cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skrivekuglen
Oppfinneren, pastor Rasmus Malling-Hansen
Norsk Teknisk Museum har en skrivekugle i sin samling, men den er for tiden ikke utstilt.
Fossocarus
Fossocarus er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor, blank, mørkbrun oldenborre. Pronotum er kledt med lange, gulaktige hår.
Utbredelse
Arten lever i Texas.
Kasaï-Oriental (provins)
Kasaï-Oriental er en provins i Den demokratiske republikken Kongo. Hovedstad og største by heter Mbuji-Mayi. Guvernøren heter Alphonse Ngoyi Kasanji. Før reformen i 2009 ble provinsen kalt Tshilenge distrikt. De fleste innbyggerne tilhører lubaene, som er en undergruppe av bantu.
Territorier
Kasaï-Oriental består av fem territorier:
Diamanter
Kasaï-Oriental er en av de regionene som produserer mest diamanter i hele verden. Selskapet Société Minière de Bakwanga står for produksjonen av 10 prosent av verdens industridiamanter målt i vekt, noe som gir den største opphopning av diamanter i verden i området, mer enn i Kimberley i Sør-Afrika. Det meste av produksjonen skjer i hovedstadsområdet.
Sozialdemokratische Partei Deutschlands
Sozialdemokratische Partei Deutschlands (SPD) er et tysk sosialdemokratisk parti, stiftet i 1875 og med historiske røtter tilbake til 1863. Det har vært representert i landets nasjonalforsamling, den tidligere Riksdagen, nå Forbundsdagen, helt siden 1919. Ungdomsorganisasjonen heter Jusos.
Fra starten til andre verdenskrig
Partiet oppsto ved en sammenslåing av Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein (ADAV), grunnlagt 1863, og Sozialdemokratische Arbeiterpartei (SDAP), grunnlagt 1869. Partiene ble slått sammen i 1875 under navnet Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands (SAP). I forbindelse med opphevelsen av sosialistlovene i 1890 endret partiet navn til Sozialdemokratische Partei Deutschlands (SPD). Partiet regner selv 1863 som sitt grunnleggelsesår.
Under første verdenskrig ble SPD splittet. Partiledelsen hadde sluttet seg til «fedrelandsforsvaret» under krigen, og krigsmotstanderne dannet i 1917 Unabhängige Sozialdemokratische Partei Deutschlands (USPD), der både Eduard Bernstein, Karl Kautsky og Rosa Luxemburg var med.
Ved valget i Tyskland 1920 var USPDs oppslutning nesten like stor som SPD. Like etter ble USPD delt, da flertallet på landsmøtet gikk inn for sammenslåing med kommunistene. Ved valget i 1924 falt USPD ut av Riksdagen, og opplevde siden en stadig sviktende oppslutning.
I 1931 ble SPD delt igjen, og i Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands (SAPD) ble stiftet. Blant de som gikk over var den unge Willy Brandt.
Våren 1933, etter riksdagsbrannen og arrestasjonen av de kommunistiske riksdagsrepresentantene, var SPDs riksdagsfraksjon den eneste som stemte mot å gi Hitler diktatoriske fullmakter. Alle de borgerlige stemte for. SPD-gruppeleder Otto Wels' tale i denne debatten er blitt sett på som et lysende eksempel på politisk ryggrad. Kort tid etterpå ble også sosialdemokratene arrestert, og partiet ble forbudt. Det samme gjaldt fagforeningenes. De borgerlige partiene oppløste seg selv.
Under nazismen ble både mange sosialdemokrater og medlemmer av utbryterpartiet SAP sperret inne i konsentrasjonsleirer. Titusenvis ble drept ved henrettelser og etter mishandling, titusenvis døde av sult og sykdom. Et visst motstandsarbeid ble drevet under svært vanskelige forhold, men for det meste måtte man nøye seg med å prøve å opprettholde selve miljøene, med formelt upolitiske sangforeninger og lignende.
Nedleggelse øst, størst av ikke-borgerlige i vest
SPD tok opp igjen virksomheten etter den andre verdenskrigen, under ledelse av den tidligere konsentrasjonsleirfangen Kurt Schumacher. Partiet hadde mistet sine kjerneområder i øst. Dette var områder som nå ble annektert av Polen eller Sovjetunionen, eller de ble en del av den sovjetiske okkupasjonssonen (Sachsen, Thüringen).
I den sovjetiske okkupasjonssonen ble SPD tvangssammenslått med KPD til Sozialistische Einheitspartei Deutschlands (SED). Sosialdemokraten Otto Grotewohl ga etter for press og ga et symbolsk håndtrykk til kommunisten Wilhelm Pieck, som tegn på sammenslåingen av de to partiene. SED ble det statsbærende partiet i DDR fra 1949.
I 1949 ble Forbundsrepublikken Tyskland etablert innenfor grensene til de vestalliertes (Storbritannia, USA og Frankrike) okkupasjonssoner. Partiet klarte å bli det overlegent største ikke-borgerlige partiet i Vest-Tyskland. Det kommunistiske KPD klarte i vest aldri å reise seg igjen med noen kraft, og ble uansett forbudt i 1956. Dessuten gikk de fleste tidligere venstresosialistene, blant andre Willy Brandt, tilbake til SPD igjen.
Godesberg-programmet
1959 ble et avgjørende år for SPD. Fram til dette året ble partiet dominert av veteranen Kurt Schumacher, som førte en tradisjonell sosialistisk opposisjonspolitikk. Med Godesberg-programmet slo imidlertid SPD inn på en mer sentrumsorientert politisk linje, og definerte seg ikke lenger som et arbeiderparti eller sosialistparti, men som et pragmatisk folkeparti. Vedtaket var uttrykk for en forlengst fullført reformering av partiet, som hadde pågått siden før første verdenskrig. Partiet slo fast at det stod for sosial markedsøkonomi, rettsstat og «menneskers frie utfoldelse».
I 1974 overtok Helmut Schmidt etter at Brandt måtte trekke seg i kjølvannet av den såkalte Guillaume-skandalen. Schmidts regjering ble sittende fram til 1982, da FPD bestemte seg for å skifte alliansepartner og alliere seg med CDU/CSU.
Partiet ble etter dette sittende i opposisjon helt fram til 1998, da SPD igjen kunne danne regjering, nå i allianse med Bündnis 90/Die Grünen. Gerhard Schröder ble Tysklands nye forbundskansler.
Partiet ble etter Tysklands gjenforening utfordret fra venstre av Partei des Demokratischen Sozialismus (PDS), arvtageren til det østtyske SED. I 2005 ble dette partiet omdannet til Die Linkspartei ved å inngå et forbund med WASG, en utbrytergruppe fra SPD. Dette partiet ble i 2007 etterfulgt av Die Linke.
SPD og alliansepartneren Bündnis 90/Die Grünen mistet flertallet ved forbundsdagsvalget i 2005. Det ble da på nytt dannet en storkoalisjon mellom på den ene side SPD og, på den annen side, samarbeidspartiene CDU/CSU, under ledelse av Angela Merkel fra CDU (Merkel I). Denne regjeringen satt til 2009, da unionen gikk i regjeringssamarbeid med FDP. Ved valget i 2013 forsvant FDP ut av Forbundsdagen, og det ble for tredje gang i Forbundsdagens historie dannet en storkoalisjon mellom CDU/CSU og SPD (Merkel III).
Uravstemning om deltakelse i regjeringen Merkel III
SPD avholdt i 2013 uravstemning om sin deltakelse i regjeringen Merkel III. Medlemmene ga sin tilslutning til samarbeidet med 75,96 % mot 24,04 nei-stemmer. Valgdeltakelsen var på 78 % av partiets 474 820 medlemmer.
Uravstemning om deltakelse i regjeringen Merkel IV
I februar-mars 2018 avholdt SPD uravstemning blant sine medlemmer om partiet skulle gå inn i koalisjon med CDU/CSU i Angela Merkels fjerde regjering. Partiets medlemmer stemte med to tredjedeler for å fortsette regjeringssamarbeidet. Valgdeltakelsen var 78,4 %.
Deportivo de La Coruña
Real Club Deportivo de La Coruña er en spansk fotballklubb, som holder til i La Coruña. La Coruña, eller A Coruña, som det heter på gallego, ligger i Galicia, nordvest i Spania, nord for Portugal. Språket er en blanding av spansk og portugisisk. Klubben ble stiftet i 1906, og spiller sine hjemmekamper på Estadio Municipal de Riazor, som har en fin beliggenhet ved stranden. Klubben har blitt seriemester én gang, i 1999/2000-sesongen. Laget rykket etter 2010/2011-sesongen ned i Segunda División.
Spillerstall
Oppdatert 26. mars 2023.
Noen spillere knyttet til klubben
• Antonio Barragán
• Bebeto
• Fabricio Coloccini
• Pedro Pauleta
• Lionel Scaloni
• Rivaldo
• Donato
• Djalminha
• José Francisco Molina
• Roy Makaay
• Diego Tristán
• Juan Carlos Valerón
Kasaï-Occidental (tidligere provins)
Kasaï-Occidental eller Vest Kasai var en provins i Den demokratiske republikken Kongo til 2009. Hovedstad og største by var Kananga. Provinsen grenset mot Bandundu i vest, Équateur i nord, Kasaï-Oriental i øst og Katanga sørøst. I sør grenset provinsen mot landet Angola. Guvernøren var Tresor Kapuku Ngoy.
Arealet var 154 742 km² og folketallet var 4 258 100 (2005), noe som gav en befolkningstetthet på 27,5 pr. km².
Copacabana (TV-serie)
Copacabana: Yngve Freiholts vinternøtter er en norsk humor-serie med Robert Stoltenberg som gikk på NRK1 i 2000. Programmet var lagt opp som en uhøytidelig TV-quiz der moteekspert Yngve Freiholt hadde besøk av gjester som skulle svare på spørsmål om norsk populærkultur fra de siste 30 årene. Programmet gikk på NRK1, tirsdager kl. 22:30.
Julia den eldre
Julia den eldre (født 30. oktober 39 f.Kr., død 14 e.Kr.), kjent i samtiden som Julia Caesaris filia eller Julia Agusti filia (klassisk latin: IVLIA•CAESARIS•FILIA or IVLIA•AVGVSTI•FILIA) var datter og eneste biologiske barn av Augustus. Julia ble født i Augustus’ første ekteskap med Scribonia, som var gravid da han innledet forholdet til sin neste kone, Livia Drusilla. Julia ble født samme dag som Augustus skilte seg fra Scribonia for å gifte seg med Livia. Augustus adopterte etter hvert flere mannlige medlemmer av sin nære familie som sine sønner. Julia var stesøster og andre hustru av Tiberius, som etterfulgte Augustus som romersk keiser, og mormor til keiser Caligula og keiserinne Agrippina den yngre.
Tidlig liv
Da Julia ble født 39 f.Kr. hadde hennes far ennå ikke mottatt tittelen som Augustus, som siden ble det navnet han er kjent under. Han var dengang kjent som Gaius Julius Cæsar Divi Filius, skjønt moderne historikere refererer til ham som Octavian fram til 27 f.Kr., da Julia var 11 år gammel. Octavian skilte seg fra hennes mor den dagen hun ble født, og tok også barnet fra henne. I henhold til romersk skikk krevde Octavian full foreldrekontroll over datteren. Hun bodde hos ham og sin stemor, keiserinne Livia, til hun giftet seg som 14-åring. Ifølge Suetonius ble hun strengt og gammeldags oppdradd, med spinning og veving. Men Macrobius nevner «hennes kjærlighet til litteraturen og betydningsfull kultur, som var lett å oppleve i denne husholdningen.»
Julias sosiale liv var strengt kontrollert, og hun fikk bare lov til å snakke med folk godkjent av hennes far. Imidlertid var Octavian virkelig glad i sin datter, og sikret seg at hun hadde de beste lærere som var tilgjengelig. Macrobius har bevart en bemerkning fra Augustus: «Det er to selvrådige døtre som jeg må hanskes med, Romerriket og Julia.»
Julia var bare to år gammel da Octavians venner Mæcenas og Agrippa inngikk en fredsavtale med Octavians rival Markus Antonius, beseglet med en forlovelse mellom Antonius' og Fulvias ti år gamle sønn Marcus Antonius Antyllus og vesle Julia. Ekteskapet ble aldri noe av, da det brøt ut borgerkrig. I slaget ved Actium i 31 f.Kr. ble Antonius og hans hustru Kleopatra 7. beseiret av Octavian og Agrippa. Senere begikk både Antonius og Kleopatra selvmord i Alexandria, og Octavian ble enehersker i Romerriket.
Første ekteskap
Som med de fleste aristokratiske romerske kvinner i perioden var forventningene til Julia fokusert på ekteskap og påfølgende dynastiske allianser. Som 14-åring var hun gifteferdig, og ble i 25 f.Kr. giftet bort til sin fetter Marcus Claudius Marcellus som var tre år eldre enn henne og sønn av Augustus' søster Octavia. Marcellus ble ansett som Augustus' sannsynlige etterfølger, selv om Augustus selv benektet dette.
Livia kan ha ønsket at Julia skulle gifte seg med hennes sønn Tiberius for å bringe ham nærmere keisertronen, men Augustus hadde aldri større sympati for stesønnen som var mutt og innadvendt. Augustus var ikke til stede da hans datter og hans søstersønn giftet seg med hverandre, han la seg syk i Spania. I stedet var Agrippa forlover. Det ble sagt at Augustus var redd for å treffe sin kone og forklare henne hvorfor han ikke foretrakk sønnen hennes som svigersønn. Men alt i september 23 f.Kr. døde Marcellus som offer for en epidemi, da han bukket under for den kuren med kalde bad og kald drikke som var ordinert av dr. Antonius Musa, og hadde reddet Augustus' liv noen måneder før. Julia var da 16 år. Ekteskapet var barnløst.
Gift med Agrippa
I 21 f.Kr., da hun var blitt 18 år gammel, ble Julia giftet bort til Agrippa, en mann fra lavadelen som hadde steget opp til å bli en av Augustus' fremste generaler og nær venn. Mæcenas skal i forkant ha bemerket: «Du har gjort ham så stor at enten må du gjør ham til svigersønn eller få ham drept.» Siden Agrippa var bortimot 25 år eldre enn bruden, var det et typisk arrangert ekteskap med Julia som en brikke i sin fars dynastiske planer. I denne tiden skal hun ifølge Tacitus ha hatt en langvarig affære med Sempronius Gracchus. Ifølge Suetonius, antagelig feilaktig, var Julias ekteskapelige status ingen hindring for at hun også forelsket seg i sin stebror Tiberius.
De nygifte bodde i en villa i Roma som i moderne tid har blitt utgravd i nærheten av dagens Farnesina i bydelen Trastevere i Roma. Agrippa og Julia fikk fem barn: Gaius Cæsar, Julia den yngre (kalt Julilla), Lucius Cæsar, Agrippina den eldre (Caligulas mor), og Agrippa Postumus (dvs. den posthume, fordi han var født etter sin fars død). Fra 20. juni f.Kr. til våren 18 f.Kr. var Agrippa guvernør av Gallia, og trolig fulgte Julia ham dit. Kort tid etter ankomsten ble deres første barn Gaius født, og i 19 f.Kr. datteren Vipsania Julia (Julilla, Julia den yngre). Etter at de kom tilbake til Italia fulgte et tredje barn, Lucius. I 17 f.Kr. adopterte Augustus den nyfødte Lucius og den tre år gamle Gaius. Han underviste dem personlig i litteratur og svømming, og i å etterligne håndskriften hans, men adopterte ikke den yngste, Postumus, før i 4 e.Kr. da Julia var landsforvist, og de eldste brødrene Gaius og Lucius begge var døde. Den greske historikeren Nikolaos fra Damaskus og den romersk-jødiske historikeren Josefus nevner at i sitt ekteskap med Agrippa fulgte Julia ham der han førte krig. En gang inntraff en plutselig flom i Ilium (Troja) nær vestkysten av Anatolia, og de holdt på å drukne. Agrippa bøtela i sinne lokalbefolkningen med 100 000 drakmer. Ingen torde å protestere. Først da Herodes, jødenes konge, ba om ettergivelse på folkets vegne, trakk Agrippa boten tilbake. Våren 16 f.Kr. reiste Agrippa og Julia gjennom de østlige provinsene, hvor de også besøkte Herodes. I oktober 14 f.Kr. besøkte de Athen, hvor Julia fødte deres fjerde barn, Agrippina.
Etter vinteren vendte familien tilbake til Italia. Julia var gravid med sitt femte barn da Agrippa brått døde i mars 12 f.Kr. i Campania i en alder av 51 år. Han ble gravlagt i Augustus' mausoleum. Julia oppkalte den posthume sønnen etter hans far: Marcus Agrippa Postumus. Umiddelbart etter at gutten var født, og mens hun fortsatt var i sorg, forlovet Augustus henne med sin stesønn, den senere keiser Tiberius, som hun også ble gift med.
Gift med Tiberius
Tiberius giftet seg med Julia i 11 f.Kr., men måtte først skille seg fra Vipsania Agrippina som han var svært glad i, og som attpåtil var mor til hans sønn Drusus. Vipsania var datter av den nettopp avdøde Agrippa i hans første ekteskap med Pomponia Caecilia Attica, som igjen var datter av Ciceros venn Atticus. Vipsania var Julias stedatter gjennom ekteskapet med Vipsanias far; nå skulle Julia overta stedatterens ektemann i et tvangsekteskap som ikke falt heldig ut, selv om paret fikk en sønn som døde som spedbarn.
Suetonius hevdet at Tiberius ikke hadde en god oppfatning av Julias karakter, mens Tacitus hevdet at Julia så ned på Tiberius som under hennes rang - noe som høres tvilsomt, siden hennes forrige ektemann Agrippa kom fra lavadelen - og faktisk sendte et brev til sin far, ført i pennen av Sempronius Gracchus, som angrep ham. I 6 f.Kr. fikk Tiberius tildelt et femårig embete, samt oppgaven å slå ned uroen i Armenia. Men Tiberius ønsket bare fred og ro til å studere filosofi. Augustus protesterte i senatet, og Livia appellerte til sin sønn privat, men samme år brøt han like fullt opp fra ekteskap og Roma, og flyttet til Rhodos.
Skandale
Julia var 37 år da hennes tredje ekteskap slo feil. Sønnene hennes ble opptatt i det offentlige liv, Gaius i 5 f.Kr., Lucius i 2 f.Kr. - og samme året ble hun arrestert, anklaget for utroskap og forræderi. Når det gjaldt hennes faktiske handlinger, er kildene fåmælte. Det ble sagt noe om fyllekalaser på Forum Romanum og til og med selveste Rostra, talerstolen. Hun og vennene hennes skulle ha pyntet Marsyas-statuen med blomsterkranser. Så kom det noen påstander om at hun skulle søkt om lisens til å bli offentlig skjøge og bruke Rostra som bordell. Ingenting ved hennes oppførsel frem til da tilsa at dette kunne stemme. Om Augustus festet lit til anklagene, kunne han sendt henne i eksil på landet. I stedet besluttet han å dra offentligheten inn i hele saksgangen. Til folks forferdelse brøt han loven, også lover han selv hadde vedtatt. Da han ikke fikk tak i Tiberius, lot han seg skille fra datteren i svigersønnens navn. Han skrev også et brev til senatet, der han listet opp hva datteren skulle ha foretatt seg. Hun ble helt ulovlig nektet å forsvare seg, men forvist til Pandateria utenfor kysten av Campania. Det ble også besluttet at hun ved sin død ikke skulle gravlegges i Augustus' mausoleum. Da Julias frigitte slavinne Phoebe tok sitt liv, trolig av skrekk for å bli forhørt under tortur, sa han: «Jeg skulle ønske det var hun som var min datter.»
Folk husket at Augustus hadde latt seg skille fra Julias mor Scribonia fordi hun var så snerpet. Nå reiste denne snerpete damen til Pandateria for å ta seg av datteren som ble tatt fra henne som nyfødt. Julia hadde vært godt likt, og folk var lamslått over at keiseren kunne behandle sitt eneste barn så grusomt. De sammenlignet Scribonias oppofrelse med Augustus' hensynsløshet, og da han møtte protestene med å si at ild og vann før ville blande seg, enn at datteren hans kom tilbake til Roma, tok de til å sette fyr på trestykker og hive dem i Tiberen. Augustus uttalte at hvis noen noengang tok opp saken igjen, håpet han at «gudene ville gi dem slike døtre eller koner». Men protestene fortsatte i fem år etter eksilet. Dette ble så pinlig at Augustus til sist ga datteren lov til å bosette seg i Rhegium. Han uttalte til og med at han angret på det han hadde skrevet om henne til senatet. Tacitus påpekte at når Augustus sidestilte ekteskapsbrudd med helligbrøde og høyforræderi, tilsidesatte han ikke bare den nedarvete romerske rettsoppfattelsen, men «selve lovens ord»
Augustus forsikret offentlig at Julia hadde konspirert mot hans eget liv. Dette hørtes ikke som en utroskapsskandale, men heller at Julia hadde omgitt seg med menn hennes far mistenkte for kupp-planer. Særlig Iullus Antonius, sønn av Augustus' erkefiende Markus Antonius' og Fulvia, og allerede Augustus' nevø gjennom ekteskap, slik at Iullus var den fjerde i arvefølgen (fraregnet den litt tilbakestående Agrippa Postumus). Først i arvefølgen kom Julias to eldste sønner, adoptert som Augustus' sønner, og deretter Tiberius, som satt i unåde på Rhodos. Iullus var nr 4 - og gift med Julias kusine Marcella som Agrippa hadde skilt seg fra for å gifte seg med Julia. Kanskje tenkte keiseren at om han selv ble myrdet, ville Julia anta at sønnene var for unge til å ta makten og Tiberius uinteressert, så veien dermed lå åpen for hennes påståtte elsker Iullus, som nå tok sitt liv.
De andre i kretsen hadde tilsvarende ærverdige romerske familienavn - Quinctius Crispinus, Appius Claudius Pulcher, Cornelius Scipio og Gracchus. Det er godt mulig at Julias påståtte elskere i virkeligheten var medlemmer av en politisk gruppe som ønsket å fjerne Tiberius fra Augustus’ tronarvinger, og erstatte ham med Iullus Antonius. Det ville forklare Julias brev, ført i pennen av Gracchus, som anmodet Augustus om å få skille seg fra Tiberius.
Ettersom Augustus var Julias lovlige far etter å ha giftet seg med hennes mor i conubium; i henhold til romersk lov en forutsetning for å ha legitime barn, hadde han Patria Potestas over henne, fullstendig kontroll som familiens eldste mannlige overhode. Denne makten opphørte kun når pater familias, familieoverhodet Augustus, døde eller friga sitt barn. Ekteskap var uten innvirkning på Patria Potestas.
Forvisning
Julia levde under harde forhold på Pandateria, fratatt selv muligheten til å drikke vin. Øya i seg selv måler mindre enn 1,75 km², og det eneste kjente om stedet i oldtiden er at markmus gnagde ned vinstokkene. Hun hadde ikke lov til å motta besøkende uten sin fars tillatelse. Han skal også ha forhørt seg om gjestens størrelse, hudfarge, og selv merker eller arr på kroppen. Scribonia delte forvisningen med sin datter. Det er sagt at Augustus skal ha bemerket til dem: «Om bare jeg aldri hadde giftet meg, eller fått dø barnløs,» en lett endring av et sitat av Hektor i Iliaden. Forvisningen av Julia kastet en lang skygge over Augustus’ gjenværende år.
Etter fem år fikk Julia tillatelse til å komme tilbake til fastlandet, men Augustus tilga henne aldri og beordret at hun skulle holde seg i Rhegium, helt sør i Italia.
Død
Julia døde av feilernæring en gang etter Augustus’ død i 14, men før 15 e.Kr. Julia var helt henvist til den nye keiserens nåde, og Tiberius lot henne ikke komme hjem, selv om han i 2 f.Kr. hadde pålagt Augustus å sørge for at hun fikk beholde sine eiendeler. Omstendighetene rundt hennes død er uklare. En teori er at Tiberius lot henne sulte i hjel. Det ble også sagt at hun bukket under av fortvilelse da hun fikk vite at hennes siste overlevende sønn var blitt myrdet. Samtidig ble hennes påståtte elsker Sempronius Gracchus, som hadde levd 14 år i forvisning på Cercina (Kerkenna) utenfor østkysten av Tunisia, henrettet på enten Tiberius' ordre eller på uavhengig initiativ av Nonius Asprenas, prokonsul i provinsen Africa.
Julias datter Julilla (Julia den yngre) opplevde at hennes mann Lucius Æmilius Paullus ble henrettet for å ha deltatt i en sammensvergelse. De hadde to små barn. Den unge enken ble forvist, men kalt hjem til Roma igjen. På samme måte som sin mor ble hun senere anklaget for et lastefullt liv. I 8 e.Kr. ble Julilla dømt til livsvarig forvisning på Trimerus i Adriaterhavet. Augustus ga ordre til at barnet hun ventet, skulle sultes i hjel i vuggen - hans eget oldebarn. Junius Silanus som ble utpekt som barnefar, slapp med å bli persona non grata. Men da Augustus offentlig sa opp vennskapet, fant Silanus det klokest å trekke seg tilbake i frivillig eksil. Etter press fra senatet lot Tiberius ham senere vende tilbake til Roma. Så lett slapp ikke Julias yngste sønn, Postumus, som ble forvist til Sorrento og siden til Planasia sørvest for Elba. I hans tilfelle ble det mumlet om incest med søsteren Julilla. Dikteren Ovid ble også var offer for utrenskningen i 8 e.Kr. Selv skrev han at «to forbrytelser ødela meg, et dikt og en tabbe». Tabben var trolig at han hadde vært med i kretsen rundt Julilla og Silanus, og diktet var Elskovskunsten, som gjorde et dårlig inntrykk på sensuren Augustus hadde innført. Året etter, 9 e.Kr., ble utrenskningen fullført med en lov, lex Papia Poppæa, som påla alle romerske borgere å gifte seg og få barn - fremlagt av de to konsulene, som måtte tåle folks kommentarer om at de begge var ungkarer.
Julilla døde i 29 e.Kr. etter tyve års forvisning, og fikk heller ikke bli gravlagt i Augustus' mausoleum. Augustus' egne etterkommere var da alle forvist langt borte fra Roma og hverandre. Han omtalte dem som «sine sår og byller». Folk fant hans holdning til sine nærmeste så unaturlig at Livia ble mistenkt for å være pådriver bak. Samtidig som Augustus' etterkommere døde eller ble sendt i forvisning, ble hennes sønn Tiberius manøvrert nærmere tronen, helt til han - høyst uvillig - ble keiser etter sin stefar. Også Tacitus stilte spørsmål ved dette.
Personlighet
I samtiden var Julia svært populær i befolkningen, som ikke var redd for å vise sin mening om farens behandling av henne, men av antikkens skribenter omtales hun med fiendtlighet, og nesten bare husket for sin angivelig promiskuøse oppførsel. Således beskrev Marcus Velleius henne som «flekket av luksus eller lyst», og listet opp blant hennes elskere Iullus Antonius, Quintius Crispinus, Appius Claudius, Sempronius Gracchus og Cornelius Scipio. Seneca den yngre refererte til «ekteskapsbrudd begått i bølinger»; Plinius den eldre kaller henne for exemplum licentiæ. Dio Cassius nevner «kalas og drikkefester om natten i Forum og selv på Rostra». Rostra, forteller Seneca, var stedet hvor «hennes far hadde foreslått en lov mot utroskap», og dette stedet valgte hun for nettopp «utsvevelser». Seneca nevner særskilt at «bortsett fra ekteskapsovertredelse, der [i Forum] solgte hun sin velvillighet, og søkte retten til enhver ettergivenhet med selv en ukjent elsker». Moderne historikere regner disse beskrivelsene som overdrevne.
Skal ettertiden danne seg noen oppfatning av Julias karakter, må det hoppes 400 år frem i tid til Macrobius, som i sin Saturnalia har et kapitel om henne. Denne delen av verket hentet Macrobius delvis fra boken Om dannet oppførsel av Domitius Marsus, skrevet på Augustus' tid, delvis fra en tilsvarende bok om takt og tone, skrevet kort tid etter: «''Hun var i sitt 38. år [altså 37 år] dvs. at om hun åndelig talt ennå hadde vært frisk, var hun helt på grensen av alderdommen [romerne regnet 40 år som ungdommens opphør og alderdommens begynnelse], men hun misbrukte de fordelene en god skjebne og hennes gode far hadde sørget for. Hun var svært glad i litteratur og var svært belest, naturlig nok med hennes bakgrunn. Hun var en mild og menneskekjær kvinne, helt blottet for grusomhet, og derfor umåtelig sjarmerende, og folk som ble kjent med hennes svakheter, ble svært forbauset over konflikten i hennes karakter''.» Iblant hadde hennes far i en blanding av overbærenhet og alvor foreslått at hun skulle velge seg mer stillferdige venner, men når han tenkte på sine tallrike barnebarn som alle slektet så sterkt på sin far Agrippa, skammet han seg over å tro at hans datter var annet enn en trofast ektefelle. Han lullet seg inn i troen på at hun, selv om hun var så overstadig og blåste i alle konvensjoner, var uskyldig, og han fortalte sine venner at han hadde to barn med nykker han bare måtte rette seg etter - Roma og datteren. En dag Augustus kom overraskende innom, var Julias kammerpiker opptatt med å trekke ut de hvite hårene hennes. Augustus spurte henne senere om hva hun helst ville være, skallet eller hvithåret? En gang roste han henne for hennes enkle, korrekte påkledning, i motsetning til det utfordrende antrekket hun hadde båret kvelden før. Julia svarte: «I går var jeg kledd for min mann, i dag for min far.» En annen gang uttalte hun at hun «først tok om bord nye passasjerer når båten allerede var full», det vil si at hun kun tok seg elskere når hun visste at hun allerede var gravid med sin ektemann. Under en gladiatorforestilling ble han en gang forferdet over forskjellen mellom mennene som omga Julia og de som var i tjeneste hos Livia. Julia svarte ham: «Jammen en dag blir mine venner og jeg også gamle.»
Rolle i kronologien Anno Domini
I 1605 publiserte den polske historikeren Laurentius Suslyga en avhandling, senere sitert av Kepler, som for første gang foreslo at Jesus Kristus var født en gang rundt årene 6-4 f.Kr., ikke 25. desember 1 f.Kr. som Dionysius Exiguus antydet, men aldri uttrykte. I henhold til Dionysius' dateringsskjema skal den kristne tidsalder angivelig ha begynt 1. januar år 1 e.Kr., omtrent en uke etter Jesu fødsel i slutten av desember. Julias forvisning fra Roma i 2 f.Kr. ble benyttet i Suslygas kronologiske argument som søkte å etablere Herodes død i 4 f.Kr. Suslygas kronologiske ideer om dateringen av Herodes død var basert på Julias forvisning, har siden blitt utfordret av arkeologer.
Didier Burkhalter
Didier Burkhalter (født 17. april 1960 i Neuchâtel i Sveits) er en sveitsisk politiker fra det liberale partiet FDP Schweiz.
Burkhalter var medlem av den lovgivende forsamlingen i kantonen Neuchâtel mellom 1990 og 2001. Fra 2003 til 2007 var Burkhalter medlem av Nasjonalrådet.
Den forente forbundsforsamlingen valgte i 2009 Burkhalter som medlem av Forbundsrådet (regjeringen) som etterfølger av Pascal Couchepin. Han ble i 2012 valgt til stedfortredende leder av Forbundsrådet og 5. desember 2013 valgt som leder av Forbundsrådet for 2014. Den 14. juni 2017 kunngjorde han sin avgang fra Forbundsrådet.
Burkhalter har et lisensiat i økonomi.
Homer H. Dubs
Homer Hasenpflug Dubs, oftest kjent som Homer H. Dubs (født 1892 i Deerfield i Illinois i USA; død 1969) var en britisk sinolog av amerikanisk herkomst.
Homer H. Dubs, slik som så mange andre foregangsmennene innen tidlig amerikansk sinologi, ble eksponert for emnet under sin oppvekst som misjonærbarn i Kina. Han tilbragte sin barndom i provinsen Hunan.
Han studerte først ved Oberlin College og fortsatte så filosofi ved Yale University der han ble uteksaminert i 1914. Senere tok han flere akademiske grader ved Columbia University og Union Theological Seminary i New York City. Han returnerte til Kina som misjonær, og studerte kinesisk i Nanjing før han dro inn til misjonsfeltet i Hunan. Etter hjemkomsten fra Kina tok Dubs doktorgrad i filosofi i 1925 ved University of Chicago med en dissertasjon om den kinesiske filosofen Xun Zi (Hsün-tzu). Etterpå underviste han i filosofi ved University of Minnesota (1925–27) og så ved Marshall College (1927–34).
Dubs ble senere professor for kinesisk ved Oxford University. Han er kjent for sin oversettelse av de første bøkene av Det tidlige Han-dynastiets historie (History of the Former Han Dynasty; kinesisk: Hanshu). Han viet sin allsidige forskning i stor grad til utviklingen av tidlig kinesisk filosofi, ikke minst den kinesiske filosofen Xun Zis liv og virke.
Peder Colbjørnsen
Peder Colbjørnsen (født 5. juli 1683 i Sørum, død 17. mars 1738 i Fredrikshald) var en norsk handelsmann, militær og krigsveteran.
Bakgrunn og familie
Peder Colbjørnsen var sønn av presten Colbjørn Torstensen Arneberg og Catharina Kjeldsdatter Stub. Han ble i oktober 1720 gift i Arendal med Hilleborg Dund (eller Duns). Ekteskapet ble formelt oppløst 1733, og han hadde levd adskilt fra sin hustru fra 1729. Peder Colbjørnsen var bror av krigsveteranen Hans Colbjørnsen, halvbror av nasjonalheltinnen Anna Colbjørnsdatter, dattersønn av krigerpresten Kjeld Stub og nevø av assessor og president i Christiania Niels Kjeldsen Stub.
Handel i Fredrikshald
Peder Colbjørnsen etablerte seg som handelsmann i Fredrikshald tidlig på 1700-tallet, hvor hans morbror Niels Stub allerede hadde betydelige landeiendommer. Colbjørnsen drev sannsynligvis et handelssamarbeid med sin bror Hans Colbjørnsen, og handlet for det meste innenfor trelast. Han arvet ved morbroren Niels Stubs død i 1721 omfattende landeiendommer i området omkring Fredrikshald. Brødrene drev utstrakt handel i Sverige, og hadde god kjennskap til aktuelle begivenheter der.
Karl XIIs felttog 1716-18
Våren 1716 invaderte Karl XII og hans tropper Norge. Brødrene Colbjørnsen var sterkt delaktige i forsvaret av Fredrikshald. 20. mars 1716 ble et kompani av frivillige opprettet av borgere av Fredrikshald og bønder fra Tistedalen, og Peder Colbjørnsen var leder for dette.
Brødrene Colbjørnsen deltok i opprettelsen av et frikompani, oppføring av batterier omkring Fredrikshald og beskyttelse av byens borgere. Da de svenske styrkene var i ferd med å få et militært overtak i byen, lot brødrene sine tjenere stikke deres hus i brann. Dermed brant byen ned, og svenskene tapte sitt overtak og måtte forlate byen. De tok imidlertid brødrene Colbjørnsen til fange.
Fra denne episoden hentet Bjørnstjerne Bjørnson inspirasjonen til disse linjene i Norges nasjonalsang:
«Thi vi heller byen brente enn det kom til fall. Husker bare hva som hente ned på Fredrikshald!»
Peder Colbjørnsen ble ved Christian VIs besøk i Fredrikshald i 1733 utnevnt til oberstløytnant av infanteriet.
Det ble i 1850-årene reist en minnestøtte for brødrene Colbjørnsen i Fredrikshald. Peder Colbjørnsen fikk dessuten i 1878 en gate oppkalt etter seg i byen. Han er en av fire personer som er gravlagt i Immanuels kirkes kjeller.
Countdown to Extinction
Countdown to Extinction er Megadeths femte studioalbum. Dave Mustaine hadde lenge vært i bitter strid med Metallica, og Megadeth klarte aldri toppe Metallica sine album. Albumet Metallica, også kjent som The Black Album kom i 1991 og solgte mer enn noen andre Metallica-album tidligere hadde gjort. Dave Mustaine ønsket å legge om stilen for å oppnå den samme suksessen som Metallica, det resulterte med Countdown to Extinction. Albumet er ifølge Dave Mustaine selv det beste albumet Megadeth noen gang har gitt ut.
Équateur (tidligere provins)
Équateur er en tidligere provins i Den demokratiske republikken Kongo. I 2006 ble denne provinsen delt opp i fem mindre provinser:
Équateur grenset mot provinsene Orientale, Kasai-Oriental, Kasaï-Occidental og Bandundu. Hovedstaden og den største byen er Mbandaka.
Makanrusji
Makanrusji er en liten øy i den nordlige delen av Kurilene i Russland og består av en sovende eller utdødd stratovulkan som stiger 1169 meter over havet. Makanrusji ligger 28 km fra Onekotan og mellom de ligger Det fjerde Kurilsundet. Makanrusji ligger derfor bak den nåværende aktive vulkanbuen i Kurilene.
Christopher S. Pedersen
Christopher Skauen Pedersen (født 28. desember 1986) er en norsk baryton fra Skjeberg som har deltatt på konserter i Norge og utenlands.
Makanrusji
Administrativt hører øya til Sakhalin oblast i Russland.
Christopher S. Pedersen
Utdannelse
Han har sin bachelor i utøvende klassisk sang fra Norges musikkhøgskole i Oslo. Pedersen har studert med blant andre professor Håkan Hagegård, professor Einar Steen-Nøkleberg, og har videre deltatt på internasjonale masterclass innen lied-interpretasjon, samt privattimer utenlands.
Stipender
Blant stipendiene Pedersen har mottatt er:
Løvtreløper
Løvtreløper Rhagium mordax er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Den er ganske vanlig overalt hvor det vokser løvskog i Norge.
Utseende
En middelsstor (12–22 mm), noe kraftig trebukk med ganske korte antenner. På farge er den gulbrunt-spraglete. Den kjennes lettes på at hver dekkvinge har en skrå, svart tverrstripe omtrent i midten, denne er bredt kantet med okergult på begge sider. Antennene er ganske kraftige og rundt en tredjedel så lange som kroppen. Hodet er firkantet, med påfallende lange, helt parallelle tinninger bak fasettøynene. Tinningen er nær dobbelt så lang som fasettøyet. Pronotum er litt lengre enn bredt, sterkt hvelvet, med en kort, men kraftig pigg midt på hver side. Den fremre delen danner en markert krage. Dekkvingene har tre lengderibber hver, men disse er mindre markerte enn hos bartreløperen. Beina er grå, temmelig lange og kraftige. Larven er opptil 3,5 centimeter lang, hvit, ganske flat og langstrakt. Hodet er bredt og kileformet, kjevene kraftige. Bakerst på ryggen har den en kraftig tagg.
Levevis
Larvene lever under barken på døde løvtrær, sørlig bjørk og eik. Av og til kan de også finnes i bartrær. De gnager flate, svingende, ca. 15 mm brede ganger mellom barken og veden. De voksne billene løper rundt på døde stammer (gjerne nyfelte) om våren, de er livlige og flyr gjerne. De besøker gjerne blomster, særlig på mjødurt, for å spise pollen.
Utbredelse
Arten er utbredt over hele Palearktis. I Norge er den vanlig over hele landet bortsett fra Finnmarksvidda.
Bulls gate (Tønsberg)
Bulls gate (1-15, 2-18) er en 350 meter lang gate i Tønsberg.
Hennafjellet
Hennafjellet er et fjell i Heim kommune i Trøndelag, før 2020 beliggende i Halsa kommune i Møre og Romsdal. Det har en høyde på 633 moh. Fjellet ligger helt ut mot Arasvikfjorden, som ligger mellom Halsa og Aure. Hennafjellet ligger ytterst i en lang fjellrekke som danner et skille mellom Valsøyfjorden og resten av kommunen.
Anita Wold
Anita Marie Wold, nå Anita Marie Wold Jensen, (født 21. september 1956) er en norsk tidligere skihopper som representerte Byåsen IL i Trondheim. Hun var aktiv på 1970-tallet, som en av få kvinnelige skihoppere på den tiden. Anita Wold var blant Norges beste juniorhoppere og satte flere verdensrekorder for kvinner. Hun var prøvehopper i den tysk-østerrikske hoppuka 1975/76, og fikk også tilbud om å være prøvehopper i skiflygingsbakken i Vikersund i 1976. Anita Wold var også den første kvinnelige hopper som fikk hoppe i Holmenkollen, da hun åpnet Holmenkollrennet i 1974 som prøvehopper.
Musa Amer Obaid
Musa Amer Obaid (arabisk: موسى عامر عبيد, født Moses Kipkirui 18. april 1985 i Kenya) er en friidrettsutøver fra Kenya, som nå representerer Qatar. Han konkurrerer hovedsakelig på 3000 meter hinder.
Musa Amer endte på fjerdeplass i OL i 2004 i Athen, på ny personlig rekord 8:07.18 minutter, etter å ha vunnet sølvmedalje i Junior-VM en måned tidligere. I 2006 leverte han en positiv dopingtest, og ble utestengt fra september 2006 til September 2008.
Sommartider
«Sommartider» er en låt skrevet av Per Gessle og fremført av den svenske popgruppen Gyllene Tider. Den ble utgitt som singel 18. juni 1982, og har siden blitt gjenutgitt i 1989 og 1995. Originalversjonen lå på det beste på 6.-plass på singellisten i Sverige og på 3.-plass i Norge.
Engistanoxia
Engistanoxia er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utbredelse
Slekten er bare kjent fra Kenya.
Basketball under Sommer-OL 1972
Basketball var med som olympisk øvelse for åttende gang under OL-1972 i München. Seksten lag deltok og turneringen ble spilt mellom 27. august og 9. september. Sovjetunionen beseiret USA i en meget dramatisk basketfinale med 51-50 og ble olympiske mestere i basketball for første gang.
Jurij Andropov
Jurij Vladimirovitsj Andropov (russisk: Юрий Владимирович Андропов; født i Nagutskaja, død 9. februar 1984 i Moskva) var en sovjetisk politiker som var generalsekretær i Sovjetunionens kommunistiske parti (SUKP) fra 12. november 1982 til sin død 16 måneder senere. Han var tidligere formann for KGB.
Belchers havslange
Belchers havslange (Hydrophis belcheri) er en art av havslanger. Den finnes i store deler av sørlige Asias havområder. Slangen er hvit med sorte striper, halen er flat og brukes til svømming. Den er sky og angriper sjeldent mennesker. Arten blir av og til omtalt som verdens giftigste slange etter en feilaktig påstand i en bok fra 1996, men det finnes flere slangearter - også blant havslangene - som er giftigere.
Navnet kommer fra den britiske admiralen og oppdagelsesreisende sir Edward Belcher.
Jurij Andropov
Bakgrunn og tidlig karriere
Andropov ble utdannet ved Den tekniske høyskole for vanntransport i Rybinsk og tok eksamen i 1936. Han ble medlem av Komsomol i 1930 og fullt medlem av partiet i 1939. Under andre verdenskrig deltok Andropov i partisangrupper som bedrev geriljakrig mot tyskerne. Etter krigen flyttet han til Moskva og ble en del av partisekretariatet i 1951.
Etter Stalins død i 1953 ble han sendt i «eksil» til den sovjetiske ambassade i Budapest. Han spilte en viktig rolle i den sovjetiske invasjonen i Ungarn i 1956. Han overbeviste en nølende Nikita Khrusjtsjov om at militær intervensjon var nødvendig. De ungarske lederne ble arrestert, og Imre Nagy henrettet.
KGB-sjef
Han returnerte til Moskva i 1957 og fikk diverse verv i det sovjetiske maktapparatet. I 1967 ble Andropov utnevnt til leder for KGB, etter anbefaling fra Mikhail Suslov. I 1973 ble han fullt medlem av Politbyrået. Han satt som leder av KGB helt frem til 1982.
Under begivenhetene rundt Pragervåren i Tsjekkoslovakia var Andropov hovedtalsmannen for «ekstreme tiltak». Han forordnet fabrikasjonen av falske etterretningsmeldinger ikke bare for offentlig konsumpsjon, men også for å gjøre inntrykk innen det sovjetiske Politbyrået. KGB nøret opp om en frykt for at Tsjekkoslovakia vil bli utsatt for aggresjon fra NATO eller stå overfor et statskupp. Agenten Oleg Kalugin meldte fra Washington at han hadde fått tilgang til absolutt pålitelige dokumenter som viste at verken CIA eller noen annet etterretningstjeneste manipulerte den tsjekkoslovakiske reformbevegelse, men hans melding ble tilintetgjort fordi den ikke passet med den konspirasjonsteori som Andropov ønsket å utbre. Andropov gav ordre til en rekke aktive tiltak, under samlenavnet Operasjon PROGRESS, rettet mot tsjekkoslovakiske reformpolitikere.
Etter mordforsøket på Bresjnev i januar 1969 ledet Andropov forhøret av Viktor Ivanovitsj Iljin, som hadde forøvet attentatet. Iljin ble kjent sinnssyk og sendt til Kazan psykiatriske hospital.
Andropov tok mål av seg til å ødelegge dissens i alle dens former og fremholdt at den angivelige kampen for menneskerettighetene var et de imperialistiske grep for å undergrave grunnlaget for sovjetstaten. Den 3. juli 1967 foreslo han opprettetsen av KGBs 5. direktorat, som skulle konsentrere seg om den politiske opposisjon (ideologisk kontraspionasje). I slutten av juli ble direktoratet opprettet og fikk som sitt saksområde alle sovjetiske dissidenter, deriblant Andrej Sakharov og Aleksander Solsjenitsyn. I 1968 gav Andropov ordren «Om statssikkerhetens oppgaver i kampen mot motstanderens ideologiske sabotasje», som gav instrukser om kampen mot dissidentene og deres imperialistiske herrer. Den 29. april 1969 fremla han for Sentralkomiteen for Det sovjetiske kommunistiske parti en detaljert plan om å benytte et antall psykiatriske sykehus i forsvaret om sovjetregjeringen og den sosialistiske orden mot dissidentene. Andropovs forslag om å benytte psykiatrien i kampen mot dissidentene ble iverksatt.
Undertrykkelsen av dissidentene omfattet også planer om å fysisk skade danseren Rudolf Nurejev, som hadde hoppet av i 1961. Det er dem som tror at Andropov stod bak Fjodor Kulakov and Pjotr Masjerovs dødsfall - de var de to yngste medlemmer av det sovjetiske lederskapet.
Et nedgradert dokument har vist at Andropov som KGB-leder gav ordre om å forhindre uautoriserte forsamlinger fra å sørge over John Lennons død.
Andropov spilte en dominerende rolle da Sovjetunionen besluttet å invadere Afghanistan den 24. desember 1979. Han insisterte på invasjonen, selv om han regnet med at det internasjonale samfunn ville ta avstand fra den; beslutningen førte til den langvarige sovjetiske krigen i Afghanistan (1979–1989).
Generalsekretær i kommunistpartiet
Han overtok som generalsekretær for kommunistpartiet i 1982, da Leonid Bresjnev døde. At nettopp Andropov ble valgt var overraskende. De fleste ventet at Konstantin Tsjernenko skulle bli utnevnt til Sovjetunionens nye leder. I vesten ble valget mottatt med mistenksomhet, spesielt siden Andropov hadde vært leder av KGB og hans rolle ved invasjonen av Ungarn i 1956.
President
Andropov fikk også vervet som president i Sovjetunionen i 1983. Han forsøkte under sin tid som leder å bedre økonomien og redusere korrupsjonen. Dessuten vil han bli husket for sin kampanje mot alkoholmisbruk og hans streben etter å øke arbeidsdisiplinen.
Andropov led av en nyresykdom, og den 9. februar 1984 døde han i Moskva etter lengre tids sykeleie. Han ble etterfulgt av Konstantin Tsjernenko. I ettertid mener mange av det var Andropovs fortjeneste at Mikhail Gorbatsjov kom seg oppover i partiapparatet, og flere håpet at det var nettopp han som skulle etterfølge Andropov.
Ljudmila Ulitskaja
Ljudmila Jevgenjevna Ulitskaja (født 21. februar 1943) er en russisk forfatter. I 2001 vant hun Den russiske Booker-prisen for romanen Kazus Kukotskogo (Kukotskij-saken). I 2004 ble hun utnevnt til Årets forfatter (Ivanusjka-prisen) og fikk også den russiske Årets bok-prisen for romanen Iskrenne vasj Sjurik. I 2007 fikk hun prisen Bolsjaja kniga (Den store boken) for romanen Daniel Stein, perevodtsjik.
Charles Renard
Charles Renard (født 1847, død 1905) var fransk militæringeniør.
Ljudmila Ulitskaja
Ljudmila Ulitskaja er utdannet biolog og arbeidet noen år som forsker på et institutt for genetikk. Hun gikk over til litteraturen da hun i 1979 ble repertoaransvarlig ved Jødisk teater i Moskva. Hun debuterte som forfatter med fortellinger på 1980-tallet. Hun også har skrevet en hel rekke fortellinger og romaner. Hennes bøker er blitt oversatt til mer enn 20 språk og har vunnet priser for beste oversettelse i flere land. Ulitskaja har også skrevet skuespill og barnebøker, og Kazus Kukotskogo er det også laget TV-serie av, med regissøren Jurij Grymov.
Charles Renard
Etter den fransk-prøyssiske krig begynte han i 1871 sitt arbeide med å konstruere styrbare luftskip for den franske arme. Sammen med sin bror Paul og Arthur C. Krebs kunne han i 1884 presentere en styrbar ballong «La France». Den foretok sin jomfrutur, den 9. august  1884 og senere vist på Verdensutstillingen i Paris (1889).
Ljudmila Ulitskaja
Hun har engasjert seg sterkt i kritikk mot Russlands president Vladimir Putin. Dagen etter starten på Russlands invasjon av Ukraina 2022 skrev hun et innlegg med tittel «Smerte, frykt, skam» i opposisjonsavisen Novaya Gazeta. Tidlig i mars 2022 flyttet hun til Berlin.
Charles Renard
Han foreslo også systemet med  foretrukne tall som nå bærer hans navn og som er blitt internasjonal standard akseptert av  ISO
Barfotleger
Barfotleger (kinesisk: 赤脚医生, pinyin: Chijiao yisheng) var kinesiske bønder eller studenter sendt ut til landsbygden som hadde fått en viss medisinsk utdannelse (som kunne variere fra noen uker til et drøyt år) for å arbeide på landsbygden der det ikke var noen regulært utdannede leger. De ble utstyrt med som regel heller sparsommelige forråd av både vestlig og kinesisk medisin.