cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Horats
Liv
Horats tilhørte den samme krets som Vergil og Lucius Varius Rufus, og her ble han introdusert for Maecenas, som òg var en venn av Augustus. Maecenas ble velgjører for Vergil og Horats, periodens ledende diktere. Horats døde i Roma i 8 f.Kr., kun få måneder etter Maecenas' død.
Diktning
Som de fleste tidlige romerske poeter, brukte også Horats heksameteret, den greske seksstavete verselinjen, som versemål, siden det passer godt til syntaks og struktur i latin. Men Horats tok også i bruk versemål som det det sapfiske og det det alcaiske.
Han skrev brev på vers til venner, og satirer i form av monologer og samtaler, oftest rettet mot rene typer, som gjerrigknarken og snylteren. Noen er selvbiografiske. Siden Arkhilokhos var jamber i Hellas synonymt med smededikt, men Horats skriver uten vrede og voldsomhet, nærmest som stilistiske øvelser. I år 23 utga han tre bøker med oder, carmina. Gledesangen over Kleopatras død i år 30 kan dateres sikkert. Enda tydeligere blir det at han nå er keiser Augustus' mann i de seks «romerodene», en hyllest til de gamle romerske dyder - nøysomhet, fromhet og ekteskapelig trofasthet - fra den romerske republikks dager. Odene avsluttes med Horats' overbevisning om at han her har reist seg et monument mer varig enn kobber. Skuffende nok var publikum lite begeistret, kanskje fordi de omtalte dydene stod i kontrast til Horats' egen livsstil. Han tegnet et ironisk selvportrett med ordene:
Her videreutvikler han de klassiske greske komediene, og ble senere inspirasjonskilde for franske klassisister som blant andre Molière. Horats skrev oder, satirer, epoder og brev.
Horats har øvet stor innvirkning på vestlig litteratur gjennom sitt brev til pisonerne, kjent som Ars Poetica, der han gjør rede for sine teorier om litteratur og diktning, spesielt om epos og drama. I den franske klassisismen ble hans tanker opphøyd til ufravikelige regler.
Folkevisen Astri, mi Astri er en oversettelse av en ode av Horats. Horats skiller seg fra mange av antikkens diktere ved at han har hatt plass i europeisk litterær tradisjon nærmest uavbrutt. Omreisende skalder i middelalderen lot seg inspirere av livsgleden i Horats' oder, mens man i renessansen gikk til Horats' regler for diktekunsten.
Horats er også opphavet til ordtaket Carpe diem! («Grip dagen!»), og sangen Integer vitae («Uberørt av livet») som synges ved offisielle høytideligheter.
Utile dulci er en oppfordring til å forene det nyttige med det behagelige. Oppdraget å skrive en kantate til offerfesten i år 17 som skulle innlede en ny romersk gullalder, gjorde Horats til Vergils etterfølger som Romas nasjonalskald. Diktet Carmen saeculare er formet som en bønn eller hymne rettet til Phoebus og Diana.
Broken Hill (New South Wales)
Broken Hill er en by lengst vest i New South Wales i Australia. Rundt byen ligger noen av verdens største forekomster av blant annet sink, bly og sølv. De store mineralforekomstene ble oppdaget i 1880-årene. Verdens største gruveselskap BHP Billiton har sine røtter i Broken Hill.
I motsetning til resten av New South Wales benytter Broken Hill (og området rundt) tidssonen Australian Central Standard Time (UTC+9:30), den samme tidssonen som Sør-Australia og Nordterritoriet.
Stormannsmøtet på Eidsvoll
Stormannsmøtet på Eidsvoll (ofte kalt Notabelmøtet) var en forsamling av 21 innflytelsesrike nordmenn som møttes 16. februar 1814 på innbydelse fra stattholder Christian Frederik dagen i forveien. Foranledningen var at stattholderen og den norske eliten i januar-februar ble kjent med innholdet i Kieltraktaten fra 14. januar, og at den danske kongen ga opp kampen for å beholde Norge under helstaten Danmark-Norge. Møtet blir regnet for å ha stor historisk betydning, ettersom det var i dette møtet at det ble bestemt at det skulle kalles inn en riksforsamling som skulle gi Norge en selvstendig konstitusjon og velge konge. Stormannsmøtet kom dermed til å sette i gang det norske selvstendighetsstrevet som munnet ut i Riksforsamlingen på Eidsvoll og 17. mai-grunnloven, som fortsatt er Norges Grunnlov.
Av like stor betydning var det at stattholder Christian Frederik denne dagen gikk med på å søke kongemakt utfra prinsippet om folkesuverenitet. Forut for møtet hadde han opprinnelig planlagt å kreve tronen som følge av prinsippet om kongsslektens arverett til den (dansk-)norske tronen slik vennen Carsten Anker hadde foreslått, men professor Georg Sverdrup lyktes i å forhindre dette. Bakgrunnen for møtet var at prinsen stilte seg tvilende til om han i eget navn kunne erklære Norge som selvstendig rike. Han måtte først kalle sammen et råd av landets ledende menn. De møttes etter invitasjon klokka fire om ettermiddagen den 16. februar. Den frammøtte Georg Sverdrup mente senere at det hele var en rådslagning «mellem Fædrenelandsvenner». Man kom fram til enighet om å appellere til folket, og i neste omgang sammenkalle til riksforsamling. Møtet ble, i likhet med den senere Riksforsamlingen, avholdt på Carsten Ankers eiendom på Eidsvoll verk.
Stormannsmøtet samlet ledende embetsmenn og rettslærde som befant seg på Østlandet, og av disse var 12 født i Norge, men et flertall på 13 var enten født i Danmark eller av relativt nær dansk avstamning. Embetsmennene var i det alt vesentlige danskættede, mens Anker-slekten, de to professorene og en del av de høyere offiserene var norske i flere generasjoner. De ledende handelsborgerne på Østlandet deltok, representert ved Anker-slekten og Carsten Tank, mens sentrale og pragmatiske politiske tenkere som Jacob Aall og grev Herman Wedel Jarlsberg ikke var med. Det var heller ikke ledende embetsmenn eller handelsborgere fra Vestlandet eller Trøndelag tilstede ved møtet.
Bakgrunnen i Napoleonskrigene
I 1808 stod Danmark-Norge alene som Napoleons allierte i Europa, i krig med England, Sverige og Russland, og uten en egen marine. Det danske hovedmålet var å unngå fransk anneksjon men samtidig beholde Norge og balansere handels- og skipsfartsinteressene mellom kontinentet og sjømakten England. Nordmennenes oppslutning svingte sterkt med tilgangen på korn, under periodene med blokade og hungersnød blusset Englands- og Sverige-sympatiene opp. Foregangsmannen for kornforsyninger og union med Sverige ble fra 1809 diplomatsønnen og grevearvingen Hermann Wedel Jarlsberg, som arbeidet for dette mens han var en del av regjeringskommisjonen. Etter starten av felttoget mot Russland i 1812 blusset den norske hungersnøden opp igjen, og de pro-svenske holdningene ble sterkere. Norges rikeste og mest innflytelsesrike mann, Carsten Anker, skrev den 30. april 1813 til sin nære venn fra københavntiden, prins Christian Fredrik, at han var sin konge tro, men at Wedelkretsens unionsplaner måtte tas på alvor:
«Fravinder man Ham Norge, ..., da kom for Guds skyld herop og red os fra Sverige, kom op med Deres fædrenearv, da kan Norge blive uafhængigt, indtil stormen er ovre og Norge igjen kan forenes med Danmark.»
Utover høsten snudde stemningen seg til dansk fordel - den norske kornhøsten ble meget god og hungersnøden avtok. Etter Napoleons tap i Russland i desember framførte Sverige og England et krav overfor Danmark om å avstå Norge. Frederik VI avviste kravet, og britene svarte med å underskrive en traktat i Stockholm 3. mars 1813, hvor de formelt støttet Sveriges krav på Norge. Etter mislykkede fredshenvendelser våren 1813 overfor England ble danskekongens hovedstrategi da å sende sin fetter prins Christian Frederik til Norge i mai for - i tråd med Carsten Ankers bønn - å forhindre Norges innlemmelse i Sverige. Den nye stattholderen la straks ut på reiser i hele landet for å bekrefte bøndenes motstand mot svenskene, og bryte ned borgerskapets britisk- eller svenskvennlige tendenser. Et viktig strategisk trekk ble å privatisere den statlige kornforsyningen, sette prisdannelsen fri og la kjøpmennene bruke all sin energi i kampen mot hungersnøden - noe som styrket stattholderens posisjon både i handelsborgerskapet og blant sultende bønder. Stattholderens proklamasjoner oppildnet til fedrelandssinn og forsvar av Norge, og ble lest opp i kirkene over hele landet, eller trykket i den nyetablerte avisen Tiden.
Etter Napoleons tap ved Leipzig gikk stormaktene straks i gang med å drøfte Danmark-Norges framtid. Her stod Russland og Sverige sammen bak kravet om dansk avståelse av Norge, og Karl Johan hadde ved to anledninger under krigføringen fått presset fram konkrete britiske støtteerklæringer. Den danske kongen satte sin lit til støtte fra Østerrike om å redde dobbeltmonarkiet, og til britenes gode forbindelser med det norske handelsborgerskapet. I Norge tok Christian Frederik initiativ til dannelse av en de facto norsk sentralbank med rett til utstedelse av norske sedler. Han visste at det ledende norske borgerskap ønsket forening enten politisk med England eller statsmessig med Sverige, mens bøndene var mer kongetro. Kombinasjonen av en god kornhøst 1813 og Christian Frederiks sjarmoffensiv overfor nordmennene, svekket svenskenes stilling i Norge og ga danskekongen gode kort på hånden. Den 22. desember fikk Christian Frederik melding fra Danmark om at en fredsslutning nærmet seg, og sikret seg støtte til opprør mot svensk innlemmelse fra embetsmennene særlig i Trøndelag og nordover, og fornyet tillit ved bankmøtet i Christiania 5. januar. Stattholderen kunne allerede 26. desember informere kongen om opprørsviljen mot 'at blive svensk', og gjentok sitt forslag fra en måned i forveien om å stille seg i spissen for at Norge under stattholderens ledelse offisielt skulle løsrive seg fra Danmark før slaget var tapt. Kommunikasjonen rakk likevel ikke å forskyve danskekongens overgivelse av Norge gjennom Kielfreden 14. januar 1814.
Historikeren Knut Mykland har vist hvordan danskekongen personlig oppmuntret og støttet den norske selvstendighetslinjen etter nederlaget ved Leipzig, for å hindre dannelsen av en meget sterk, svensk-norsk stat. Frederik VI drev et dobbeltspill gjennom å avstå Norge til Sverige, men samtidig aktivt støtte opp om nordmennenes motstand mot en slik forening. Christian Frederiks norske oppstand i 1814 ble møtt med sterk begeistring også i Danmark, hvor man så en liten mulighet for igjen å forene de to riker under en felles, dansk kongeslekt.
Kieltraktatens bestemmelser om Norge
Kieltraktaten ble i slutten av januar kjent i den norske eliten. I en moderne sammenfatning av innholdet etter den danske oversettelse, ble det bestemt følgende med virkning for Norge i Kiel:
Det første svenske forslaget til kapitel 4 hadde opprinnelig slått fast at de norske amtene «skall hädanefter med full äganderätt och suveranitet tillhöra konungariket Sverige och därmed förbliva införlivade». Britenes utsending Edmund Bourke fastholdt derimot at traktaten skulle ta hensyn til det norske folkets «frihet og lykke». . Og mye tyder på at Karl Johan Bernadotte fikk rapporter fra Norge om anti-svenske holdninger og om de nasjonale selvstendighetsønsker og krav som hadde utviklet seg der. Det var derfor Karl Johan som selv etter hvert insisterte på Kieltraktatens formulering om Norge som selvstendig, og på samme tid ga løfter om en egen grunnlov.
Traktatens endelige artikkel 4 bestemte at Norge skulle «for Fremtiden tilhøre Hans Majestæt Kongen aff Sverrig med fuld Eiendomsret og Souverainitet, og danne et Kongerige forenet med det Svenske». Her var ordlyden annerledes enn for Pommern, som bare skulle «indlæmmes» i Danmark. Etter traktaten skulle Norge være et eget kongerike, men i union med Sverige som den svenske konges eiendom. I den endelige traktaten forpliktet Sverige seg til å anerkjenne de lover og friheter nordmennene hadde på den tid da freden ble sluttet, altså før Stormannsmøtet på Eidsvoll. For nordmennene betydde det at man startet den avgjørende runde av selvstendighetskampen med Kieltraktatens garanti om videreføring av alt det som var vunnet forut for traktatens signering: det omfattet et norsk universitet, et nasjonalt rettsvesen med en ny Overkriminalrett, regional administrasjon under fire stiftamtsmenn, en de facto sentralbank og pengevesen, og en norsk forsvarshær på inntil 30 000 mann ledet av overveiende norske offiserer. Men noen norsk parlament eller regjering hadde ikke nordmennene eller stattholderen opprettet før traktaten ble signert, og det lå ikke håndfaste løfter om en slik suverenitet i selve avtalen. Frederik VI hadde gitt fullmakten, men Christian Frederik hadde utsatt utnevnelsen av en Regjeringskommisjon i mer enn et år.
Traktatens artikkel 16 bestemte at det skulle utstedes proklamasjoner til innbyggerne i Norge om det som hadde skjedd, løse dem fra deres troskapsed til den danske kongen, og oppfordre dem til med ro å ta imot de svenske tropper. I tråd med dette utstedte Frederik VI et åpent brev datert 18. januar 1814 om «Norges Afstaaelse til Sverrig», fulgt av en kunngjøring om at embetsmenn som ikke ville forbli i Norge skulle overlevere sine embeter til etterfølgere oppnevnt av den svenske regjering. Karl Johan sendte 22. januar et tekstforslag til kong Carl XIII, som den nyutnevnte svenske generalguvernøren for Norge, Hans Henrik von Essen, tok med seg vestover for å publisere som proklamasjon i 8 000 eksemplarer i Norge. Proklamasjonen gjentok at Norge skulle være et «selvstendig» rike med sin egen forfatning, men i union med Sverige. Sveriges kong Carl XIII kunne foreløpig ikke sette militær makt bak proklamasjonen, som med stattholder Christian Frederiks velsignelse ble trykket i avisen Tiden den 5. mars.
Stattholder Christian Frederik mottok 16. januar et brev fra premierløytnant Falsen datert 7. januar, om at Kongen samme dag hadde avstått helstaten og at Bourke hadde reist til Kiel for å forhandle. Falsen fastslo at «Norges Skiebne staaer i Deres Højheds Haand». Dagen etter informerte stattholderen norske embetsmenn om muligheten for at Kongen ville gi etter og avstå hele Norge, og 24. januar ankom brevet som informerte om Kieltraktaten og kongens avståelse av Norge til svensk suverenitet. Uten Kongens samtykke tok Christian Frederik til orde for norsk reisning mot unionsplanene. Han var nå formelt ikke lengre dansk stattholder, og måtte enten forlate landet eller ta rollen som norsk opprørsleder. Om ikke annet, hadde han gjennom sin arverett til den dansk-norske trone en slags legitim rett til den norske krone, som Carsten Anker hadde påpekt. Først 7. februar mottok Christian Frederik kongens brev med varmt samtykke til å sette i gang det norsk opprøret mot union med Sverige.
Kieltraktaten og arveretten
Da Kieltraktaten ble kjent for den danske prins og norske stattholder Christian Frederik, innkalte han til Notabelmøtet på Eidsvoll Verk - hvor hele 13 av de 21 frammøtte var født i Danmark. Dette vitnet om en prins som fortsatt i stor grad hadde danske interesser for øyet. Men det var også en del av stattholderens plan for å forhindre alternativet - en nasjonal regjering som forhandlet med Sverige. Både grev Herman Wedel Jarlsberg og kammerherre Severin Løvenskiold arbeidet med planer om å danne en regjering, og forhandle om fred og union med Sverige. Christian Frederiks styrke lå i bøndenes lojalitetsbånd, støtten fra mange fremstående stormenn (blant annet Aall og Anker), og hans fulle kontroll med et delvis dansk embedsverk, presteskap og offiserskorps. Han spilte også aktivt på svenskehatet og nasjonalfølelsen blant mange nordmenn. Notabelmøtet kan sees på som et mobiliseringsmøte for en vesentlig danskvennlig elite, hvor stattholderen også knyttet til seg tvilere som eksempelvis Carsten Tank.
Christian Frederik innkalte til stormannsmøtet for å informere om at han ønsket å påberope seg arveretten til Norge, med basis i Suverenitetsakten av 1661 og Kongeloven av 1665. Men professor Georg Sverdrup overtalte ham til å søke en konstitusjonell vei til tronen. Dette rådet var rådet fullt i tråd med nettopp Kieltraktaten bud om at Norge var avstått og ikke lengre del av den danske arverett. Her var det altså Christian Frederik som ønsket handling i strid med traktaten, mens Sverdrups råd lå nærmere Kieltraktatens intensjon om norsk selvstendighet. Notabelmøtet endte med krav om at Norge skulle bli et uavhengig og konstitusjonelt kongedømme - ikke et arvekongedømme utfra Christian Frederiks danske arverett.
Ifølge Henrik Wergelands framstilling var det Sverdrup selv som gikk i rette med prinsen, og som svar på prinsens framlegg kunne svare: «Ingen har mer Ret nu til den norske Krone end jeg eller hver anden Nordmand!». Sverdrup la klart og tydelig fram for prinsen alle de politiske innvendingene mot arveretten. Kong Fredrik VI hadde allerede sagt fra seg tronen for seg og sin familie ved Kielfreden, og Christian kunne derfor ikke kreve den. Sverdrup anså det på sin side rimelig at det norske folk nok kunne velge prinsen til konge ved fritt valg. Dette bidro sammen med en rekke andre faktorer til å overbevise Christian Frederik.
Dette var fullt i tråd med den rådende tenkingen blant den norske eliten, som var godt informert og inspirert av de amerikanske og franske revolusjonene, og som hadde utviklet egne statsrettslige ideer under de senere årene av det relativt stivnede danske-norske eneveldet. Wedel Jarlsberg viste nettopp til den konstitusjonelle revolusjonen Sverige hadde hatt i 1809, og de svenske agitatorene i Norge lovte nordmennene en mer tidsriktig og konstitusjonell forfatning enn danskekongen ønsket. Under en reise til Trondheim vinteren 1813-14 hadde Christian Frederik blitt møtt med en skriftlig adresse forfattet av byskriver Karl Valentin Falsen, som krevde konstitusjonelt styre. For å demme opp om disse brede kravene, spilte den unge prinsen sterkt på det nasjonale kortet, som bondestanden støttet mer helhjertet opp om.
På selve møtet fortalte prinsen om motstanden han hadde møtt mot Sverige over hele landet, og de frammøtte kunne bekrefte at motstanden var sterk blant folk. Stormennene var dermed enige om selvstendighetstanken, men ikke om arverettskravet. «Prinsen vil endnu være enevoldskonge», fikk Georg Sverdrup høre da han ankom møtet på Eidsvoll. Da Sverdrup møtte prinsen som gjentok arverettskravet, repliserte Sverdrup at nordmennene i og med Frederik VIs avståelse var «kommet i besiddelse af sin naturlige og uomtvistelige ret til selv at bestemme sin forfatning». Han mente arveretten nå var «hjemfalden til det norske folk, som vel vil vite at overdrage den til den hos hvem det tror at finde de største talenter, den største dygtighet og dyd.» Dette ble bifalt av de tilstedeværende, med unntak av biskop Fredrik Julius Bech, oberstløytnant Johan Friedrich Wilhelm Haffner, og prinsens ungdomsvenn Carsten Anker som lenge støtten enevoldstanken under stormannsmøtet.
Historikeren Francis Sejersted viser til at juristene ved Notabelmøtet i februar og ved Grunnlovsforsamlingen i april-mai, alle hadde studert under professor Johan Friedrich Wilhelm Schlegel i København, som anså folkesuverenitets-begrepet som en kontraktsbasis for eneveldet. Også Sverre Bagge og Knut Mykland konkluderte at den norske elite var oppdatert i samtidens tenking omkring folkesuverenitet, og fast bestemt på å avvise Christian Frederiks arvekrav. Ifølge Rousseau kunne folket ikke frasi seg suvereniteten. Både tankene til Schlegel og Rousseau pekte her i retning av at kongen ved å frasi seg suvereniteten over Norge, tilbakeførte den til det norske folket som alene hadde mandat til å gi den videre.
Danskekongen krevde offisielt opphør av det norske selvstendighetsstrevet og innlemmelse i Sverige, men i realiteten opprettholdt han Christian Frederiks arverett og gjorde hva han kunne for å skaffe de norske opprørere nok korn. Fra sin danske konge fikk Christian Frederik vinteren 1813-14 klare instiruksjoner om å lede opprøret med basis i arveretten. Men etter hvert ble stormaktenes press for stort og Frederik VI så seg tvunget til offisielt å kreve nordmennenes tilslutning til Sverige den 19. april, og opphør i kornkredittene 11. mai, mer enn fire måneder etter hans overgivelse av landet gjennom Kieltraktaten. Dette bidro utvilsomt til å befeste Christian Frederiks konklusjon om å oppgi arverettsargumentene for godt og søke en konstitusjonell veg til den norske trone.
Regjering, grunnlovsforsamling og kongevalg
Møtet ga prinsen regent-tittel, men Christian Frederiks korte tid som norsk konge tok ikke til før han ble valgt på Eidsvoll i mai. Allerede 19. februar sendte Christian Frederik ut åpne brev som løste befolkningen fra troskapen overfor Frederik VI, og at det nå var opp til nordmennene selv å velge sin styreform gjennom en riksforsamling. Videre omorganiserte han det lille stattholderkontoret 2. mars og dannet fem departementer, samt et regjeringsråd (statsråd) til styre av landet. Utenrikspolitikken tok han selv hånd om.
De kom også til enighet om å innkalle en riksforsamling innen åtte uker fra samme dag. Det ble besluttet å avholde valg til riksforsamling, vedta en grunnlov, og velge konge. Ved å begrense kjøpmannsstandens representasjon i Eidsvollsforsamlingen i april, sikret også Christian Frederik at den svenske unionsdør forble lukket når de norske representantene skulle utforme sin grunnlov og velge konge. Christian Frederik fikk gjennomslag for at det skulle være minst en bonde fra hvert amt, og minst en av «underklasserne» fra de militære delegasjonene som skulle velges. Dermed sikret han seg overrepresentasjon fra bondestanden og de lavere lagene som åpenbart var mer kongetro og mer skeptiske til svenskene.
Folkevalget til Riksforsamlingen ble gjennomført i landets kirker på en ekstraordinær bededag fra den 25. februar, og deretter videre utover, slik at alle menigheter i landet i løpet av våren sverget regenten troskap og dertil å verne om den nye selvstendigheten. I samme omgang ble det valgt representanter til amtsmøtene som igjen valgte delegatene til riksforsamlingen. Folkesuverenitetsprinsippet kom til å ligge til grunn for drøftingen under Notabelmøtet, og ble siden styrende for den videre utviklingen fram mot 17. mai.
De tilstedeværende i stormannsmøtet
Det var åtte sivile og syv militære embetsmenn til stede, samt seks framtredende næringsdrivende fra Østlandet.
Alexandre de Rhodes
Alexandre de Rhodes (født 15. mars 1593 i Avignon i Frankrike – da del av Kirkestaten, død 5. november 1660 i Ispahan i Persia) var en misjonær tilhørende jesuittordenen. Han virket i mange land, men er mest kjent for sitt arbeid i Vietnam og sitt system for å skrive vietnamesisk med latinsk skrift modifisert med diakritiske tegn, systemet som benyttes den dag i dag.
Senboku kraftverk
Senboku kraftverk er et varmekraftverk med kogenerasjon i prefekturet Osaka i Japan. Installert produksjonseffekt er 1100 MW fordelt på 2 x 277,5 MW blokker. Brenselkilden er naturgass i form av LNG.
Operatør er energiselskapet Osaka Gas Co Ltd. Anlegget ble påbegynt omkring 2006 og stod ferdig i 2009. Det er blant de mest avanserte og kostbare gasskraftverk i landet.
Alexandre de Rhodes
Bakgrunn
Alexandre de Rhodes' familiebakgrunn var spansk (fra landsbyen Calatayud i Aragón) og marrano (jødisk). Slekten var silkehandlere i flere generasjoner. Hans familie hadde flyktet fra den spanske inkvisisjon og tatt tilflukt i Avignon, den gang en pavelig by og del av Kirkestaten, Dit var det mange spanske jøder som hadde begitt seg for å unnslippe tvangstiltak av forskjellige slag. Familien konverterte til katolisismen, og Alexandres far bestemte seg for å endre på deres etternavn fra Rueda til Rode, deretter til de Rode og til slutt til Rhodes.
Kento Sugiyama
Kento Sugiyama (født 12. desember 1968) er en japansk baseballspiller som deltok i De olympiske leker i 1992 i Barcelona.
Alexandre de Rhodes
Liv og virke
I en alder av 18 år dro Alexandre til Roma. Etter at Alexandre den 14. april 1612 trådte inn i jesuittordenen perfeksjonerte han seg i de klassiske språk (latin, gresk og hebraisk) og italiensk, og studerte teologi og naturvitenskaper, særlig matematikk, under den berømte matematikeren pater Christoph Clavius.
I påvente av avreisen lærte han seg portugisisk, og den 4. april 1619 var han blant de 400 som seilte med skuta «Santa Teresa» – det var så mange misjonærer blant dem at skipet var som et flytende kloster, med ange daglige messefeiringer. Blant de reisende var også hans medbrødre i jesuittordenen fader Jérôme Maiotica som skulle virke i hele 35 år i Tonkin og Cochinkina, og fader Diego Mursius, som ble leder for jesuittenes novisiat i Goa.
Skipet rundet Kapp det gode håp den 20. juli 1619, kom seg helskinnet gjennom Mosambikkanalen og ankom Goa den 9. oktober samme år. Der var jesuittene vel etablert, ikke minst på grunn av Frans Xaviers virke der fra 1542 og noen tid fremover.
Nyhetene som kom fra Japan var ikke gode. Shogun Tokugawa Ieyasus edikt mot katolisismen av januar 1614, som blant annet beordret misjonærene utvist, var fremdeles ved lag. Alexandre de Rhodes forble dermed i to år i Goa og på Salsette, der han lå alvorlig syk en stund. Der ble han kjent med den franske jesuitt pater Etienne de la Croix, som hjalp ham med å tilegtne seg det lokale dialekt: konkani.
Den 12. april 1622 fortsatte ferden mot Japan. Han seilte til Malacca sammen med den påtroppende portugisiske kommandant for citadellet der. Reisen tok tid: Cochin, Tuticorin, Ceylon og Negapatan med ankomst Malacca den 28. juli 1622. Så måtte han vente der i ni måneder før ferden gikk videre.
Den 29. mai 1623 kom de Rhodes til Macao i Kina. Bispedømmet Macao dekket misjonsområdene i store deler av Det fjerne østen, blant annet Kina, Japan og Bakindia. Noe før hans ankomst til Macao var kristenforfølgelsene i Japan blitt mer intensive, og i 1622 var 55 kristne blitt pint ihjel i Nagasaki.
Ettersom situasjonen i Japan ble mer og mer umulig, bestemte jesuittenes misjonsledere seg for å sende de Rhodes til et annet sted, til Dai Viet hvor jesuittmisjonærene Francesco Buzomi (1576–1639) og Diego Carvalho hadde etablert en misjonsstasjon i 1615 i Tourane (i dag Da Nang).
Misjonen i Cochinkina gikk enda lenger tilbake: Allerede i 1535 hadde fransiskanere og dominikanere gått i land i Faifo (i dag: Hoi An, men de hadde ikke klart å etablere en varig misjon.
Pater de Rhodes ankom Cochinkina i 1626, og begynte først med språkstudier i vietnamesisk. Hans første inntrykk var at språket ikke bare var svært vanskelig, men at det lød som «fuglekvitter». Men etter bare et halvt år kunne han kvitre det selv, godt nok til å holde prekener på vietnamesisk. Denne språkbegavelsen hjalp ham forsåvidt meget i Asia – han rakk under sin misjonærtid å tilegne seg og mestre også japansk, kinesisk, hindustani og persisk.
Hans språkbeherskelse førte til at hans overordnede i jesuittordenen sendte ham til Hanoi i Tonkin, der han innyndet seg hos den nordlige keiser, Trinh Trang. Han skjenket keiseren en intrikat klokke og et vakkert illuminert verk om matematikk. Keiseren ble meget sjarmert av misjonnæren, og lot ham bli. Mellom 1627 og 1630 virket han i Tonkin, der han vant mange høytstående personer for kristendommen før han ble nødt til å forlate landet. Pater de Rhodes system for å skrive det vietnamesiske språk med romansk skrift er det system som benyttes den dag i dag (quôc ngú). Han lyktes så godt i Tonkin også fordi han, likesom jesuittenes Kinamisjonærer, gjorde den vietnamesiske elite kjent med europeisk vitenskap og teknikk. Ifølge hans egne nedtegnelser holdt han seks misjonsprekener daglig, og døpte 6.700 vietnamesere, hvorav atten adelsfolk. Blant de mange han døpte var det også flere ledende bonser.
Men etter tre år hadde han likevel løpt linen ut. Keiserens rådgivere hadde klart å stemme keiseren imot ham; de hvisket om kristen undergraving. Det hjalp heller ikke at keiserens konkubiner mobiliserte mot ham – den kristne avvisning av polygami utgjorde en trussel mot deres fremtid. De Rhodes ble forvist fra nord. Han dro da sørover, bare for å oppdage at det rivaliserende Nguyen-dynastiet der var like så avvisende. De neste ti årene (1630–1640) underviste pater de Rhodes i Macao, og begav seg så på nytt til Cochinkina, med fare for sitt liv, der han ble misjonssuperior i 1640. Siste gang han var i landet, gikk det ikke bedre enn at han ble dødsdømt. Etter tre uker i fengsel ble han i stedet utvist fra landet (1645) og sendt tilbake til Macao. Av de ni prestene som hadde ledsaget ham, ble to halshog, og hver av de syv andre fikk en finger kuttet av.
Den 20. desember 1645 forlot han Macao og kom via Java, India, Persia, Armenia og Anatolia til Roma den 27. juni 1649.
Ettersom han mente at det portugisiske padroadosystemet ikke var i stand lenger til å ivareta sine misjonsforpliktelser godt nok, foreslo de Rhodes at man opprettet apostoliske vikariater i Det fjerne østen og utsendte både biskoper og sekularprester, og arbeidet for å bygge opp nasjonale presteskap. Dermed ble de Rhodes en av initiativtagerne og stifterne av «Det parisiske ytremisjonsselskap» (Missions Etrangères de Paris = MEP).
Den 19. august 1652 ble han utnevnt til apostolisk prefekt for Tonkin og Cochinkina, men nektet å ta imot utnevnelsen.
Stormester
Stormester, grand master eller grandmaster kan vise til:
KragerøAvisa
KragerøAvisa var en lokalavis som kom ut en gang i uka i Kragerø i Vestfold og Telemark. Avisas dekningsområde var Kragerø kommune. Avisa ble etablert i april 2003. Ansvarlig redaktør var Willy Nilsen, 2003 – 2007, og Dan Lyngmyr 2008. Avisa stod også bak fulldistribusjonsavisa KragerOnsdag og Krageronett, en nettside som ble mye benyttet. 24. juni 2008 begjærte styret i avisa bedriften oppbud. Siste utgave kom ut 18. juni 2008
HMS «Renown» (1916)
HMS «Renown» var en slagkrysser av Renownklassen i den britiske marinen i perioden 1916 til 1948.
Renovnklassen regnes som andre generasjon av slagkryssere. Typisk for denne skipstypen er store, hurtige skip med kraftig bestykning hvor en del pansring er ofret for å øke hastigheten. Tanken med denne skipsklassen var at den skulle være raskere enn alle skip sterkere enn henne, og sterkere enn alle skip raskere enn henne, dvs. at skipet skulle kunne velge hvilke slag den skulle kjempe. I denne rollen var prinsippet nokså vellykket, men spesielt Jyllandsslaget viste at admiraler ofte ikke kunne motstå fristelsen til å sende dem til kamp mot slagskip, en rolle de aldri var designet for, og de led tilsvarende.
«Renowns» høye hastighet gjorde henne til et verdifullt bidrag til krigføringen. Sent i 1939 ble hun sendt til Sør-Atlanteren på leting etter det tyske panserskipet «Admiral Graf Spee». Tidlig april 1940 var hun med på minelegging langs norskekysten. Den 9. april 1940 var hun i kamp med de tyske slagkrysserene «Scharnhorst», og «Gneisenau» som hun skadet.
Senere i 1940 og inn i 1941 var hun basert ved Gibraltar i «Styrke H» som opererte i Middelhavet og Atlanterhavet. Sammen med «Styrke H» deltok hun i bombardementet av den italienske byen Genova i februar 1941. I 1942–43 var «Renown» en del av den britiske hjemmeflåten.
I perioden 1944–1945 var «Renown» stasjonert i Ceylon og opererte i Indiahavet. Etter krigen hadde hun en kort tjeneste i britiske farvann før hun ble solgt til opphugging i mars 1948.
Ansel Adams
Ansel Easton Adams (født 20. februar 1902, død 22. april 1984) var en amerikansk fotograf.
Han er kjent for sine svart-hvitt-fotografier, særlig fra nasjonalparken Yosemite i California. Samlingen av verker er på over 40 000 negativer.
Adams skrev også flere bøker om fotografi, blant annet en trilogi om foto-teknikk – «The Camera», «The Negative» og «The Print».
Han oppfant også sonesystemet, en teknikk som lar fotografer oversette naturlig lys til spesifikke valører på negativ eller papir.
I 1980 ble han tildelt Presidentens frihetsmedalje av president Jimmy Carter.
Høsten 2008 viste Bergen kunstmuseum en utstilling med over 70 av hans bilder. Bildene som var tatt mellom 1921 og 1968 og var nesten alle tatt med storformatkamera på stativ, som var hans foretrukne arbeidsmetode.
Fotografibøker
Tekniske bøker
RollerCoaster Tycoon 3
RollerCoaster Tycoon 3 er et videospill gitt ut av Atari som kom ut i 2004. Spillet har også to utvidelsesspill som kom ut i 2005. Meningen med spillet er å lage en fornøyelsespark med alle slags tivoli attraksjoner, spesielt berg-og-dal-baner. Man skal nå noen mål for å greie nivåene og komme lengre i spillet. Jo flere baner man greier, jo flere baner får en. Disse banene kan man prøve, så det ser ut som om man kjører dem på virkelig.
Lee Sang-ho
Lee Sang-ho (født 12. september 1995) er en sørkoreansk snøbrettkjører.
Han representerte Sør-Korea under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han tok sølv i parallellstorslalåm.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble han utslått i kvartfinalen.
Fylkesvei 6156
Fylkesveg 6156 går mellom Hamnes og Øye i Surnadal.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 328.
Hamningberg
Hamningberg (tidligere Havningberg) (nordsamisk: Hámmanbirgi, kvensk: Hamnepäri, russisk: "Piter") er et fraflyttet fiskevær i Båtsfjord kommune, ytterst på Varangerhalvøya i Finnmark. Stedet er spesielt i finnmarkssammenheng med sin intakte bebyggelse fra 1800-tallet. Her var det tidligere stor aktivitet, men i dag har stedet ingen helårsbosetting. Hamningberg hadde i sine glansdager mange fiskebruk med drift hele året og noen med drift kun i sommermånedene. Hamningberg har alltid hatt et variert næringsliv og aldri hatt noen enerådende væreier.
I Hamningberg står et minnesmerke over redningsdåden som ble utført våren 1894. Det ble meldt om «Orkanaktig Storm» samtidig som en stor fiskeflåte med småbåter var på havet. Ingen av dampskipene ville gå ut i det forrykende været, men mannskapet på den splitter nye redningsskøyta RS «Colin Archer» satte ut for å komme fiskerne til unnsetning. Skøyta berget 37 mennesker fra «den visse død», og redningsaksjonen i Hamningberg ble svært godt kjent på kort tid over hele landet. Dette satte fart i arbeidet med å bygge flere redningsskøyter for den såkalte redningssaken, eller bare «saken», som man sa i Finnmark på den tiden.
Hamningberg blir i dag benyttet flittig av hus- og hytteeiere året rundt. Selv om veien stenges om vinteren, er det mulig å komme fram med snøscooter og båt. Om sommeren er det et yrende folkeliv på stedet, med mange tilreisende.
Fraflytting
Etter andre verdenskrig kjempet lokalbefolkningen for å få bygd opp et nytt fiskebruk, og det sto omsider ferdig i 1953. Dette skapte optimisme, men innbyggerne trengte også en ny og bedre havn, med nye moloer. Denne ble aldri anlagt, og det var hovedårsaken til at det ble bestemt at Hamningberg skulle fraflyttes i 1965.
Bygninger
Store deler av Finnmark ble brent og helt ødelagt under krigen. Det er derfor spesielt at Hamningberg har fått beholde en stor del av bygningsmassen fra før andre verdenskrig, der noen av bygningene er fra 1800-tallet. De fleste av de i alt 65 bygningene er i dag verneverdige. De består blant annet av det sentralt beliggende Hanssenhuset, rorbuer, pakkhus og russiske, prefabrikkerte, laftede hus. De siste er fra pomortiden (ca. 1720–1917), da mange russere kom for å fiske fra sine stasjoner i området. De satte opp sine egne hus, og deres lafteteknikk var litt annerledes enn den norske. I denne perioden var det stor aktivitet, og i 1900 var Hamningberg et av de største fiskeværene i Øst-Finnmark, med ca. 250 innbyggere. Hamningberg var et av pilotprosjektene i Verdiskapningsprosjektet til Riksantikvaren.
Kim Brenna
Kim André Brenna (født 1988) er en norsk fotballspiller som spiller for Funnefoss/Vormsund.
Kim Brenna ble i 2016 toppscorer i de 4 øverste divisjonene i norsk fotball med 43 mål i 3. Divisjon avdeling 3.
Asiamesterskapet i fotball for kvinner 1986
Asiamesterskapet i fotball for kvinner 1986 ble arrangert i Hongkong. Det var det sjette arrangementet av Asiamesterskapet i fotball for kvinner. India manglet, men Hongkong var tilbake etter ett års opphold, og Nepal og Folkerepublikken Kina debuterte i mesterskapet. Kina kom også hele veien til finalen, der de møtte Japan og vant. Dette var begynnelsen på et langt kinesisk hegemoni over asiamesterskapet i fotball for kvinner.
Sluttspillet
Deltakerlandene var: Hongkong,  Indonesia,  Japan,  Kina,  Malaysia,  Nepal og  Thailand. Lagene ble fordelt i to grupper, en med tre lag, og en med fire.
Meråkerposten
Meråkerposten er en lokalavis som utkommer ukentlig i Meråker i Nord-Trøndelag. Avisen ble etablert i 1982.
I 2021 ble avisen kjøpt av Trønder-Avisa og Amedia.
Ansvarlig redaktør fra 2021 er Geir Olav Flåan.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Norsk Opplagskontroll og Landslaget for Lokalaviser.
Skolelederen (tidsskrift)
Skolelederen er et norsk fagblad for skoleledere som utgis av Skolelederforbundet og kommer ut med 8 utgaver i året. Bladet ble første gang utgitt i 1986. Ansvarlig redaktør er Ole Vetrhus Alvik.
Bladet sendes til Skolelederforbundets 4 300 medlemmer (2022), andre abonnenter, alle skoler og skoleadministrasjoner i fylker.
Rembrandt Bugatti
Rembrandt Bugatti (født 16. oktober 1884 i Milano, død 8. januar 1916 i Paris) var en italiensk billedhugger. Han var en yngre bror av bilkonstruktøren Ettore Bugatti. Bugattis verker omfatter i første rekke dyreskulpturer. En av Rembrandts skulpturer, en elefant fikk plass på fronten til biltypen Bugatti Royale Sinsheim. Rembrandt Bugatti lagde gjerne sine skulpturer mens han satt ute blant dyrene i dyrehagen. Han begikk selvmord i 1916.
U18-EM i fotball for menn 1970
U18-EM i fotball for menn 1970 ble arrangert i Skottland i 1970.
Natalie Mejia
Eksterne lenker
Natalie Mejia
Ramona Theresia Hofmeister
Ramona Theresia Hofmeister (født 28. mars 1996) er en tysk snøbrettkjører.
Hun representerte Tyskland under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun tok bronse i parallellstorslalåm.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble hun utslått i kvartfinalen.
Fylkesvei 6150
Fylkesveg 6150 går mellom Øye og Åmot i Surnadal.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 325.
Liste over presidentene for Canadas senat
Presidenten for Canadas senat er leder for overhuset i Canadas parlament. Embetet ble innstiftet gjennom Constitution Act, 1867. Dets forløper var embetet som President for Provinsen Canadas lovgivende råd (Speaker of the Legislative Council of the Province of Canada) fra 1841. Senatets president blir utnevnt av Canadas generalguvernør etter anbefaling av statsministeren.
Leichter Schützenpanzerwagen U304(f)
Leichter Schützenpanzerwagen U304(f) er et tysk pansret personellkjøretøy basert på den franske halvbeltevognen Unic Kegresse som de tyske styrkene hadde brukt til å trekke artilleri fra 1941. I 1943 og 1944 ble en del av disse konvertert til pansrede personellkjøretøy.
Gildesseteren
Gildesseteren er et restaurert seteranlegg i Åfjord i Trøndelag. Det ligger på 212 meters høyde på fjellet mellom Stordalen og Sørdalen og består av et størhus og et fjøs. Om sommeren arrangeres seterdag med salg av rømmegrøt. Setra har blitt brukt av garden Gilda i Stordalen.
Albania under VM i friidrett innendørs 2018
Albania deltok med én utøver under VM i friidrett innendørs 2018 fra 1. til 4. mars 2018 i Birmingham i Storbritannia.
Ole Rikard Høisæther
Ole Rikard Høisæther (født 9. august 1956) er en norsk forlagssjef, generalkonsul og forfatter og designskribent.
Ole Rikard Høisæther har magistergradsutdannelse i kunsthistorie fra Universitetet i Oslo.
Han har vært forlagssjef i Dreyer, Grøndahl, Faktum og Orfeus forlag, N.W.Damm & Søn. Fra 2014 er han generalsekretær i Selskabet for Oslo Byes Vel og redaktør av selskapets tidsskrift St. Hallvard.
Høisæther er generalkonsul for El Salvador i Norge. Han leder konsulatet fra kontor i Oslo. Han har ellers flere verv i organisasjonslivet, blant annet som styreleder for Stiftelsen Haugar Vestfold Kunstmuseum i Tønsberg siden 1992.
Kazutaka Nishiyama
Kazutaka Nishiyama (født 28. august 1970) er en japansk baseballspiller som deltok i De olympiske leker i 1992 i Barcelona.
Nishiyama vant en olympisk bronsemedalje i baseball under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Han var med på det japanske laget som kom på tredjeplass i den første olympiske baseballturneringen bak Cuba og Kinesisk Taipei.
Glasscock County
Glasscock County er et fylke i den amerikanske delstaten Texas. Det ligger i de sentrale delene av staten. Det grenser mot Howard County i nord, Sterling County i øst, Reagan County i sør, Midland County i vest og mot Martin County i nordvest.
Glasscock Countys totale areal er 2 392 km². I 2000 hadde fylket 1 406 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Garden City. Fylket har fått sitt navn etter nybyggeren George Washington Glasscock.
Ris kirkegård
Ris kirkegård er en kirkegård ved Ris kirke i Bydel Vestre Aker i Oslo. Den ligger i Ekelyveien 17, ble innviet i 1957 og omfatter 26 daa.
På kirkegården finnes et minnesmerke over 46 krigsofre utformet som en kvinnestatue i bronse, laget av Per Palle Storm og avduket i 1952. Det finnes også en massegrav for døde fra nærliggende Gaustad sykehus i perioden 1965-1989, med en minnestein som uoffisielt kalles «Skammens stein».
Kanalen (avis)
Kanalen er lokalavis for Nome, etablert i 2001, av Bård Plassen, Jan Arve Andersen og Kristian Karlsen. Kanalen er en uavhengig ukeavis, med redaksjonslokaler på Ulefoss i Vestfold og Telemark. Tor Espen Simonsen er ansvarlig redaktør.
Dekningsområdet har siden 2012 vært Nome. Tidligere omfattet nedslagsfeltet også Sauherad kommune. Fra 2003 til april 2012 var avisa heleid av avisa Varden. I 2012 ble Kanalen kjøpt av et investeringsselskap der Nome kommune var blant eierne. Ettersom avisa ville miste pressestøtten dersom kommunen hadde aksjer i avisa, gikk de ansatte i avisa inn og kjøpte aksjemajoriteten i virksomheten.
Navnet Kanalen er hentet fra Telemarkskanalen. Vannveien og sluseanleggene løper tvers gjennom Nome kommune og bidrar til å binde sammen områdets to største tettsteder, Ulefoss og Lunde. Som mediekanal har avisa denne samme oppgaven.
Nome-samfunnet er sammensatt av tettsteder med til dels svært ulike sosiale, kulturelle og historiske utgangspunkt. Avisa har derfor et tydelig nyhets- og aktualitetspreg og prioriterer politisk-, næringslivs- og samfunnsjournalistikk.
Kanalen arbeider etter Vær varsom-plakaten og skiller seg fra bygdebladtradisjonen med en kritisk og samfunnsorientert linje.
Aviser i Nome
Kanalen er den syvende avispublikasjonen i Nome-området og den første avisa som har lyktes med kontinuerlig og langvarig drift siden Ulefoss Avis på 1960-tallet.
Ulefoss Avis ble startet som bygdeblad under 2. verdenskrig, med eget trykkeri. Ikke-politiske bygdeblader var tillatt av den fascistiske sensurmyndigheten og det fant sted en oppblomstring av slike publikasjoner over hele landet i første halvdel av krigen. Første nummer av Ulefoss Avis kom ut julen 1943, men driften ble stanset etter påskudd om papirmangel i 1944. I 1949 ble utgivelsen av Ulefoss Avis tatt opp på ny, denne gangen med eksternt trykkeri i Notodden. Avisa kom ut hver fredag frem til den gikk inn 1969. I etterkrigsfasen var Ulefoss Avis preget av en redaksjonell linje der nyheter av vesentlig karakter ble prioritert. Utover på 1960-tallet fikk også intervjuformen mer plass samtidig som notisformen og den rent refererende journalistikken ble mindre fremtredende.
Fra 1946 utkom også bygdebladet Songa i Lunde, med S. Liestøl som redaktør. Siste nummeret ble leverte ut i juni 1950. Avisa fortsatte som en integrert del av Ulefoss Avis.
Holla (Ulefoss) og Lunde kommuner ble slått sammen i 1964. Nome blad ble våren 1970 den første avisa med både Ulefoss og Lunde som dekningsområde. Avisa gikk inn allerede i 1972 og redaktør Arne Johan Gjermundsen fikk ansettelse i Telemarkingen der han også var redaktør fra 1983 til 1985. Telemarkingen hadde redaksjonslokaler i Bø, men dekket flere kommuner, herunder Nome, Bø og Sauherad. Avisa begjærte oppbud i 1985 og Bø Blad ble opprettet året etter. I Nome forløp hele 1980-tallet uten nye avisforsøk. Først i 1990-årene startet Nomeposten opp og dreiv som gratisavis i to år, den første tiden i A5-format. I 1997 ble det gjort et nytt forsøk gjennom NomeNytt. Avisa gikk inn i 1998.
Ingen av fremstøtene på 1990-tallet kvalifiserte til pressestøtte og eierne maktet ikke å oppfylle kravene knyttet til antall abonnenter og utgivelser.
Rett før århundreskiftet ser vi tegn til en ny tid. To prøvenummer av en avisa NomeTidende ble publisert, der det første ble distribuert til alle husstander i Nome i 1998. Neste nummer kom ut året etter, sommeren før lokalvalget 1999. Redaksjonen var i hovedsak sammensatt av de samme personene som to år senere gav ut avisa Kanalen.
Innstiftelsen av Kanalen i 2001 skiller seg fra aviseksperimentene i tiåret før ved at redaksjonen arbeidet målrettet med å oppfylle kravene til pressestøtten. Kravet om minimum 1000 abonnenter ble nådd allerede innen ett år. Etter et halvår som gratis annonseavis, ble det gjennomført en vellykket overgang til abonnement. Kanalen er dermed det første varige avisprosjektet i Nome siden Ulefoss Avis og den første varige avisa som dekker hele kommunen.
Aleksander IV av Makedonia
Aleksander IV Aegus av Makedonia, (født 323, død 309 f.Kr.), konge av Makedonia, 323–309 f.Kr.), sønnen til Aleksander den store med hans kone Roxana, en prinsesse av Baktria, ble født i 323 f.Kr., noen få måneder etter hans fars død og ble umiddelbart utropt til konge som medhersker med hans onkel Filip III av Makedonia. Ingen av kongene hadde politisk innflytelse. Filip var regnet som tilbakestående og Aleksander var bare et spedbarn. Dette resulterte i nomineringen av regenter som styrte på deres vegne, og et antall av hans fars generaler, nå satraper av store provinser, fikk nok makt til å handle uavhengig av tronen.
I løpet av hans symbolske styre mellom 323 f.Kr. og 309 f.Kr., fungerte fire regenter i Aleksanders navn:
I 309 f.Kr. hadde Kassandros etablert sin makt over Makedonia, men siden Aleksander nærmet seg voksen status, så fremdeles noen personer som var lojale mot kongehuset frem til at han skulle bli konge i mer enn navnet. For å unngå en mulig trussel mot hans egen makt beordret Kassandros mordet på den 14 år gamle gutten. De kongetro støttet fortsatt kravet til Aleksanders halvbror Herakles til tronen mot Kassandros.
Katsumi Watanabe
Katsumi Watanabe (født 16. mai 1962) er en japansk baseballspiller som deltok i De olympiske leker i 1992 i Barcelona. Watanabe vant en olympisk bronsemedalje i baseball under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Han var med på det japanske laget som kom på tredjeplass i den første olympiske baseballturneringen bak Cuba og Kinesisk Taipei.