cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holocaust i Norge
De første krigsårene i Norge
I 1942 ble den antisemittiske propagandaen krassere. NS-pressen og partiledelsen viste under krigen en radikal antisemittisme, der fysisk fjerning av jødene fra landet ble oppfattet som eneste løsning på «jødeproblemet». Reichskommissariat noterte i januar 1942 at de ikke ønsket å utstede offisielle tiltak mot jødene i Norge, men du ønsket å sjalte jødene ut fra statstjenesten og gjeninnføre jødeparagrafen.
Quisling-regjeringen hadde også gjeninnført den såkalte jødeparagrafen i mars 1942. Grunnlovens paragraf 2 (annet ledd) sa at «Jøder ere udelukkede fra Adgang til Riget», men var blitt opphevet i 1851. Quislings justisminister Sverre Riisnæs var pådriver for gjeninnføringen, og arbeidet med endringen hadde begynt høsten 1941. Tysk press fikk fortgang i arbeidet, og gjeninnføringen ble den første anti-jødiske loven innført av Quisling etter statsakten der han ble utnevnt til ministerpresident. Jødeparagrafen endret imidlertid ikke så mye i praksis, da en tysk forordning fra august 1940 allerede hadde nektet jøder å slippe inn i landet. Jødeparagrafen hadde likevel en viktig prinsipiell karakter for NS-regimet, og det ble mye brukt i propagandaen. Norske frontkjempere hadde i 1941–1942 vært vitne til og trolig medvirket i massakrer på jøder og andre i Sovjetunionen. Ifølge Hetland bidro de hjemkomne frontkjemperne trolig til en radikalisering av antisemittismen i NS. I det okkuperte Norge ble utviklingen i resten av Europa kjent blant annet gjennom den illegale avisen London-Nytt som 27. juni 1942 meldte at 700 000 jøder var myrdet av nazistene i Polen. Den norske eksilavisen Håndslag (utgitt i Sverige, men også spredd i Norge) skrev i oktober 1942 om «den systematiske utryddelsespolitikken som Det tredje rike gjennom lang tid har drevet mot Europas jødiske befolkning».
I 1941 og første halvår 1942 ble de antijødiske tiltakene trappet nordenfjells. I Møre og Romsdal, Trøndelag og Nordland ble nesten alle jødiske forretninger i beslaglagt av okkupasjonsmakten i regi av Gerhard Flesch. Før massearrestasjonene i oktober og november 1942 regnet jødene i Norge med at de skulle elimineres enkeltvis ved å bli beskyldt for forseelser mot den tyske okkupasjonsmakten. Ifølge Marcus Levins notater var de norske jødene derfor ytterst forsiktige for å unngå arrestasjon.
Registrering
Statistisk sentralbyrå (SSB) mottok 29. januar 1941 en forespørsel fra NS' statistiske kontor, som ba om en oversikt over antall jøder i de enkelte fylker og de enkelte byer. SSB svarte med tall fra folketellingen i 1930 og tidligere publiserte tall. I 1941 hadde NS' statistiske kontor laget register over «jødiske firmaer» og et «jødekartotek» var planlagt. I februar 1942 tok det tyske politiet initiativ til opprettelse av folkeregistre i alle kommuner (på denne tiden var det folkeregister bare i 42 bykommuner og 49 større landkommuner for tilsammen halvparten av landets befolkning), men disse var ikke operative før sent i 1942. Høsten 1941 ble jødisk eiendom registrert i stillhet av Justisdepartementet med bistand fra fylkesmennene.
10. januar 1942 ble det etter oppfordring eller ordre fra Sicherheitspolizei (Sipo) iverksatt stempling av alle norske jøders pass med bokstaven «J» (kravet om stempling ble kunngjort 22. januar ifølge Hans Fredrik Dahl, 20. januar ifølge HL-senteret ). Stemplingen ble planlagt senhøstes 1941 etter at Heinrich Fehlis 10. oktober 1941 tok initiativ overfor politidepartementet. Etter en del brevveksling ble Fehlis og departementet enige om opplegget, blant annet at påbudet om stempling skulle fremstå som et tiltak fra NS-regimets side. 700 stempler med «J» ble bestilt i desember 1941. De som hadde minst tre «fulljødiske» besteforeldre, ble regnet som jøder. Stemplingen ble utført ved de lokale norske lensmannskontor og politikamre. Det var straffbart å ikke møte opp til stempling, og de fleste jødene møtte opp. De som fikk passene stemplet, ble ført på liste.
Våren 1942 begynte en systematisk registrering og kartlegging av jødene. Politidepartementet beordret at alle voksne jøder skulle registrere seg på det nye skjemaet «Jøder i Norge» (ifølge Espen Søbye var det trolig NS' statistiske kontor som tok initiativet til denne registreringen ). NS' statistiske kontor, Politidepartementet og den stedlige politimester skulle arkivere hver sin kopi av skjemaet. Det kom inn 1419 utfylte skjemaer, de fleste i mars 1942. Det tyske politiet sikret seg medlemslistene hos de mosaiske menighetene i Oslo og Trondheim. Ordren om stempling og registrering var signert Oliver Møystad, sjef for sikkerhetspolitiet. Spørreskjemaene viste at norske jøder jevnt over hadde liten formue og politiets gjennomgang viste at knapt noen jøder hadde kriminelt rulleblad. Lederen for NS statistiske kontor mente dette viste at jødene hadde oppgitt upålitelige opplysninger. Noen få jøder var forutseende og unnlot å registrere. For eksempel ble Bernhard Plesansky avvist av politimesteren da han møtte opp for å stemple passet.
På grunnlag av lister offentliggjort høsten 1942 og vinteren 1943 anslo Oskar Mendelsohn at den jødiske befolkningen i Norge var på totalt 1520 personer, 100 flere enn de 1413 som fikk stemplet «J» i passet. Mendelsohn skrev at det per 9. april 1940 var omkring 1800 jøder i Norge. Mikal Sylten hadde fra 1925 publisert en oversikt med navn og adresse for antatte jøder i Norge. Syltens oversikt ble brukt av det tyske sikkerhetspolitiet, og han hjalp okkupasjonsmakten med kartotekføring av jøder i Norge. I et notat skrev departementet at Syltens bok var «interessant lesning», men ikke pålitelig nok som register. Både Quisling og Halldis Neegaard Østbye ønsket at norske jøder ikke skulle bære davidsstjernen på klesdrakten som i Tyskland fordi slik stigmatisering var opprørende. Ifølge Wilhelm Wagner fikk han instrukser sommeren 1942 om å løse «jødeproblemet» i tråd med Quisling-regjeringens ønsker. De antijødiske tiltakene i 1942 kom på initiativ delvis fra okkupasjonsmakten og delvis fra deres norske samarbeidspartnere i Nasjonal Samling. «J»-stempel i passene var et tysk tiltak.
I november 1942, etter de første massearrestasjonene, innførte Quisling-regimet registreringsplikt også for «halvjøder» og «kvartjøder». Regimet ga en frist på to uker til å registrere seg, regnet fra 17. november. Fulljøder ble definert som «minst 3 av rase fulljødiske besteforeldre», alle medlemmer av et mosaisk trossamfunn, og alle halv- eller kvartjøder gift med en fulljøde. Halvjøder var de som hadde «2 av rase fulljødiske besteforeldre» og kvartjøde de som hadde «1 av rase fulljødisk bestefar eller bestemor».
Drapet på Halden-toget
Politimannen Arne Hvam ble 22. oktober 1942 skutt og drept av grenselosen Karsten Løvestad på toget til Halden. Løvestad var på vei mot Sverige med ni jødiske flyktninger. Sammen med tre av flyktningene hoppet Løvestad av toget under fart etter Skjeberg, og en stor klappjakt ble satt i gang i Østfold. Ifølge Marte Michelet utløste dette en hevnlyst i det norske okkupasjonsregimet, noe som ledet til arrestasjonene 26. oktober. Bjarte Bruland mener at drapet på Arne Hvam ble brukt som påskudd for internering og deportering av jødene i Norge. 24. november 1942 noterte den norske delegasjonen i Stockholm: «Jødeforfølgelsene i Norge ville utvilsomt ha kommet selv om ikke drapet på Arne Hvam hadde funnet sted, blir det opplyst fra vel informert norsk hold. Drapet har imidlertid fremskyndet forfølgelsene og har vært et kjærkomment påskudd til å gi dem en slags bakgrunn.» NS-regimet fremstilte drapet på Hvam som et jødisk angrep på staten, og på «nyordningen» i Norge. Gunnar Jahn noterte i sin dagbok 27. oktober at drapet førte til skjerpet jødeforfølgelse.
NS-avisa Fritt Folk forsvarte 27. oktober lov om inndragning av jøders formuer på bakgrunn av drapet på Halden-toget: «Den ytre foranledning til at dette skjer akkurat no, er det mord på en norsk politimann som med jødisk medvirkning nylig er øvet. Men foranstaltningene er på ingen måte å betrakte som noen slags hevnakt for det begåtte mord.» Ifølge Ragnar Ulstein var det to flyktninger, Willy Schermann og Herman Feldmann, som hoppet av toget sammen med Løvestad. En del av de andre flyktningene om bord på toget gikk av på neste stasjon. Feldmann og Schermann ble anholdt dagen etter. Hermann Feldmanns foreldre ble et par dager senere drept av grenseloser, hvorav den ene var Karsten Løvestads bror. Karsten Løvestad ble fanget 27. oktober og henrettet på Trandum 3. september 1943. Schermann og Herman Feldmann ble deportert til Auschwitz med «Gotenland» og henrettet ved skyting der 20. august 1943.
Arrestasjon og deportasjon
Massearrestasjonene skjedde i oktober og november 1942, men elleve jøder hadde blitt deportert enkeltvis før oktober 1942. Før arrestasjonene i 1942 var det omkring 2,100 jøder i Norge. Omkring 770 jøder ble deportert fra Norge til tyske konsentrasjonsleirer, ifølge Mendelsohn. Bare 30 overlevde. HL-senteret og Bjarte Bruland oppgir 772 deporterte og 34 overlevende. De drepte utgjorde 30–40 prosent av den jødiske befolkningen i Norge. De fleste jøder som overlevde krigen, flyktet til Sverige. 230 jødiske familier ble helt utryddet. Blant de deporterte var 102 flyktninger fra kontinentet; av disse overlevde omkring 14. Blant de øvrige deporterte overlevde omkring 2 prosent. Blant de drepte var omkring 160 statsløse. I tillegg ble ni personer skutt og drept i Norge, to myrdet under flukt til Sverige, fire omkom i krigshandlinger, og seks døde etter det som antas å være selvmord. De yngste deporterte var født sommeren 1942. Mendelsohn oppgir totalt 758 døde medregnet selvmord, døde i krigshandlinger og Ephraim Wolff Koritzinsky som døde av kreft.
Enkeltarrestasjoner
Moritz Rabinowitz ble etterlyst av okkupasjonsmakten 10. april 1940, og arrestert i desember samme år som en av de første jødene i Norge. Den tyske forfatteren Eugen Lewin-Dorsch ble arrestert i mai 1941 og deportert. Han døde i Mauthausen 2. oktober 1941 som den første jøden deportert fra Norge. Benjamin Bild ble arrestert i mars 1941 ved en streik på Kjeller Flyfabrikk. Han døde i Gross-Rosen konsentrasjonsleir 26. desember 1941. Abraham Filländer ble arrestert i september 1941, deportert i desember og drept 27. januar eller 7. mai 1942.
I januar 1942 ble Ernst Savosnick internert på Falstad som «gissel», og i mars ble Isidor Isaksen (formann i menigheten i Trondheim) også internert; begge ble torturert. Isidors brødre David og Wulf ble skutt av tyskerne i mars. I mars 1942 ble jøder i Møre og Romsdal arrestert (etter aksjonene mot englandsfarten fra distriktet). Disse ble overført til Falstad eller Trandum. Blant annet ble Israel Steinfeld (Ålesund), Abraham Borøchstein og Herman Fischer (begge fra Kristiansund) holdt fengslet i Ålesund, før de sommeren 1942 ble sendt til Trondheim. Herman Fischers eiendom i Kristiansund ble overtatt av en frontkjemper. Interneringen av Herman Fischer førte til protester i Kristiansund, og et brev undertegnet av 104 av byens innbyggere gikk til justisminister Riisnæs. Flere av de som signerte var fremstående borgere av byen, blant dem en NS-ordfører, og personlige bekjente av Riisnæs fra hans tjenestetid i byen. Riisnæs svarte at han vanskelig kunne gjøre noe med saken og:
Isak, Paul og Ruben Ullmann ble deportert i mai 1942. Helene Strand Johansen og Miriam Kristiansen (begge født i Russland) forsvant i mai 1942 i Auschwitz som de første norske kvinnene. Josef Berg ble arrestert sommeren 1942 på grunn av politisk virksomhet. Leif Wolfberg ble arrestert våren 1942 og var på tvangsarbeid før han ble deportert. Arthur Rosenberg var tysk flyktning i Norge. Han ble deportert til Sachsenhausen 27. mai 1942 og forsvant etter å ha bli sendt mot Lublin 24. oktober 1942. I slutten av august 1942 ble helt uventet flere voksne menn blant dem som ferierte på Nærsnes internert på Grini og mishandlet. De ble beskyldt for ulovlig virksomhet og spredning av nyheter. Blant dem var rabbiner Julius Samuel og andre tillitsmenn. De ble deportert 19. november før hovedtransporten en uke senere.
Massearrestasjoner
Jødiske menn (om lag ti personer) i Tromsø ble internert 18. juni 1941 på Sydspissen fangeleir utenfor Tromsø få dager før den tyske innmarsjen i Sovjetunionen. I tillegg til jødene ble også over hundre andre i Nord-Norge arrestert, men de fleste ikke-jødiske ble raskt løslatt igjen. I Oslo ble på samme måte 50 jøder av russisk og baltisk herkomst internert da Tyskland invaderte Sovjetunionen.
Under unntakstilstanden i Trøndelag fra 6. oktober 1942 ble alle mannlige jøder arrestert. Disse ble ført til Falstad konsentrasjonsleir, hvor hele gruppen ble mishandlet. Forholdene på Falstad forverret seg i mai 1942, da det kom nytt, ungt vaktmannskap, mange med erfaring fra Polen. Gestapos øverste leder i Trøndelag, Gerhard Flesch, uttalte at det ikke gjorde noe om «det daglig ble drept en jøde». I august ble vel 20 jødiske menn på Falstad sendt til Nord-Troms for å bygge snøskjermer langs riksveien, 21. november ble de sendt rett til Grini fangeleir. Familiene til de internerte og de henrettede ble kastet ut av sine boliger og stuet sammen i et par leiligheter. Dette var det eneste forsøk på å plassere jødene i getto i Norge. Omkring 50 jøder fra Nord- og Midt-Norge ble holdt på Falstad frem til deportasjonen (noen ble henrettet i løpet av 1942). Jon Reitan, faglig leder på Falstadsenteret, skriver i doktorgradsprosjektet «Møter med Holocaust» at jødehatet til Flesch kan ha medvirket til at jødeforfølgelsene i Norge ble innledet i Trøndelag.
Planlegging
Kriteriet for arrestasjonene 26. oktober var «J»-stempel i legitimasjonspapirene («fulljøder» eller «halvjøder» som samtidig var medlem av det mosaiske trossamfunn eller gift med jøde), og arrestasjonene ble planlagt etter de registreringene av norske jøder som politiet og NS hadde gjort. Quislings regjering vedtok 24. oktober en utvidelse av straffeloven, slik at internering hadde lovhjemmel som et «sikringstiltak». En slik lovhjemmel var nødvendig for at norsk politi skulle gjennomføre aksjonene. Ifølge Wilhelm Wagner kom ordren om internering og deportasjon av de norske jødene fra Berlin. Ordren gikk til Sipos leder i Norge, Heinrich Fehlis, og det ble holdt flere møter hos Fehlis om saken. Det var Wagner som ga muntlig ordre til norsk politi via politisjef Karl Marthinsen. Bortsett fra drapet på Halden-toget foreligger ingen dokumenter som belyser hvorfor aksjonen ble gjennomført akkurat i slutten av oktober.
Marthinsen fikk ordren lørdag 24. oktober, og arrestasjonene skulle gjennomføres mandag 26. oktober. Riisnæs bestyrte både Justisdepartementet og Politidepartementet, ettersom politiminister Jonas Lie var bortreist (han var ved østfronten), og Riisnæs la frem et lovforslag for Quisling lørdag kveld. Ifølge Hans Fredrik Dahl er det ukjent om drapet på Arne Hvam på Halden-toget utløste ordren fra Reichssicherheitshauptamt. Forberedelsene begynte sent på kvelden 23. oktober, da åtte tjenestemenn i statspolitiet begynte å utarbeide lister over jøder. Listene ble satt opp med utgangspunkt i spørreskjema for jøder samlet inn våren 1942. Mange av de jødene som hadde skiftet bopel i mellomtiden, ble sporet opp ved hjelp av folkeregisteret. Marthinsen noterte 17. november:
Etter den første store deportasjonen 26. november 1942 uttalte noen vitner etter krigen at Norges Røde Kors ved Fridtjof Heyerdahl sendte en appell til general Falkenhorst, sjef for Wehrmacht i Norge, om å stanse utsendingene og slippe jødene fri. Heyerdahl kunne ikke bekrefte vitneutsagnene, men Heyerdahl hadde kontakt med Reichskommisariat om saken og formidlet et tilbud fra svensk Røde Kors om å ta hånd om fangene.
26. oktober
24. oktober innførte Quisling-regjeringen lov om sikkerhetstiltak mot personer som «mistenkes for visse overtredelser» eller «å fremme folke- eller statsfiendtlige bestrebelser». Dette var det formelle grunnlaget for arrestasjonene og interneringene som fulgte. Samme dag fikk det norske Statspolitiet ordre fra SIPO om å arrestere alle mannlige jøder over 15 år. Statspolitiet, politimestre og lensmenn fikk telegrammet søndag 25. oktober kl 10.30, og arrestasjonene ble iverksatt natten til 26. oktober. Aksjonen ble ledet av Statspolitiet og gjennomført av norsk politi, forsterket med enheter fra Germanske-SS Norge. I Oslo, Bergen og Trondheim deltok kriminalpolitiet i aksjonen, på mindre steder ble arrestasjonene utført av lensmenn.
Hirden stilte også vaktmannskaper til interneringsleirene der jødene innledningsvis ble samlet. Jødiske kvinner fikk samtidig meldeplikt på politikontoret og eiendom ble beslaglagt. Aksjonen 26. oktober ble kjent tolv timer for tidlig, fordi politimesteren i Oslo (trolig ved en feiltakelse) hadde slått den opp som en alminnelig dagsordre. De mannlige jødene, flesteparten fra Sør-Norge, ble internert på Berg leir utenfor Tønsberg. Berg konsentrasjonsleir var den eneste rene norske leiren i Norge. Den var opprettet og administrert av NS-regimet og underlagt Politidepartementet, og vaktmannskapene var norske. Per 11. november 1942 var det 338 jødiske fanger i Berg leir. De aller fleste som ifølge listene skulle hentes denne dagen, ble internert. Aksjonen var «forbausende effektiv», ifølge Ringdal.
De arrestertes boliger ble forseglet, og alle deres verdier og eiendeler ble beslaglagt av de norske NS-myndighetene i henhold til Quisling-regjeringens lov av 26. oktober. Verdigjenstander av gull og sølv samt smykker og ur ble overtatt av de tyske okkupasjonsmyndighetene.
Den illegale pressen skrev om arrestasjonene i oktober, blant annet Håndslag og Friheten, der det til dels ble antatt at mennene skulle sendes på tvangsarbeid i Nord-Norge eller Polen. Quisling ga 7. november ordre om at eldre menn over 65 år skulle slippes fri.
25.–26. november
Utenfor Oslo begynte arrestasjonene 25. november. Da ble også eldre menn og innlagte på sykehus arrestert. Eldre menn i Berg leir hadde tidlig i november blitt løslatt etter ordre fra Quisling og de ble arrestert på nytt. Knut Rød fikk beskjed av Karl Marthinsen om å organisere arrestasjon av jøder i Oslo. Røds avdeling brukte 25. november til å sette opp lister over de som skulle arresteres, og torsdag 26. november ble alle jødiske kvinner og barn arrestert i Oslo. Unntatt arrestasjon var jøder med statsborgerskap i USA, Storbritannia, nøytrale land eller land allierte med Tyskland.
Rød organiserte arbeidet med 100 patruljer bestående av to politimenn og to hjelpere, og med én drosje til disposisjon for hver patrulje. I Oslo var 100 drosjer rekvirert av Statspolitiet og skulle være klare fra klokken 4.30 om morgenen 26. november. I Hausmannskvartalet ble det også brukt lastebiler. Karl Marthinsen møtte ikke opp denne morgenen, og derfor ga Knut Rød ordren til de flere hundre politifolkene som sto oppstilt. Norsk statspoliti, kriminalpolitiet, Hirden (som var misfornøyde med at de ikke fikk være med på aksjonen mot mennene en måned før), Germanske-SS Norge og politiets beredskapsavdeling deltok i aksjonen.
Patruljer på tre mann fikk en liste med navn og adresse for personer som skulle bringes til «Donau». På kaia i Oslo overtok tysk politi kontrollen. Den største kostnaden, 5000 kroner, var betaling for drosjene, dessuten fikk hver hirdmann 20 kroner. I tillegg ble en del av mennene som var internert i Berg leir, hentet ut. Ragnvald Kranz reiste til Berg i Vestfold for å unngå den ubehagelige oppgaven med å innbringe gamle og syke.
Aksjonen 26. november ble igangsatt på kort varsel, trolig fordi «Donau» var på vei til Oslo med rekonvalesenter fra Østfronten og hadde ikke returlast fra Oslo til Stettin 26. november. Et telegram (eller telex) fra RSHA ettermiddagen 25. november opplyser om at krigsmarinen «plutselig» tilbød mulighet for borttransportering av jødene» («Die plötzlich von Seiten der Kriegsmarine angebotene Möglichkeit zum Abtransport der Juden»). Meldingen fra RSHA angir hvilke kategorier av jøder som skal deporteres, og hvilke som skal bli i Norge. Det var Hellmuth Reinhard som organiserte transporten med «Donau».
Stian Bech var blant statspolitimennene som hadde hatt ansvar for å følge opp jøder som ikke overholdt meldeplikten i tiden frem mot arrestasjonene den 26. november, og han gikk systematisk igjennom leilighetene til jødiske personer som NS-myndighetene savnet. Bech var også ansvarlig for å gjennomsøke sykehus og andre institusjoner etter skjulte jøder. Han fant raskt ut at de sykehusansatte saboterte jakten hans. For eksempel fant han ingen jødiske navn etter å ha forlangt pasientkartotekene ved Ullevål sykehus utlevert. Bech klarte å få fatt i minst 11 jøder fra sykehusene innen utgangen av november, men 38 jødiske menn hadde til samme tid unnsluppet gjennomsøkingen av sykehusene.
Politiet i Trondheim fikk 24. november ordre om å samle de gjenværende jødene i byen og sende dem sammen med jødene på Falstad til Oslo. Ordren kom fra tysk politi i byen under ledelse av Gerhard Flesch, som hadde fått ordren fra Fehlis. Røde Kors ble informert om transporten og sørget for mat og medisiner. Toget med 72 jøder fra Trøndelag kom til Oslo østbanestasjon klokken 1 natt til 27. november, altså etter at «Donau» hadde seilt. De ble da overført til Bredtvet. Frem til deportasjonen med «Gotenland» i februar ble i alt 196 jøder internert på Bredtvet.
Etter arrestasjon av kvinner og barn skrev den illegale pressen at formålet med arrestasjonene kunne være å utrydde nordmenn av jødisk opprinnelse. Deportasjonen av de norske jødene ble grundig omtalt blant annet av pressen i Sverige, der deportasjonen vakte stor oppsikt. Fra Sverige kom nyheten også til Danmark.
DS «Donau»
26. november 1942 ble 302 menn, 188 kvinner og 42 barn overlevert til tyskerne på Oslo havn. Totalt 530 norske jøder ble med på denne første transporten med DS «Donau» til Stettin i Tyskland (nå Szczecin i Polen). Christopher Harper ved HL-senteret oppgir at 532 var med «Donau». Wagners notater oppgir 529 navn, mens Karl Marthinsen oppgir 524. Kai Feinberg oppgir 532. Bruland kommer frem til at det var 529 jøder om bord på «Donau». De jødiske fangene Feinberg og Hans Reichwald assisterte Berthold Epstein med å føre fullstendige lister over alle om bord i «Donau». Kommandanten i Auschwitz kvitterte 1. desember for overtakelsen av 532 jøder fra Norge, Mendelsohn tror at det kan ha vært 533 eller 534.
Menn som hadde vært internert i Berg leir siden 26. oktober, ble sendt til Oslo for å bli med «Donau». I Oslo havn overtok tysk sikkerhetspoliti. Gestapo-mannen Klaus Grossmann var «transportfører» og sjef for vaktstyrken om bord. Wilhelm Wagner var selv på kaien under ombordstigningen, og godkjente personlig at såkalte halvjøder og jøder gift med ariere fikk gå i land igjen.
En stor folkemengde hadde samlet seg på kaia da «Donau» ble lastet og gikk fra kai, blant annet forfatteren Gunvor Hofmo, som så venninnen Ruth Maier for siste gang.
Adolf Eichmanns kontor var ikke informert om transporten før Hellmuth Reinhard sendte telegram til Gestapo i Stettin etter at skipet var lagt fra kai. Eichmann fikk raskt satt opp godsvogner. «Donau» ble på grunn av dårlig vær liggende utenfor den mørklagte København mens lysene på svensk side var godt synlig. Flere skal ha vurdert å hoppe i vannet og legge på svøm, enkelte ble holdt tilbake med makt. Skipet kom til Stettin kvelden 30. november. Fra Stettin ble de deporterte fraktet til tilintetgjørelsesleiren Auschwitz med tog, der de ankom 1. desember. De fikk ikke mat eller vann underveis. 186 arbeidsføre menn ble skilt ut, kun ni av disse overlevde. 116 arbeidsuføre menn, 188 kvinner og 42 barn ble drept. Vitnemålene etterlater ikke tvil om at alle kvinner fra «Donau» ble drept i gasskammeret rett etter ankomst Auschwitz. Ifølge Feinberg ble kvinner og barn gasset få minutter etter ankomst.
MS «Monte Rosa»
MS «Monte Rosa» gikk 19. november med 20 jøder (19 ifølge Bruland) fra Grini til Tyskland. De fleste i denne transporten hadde blitt arrestert i august og september blant annet rabbiner Julius Samuel og andre menn som ble arresterte på Nærsnes ferieleir. Det var også noen fanger fra Trondheim og andre deler av landet. Noen hadde vært internert siden 1941. Nathan Fein var også med i denne transporten. Ingen av disse overlevde. På denne turen var det i alt 223 fanger fra Norge sammen med 700 tyske soldater.
«Monte Rosa» gikk rutinemessig mellom Oslo og Århus med tyske soldater og hadde en passasjerkapasitet på omkring 1500. På disse turene var ofte et mindre antall norske fanger på vei til konsentrasjonsleirer på kontinentet.
MS «Gotenland»
Den siste store transporten var 158 jøder (Julius Paltiel og Leo Eitinger anslo at det var 168 personer ), av dem en stor andel kvinner, barn og syke, som ble sendt fra Oslo med skipet «Gotenland» 24. februar 1943. «Gotenland» ankom Stettin omkring 26. februar, og etter et opphold i Berlin ankom gruppen Auschwitz natt til 3. mars. Bare de 28 friskeste mennene ble innregistrert i Auschwitz. De resterende, 130 kvinner, barn og arbeidsuføre menn, ble sendt rett i gasskamrene. Seks eller syv i «Gotenland»-gruppen overlevde. Gruppen bestod særlig av jøder fra Trondheim og andre byer (Kristiansund, Bergen, Narvik og Stavanger) som ikke hadde kommet til «Donau» i tide. Blant andre var Paltiel, Eitinger, brødrene Hirsch og brødrene Lustig med «Gotenland».
De som ikke flyktet
Jøder med norsk statsborgerskap drøyde lenger enn jøder uten statsborgerskap med å flykte, trolig fordi utenlandske jøder hadde mer konkrete erfaringer med jødeforfølgelse og fordi de norske hadde flere bindinger i form av blant annet eiendom. Svenske myndigheter var lenge lite villige til å ta imot jødiske flyktninger som ikke ble definerte som politiske flyktninger.
Etter at mennene var internert 26. oktober var det relativt mange barn og eldre blant de som flyktet. Blant de eldre og syke var noen så svake at de måtte bæres over grensen. Da det høsten 1942 ble klart at en hel befolkningsgruppe var i fare strakk ikke de flyktningerutene og den organiserte hjelpen som var utviklet på norsk side til, og nye redningsorganisasjoner oppsto på kort varsel. Irene Levin trekker frem meldeplikten som et veldig effektivt tiltak i å få jødiske kvinner til å bli i Norge etter at mannlige familiemedlemmer ble arrestert, og mange kvinner så på det som svik å forlate mennene: «Hvis de hadde flyktet uten å ta hensyn til sine nærmeste, ville det være det samme som å svikte et ansvar – nesten som å sende dem rett i døden.» Mendelsohn antok at flere jøder i Trøndelag kunne ha flyktet etter de første arrestasjonene, men tanken på internerte familiemedlemmer og frykt for represalier holdt flere tilbake.
Oversikt over deporterte etter fylke
Hentet fra fullstendig navneliste hos Ottosen (1995)
Jøder som ikke overlevde deportasjon
Blant de drepte var: Blant de drepte var (1927–1942), hvis liv og død er beskrevet i Espen Søbyes bok Kathe – alltid vært i Norge. Kathe Lasniks eldre søstre var gift og flyktet til Sverige i 1942. Hennes svoger Leopold Bermann krysset grensen til Sverige ett døgn før politiet kom til leiligheten for å hente ham. Jo Benkow, faren og en bror kom seg i sikkerhet i Sverige, mens de andre barna og kvinnene i familien ble deportert og drept. Av norske jøder som ikke overlevde deportasjonen, var Isidor Rubinstein den eneste hvis grav ble funnet etter krigen. Rubinstein ble internert i Tyskland fordi han forsøkte å rømme til England.
Auschwitz
Minst 475 norske jøder ble drept i gasskammer straks etter ankomst til Auschwitz. De kledde av seg, fikk håret klippet (noen etter at de var døde) og de som hadde gull i tennene ble merket for at det skulle være lettere å finne blant likene. Smykker, briller, høreapparater og protesere ble også tatt vare på. Etter at gassen var sluppet inn tok det omkring 5 minutter før alle var døde. Det var trolig Josef Mengele personlig som sorterte de norske fangene fra Donau. Eitinger anslo at 85-90 % av de som ankom Auschwitz ble drept umiddelbart, mens 10-15 % ble beholdt som slavearbeidere.
Arbeidsføre menn ble ikke drept umiddelbart, men innregistrert som fanger og holdt som slavearbeidere i Auschwitz og nettverket av omkringliggende leirer. De norske jødene arbeidet blant annet i Buna-verkene (tilhørende I.G. Farben) ved Monowitz-leiren, satellittleiren Fürstengrube, og sementfabrikken i Golleschau. I 1943 var behandlingen og arbeidet så hardt at de fleste døde innen et par måneder. I løpet av den første måneden døde 1/4 av slavearbeiderne i Monotwitz. Av de omkring 30 som ble sendt til Golleschau var tre-fire i live i februar 1943. Hovedspråkene i leirene var tysk og polske, noe som ofte var en ulempe for de norsk. Jødene fra Norge ble fratatt de solide klærne og lærskoene de hadde med seg og måtte i stedet bruke tynne fangedrakter og tunge tresko. Kostholdet var usselt og forfrysninger og sykdommer som tyfus var vanlig. De svakeste fangene ble på rutinemessige oppstillinger plukket til gasskammeret. Foruten gasskammer og skyting døde fangene av mishandling, sykdom, sult og overanstrengelse. Norske fanger, blant andre Kai Feinberg, ble brukt i medisinske eksperimenter. Georg Rechenberg beskrev forholdene i leiren i Haugesund forhørsrett: På slutten av 1944 var det fem krematorier i full drift og der ble det «drept og brendt» «dag og natt». En tid hadde krematoriene for liten kapasitet og Rechenberg var med å grave 30 meter brede groper der likene ble bredt. Asken og knokkelrester ble brukt som gjødsel på åkrene. Josef Berg var den eneste fra Norge som overlevde oppholdet i Golleschau..
Leo Eitinger arbeidet en tid på sykehuset i Auschwitz og var viten til at blant andre Friedrich Entress sorterte pasientene. Noen ble avlivet umiddelbart med en 10 cm3 karbolsyre sprøytet rett i hjertet, andre måtte vente til en lastebil fraktet dem til gasskammeret i Birkenau. Slavearbeiderne i leiren ble slått i hjel, drept ved injeksjon, frøs i hjel eller døde av sykdom. Eitingers oppgave var da å dikte opp en passende dødsårsak som lungebetennelse eller hjerteinfarkt, og dertil skrive en sykehistorie som passet med dødsårsaken. I noen tilfeller måtte Eitinger notere dødstidspunkt og -årsak mens pasienten fortsatt var i live og ventet på å bli avlivet. Minst en norsk fange ble drept på denne måten. Ingen norske jøder ble tvunget til å arbeide med forberedelse til og opprydning etter gassing i en «Sonderkommando». Conrad (Konrad) Caplan (født 1922) arbeidet i en såkalt «bagasjekommando» som ryddet bagasje på perrongen. Han havnet i en straffekommando fordi han advarte en kvinne om skjebnen som ventet.
Forholdene i Auschwitz ble bedre da Rudolf Höß i 1943 ble avløst av Arthur Liebehenschel. Liebehenschel forbød vaktene å slå fangene. SS-mennene var misfornøyde med Liebehenschel og Höß kom tilbake. Mot slutten av krigen ble fangene behandlet noe bedre trolig fordi de ble mer verdifulle som arbeidskraft.
Dødsmarsjen
I slutten av januar 1945 ble de fleste gjenlevende i Auschwitz drevet vestover blant annet til Mittelbau Dora og Buchenwald. Blant de norske var Josef Berg, Leo Eitinger, Samuel Steinmann, Isidor Rubinstein, Benno Asberg, brødrene Hirsch, Julius Paltiel, Michael Pintzow, Bernhard Bodd, Herman Sachnowitz, Moritz Kahan og Nathan Fein. Pintzow ble skutt og drept under en av disse forflytningene i 1945. Conrad Caplan fra Tromsø overlevde Auschwitz og ble sendt til Mittelbau-Dora og døde der trolig i februar 1945. Hans Reichwald var kommet som flyktning til Norge fra Wien. Han overlevde Auschwitz, men døde på dødsmarsjen i januar 1945 eller i en ukjent leir han ble forflyttet til.
Sachnowitz begynte på dødsmarsjen fra Buna-leiren 18. januar 1945, og de gikk 80 km den første dagen. Han anslo at kolonnen han gikk i, kom opp i 100 000 fanger. De fleste døde under marsjen. Marsjen og transporten videre foregikk i sterk kulde og tildels i snøvær. På jernbanestasjonene lå det stabler av stivfrosne lik. Fra Gliwice ble de sendt med tog som gikk på kryss og tvers gjennom Tsjekkoslovakia og Østerrike, og de overlevende kom etter omkring 10 dager til leiren Dora ved Nordhausen. Fangene i Dora og Buchenwald arbeidet i underjordiske fabrikker med fremstilling av V1 og V2. Sachnowitz var vitne til at mange lik, som hvert veide bare 35–40 kg, ble brent utenfor leiren i store bål eller sendt til krematoriet i Buchenwald. Fra Dora ble Sachnowitz og medfangene sendt dels med tog, dels til fots til Bergen-Belsen.
Rubinstein og Kahan ble evakuert fra Dora, trolig i mars. Rubinstein ble drept av en SS-vakt, mens Kahan rømte og berget livet. Bernhard Bodd ble også evakuert fra Dora, men det er usikkert hva som deretter skjedde med ham. Han ble skutt og drept under transport 20. april 1945, ifølge bokverket Våre falne.
Overlevende
Omkring 30 (HL-senteret oppgir 34, Ottosen oppgir 28 ) overlevde deportasjonen og oppholdet i konsentrasjonsleirene. Av disse var to kvinner og ingen barn.
Blant de overlevende var: Berg, Eisler, Epstein, Fraenkl og Rechenberg var flyktninger i Norge da landet ble okkupert. Ruzicka var østerriker og befant seg i Norge ved invasjonen. Eisler kom til Norge 21. februar 1940. Rechenberg forlot Østerrike etter Anschluss i 1938 og kom til Norge i juni 1938. Epstein kom til Norge 15. mars 1940.
Fraenkl og Feinberg var blant de som ble etterlatt i Auschwitz da tyske styrker flyktet fra den fremrykkende sovjetiske hæren i januar 1945. Berg, Keil og Wolfberg var blant de få jødene som ble reddet ut med de De hvite bussene. Eitinger, Steinmann, Paltiel, Assor Hirsch og Pelle Hirsch kom til Buchenwald og fikk mat sendt av Danske Røde Kors til de norske studentene der. De hvite bussene hentet ut de norske studentene i Buchenwald, mens de fem jødene ikke fikk være med, og de kom seg til Danmark på egen hånd. Sachnowitz var den eneste gjenlevende nordmann i Bergen-Belsen.
Jøders eiendeler og eiendom
Jødenes eiendommer, eiendeler og formuer i Norge ble beslaglagt og administrert av Likvidasjonsstyret. Leilighetene som tilhørte jødiske familier ble annonsert til salgs i NS-pressen i november, og frontkjempere skulle få førsteretten til å kjøpe dem for en rimelig penge. NS-mannen Egil Reichborn-Kjennerud var formann for Likvidasjonsstyret. I Trøndelag begynte den økonomiske likvideringen tidligere og da statspolitiet i oktober skulle arrestere flere jøder hadde nazister allerede flyttet inn, for eksempel i Abel Bernsteins leilighet i Trondheim. Bernstein ble henrettet sammen med David Wolfsohn og brødrene Isaksen 7. mars, også deres leiligheter ble beslaglagt. Aaron Mendelsohns leilighet i Trondheim ble brukt av menigheten etter at synagogen var beslaglagt, før den ble overtatt av NS som kontor for Hirden. Eiendeler og varlagre tilhørende jødiske kjøpmenn i Kristiansund og Ålesund ble også beslaglagt etter at de var internert våren 1942. Alt i alt ble 1053 jødiske husstander, bedrifter og institusjoner beslaglagt og inndratt av NS-myndighetene i løpet av krigsårene.
Det foregikk også regelrett plyndring og underslag av arresterte jøders verdier. Da NS-mannen og frontkjemperen Stian Bech deltok under jødearrestasjonene den 26. oktober truet han de arrestertes familiemedlemmer til å legge frem alt de hadde av verdisaker, og han og en politikollega stappet smykker, armbåndsur og kontanter for minst 1500 kroner (en halv årslønn på den tiden) i lommene. Senere skaffet Bech mer penger ved å regelrett rane jødiskeide forretninger; i slutten av november gikk han inn i klesforretningen Karl Johans Trikotasjehus A/S i Oslo med pistol i hånden og «beslagla» butikkens kassabeholdning. Denne gikk rett i egen lomme. Bech brukte pengene på å overta en beslaglagt leilighet i Fagerborggata 27 i Oslo, denne hadde tilhørt familien Bernstein. Bech og kona betalte spottpris for å overta leiligheten etter avtale med Haakon Høst i Likvidasjonsstyret, og fikk også med seg alle Bernstein-familiens klær, leker, inventar og øvrige eiendeler.
Eiendom tilhørende jøder som etter å ha flyktet til Sverige var blitt svenske statsborgere skapte diplomatiske problemer for NS-regimet. Sommeren 1943 var seks slike beslaglagte bo blitt frigitt, men senere ble ett av dem beslaglagt igjen for en periode. Det svenske konsulatet i Oslo forhandlet på vegne av statsborgerne sine, og så sent som i desember 1944 pågikk fortsatt samtalene. Forhandlingene skjedde på høyeste hold, og den svenske generalkonsulen Claes Westring kommuniserte direkte med innenriksminister Hagelin, som igjen konfererte med Quisling.
Synagogen i Bergstien var uskadd etter krigen, men brukt som lager for eiendeler fra deporterte jøders boliger. Vaktmester Anton Sleipnes passet på de religiøse gjenstandene i Bergstien slik at de kom uskadd gjennom krigen. Synagogen i Calmeyers gate ble ramponert og ikke lenger brukt som synagoge etter krigen. Gjenstander fra synagogen i Trondheim ble spredt, men det meste kom til rette etter krigen blant annet fordi metodistmenigheten tok vare på gjenstander. En torarull forsvant i Trondheim samt en del private religiøse gjenstander som åttearmede lysestaker (hanukka-staker). En privatperson hadde tatt vare på 5000 kr fra synagogens kasse i Trondheim. Også i Tromsø gikk en torarull tapt. Menigheten i Trondheim lånte en periode lokaler av Metodistkirken som tok vare på gjenstander til krigen var over. En overlege på Ullevål tok vare på penger og verdigjenstander for jødiske pasienter.
Jøder drept i Norge
Bruland oppgir at 21 jøder ble drept i Norge under okkupasjonen. Dette tallet omfatter også selvmord som følge av jødeforfølgelsene. Det mosaiske trossamfunn oppgir at 23 jøder omkom eller ble drept som følge av forfølgelsene.
Flere jødiske nordmenn ble henrettet i Falstadskogen i mars og november 1942. Mauritz Abrahamsen, Kalman Glick og Hermann Schidorsky ble henrettet 13. november 1942 på Falstad, etter at sjefen for sikkerhetspolitiet Gerhard Flesch hadde besøkt leiren. Hirsch Komissar ble henrettet 7. oktober 1942 som ett av ti sonofre i Trøndelag. Komissar ble først arrestert i januar for antatt spredning av nyheter fra London. Komissars familie flyktet til Sverige. David Wolfsohn, Abel Bernstein og brødrene David og Wulf Isaksen ble henrettet 7. mars etter en skinnrettssak der de var anklaget for tysk-fiendtlig virksomhet (propaganda for en fiendtlig makt) sammen med NKP-mannen Olav Sverre Benjaminsen. (Jødisk museum oppgir at Wolfsohn, Bernstein og brødrene Isaksen ble henrettet på Kristiansten. ) I Trondheim ble en jøde skutt og drept på gaten fordi han var ute da det var portforbud.
Ekteparet Rachel og Jakob Feldmann forsøkte å flykte til Sverige, men ble drept av grenselosene (i det som senere er kjent som Feldmann-saken).
Noen jøder ble overført fra andre tyskokkuperte områder til Norge, blant annet som arbeidere i Organisation Todt eller som krigsfanger. En av disse var Boris Resnik, en sovjetisk lege. Han ble skutt og drept på Trandum 30. oktober 1944.
Jøder som ikke ble deportert
Mellom 50 og 100 jøder ble holdt i ulike leirer eller fengsler i Norge inntil frigjøringen. 23 (21 ifølge Bruland ) av disse omkom eller ble drept (blant disse forekom også selvmord som følge av antijødiske tiltak). Berg leir ble planlagt sommeren 1942. De første fangene ble registrert der 26. oktober 1942. Det var jødiske menn fra Vestfold. Jøder i såkalte blandingsekteskap ble holdt i leiren til 2. mai 1945, da de ble evakuert til Sverige etter forhandlinger mellom Folke Bernadotte og Heinrich Himmler. I noen tilfeller ble jødiske barn tatt vare på av andre familier. 30-40 jøder overlevde i frihet i Norge gjennom krigen, de fleste av disse ble ikke arrestert på grunn av sykdom og alder.
Enkelttilfeller
Sally Strauss holdt til i en liten hytte i Maridalen sammen med familien. Strauss og familien hadde flyktet fra Nürnberg til Norge etter Hitlers maktovertakelse. Strauss unnlot å registrere seg som jøde og var heller ikke registrert i den mosaiske menigheten. Han hadde falske papirer under krigen og beveget seg daglig rundt i byen. På hytta i Maridalen fikk han små forsyninger (koks) fra en hemmelig kommunistisk gruppe blant tyske soldater i Skar leir like ved hytta.
Hugo Adler flyktet sammen med familien fra Tsjekkoslovakia til Norge etter Tysklands annektering av landet. Adler var en kjent tuberkulosespesialist, og i Norge fikk han arbeid ved lungesykehuset i Talvik i Alta. Det norske statspolitiet og Gestapo visste trolig ikke at det var en jødisk lege der. Ifølge Ragnar Ulstein hadde Adler blitt arrestert og satt i fengsel i ett år i Finnmark, men kom seg ut av fengselet ved evakueringen og nedbrenningen. Ved tvangsevakueringen av Finnmark ble familien sendt sørover til Trøndelag, der de med hjelp fra blant andre sykepleier Laila Lund og en grenselos etterhvert flyktet over grensen til Sverige. Legen Alfred Guttmann hadde flyktet til Norge før krigen og ble sammen med sin kone internert i Åneby-leiren (der han fungerte som lege) og på Grini i 1941. Guttmann var den første leirelegen på Grini, før han etter kort tid ble avløst av Sven Oftedal. Han ble sluppet fri fra Grini og arrestert på nytt i oktober 1942. Han ble sluppet fri i mars 1943 på grunn av sykdom, alder og innsats under første verdenskrig.
Den franske professoren René Modiano og kona Helene oppholdt seg i Norge da landet ble invadert. Ekteparet fikk hjelp av blant andre kunstmaleren Henrik Sørensen og NS-mennene Kåre Rein og Håkon Meyer. Helene Modiano ble smuglet til Sverige. René Modiano ble arrestert i 1940 og sendt til Bayern, han ble i desember 1940 løslatt sammen med andre franske sivile. Han kom da tilbake til Norge og flyktet til trygghet i Sverige.
Ephraim Wolff Koritzinsky ble arrestert i 1941 og døde av kreft våren 1942. Resten av familien ble boende i Selbu til de ble kastet ut i 1944 fordi Rinnanbanden skulle ha huset. De bodde resten av krigen på Frei. Moren og barna, blant dem den senere SV-lederen Theo Koritzinsky, overlevde krigen.
De tre Borøchstein-brødrene ble etter ordrer fra Sverre Risnæs tatt ut av køen ved ombordstigning på «Donau» 26. november fordi de var «halvjøder». De tre og en fjerde bror ble sluppet fri og sendt hjem.
Sara Mahler Uthaug unnslapp deportasjon fordi hun var gift med en ikke-jøde. Mormoren var svensk statsborger og unnslapp også. I 1943 ble Sara Uthaug internert på Bredtvet og satt der omkring 10 måneder før hun fikk beskjed om utvisning til Sverige, men ble sendt tilbake og fengslet på nytt da hun manglet de rette papirene. 1. mai 1945 ble hun deportert til Sverige.
Arnold Levy ble tatt ut av køen til «Donau» 26. november fordi han hadde papirer på tysk krigstjeneste under første verdenskrig. Levy og hans to sønner ble sendt til Bredtvet. Den kjente geokjemi-professoren Victor Goldschmidt ble satt fri.
Charles Braude var gift med en «arisk» kvinne og ble ikke deportert, men satt på Berg til frigjøringen. Tre kvinner i alderen 80–90 år på jødiske gamlehjem ble værende der.
Ekteparet Modiano, som unnslapp deportasjonen, vitnet i landssviksaken mot Kåre Rein.
Familien Karpol drev gård ved Harpefoss i Gudbrandsdalen. De tre voksne barna ble deportert og drept, mens foreldrene Gerson og Jette Karpol ble på grunn av dårlig helse avvist av en tysk offiser som mente de ikke var istand til å reise. Gerson og Jette ble i stedet sendt til aldershjemmet på Hundorp og overlevde krigen.
Betzy Rosenberg overlevde ved å skjule seg i en hytte på Byneset i Trondheim, mens resten av familien ble deportert og drept. Ved en tilfeldighet var ikke navnet hennes på listen over de som skulle deporteres. Rinnan-banden brukte nabohytta blant annet til festlige sammenkomster. Etter krigen giftet hun seg med sin redningsmann Arne Haugrønning. Historien er fortalt i Jenta i veggen (2018) av Lena Lindahl.
Jøder som flyktet
De fleste jødene som overlevde okkupasjonen av Norge, flyktet til Sverige. En del tok seg over grensen i april 1940 rett etter invasjonen. Mange av disse kom tilbake. Før 25. oktober 1942 hadde omkring 150 jøder flyktet til Sverige, hovedsakelig enkeltpersoner. Fra 26. oktober til 26. november 1942 flyktet rundt 60 prosent av jødene bosatt i Norge til Sverige (Arkivverket oppgir at 800 kom seg over grensen, Ragnar Ulstein oppgir 925, Mendelsohn 700–800 ). I 1943 kom omtrent 150 jøder over grensen, mest tidlig på året. Skarpnesutvalget oppgir at 1300 jøder flyktet til trygghet i Sverige. Et fåtall jøder flyktet også over Nordsjøen, noen allerede våren 1940.
Flyktninglosene i gruppen Carl Fredriksens Transport fraktet omkring 1000 mennesker til Sverige på seks uker, av disse var omkring halvparten jøder eller 350 ifølge jødisk museum. Leon Bodd var blant dem som ble reddet på denne måten. Ulike deler av Hjemmefronten bisto i losingen over grensen, mens Milorg i hovedsak forbeholdt sine ruter for egne folk. Fordi jødiske menn ble internert en måned før de andre, var det overvekt av kvinner, barn og eldre blant flyktningene i Sverige. Mendelsohn understreker at svært mange hjalp jødene å flykte, ofte med stor personlig risiko. Noen jøder reiste med falske papirer og farget håret blondt for ikke å stikke seg ut. Lise Børsum var blant dem som på eget initiativ organiserte flukt og advarte i slutten av november 1942 jødene om hva som ville skje. Børsum ble arrestert og satt i Ravensbrück til 1945.
Blant dem som flyktet, tjenestegjorde flere deretter i de norske polititroppene, i de norske styrkene i Storbritannia eller i britiske eller amerikanske styrker. Omkring 150 norske jøder (av totalt 1500) gjorde krigsinnsats for Norge. Dette var en langt høyere andel enn befolkningen ellers. Minst fem norske jøder tjenestegjorde i flyvåpenet i eksil. En av disse var Herman Hirsch Becker, som var flynavigatør og omkom da han deltok i angrepet mot Shell-huset i København. Kvinnene tjenestegjorde i hovedsak i den sivile norske administrasjonen i Sverige. Jødiske flyktninger uten statsborgerskap hadde ikke anledning til å delta i de væpnede styrkene.
Enkelthistorier
Eva Steinfeldt og hennes mor ble arrestert da de forsøkte å ta seg til Sverige i mars 1942. De ble sluppet fordi de hadde svensk pass. Hans-Wilhelm Steinfelds bestemor Elisabeth og tre av hennes barn ble hentet hjemme i Bergen av det norske statspolitiet. De ble løslatt samme ettermiddag etter at det ble fastslått at "halvjøder" ikke var inkludert i arrestordren. Steinfelds far Hermann deltok i kampene i april 1940 og deretter i motstandsarbeid. Han ble tatt og internert på Ulven ved Bergen, men rømte og gikk i dekning sammen med milorggruppen Bjørn West i Masfjordområdet.
De østerrikske flyktningene Edith og Felix Adler tok kontakt med Ole Hallesby for å få hjelp til å flykte. De kjente Hallesby bare av avisomtale. Hallesby satte dem i kontakt med studenten Hans Chr. Mamen. Mamen organiserte flukt for ekteparet Adler, Winterfeld-familien og omkring 20 andre jøder ifølge Ulstein.