cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Donnchad mac Briain
Pilegrimsreise og død
Etter å ha lidt nederlag og mistet Munster, dro Donnchad som pilegrim til Roma. Han døde der i 1064, og ble gravlagt i mainistir Sdefain, Stefans kloster. Dette har blitt identifisert som kirken Santo Stefano Rotunda på Celiohøyden, hvor det senere ble satt opp en plakett som kaller Donnchad konge av Thomond og Cashel.
Pilegrimsferder til Roma hadde vært populært blant irske konger, blant andre prominente pilegrimer var Knut den mektige i 1027, Sigtrygg Silkeskjegg i 1028 og Flaithbertach Ua Neill i 1030. Ifølge Marianus Scottus' Chronicon reiste Donnchad til Roma sammen med sin gamle allierte og svoger Echmarcach, og begge døde der.
Familie og etterkommere
Donnchad var gift minst to ganger. I tillegg til Cacht som han giftet seg med i 1032, er Gormlait nevnt som mor til hans sønn Murchad. Thomas Moore og John O'Hart oppgir at Donnchad var gift med Driella, datter av Godwin av Wessex. Det er framgår ikke hvilke kilder de baserer dette på. Ifølge middelalderskriftet Lecans store bok (irsk: Leabhar Mór Leacain) hadde Donnchad 12 sønner. Navnene på tre av dem er kjente: Domnall Ban (død 1051), Murchad (død 1068) og Lórcan (død 1078). En datter er kjent, Derbhforgaill (d. 1080) som var gift med Diarmait mac Máel na mBó.
Donnchads sønner Murchad og Lórcan ser ikke ut til å ha hatt noen prominent rolle i Munster etter farens død, de nevnes bare i nekrologer i henholdsvis 1068 og 1078. Lórcans sønner Conchobar og Cénnetig forlot Munster og sluttet seg til Tairdelbachs rivaler i Cenel nEógain i nord. Conchobar døde i et internt oppgjør der, mens Cénnetig og hans sønn Tadc ble drept i et slag mot Tairdelbach i Leinster i 1084. Murchads sønn Brian var en viktig alliert for Tairdelbachs sønn Muirchertag i 1115, og regnes av Byrne som en av flere mulige kandidater til kongemakten i Munster etter Muichertag, men han ble drept i 1118. Etter dette spiller ikke lenger Donnchads etterkommere noen viktig politisk rolle i Munster. Etterkommerne til Tadc skulle imidlertid komme til å dominere provinsen de neste 500 år, som konger av Munster, og senere konger og fra 1543 jarler av Thomond.
Donnchad ble likevel stamfar til én stor irsk konge, siden hans datter Derbforgaill var oldemor til Diarmaid Mac Murchadha.
Samtidige framstillinger
Donnchad er ikke direkte omtalt som «konge av Irland» i de samtidige annalene, dette er imidlertid flere steder implisitt gjennom omtalen av medlemmer av hans familie. Annalene bruker titler først og fremst i forbindelse ned nekrologer. I Ulsterannalene omtales han som «overkonge av Munster» (airdri Muman) i nekrologen. Inisfallen-annalene nevner ikke hans død, bare at han dro til Roma. Da hans sønn Murchad blir drept i 1068 kalles han imidlertid «kongelig arving til Irland og sønn av Irlands konge» (rigdamna h-Erend & mc. ríg h-Erend). I Tigernach-annalenes nekrolog kalles Donnchad «konge av Munster» (rí Muman). Murchad omtales også her som «kongelig arving til Irland», og ved Donnchads hustru Cachts død i 1054 kalles hun «dronning av Irland» (rígan Erenn). Marianus Scottus omtaler ham som «[en] konge fra Irland» (rex de Hibernia) og ikke «Irlands konge» (rex Hiberniae).
I diktet Rédig dam, a Dé do nim fra 1056 kjenner ikke Flann Mainistrech til noen overkonge av Irland. Han nevner ikke mindre enn sju konger, som han kaller «kongene av denne æraen» (rig na ré sea co roreid). Donnchad er en av disse, de andre er Conchobar, Áed, Garbith, Diarmait og to som heter Niall. Ifølge Byrne er disse Conchobar Ua Maíl Schechnaill av Mide, Áed Ua Conchobair av Connacht, Garbíth Ua Cathassaig av Brega, Diarmait mac Maíl na mBó av Leinster, Niall mac Máel Sechnaill av Ailech og Niall mac Eochada av Ulaid.
Den eneste kjente samtidige teksten som eksplisitt omtaler Donnchad som Irlands konge er en innskrift på skrinet som ble laget til teksten nå kjent som Stowe missal, en alterbok fra 1052. Denne ble imidlertid laget i Munster i Donnchads regjeringstid, og er derfor ikke et troverdig vitne om hvilken status han hadde ellers i Irland. Den øverste teksten er på en typisk tekstform for slike inskripsjoner, i skrifttypen kjent som «insulær majuskel» uten mellomrom mellom ordene. Den lyder, hvor merket over bokstaven O indikerer at det er en forkortelse for «oroit» som betyr «be». På norsk tilsvarer altså dette «Be for Donnchad mac Briain, for Irlands konge».
Pseudohistoriske fortellinger
Den sene krøniken Annalene fra Loch Cé gir en utførlig, men historisk upålitelig, gjengivelse av slaget ved Clontarf. Her fortelles også en historie om at Brian natten før slaget får besøk i teltet sitt av en banshee kalt Oebinn. Hun forteller Brian at han skal dø i løpet av morgendagen. Brian spør henne hvem av sønnene hans som skal bli konge etter ham, og hvem som skal bli drept i slaget sammen med ham selv. Hun svarer «Den første sønnen som du ser skal bli konge etter deg.» Brian sender derfor bud på Murchad, slik at han skal komme til ham før alle andre. Murchad kommer imidlertid ikke før han har kledt på seg, mens Donnchad som har hørt Brian snakke med tjeneren sin ikke «ventet for å ta på seg alle klærne» men går inn til Brian før Murchad kommer. Donnchad spør Brian om han skal dra ut for å skaffe forsyninger eller bli igjen i leiren. Brian, som ikke liker at Donnchad var den første som kom, svarer: «Jeg bryr meg ikke om hva du gjør, for det var ikke deg jeg søkte etter.» Donnchad forlater så farens telt i sinne.
Cogad forteller at de overlevende i hæren fra Munster venter utenfor Dublin til Donnchad skal komme igjen og ta kommando. Når han gjør det blir de utfordret av Sigtrygg som truer med å angripe dem dersom de ikke gir ham en andel av kveget Donnchad har samlet. Donnchad nekter og slakter resten av kveget innen synsvidde av Dublin, men de «fremmede [i Dublin] nekter å gå til kamp på grunn av frykt for Donnchadh og Dal Cais». Etter at de har begynt ferden hjem, blir det splittelse i hæren. Mennene fra Eóganachta bryter ut under ledelse av Cian og Domnall, og krever gisler fra Donnchad. Han nekter, og det fortelles hvordan også de sårede blant Dál Cais heroisk gjør seg klar til å kjempe for Donnchad, hvorpå splittelse bryter ut også innad i Eóganachta og de ikke våger angripe. Donnchad og hans menn blir igjen utfordret når de reiser gjennom Osraige. Her gjentas historien om Donnchad som stolt nekter å bøye av for en tilsynelatende overmakt, de sårede som tappert vil være med å kjempe, og fienden som gir seg uten kamp. Disse fortellingene om de såredes tapperhet inspirerte Thomas Moore i det kjente diktet «War Song».
Trass i at Cogad er forfattet i Muirchertag Ua Briains regjeringstid og er et propagandaskrift for ham og hans slekt, framstilles Donnchad i et positivt lys. Muirchertags farfar Tadc, Donnchads rival, nevnes imidlertid ikke i det hele tatt.
Geoffrey Keating forteller også om Donnchad og de såredes tapperhet i sin «Irlands historie» (Foras Feasa ar Éirinn). Han tilføyer flere detaljer enn de som finnes i Cogad, og legger blant annet flere replikker i Donnchads munn. Konfrontert med en stor overmakt fra Osraige sier for eksempel Donnchad: «Om jeg så hadde bare en enkelt svein som fulgte meg, ville jeg ikke nekte å møte Mac Giolla Phadraig og mennene fra Osraige i slag».
Keating gjenforteller også en «tradisjon som fortsatt eksisterer blant mange på landsbygda» om at Donnchad under sitt opphold i Roma skal ha «hatt samvær med» keiserens datter som også besøkte byen, og at de fikk en sønn som ble stamfar til tre av familiene som slo seg ned i Irland etter normannernes invasjon. Dette fester imidlertid Keating liten lit til:
Selv om Keating utviser sunn skepsis og kildekritikk i forhold til historien om Donnchad og keiserens datter, gjengir han uten forbehold en annen overlevert historie om at Donnchad skulle ha gitt pave Urban II overherredømme over Irland i 1092. Dette var grunnlaget, ifølge Keating, for at pave Hadrian IV ga herredømmet videre til Henrik II av England gjennom Laudabiliter. Dette var, forteller Keating, bakgrunnen for at Diarmait Mac Murchada henvendte seg til Henrik av England i stedet for for eksempel kongen av Frankrike da han ble fordrevet fra Irland i 1167. Laudabiliter som mulig bakgrunn for den normanniske invasjonen ble heftig diskutert blant britiske og irske historikere på 1800-tallet, men Keatings framstilling kan uten videre avskrives som uhistorisk på grunn av kronologien (Donnchad døde nesten 30 år før dette skal ha skjedd).
Ettertidens vurdering
Perioden mellom Clontarf og den anglo-normanniske invasjonen i 1167/69 har fått relativt liten oppmerksomhet fra irske historikere. Utover korte encyklopediske biografier er det ikke publisert egne forskningsarbeider om Donnchad, og plassen han blir tildelt i verk som framstiller Irlands historie er beskjeden. Ifølge Colmán Etchingham blir Donnchad i historieskrivingen framstilt som mislykket, sammenlignet med det spektakulære hans far oppnådde. Han mener dette kan ha sammenheng med at «en rivaliserende gren av Brians etterkommere, representert ved Tairdelbach og Muirchertag Ua Briain, hadde politisk kontroll og innflytelse på skrivingen av dynastiets historie i femti år etter Donnchads fall». Seán Duffy skriver at «Den uheldige Donnchad klarte aldri helt å fylle sin fars støvler».
I standardverket Irish Kings and High-Kings lister Francis John Byrne Donnchad som konge av «Cashel and Munster», men inkluderer ham ikke i sin oversikt over «High-Kings of Ireland». I sitt bidrag om Irland på 1000-tallet i Royal Irish Academys A New History of Ireland: Prehistoric and Early Ireland skriver Byrne:
Historikeren Damian Bracken har skrevet artikkelen om Donnchad i Oxford Dictionary of National Biography. I siste avsnitt skriver han blant annet:
Mol kraftverk
Mol kraftverk (Electrabel Centrale Mol) er et varmekraftverk i det nordlige Belgia, noe sør for grensen mot Nederland. Det har en installert produksjonskapasitet på 306 MW fordelt på to enheter, hvorav en av disse er en 30 MW gassfyrt blokk. Hovedanlegget stod ferdig i 1965. Brenselstypen er naturgass og råolje, og operatør er energiselskapet Electrabel.
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 572 950 tonn, ned fra 976 785 tonn året før.
Närmare, o Jesus Krist till dig
«Närmare, o Jesus Krist till dig» er en svensk salme, skrevet av Lina Sandell-Berg.
Publisert
'Psalm och Sång 1929/31'', nr. 206
Norskversjon
Leonard Høier har skrevet en norsk tekst. Den bærer tittelen «Nærmere o, Jesus Krist».
Sildviktinden
Sildviktinden (nordsamisk: Ruoidnačokka) er et fjell i Narvik kommune. Det har en høyde på 1 360 meter over havet. Det er synlig fra store deler av Ofoten og Narvik.
Toppen har en rund stigning mot sørvest og en skarp egg vendt mot nordøst med et 300-400 meter høyt stup. Tinden er omkranset av tre høyder på henholdsvis 1 044, 1 175 og 1 231 meter over havet.
Fjellmassivet ligger sør for fjordarmen Rombaken. Fjellet er nordøst for Indre Sildvikvatnet og smeltevann fra massivet sammen med vann fra Blåisen og Hunddalen overføres til Indre Sildvikvatnet og benyttes i Sildvik kraftverk.
My Shining Hour
My Shining Hour er et musikkalbum med Kjersti Stubø Band, utgitt i 2001. Dette er hennes første plate som soloartist.
Judge Not; or The Woman of Mona Diggings
Judge Not; or The Woman of Mona Diggings er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Robert Z. Leonard.
Handling
Den fattige Molly Hanlon blir venn med den korrupte gambleren Lee Kirk, og de gifter seg med hverandre i en falsk seremoni. Men Molly møter også Miles Rand, sønnen til dommer Rand, hvis åpenbare tiltrekning for henne oppmuntrer Kirk til å svindle ham for masse pengene. Den samme dagen som Molly får vite at ekteskapet hennes ikke er lovlig, brenner spillehulen ned og Kirk antas å være død.
Etter å ha stukket av med Kirks penger, reiser Molly østover hvor hun møter Miles - nå en distriktsadvokat. Til tross for innvendingene fra dommer Rand, går Molly med på Miles sitt frieri. Men etter at Kirk ankommer byen, avbryter Molly forlovelsen med Miles. Når Kirk kommer inn i leiligheten hennes gjennom et vindu, dreper Molly ham i panikk. Dermed blir hun arrestert for drap. Den fremdeles trofaste Miles forsvarer henne i rettssaken mot henne.
The Juggernaut
The Juggernaut er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Ralph W. Ince.
Studioscene
En studioscene, som også kan kalles en «svart boks» eller «black box» er en type scene man oftest finner på et teater.
Scenen er, som navnet antyder, et rom med svarte vegger og tak.
Formålet med denne salen er at man kan operere med en hvilken som helst scenografi og at skuespillerne skal kunne visualisere ting som publikum ikke ser på scenen. Tanken er at hvis skuespillerne tror at noe er der, så blir det også troverdig for publikum. Det er lettere å visualisere dersom scenen har et nøytralt preg, i dette tilfellet svart.
Studioscenen kan også brukes med enkel eller full rekvisitt-scenografi, eller til konserter.
Innset kirke
Innset kirke er en korskirke fra 2000 i Rennebu kommune, Trøndelag fylke.
Byggverket er i tømmer og har 300 plasser.
Kirken ble gjenreist og vigslet i 2000 på samme tuft som gamlekirken som brant i 1995. Den gamle kirken var en korskirke fra 1642 i barokk stil bygd av byggmester Palle Joensen i tømmer, og ble reist i forbindelse med Kopperverket på Innset som verkets eiendom fram til 1814. Før brannen var dette den eldste bevarte tømmerkirken i Trøndelag.
Den nye kirken har tilnærmet samme grunnform som den opprinnelige, gjenreist med hovedkonstruksjon i tømmer og en modifisert takkonstruksjon, spir, våpenhus og disponering av kirkerommet.
Litteratur
Om den gamle kirken Om den nye kirken
Honganvikfossen
Honganvikfossen (også kalt Brudesløret) er en foss ved Honganvik i Sauda kommune i Rogaland.
65 Revisited
65 Revisited er en dokumentarfilm av D. A. Pennebaker, laget av opptak som regissøren gjorde for sin kjente film Dont Look Back fra 1967. Begge filmer viser Bob Dylan og sitt "følge" i løpet av deres konsertturne fra 1965 i Storbritannia. Den nye filmen inneholder outtakes fra forgjengeren pluss flere komplette sangopptredener, noe den første filmen ikke sørget for.
Filmen startet i kinoen den 28. november 2007. Den er også tilgjengelig som andre disk i DVD gjenutgivelsen av Dont Look Back, denne to-disk utgaven heter Bob Dylan: Don't Look Back – 65 Tour Deluxe Edition.
Bortsett fra Dylan selv dukker følgende personer opp i 65 Revisited: Joan Baez, Bob Neuwirth og Nico.
Sanger fremført
Sanger som blir fremført i 65 Revisited er:
Stikkordskortscenen i reprise
65 Revisited slutter med en alternativ tagning av den kjente stikkordskortscenen fra Don't Look Back. Denne gangen er den gjort på ett bytak i stedet for i en bakgate, og produseren Tom Wilson er der i stedet for Allen Ginsberg som var med i den originale.
Chile under Sommer-OL 1924
Chile i Sommer-OL 1924. 13 sportsutøvere fra Chile deltok i boksing, fekting, friidrett, sykling og tennis i Sommer-OL 1924 i Paris. De vant ingen medaljer.
Liste over sosiologi-tidsskrifter
Dette er en liste over akademiske tidsskrifter innen sosiologi
Saara Tuominen
Saara Elisa Tuominen (født 1. januar 1986 i Ylöjärvi) er en finsk kvinnelig ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 2010 i Vancouver.
Tuominen vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 2010 i Vancouver. Hun var med på Finlands kvinnelandslag i ishockey som kom på tredjeplass etter å ha beseiret Sverige med 3-2 i bronsefinalen.
Håndkyss
Håndkyss er et kyss på en annen persons hånd. Det er et høflig ritual, en gestus for å hilse og vise respekt. Det initieres av kvinnen som holder ut sin høyre hånd med håndflaten nedover. Mannen som kysser, bukker mot den tilbudte hånden og rører den symbolsk med leppene, mens han lett holder hånden. I moderne tradisjon vil leppene normalt ikke faktisk berøre hånden. Gesten varer mindre enn et sekund.
En håndkyss kan gis av høflighet, underdanighet eller kjærlighet. Håndkysset av kjærlighet er mer enn en gest. Dersom en mann vil vise særlig respekt for en dame bøyer han kne for henne, før han kysser hånden respektfullt. I spesielt trafisjonssbundne samfunn eller familier er det fremdeles den normale form for frieri.
I mange århundrer var håndkysset, spesielt i adelige og høyborgerlige kretser, den normale måte en mann hilste en dame på. Det ble regnet som ufint å avvise en tilbudt hånd. Kvinnen som tilbyr håndkysset bør være av samme eller høyere sosial stand enn mannen.
Tradisjonen har særlig holdt seg i Østerrike, hvor den ble pleiet langt inn i det tyvende århundre og fremdeles sees ved spesielle foranstaltninger, som ved operaballet i Wien og på danseskoler, samt i enkelte samfunnskretser. Også hilsenen Küss die Hand var vanlig i Østerrike opp til ganske nylig.
Håndkysset i sin moderne form oppstod ved det spanske hoff i det 17. eller 18. århundre, og ble alminnelig i den europeiske overklasse i det 18. og 19. århundre. Gestens opprinnelse var trolig et tegn på underdanighet fra mann til mann. Mannen ville vise sin underkastelse ved å kysse den dominante personens signetring, hans tegn på autoritet. Det ble senere normalt for fyrster å la sine undersåtter hilse dem ved å kysse deres ring. Denne skikken praktiseres fremdeles ved det pavelige hoff, og er den normale måte å hilse paven på.
Stortingsvalget 1823
Stortingsvalget 1823 ble avholdt i 1823 i Norge som indirekte valg til det 4. ordentlige storting. Det 4. ordentlige storting var samlet 2. februar 1824 til 9. august 1824.
Parlamentarismen var ikke innført, så statsrådet fungerte uten formell kontakt med stortinget.
Valgordning
I hvert prestegjeld hadde sognepresten ansvar for å holde valgting som utpekte valgmenn. Sognepresten hadde også ansvaret for å vite hvem som var kvalifisert for stemmerett. Hvert kjøpsted holdt valgting og oppnevnte én valgmann for hver femti stemmeberettigede. Hvert prestegjeld på landet oppnevnte én valgmann for hvert påbegynte 100 stemmeberettigede.
Marcel Achard
Marcel Achard (født 5. juli 1899, død 4. september 1974) var en fransk forfatter av skuespill og filmmanuskripter.
Bereg
Bereg var en mann i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard, og levde i det første tideverv. Han var sønn av Baranor og sønnesønn av Baran. Han var en av lederne av Bëors hus. Bereg var ikke fornøyd med Estolad (stedet hvor folket bodde), og ledet en del av folket bort på ukjente veier, og de forsvant fra historien og ble ikke sett igjen. Det er mulig at noen av deres etterkommere var forfedrene av de senere mennene i Eriador.
Stortingsvalget 1823
Valgordning
Kjøpstedene var oppdelt i 16 valgdistrikter. Disse valgdistriktene hadde én eller flere representanter, dels valgte flere kjøpsteder sammen én representant. En kjøpstad med færre enn 150 stemmeberettigede (Holmestrand, Sandefjord, Porsgrunn, Risør, og Molde) valgte tingmann sammen med nærmeste større kjøpstad. 3-6 valgmenn i en kjøpstadsvalgkrets hadde én representant, 7-12 hadde to, 11-14 kunne hatt tre, flere enn 14 hadde fire.
Bereg
Bereg (Terre du Milieu)
Stortingsvalget 1823
Valgordning
De tidligere grevskapene Jarlsberg og Larvik stemte for første gang sammen i et felles amt.
Kvalifisert for stemmerett var menn over 25 år med eiendom av en viss størrelse. I tillegg var embedsmenn kvalifisert, og for første gang rettighetsmenn i Finnmark. For å være stemmeberettiget måtte de i tillegg avlegge ed til grunnloven ved innføring i manntall. Allmenn stemmerett for menn ble innført i 1898. Kvinner hadde ikke stemmerett.
Den totale folkemengden var anslått til 1 018 200. Det er beregnet at 62 469 hadde stemmerett. Det er ikke kjent hvor mange av disse som stemte. 319 valgting i landdistriktene utpekte totalt 738 valgmenn. 21 valgting i byene utpekte totalt 106 valgmenn. De ordinære valgmannstingene ble holdt i perioden 25. juni 1823 til 20. november 1823.
Valget i Drammen forkastet
Ved det ordinære valgmannstinget i Drammen fikk både Peder von Cappelen, David Dietrichs, Pierre Poumeau Flor og Elling Mathias Holst fire stemmer hver, men de ni valgmennene ble ikke enige om rekkefølgen. Et nytt valgmannsmøte 20. desember 1823 oppnevnte en oppmann som skulle avgjøre valget mellom disse fire. Denne framgangsmåten ble forkastet av stortinget 6. februar. I et tredje valgmannsmøte 9. februar forlot fem av valgmennene lokalet i protest. De gjenværende trakk lodd. Dette valget ble på nytt forkastet av stortinget 17. februar. I et fjerde valgmannsmøte 20. februar fikk Flor og Holst fem stemmer ved å stemme på seg selv. Cappelen og Dietrichs fikk fire stemmer som tidligere. Stortinget forkastet igjen valgresultatet, og avgjorde at Drammen var uberettiget til å være representert ved dette stortinget.
Politikk
I 1821 foreslo kongen flere vesentlig endringer av Grunnloven. Forslagene fikk avgjørende betydning for valget, og et første tilfelle av en valgbevegelse i Norge. Bare noen få av opposisjonen fra forrige storting ble gjenvalgt. De fleste ble byttet ut med embedsmenn, og 16 tidligere medlemmer av Eidsvoldsforsamlingen ble innvalgt.
Resultater
Valgmennene kunne stemme på hver enkelt stortingsplass i sitt valgmannsting. Kandidatene måtte tilhøre valgkretsen, og kunne ikke stemme på seg selv.
Amtene
{{legend|lightblue|gjenvalgt stortingsrepresentant}} {{legend|lightgreen|ny stortingsrepresentant}}
Torstein Wik
Torstein «TrickWik» Wik (født 18. januar 1958) er en norsk biljardspiller fra Trondheim. Han spiller for klubben Trondheim BK. Wik er norgesmester i 9-ball og Europamester Trickstøt i 1985. Wik kommenterer jevnlig snooker for Eurosport i Norge.
Selskapskjole
Selskapskjole er en kjoletype i vestlig mote som kvinner bruker til spesielt festlige anledninger som formelt antrekk, på samme måte som når menn bruker dress, smoking eller kjole og hvitt.
Selskapskjoler er vanligvis laget i fine, lette tekstiler. De er gjerne utringet med ulike typer dekolletasje og smale skulderstropper. Snitt, lengde, vidde, farger og mønstre kan ellers variere. Kjolene bæres ofte sammen med høyhælte sko og for eksempel operahansker.
Ballkjoler er side selskapskjoler som brukes når kleskoden er mer formell, cocktailkjoler er «halvhøytidelige» og beregnet til cocktailparty.
Kobbervraket
Kobbervraket er et fartøysvrak fra middelalderen som ble oppdaget i den polske byen Gdańsk i 1969. Dette vraket hadde en last som besto av kobber og jern i barrer som var buntet sammen og deretter klemt fast med trekiler. Av den grunn ble vraket, som trolig var en holk, kalt «Kobbervraket». Offisielt kalles polske vraket «W-5», som det femte vrak funnet i Gdańsk.
Kobbervraket viste seg å være et rimelig stort lasteskip med en kjøllengde på 16,34 meter og en bredde på 6 meter. Lasten hadde forskjøvet seg og blitt liggende på styrbordssiden etter skipet hadde sunket. Spor etter ild på trematerialet viste at det hadde forulykket på grunn av brann. Lasten og sandbunnen hadde imidlertid skapt spesielle forhold som bevarte store deler av det intakte skipet, som forårsaket store vansker for marinarkeologene, som først i 1975 klarte å heve mesteparten. Gevinsten av hevingen er at W-5 er ansett som det beste bevarte vraket med last i hele Polen fra middelalderen.
Dateringen av Kobbervraket viser at skipsvraket stammer fra perioden 1390 til 1430, og formodentlig er en holk. Undersøkelsene av vrakrestene som var delt i tre seksjoner, påviste flere tekniske detaljer, blant annet en meget rigid «innved» eller et skjelett av spanter som styrket konstruksjonen av det skallbygde fartøyet. Det ble også funnet tverrbjelker med synlige endestykker utenfor skipssidene på Kobbervraket. Dette er et vanlig konstruksjonstrekk på større klinkbygde fartøyene fra middelalderen.
The Equalizer
The Equalizer er en amerikansk krim-dramaserie, opprinnelig sendt på CBS fra 18. september 1985 til 24. august 1989. Edward Woodward spilte en pensjonert etterretningsagent med en mystisk fortid, som bruker ferdighetene fra sin tidligere karriere for å skape rettferdighet på vegne av uskyldige mennesker som befinner seg i farlige omstendigheter.
Handling
En rekke episoder fokuserte også på at McCall samhandler med «Control» (spilt av Robert Lansing) den ikke-navngitte lederen for Manhattan-avdelingen til den hemmelige organisasjonen som McCall tidligere arbeidet for. McCall kjører ofte en Jaguar XJ, og forskjellige våpen og andre gadgets var til tider viktige for handlingen.
Illuminatus-ordenen
Illuminatus-ordenen eller Illuminati (flertallsform av latin illuminatus, «opplyst») var et tysk hemmelig selskap som ble grunnlagt 1. mai 1776 av Adam Weishaupt (1748–1830) i Ingolstadt i Bayern. Dette var et fristående selskap preget av opplysningsfilosofien som kjempet for fornuft og ytringsfrihet mot autoriteter og fordommer. Hovedmålet var å gjøre menneskers herredømme over andre mennesker overflødig gjennom opplysning og moralsk forbedring. På sitt meste, i 1784, hadde selskapet sannsynligvis omkring 2 000 medlemmer («illuminater»).
Illuminatus-ordenen ble forbudt av myndighetene i Bayern, først i 1784, da det ble innført et generelt forbud mot hemmelige organisasjoner, deretter i 1785 da Illuminati uttrykkelig ble forbudt. Bayerske myndigheter gjorde store beslag i organisasjonens dokumenter, og utga dem senere til skrekk og advarsel i bokform, noe som gjør at man har god kjennskap til organisasjonen. Da Illuminati ble forbudt i Bayern, flyktet Weishaupt fra landet og gav stort sett opp arbeidet. Organisasjonen ble overtatt av Johann Christoph Bode. Han døde i 1793, og med ham døde også organisasjonen ut.
Handlingen i Mozarts opera Tryllefløyten fra 1791, som inneholder mange frimurersymboler, har av enkelte blitt tolket som en satirisk framstilling som oppsummerer de bayerske myndighetenes og den katolske kirkes forfølgelser av Illuminatus-ordenen gjennom frimurerlosjenes ritualer i Wien.
Etter at den franske jesuitten Augustin Barruel utga Mémoires pour servir à l’histoire du Jacobinisme («Erindringer til belysning av jakobinismens historie») i 1797 og 1798, og den skotske professoren John Robison utga Proofs of a Conspiracy («Bevis for en sammensvergelse») i 1797, ble den nedlagte organisasjonen gjenstand for en rekke konspirasjonsteorier. Begge bøkene hevdet at Illuminati eksisterte som en undergrunnsorganisasjon, og stod bak den franske revolusjonen (1789–1799) som et ledd i en større plan om å endre hele verden. Senere har ordenen blitt beskyldt for å stå bak blant annet første og andre verdenskrig, kapitalismen, kommunismen, nasjonalsosialismen, sionismen, aids, FN, Vietnamkrigen, 11. september-angrepene, attentatet mot John F. Kennedy og svært mange andre kriger, organisasjoner, sykdommer og lignende. Ordenen forekommer også ofte i populærkultur som spiller på konspirasjonsteorier, som for eksempel i Dan Browns underholdningsroman Engler og demoner fra 2000.
Illuminater er forøvrig en fellesbetegnelse på flere sekter som på 1500–1700-tallet mente de hadde et særlig fromt forhold til guddommen, for eksempel de spanske alumbrados (illuminados).
Det katolske Bayern
Illuminatus-ordenens stifter Adam Weishaupt ble født og oppvokst i den bayerske byen Ingolstadt, som var et ideologisk hovedkvarter for jesuittene. Jesuittordenen ble nedlagt i 1773, men deres ideologi var fortsatt levende i den katolske bastionen Bayern.
Universitetet i Ingolstadt var blitt grunnlagt i 1472. I 1549 ble fakultetene innenfor filosofi og teologi styrt av jesuittkollegiet i Ingolstadt, og denne situasjonen skulle vedvare i mer enn 200 år. Etter 1773 fortsatte jesuittene å utøve makt både på universitetet og i resten av skoleverket i Bayern. De fleste høyskolene ble grunnlagt og kontrollert av deres representanter. Litteratur med protestantiske idéer og naturvitenskapelig litteratur som var påvirket av opplysningstiden ble sensurert som forbudt lesning. På midten av 1700-tallet hadde sensuren ført til universitetets forfall, ved å kvele alt som kolliderte med geistlige dogmer.
Studenter kom i kontakt med samtidens rasjonalistiske og naturvitenskapelige idéer gjennom tilreisende, og gjennom slike kontakter vokste det frem i Bayern en følelse av mindreverd. I møtet med studerende av tidens idéer andre steder, følte de seg ydmyket av den kirkelige sensuren. Resultatet var en generell følelse av å tilhøre et mindreverdig geografisk område innenfor europeisk åndsliv.
En samtidig tilreisende hevdet at det var 28 000 kirker og kapeller i fyrstedømmet på denne tiden. Dette er en overdrivelse, selv om jesuittene hadde stor innflytelse. Det er blitt hevdet at Uruguay var det eneste stedet hvor jesuittene hadde større samfunnsinnflytelse enn i Bayern.
På universitetet i Ingolstadt betraktet en gruppe akademikere med forakt det som de oppfattet som vulgær-kristendom: «Mirakuløse» statuer ble ført i parader gjennom gatene, og relikvier av katolske helgener – virkelige eller fiktive, ble eksponert overfor troende i forsamlinger. De ønsket ikke å utrydde kristendommen, men mente at den enkle tankegangen og det enkle leveviset til den bayerske befolkning, gjorde dem til et lett bytte for hensynsløse bedragere og svindlere. Videre mente de at jesuittenes undervisning ga bedragere fritt spillerom. Jesuittenes undervisning gikk ut på å pugge den romerske katekisme, og – i mer avanserte tilfeller, å godta blindt de dogmene som klerikale pedagoger presenterte i fyrstedømmets skoler.
I 1745 ble Maximilian Joseph (1727–1777) ny rektor. Som kurator utnevnte han baron Johann Adam von Ickstatt (1702–1766), som reorganiserte universitetet med en mer liberal undervisning. Ickstatt opphevet straks enhver bannlysing og sensur av protestantisk og naturvitenskapelig litteratur, og opprettet nye fakulteter for jus og politisk økonomi. Blant studentene var Johann George Weishaupt (1717–1753), som ble jusprofessor ved universitetet.
Ickstatt liberaliserte undervisningen, avskaffet kirkens sensur og hadde en visjon om å gjøre universitetet til en prestisjeskole og et fyrtårn i Europa for studier av jus, politikk og økonomi. Resultatene lot ikke vente på seg, og universitetets renommé førte til at studenter fra andre universiteter søkte seg over til fakultetene i Bayern.
Ideologi
Illuminatus-ordenens ideologi ble i hovedsak utformet av Weishaupt. Ideologien er dokumentert i skriftene han skrev etter at ordenen ble forbudt, og i de interne dokumentene som ble offentliggjort av myndighetene i Bayern. Dokumentene bærer preg av at ordenen stadig utviklet seg, og er heller ikke en systematisk oversikt over ordenens ideologi.
En oversikt over Weishaupts ideologi finnes i en tale han holdt i 1782 til nyopptatte medlemmer i en høyere grad av ordenen. Grunnidéen er at menneskeheten på dette tidspunktet var «åndelig mindreårig». Med dette mente han at folk ikke var i stand til å styre seg selv, men ble styrt av sine herskere. Man måtte derfor oppdra menneskene til å bli frie og selvstendige. Denne forståelsen av mennesket og samfunnet var samkjørt med en historieforståelse der han så historien som tre epoker. Den første epoken var naturtilstanden der familien var grunnenheten og menneskene hadde nok med å fylle sine primærbehov. Denne epoken var preget av likhet og rettferdighet. Den andre epoken var fremveksten av kultursamfunnene. Dette førte til at likheten og rettferdigheten forsvant, og det var også i denne perioden man fikk nasjonalstatene, et konsept Weishaupt var svært kritisk til, privat eiendomsrett og despotiske styringssystemer. Den tredje epoken var menneskeheten enda ikke kommet til. Weishapt kalte denne for «Reich der Vernunft», fornuftens rike. Her skulle friheten og likheten vende tilbake på et høyere nivå.
For å komme til den tredje epoken, anså Weishaupt det som nødvendig at menneskeheten ble moden og voksen i åndelig forstand. Nådde man denne modenheten ville despotiet falle, men for å nå dette målet måtte menneskeheten opplyses, og dette anså han som Illuminatus-ordenens oppgave. Men fordi despotiet stod så sterkt, kunne man ikke opplyse folk i åpenhet, og derfor måtte selskapet være hemmelig. En annen viktig grunn til hemmelighold var at siden menneskeheten som helhet var åndelig mindreårig, var ikke folk klare til å høre det Illuminatus hadde å fortelle dem. Dette måtte skje gradvis og med forsiktighet.
Weishaupt hadde to historiske forbilder for sitt opplysningsarbeid. Det første var Jesus, som Weishaupt mente hadde forsøkt å lære menneskene hvordan de skulle få sin naturlige frihet tilbake. Det andre forbildet var det opprinnelige frimureriet. Han mente at både frimureriet og kristendommen ikke lenger formidlet det de skulle.
Weishaupts egalitære og klasseløse idealsamfunn, Fornuftens rike, var uten konger og andre herskere, uten nasjoner og grenser, uten kirken og uten privat eiendomsrett. Dette samfunnet var det Illuminatus jobbet for å opprette.
Stiftelsen og de første årene
På stiftelsemøtet den 1. mai 1776, hvor fire studenter møtte opp, ble ordenen døpt Bund der Perfektibilisten (av latin perfectibilis, «forbedring, perfeksjon»). Ved grunnleggelsen hadde ordenen tre kjente grader: Novise (I º), Minerval (II º) og Illuminert Minerval (III º).
Som symbol på III º valgte de Minervas (den romerske guden for visdom) ugle, og den latinske forkortelsen P.M.C.V. (per me caeci vident): «Gjennom meg kan de blinde se».
Innvielses-ritualet til Illuminatus Major (V º) forklarte Minervas ugle slik:
Idag er det bevart tre hånd-graverte medaljonger med Minervas ugle, som ble båret av medlemmer av tredje grad. To av dem er i private samlinger i henholdsvis Tyskland og USA, mens den tredje er oppbevart i Wiens historiske museum.
Weishaupt var ubestridt leder og la alle ideologiske føringer. I tillegg til radikale opplysningsideer, var han påvirket av esoteriske retninger inspirert av antikken, deriblant Isis-mysteriene, de eleusinske mysterier og pytagoreerne.
Weishaupts beveggrunner var å beskytte sine studenter mot jesuittiske intriger og sikre dem tilgang til kirkekritisk litteratur. I starten var organisasjonen en antiklerikal lesesirkel med høyst 20 medlemmer, og gjorde lite av seg. Rundt 1780 hadde den omtrent 60 medlemmer, fordelt på fem sentre i Bayern: Ingolstadt, München, Regensburg, Freising og Fuchsstadt.
Weishaupt organiserte ordenen hierarkisk, med en utstrakt symbolbruk. Ledelsen ble kalt areopagitter og var utpekt av Weishaupt. Det var bare disse som visste hvem som var lederen for organisasjonen, og som var orientert om organisasjonens fulle mål. Areopagittenes dekknavn ble hentet fra antikkens Hellas og Roma, Egypt og Kina. Weishaupt hadde dekknavnet «Spartacus». Med unntak av embedsmannen Franz Xavier Zwack («Donaus») var det i 1780 ingen medlemmer fra høyere samfunnslag.
Weishaupt var i utgangspunktet kritisk til frimureriet, og betraktet dette som en klubb med lite gjennomtenkte ritualer. I tillegg lå medlemmene ofte langt fra ham politisk. Etter hvert endret han syn under påvirkning av Franz Xavier Zwack, som foreslo en allianse mellom Illuminatus-ordenen og frimureriet. Zwack overbeviste han om at frimurerlosjene var gode arenaer for å rekruttere medlemmer, ved å omdanne Illuminatus-ordenen til et høygradsystem.
I 1777 ble Weishaupt medlem av losjen «Theodor zum guten Rath» i München. Dette var en losje i den såkalte «Strikte Observans» som var den dominerende retningen i det tyske frimureriet på denne tiden. Losjen var blitt grunnlagt av Marquis von Constanza i 1773. I et udatert brev til «Ajax» (Massenhausen), skrevet før 12. februar 1777, skrev Weishaupt: ''«Jeg reiser til Műnchen før karnevalet, for å innvies i den berømte frimurerordenen (Ordenen av F.˙. M.˙.). Ne timeas. Vår sak er på god vei fremover. Vi vil lære å kjenne et nytt nexus (hemmelighet) og vil bli reliquis fortiores (sterkere enn de andre).»'' I midten av 1779 var losjen såpass dominert av Illuminatus-ordenens medlemmer, at den i praksis var blitt en del av Illuminati.
Lav rekruttering før 1780 skyldtes blant annet at de øvrige areopagittene anklaget Weishaupt for å styre eneveldig og despotisk.
I juli 1780 ble baron Adolf Franz von Knigge, en velkjent forfatter i tysk åndsliv, medlem av ordenen. Hans interesse i hemmelige selskaper, okkultisme og esoteriske tradisjoner hadde gjort ham til medlem i mange frimurerlosjer og andre hemmelige selskap før han ble med i Illuminatus-ordenen. Ordenen fikk dermed et stort kontaktnett i frimurerlosjer og intellektuelle miljøer over hele Tyskland. Han var også en dyktig organisator, og ble av Weishaupt innviet i ordenens ledelse. Der satte han igang en stor rekruttering og omdannet ordenen til et høygradssystem innenfor frimureriet.
Knigge dempet de interne konfliktene ved å modifisere organisasjonens struktur. Weishaupt var ikke lenger enehersker, og ledelsen ble fordelt blant areopagittene under deres nye tittel provinsialer.
Aktivitet og organisering
Tross ordenens visjoner og senere konspirasjonsteorier, er det lite som tyder på at den var noe mer enn et radikalt diskusjonsforum. Medlemmer måtte være 18 år. Kvinner, jøder, hedninger, munker og medlemmer av andre hemmelige ordener var utelukket.
Medlemmene og byer fikk dekknavn, som ofte var hentet fra gresk og romersk mytologi. München hadde for eksempel kodenavnet «Athen». Knigge utarbeidet et kart over hele organisasjonen, der han kalte Tyskland «Assyria» og delte landet inn i tre inspeksjoner; «Achaia», «Etiopia» og «Abessinia». Disse var igjen delt inn i provinser, prefekturer og direktorier, alt med kodenavn.
For å opplyse medlemmene satte man opp leselister for de ulike gradene i ordenen. I 1778 stod Seneca, Epiktet, Plutark, Christoph Martin Wieland og Claude Adrien Helvétius på leselisten. Det var ellers moralfilosofer og annen filosofisk litteratur som skulle leses.
Det var et strengt hierarki i ordenen. Bare ledelsen visste hvem som var medlemmer og om ordenens egentlige mål. For utenforstående og medlemmer av lavere grader fremstod ordenen som en politisk moderat organisasjon som la vekt på personlig vekst og opplysning. Medlemmene måtte rapportere om hverandre til medlemmer høyere oppe i systemet.
Det var sterke innslag av ordensmystikk i organisasjonen. Dette var et trekk som ble sterkere etter at Knigge kom inn, men også Weishaupt var sterkt influert av esoterisk og okkult tankegods, særlig tanken om at noen mennesker innehar en skjult kunnskap.
I starten ble bare unge mennesker opptatt som Novise. Det ble lagt vekt på det siviliserte samfunns fortrinn fremfor naturtilstanden, fordelene med hemmelige selskaper blant likesinnede menn og betydningen av enighet blant de styrende. I Knigges revisjon fikk det nye medlemmet også et dokument som fremhevet at Illuminati var overlegen alle samtidens former for frimureri, at det var det eneste som ikke kunne forfalle, og det eneste som alene kunne føre frimureriet tilbake til dets opprinnelige renhet. Novisen ble fortalt av sin mentor at ordenens formål var å utvikle hans egen moralske karakter og humanistiske prinsipper, og å hjelpe mennesker til å finne deres egnede plass i samfunnet og verden. Samtidig ble identiteten til ordenens overordnede skjult for novisen. Novisen avla en ed om taushetsplikt om ordenens anliggender, og ordenens interesser måtte gå foran hans egne personlige interesser. Han måtte også gi en detaljert beskrivelse av sin familie og hans yrke, hvilke bøker han leste, navnene på personlige fiender og årsakene til uenighetene, hans egne gode og dårlige karaktertrekk, navnene på foreldrene og deres omgangskrets, og foreldrenes interesser. Novisen avla månedlige rapporter om sitt utbytte av ordenen, og hvilke bøker han hadde hatt mest utbytte av. Avansement til høyere grader var avhengig av at han rekrutterte nye medlemmer. Overfor disse ble han utnevnt til mentor, og kunne forfremmes til neste grad etter to år som Novise.
I den andre graden, Minerval, kom man for første gang i kontakt med andre av ordenens medlemmer. Innvielsesritualet var utformet slik at det fjernet enhver mistanke om at ordenen hadde til hensikt å styrte regjeringens eller kirkens makt. Det ble avlagt en ed om å tjene menneskeheten, om evig taushet om ordenens eksistens, og en gjentatt forsikring om å ofre personlige interesser overfor ordenens ledelse. Som Minerval ble man tildelt ordenens statutter, med ytterligere forpliktelser og utvidede og høyst spesialiserte studier. Medlemmene lovet å hjelpe hverandre innenfor samme distrikt, deriblant med å få godkjent søknader om studiereiser, ved å hjelpe hverandres bokutgivelser, ved å motarbeide bokhandlere som forsinket deres utgivelser, og ved å gi hverandre offentlig anerkjennelse. Ifølge et privat brev til Zwack, hadde Weishaupt planer om et fritt universitet, med et ordensbibliotek inneholdende litterære og vitenskapelige verker. I denne graden studerte man humanisme og de klassiske forfatterne, men også revolusjonære idéer.
I den tredje graden, Illuminert Minerval, ble det gjennom en høytidelig innvielse lagt vekt på at personlighetens utvikling var forventet av den som skulle avansere videre. Det var også underforstått at medlemmer av den tredje graden var egnet til å lede andre mennesker og at ordenens ledelse, som var ukjent for medlemmene, hadde oppnådd den høyeste fullkommenhet i foredlingen av sin karakter. I tredje grad ble man satt til å lede mellom to og fire medlemmer av andre grad, gjennom et komplekst regelverk. Et element i ordenen var å spionere på egne medlemmer. Ifølge pamfletten Endliche Weishaupt hentet Weishaupt prinsippet om innbyrdes spionasje fra Jesuittordenen, som i denne forbindelse var hans organisatoriske forbilde. Weishaupt var totalt blind overfor det faktum at et angiversystem med gjensidig spionasje gradvis ødela medlemmenes gjensidige tillit. Det førte til interne konflikter, og ble til slutt en viktig årsak til organisasjonens ødeleggelse, der avhoppere samarbeidet med myndighetene etter personlige konflikter med andre medlemmer.
Medlemmer av tredje grad deltok i møtene til andre grad, og møttes også selv en gang i måneden for å høre rapporter om sine underordnede i andre grad, diskutere de beste metoder for å gjøre fremskritt og å løse problemer. Referatene fra disse møtene ble overlevert til deres overordnede.
De tre første gradene i den andre klassen, var samlet i én enkelt grad som tilsvarte gradene Lærling, Svenn og Mester i den «blå losjen» eller St. Johanneslogen innenfor frimureriet. Den spesifikke avart av ritualene som ble praktisert i disse gradene er ikke bevart. Gjennom disse gradene inngikk ordenen en allianse med frimureriet, og åpnet veien for en større rekruttering. De to gradene Illuminatus Major og Illuminatus Dirigens, tilsvarte den «røde losjen» eller St. Andreaslosjen. Det var ikke påkrevet å være frimurer for å bli opptatt i Illuminatus-ordenen, ettersom graden Illuminatus Minor dupliserte de tre første gradene i frimureriet.
Kandidater til graden Illuminatus Major, gjennomgikk grundige undersøkelser av deres forbindelser til andre lukkede organisasjoner og deres motiver for å avansere. Innvielsesritualet var sterkt farget av frimureriet, og innebar fire forpliktelser. Den innviede måtte gi en detaljert beskrivelse av sine karaktertrekk, hjelpe til med å rekruttere nye medlemmer, utnytte sin sosiale posisjon til ordenens fordel, og samarbeide med andre medlemmer i samme grad i deres ledelse av møtene i tredje grad. I den sjette graden, kalt henholdsvis Illuminatus Dirigens og Skotsk ridder, forpliktet man seg til gjennom en skriftlig ed å ta avstand fra et hvert annet system innenfor frimureriet, og aldri tilhøre noen annen lukket orden. Innvielsesritualet ble avsluttet med en bankett utformet etter den kristne nattverden, der brød og vin ble gitt til medlemmene. Ordenen var inndelt i territorier («prefekturer»), og hvert medlem av sjette grad var den overordnede leder av losjene innenfor et territorium. Gradens medlemmer utgjorde det «Hellige Hemmelige Kapittel av Skotske Riddere», ledet av en Prefekt, og delte ut patenter til opprettelsen av nye losjer. Kapittelet sørget for at det aldri var mer enn 30 St. Johanneslosjer tilknyttet Illuminatus-ordenen innenfor et distrikt, og videre at de var plassert på strategiske, geografiske sentre. I tillegg arbeidet kapittelet aktivt med å infiltrere losjer i andre frimurersystemer, for å omdanne dem til Illuminati-avdelinger. Dersom dette mislyktes, arbeidet kapittelet aktivt med å ødelegge frimurerlosjene innenfra.
Den tredje klassen utgjorde ordenens kapittelgrader. Medlemmene ble som regel kalt epopter, og deres overordnede hierofanter.
Innvielsesritualet til graden Prest la vekt på manglene ved samtidens politiske systemer og religiøse retninger. Den innviedes plikt var å tjene ordenen i dens arbeide med å lede menneskeheten vekk fra den blindvei som opprettelsen av staten og religiøse dogmer hadde medført, og som var årsaken til menneskelig lidelse. Konger og andre herskere skulle avskaffes, og et nytt samfunn skulle skapes uten klasser, uten nasjoner og uten landegrenser. I denne graden studerte man fysikk, medisin, matematikk, naturhistorie, statsvitenskap, kunst, håndverk og okkulte vitenskaper. Innviede i denne graden var direkte underlagt ordenens øverste ledelse. De deltok i møtene i lavere grader, men i deres rituelle kostymer bare i graden Skotsk Ridder. For medlemmer av de lavere grader var deres identitet ukjent.
Statuttene tillot et svært lite antall medlemmer adgang til den neste graden, Fyrste. Prefekturene var underlagt tolv provinser, som i likhet med prefekturene og deres hovedsteder hadde dekknavn. Ordenens høyere embedsmenn bestod av medlemmer med graden Fyrste: Nasjonale inspektører, provinsialer (også kalt regenter, én for hver provins), prefekter og prestenes overordnede. Over disse igjen regjerte aeropagittene som ordenens øverste ledelse.