cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mario Majoni
Mario Majoni (født 27. mai 1910, død 16. august 1985) var en italiensk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Majoni ble olympisk mester i vannpolo under OL 1948 i London. Han var med på det italienske laget som vant vannpoloturneringen foran Ungarn og Nederland. Italia vant alle tre kampene i finalerunden, som besto av fire lag; de vant over både Belgia og Nederland med 4-2 og vant over Ungarn med 4-3 fra gruppespillet, et resultat som ble tatt med til finalerunden. Majoni spilte tre kamper i OL-turneringen som ble avviklet i perioden 29. juli til 7. august 1948.
Section d’Or
Starten var en utstilling i Galerie La Boetie i Paris i 1912, der manifestet Du Cubisme ble delt ut. Forfattere var Jean Metzinger og Albert Gleizes. Utstillingen hadde arbeider av brødrene Duchamp (Raymond Duchamp-Villon, Jacques Villon og Marcel Duchamp), Archipenko, de La Fresnaye, Gleizes, Gris, Léger, Metzinger og Picabia og andre. Åpningen ble forestått med en tale av Guillaume Apollinaire.
Gruppen gikk i oppløsning ved utbruddet av den første verdenskrigen.
Notable medlemmer
Ora Sekcio
Sully Prudhomme
Sully Prudhomme (egentlig René François Armand Prudhomme; født 16. mars 1839 i Paris, død 6. september 1907) var en fransk forfatter og essayist. Han mottok den første Nobelprisen i litteratur i 1901.
Bakgrunn
Prudhomme var født i Paris og hadde opprinnelig tenkt å studere til å bli ingeniør, men utdanne seg til jurist. Han leste filosofi og begynte å skrive poesi.
Dikter
Han erklærte at hans hensikt var å skape en vitenskapelig poesi for en moderne tid. Hans karakter var oppriktig og melankolsk. Han var knyttet til parnassianisme, en fransk litterær stil og retning som begynte den positivistiske perioden på begynnelsen av 1900-tallet, men med tiden viste hans tekster trekk som var åpenbart preget av hans egen personlighet.
Nobelprisen
Han ble den første mottakeren av Nobelprisen i litteratur, gitt «i særlig anerkjennelse for hans poetiske komposisjon, som gir bevis på opphøyd idealisme, kunstnerisk perfeksjon og en sjelden kombinasjon av kvaliteter for både hjertet og intellektet.» Han ga mesteparten av prispengene han mottok til opprettelsen av en poesipris som ble utdelt av Société des gens de lettres, en fransk forfatterforening. Han opprettet også, i 1902, Société des poètes français, en poetisk forening, sammen med Jose-Maria de Heredia og Leon Dierx.
Laxey
Laxey (mansk Laksaa) er en landsby på østkysten av Man. Navnet er avledet fra norrøne Laxa i betydningen Lakselv. I dag er Laxey hovedsakelig et boligområde og turistområde, men i tidligere tider var landsbyen en blomstrende fiskelandsby ved kysten med et tungt industristed høyere opp. Laxeygruvene var de dypeste gruvene i verden på 1800-tallet. Det store vannhjulet, Great Laxey Wheel, Laxeyhjulet, som i dag er en imponerende severdighet, ble brukt til å pumpe vann ut av gruvene.
Om landsbyen
Landsbyen ligger på hovedvegen A2 mellom hovedstaden Douglas og byen Ramsey i nord. Manx elektriske jernveg har stoppested ved Laxey. Dalen Laxey Glen er en av 17 nasjonale dalfører på Man, og Dhoon Glen ligger rett ved. En lang fotsti langs kysten kalt Raad ny Foillan ble åpnet i 1986 og går langs kysten gjennom landsbyen.
Demografi
Mans folketelling og befolkningsstatistikk for 2006 har listet landsbyen Laxeys befolkning til 1 768, en liten økning fra 1 725 i 2001. Det er den fjerde største landsbyen på øya.
Laxeys havn
Landsbyen har en liten havn som ble bygd på 1850-tallet for gruveindustrien. Den er i dag benyttet av mindre fiskefartøyer og lystbåter.
Transport
Laxey ligger langs ruten til Manx elektriske jernbanelinje, og stasjonen i Laxey, nord for byen (og kort gangavstand opp til vannhjulet og de tidligere gruvene) knytter den sammen med Snaefell Mountain Railway hvor stasjonen er den sørlige endestasjon for banen.
Sport
Fotballklubben Laxey F.C. som spiller i Mans fotballiga holder til ved Laxey Football Ground på Glen Road.
Religion i Laxey
Laxey har en rekke metodistkirker. Shore Road Primitive Methodist Chapel ble bygget i 1825 og ble stengt i 1870. Glen Road Wesleyan Methodist Chapel ble åpnet i 1850. Det ble stengt i 1966. Minorca Primitive Methodist Chapel ble åpnet i 1870. En søndagsskole ble bygget i 1898. Kirken ble stengt i 1966 da Flen Road og Menorca ble slått sammen. I 1970 ble bygningen til Minorcas søndagskolebygning den nye metodistkirken. Christ Church (den engelske kirkes sognekirke) ble bygget på tegningene til Ewan Christian og bygget av gruveselskapet for 950 pund og ble innviet av biskopen av Sodor og Man den 27. mai 1856.
Laxeys ullmølleri
Laxey Woollen Mill, Laxeys ullmølleri, ble grunnlagt av John Ruskin, skjønt neppe den berømte engelske kunstkritikeren, i 1881. Mølleriet er kjent for å ha produsert mansk tartan, eller såkalt skotskrutet tøy, som ble benyttet i en rekke produkter fra hatter, skjerf og kilter til kapper og tepper. Klestøyet ble produsert fra fint ull fra Mans særegne sauerase mansk loghtansau, og vevd på tradisjonelle vevstoler. I dag er mølleriet hovedsakelig en butikk og arbeidsverksted.
Landsbyens historie
På midten av 1700-tallet var Laxey en liten grend med kun noen få hytter og hus. Hovedindustrien var bleking av lerret, og kanskje noe lyssky smugling. Man og særlig områdene rundt Laxey er rik på mineraler, og det har vært sporadiske perioder med gruvedrift siden 1100-tallet, og i tiden 1770–1790 ble det utvunnet bly. Fra 1840-tallet skjøt industrialiseringen fart og stedet produsert en tid 20 prosent av all sink og 5 prosent av alt bly på De britiske øyer.
Gruvedriften i Laxey var den mest vellykkede av all gruvedrift på Man og var i virksomhet fra 1800-tallet og fram til den ble stengt i 1929. Gruvedriften hadde en arbeidsstyrke på mer enn 500 menn på 1850-tallet og produksjonen nådde sitt høydepunkt på 1870-tallet med 2 500 tonn bly og sølv, 9 000 tonn sink og et gjennomsnitt på 500 tonn kobber årlig. På 1800-tallet var gruvedriften i Laxey den dypeste i verden. Gruvene i Laxey gjorde oppfinnsom bruk av elven for å skaffe seg gratis energi og rundt 1850 ble nye vaskegulv bygd opp lengre ned i dalen og i 1854 ble det enorme vannhjulet bestilt og døpt «Lady Isabella» etter hustruen til den daværende guvernøren. Folk kom fra hele Man og utenlands for ta arbeid i gruvene. Framgang eller ruin fulgte familiene avhengig av lykke eller ulykke i gruvene. Vaskegulvene gikk døgnet rundt for å vaske og knuse malm og havnen ble utvidet for å ta imot skipstrafikken.
Etter at gruvedriften ble endelig nedlagt i 1929 opphørte den voldsomme aktiviteten i området, og landsbyen er i dag hovedsakelig et boligområde og for turister som har flere hageanlegg å vandre i, hovedsakelig Laxey Glen Gardens. Det er også en håndhjulmølle som selger egne og andre produkter. Landsbyen er bygget rundt en dal med en rekke bratte gater og stier som fører nedover til bunnen av dalen, «Gamle Laxey», hvor det er mulig å gå på begge sider av elven Laxey til dens utløp i sjøen ved en liten havn og til en strand og en promenade. Det er også mulig å gå rundt på klippene nord for stranden hvor det er også et godt utsyn på Clay Head i sør.
Laxeyhjulet
Laxeyhjulet som ble døpt Lady Isabella etter den daværende guvernørens hustru ble bygget i 1854 for å pumpe opp vann fra gruvegangene. I dag er den restaurert og er en betydelig severdighet og har forblitt den største vannhjul i verden. Den ble designet av Robert Casement, og er 22,10 meter i diameter og er 69,19 meter i bredden. Den roterer med omtrent 3 o/min. Det var ansatt over 600 gruvearbeidere da produksjonen var på sitt høyeste. Hjulet var eid av Edwin Kneale fra 1939 til 1965 og som berget det fra å bli demontert. Han stilte det ut som en turistattraksjon før det ble solgt til nasjonen Man i den forståelse at det skulle restaureres og vises i virksomhet for folket på Man. Arbeidet med restaureringen begynte og i 1989 ble hjulet underlagt Manx National Heritage. Great Laxey Mine Railway, Store Laxey gruvejernbane var en gang del av gruvedriften med to mindre dampmotorer, og arbeidet med restaurere den gamle smale linjen er i gang.
Juridisk rådgivning for kvinner
JURK er tilsluttet Norges kvinnelobby og Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål.
Organisasjon
JURK fikk høsten 2011 et eksternt styre og åpnet samtidlig for at tidligere saksbehandlere kan bli medlemmer i organisasjonen. Generalforsamlingen er JURKs øverste organ og avholdes to ganger i året.
Administrasjonen består av daglig leder, fagrådgiver og kontormedarbeider. Daglig leder ansettes på åremål for tre år av gangen og har ansvar for den daglige driften av JURK, samt all utadrettet virksomhet.
Saksbehandlerne er inndelt i ulike grupper som består av 5–7 personer. I gruppene blir sakene diskutert og svarene godkjent. Gruppen blir dermed kollektivt ansvarlig for den enkelte sak, selv om det er én saksbehandler som har hovedansvaret for sin klient. Denne arbeidsformen er valgt ut fra kvalitetssikringshensyn. Siden alle saksbehandlere er studenter, er dette en viktig måte å sikre bistandens kvalitet på. Alle svar skal i prinsippet gis skriftlig, og saksbehandlingstiden er normalt tre uker.
JURK er inndelt i følgende saksbehandlingsgrupper:
Arbeidsområder
JURK jobber for likestilling og for å bedre kvinners rettsstilling i Norge. JURK yter dessuten gratis juridisk rådgivning og bistand i konkrete saker på de fleste rettsområder. JURK jobber også rettspolitisk for å bedre kvinners stilling i lovverket. Siden begynnelsen av 2000-tallet har JURK også utarbeidet flere foredrag hovedsakelig rettet mot minoritetskvinner for å informere om rettigheter og plikter i norsk lovgivning. JURK holder blant annet disse foredragene:
Publikasjoner
JURK har utarbeidet en rekke brosjyrer som brukes i saksbehandlingen. I tillegg til å skrive høringer og årsrapporter, har JURK de senere årene jobbet med å dokumentere kvinners særlige rettslige behov gjennom ulike typer rapporter, for eksempel om forholdene for kvinnelige innsatte eller politiets familievoldskoordinatorornding.
JURK har siden 2009 gitt ut JURK Magasin. Magasinet inneholder både stoff om hva det jobbes med internt i organisasjonen, men også JURKs rettspolitiske arbeid. Fra og med våren 2017 blir ikke magasinet lenger utgitt på papir, men som en blogg.
Historikk
Kvinnelige studenter ved det juridiske fakultetet i Oslo opprettet i 1972 en kvinnesaksgruppe. I 1974 startet kvinnelige jurister og studenter i kvinnesaksgruppa ved det juridiske fakultet i Oslo organisasjonen "Fri rettshjelp for kvinner". Oppstarten var et resultat ev et forskningsprosjekt som avdekket at kvinner hadde en utbredt mangel på kunnskap om sine rettigheter. Videre viste forskningsprosjektet at kvinner hadde vanskeligheter med å benytte kunnskap om rettsreglene i sin egen situasjon. I 1978 ble navnet på organisasjonen endret til Juridisk rådgivning for kvinner – JURK – fordi det gamle navnet lett kunne forveksles med Kontoret for Fri Rettshjelp.
Gjennom rådgivningsgruppen "Fri rettshjelp for kvinner" møtte jusstudentene mange kvinneskjebner, og for mange kommende jurister var det en innsiktsfull bevisstgjøring i det gap som kan eksistere mellom den formelle og den materielle juss, om avstanden mellom å ha rett og å få rett. Erfaringene fra rådgivningssakene ga grunnlag for utvikling av kvinneretten. Det var spirene til en feministisk analyse av rettssystemet som her ble lagt. Kvinneretten (opprettet som eget fag ved UiO i 1974 som først i Europa) og resten av den kritiske jussbevegelsen avslørte at juss innebærer verdivalg, og at rettskildene slett ikke er så objektive som jurister liker å fremstille dem; de har tvert imot evne til å legitimere det bestående.
Utover 70-tallet kom en del avkjønnet lovgivning, der menn mistet særfortrinn, for eksempel ny odelslov i 1974 med lik plass i odelsrekken for jenter og gutter, ny navnelov i 1979 der mannens fortrinnsrett til å gi hustru og familie etternavn ble fjernet. Lov om selvbestemt abort kom i 1975 – her ble kvinners rett til å bestemme over egen kropp fastslått. Likestillingsloven kom i 1978, men ble sterkt kritisert av tidligere JURKere som pekte på at loven gav likhet på papiret, men fortsatt ulikhet i praksis.
MobileMe
MobileMe var et abonnement-basert samling av elektroniske tjenester og programvare som ble tilbudt av Apple. MobileMe ble annonsert på WWDC 2008, og erstattet .Mac-tjenesten 9. juli 2008. Alle eksisterende .Mac-medlemmer ble flyttet til MobileMe automatisk.
30. Juni 2012 opphørte MobileMe og ble erstattet av iCloud.
Synkronisering
Med MobileMe kan man synkronisere:
Frankenstein, el vampiro y compania
Frankenstein, el vampiro y compañía er en meksikansk film fra 1962 basert på romanen Frankenstein av Mary Shelley. Den er regissert av Benito Alazraki.
Handling
Manuel "Loco" Valdes og Jose Jasso spiller et par leveringsgutter som frakter restene av Dr. Frankensteins monster hjem til en vitenskapsmann (spilt av Nora Veryan) hvor de ønsker å få hjelp til å transplantere en hjerne inn i denne skapningen.
Se også
Liste over Frankenstein-filmer
Tokerud skole
Tokerud skole er en ungdomsskole med ca. 500 elever og ca. 50 ansatte. Den ble etablert i 1975 som Tokerudberget skole på Tokerud i Bydel Sovner. Skolen har hovedsakelig elever som kommer fra Vestli skole og Stovner skole.
Byggene ble revet i 2014 og i perioden mellom 2014 og 2016 hadde skolen tilhold i Bredtvet skoleanlegg. De nye byggene stod klare til innflytting i 2016.
Oppmålingen av verden
Oppmålingen av verden (tysk: Die Vermessung der Welt) er en roman skrevet i 2005 av den tyske forfatteren Daniel Kehlmann. Romanen handler om matematikeren og astronomen Carl Friedrich Gauss og oppdageren Alexander von Humboldt (som hadde med seg Aimé Bonpland på sine reiser), og deres forskjellige måter å måle opp jorden på, samt deres møte i 1828.
Boken ble oversatt til norsk av Sverre Dahl, og ble en bestselger. Innen 2009 hadde boken solgt 1,4 millioner kopier i Tyskland.
Andøya flystasjon
Andøya flystasjon er en millitær flystasjon på Andøya lufthavn på Andenes i Andøy kommune i Nordland fylke. Luftforsvarets 6 P-3 Orion overvåkningsfly er stasjonert på stasjonen og under den kalde krigen var basen svært viktig for forsvaret av Norge og Europa.
Flystasjonen skal legges ned når nye overvåkningsfly er faset inn på Evenes flystasjon ved Harstad/Narvik lufthavn, Evenes.
NATO-toppmøte
På NATO-toppmøtet i Lisboa i 1951 ble det bestemt at en rekke nye militære flystasjoner skulle etableres i Norge. I mars 1952 kunne forsvarsminister Nils Langhelle i Oscar Torps regjering fortelle at det skulle bygges flyplass på Andøya.
Utbyggingen startet våren 1953 og ble gjenstand for stor interesse fra lokalbefolkningen. Den sovjetiske avisen Pravda skrev en anklagende artikkel mot den norske regjeringen og byggingen av flyplass på Andøya.
Ekspropriering
For å kunne utnytte flyplassområdet i større utstrekning gikk Forsvarsdepartementet til den største eksproprieringssaken man noen sinne hadde gjort. Bygda Haugnes måtte fjernes fra kartet og 72 bolighus, samt fjøs og uthus måtte fjernes. Det bodde 310 mennesker på Haugnes på denne tiden og bygda omfattet et stort husdyrhold med 70 kyr, 400 sauer og 14 hester. Eksproprieringen kostet staten 2 millioner kroner, et formidabelt beløp den gangen.
Den 17. september 1954 landet det første flyet på stasjonen, som ikke på noen måte var ferdig. Det var en Douglas DC-3 (Douglas Dakota) med generalløytnant Finn Lambrechts (1900–1956) og generalmajor Odd Bull (1907–1991) om bord. Lambrechts var sjef for flyvåpenet og Bull var sjef for Luftkommando Nord-Norge. Bare 1500 meter av landingsstripen var ferdig, men dette var nok til at det kunne foretas en vellykket landing.
Luftforsvarets skvadroner
Fra april til oktober 1958 ble 331- og 334 skvadronene fra Bodø midlertidig stasjonert på Andøya. De samme avdelingene kom også tilbake for en periode i 1959.
I desember 1961 kom den første ”faste” skvadronen til Andøya. 333 skvadronen ble flyttet fra Sola og kom nordover med sine Albatross overvåking- og rekognoseringsfly. Skvadronen opererer i dag P-3 Orion maritime overvåkingsfly og har hele tiden hatt base på Andøya.
Skarsteindalen millitærleir
Andøya flystasjon ble bygget etter NATOs spredningsprinsipp. I henhold til dette skulle forlegninger og administrasjonsområde ligge i god avstand fra selve flyplassen.
Dermed startet et nytt byggeprosjekt i Skarsteindalen 12 – 13 km fra flystasjonen. I mars 1959 ble Skarsteindalen leir tatt i bruk og på høsten samme år kom en Luftvernbataljon fra Harstad til Andøya. Senere kom også avdelinger fra Hæren. Et geværkompani fra 3. bataljonen i Harstad og en stridsvogntropp fra indre Troms etablerte nå seg i Skarsteindalen for å være nærforsvaret til flystasjonen.
I likhet med mange andre avdelinger ble Andøya offer for nedbygging. Stridsvogntroppen Andøya ble nedlagt i 1986. Luftvernbataljonen forsvant i 2004. Også geværkompaniet har forlatt sine stillinger.
Nedleggelsen
Erna Solbergs regjering vedtok i 2016 å nedlegge flyplassen. Den 17. juni 2016 ble proposisjonen ''Prop. 151 S. Kampkraft og bærekraft. Langtidsplan for forsvarssektoren'' lagt frem av Forsvarsdepartementet. En etterfølgende innstilling (62 S) ble lagt frem av utenriks- og forsvarskomitéen den 11. november 2016. Komitéen la opp til å etablere etablere én base for kampfly og maritime overvåkingsfly beskyttet av langtrekkende luftvern og baseforsvar på Evenes. Andøya flystasjon ble anbefalt nedlagt. Samtidig anbefalte den at P-3 Orion-flyene midlertidig skulle videreføres på Andøya, frem til nye overvåkningsfly var blitt innfaset på Evenes fra 1. januar 2020 til sommeren 2023. Langtidsplanen ble vedtatt av stortinget den 15. november 2016. Andøya flystasjon ble besluttet nedlagt med 75 mot 22 stemmer. Flertallet bestod av Høyre, Fremskrittspartiet (en representant stemte mot) og Arbeiderpartiet, mens Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre, Kristelig Folkeparti og Miljøpartiet de Grønne stemte mot nedleggelsen.
Arbeiderpartiet var i utgangspunktet mot nedleggelse av Andøya. Det som fikk partiet til å snu, var Forsvarssjef Haakon Bruun-Hanssens lukkede møte i det avlyttingssikre rommet i Stortingets kjeller, hvor han opplyste om at de maritime patruljefly (MPA) måtte bort for at Andøya ikke skulle bli bombemål, med fare for tap av et uetisk høyt antall sivile liv i en krig.
I Jeløya-plattformen av 14. januar 2018 het det at regjeringen ville «foreta en oppdatert gjennomgang av grunnlaget for nedleggelsen av Andøya flystasjon og etableringen på Evenes.» Dette var igjen «basert på den pågående eksterne kvalitetssikringen av konseptvalgutredningen av Evenes flystasjon».
Partiet Venstre fikk denne formuleringen inn i regjeringsplattformen. Den eksterne KS1-kvalitetssikringen av konseptvalgutredningen, som ble lagt frem 5. april 2018, bekreftet rammene for Evenes. Den 5. juni 2018 sørget Arbeiderpartiet for et nytt Stortingsflertall som medførte nedleggelse av Andøya.
Også den etterfølgende Jonas Gahr Støres regjering holdt fast ved nedleggelsen.
Den 21. oktober 2021 la Sosialistisk Venstreparti frem et forslag (forslag nr. 10) for stortinget om å beholde Andøya flystasjon. Forslaget ble nedstemt med 83 mot 18 stemmer. Arbeiderpartiet, Høyre, Senterpartiet, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti nedstemte forslaget, mens Sosialistisk Venstreparti, Venstre, Rødt, Miljøpartiet De Grønne og Pasientfokus stemte for å beholde flyplassen.
666 (andre betydninger)
666 kan vise til:
Andøya flystasjon
Mottaksbase for allierte NATO-styrker
Russlands invasjon av Ukraina den 24. februar 2022 gjorde at planene om etterbruk av Andøya flystasjon og Luftforsvarsbase Bodø ble vurdert på nytt. Allerede 1. september 2020 anbefalte Forsvaret å fremdeles ha aktivitet på Andøya, også etter at overvåkningsflyene forsvinner.
Den 7. april 2022 kunngjorde finansminister Trygve Slagsvold Vedum (Sp) at basen på Andøya skal brukes som en permanent militær mottaksbase for allierte NATO-styrker. Den 8. april 2022 bekreftet kommunalminister Odd Roger Enoksen (Sp) at Andøya flystasjon skal bli «en permanent militær mottaksbase for allierte styrker». Dette forslaget var ikke nytt; det ble vedtatt av Solbergregjeringen i revidert nasjonalbudsjett den 14. mai 2019. Der het det at: «Regjeringen legger opp til at Andøya og Bodø vil ha beredskapsroller i Forsvarets fremtidige evne til å motta allierte forsterkningsstyrker.»
Den 4. mai 2022 utprøvde Brigade Nord et rakettsystem på Andøya testsenter. Det består av våpenplattformen NASAMS (Norwegian Advanced Surface-to-Air Missile System) High Mobility Launcher, som er luftvernsmissiler montert på militære kjøretøyer.
Busan
Busan (Busan Gwangyeoksi, tidligere også kjent som Pusan) er en by i Sør-Korea. Byen ligger i det sørøstre hjørnet av Koreahalvøya ved Koreastredet og er landets nest største by med sine vel 3,6 millioner innbyggere.
Busan er landets viktigste og verdens femte travleste havn. De tettest befolkede delene av byen er i smale daler mellom Nakdongelva og Suyeongelva, med mindre fjellkjeder som skiller enkelte bydeler fra hverandre. Byen har en omfattende industri med blant annet bil- og tekstilproduksjon og skipsbyggingsindustri. Administrativt er den inndelt i femten bydeler, samt ett fylke.
Byen var ett av få områder som forble under sørkoreansk kontroll gjennom hele Koreakrigen, og byen var også for en kort stund landets hovedstad.
Busan var vertskap for Asialekene 2002 og APEC Korea 2005, og vertskapsby for Fotball-VM 2002, og er foruten dette et internasjonalt senter for konferanser i landet. 14. november 2005 vedtok byen at den vil søke om å få arrangere Sommer-OL 2020.
I Busan finnes verdens største kjøpesenter, Shinsegae Centum City og er åsted for en rekke skyskraperprosjekter, inkludert det 110-etasjers og 510 høye Lotte Super Tower, som etter planen skal bli verdens høyeste bygning i 2013 etter Burj Khalifa i Dubai og Taipei 101 i Taipei.
Historie
Geochilsan-guk eksisterte i det andre, tredje og fjerde århundre som en del av konføderasjonen Jinhan. Denne ble slukt av Silla og gitt navnet Geochilsan-gun. Ordet Geochilsan betyr et ugjestmildt fjellområde, trolig som en referanse til Hwangnyeongfjellet, som i dag ligger i byens sentrum.
Gravgoods som er funnet i gravhauger i Bokcheon-dong indikerer at et avansert samfunn, styrt av mektige ledere fantes i Busan-området under utviklingen av Koreas tre kongedømmer omtrent år 300-400. Gravplassene ble bygd på toppen av en fjellkjede med utsikt over et stort område, som i dag utgjør Dongnae-gu og Yeonje-gu. Arkeologer har gravd ut over 250 jernvåpen og bearbeidede metallgjenstander fra grav nr. 38, en grav med et trekammer, i Bokcheon-dong.
I 757 ble Geochilsan-gun gitt navnet Dongnae, som brukes den dag i dag på et område nord for Busans sentrum.
Fra begynnelsen av det femtende århundre, bestemte den koreanske regjeringen at Busan skulle være en handelsby med forbindelse til Japan, og tillot også at japanske handelsfolk fikk bosette seg i området. Andre japanske bosettinger finnes i Ulsan og Jinhae men ble senere lagt ned. Men bosettingen i Busan, som ble kalt for Waegwan fortsatte helt til Imjinkrigen i 1592. Etter krigen ble de diplomatiske forbindelsene mellom det nye japanske shogunatet etablert i 1607, og Busan Waegwan ble tillatt gjenreist. Den japanske bosettingen som senere ble flyttet til Choryang eksisterte helt til Korea fikk erfaring med moderne diplomati i 1876, da Busan ble Koreas første internasjonale havn.
Under Japans kolonisering av Korea ble Busan kjent under sitt japansk-gitte navn, Fusan og utviklet til et senter for handel med Japan. Busan var den enesten byen i Korea som fikk en trikk før elektrifiseringen i 1924. Busan var sammen med Daegu de eneste to større koreanske byene som ikke ble inntatt av nordkoreanske soldater under Koreakrigen, og ble derfor tilholdssted for mange koreanske flyktninger under krigen. Busan var også midlertidig sørkoreansk hovedstad, mens det meste av Sør-Korea var besatt av nordkoreanske soldater høsten 1950. FN-styrkene etablerte en forsvarssone rundt byen, også kjent som Pusan-perimeteret (etter det tidligere koreanske navnet på byen) sommeren og høsten 1950. Byen har siden utviklet seg til en moderne metropol med sterk urban karakter.
Geografi
Busan er lokalisert til det sørøstre hjørnet av Koreahalvøya. Beliggenheten ved kysten har satt sitt preg på byens historie og utvikling. De mange buktene og øyene utenfor byen har gitt byen mange gode havnemuligheter. I Busan renner elva Nakdong ut i Koreastredet. Som i mange koreanske byer ligger det flere fjell inne i Busan, på mellom 100 og 400 moh, som Gudeokfjellet, Baegyangfjellet, Sanghakfjellet, Hwangnyeeongfjellet, Gaejwafjellet og Jangfjellet. De fleste fjellpregede områdene er avsatt til nasjonalparker og rekreasjonsområder. Havneområdet ligger beskyttet av øya Yeongdo. Fjellkjeden Geumjeong som strekker seg opptil 700 moh, ligger nord for Busan og er et mye brukt reisemål for Busans innbyggere. Det er også Haeundaestranda.
Klima
Med sin geografiske posisjon i det sørøstre hjørnet av Koreahalvøya har Busan fuktig subtropisk klima (Köppens klimaklassifisering: Cfa). Ekstremt høye og lave temperaturer er sjeldne. Periodene mai til juli sent om våren og tidlig på sommeren er det vanligvis kaldere ved kysten enn i innlandet på grunn av påvirkningen fra havet. Seint på sommeren og tidlig på høsten, august og september er vanligvis varme og fuktige og Busan kan oppleve tropiske sykloner. 15. september 1959 passerte supertyfonen Sarah Busan og førte til enorme ødeleggelser. En uvanlig kraftig storm opplevde byen 12. september 2003 som også skadet både skip og bygninger og førte til 48 dødsfall.
De beste månedene er oktober og november som er en skyfri periode med behagelige temperaturer. Vintrene er kalde og tørre med høye vinder, men mildere enn andre deler av Korea, som for eksempel Jeju og andre øyer langs sørkysten.
Busan og omegn får i gjennomsnitt snø seks dager i året. Dette gjør at relativt lite snø kan føre til store problemer for dagliglivet i byen.
Økonomi
Busan havn er verdens femte største. Dette og tilhørende næringer som transport og shipping er en viktig del av byens næringsliv. Siden 1978 har Busan åpnet tre nye kontainerhavner; Jaseungdae, Shinsundae og Gamman. Busan havn kan håndtere 13,2 millioner TEU årlig.
Busan-Jinhae frie økonomiske sone ble etablert for å styrke Busans betydning som et internasjonalt senter for handel og transport.
Shopping og finans
Busan har flere finans- og forretningssentere, nært knyttet opp til byens kommunikasjoner og universiteter. De to største finanssentrene er Seomyeon og Gwangbok-dong/Nampo-dong. For de shoppingglade finnes det fire sentre som utmerker seg: Seomyeon, Gwangbok-dong, Busan Dae Hakap i Jangjeon-dong og Haeundae.
Seomyeon er et kommunikasjonssenter i byens sentrum. Her krysser to av byens tre undergrunnsbanelinjer hverandre, noe som gjør stedet til et av de travleste i byen. Her ligger også de lokale avdelingskontorene til nasjonale selskap og internasjonale banker, og er et stadig viktigere shopping og underholdningsstrøk. Rett ved ligger Bujeonmarkedet, som er byens største tradisjonelle marked. Et av selskapene en finner her er Yeolmae Food.
Gwangbok-dong, Nampo-dong og Jungang-dong utgjør byens gamle finanssenter. Restaurantene i området baserer seg på lange familietradisjoner med oppskrifter som er brakt videre i generasjoner. JagalchiMar normal Ckedet, som ligger nær haveområdet, er et marked som strekker seg over flere smale gater og streder, og er spesielt kjent for fiskemarkedet. I nærheten ligger Gukjemarkedet. Jungang-dong er kjent for sine mange advokatfirma, det gamle innvandringsdepartementet og de internasjonale fergerutene til Japan. Mellom Jungang-dong 7-Ga og 8-Ga konstrueres for tiden Lotte World II.
Parker og friområder
Geumjeongfjellet i vest er et populært utfartsområde i helger og ferieperioder. Beomeosa er byens viktigste buddhisttempel.
Dongnae-gu er byens strøk for de velstående. Dongnae Oncheon er et naturspa med utendørsbad, hoteller, restauranter, klubber og shoppingfasiliteter. Chungnyeolsa er en konfusiansk helligdom for soldater som døde under kampene mot japanske angripere mot Dongnaefortet i det 16. århundre.
Busan kalles for Koreas sommerhovedstad fordi byen trekker turister til alle sine seks badestrender. Taejongdae er en naturpark med fantastiske fjellformasjoner mot havet på øya Yeongdo utenfor havneområdet.
Kunst
Busan er kjent for Pusan International Film Festival (PIFF), en stor og kjent filmfestival i Asia, som trekker filminteresserte til byen fra hele verden. Busan-biennalen er en kjent internasjonal samtidskunstbiennale som arrangeres annethvert år.
Kjøkken
Busan var et senter for militære aktiviteter i det sørlige Korea og et viktig senter for de diplomatiske forbindelsene med Japan. Høyere offiserer og personer fra det japanske hoffet besøkte byen regelmessig.
Dette førte til behov for å lage mat som de japanske besøkende ville ha, noe en ser resultatet av i dag. Dongnae pajeon (동래파전), er en variant av pajeon, eller en slags pannekake med grønnsaker og sjømat.
Under Koreakrigen ble Busan oversvømmet av flyktninger fra resten av landet. Noen av flyktningene ble værende etter krigen og tok med seg sine lokale særpreg, som senere er tilpasset Busanområdet. Et eksempel på slik mattilpassning er milmyeon (밀면) som er en variant av naengmyeon, kald bokhvetenuddelsuppe, som opprinnelig kommer fra Hamhung og Pyongyang i Nord-Korea. Dwaeji gukbap (돼지국밥) er også et resultat av Koreakrigen. Det er en suppe med svinekjøtt som har blitt mer og mer populær over hele landet.
Sport
Siden 1982 har byen vært hjem for Lotte Giants, i den koreanske baseball-ligaen for profesjonelle. Busan er i Korea kjent som landets baseballhovedstad. Lotte Gigants startet med Gudeok Stadium som hjemmebane, men har siden flyttet til Sajik Stadium som ble bygd som en del av sportskomplekset satt opp i forbindelse med Asialekene 1986 i Seoul.
Busan Asiad Stadium ble benyttet som stadion under Fotball-VM 2002, opprinnelig bygd for Asialekene 2002 som ble arrangert av Busan. Byen er arrangør av Bokse-VM i september og oktober 2011.
Transport
To viktige motorveier starter i Busan, Sør-Koreas motorvei 1 er resultatet at et massivt nasjonalt byggeprosjekt, og går til Seoul. Sør-Koreas motorvei 10 går vestover langs sørkysten til Suncheon. Busan-Geojeforbindelsen åpnet i desember 2010 og knytter øya tettere sammen med Busan.
Buss
Internt i byen opereres 134 bussruter av Busan Urban Bus.
Undergrunnsbane
Busans undergrunnsbane består av tre linjer: 1, 2 og 3 som opereres av Busan Transportation Corporation. Linje 4 (eller Bansonglinja) er under konstruksjon og forventes åpnet 30. mars 2011. En bybane planlegges åpnet i april 2011.
Sjøtransport
Busans fergeterminal betjener fergeruter til flere steder både i Sør-Korea og internasjonalt. Blant stedene med forbindelse er Geoje og Jeju.
Den internasjonale fergeterminalen har ruter til Izuhara, Hitakatsu, Shimonoseki, Fukuoka og Osaka i Japan.
Havneområdet administreres av Busan Port Authority.
Luftfart
Vest for Busan ligger Gimhae internasjonale lufthavn i Gangseo-gu.
Søster- og vennskapsbyer
Busan har etablert ulike former for samarbeid med andre byer rundt om i verden.
Eva Burrows
Eva Evelyn Burrows (født 15. september 1929 i Newcastle i Australia, død 20. mars 2015 i Melbourne i Australia) var Frelsesarmeens 13. general (1986–1993).
Foreldrene hennes var offiserer i Frelsesarmeen. Mens hun studerte ved Queensland University i Australia bestemte hun seg for å bli offiser, og reiste til William Booth Memorial Training College i London. Hun ble ordinert som offiser i 1951.
Eva Burrows besøkte Norge fem ganger, en gang som kommandør og fire som general. Siste besøket var i 2008 da hun var hovedtaler ved Frelsesarmeens årskongress.
Ordrer
Eva Burrows ble pensjonert som general 8. juli 1993.
Æresbevisninger
Æresbevisninger som Eva Burrows har blitt tildelt:
Mahmud Jibril
Maḥmūd Jibrīl (arabisk: محمود جبريل; født 28. mai 1952 i Tripoli i Libya, død 5. april 2020 i Kairo i Egypt ), også stavet ''Mahmoud Jibril el-Warfally, Jabril, Jebril el. Gebril'', var en libysk politiker som fra 23. mars 2011 til 23. oktober var midlertidig statsminister, sjef for internasjonale relasjoner og formann for regjeringens utøvende gren til det nasjonale overgangsrådet, en av to regjeringer som kjempet om kontrollen over landet, hvor den andre var oberst Muammar al-Gaddafis Libyske arabiske jamahiriya. Jibrīls regjering ble anerkjent som Libyas «eneste legitime representant» av Frankrike, Storbritannia, Qatar og tjueni andre land, men har ikke blitt anerkjent av majoriteten av De forente nasjoners medlemmer.
Færøyenes landsstyre
Færøyenes landsstyre (færøysk: Føroya landsstýri) er Færøyenes selvstyrende regjering, og ledes av Færøyenes lagmann (løgmaður). Siden innføringen av departementsstruktur i forvaltningen i 1998 har enhver minister (landsstýrismaður eller -kvinna, landsstyremann eller -kvinne) ledet et departement. Landsstyret er ansvarlig overfor Lagtinget. Alle vedtatte lover skal godkjennes av lagmannen.
Forfatning
En forløper til dagens ordning fantes på Færøyene under andre verdenskrig, da øyene var frivillig okkupert av Storbritannia og ellers tok seg av sine indre anliggenheter selv. Fra Lagtinget utgikk Færøyenes landsutvalg, som under hele krigen var tverrpolitisk og ledet av Andrass Samuelsen. Da Færøyene fikk indre selvstyre i 1948, ble Samuelsen landets første statsminister.
Mahmud Jibril
Før opprøret
Jibrīl fullførte sin utdanning i økonomisk og politisk vitenskap ved Universitetet i Kairo i 1975, og tok senere en mastergrad i statsvitenskap i 1980 og et doktorat, også i statsvitenskap, i 1985, de to sistnevnte ved University of Pittsburgh. På dette universitetet var han lærer i strategisk planlegging i flere år, og han har gitt ut ti bøker om strategisk planlegging og beslutninger, inkludert Imagery and Ideology in U.S. Policy Toward Libya, 1969–1982.
Færøyenes landsstyre
Forfatning
Færøyene er dog ikke fullt ut uavhengige: Utenriksforhold ivaretas for eksempel stort sett av regjeringen i København. Færøyenes regjering kan overfor fremmede stater og i mellomfolkelige organisasjoner forhandle og inngå folkerettslige avtaler, herunder forvaltningsavtaler, der hvor dette fullt ut faller inn under deres saksområder. De færøyske myndighetenes kompetanse i henhold til Hjemmestyreloven fra 1948, ble vesentlig utvidet med Overtagelsesloven i 2005.
Overtagelsesloven åpnet muligheten for at de færøyske myndighetene kan overta samtlige saker og saksområder, bortsett fra statsforfatningen, statsborgerskap, Høyesterett, utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitikk samt valuta- og pengepolitikk.
Mahmud Jibril
Før opprøret
Jibrīl ledet også teamet som lagde Den forente arabiske treningsmanual, og han var også ansvarlig for å organisere og administrere de to første treningskonferansene i den arabiske verden i 1987 og 1988. Senere overtok han ledelsen og administreringen av mange av ledertreningsprogrammene for viktige stillinger i en rekke arabiske land, inkludert Bahrain, Egypt, Jordan, Kuwait, Libya, Marokko, Saudi-Arabia, Tunisia og De forente arabiske emirater, og også Tyrkia og Storbritannia.
Fra 2007 til 2011 arbeidet han for Gaddafis regime som overhode for Den nasjonale økonomiske utviklingskomitéen, hvor han fremmet privatiserings- og liberaliseringspolitikk.
Etter opprøret
23. mars 2011, etter at borgerkrigen i Libya hadde begynt, utnevnte det nasjonale overgangsrådet formelt en midlertidig regjering med Jibrīl som formann. Jibrīl ledet møtene og forhandlingene med Frankrikes president Nicolas Sarkozy, som førte til at Frankrike formelt anerkjente overgangsrådet som det libyske folks eneste legitime politiske representant. Han møtte også Storbritannias utenriksminister William Hague og den USAs ambassadør i Libya, Gene Cretz, og overtalte dem til å offentlig støtte overgangsrådet.
Etter at han ble utnevnt til overgangsrådets regjeringssjef ble Jibrīl kalt både midlertidig statsminister og utøvende formann (brukt på rådets nettside) av utenlandske politikere, og dessuten som rådets utenriksminister, siden han er rådets viktigste diplomat, men dette var ikke nødvendigvis en offisiell tittel. Den Qatar-baserte nyhetsorgansisasjonen Al Jazeera English kalte ham «overgangsrådets stabssjef» ved i alle fall én anledning.
Zamora de Hidalgo
Zamora de Hidalgo er en by og en kommune i den meksikanske delstaten Michoacán. Byen ble grunnlagt i 1574 av visekonge Martín Enríquez de Almanza. Navnet kommer fra byen Zamora i Spania. Folketellinger fra 2005 viser et innbyggertall på 127 606 i Zamora de Hidalgo.
Philipp von Hessen-Darmstadt
Philipp von Hessen-Darmstadt (1671–1736) var prins av Hessen-Darmstadt, keiserlig feltmarskalk og guvernør av Mantova.
Et spørsmål om ære
Et spørsmål om ære (originaltitel A Few Good Men) er en amerikansk film fra 1992 med bl.a. Tom Cruise og Jack Nicholson i hovedrollene. Filmen ble regissert av Rob Reiner og skrevet av Aaron Sorkin, som opprinnelig skrev Et spørsmål om ære som en oppsetning på Broadway.
Når en menig soldat dør, hevder militæret at det var et uhell, og plasserer ansvaret hos to offiserer med lav rang fra Juristkorpset. Men selv om offiserene er villige til å ta straffen, har deres forsvarsadvokater vanskelig for å akseptere militærets forklaring, og bringer saken opp for domstolen.
Replikker
Sluttreplikken i denne dialogen, You can't handle the truth. (Du tåler ikke sannheten), ble i 2005 kåret til en av de femti beste replikkene i amerikansk filmhistorie, i kåringen AFI's 100 Years…100 Movie Quotes.
Moksa kraftverk
Moksa kraftverk ligger ved Tretten i Øyer kommune i Innlandet fylke.
Kraftverket ble satt i drift i 1910 og er senere utvidet og modernisert og dagens anlegg er fra 1983.
Verket utnytter fallet på 500 meter i elven Moksa. Nedslagsfeltet er på 303 km².
Det er installert to peltonturbiner hver på 7,5 MW. Normal årsproduksjon er på ca. 45 GWh.
Reguleringsmagasinene ligger i Øyerfjellet og omfatter Goppollvatnet som reguleres mellom 979 og 977 moh, Djupen som reguleres mellom 917 og 914 moh, Grunnvatnet med regulering mellom 880 og 881 moh og Våsjøen som reguleres mellom 873 og 870 moh.
Fra inntaksmagasinet ved Åkvisla føres vannet gjennom en 3 230 m lang rørgate til kraftstasjonen som ligger i dagen i Tretten sentrum.
Elven har vært benyttet til kraftproduksjon siden 1909 og dagens anlegg erstattet et anlegg fra 1921. I 1995 gikk det en større flom i elven og nedre del av elven fikk da nytt løp.
Kraftverket eies av Gudbrandsdal Energi AS og driftes av Hafslund Eco.
Esther Tellermann
Esther Tellermann er en fransk poet født 26. juni 1947 i Paris.
Øvre Årdal
Det produseres aluminium ved Norsk Hydros produksjonsanlegg i Øvre Årdal.
Esther Tellermann
Bakgrunn
Esther Tellermann er født og oppvokst i Paris. Hun er høyskoleutdannet og har kompetanse som førsteamanuensis i litteratur. Etter å ha undervist i videregående skole, har hun nå stilling som psykoanalytiker. Etter hennes første tekst L’Innommable om Samuel Beckett, i tidsskriftet L’Innommable i 1976, jobbet hun i en rekke magasiner inkludert Banana Split, Po&sie, Ralentir travaux, Moriturus, Le Nouveau Recueil, L’Etrangère, Rehauts ou Le Préau des collines. Hun er medlem av redaksjonsrådet i tidsskriftet for psykoanalyse La Célibataire.
Virke som forfatter
Hennes første diktsamling, Première apparition avec épaisseur, ga henne en pris fra det franske akademiet i 1986. Den er utgitt av Flammarion, som også de følgende – ni bøker til dags dato, den siste, Contre l'épisode publisert i 2011. Foruten diktsamlingene, kom hun i 2004 med en poetisk fortellende prosa Une odeur humaine som er utgitt av Farrago / Léo Scheer. Esther Tellermanns arbeider opptrer i mange antologier, inkludert l’Anthologie de la poésie française fra det attende til det tjuende århundre utgitt i 2000 av Bibliothèque de la Pléiade. Tre dikt fra Guerre Extrème er brukt i sangsyklusen med samme navn av den norske komponisten Harald Sæther.
Sundanesisk
Sundanesisk er et malayopolynesisk språk som snakkes av rundt 27 millioner mennesker på den vestlige tredelen av den indonesiske øya Java, noe som er ca. 15 % av Indonesias befolkning. Rundt 60 % av de sundanesisktalende bruker også indonesisk, og rundt 5 % bruker nederlandsk.
Statens reseptarhøgskole
Statens reseptarhøgskole var en høgskole for reseptarutdanning, etablert i Oslo i 1960 under navnet Reseptarutdanningen. Skolen ble i 1994 fusjonert inn i Høgskolen i Oslo, nå Oslomet – storbyuniversitetet.
Skolen fikk navnet Statens reseptarskole i 1970, deretter navnet Statens reseptarhøgskole fra 1984. Utdanningen, som var 2½ år, skulle kvalifisere til mellomstillinger i apotek, underordnet farmasøyter med en cand.pharm.-grad. Reseptarer kan ikke bli apotekere, men kan bestyre filialapotek.
Wolfgang Heimbach
Wolfgang Heimbach (født ca. 1615, død etter 1678) var en tysk barokkmaler og sønn av en kornskriver hos Anton Günther av Oldenborg. Han var døvstum.
Heimbach var knyttet til flere hoff i Europa hvor han livnærte seg som maler. I Danmark var han ansatt som hoffmaler hos Frederik III ca. 1653–1661.
Heimbach utførte portretter, gjerne i lite format og disse viser at han var påvirket av samtidens nederlandske kunst. Blant hans mest kjente portretter er maleriene av Anton Günther av Oldenburg, Christian V som barn, Ulrik Christian Gyldenløve og pave Innocenz X Pamphili.
Hegga (Røyken)
Hegga (også kalt Skithegga eller Skitthegga) er ei elv i Røykenbygda i Asker kommune i Viken fylke. Hegga møter Grodalselva ved Heggedal, og tilhører Årosvassdraget.
Elveløp
Elva begynner som en liten bekk ved Stormyr i Lier kommune, helt vest i Kjekstadmarka, og renner først mot nord ned til Småvanna, like sør for Liertoppen kjøpesenter. Her får den navnet Småvannsbekken, og renner først mot øst, deretter mot sør, ned til Heggsjø på grensen mellom Lier og Asker. Heggsjø regnes gjerne som starten på elva.
Fra Heggsjø renner elva mot sør gjennom en trang og skogkledt elvedal. På dette strekket kalles elva Sagelva. Lengre nede blir dalen videre og elva passerer gården Kjos på vestbredden. Under navnet Kjoselva fortsetter den sørover til Åsåker, like øst for Spikkestad. Her svinger elva mot nordøst og er kun kjent under navnet Hegga, Den passerer så gjennom Røyken sentrum og videre forbi grenda Hallenskog før den renner inn til tettstedet Heggedal. Hegga munner her ut i Grodalselva mellom Gjellumvannet og Kistefossdammen.
Om våren etter snøsmeltingen eller etter kraftig nedbør flyter den over sine bredder flere steder, spesielt mellom Hallenskog og Heggedal der jorder regelmessig blir stående under vann. Strekket fra Spikkestad til Heggedal er lokalt kjent som Skithegga. Denne formen er imidlertid ikke godkjent som offisiell navneform på elva som helhet.
Sidebekker, dammer og vann
Elva har tilsig fra mange småbekker langs sin rute. Blant de største av disse er
Det ligger mange småvann og dammer i nedbørsfeltet til Hegga, hvorav den største er Stordammen i Kjekstadmarka. Nedbørsfeltet har ingen innsjøer eller større vann.
Terje Totland
Terje Totland (født 14. februar 1957 i Lindås) er en norsk tidligere høydehopper som representerte Eikanger IL.
Hans personlige rekord var 2,22 meter, noe som plasserer ham på delt 7.-plass på statistikken gjennom alle tider. Rekorden ble satt 31. juli 1977 på Hamar.
Totland ble nummer ni i Sommer-OL 1976 og nummer 14 i EM i friidrett 1978.
Buskhyttan
Buskhyttan er et tettsted i Nyköping kommune i Södermanlands län i Södermanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 225 innbyggere.
Olivier Levasseur
Olivier Levasseur (født ca. 1680 i Calais, Frankrike, død 7. juli 1730 i Saint-Paul, Réunion) også kjent som La Buse eller La Bouche, var en pirat som opererte i Indiahavet.
Historie
Olivier Levasseur var en av piratkapteinene som var på øya New Providence i Vestindia, da kaptein Woodes Rogers kom dit i juni 1717 med ordre fra den britiske kongen om å rydde Bahamas for pirater, men da han kom frem hadde de fleste takket ja til amnestiet om å slippe straffeforfølgelse hvis man sluttet som pirat. Olivier Levasseur forlot øya og begynte igjen med piratvirksomhet. Etter en tolvtimers jakt om kvelden juli 1717 angrep han skipet til kaptein John Frost med tjue kanoner og et mannskap på 170. Frost overlot skuta til Levasseur uten kamp. Som mange av de andre piratene som hadde hatt tilhold på Bahamas, satte han kurs for Afrika og Indiahavet.
I april 1721 erobret Olivier Levasseur det portugisiske skipet «Nossa Senhora do Cabo» i en bukt ved Saint-Denis, Réunion. En passasjer ombord var den portugisiske visekongen av India. En orkan hadde gjort stor skade på skipet og piratene slepte båten til Madagaskar. Denne bortføringen var begynnelsen på en intensiv jakt på pirater i Indiahavet.
I 1730 ble Olivier Levasseur pågrepet på Madagaskar av den franske kapteinen D'Hermite, og ført tilbake til Réunion hvor han ble straffeforfulgt. Han ble dømt til døden, og ble henrettet 7. juli i Saint-Paul.
Statens bibliotek- og informasjonshøgskole
Statens bibliotek- og informasjonshøgskole var en høgskole for bibliotekarutdanning, etablert i Oslo i 1940 under navnet Statens bibliotekskole. Skolen ble i 1994 fusjonert inn i Høgskolen i Oslo, nå Oslomet – storbyuniversitetet.
Preseterist
Preseterist er en eksamenskandidat som har fått karakteren «prae ceteris» (latin (laudabilis) prae ceteris, «(rosverdig) fremfor de andre»).
Tidligere tilsvarte dette examen artium-karakteren «særdeles tilfredsstillende» som ble tildelt ved minst meget tilfredsstillende i alle fag. Senere er «prae ceteris» benyttet om beste universitetskarakter ved teologisk og historisk-filosofisk embetseksamen. Dette tilsvarer laudabilis cum litteris commendatitiis, «rosverdig med anbefalingsskriv».
Gammelt karaktersystem
Det gamle karaktersystemet for høyere utdanning, nå erstattet av bokstavsystemet, var delt inn i latinske kategorier med tilhørende tallkarakter.
1,0 er beste karakter og 4,0 er dårligste ståkarakter.
Spassk-Rjazanskij
Spassk-Rjazanskij (russisk: Спасск-Ряза́нский) er en by i Rjazan oblast i Russland. Byen ligger ved bredden av Spassksjøen, rundt 55 km sørøst for Rjazan. Innbyggertall: 8 500 (2005 est.), 8 858 (folketelling 2002).
Spassk-Rjazanskij ble grunnlagt i 1629 som slobodaen Vaskina Poljana. I 1778 fikk den innvilget bystatus og et nytt navn, Spassk. I 1929 ble bynavnet igjen endret, til Spassk-Rjazanskij.