cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pierre Étaix
Skuespiller, clown, regissør
I begynnelsen av 1960-tallet regisserte Étaix sine første egne kortfilmer, Rupture og Heureux anniversaire, hvorav den sist nevnte ble belønnet med en Oscar for beste kortfilm. Filmene ble produsert i samarbeid med Jean-Claude Carrière, og var av stor betydning også for hans karriere. Pierre Étaix gjorde deretter fire langfilmer under 1960-tallet, alle preget av fysisk humor med hyldester til Keaton og Max Linder. Langfilmsdebuten Frieren fra 1962 ble tildelt Louis Delluc-prisen.
I år 1971 grunnla han l'Ecole Nationale du Cirque («Den nasjonale sirkusskole») sammen med sin hustru Annie Fratellini, viet størstedelen av 1970-tallet til dettr. På 1980-tallet vendte han tilbake til filmen, blant annet med langfilmen L'âge de Monsieur est avancé fra 1987, en hyllest til regissøren Sacha Guitry, med Étaix' egne fremgangsrike teaterstykke som utgangspunkt.
Internasjonalt medvirket han blant annet i Federico Fellinis Clownene fra 1970, samt Jerry Lewis' beryktede konsentrasjonsleirfilm The Day the Clown Cried, som imidlertid viste seg å være så kontroversiell at den aldri ble lansert offentlig.
På grunn av en rettighetstvist var Étaix' filmer lenge utilgjengelige og forsvant fra den brede almenhets bevissthet. På begynnelsen av 2010-tallet ble tvisten løst, og filmene fikk et visst oppsving da de fikk oppmerksomhet ved filmfestivalen i Cannes i 2010.
Han døde 14. oktober 2016 som gølge av en infeksjon.
Pokémon Conquest
Pokémon Conquest (japansk: ) er et strategirollespill til Nintendo DS utviklet av Tecmo Koei og utgitt av Nintendo.
Spillet var en crossover mellom Pokémon-serien og Nobunga's Adventure-serien, og ble først utgitt i Japan i mars 2012, før det ble utgitt i Nord-Amerika og Australia i juni samme år, og i Europa i juli.
Handling
Spilleren, ledsaget av en pokemon Eevee, må reise gjennom hele Ransei-regionen. Underveis blir man venn med flere forskjellige Pokémon. Spilleren må slåss mot en rekke andre krigere, i forsøk å erobre og forene hele regionen. Spilleren får tilgang til flere Pokémon i løpet av spillet, som kan bruke forskjellige angrep eller bevegelser. De forskjellige krigerne og krigsherrene i spillet er oppkalt etter skikkelser fra japansk historie, og spillets antagonist Nobunaga er en oppfatning av den virkelige historiske figuren Oda Nobunaga.
En legende har blitt forutsagt at den personen som kan forene samtlige 17 kongedømmer i Ransei-regionen vil få en mulighet til å møte den legendariske Pokémon som skapte hele Ransei-regionen. Krigere og krigsherrer over hele regionen har forsøkt å oppfylle denne forutsagte legenden, noe som resulterte i en rekke konflikter. Spillet begynner med at spilleren blir utnevnt til krigsherre over Aurora, og får i oppdrag å erobre kongedømmene Violight, Chrysalia og Pugilis.
John Key
John Phillip Key (født 9. august 1961) er en newzealandsk politiker: Han ble 19. november 2008 statsminister på New Zealand. Den 5. desember 2016 kunngjorde han at han ville gå av og levere sin avskjedssøknad 12. desember samme år. Han ble etterfulgt som statsminister av Bill English. Key var leder av det konservative National Party på New Zealand.
I 2017 ble Key utnevnt til Knight Grand Companion av New Zealands fortjenstorden. Han ble dermed opphøyd i ridderstanden og fikk rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn.
Trillingvatnet
Trillingvatnet er en innsjø i Sør-Varanger kommune i Troms og Finnmark. Den ligger i Tårnelvas nedbørfelt og har et areal på 0,69 km². Sjøen er regulert som magasin for Valvatn og Kobbholm kraftverk.
Vannføringen fra Trillingvatnets nedbørfelt blir via en kort kanal og en tunnel overført til Store Valvatnet øverst i Kobbholmsvassdraget for å nyttes i kraftverkene der. Overføringen utgjør rundt halvparten av vannføringen i Kobbholm kraftverk.
Patrick Picot
Patrick Picot (født 22. september 1951), fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva. Picot ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1980 i Moskva. Han var med på det franske laget som vant lagkonkurransen i kårde foran Polen og Sovjetunionen. De andre på laget var Philippe Riboud, Hubert Gardas, Philippe Boisse og Michel Salesse.
Patrick Picot var Frankrikes Fekteforbunds vicepresident fra 2004 til 2008.
Colon Mc.Merk
Cormac McLaggen
Nicholas Fadler Martinsen
Nicholas Fadler Martinsen (født 1994) er en norsk seiler.
Han er tatt ut til å representere Norge under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han deltok i nacra 17 med en 19.-plass.
Sigurd Werring
Sigurd François Werring (født 8. mars 1930 i Kristiansund, død 17. januar 2001 i Trøndelag) var en norsk skuespiller.
Familieliv
Werring ble født i Kristiansund, der farens familie var fra. Moren var fransk. En av hans to eldre brødre var forfatteren og avismannen Henri Werring.
Han var gift med skuespillerkollegaen Helle Ottesen. Sammen fikk de tre barn, deriblant sangeren og skuespilleren Marthe Werring Holmern.
Divinópolis
Divinópolis er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Informatør
Informatører ivaretar informasjons- og kommunikasjonsfunksjonen i en organisasjon. Målet for arbeidet er å bedre omdømmet for organisasjonens virksomhet.
Mulige titler: Informasjonskonsulent, -rådgiver eller -ansvarlig.
Fagutdannelse innen informasjon og samfunnskontakt kan tas ved Høgskolen i Hedmark (Rena), på Høgskulen i Volda og ved Norges Markedshøyskole.
Dario García
Dario García (født 20. juli 1968) er en argentinsk judoka.
Han representerte Argentina i Sommer-OL 2000 i Sydney, der han ble utslått i omspillet.
De amerikanske Jomfruøyers flagg
De amerikanske Jomfruøyers flagg ble offisielt tatt i bruk i 1921, fire år etter at USA kjøpte Dansk Vestindia av Danmark. Flagget består av en forenklet versjon av riksvåpenet til USA, med bokstavene V og I på sidene. Bokstavene står for Virgin Islands, engelsk for jomfruøyene. Ørnen holder en olivenkvist i det ene kloet og tre piler i det andre, som symboliserer de tre store øyene i De amerikanske Jomfruøyer, St. Thomas, St. John og St. Croix.
Rakhshan Bani-Etemad
Rakhshan Bani-Etemad (født 3. april 1954 i Teheran i Iran) er en iransk filmregissør bosatt i Iran. Hun er ansett som ledende kvinnelig regissør, og filmene hennes har blitt hyllet på internasjonale festivaler, så vel som å være bemerkelsesverdig populært med iranske kritikere og publikum.
Hard Rock Café Singapore
Hard Rock Café Singapore er en del av en amerikansk restaurantkjede. Den holder til i finansbyen Singapore, men det finnes lignende restauranter spredt over hele verden. Hver restaurant har en unik fremtoning, med musikalske klenodier fra verdensberømte artister, samt mange fra landets egne artister. Selve kjeden ble etablert i 1971, mens restauranten i Singapore ble åpnet 6. februar 1990. Stedet ligger midt i hjertet av verdens travleste havneby.
Martine Steller Mortensen
Martine Steller Mortensen (født 11. november 1994) er en norsk seiler.
Hun er tatt ut til å representere Norge under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun deltok i nacra 17 med en 19.-plass.
José Figueroa
José Figueroa (født 21. oktober 1970) er en puertoricansk judoka.
Podocopida
Podocopida er en orden av muslingkreps, som er små krepsdyr. Denne ordenen består ellers av 5 underordener og 24 familier med anslagsvis 1.225 kjente arter, alt etter hvilke undergrupper man regner med. Det har tidvis vært foreslått at gruppen også omfatter gruppen Platycopida, men dette oppfattes (2013) snarere som en søsterorden.
Totalt er minst 244 arter av gruppen observert i nordlige strøk inklusive Nordøst-Atlanteren, Middelhavet, Østersjøen, Norskehavet og Barentshavet, per 1996. Flest observerte arter, i taksonomisk underlagt rekkefølge, hadde slektene Krithe (3), Cytheridea (3), Neocytherideis (3), Eucythere (4), Cythere (3), Hemicythere (5), Xestoleberis (5), Cytheromorpha (3), Loxoconcha (4), Pseudocythere (3), Bythocythere (9), Sclerochilus (10), Cytherois (6), Paradoxostoma (20), Paracytherois (3), Cytheropteron (16), Hemicytherura (3), Cytherura (3), Microcytherura (2), Semicytherura (19), Argilloecia (3), Pontocypris (5), Cypridopsis (3), Cyprinotus (3), Candona (6), og Cyclocypris (3).
Nærmere taksonomisk plassering
Taksonomien av muslingkreps er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Systematikken er basert på morfologi snarere enn på genetiske studier. Gruppen var tidligere delt i bare to underordener - Podocopina og Metacopina - men disse har siden blitt delt opp i flere underordener basert på morfologiske og genetiske studier. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life: , men i hovedregelen WoRMS-databasen.
Divisa Alegre
Divisa Alegre er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
MKB 4./516 Dietl
Batterie Dietl (MKB 4./516 Dietl) var en kanonstilling under den andre verdenskrig i Bø på Engeløya i Steigen i Nordland, som ble beordret bygget av Adolf Hitler i 1942. Kanonene hadde utsyn over Vestfjorden til Lofoten.
Historie
Etableringen av Batterie Dietl på Engeløya ble ikke bestemt ved en tilfeldighet. Tyskerne hadde hatt en observasjonspost før batteriet kom. Valget av plasseringen på Grådusan må ses i sammenheng med de andre kystartilleri-etableringene, både i Lofoten og Ofoten/Sør-Troms. Batteriets plassering bekreftet Engeløyas gode taktiske plassering for å kunne beskyte skip i Vestfjorden og dermed beskytte innseilingen til Narvik. Sammen med batteriet på Trondenes i Harstad behersket batteriene med Adolfkanoner alle innseilingsaksene til Narvik. Det var også formålet med å bygge de to 40,6 cm batteriene på de to stedene. Narvik var en strategisk viktig havn for tyskerne på grunn av malmeeksporten fra Sverige. Fra Batterie Dietl ble det aldri avfyrt annet enn prøveskudd med kanonene. De deltok aldri i aktive krigshandlinger.
Det eksisterer per i dag (2012) rom i festningen som ikke er blitt funnet, det sies eksempelvis at sykestuen på festningen ble murt og gravd igjen da tyskerne innså at krigen var tapt uten at man i senere tider har funnet ut hvorfor dette ble gjort. Dette rommet eller "delen" av festningen har aldri blitt funnet grunnet at den lå uavhengig plassert i forhold til Batteriet selv og at man derfor ikke har noen utgangspunkt i hvor man skulle kunnet starte letingen, man vet heller ikke hvor stort det var eller hvor dyp inngangen lå i forhold til bakkenivå. Det har vært sagt at enkelte innbyggere i Steigen har vært i besittelse av en rekke gjenstander fra festningen, men om originale tegninger og konstruksjonsmodeller kan ha vært blant disse er det ingen som vet. Om originale tegninger eller konstruksjonsmodeller i det hele og det store eksisterer i dag vet man heller ikke.
Bemanningen var 68 mann per kanon per skift, med tre skift i døgnet. 20 av disse arbeidet i kanontårnet, mens den resterende delen av mannskapet arbeidet andre steder i bunkeren. Inne ved kanonfestet er den solide muren 3,5 m tykk og var fundamentert for å stå imot trykkbølgene. Sirkelen er 29 m i diameter, som gir et flateinnhold på 615 kvadratmeter.
Historien som går blant dem som fortsatt husker tyskernes opphold i Steigen, er at da tyskerne avfyrte sitt første prøveskudd med kanon(ene), ble alle vinduer i kilometers omkrets knust.
Museum
I dag tilhører Batterie Dietl Nordlandsmuseet. Kanonene er fjernet, men man kan fremdeles se de enorme fundamentene. En av bunkerne er innredet med utstillinger, dokumentarstoff, billedspill og gjenstander, og har guidet omvisning i sommersesongen.
Batteri Dietl hadde OP-poster som skulle lede ilden under trefninger. En av disse postene lå ytterst på Lundøya på Øksnes gård. (Muligens var dette den eneste, men det vet vi ikke med sikkerhet.) Posten var plasser på den høyeste kollen (kalt Tyskhågen) ut mot Vestfjorden. I dag ligger ennå piggtråd rundt posten, og fundamentet til kikkerten som var i bruk, står ennå oppe på høyden med sine tre bolter stikkende opp. Tyske soldater som var utplassert på Øksnes, hadde forlegning i brakker oppe på høyden. Det var telefonkontakt med batteriet via utlagte linjer. (Et eksemplar av felttelefonene er bevart ute på gården.) Hvor disse linjene nøyaktig var ført frem, vet en ikke, men de måtte krysse sundet over til Skagstad. De to siste krigsårene påvirket i stor grad livet på de to gårdene ute på Øksnes. I mørketiden måtte alle vinduer dekkes til, og ikke noe lys måtte komme ut. Alle arbeider med å bygge posten oppe på høyden, ble utført av fanger som var stasjonert på Bø.
Omalorphanus
Omalorphanus er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien punktøyekortvinger (Omaliinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
En liten, avlang, fint hårete, halvblankt svart kortvinge. Hodet er ganske stort og bredt med små fasettøyne, antennene er trådformede og noe lengre enn hode + pronotum. Pronotum er omtrent så bredt som hodet, rundet med markert siderand. Dekkvingene er ganske korte, rundede. Bakkroppen er avlangt oval, en del bredere enn forkroppen.
Utbredelse
Arten er bare kjent fra Oregon (Cascade Range).
Sifjorden
Sifjorden er en fjord på Senja i Senja kommune i Troms og Finnmark. Fjorden er 10 kilometer lang. Den begynner mellom Varden i nord og Blåstranda i sør, hvor fjorden er rundt 4,5 kilometer bred. Den går herfra østover til Sifjordbotn. Like ved Varden går fjordarmen Veidmannsfjorden østover til Veidmannsbotn. På sørsida av fjorden ligger Kvænbukta lengst øst i fjorden, og litt lenger nord ligger vågen Gjeska. Sifjorden fortsetter mot nordøst, hvor bygda Sifjord ligger på nordsida av fjorden nesten helt inne i fjorden.
Ruslan Seilkhanov
Ruslan Seilkhanov (født 30. oktober 1972) er en kasakhstansk judoka.
Han representerte Kasakhstan under Sommer-OL 2000 i Sydney, der han ble utslått i omspillet.
De nederlandske Antillers flagg
De nederlandske Antillers flagg var hvitt med en horisontal blå stripe og en rød vertikal stripe. I midten er det fem hvite, fem-taggede stjerner i en oval formasjon. Stjernene representerer de fem hovedøyene Bonaire, Curaçao, Saba, Sint Eustatius og Sint Maarten. Flagget ble adoptert 19. november 1959; inntil 1986 hadde det seks stjerner, men dette ble endret da Aruba fikk «status aparte» innen det nederlandske kongeriket, og ble skilt ut til egen stat.
Flagget gikk ut av bruk 10. oktober 2010, da De nederlandske Antiller ble oppløst, og delt inn i Curaçao og Sint Maarten som egne land innen kongeriket, samt de tre spesialkommunene innen det nye Karibisk Nederland.
Guvernørens flagg
Guvernørens flagg var hvitt med to striper med Nederlands flaggs farger øverst og nederst, og De nederlandske Antillers flagg i midten.
Sulitjelma gruber
Sulitjelma gruber var et norsk gruveselskap som utvant kobber, svovelkis og sink i Sulitjelma i Fauske kommune. Virksomheten startet med prøvedrift i 1887. Fra 1891 til 1933 var virksomheten registrert som et svensk selskap, Sulitelma Aktiebolags Gruber. I årene 1933 til 1983 var selskapet norskregistrert under navnet A/S Sulitjelma Gruber, og fra 1983 til nedleggelsen i 1991 var selskapet statseid og bar navnet Sulitjelma Bergverk AS.
Flere tekniske nyvinninger og oppfinnelser ble gjort, blant annet den såkalte knudsenprosessen og noe senere verdens første elektriske smelteovn for kobber. Også senere i verkets historie ble det gjort mange forbedringer, spesielt innen oppredning og smelting. På begynnelsen av 1900-tallet var Sulitelma Gruber den nest største industribedriften i Norge.
Sulitjelma var i starten en isolert fjellbygd bebodd kun av nybrottsmenn, men befolkningen økte raskt i takt med gruvedriften, fra cirka 50 rundt 1890 til nesten 3 000 i 1910. Boforholdene for arbeiderne var svært primitive, arbeidsforholdene harde og helseskadelige. Klasseforskjellene mellom arbeidere, stigere og funksjonærer var påtagelige. Etter det store folkemøtet på det islagte Langvatnet i januar 1907, da den første arbeiderforening stiftet, ble forholdene gradvis bedre.
Under andre verdenskrig ble Sulitjelma Gruber ansett for å være så viktig for tysk krigsindustri at produksjonen for enhver pris måtte holdes i gang. Til tross for at Gestapo visste at ansatte drev illegale aktiviteter, unnlot de å gripe inn ettersom de fryktet at arrestasjon av nøkkelpersonell ville ramme produksjonen.
Oppgangstiden etter andre verdenskrig gikk over i usikkerhet da kobberprisene gjorde et kraftig fall i 1975. Den svekkede lønnsomheten som fulgte førte til rasjonaliseringer av driften og oppsigelser. Da var det også nødvendig med store investeringer i det etterhvert gamle anlegget. Blant annet var forurensningen fra smeltehytten blitt et stadig større problem, som bare kunne løses med et kostbart renseanlegg. Omstillingstiltak ble gjort, men disse er i ettertid vurdert til å ha vært mislykkede. Gruvedriften opphørte i 1991.
I løpet av rundt 100 års drift ble det hentet ut 6 millioner tonn metall og svovel. Det aller meste var svovel. Resten var 0,47 millioner tonn kobber og 215 tonn sink, samt 282 tonn sølv og 3,7 tonn gull.
Geologi og malmressurser
Gruvevirksomheten har utnyttet erts i et såkalt ertsdistrikt, kalt «Sulitjelma ertsdistrikt», med et areal på rundt 100 km². Det er kjent 25 ertsforekomster, med en total sulfidmasse på 35 millioner tonn. Ertskroppene er tabulære (lagdelte) og elongerte (langstrakte). Den største er 1200 meter lang og 300 meter bred. Tykkelsen (mektigheten) er sjelden mer enn 5 meter, gjennomsnittlig mektighet er cirka 2 meter.
Minst 80 % av sulfidmassen består av massiv malm, rik på svovelkis (pyritt). Det er også noe kobberkis (chalkopyritt), magnetkis (pyrrhotitt), sinkblende (sfaleritt) og blyglans (galenitt). I gjennomsnitt inneholder malmen før uttak 20 % svovel, 1,8 % kobber, 0,4 % sink, samt 0,5 gram gull og 30 gram sølv per tonn malm.
Ertskroppene inneholder også årer, som er inndelt i to typer: I malmen er det også lave konsentrasjoner av en lang rekke andre mineraler.
Kobberkis er et mineral bestående av grunnstoffene kobber, jern og svovel, med formelen CuFeS2. For kobberutvinning går den videre prosessen ut på å bli kvitt svovel og jern. Svovelkis er et mineral som har kjemisk formel FeS2, her består videreforedlingen i å få frigjort svovel.
Kobberfunn og skjerping
Fra den første svovel- og kobberkisen ble funnet til prøvedrift kom i gang tok det mange år. Hovedårsaken var de store finansielle kostnadene som var nødvendig for å kunne utnytte malmen, spesielt på grunn av den lange avstanden fra gruvefeltene til en mulig utskipningshavn. Industrimannen og konsulen Nils Persson var den som først drev og finansierte foretaket. En tid etter hans død var det svenske storbanker som var hovedaksjonærer, helt til selskapet ble norsk.
Mons Petter oppdager malm
Før gruvevirksomheten startet i Sulitjelma var stedet svært avsidesliggende. Samer hadde holdt til i fjellene rundt Sulitjelma i lange tider. Sannsynligvis er de første som beveger seg inn i området utenom samene, medlemmene av grensekommisjonen av 1762. Göran Wahlenberg utførte i 1807 observasjoner og undersøkelser i Sulitjelmafjellene. Med dette ble Sulitjelmamassivet det best beskrevne fjellområdet i Skandinavia. De første rydningsmenn slo seg ned rundt 1848. Disse livnærte seg av husdyr, skogsdrift, jakt og fiske, samt salg av ved.
Samen Mons Andreas Petersen (1829-1886), eller bare Mons Peter, er den som for ettertiden er kjent for oppdagelse av kobber i Sulitjelma-området. Mons Peter bodde på den lille gården Skones ved Lakså ved Øvervatnet. Om somrene brukte han å ta ut tømmer fra de store furuskogene i traktene rundt Langvatnet. Han hadde da lagt merke til rustganger i fjellet. I 1858 fant han noe der som han trodde var gull. Funnet tok han med til kjøpmannen Bernhard Koch på Venset, som mente at vekten neppe kunne stemme med at det var gull.
Koch hadde interesse for geologi og malmfunn, men dro ikke selv opp til Langvassdalen før i 1866. Med seg hadde han lensmannen i Skjerstad, som eide området der funnstedet lå, samt minerer Ole Gundersen Moland fra Østerkløft. På denne turen ble det gjort interessante funn på Furuhaugen og Sandnesodden. Disse funnene ble lest opp på kirkebakken i Skjerstad den 27. mai 1866.
Til tross for at det begynte å gå rykter om metallforekomster i Sulitjelma, skjedde det ikke noe mer før i 1876. Den sommeren fant rydningsmennene Mads Pedersen fra Solvik samt Sakarias Sørensen og Søren Larsen fra Sulitjelma enda flere malmsteiner. De tre mennene tok kontakt med Koch for å fortelle om sine funn. På denne tiden var bergkandidaten Tønnes Lassen i området, og han ble med på de videre undersøkelsene. Lassen reiste hjem til Kristiania høsten 1876, men lovet å komme tilbake neste sommer. Samme høst dannet de tre rydningsmennene og kjøpmannen et interesseforetak som de kalte «Vattenbygdens Kobberskjerp». Senere ble også Lassen med som en femte partner.
Mislykket prøvedrift
I mai 1877 kom Lassen tilbake til Langvassdalen. I løpet av vinteren hadde han fått grosserer Johan Martin Dahll i Kragerø til å finansiere prøvedrift av malmfunnene på Furuhaugen. Prøvedriften i Sulitjelma ble satt i gang i juli, og pågikk sammenhengende i elleve måneder. Det ble da drevet ut 60 tonn kobbermalm med et innhold av cirka 3 % kobber. Grosserer Dahll hadde stor interesse for bergverksdrift. Han hadde fra før eierinteresser i gruvene på Ødegården Verk i Bamble. Da han døde i 1877 stoppet arvingene hans videre finansiering av gruven på Furuhaugen. Hans bror Tellef Dahll var selv bergmester, og han hadde vært i Sulitjelma, sett på forekomstene og forholdene ellers, og konkludert med at gruvedrift ville være ulønnsomt. Selv om Koch hadde begynt å planlegge transportvei fra Langvassdalen og ut til havet, mente bergmester Dahll at transportveien ville være for vanskelig. De rundt 50 personene som allerede bodde ved Langvatn hadde beskjedne krav til transportvei i forhold til moderne industri.
Aktiviteten i Langvassdalen lå etter dette stille i rundt tre år, inntil ingeniør Nils Henrik Bruun fra Bergen kom på banen. Han hadde kjøpt en part i Vatenbygdens kobberskjerp fra Sørensen. Bruun drev flere stoler (loddrett gruvesjakt) etter malmgangene, satte i gang forskjellige prosjekter og arbeidet med en noenlunde fremkommelig vei ned mot Sjønstå. Malmen ble fraktet med båt på Langvatnet, videre derfra ble den fraktet på slede når det ble vinterføre ned til Sjønstå. Fra Sjønstå skulle malmen fraktes med båt over Øver- og Nedervatn til havet ved Finneid om somrene. Arbeidet med å bryte ut malm fortsatte til høsten 1884. Bruun innstilte da driften, fordi han anså transporten helt ut til havet for å være for vanskelig, selv om han kunne konstatere at det fantes malm nesten overalt og i store mengder.
Deleierne i Vatenbygdens kobberskjerp var likevel optimistiske. De mente at de store malmforekomstene var drivverdige, og følgelig arbeidet de med å finne så mye og så god malm som mulig for å bevise at det var økonomisk forsvarlig å sette i gang permanent gruvedrift. Blant annet fant de et nytt stort malmfelt på sørsiden av Langvatnet, der Jakobsbakken gruve senere ble anlagt.
Nils Persson kommer inn
Malmen fra Langvassdalen var hovedsakelig svovel med ispreng av kobber. Den svenske industrimannen Nils Persson fra Helsingborg i Sverige fattet interesse for malmen fra Sulitjelma da han var hos et agenturfirma i København i 1886. Her fikk han se en prøve av svovelkis, dermed ble han satt i forbindelse med Koch på Venset. Persson fikk kjøpe gruverettighetene i Sulitjelma for 100 000 kroner. Senere samme høst fikk han rede på at den svenske gruveingeniøren Alfred Hasselbom oppholdt seg i Trondheim. Persson kontaktet Hasselbom og engasjerte ham til å reise til Sulitjelma for å inspisere gruvene. Etter befaringen returnerte Hasselbom til Helsingborg for å avlegge rapport til Persson. Han bragte med seg prøver som virket meget lovende. Til tross for at Persson ble advart om at Sulitjelma lå svært uveisomt til, var han villig til å gjøre et forsøk med gruvedrift.
Hasselbom reiste tilbake til Sulitjelma den 11. februar 1887. Med seg hadde han flere arbeidere som brøt ut malm som Persson ville ha til sitt laboratorium for undersøkelser. Malmen ble tatt ut i området som senere ble til Furulund. Hele 460 tonn malm ble fraktet med hest og slede ned til Sjønstå. Senere på våren da Øvre- og Nedrevatn ble isfritt ble malmen fraktet videre til Finneid med fembøringer (nordlandsbåter). Malmen ble losset på en seiljakt som førte den til Helsingborg. Hensikten var å få undersøkt om malmen var god nok. Utfallet av prøvene ville altså bestemme om det skulle bli fortsatt drift i Sulitjelma.
Analysene av malmen falt så godt ut at Persson straks bestemte seg for å fortsette prøvedriften. Det ble besluttet å tilby Skånska Superfosfat Aktiebolaget gruvene, på betingelse av at de sendte en kommisjon for å undersøke forholdene i Sulitjelma. Superfosfatbolaget var forøvrig et foretak Persson selv hadde startet opp, og dette foretaket hadde behov for svovel til sin produksjon av kunstgjødsel. I jubileumstidsskriftet Kobbereventyr het det følgelig at det skånske jordbruket ble Sulitjelmas mor.
Oppstart av regulær gruvedrift
Hasselbom og andre ingeniører bodde i et enkelt hus ved Furulund, der dagens administrasjonsbygning og messebygning ligger. Her var det også stall for hestene som ble brukt til transporten. Sommeren 1888 ble det opprettet en liten handelsbod og bygget en enkel pram for malmtransport over Langvatnet. Prammen skulle føres med seil, men dette var en så mislykket konstruksjon at prammen ble oppgitt. Neste vinter ble det istedenfor bygget to listerbåter. Produksjonen gikk så bra at høsten 1889 ble den første malmlasten utskipet med dampskip fra Finneid.
I februar 1890 ble Friederich Vatter ansatt som direktør for foretaket. I løpet av sommeren 1890 ble det bygget et gruvemagasin, tre brakker, bakeri, kontorbygning og butikk. Man startet også å bygge et dampkjøkken og påbegynte en direktørbolig. En tysk gruveingeniør ble ansatt for å starte opp gruver forskjellige andre steder i Sulitjelmafjellene, blant annet ble det startet opp gruve på Jakobsbakken.
Transporten var fortsatt et uløst problem i 1890. En rekke spesialister kom for å se på mulighetene, blant annet en representant for et taubanefirma i Köln. En kom frem til at det beste alternativet måtte være en jernbane opp Sjønstådalen, slik Persson allerede noen år tidligere hadde tenkt på.
Enkelt oppredningsverk
Det vil alltid følge med en del uren kis og grus når det brytes ut malm. Før man kan foredle malmen er det derfor behov for å bearbeide den i et oppredning sverk. Da Persson besøkte gruvene sommeren 1891 besluttet han å rådspørre direktør Olaf Aabel Corneliussen ved Vigsnes Verk om hvordan man best kunne etablere et oppredningsverk for gruvene i Sulitjelma. Da Corneliussen ankom Sulitjelma ble Vatter, Persson og Corneliussen enige om at Fagerli var det beste stedet å etablere oppredningsverk, smeltehytte, vaskerier (hovedvaskeri og slamvaskeri, egentlig flotasjon) og kraftverk (vannkraftverk). Fagerli ligger ved østsiden av Langvatnet, der Balmielva har sitt utløp. Kraftverket skulle utnytte vannet i Balmielva, og ved å legge de energikrevende anleggene nær elven ville kraftoverføringen bli kort.
Delene til disse nye anleggene ble fraktet sjøveien og videre opp til Sulitjelma våren 1892.
Corneliussen var meget begeistret for Sulitjelma, både når det gjaldt malmforekomstene og naturskjønnheten i området. Direktør Vatter hadde samtidig besluttet å forlate Sulitjelma, og Corneliussen overtok direktørstillingen den 1. april 1892.
Teknisk utvikling
I Sulitjelma skjedde det stadig forbedringer av kobberutvinningen, i takt med at oppredningsmetoder og smelteteknologien ble videreutviklet. Viktigst var kanskje likevel bedre tilgang og pris på kull og koks.
Gruvedriften ble raskt mer omfattende og den tekniske utviklingen fortsatte i stort tempo, noe som sendte impulser til andre bergverk i landet, ikke minst i Nord-Norge. I 1900 hadde Sulitjelma overtatt fra Røros Kobberverk tidlijgere hadde spilt som landets betydeligste bergverk, I årene 1896–1913 økte produksjonen av svovelkis og kobbermalm fra rundt 52 000 tonn til 516 000 tonn. En av årsakene var at veksten i elektrotekniske industri førte til stadig større etterspørsel etter kobber. Elektroindustrien etterspurte på denne tiden rundt halvparten av verdens kobberproduksjon. Men kobber var også nødvendig for skipsbygging, byggeindustrien og generelt til maskiner i industri og husholdninger.
Trykkluftbor ble tidlig tatt i bruk i Sulitjelma, selv om manuelle håndbor også var i bruk i flere år. I 1913 ble det tatt i bruk svenske hammerboremaskiner i de aller fleste gruvene. Første trinn i foredlingen av malmen var sjeiding, en manuell sortering av steinene som er brutt ut av gruvene. Ved hver av gruvene ble det bygget sjeidehus (oppredningsverk) der dette arbeidet ble utført. Malmen ble sortert i tre kategorier; ren kobberkis, ren svovelkis og blandingsmal. Kobberkisen ble sendt videre til røsting og smelting i smeltehytten. Svovelkisen ble på denne tiden sendt til Helsingborg uten videre lokal bearbeiding. Blandingsmalm ble først behandlet i vaskeriet, der svovelkis, kobberkis og verdiløse bergmineraler ble skilt.
I sjeidehusene ble råmalmen grovknust og sortert. Arbeiderne her ble etterhvert kvinner som stod ved et transportbånd og plukket ut gråberg fra kisen for hånd. Prosessen ble kalt for sjeiding. Kvinnene som utførte arbeidet ble kalt for sjeidersker. Denne arbeidsmetoden var lite effektiv, ettersom kisen bestod av meget små og dyrebare partikler. I Sulitjelma skulle det etterhvert vise seg at spesielt metodene som ble utviklet innenfor malmknusing, sjeiding, vasking og smelting ble banebrytende. En samlebetegnelse på dette er oppredning. I 1905 var det 74 personer som arbeidet med oppredning i Sulitjelma.
Enkel smeltehytte og utendørs røsting
Den første smeltehytten og andre industrianlegg ble bygget i Fagerli. Der var det Balmielva som ble brukt som energikilde. Smeltehytten stod ferdig i 1894. Malmen og tilslagsmaterialet ble fraktet med prammer om sommeren når Langvatnet var isfritt. Malmen som ble sendt til smeltehytten hadde et kobberinnhold på 5-7 %. Målet var å få til en skjærstein med 35-40 % kobber. Skjærstein er et anrikningsprodukt som inneholder kobber, sulfid og jern, samt edelmetaller, dette kalles også kobbermatte.
For å få så høyt kobberinnhold måtte man få vekk svovelet; det skjedde ved at man røstet malmen. Malmen ble da lagt i avlange hauger på et underlag av bjørkeved som ble satt fyr på. Slike røsthauger brant i flere måneder fordi malmen i seg selv utgjorde brensel som avga kraftig varme under oksidasjonsprosessen. Et komplisert forhold med denne produksjonen var at lufttilførselen og dermed varmeutviklingen måtte reguleres nøye. Det gjorde man ved å legge grus og småmalm over røsthaugene. Godset i røsthaugene måtte ikke få anledning til å smelte, men bare gløde og sintre.
Den røstede malmen ble videre transportert til smeltehytten like ved. I smeltehytten var det opprinnelig bare en såkalt høyovn, også kalt skjærsteinsovn eller bare smeltovn, for videre bearbeiding. Høyovnen hadde en innvendig og utvendig stålmantel, med sirkulerende kjølevann mellom disse, en såkalt waterjacket-ovn. Røsten ble tilsatt 10-15 % koks i ovnen, dessuten tilsatsmidler. Smeltemassen som ble tappet ut av høyovnen fløt ut i en beholder der skjærsteinen sank til bunns, mens slagget fløt på toppen og ble separert ut.
Den første tiden var produksjonen både vanskelig og kostbar. I 1894 ble det produsert 1040 tonn skjærstein med et innhold av 33,17 % kobber. Produksjonskostnadene var 38,01 kroner per tonn. I de første tre årene ble det kun produsert skjærstein i Sulitjelma, men en var interessert i et sluttprodukt med større kobberinnhold.
Bessemerprosessen tas i bruk
På denne tiden var bessemerprosess en kjent metode for fremstilling av metaller. I Sulitjelma ble bessemerkonvertorer tatt i bruk i februar 1897. Bessemerprosessen hadde blitt brukt i kobberfremstillingen på Røros siden 1888, og erfaringene derfra ble lagt til grunn også i Sulitjelma. Man hentet folk fra Røros til å lære opp arbeiderne til å bli såkalte kobberblåsere. Bessemeringen foregår i en stor konverter eller kjele konstruert som en horisontal trommel av tykke stålplater. I Sulitjelma ble kjelen fôret innvendig med ildfaste steiner bestående av kvarts og leire. Fôringen er dermed med i den kjemiske prosessen. Bessemerkonverteren er åpen i toppen. På siden er det blåsepiper (dyser) for å blåse inn trykkluft.
Prosessen i bessemerkonverteren gikk over to trinn. Trykkluft ble blåst inn i den flytende skjærsteinen, som bestod av CuS og FeS. Jernet ble oksidert til FeO og svovelen ble oksidert til SO2. FeO reagerte videre med kvarts (SiO2) og ble til slagg. Dersom inneholdet av kvarts i smeltemassen ikke var høyt nok, ble det tilsatt ekstra. Når flammen som stakk opp av konverteren skiftet farge, visste man at det var på tide å snu konverteren for å tappe ut slagget. Deretter stod man igjen med en stor del av det ønskede metall, men nå i kjemisk forbindelse med svovel; Cu2S med et kobberinnhold på rundt 80 %. Dette første trinnet ble kalt slaggblåsing. Andre trinn bestod av mer blåsing som brant bort svovelet, såkalt kobberblåsing. Sluttproduktet var bessemerkobber, også kalt blissmer, som inneholdt rundt 99 % kobber. I dette var det også edelmetaller; 7 gram gull og 500 gram sølv i hvert tonn blissmer. I tillegg var det igjen en liten andel jern, svovel og oksygen i sluttproduktet.
Den første smeltehytten i Sulitjelma var oppført i tre. Den brant ned høsten 1898, men produksjonen fortsatte etter at det ble satt opp et provisorisk skur over ovnene. Det ble bygget en ny smeltehytte i Fagerli med fire ovner og to konvertere. Den nye hytten var murt opp av stein, og ruinen av den står fremdeles rett ved gruvemuseet i Fagerli.
Utvikling av knutsenmetoden
Røstingen av malmen ble foretatt utendørs i svære avlange hauger der prosessen tok flere måneder. Dette var en energikrevende prosess med bruk av mye bjørkeved. I tillegg ble bjørkeved benyttet til oppvarming i alle boligene på stedet. I 1896 var forbruket av bjørkeved til husholdningene 2 391 favner, og til røsting, smeltehytte og vaskeri gikk det med 342 favner. Selv om gruveselskapet disponerte et enormt område var skogressursene begrenset. Corneliussen forstod hvilke problemer som ville oppstå: på sikt ville all skog være hugd ned. I 1895 sendte han et brev til hovedkontoret i Helsingborg om å få installert koksovner i alle hus, slik at vedfyringen her i alle fall kunne opphøre. Dette ble ikke tatt til følge.
Det ble eksperimentert med hvordan røstehaugene best kunne anlegges. Blant annet fant en ut at bjørkeved ikke skulle legges i midten av haugene. Dessuten var det mest energieffektivt å bygge store røstehauger, med 1000-1100 tonn malm i hver.
Forbruket av koks i smeltehytten var også høyt. I 1895 utgjorde koksen 60 % av de totale utgiftene for smeltingen. I 1900 hadde en beregnet at forbruket av koks var 5,7 tonn per 1 tonn produsert kobber. Koks var dyrt og prisene steg, dermed hadde produksjonskostnadene økt med 44 % fra året før. I de følgende årene falt prisen på verdensmarkedet for kobber, noe som førte til store bekymringer.
Julius Emil Knudsen (1856-1944) var direktør i Sulitjelma ved forrige århundreskifte. Han ergret seg over all varmeenergien som gikk tapt ved denne primitive røsteprosessen. Knudsen startet forsøk for å utnytte energien fra malmens jern og svovel bedre. Det første forsøket ble gjort i 1902, etter noen år ble prosessen utviklet. For ettertiden er metoden kjent som knudsenprosessen, og den foregikk i egne ovner. I Sulitjelma ble en ny ovn av denne typen satt i drift i 1905. Noen år senere ble ytterligere to ovner tatt i bruk.
Knutsenovnene var en type konvertere foret med magnesittstein (bestående av magnesiumoksid). Den ble først varmet opp med koks, deretter ble malmen tilsatt. Ovnen var lukket, med dyser for å blåse inn luft (trykkluft). Koksen ble bare tilsatt i små mengder, for å få røsteprosessen i gang. Etter dette gikk prosessen av seg selv. Dermed hadde man en metode som utnyttet varmeenergien som svovel og jern utvikler ved oksidering (eksoterm reaksjon). Røsting og skjærsteinsmelting kunne nå gjøres i én prosess. Selv om ovnen altså hadde mulighet for å blåse inn luft, fortsatte en ikke prosessen med blåsing til rent kobber, fordi dette ikke var lønnsomt.
Alfred Unosen arbeidet i smeltehytta på denne tiden. I et intervju i 1956 fortalte han om utviklingen av knudsenprosessen: ''«Så kom knudsenmetoden. Når de begynte å smelte med knudsenovnen ble det satt vakt i hytteporten. Det gjaldt for enhver pris å hindre at noen uvedkommende fikk tak i patenten til direktør Knudsen, som ovnen ble oppkalt etter. Ovnen ble senere litt av en verdensartikkel, dette var jo noe helt nytt.» Imidlertid forteller Unosen at ikke alt gikk like enkelt for seg til å begynne med: «Den nye Knudsenovnen ble kjørt igang av Edin Christensen, Carlsson og Uno (Davidsen?) fra Saltdal. Det var da så mye røyk at jeg nesten holdt på å bli kvalt. Direktør Knudsen og andre storkarer sto i hytteporten. Til å begynne med var det visse vanskeligheter, ovnen var for trang i smelterommet, og det var heller ikke lufttrekk.»''
Innføring av knudsenprosessen førte til sterkt reduserte produksjonskostnader. Knutsen konstaterer at kronestanden for skjærsteinsmeltingen gikk ned fra 8,68 til 3,08 kroner per tonn, altså en reduksjon på 65 %. To knudsenovner kan i dag sees inne i ruinene som står igjen av smeltehytten i Fagerli.
Internasjonale patenter for knutsenovnen
Sulitjelmabolagets eiere i Helsingborg og direktør Knutsen så store muligheter for salg av lisenser for knutsenovnen. De første patenter ble tatt ut i 1902, to år senere hadde en patentbrev fra 30 steder i verden der en drev kobberproduksjon. Det kom ingeniører og andre eksperter på besøk til Sulitjelma for å se prosessen i smeltehytten.
For å avgjøre om den nye metoden kunne anvendes i andre kobberverker, ble det sendt malm for prøvesmelting i Sulitjelma fra andre gruver både i Norge og andre land. Forsøk ble også gjort med nikkelmalm. Helt fra Majdanpek i Serbia ble det sendt malm for uttesting. Kobberverket i Majdanpek innførte senere knutsenprosessen, der det ble installert tre ovner. I den forbindelse ble Edin Christensen sendt til Serbia for å bistå i oppstarten. Knudsenovner ble også solgt til USA, blant annet til United Verde mine i Arizona.
Elmoreprosessen tas i bruk
Elmoreprosessen, eller elmore-vakumprosessen som den også kalles, ble tatt i bruk i flotasjonsanlegget. Dette går enkelt forklart ut på at finknust malm blandes med vann i store kar, i bunnen av disse blåses det inn luft slik at små luftbobler stiger mot overflaten. På disse boblene vil kobberpartiklene feste seg, dermed flyter de opp til overflaten. Metoden gjorde det mulig å utskille selv små partikler av kobber fra gråberg. I Sulitjelma startet man med denne prosessen to år etter Åmdal bruk i Telemark.
I 1907 var oppbyggingen av det første flotasjonsanlegget i Sulitjelma etter elmoremetoden ferdig. Dette ga et biprodukt som kunne brukes andre steder i prosessen. Dermed ble det såkalte elmorekonsentratet tatt i bruk i knutsenovnene. Dette konsentratet inneholdt blant annet cirka 6 % Cu, 35 % Fe og 35 % S. Det tørkede elmorekonsentratet ble tilført den smeltede massen i ovnene. Knutsenovnene kunne da under gode forhold gå kontinuerlig i flere døgn. Det ble eksperimentert en hel del med knutsenovnene og prosessene rundt disse. Resultatet var at de gamle skjærsteinsovnene for en stor del ble overflødige. Tre av dem ble fjernet, mens den fjerde stadig var i bruk.
Elektrisk smeltehytte
En ny og mer avansert smeltehytte ble satt i gang i juli 1912. Dermed var det to smeltehytter i drift. Den nye hytten hadde en stor røsteovn, denne var en såkalt Wedgeovn som var syv etasjer høy og 6,5 meter i diameter. En hadde da et stort og avansert verk, men man så stadig etter forbedringer.
I september 1904 hadde fagbladet The Mining Magazine en artikkel om forsøk med elektrisk smelting av kobbermalm i Chile. Artikkelen ble lest av Perssons sønn, Sture Persson Henning som var ingeniør tilknyttet hovedkontoret i Helsingborg. Han sørget for å få artikkelen oversatt og sendt med brev til Knudsen i Sulitjelma. Henning lurte på om dette kunne være noe å tenke på for verket: «Man kunde kanske finna upp en combination af Eder Herr Direktör Knudsens smältpatent och elektrisk smältning?» Knudsen var skeptisk, han viser til at ikke andre metaller enn aluminium har vist seg utvinnbare med elektrisitet.
En del år senere forlot Knudsen Sulitjelma, smeltehytten hadde en annen sjef og kostbar drift økte interessen for å utnyttet vannfallene. I Sulitjelma og i fjellene rundt var det mange elver og innsjøer. Hytteingeniør Jens Westly begynte rundt 1912 å eksperimentere med elektrisk kobbersmelting. En gammel kulemølle ble brukt som mantel for forsøksovnen. Denne hadde to kamre; ett skjærsteinsrom og et slaggrom. I skjærsteinsrommet var overflatene utforet med magnesitt og i slaggrommet ble det benyttet silika. Videre hadde den tre kullelektroder for elektrisk tilkobling. Under eksperimentene ble ingeniører fra Elektriska provningsanstalten AB i Stockholm tilkalt for å overvåke prosessen. Noe senere ble det bygget en ny ovn med rektangulær form og hele seks kullelektroder. Under første verdenskrig var det vanskelig å få kull, dermed gikk den nye elektriske ovnen snart over i regulær drift.
Den rektangulære ovnen ble kjørt med en omsetning på 600 kW, mens den første runde ovnen gikk på 300 kW. Elektrisk kobbersmelting viste seg å være mye bedre enn det gamle anlegget. Derfor ble det i 1918 påbegynt en ny stor elektrisk smelteovn på 3000 kW.
Første verdenskrig forårsaker store problemer
Det oppsto så store problemer med tilgang på brensel at direktøren ved hovedkontoret i Helsingborg skrev i et brev: «Vore det icke möjligt att i större utsträkning äfven upptaga och tillgodogöra sig alla de trädstubbar, som ju i otalig mängd förekomma i våra skoger?». For vinteren 1916-1917 ble det innført rasjonering av kull for alle husstander i Sulitjelma. Hver familie fikk kun en bøtte kull per dag. I februar 1917 ga direktør Andreas Quale ordre til avdelingssjefene: «Paa grund af det knape kulforraad og de yderst smaa udsikter til foreløpig at erholde ny tilførsel af denne vare, meddeles herved, at den størst mulige indskrænkning strax skal foretages i alt forbruk af kul». Verket som på denne tiden hadde egen skogforvalter satte i gang med planer for forsert vedhugst, stubbebryting og torvuttak. En fant ut at myrene i området var av god kvalitet, dermed bestiltes to store elektriske maskiner for torvdrift. Flere fikk kurs i utnyttelse av torv.
Torvdriften ble ingen stor suksess, og situasjonen ble ikke bedre. Det ble sett på andre energikilder. Ingeniørene fikk i oppdrag å bygge om smeltehytten til kun elektrisk kobbersmelting. Styret besluttet å bevilge 44 000 kroner til ny elektrisk smelteovn. Det ble også bestemt at det skulle bygges et kraftverk på 3 500 hk ved Gjertruddammen for å skaffe elektrisk kraft til smelteovnen. Imidlertid var det mange problemer med å få realisert disse planene. Lønnsomheten i fiskeriene var stor, mange ville heller foretrekke å delta på Lofotfisket enn å arbeide i Sulitjelma. Arbeidsforholdene i smeltehytten var på denne tiden viden beryktet for den forferdelige svovelrøyken. De få som ble rekruttert til bedriften i denne tiden sa at om de ble overført til smeltehytten, ville de si opp øyeblikkelig.
Første verdenskrig sluttet i november 1918, mens den nye elektriske ovnene og mye annet avansert utstyr var under montering. Verden ble kastet ut i økonomisk kaos, noe som slo inn over Sulitjelma på nyåret 1919. All produksjon stanset for en tid opp, og enkelte gruver ble aldri satt i drift. Smeltehytten ble stanset den 21. februar. Arbeidet fortsatte med å sette opp den elektriske ovnen, men ovnen ble ikke satt i drift. I de ti påfølgende år ble det nemlig ikke framstilt kobber i Sulitjelma. Årsaken var finansielle problemer og dramatiske arbeidskonflikter.
Ny smeltehytte i Sandnes
Det gikk altså mange år uten drift i noen av smeltehyttene i Sulitjelma. I mellomtiden hadde metoder for malmriking utviklet seg mye. Ved såkalt selektiv flotasjon hadde en greid å få et konsentrat som inneholdt over 20 % kobber. I 1927 stod et nytt flotasjonsvaskeri klart, som utnyttet denne metoden. Bolagets styre bestemte å gjenoppta smeltingen, og bygge en helt ny smeltehytte. Den nye smeltehytten skulle bygges på Sandnes, rett ved det nye flotasjonsvaskeriet. Smeltehytten stod ferdig i juni 1929, og var på mange måter lik den eldre elektriske smeltehytten i Fagerli. En stor endring var imidlertid at røsting utgikk, dette på grunn av flotasjonsprosessen som ga så høyt kobberinnhold at dette produksjonstrinnet var unødvendig. Dermed hadde den nye smeltehytten bare to prosesser; elektrisk smelting og bessemering.
Homophileurus
Homophileurus er en slekt av biller som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
Middelsstore til ganske store, avlange, blankt rødbrune til svarte hornbiller. Hos denne slekten er pronotum mue bredere enn langt, med en bred og dyp midtfure, noen ganger også med en pigg på hver side. Hannen har to forholdsvis lange (sammenlignet med andre Phileurini) horn i pannen.
Levevis
Larvene utvikler seg under barken på døde trær, mest løvtrær. De ser ut til å leve mest av andre insekter og vokser raskt, utviklingen tar ca. 4 måneder. De voksne billene er aktive rovdyr som dreper og spiser andre insekter, men de spiser trolig også en del frukt. De kan leve opptil tre år som voksne.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Sør- og Mellom-Amerika.
Lionel Hutz
Lionel Hutz (stemmegitt av Phil Hartman) er en fiktiv figur i den animerte fjernsynsserien Simpsons. Hutz er en svært inkompetent og uetisk advokat som alltid er på desperat jakt etter klienter. Han blir ofte benyttet av familien Simpsons. Figuren ble «pensjonert» etter Hartmans død i 1998.
Postacie w serialu Simpsonowie