i sekundet. Lerretet har små hull, slik at lyden tilsynelatende kan komme fra nesten overalt.
A Beautiful Noise
Boikott
De nye opptrykkene var rett rundt hjørnet, da nyheten kom 25. mai om at Platekompaniet og Playcom Musikkverket hadde bestemt seg for å boikotte alle produkter fra MBO, som en følge av at MBOs distributør NFD (Nordisk Film Distribusjon) hadde inngått en eksklusiv distribusjonsavtale med Reitangruppen om trønderbandet D.D.E.s nye plate. Dette medførte at kun butikker tilknyttet Reitangruppen, eksempelvis butikker i kjedene REMA 1000, Narvesen og 7-Eleven, ville få muligheten til å selge plata.
Lido di Venezia
Hjertet av øya er Gran Viale Santa Maria Elisabetta, en 700 meter lang og bred gate som går fra den ene til den andre siden av lagunen. Her ligger det hoteller, butikker og restauranter. Ved siden som vender mot lagunen finner man båter som går til Venezia og fastlandet.
Johanna Schwarz
Bakgrunn og virke
Hun ble født i Østerrike men flyktet som barn til Sverige for å unnslippe jødeforfølgelsene. Schwarz kom til Bergen i 1961, der hun ble ansatt som universitetslektor i svensk språk og litteratur og var lektor på Voss i 7 år før hun kom til Kongsberg i 1975.
I Norge leverte hun fast dagsaktuelle, kommenterende dikt («dagsedlar») til avisene Orientering og Klassekampen. I 1970-årene engasjerte hun seg i ml-bevegelsen, og skrev blant annet prologen til AKP(m-l)s offentlige møte i Bergen da partiet ble stiftet i 1973.
Lido di Venezia
I 1202, ved begynnelsen av det fjerde korstoget, ble den benyttet som leir med telt til tusenvis av korsfarere, som ble blokkert her av venetianerne da de ikke kunne betale for de venetianske skipene de trengte for transport.
Johanna Schwarz
Bakgrunn og virke
Schwarz beskrives som en kulturell løsarbeider og kunne på egen hånd holde liv i flere solidaritetsbevegelser med sin bakgrunn og mangeslungne engasjement. Hun var jødisk flyktning, nesten blind, katolikk, kommunist, svensktalende i Norge og forfatter.
Johanna er mest kjent som forfatter og har gitt ut flere diktsamlinger. Hun har også gitt ut barnebøker, en av dem var Labyrinten, som handlet om svaksynte.
IMAX
På 2000-tallet fantes en IMAX-kino på Aker Brygge i Oslo. Media meldte i 2015 om en samarbeidsavtale som hadde som intensjon at et planlagt Storo Kinosenter i Oslo skal ha IMAX-projektorer.
22. mars 2018 åpnet ODEON kino ved Storo storsenter i Oslo. Kinoen er per dags dato (2018) eneste kinosenter med IMAX-visninger i Norge.
Cornwall (andre betydninger)
Cornwall kan vise til:
Johanna Schwarz
Bakgrunn og virke
Noen av hennes tekster har blitt tonsatt, blant annet på albumet Trollflir (MAI 7806), der Asbjørn Eldens og Johanna Schwarz' dikt og dagsedler framføres av Jon Arne Corell, sammen med blant andre Lars Klevstrand.
Johanna Schwarz vei på Kongsberg har fått hennes navn. En byste av Schwarz utført av billedhuggeren Marit Wiklund har fått plass i Kongsberg bibliotek.
86
Fødsler
80er
A Beautiful Noise
Boikott
For alle MBOs øvrige artister var det usikkerhet om hva som ville skje med kommende utgivelser uten platebutikker å selge i. MBN valgte imidlertid å satse videre på kommende utgivelser som planlagt – dermed ble A Beautiful Noise lansert i Apple Music Store (iTunes) torsdag 4. juni.
85
Fødsler
80er
Krokliveien (Oslo)
Krokliveien (1–69D, 2–66) er en vei på Risløkka i bydel Bjerke i Oslo. Den går fra Oreliveien til Refstadveien.
Navnet ble vedtatt i 1927.
I veien er ni blokker fra 1957 i Bjerkedalen borettslag.
Nicolas-Louis de Lacaille
Nicolas Louis de Lacaille (født 15. mars 1713 i Rumigny nær Reims i Frankrike, død 21. mars 1762 i Paris) var en fransk astronom, matematiker og kartograf.
Bakgrunn
Nicolas-Louis de Lacaille begynte på skole i Mantes-sur-Seine (nå Mantes-la-Jolie). Etterpå studerte han retorikk og filosofi ved Collège de Lisieux og så teologi ved Collège de Navarre. Faren døde i 1731, og det gjorde ham ganske ubemidlet. Faren hadde innehatt en post i huholdet hos hertuginnen av Vendôme.
Men han fikk så sine videre studier støttet av Louis Henri, hertugen av Bourbon.
Etter avsluttede teologistudier avslo han prestevielsen, men ble diakon. Han viet seg snart mer og mer til matematikken og astronomien. Han la da de kirkelige fremtidsplaner til side.
Astronom
I perioden 1739-40 kontrollerte han de franske grademålingene på vegne av astronomen Giovanni Cassini. Dette var et element i arbeidet med å finne ut av jordens omfang. Han ble deretter ansatt ved det franske vitenskapsakademiet. I 1739 ble han utnevnt til professor i matematikk ved Collège Mazarin som i 1746 stilte et lite observatorium til hans rådighet. Her utførte han omfattende observasjoner for revisjon av stjernekataloger.
I 1741 ble han valgt til medlem av vitenskapsakademiet. På disse oppdragene gjorde han en ekspedisjon med skipet «The Cape of Good Hope» til den sørlige halvkule og tilbrakte perioden 1751–54 ved Kapp det gode håp for å utføre målinger for bestemmelser av månens parallakse. Der utførte han også en grademåling og anskaffet materiealet for sin omfattende stjernekatalog, Coelum australe stelliferum (1763), som bestod av 10,000 objekter. Han navnga 14 stjernebilder hvor han systematisk valgte betegnelser av diverse vitenskapelige instrument og verktøy – i motsetning til navnene på den nordlige himmelen som er inspirert av gresk mytologi.
En annen viktig vitenskapelig prestasjon var at han ved måling av en meridianbue ved Cape Town var i stand til å vise at jorden ikke var kuleformet, men snarer lignet på en pære. Dermed ga han støtte til Isaac Newtons teori om jordens utflating ved polene. de la Caille var kjent for å være ytterst nøye, men likevel har det i ettertid blitt bevist at målebandene han brukte ved målingen av meridianbuen var 10 cm for kort.
I forbindelse med arbeidet med meridianbuen bestemte han den eksakte lengdegraden for observatoriet i Cape Town ved astronomiske observasjoner av Neptuns måner.
Etter hjemkomsten til Frankrike fortsatte han observasjonene ved Collège Mazarin. Lacaille skrev også en rekke avhandlinger og lærebøker innen matematikk, mekanikk, optikk og astronomi.
De Lacaille hadde den kirkelige tittelen abbé. I 1754 ble han innvalgt som utenlandsk representant nummer 29 av Kungliga Vetenskapsakademien.
Jakobs brev
Jakobs brev er ett av de katolske brev og er i den kanoniske rekkefølgen den tyvende boken i Det nye testamente i Bibelen. Ifølge den kristne tradisjon regnes Jesu bror «Jakob den rettferdige» som forfatter av brevet. I så fall vil det være det eldste dokumentet i Det nye testamente.
Innhold
Jakobs brev følger ingen streng komposisjon, men deles vanligvis inn i følgende struktur:
I likhet med 1. Johannesbrev mangler Jakobs brev alle tegn på å være et virkelig brev, men minner mer om en slags tale eller preken. Dette fremkommer av mange tiltaler til et publikum. Skriftet inneholder en rekker imperativer, så det handler om formaninger. I antikken ble denne sjangeren kalt «protreptisk tale», dvs. «den gode samtalen» mellom to slik blant andre Sokrates praktiserte den, der «protreptikeren» og dennes samtalepartner tok utgangspunkt i et emne, ofte en verdi eller et begrep, og hva de tenkte rundt det. Et annet virkemiddel i skriftet er diatriben.
Jakobs brev hevder at «tro uten gjerninger» er en «død tro», og i sin versjon av Bibelen beskrev Martin Luther det derfor som et «stråbrev» fordi det var i strid med Romerbrevet 3,28: som han støttet seg til: «For vi er overbevist om at mennesket blir rettferdiggjort ved tro, uten lovgjerninger».
Jakobs brev er kalt «Ordspråkene i Det nye testamente» siden det er samme type visdomslitteratur avfattet i epigrammer som kjennes fra Ordspråkene.
Forfatter
Brevet selv angir at forfatteren er «Jakob, Guds og Herren Jesu Kristi tjener (gr. doulos)» (Jak. 1,1). Det er fire menn med navnet Jakob i Det nye testamente, men det er lite sannsynlig at forfatteren er Jesu disippel, som ble drept av Herodes i år 44, omtalt i Apostlenes gjerninger 12,2. To andre manglet den innflytelsen forfatteren synes å ha. Da gjenstår bare Jesu bror (jf. Mark. 6,3 og Matt 13,55) som spilte en sentral rolle i den urkristne menighet. Konflikten mellom ham og Paulus mener man kan spores i skriftet. Jakob skriver: «Også de onde åndene tror», men mener da neppe den frelsende tro som Paulus har i tankene.
Moderne historisk forskning betviler at Jesu bror Jakob var brevets forfatter. Blant annet fordi brevet er skrevet på relativt god gresk med bruk av gresk retorikk (jf. diatriben). Det er også andre grunner.
Datering
Dersom Jesu bror Jakob er forfatteren, er brevet antakelig forfattet en gang på 50-tallet eller muligens tidlig på 60-tallet e.Kr.
Ettersom det virker som det låner fra 1. Petersbrev, må det dateres senere, til ca. 70-110 e.Kr.
Adressater
Brevets preskript nevner de «tolv stammer som lever ute i fremmed land» (gr. diaspora) som brevets adressater. Det er naturlig å anta at brevet tiltaler jøde-kristne utenfor Palestina, jf. bruken av begrepet «diaspora». Dette er en av grunnene til at brevet regnes som ett av de katolske brev. De fleste forskere i dag regner likevel med at brevet hadde en snevrere adressat, nemlig jøde-kristne menigheter nært Palestina og i nær kontakt med Jerusalem-menigheten.
Poço Verde
Poço Verde er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Arsenikk
Arsenikk er et annet og mer velkjent navn på arsenoksid.
Gift
Stoffet har nettoformel As4O6. Ett gram er nok giftmengde til å drepe fem mennesker. Arsen er grunnstoff nr. 33 (As). Formen er ofte hvitt pulver med en svak, søtlig metallisk smak, som er lett å skjule i mat eller drikke. Virkningen blokkerer cellens stoffskifteprosesser slik at de ikke klarer å produsere energi av næringen. Symptomene på arsenikkforgiftning er oppkast, diaré, magesmerter og svettetokter. Etter få timer blir huden blå av mangel på oksygen, og det oppstår kramper. Offeret pleier å dø i sjokk etter 12-18 timer. Giften kan ved kronisk forgiftning eller gjentatte forgiftningsforsøk påvises i den dødes hår og negler.
Stoffet er meget giftig. Det er tidligere brukt i grønn maling, i små doser som behandling ved blodsykdommer, som impregneringsstoff mot sopp i treverk og kjemiske forbindelser som inngår i naturlige mineraler i jorden. Arsenikk er også et biprodukt fra røsting. Arsenikk kan påvises ved Marsh' test, hvor prøven tilsettes svovelsyre og arsen-fri sink. Man kan også føre hydrogensulfitt (et salt fra svovelsyrling) gjennom det mistenkte stoffet. Hvis arsenikk er til stede, vil det felles ut arsenikksulfitt.
Det er spekulert i om det var arsenikkholdig tapet som tok livet av Napoléon Bonaparte på St. Helena, men dette er i dag langt på vei tilbakevist.
Arsenikk og andre tungmetaller er brukt i små mengder som tilsetningsstoff i medisin helt fram til i dag. Spesielt gjelder dette urtemedisin, men det gjelder antageligvis ikke medisiner som selges i Norge. Medisin med arsenikk som virkestoff brukes til behandling av akutt promyelocytisk leukemi (en type blodkreft).
Kjemi
Arsenikk er et oksid av arsen. Det har formelen (As2O3). Arsen har oksidasjonstrinn +3 i sambindinga. Andre navn på stoffet er arsen(III)oksid og arsentrioksid. Arsenikk er, som andre oksider en uorganisk sambinding.
I grunnvann
Arsen finnes naturlig i bergarter og sedimenter som mineralet arsenolitt (kubisk As2O3) og claudetitt (monoklin). Denne særs giftige sammensetningen kan derfor finnes løst i grunnvannet. Jevn eksponering for arsenikk kan bl.a .føre til økt forekomst av hud- og blærekreft. Det finnes derfor grenseverdier for hvor mye arsenikk grunnvann kan inneholde. Mange land har høye arsenikk-konsentrasjonar i grunnvatnet, og særlig i Bangladesh og Vest-Bengal i India er arsenikk et stort helseproblem.
Ishavsbyen Fotballklubb
Ishavsbyen Fotballklubb (stiftet i 1993) er en fotballklubb fra Kroken i Tromsø. Klubben spiller i 4. divisjon, og spiller hjemmekampene sine på TUIL Arena.
83
Fødsler
80er
Astropartikkelfysikk
Astropartikkelfysikk er et forskningsfelt som tar for seg sammenhengen mellom de minste og største hendelsene i universet og knytter sammen kosmologien, partikkelfysikken og astrofysikken.
82
Dødsfall
80er
Krokstien (Oslo)
Krokstien (1–11, 2A–20) er en vei på Hellerud i bydel Alna i Oslo. Den går som blindvei østover fra Rundtjernveien.
Navnet ble vedtatt i 1933 og henspiller på veiens form.
Propriá
Propriá er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Breibåndet markblomsterflue
Utseende
En middelsstor (6-10 mm), tettbygd, gul og svart blomsterflue. Arten ligner mye på vanlig markblomsterflue (Eupeodes corollae), men kan vanligvis kjennes på at de gule flekkene på bakkroppen er større. Kroppsbygningen er ganske bred, særlig hos hannene. Fasettøynene er nakne, antennene korte og brune. Ansiktet er gult. Thorax er blankt svart, med gule hår på sidene. Scutellum er grågult med gule hår. Bakkroppen ganske kort og bred, med tre par store, gule flekker, disse går ikke utover sidekanten og er nesten alltid sammenvokst i midten. Beina er mørkgule og forholdsvis korte, vingene glassklare med brunt vingemerke.
Levevis
Larvene lever av bladlus. De voksne fluene kan finnes fra mai til september og besøker mange slags blomster.
Utbredelse
Denne vidt utbredte arten finnes over mesteparten av den palearktiske sone og i store deler av Nord-Amerika. I Norge finnes dne over hele landet.
Mo kirke (Surnadal)
Mo kirke ligger i Surnadal kommune og er en av 5 Y-formede kirker i Norge. Bygget i 1728, i en spesiell form som symboliserer Treenighetskirken. Det er gjort funn av en vikingegrav ved kirken.
Den er en del av Den norske kirke og hører til Indre Nordmøre prosti i Møre bispedømme.
Byggverket er i tre og har 205 plasser.
Etter middelalderkirkene Kvernes og Grip, og Edøy og Tingvoll er det den eldste kirken på Nordmøre.
Voices Music & Entertainment
Voices Music & Entertainment var et norsk plateselskap (og i en periode plateforretning) fra Grünerløkka i Oslo. Det ble stiftet som selskap under navnet Voices of Wonder Records ANS 01.01.1988 av Dag Krogsvold, Ketil Sveen og Per-Thomas Lund.
Voices of Wonder Records ANS ble aksjeselskap i 1992, og endret senere navn til Voices Music & Entertainment i 2001.
Vorarlbergs flagg
I tillegg til Vorarlberg fører også Salzburg, Oberösterreich, Tirol, og Wien flagg i rødt og hvitt. Fargene er også Østerrikes nasjonalfarger og benyttes i Østerrikes flagg.