cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frankrikes kronregalier
De gjenværende franske kronregalier er utstilt i Galerie d'Apollon i Louvre, Frankrikes fremste museum og tidligere kongelige palass. De omfatter blant annet kronene til Ludvig XV og Napoléon Bonaparte. På disse kronene er edelstenene byttet ut med farget glass. De er utstilt sammen med blant annet Regent Diamond, de Sancy Diamond og den 105-karat (21 g) Côte-de-Bretagne røde spinell, risset inn i form av en drage. I tillegg er noen edelstener og juveler (inkludert Emerald of Saint Louis, 'Ruspoli'-safiren og diamantnålen til dronning Marie Antoinette) utstilt i Muséum national d'histoire naturelle.
Dalmatia
Dalmatia er et landskap i det sørvestre Kroatia. I landskapet finnes et stort antall øyer samt turistbyene Split og Dubrovnik.
Dalmatia ble underlagt den romerske republikken i 168 f.Kr. som en del av provinsen Illyricum og kaltes da Illyricum superior. I 10 e.Kr. ble provinsen Illyricum oppløst, og området ble inndelt i to nye provinser; Dalmatia i sør, og Pannonia i nord. Ved Romerrikets deling i 395 e.Kr. kom Dalmatia til å tilhøre det vestromerske rike.
Navnet og definisjon
Navnet Dalmatia er avledet fra navnet på den stedegne stammen som romerne kalte Dalmatæ, dalmatere, noe som igjen er forbundet med den illyriske/albanske ordet delme («sauer»). Ordet «Delme» blir også fortsatt brukt i det albanske språket.
I antikken var den romerske provinsen Dalmatia langt større enn dagens fylke Split-Dalmatia. Det strakte seg fra Istria i nord til historiske Albania i sør. Dalmatia signaliserte ikke bare en geografisk enhet, men var en enhet basert på felles kultur og felles type bosetninger, en felles smal østlige belte langs kysten av Adriaterhavet. Den sørligste overgangsdelen av Dalmatia, Kotorbukta, er en del av Montenegro, men betraktet som innenfor Dalmatia av en del kilder.
Navnet Dalmatia opptrer i Det nye testamente i Paulus' andre brev til Timoteus og har således blitt oversatt til de fleste språk i verden. Det er blant annet Dalmatia på latin, Δαλματία på gresk, Dalmatie på fransk, Dalmatien på tysk og svensk, og Dalmazia på italiensk.
Program for lærerutdanning
Program for lærerutdanning (PLU) var en grunnenhet ved Fakultet for samfunnsvitenskap og teknologiledelse (SVT) ved NTNU. Enhetens virksomhet omfattet lærerutdanning på alle nivå (grunnutdanning, oppfølging av nyutdannede lærere, etter- og videreutdanning), skolelederutdanning, doktorgradsutdanning, universitetspedagogikk, og forsknings- og utviklingsarbeid rettet mot skole, klasserom og verksted. Etter fusjonen mellom NTNU og høyskolene i Gjøvik, Ålesund og Trondheim (HiST), ble programmet fusjonert med lærerutdanningen ved HiST. Aktiviteten fortsetter i Institutt for lærerutdanning, som er organisert under Fakultet for samfunns- og utdanningsvitenskap.
Hestesport under Sommer-OL 2008 – Feltritt lag
Hestesport under Sommer-OL 2008 – Feltritt lag fant sted fra 9. til 12. august 2008 på Hong Kong Sports Institute i Hongkong.
Carl Otto Løvenskiold (1898–1969)
Carl Otto Løvenskiold (født 27. august 1898 i Aker, død 22. august 1969) var en norsk godseier og forretningsmann.
Han var sønn av Harald Løvenskiold og Dorothea Christine Blom, og var barnebarn av statsminister Carl Otto Løvenskiold.
I 1922 ble han gift med Henriette («Henny») Adelaide Størmer, datter av Carl Størmer. De var foreldre til Harald Løvenskiold, gift med Ingegjerd Andvord. Carl Otto Løvenskiold var farfar til Carl Otto Løvenskiold (f. 1953).
Carl Otto Løvenskiold ble medeier i Løvenskiold-Vækerø i 1933 og var eneeier fra 1935 til 1947, da sønnen ble tatt opp som medeier.
Han hadde også en rekke styreverv og var leder i Vestre Bærum Høyre 1930–1934.
Varvara Akritidou
Varvara Akritidou (født 15. juli 1981) er en gresk judoka.
Cyril Genik
Liv og virke
Cyril Genik ble født i Bereziv Nyzhnii i Galicia og studerte i Kolomyia før han flyttet til Ivano-Frankivsk, hvor han fullførte sin lærererutdannelse. Han fikk en bachelorgrad i Lviv før han ble utnevnt til lærer i Nadvirna i 1879. I 1882 vendte Genik tilbake til hjembygden og grunnla en skole der. En gang på 1880-tallet etablerte han et møllebruk og et kooperativ. I 1890 ble han valgt inn i bystyret i Kolomyia.
Varvara Akritidou
Hun representerte Hellas under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i omspillet.
Cyril Genik
Liv og virke
Senere møtte Genik Joseph Oleskiw, som hadde oppfordret ukrainere til å emigrere til Canada. Oleskiw spurte Genik om han var villig til å lede den neste gruppen av emigranter på deres reise til Canada og hjelpe dem med bosettingen der. Genik aksepterte, og sammen med sin kone og fire barn ledet han en gruppe på 64 ukrainere som ankom Quebec 22. juni 1896.
Genik ledet gruppen først til Winnipeg, deretter til den nyopprettede bosettingen Stuartburn i Manitoba som ble det første ukrainsk-canadiske samfunnet i vestlige Canada. I august søkte Genik om botillatelse i Stuartburn, men skiftet hurtig mening og flyttet til Winnipeg. Samtidig foreslo Oleskiw at det kanadiske innenriksministeriet skulle ansette Genik som administrator av utlendingssaker knyttet til Ukrainia og oversette når det var nødvendig. I sin posisjon møtte han innvandrerne i Quebec og oppfordret dem til å legge til side sine gamle tradisjoner. Hans arbeidsmengde økte betraktelig i takt med mengden av innvandrere fra Ukraina.
I 1898 var han en fulltidslønnet medarbeider i den kanadiske regjeringen. I 1899 opprettet Genik lesning av den ukrainske nasjonalpoeten Taras Sjevtsjenko i sitt hjem. Den første kanadiske avisen på ukrainsk, Kanadyiskyi Farmer, kom i 1903.
Genik selv var ikke religiøs, men så betydningen av en kristen menighet, uavhengig av de gresk-ortodokse og russisk-ortodokse tradisjoner og grunnla således en uavhengig kirke i samarbeide med Winnipegs presbyterianske kirkes prester i 1903-1904.
Etter det føderale valget i Canada i 1911 hvor det liberaldemokratiske partiet tapte, mistet Genik sitt arbeide og trakk seg tilbake fra det offentlige liv. Han bosatte seg en tid i USA, men kom tilbake til Winnipeg før sin død.
Genik var på dette tidspunkt så kjent blant den ukrainske befolkningen i Canada at han fikk tilnavnet «den kanadiske tsaren».
Canterbury-fortellingene
Canterbury-fortellingene (The Canterbury Tales) er en samling med fortellinger skrevet av den engelske forfatteren Geoffrey Chaucer på 1300-tallet (to av dem i prosa, de øvrige på vers).
Fortellingene, noen er originale og andre ikke, blir fortalt i en rammefortelling og fortalt av en gruppe pilegrimer på en pilegrimsreise fra Southwark til Canterbury for å besøke Thomas Beckets grav i katedralen. Canterbury-fortellingene er skrevet på mellomengelsk. Selv om fortellingene er betraktet som Chaucers hovedverk er noen forskere som mener at strukturen står i gjeld til Decameronen til italieneren Giovanni Boccaccio som det er sagt at Chaucer skal ha lest da han besøkte Italia på midten av 1300-tallet.
Prologen og de individuelle fortellingene
Figurene som blir introdusert i prologen av boken forteller historier av stor kulturell betydning. Den første delen av prologen begynner med «Whan that Aprill with his shoures soote» som indikerer begynnelsen på våren og slutten på en hard vinter. Fortellingenes tema varierer og har blant annet emner som høvisk kjærlighet, forræderi, og griskhet. Genrene varierer også og inkluderer romance, Breton lai (fortellende sang), preken, fabel (om beist), og fabliaux (grov og humoristisk fortelling). Selv om det er overliggende ramme er det ingen enkeltstående poetisk struktur over verket, og det er også to prosafortellinger.
Fortellingene består av følgende deler:
Noen av fortellingene er seriøse og andre er komiske, imidlertid er de alle omhyggelig nøyaktig i å beskrive egenskaper og feil i den menneskelige natur. Religiøs forsømmelse er gjennomgående trekk og tema foruten å fokusere på de tre stander, samfunnsklassene i middelalderen. De fleste fortellingene er sammenkoblet med tilsvarende temaer og noen er fortalt som en gjengjeldelse til andre fortellinger i form av en argumentasjon.
Verket er ikke fullført ettersom det var opprinnelig ment at hver figur skulle fortelle fire fortellinger, to på veg til Canterbury og to på tilbaketuren. Det ville ha gitt et antall på 120 fortellinger i motsetning til de 24 som faktisk eksisterer.
Mange i England har søkt etter politiske overtoner i fortellingene, spesielt ettersom Chaucer var en betydningsfull hoffmann og en politisk figur i samtiden og sto plassert nær den politiske makt. Det er mange hentydninger til samtidige hendelser, skjønt få er bevist, og ekteskapstemaet er vanlige i middelalderens fortellinger slik at det er antatt at det viser til flere ulike ekteskap, men kanskje spesielt til det for John av Gaunt. Bortsett fra Chaucer var Harry Bailly fra vertshuset Tabard Inn en virkelig historisk figur og det er antatt at det er sannsynlig at kokken er den faktiske Roger Knight de Ware, en samtidig kokk i London.
Gjennomgang av verkets personer
Ridderen blir introdusert først som den sosialt høyest rangerte figuren, verten kaller ham for «my mayster og my lord», «min mester og herre». Han er en profesjonell soldat som kommer rett fra utenlandske kriger, og han har reiste omfattende i mange land. Han er en «varray, parfit, gentil knight», en høvisk ridder i enkel klesdrakt og beskjedent vesen.
Væpneren er hans sønn og kontrast, en elegant laps, kostbare klær og beleven i hoffetikette.
Priorinnen er en av de som er mest omfattende beskrevet, og det er her fortelleren opplyser at han ikke ville dømme verdien av det han opplever. Hennes portrett billedgjøres av at det fortelles mer om hva hun spiser enn hvordan hun ber. Det sies at hun er snill mot dyr, men ikke hvordan hun behandler mennesker. Hun har en nonne med seg og «tre» prester. Tallet tre gjør at antallet vanskelig går opp og ble antagelig lagt til senere med hensyn til den poetiske rytmen.
Munken er den neste i serien av representanter fra kirken. Han har mange hester hjemme, respekterer ikke kongens styre, og går heller på jakt enn å be.
Klosterbroren følger deretter, noe som viser at Chaucer har en egen interesse i representanter fra kirken som lever motstridende til hva som man forventer av dem. Fortelleren opplyser at det ikke er et problem at han unngår spedalske og tiggere.
Handelsmannen er kort beskrevet, og blir fulgt av skriveren fra Oxenford (Oxford) som er hva man kan forvente av en student, fattig, tynn som sin hest, og elsker bøker.
Lovmannen er ekspert på juss og sammen med ham er odelsbonden, en herre fra landet, som er mest opptatt av mat: «Det snør i hans hus av mat og drikke».
Deretter nevner Chaucer flere håndverkere, kledd i sin karakteristiske drakter, men er ikke beskrevet videre og er ikke gitt noen fortellinger. Med seg har de kokken og hans dyktighet listes med noen uvanlige detaljer. Sjømannen er også en ekspert i sitt yrke, men stjeler vinen til sine passasjer og fremtrer som en skummel figur. Legen blir rost av fortelleren, skjønt han som alle leger elsker gull.
Enken fra Bath er den eneste kvinnen, bortsett fra priorinnen og nonnen, på pilegrimsreisen. Hun har hatt fem ektefeller, og jakter på den sjette. Hun er rik og kledd som sådan, og fortelleren har sympati for henne.
Den mest idealiserte personen er opplagt sognepresten som er i følge med sin like idealiserte bror, plogmannen, «a true swinkler» — en hardtarbeidende mann som lever i fred og i perfekt fromhet. Om sognepresten er den gode representanten for kirken er plogmannen den sympatiske representanten for den kristne sjel.
De siste er gruppe som ikke fremstår sympatisk. Mølleren er stygg type uten forsonende trekk, forvalteren snyter alle og reeven passer også best på sin egen lommebok. De to mest groteske er dog stevningsmannen og avlatskremmeren, to representanter for de som lever av kirken på dens utkant, den ene selger avlat mens den andre administrerer kirkeretten.
Det komplette verket
Verket ble påbegynt en gang på 1380-tallet, men Chaucer stoppet skrivingen på slutten av 1390-tallet. Det er ikke fullført slik det synes å ha vært planlagt: det synes som det har vært flere redigeringer og hvor nye fortellinger ble lagt til på ulike tider. Planen med et hundre og tyve fortellinger er fra prologen. Det er kunngjort av Harry Bailly, verten, at det vil bli fire fortellinger på hver (to fortalt på veg til Canterbury og to på tilbaketuren til vertshuset). Det er ikke nødvendigvis meningen til Chaucer selv som også opptrer i verket som den som forteller mer enn én fortelling. Det har blitt foreslått at verkets antatte uferdige forfatning faktisk var bevisst fra Chaucers side.
Canterbury-fortellingenes struktur er en rammefortelling og det er enkelt å finne tilsvarende i andre samtidige verker, som for eksempel El Libro de Buen Amor (Boken om den gode kjærlighet) av Juan Ruiz og Boccaccios Decameronen, sistnevnte kan ha vært Chaucers store inspirasjonskilde. Chaucer har faktisk tilpasset flere av Boccaccios fortellinger i munnen til sine egne pilegrimer, men hva som skiller Chaucers verk fra hans samtidige er hans figurer. Sammenlignet med Boccaccios hovedpersoner – syv kvinner og tre menn, alle unge, friske og velstående, og gitt klassiske navn – er figurene hos Chaucer av en meget variert flokk, inkludert representanter fra flere deler av middelklassen på den tiden. Ikke bare er deltagerne svært ulike, men de forteller svært forskjellige typer fortellinger hvor deres personligheter blir vist i deres valg av historier og måten de forteller dem på.
Ideen med pilegrimsreise synes å ha vært et nyttig litterært virkemiddel for å kunne samle sammen en broket forsamling. Munken ville sannsynligvis ikke ha fått tillatelse til å dra som pilegrim og for en del av de øvrige ville det kanskje ha vært usannsynlig om de hadde ønsket å delta. En annen ting er at alle pilegrimene rir på hester og det er ingen hentydninger om at de lider for sin religion. Ingen av de populære helligdommene på vegen Canterbury blir besøkt og det er ingen hentydninger om at noen deltar på messe, slik at det fremstår mer som en turists utflukt.
Chaucer gir liten oppmerksomhet til reisens progresjon. Han gir hentydninger om at fortellingene tar flere dager for å bli fortalt, men gir ingen detaljer om overnattinger. Selv om reisen kunne ha blitt gjort i løpet av en dag ville det ha gjort muligheten av fortelle flere historier umulig var tre til fire dager den vanlige tiden for en tilsvarende pilegrimsreise. Den 18. april er nevnt i fortellingene og Walter William Skeat, en redaktør på 1800-tallet, har fastslått at den 17. april 1387 var den sannsynlige første dagen for fortellingene.
Forskere har delt fortellingene inn i ti fragmenter. Fortellingene som danner et fragment er direkte sammenknyttet, vanligvis ved at en person snakker til og handlingen blir videreført av en annen person, men det er ingen sammenheng mellom de fleste av de andre fragmentene. Det betyr at det er flere mulige kombinasjoner for fragmentenes rekkefølge og sluttelig for fortellingene selv. Listingen over er kanskje den mest vanlige i moderne tider hvor fragmentene blir nummeret I-X, men en alternativ orden er å liste dem som A-G med fortellingene fra Legen inntil Nonnens prest blir plassert før Enken fra Bath. Unntaket for fragmentenes uavhengigheten er de siste to. Handelsmannens fortelling er den siste fortellingen i IX, men fragment X begynner med Sogneprestens prolog ved å hevde at Handelsmannen har gjort ferdig sin fortelling. Grunnen at de blir skilt som to ulike fragmenter er at Handelsmannen begynner sin korte fortelling om morgen mens Sogneprestens fortelling blir fortalt klokken fire om ettermiddagen. Det er antatt at Chaucer ville ha forbedret manuskriptet eller lagt til flere fortellinger for dekke tidsrommet.
Oversettelser
Egil Tveterås gjore første norske oversettelse av Canterburyfortellingene til norsk i 1953. Ny utgave ble utgitt i 2002. Den norske middelalderhistorikeren Kåre Lunden gjendiktet et utvalg av Canterbury-fortellingene og andre verk av Chauser til nynorsk i 1993.
I 2009 publiserte forlaget Modern Library publisere en betydelig ny oversettelse til moderne av hele verket av Burton Raffel.
Betydning
Det er flere ganger blitt argumentert at det største bidraget som dette verket har tilført engelsk litteratur var i popularisere dagligspråk og dialekt, men først og fremst ved å bruke engelsk språk istedenfor fransk-normannisk eller latin som var det vanlige på Chaucers tid. Likevel var det flere av Chaucers samtidige — John Gower, William Langland, og den såkalte Pearl Poet — som også skrev betydelige verker på engelsk, noe som gjør det vanskelig å avgjøre i hvilken grad Chaucer kan få æren for å ha startet en retning heller enn å ha vært deltager i den.
I 2004 var professor Linne Mooney i stand til å identifisere en skriver som arbeidet for Chaucer som en Adam Pinkhurst. Mooney, som da var professor ved Universitetet i Maine og besøkte et medlem av Corpus Christi College ved University of Cambridge klarte å finne en overensstemmelse mellom Pinkhursts signatur på ed med hans håndskrift på en kopi av Canterbury-fortellingene som han hadde skrevet av fra Chaucers arbeidskopi.
Canterbury-fortellingene kan også fortelle den moderne leser mye om det «okkulte» på Chaucers tid, spesielt i henhold til astrologi og astrologiske kunnskap som var alminnelig på Chaucers tid. Det er hundrevis om ikke tusener av astrologiske hentydninger som er funnet i verket, noen er ganske åpenbare mens andre er mer tilslørte.
Mens noen lesere forsøker å tolke personene i Canterbury-fortellingene som historiske figurer ønsker andre lesere å tolke deres betydning i mindre bokstavelig retning. Etter en analyse av hans ordvalg og uttrykksmåte og historiske sammenheng synes det som om hans verk utvikler en kritikk mot samfunnet av hans tid. Innenfor et antall av hans beskrivelser, hans kommentarer kan synes smigrende, men ved listig språkføring er fremstillingene til syvende og sist kritisk til figurenes handlinger. Isteden virker det som om Chaucer skaper fiktive figurer som er generelle representasjoner av folk i deres arbeid og klassebakgrunn. Med en forståelse for middelalderens samfunn kan man observere en finurlig kritikk mot medlemmer av samfunnet som opptrer tilsvarende som Chaucers pilegrimer.
Antisemittisme
Edvard I av England utviste alle jøder fra England i 1290, men antisemittisme forsvant ikke med fraværet av jøder. «I 1385 utga Geoffrey Chaucer sitt verk Canterbury-fortellingene som inkluderte en opptegnelse av jøder som drepte en dypt from og uskyldig gutt. Denne blodige krenkelsen ble en del av den engelske litterære tradisjonen».
Jeremy Cohen argumentere i sitt tilsvar at «fra Chaucer til Margery Kempe, fra syklusen til Corpus Christi-dagenes mirakelspill til lyrikken på 1600-tallet, har europeisk litteratur opprettholdt bildet av den jødiske kristus-morder som påførte vold på hva som var det mest hellige i den vestlige kristenhetens kultur og samfunn».
Det er i Chaucers Priorinnens prolog og fortelling at antisemittismen finnes i Canterbury-fortellingene. Fortellingen er kort og handler om en ung kristen gutts martyrium ved at han ble drept av jøder. Gutten, en sønn av en enke, synger en sang, Alma Redemptoris, uten å vite hva ordene handler om, opprører noen jøder som deretter får gutten drept. Enken leter etter gutten og med guddommelig innblanding finner hun hans lik. Selv om gutten er død synger han fortsatt sin sang. Han blir fraktet til et kloster hvor munkene undersøker hvordan dette er mulig. Som en form for rettferdighet blir alle jøder beordret drept. Således kan gutten komme til himmelen.
Denne historiens opphav finnes sannsynligvis i en William av Norwich som ble funnet død av flere stikksår i 1144 og jødene i Norwich ble anklaget for drapet.
Jødene blir referert til som blant annet «det forbannede folket til Herodes». Chaucer benytter seg av sin fortelling som et medium for å fremvise hva han betraktet som «den jødiske karakter». Canterbury-fortellingene i seg selv er ikke et antisemittisk verk, men den enkeltstående historien Priorinnens fortelling handler derimot om hat mot jøder.
Pilegrimenes rute og virkelige steder
Byen Canterbury har et museum dedikert Canterbury-fortellingene.
Trivia
Tittelen på Chaucers verk har blitt en dagligdags frase i det engelske språk og har blitt tilpasset andre medier på ulikt vis. En animert utgave av noen av fortellingene har blitt produsert for britisk fjernsyn. Foruten en versjon med moderne engelsk dialog var det også versjoner i den opprinnelige middelengelsk og walisisk.
Mange litterære utgaver, både litterære og faglitterære, har benyttet en tilsvarende rammefortelling som Canterbury-fortellingene som en opplagt hyllest. Science-fiction-forfatteren Dan Simmons skrev sin roman Hyperion basert rundt utenomjordisk gruppe pilegrimer. Evolusjonisten Richard Dawkins benyttet Canterbury-fortellingene som en struktur for hans faglitterære bok om evolusjonen - The Ancestor's Tale: A Pilgrimage to the Dawn of Evolution. Hans dyrepilegrimer er på veg til å finne deres felles stamfar og hver av dem forteller en historie om evolusjonen.
Henry Dudeneys bok The Canterbury Puzzles inneholder en del som fremstilles som en tapt tekst fra Chaucers verk.
Kurt von Schleichers regjering
Kurt von Schleichers regjering var den siste regjering i Tyskland under Weimarrepublikken. I likhet med regjeringen Brüning I og II, og regjeringen Papen, hentet den sin støtte hos presidenten, og ikke et flertall i Riksdagen. Regjeringen er derfor karakterisert som en presidialregjering. Regjeringen satt ved makten fra 1932 til 1933. Den ble avløst av regjeringen Adolf Hitler, og dette dannet overgangen til det nasjonalsosialistiske diktatur i Tyskland.
Ola Solbakken
Ola Selvaag Solbakken (født 7. september 1998) er en norsk fotballspiller som spiller for. Han har tidligere spilt for og.
Klubbfotball
Han begynte å spille fotball for som femåring. Som 14-åring gikk han til fylkets storklubb, hvor han tilbragte fem år i klubbens ungdomsavdeling før veien gikk videre til.
Den 8. januar 2019 skrev han under en ny kontrakt med ut sesongen 2021, men fikk likevel kontrakt med Bodø/Glimt i 2020 ut 2022-sesongen.
Solbakken markerte seg internasjonalt under Bodø/Glimts to kamper mot italienske i Conference League på høsten 2021. I lagets 6-1-hjemmeseier scoret han to av Glimts mål og ble spesielt trukket fram av trener Kjetil Knutsen for sin innsats. I returmøtet på Stadio Olimpico som endte uavgjort 2-2, scoret han kampens første mål og ble utnevnt til kampens beste spiller av den italienske sportsavisen La Gazzetta dello Sport.
I november 2022 ble det kjent at Solbakken hadde signert for Roma, fra 1. januar 2023 når kontrakten med Bodø/Glimt gikk ut.
Landslaget
Den 2. november 2021 ble han tatt ut i sin første seniorlandslagstropp for i kampene mot  (13. november) og  (16. november) i kvalifiseringen til VM i fotball 2022. I kampen mot Latvia fikk han sin landslagsdebut som innbytter for Kristian Thorstvedt.
Den 20. juni 2023 scoret han sitt første landslagsmål for  mot.
Klubb
Bodø/Glimt
Galvanisering
Galvanisering er en elektrokjemisk prosess der et metall belegges med et tynt lag av et annet metall gjennom en galvanisk reaksjon. Prosessen har fått sitt navn etter Luigi Galvani, italiensk lege og fysiker, som på 1700-tallet oppdaget at elektriske støt kunne få avskårne froskelår til å røre på seg.
Galvanisering anvendes vanligvis for å beskytte mot korrosjon (rust). Sink brukes ofte for å rustbeskytte stål gjennom galvanisering. Ofte benyttes begrepet «galvanisert stål» feilaktig om stål som blir belagt med et rustbeskyttende sinklag med en annen metode enn galvanisering (som regel dypping), som igjen kalles varmeforsinking.
Selve galvaniseringsprosessen foregår ved at metallgjenstanden som skal belegges med et annet metall senkes ned i en saltløsning av det metallet som skal legges på. Så koples metallgjenstanden til en strømkilde med passende pol, det vil si motsatt ladning som metallionet i det anvendte saltet. Dermed dras metallionet i saltløsningen til metallgjenstanden, på grunn av sin ladning, og danner en tynn, jevn overflate. Det kjemiske grunnlaget for dette er at sink ligger lenger nede i den elektrokjemiske spenningsrekken enn jern og vil derfor oksideres lettere.
Bilfabrikanten Citroën brukte uttrykket elektroforese om rustbeskyttelsen for sine helneddykkede bilkarosserier i 1950-årene.
Klassifisering
De fire mest brukte galvaniserings metodene er listet under, fra minst bestandig til mest bestandig (dårligst til best) og selvfølgelig billigst til dyrest.
1. Elektrogalvanisering
Også kalt el-sink/el-zink. Elektrogalvanisering er en prosess der et lag av sink er bundet til stål for å beskytte mot korrosjon. Prosessen involverer galvanisering, kjører en strøm av elektrisitet gjennom en saltløsning/sinkoppløsning med en sinkanode og stålleder.
Elektrogalvanisering blir mest brukt på utvendige skruer til f.eks treverk.
4. Syrefast stål
Syrefast eller syrebestandig stål inneholder foruten jern, karbon og krom også en del nikkel og/eller mangan samt mindre kvantiteter av andre metaller som molybden, niob og titan. Dette er dyrt stål.
Det som skiller syrefast fra de 3 andre metodene er evnen til å forbli rustfri selv i saltvann.
Syrefast stål brukes i miljøer med større kjemiske påkjenninger, f.eks. i kasseroller, bestikk, rørdeler, rustfrie skruer og muttere, detaljer som kommer i kontakt med syrer samt deler til båter. Til knivblad bruker man imidlertid å unngå stål med nikkel, da det gjør kniven vanskeligere å slipe og beholde en skarp egg på. I stedet bruker man forskjellige typer kromstål til dette. Stållegeringer som inneholder både krom og nikkel, kalles også for kromnikkelstål.
Goidelske språk
Goidelske språk (irsk: teangacha Gaelacha; skotsk-gælisk: cànanan Goidhealach; manx: çhengaghyn Gaelgagh) utgjør den ene av de to gruppene av øykeltiske språk, den andre er brittonsk. Forskjellene mellom goidelske og brittonske språk ses lettest i ordene for «sønn» og «fem» (5). På det goidelske språket skotsk-gælisk heter «sønn» mac, og «fem» heter coíg. På det brittonske språket bretonsk heter «sønn» map, mens «fem» heter pemp.
Galvanisering
Andre betydninger
En galvanisk forbindelse er i elektrisk sammenheng betegnelsen for enhver strekning mellom to enheter som det kan flyte elektroner fra eller til gjennom en elektrisk leder, god eller ikke.
Begrepets hovedbruk er å presisere det ikke-galvaniske: Ikke-galvaniske forbindelser er eksempelvis kondensatorer, transformatorer med minst to isolerte viklinger og optokopplere, såvel som elektromagnetiske (gjennom antenner) og akustiske bølger (gjennom kilder (som høyttalere) og sensorer (som mikrofoner og hydrofoner)). Strømledningen gjennom et radiorør regnes (diskutabelt) som ikke-galvanisk siden det er ikke-stofflig, mens lekkstrømmer i halvledere er å betrakte som galvaniske; de er stofflige.
Goidelske språk
Goidelske språk har historisk sett utgjort et dialektkontinuum som strekker seg fra Irland via Man i Irskesjøen og til Skottland. Det er tre moderne goidelske språk: irsk (Gaeilge), skotsk-gælisk (Gàidhlig) og manx (Gaelg). Sistnevnte døde ut på 1900-tallet, men har siden blitt gjeninnført og videreført til en viss grad, blant annet med mansktalende barnehager.
Galvanisering
Andre betydninger
Galvanoteknikk er en del av elektrokjemien som handler om tilføring, endring og fjerning av atomiske ledere (ioner) på ledende overflater ved hjelp av tilførsel av elektrisk strøm. Fremstilling av printplater (delvis) og bildeler, batterier og akkumulatorer, aluminium og mange andre overflater og stoffer sorteres her.
Et galvanometer er en følsom strømmåler som endrer en viservinkel proporsjonalt til en tilført elektrisk strøm.
Goidelske språk
Goidelsk var en gang begrenset til Irland, og muligens til vestkysten av Skottland. Middelalderens gæliske litteratur forteller oss at kongeriket Dál Riata ble opprettet i det vestlige Skottland i løpet av 500-tallet e.Kr. Den tradisjonelle oppfatningen er at Dál Riata ble grunnlagt av innvandrere fra Irland, men det er ikke lenger gjennomgående akseptert. Arkeologen Ewan Campbell hevder at det er ingen arkeologiske bevis for en innvandring eller invasjon, og mener at sterke forbindelser via sjøveien har bidratt til en før-eksisterende gælisk kultur på begge sider av North Channel (skotsk-gælisk og irsk Sruth na Maoile) mellom Irland og Skottland. Det antyder at språk og kultur kan ha innflytelse uten at det har skjedd større forflytning av folk. Vanskeligheten med arkeologisk utgravning av bosted er at det forteller lite eller ingenting om hvilket språk de snakket ved bostedet.
Kåre Emil Brændeland
Kåre Emil Brændeland (født 10. oktober 1972) er en norsk oberst. Han ble i 2014 tildelt Krigskorset med sverd.
Senere virke
Brændeland tjenestegjør i dag som forsvarsattaché/militærrådgiver ved den norske FN-delegasjonen i New York.
Utmerkelser
Brændeland ble i statsråd 4. april 2014 tildelt Krigskorset med sverd «for på særlig fremragende måte å ha utvist tapperhet og ledelse under kamp i internasjonale operasjoner i Bosnia i 1994.»
Brændeland er også tildelt Forsvarsmedaljen, Forsvarets medalje for internasjonale operasjoner med to stjerner, Forsvaret operasjonsmedalje for Afghanistan, Forsvaret operasjonsmedalje for Tsjad, Hærens vernedyktighetsmedalje med tre stjerner, FN-medaljen (UNPROFOR), NATO-medaljen (Kosovo), NATO-medaljen (ISAF), FN-medaljen (MINURCAT), Forsvarets medalje for skyting.
Februarikrisen
Februarikrisen inntraff i februar år 1942 da tyske okkupasjonsstyrker begynte å bygge opp en slagstyrke i Norge for invasjon av Sverige ettersom Adolf Hitler var misfornøyd med den bristende svenske støtte til krigføringen, og for at han ikke trodde at Sverige skulle ville forsvare seg mot britene dersom de invaderte (gjennom Norge).
Dette visste man i Sverige ettersom den svenske etterretningstjenesten hadde knekket de tyske kodene og kunne lese de tyske diplomatiske telegrammer. Som svar på dette ble det mobilisert totalt trehundretusen mann i en kjempestor militærøvelse i Jämtland i tretti graders kulde. Man uttalte også til det finske sendebud i Stockholm at Sverige skulle forsvare seg mot britene i tilfelle av invasjon, i håp om at tyskerne skulle snappe opp dette (noe som også skjedde).
Teemu Wirkkala
Teemu Sakari Wirkkala (født 14. januar 1984) er en finsk spydkaster. Hans personlige rekord er 87,23, fra juli 2009 i Joensuu.
Brasils Grand Prix 2011
Brasils Grand Prix 2011 var et Formel 1-løp som ble arrangert 27. november 2011 på Autódromo José Carlos Pace i São Paulo, Brasil. Det var det 19. og siste løpet i Formel 1-sesongen 2011.
Ullernrevyen
Ullernrevyen er en skolerevy ved Ullern videregående skole med sin første premiere i 1936.
Björg Þorláksdóttir
Björg Karítas Þorláksdóttir (født 30. januar 1874 i Vesturhópshólum i Húnaþingen, død 25. februar 1934 i København) var den første kvinnen fra Island som fikk en doktorgrad. Den 17. juni 1926 ble hun kreert til doktor i psykologi ved Sorbonneuniversitetet i Paris. Samme året ble hun æret med ridderkorset av Den islandske falkeorden.
Hun var søster til Jón Þorláksson.
Augustin Thierry
Augustin Thierry, døpt Jacques Nicolas Augustin Thierry (født 10. mai 1795, død 22. mai 1856) var en fransk historiker.
Bakgrunn og liv
Thierry ble født i Blois i Loir-et-Cher som den eldre bror av Amédée Simon Dominique Thierry, også historiker. Thierry kom ikke fra en velholden familie, men utmerket seg tidlig i skolen og kom inn på École normale supérieure i 1811. I 1813 ble han sendt som professor til Compiègne, men ble der kun en kort tid.
Han støttet entusiastisk idealene fra den franske revolusjon og Henri de Saint-Simons visjon om et framtidig idealsamfunn. Han ble Saint-Simons sekretær og «adopterte sønn», men mens de fleste av Saint-Simons tilhengere overførte hans teorier til samtidens politiske økonomi, vendte Thierry seg til historiefaget. Han var også inspirert av romantikkens litteratur, eksempelvis François-René de Chateaubriands Les Martyrs (Martyrene) og Walter Scotts romaner. Selv om Thierry selv ikke skrev romaner var hans oppfatning av historien som en rekke dramatiske episoder.
Thierrys hovedideer om de germanske invasjoner, den normanniske erobring, dannelsen av kommunene, nasjonene gradvise framskritt mot frie regjeringer og parlamentariske institusjoner ble fremmet i artikler som han bidro til Censeur européen (1817–20), og senere i Lettres sur l'histoire de France (1820). Fra Claude Charles Fauriel lærte han betydningen om å anvende primære kilder, og ved støtte fra latinske krøniker og samlingen av angelsaksiske lover skrev han Histoire de la Conquête de l'Angleterre par les Normands (Historien om erobringen av England av normannerne, 1825) og bokverket ble velvillig mottatt. Den var skrevet i en presis og billedrik stil, og var dominert av teorien at den angelsaksiske frihet motsto invasjoner fra nordlige barbarer, og til slutt fremmet det parlamentariske monarki. Hans kunstneriske talent som forfatter gjorde svakhetene og manglene ved hans forskning ble mindre åpenbare. Dette verket, hvor forberedelsene hadde tatt flere år, kostet ham synet. I 1826 ble han nødt til å ansette sekretærer og ble til slutt helt blind. Det forhindret ham dog ikke å fortsette som forfatter, men nå ved å diktere sine neste bøker.
I 1827 utga han på nytt Lettres sur l'histoire de France, nå utvidet med femten nye hvor han beskrev noen av de mest påfallende episoder i historien i framveksten av middelalderens kommuner. Krønikere fra 1000- og 1100-tallet og noen få chartere skaffet ham materiale for verket. Av den grunn ble dette verket ikke udatert slik tilfellet var med hans verk om den normanniske erobring. Dog var det problematisk at han hadde en tendens til å generalisere fra fakta fra noen tilfeller som skjedde noe få steder i Frankrike, noe som førte til en del vrangforestiller om de meste komplekse historiske problemer knyttet til Frankrikes sosiale opprinnelse.
Thierry var glødende i sin støtte av julirevolusjonen og de liberale ideers triumf. På denne tiden var hans bror Amédée blitt utpekt til prefekt og han dro for å leve med ham i fire år. Han redigerte nå hans første essay i Censeur européen og Courrier français og utga dem i boken Dix ans d'études historiques (1834). Han skrev også Récits des temps mérovingiens hvor han fargerikt presenterte noen av historiene om Gregorius av Tours. Disse fortellingene hadde først opptrådt i Revue des deux mondes.
Fra 7. mai 1830 hadde Thierry vært medlem av Académie des Inscriptions et Belles Lettres; i 1841 belønnet Académie française eller Det franske akademi ham med den første Prix Gobert. Han fortsatte å motta denne prisen de neste femten årene. Han ble bedt om å redigere et bind i serien Documents inédits som inneholdt et utvalg av lover som angikk historien til tiers état, det som i dag ville kalles for borgerklassen. Med hjelp fra assistenter satte han sammen et verk som til slutt kom ut i fire bind, Recueil des monuments inédits de l'histoire du Tiers Etat (1850–70), skjønt til tross for lengden kun dekket den nordlige delen av Frankrike. Forordet kom ut senere i et eget bind under tittelen Histoire du Tiers État.
Thierry bidro til en kritisk forskning av de kommunale institusjoner. De siste årene av hans liv var skygget av hjemlig sorg og sykdom. I 1844 mistet han sin hustru, Julie de Querengal, som hadde vært en dyktig og selvoppofrende samarbeidspartner til hans studier. Revolusjonen i 1848 ga ham et endelig slag ved å velte regimet til de Liberal bourgeoisie, hvis triumf han hyllet og rettferdiggjort som det nødvendige resultatet av utviklingen av Frankrikes historie. Han begynte å oppgi den strenge rasjonalisme som hittil hadde skilt fra den katolske tro. Da katolske forfattere hadde kritisert de «historiske feil» i hans skrifter lovte han å korrigere dem, og den siste utgaven av hans Histoire de la Conquête ble hans harde dom over Vatikanstaten fjernet. Selv om han ikke forsaket sine liberale venner begynte han å søke selskapet med prester, og rett før han døde synes det som om han overveide å gå tilbake til kirken. Han døde i Paris i 1856.
Drame lyrique
Drame lyrique («lyrisk drama») er en fransk operaform fra hovedsakelig 1700- og 1800-tallet. Et karakteristisk trekk ved sjangeren er at den ytre operadramatikken er sterkt neddempet til fordel for framstillingen av hovedfigurenes sjelekvaler.
Til forskjell fra grand opéraog opéra comique var drame lyrique ikke knyttet til et parisisk operahus med samme navn og derfor langt mindre skarpt avgrenset som musikkform. Likevel var det en viss forbindelse med Théâtre-Lyrique Impérial (dagens Théâtre de la Ville) som åpnet i 1862.
Historie
Enkelte melodramaer og sentimentalistiske operaer på 1700-tallet fikk etter Jean-Jacques Rousseaus  (1770) beskrivelsen drame lyrique eller scène lyrique. Jean Frédéric Edelmann og Étienne-Nicolas Méhul brukte betegnelsen. Drame lyrique skiller seg fra den pompøse hoff-genren tragédie lyrique og har sammenheng med den framvoksende borgerklassens interesse for individets sjelstilstander i tiden rundt den franske revolusjonen. I likhet med den beslektede opéra comique var drame lyrique ofte knyttet sammen med ballettdans.
Som navn på en musikkform ble drame lyrique først relevant etter 1860, etter at konkurransen mellom grand opéra og opéra comique – sjangre som dominerte det parisiske operalivet etter rundt 1830 – var begynt å svekkes. Drame lyrique skiller seg fra Richard Wagners massive musikkdrama og den mer krasse dramatikken i verismo-operaen, men hentet også elementer fra dem. Impulser til framveksten av denne sjangerformen kom blant annet fra Giuseppe Verdi (f.eks. La traviata, 1853).
De narsissistiske heltene i ' (1859) av Charles Gounod, ' (1866) av Ambroise Thomas og  av Jules Massenet (1892) er karakteristisk for drame lyrique. Claude Debussy gjorde med  (1902) sjangeren til en impresjonistisk kunstform og erstattet sentimentaliteten med en psykoanalytisk kjølighet. Giacomo Puccini integrerte trekk fra drame lyrique i sine operaer, mens avantgardistene på begynnelsen av 1900-tallet avviste sjangeren.
Noen drame lyrique-operaer
<div style="">
Vespinae
Vespinae er en underfamilie av vepser som tilhører familien stikkvepser (Vespidae). Gruppen omfatter alle de velkjente stikk-vepsene man møter på om sommeren, men er likevel forholdsvis artsfattig med 67 beskrevne arter. Tretten av disse forekommer i Norge.
Utseende
Middelsstore til store (10–55 mm), lite hårete vepser, vanligvis svarte med gule eller røde flekker og tverrstriper. Hodet er stort og bredt, antennene er sylindriske og middels lange, lenger hos hannene enn hos hunnene. Fasettøynene er nyreformede og forholdsvis små, overkjevene (mandiblene) er store og skarpkantede. Ansiktet og pannen har gjerne gule tegninger. Forkroppen (thorax) er svart eller rødlig med smale, gule streker, bakkroppen er konisk, med markert «vepsetalje» (petiolus), tverrstripet i gult og svart. Dette karakteristiske advarselsmønsteret blir kopiert av en lang rekke ulike insekter, både fluer, biller, sommerfugler og en rekke andre vepser fra mange ulike familier.
Levevis
Vespinae er sosiale vepser som danner store kolonier i reir av papir, de velkjente vepsebolene. Papiret lager de ved å tygge tørt plantemateriale (treverk eller strå) og blande det med spytt. Knaskingen når de gnager på tørt tre kan høres på ganske lang avstand. Bolene er runde dersom de er fritthengende, bol som ligger inne i hulrom i trær, husvegger eller i bakken er mer uregelmessige på form. Inne i bolet er det gjerne flere skiver av tettpakkede, sekskantede larveceller. Hele kolonien er grunnlagt av den dronning og hun er den eneste som legger egg. Kolonien vokser utover sommeren, på ettersommeren blir det produsert ett kull med hanner (droner, som kommer fra ubefruktede egg) og nye dronninger (fertile hunner som har fått ekstra god forpleining), disse forlater bolet, svermer og parer seg. Alle utenom de nye dronningene dør om høsten, disse overvintrer i en barksprekk, inne i et hus eller lignende. Vespinae er primært rovdyr som kan hamle opp med de fleste andre insekter, som de lammer med et stikk og tygger i stykker med sine kraftige, skarpe kjever. De er som kjent også svært glade i sukker og spiser gjerne på moden frukt, blir også tiltrukket til syltetøy, saft og lignende.
Giftig stikk
Alle hunner i Vespinae er utstyrt med en giftbrodd, som er et omdannet eggleggingsrør koblet til giftkjertler. Brodden er skarp og trenger lett igjennom et menneskes hud, siden den er forholdsvis glatt kan den også vanligvis lett dras ut igjen. Stikket er smertefullt, men et enkelt stikk er sjelden farlig med mindre man er allergisk mot vepsestikk, unntatt om man blir stukket inne i munnen eller i halsen, da det kan være fare for kvelning fordi det stukne området kan hovne kraftig opp. For følsomme personer, eller dersom man får mange stikk, kan det være fare for et livstruende anafylaktisk sjokk. Noen store arter har såpass mye gift at selv et enkelt stikk kan være farlig, særlig kjent er japansk kjempeveps (Vespa sp.).
Systematisk inndeling
Stikkvepsenes systematikk er uavklart. Blant annet kan slekten Polistes (Rosettvepser (Polistinae)) være inkludert i Vespinae. Denne oversikten har fokus på europeiske arter, men har med noen flere.
Nicole Kubes
Nicole Kubes (født 22. august 1986) er en amerikansk judoka.
Hun representerte USA under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i omspillet.
Jordan Rossiter
Den 13. mai 2016 skrev han under for Rangers FC til 2020.
Bakkegata (Trondheim)
Bakkegata (1-13, 2-14 ) er en gate på Møllenberg i Trondheim. Den går fra Øvre Møllenberg gate og ender opp ved rundkjøringen mellom Innherredsveien / Nedre Bakklandet, men går ikke ut i denne veien.
Bakkegata krysser Nedre Møllenberg gate og Kirkegata.
Per Bjarne Boym
Boym er magister fra Universitetet i Bergen i 1974 innen kunsthistorie. I 1974 var han museumsassistent ved Oslo kommunes kunstsamlinger, senere var han i perioden 1974–75 intendant ved Kunstnernes hus i Oslo. Fra 1976 til 1983 jobbet han innen forskjellige fagfelt; som smelteovnsarbeider, FN-soldat, kunstkritiker og lektor. Han var førstekonservator og daglig leder ved Lillehammer bys malerisamling i perioden 1984–93. Deretter var han direktør ved Bergens kommunes kunstsamlinger i perioden 1994–95, og direktør ved Oslo kommunes kunstsamlinger i perioden 1995–96. Han har hatt styreverv i Riksutstillingene og i Nordisk institutt for samtidskunst.
Pianosonate nr. 8 (Beethoven)
Pianosonate i c-moll, op. 13, Ludwig van Beethovens åttende pianosonate. Den er alminnelig kjent som Pathétique, ble publisert i 1799, men var skrevet året før, da komponisten var 27 år. Beeethoven dediserte verket til sin venn Prins Karl von Lichnowsky. Mange tror at dette er et av de få verkene som komponisten selv har navngitt, men i virkeligheten var det utgiveren som fant på navnet, som falt i Beethovens smak.
Pathétique-sonaten er muligens den tidligste av Beethovens komposisjoner som klarte å oppnå stor utbredelse og varende popularitet. Den er godt representert i konsertprogrammer og i innspillinger av profesjonelle pianister. Som et av Beethovens mer kjente stykker har den blitt innlemmet inn i atskillige arbeider i populærkulturen.
Vanligvis fremføres verket i rundt 19 minutter.
Satsene
Sonaten har tre satser:
Ainu
Ainu kan vise til:
John Barton (teolog)
John Barton (født 1948) er professor i teologi ved Oriel College, University of Oxford og medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi.
Arnomus
Arnomus er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Utseende
Små, avlange, sylindriske, blanke, brunlige bladbiller. Antennene er lange og tynne.
Levevis
Hettebladbiller er særlig aktive i varme og solskinn.
Utbredelse
Slekten lever på New Zealand.
Cantabile
Cantabile er et musikkuttrykk som betyr sangbart eller syngende.
Som de fleste musikkuttrykk har ordet sitt opphav i italiensk.
Grønvoldsmoen
Grønvoldsmoen (5-59, 58-84, spredte husnummer) er en vei i Ringerike kommune i Norge.
Veien har avkjøring fra Hensveien, og ligger nord for Pålerudbyen, nordvest for industriområdet Hensmoen. Den ligger på vestsiden av E16 (Ådalsveien), og går ned mot Ådalselva. Den deler seg i flere armer, der én går ned til Svensrud gård og én går ned til Motjern. Veien består av eneboliger, og ligger cirka 188 meter over havet ved Hensveien.
Sky du Mont
Sky du Mont (født 20. mai 1947 i Buenos Aires, Argentina; egentlig Caetano Neven DuMont) er en tysk skuespiller og forfatter.
Liv
Sky du Mont tilbragte skoletiden i England og Sveits. Etter å ha gått på skuespillerskolen i München fikk han fra 1971 sine første teater- og fjernsynsroller. Han spilte i en rekke fjernyns- og spillefilmer, som Das Boot, Otto - Der Film og Der Schuh des Manitu. Han spilte også i Stanley Kubricks Eyes Wide Shut sammen med bl.a. Tom Cruise og Nicole Kidman. I 1980- og 1990-årene spilte han diverse rollefigurer i en lang rekke episoder av tv-serien Derrick.
I 2003 publiserte han romanen Prinz und Paparazzi.
Frem til 2000 var Sky du Mont gift med skuespillerinnen Cosima von Borsody.
.cm
.cm er Kameruns nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for Internett.
Registrering
Registrering gjøres direkte på andre nivå. Registrering på tredje nivå er tilgjengelig for regjeringens nettsteder under .gov.cm.
Typosquatting .cm
I august 2006 ble det rapportert at registreringsenheten for .cm hadde satt opp en automatisk omdirigeringsside (wildcard DNS record), slik at alle uregistrerte domener i dette toppnivådomenet ble omdirigert til en parkeringsside med betalte søkelinker. Hensikten var sannsynligvis et forsøk på «typosquatting» for å utnytte skrivefeil fra brukere som prøvde å finne .com-nettsteder. Forsøket er bltt sporet til en viss Kevin Ham.
Eksterne lenker
סיומת אינטרנט Toppdomän