cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liste over kulturminner i Smøla
Liste over kulturminner i Smøla er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Smøla. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Ogna
Ogna er et tettsted sør i Hå kommune i Rogaland. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger omtrent fire kilometer nord for Sirevåg og ca. 19 kilometer sør for kommunesenteret Varhaug. Geografisk sett ligger Ogna i det kuperte Dalane, like sør for det flate Jæren.
I tiden 1838 til 1964 var Ogna egen norsk kommune. I 1964 gikk Ogna sammen med Varhaug og Nærbø kommuner til Hå kommune.
Aarup
Aarup er en by på vest-Fyn med et innbyggertall på 3,115 (2013). Byen ligger i Assens kommune i Region Syddanmark, ca. 23 kilometer vest for Odense og 37 kilometer øst for Middelfart.
Aarup oppstod som stasjonsby, da det på 1860-tallet blei anlagt jernbane over Fyn. I byen ligger Aarup kirke og den nå nedlagte Aarup Mølle.
Aarup var inntil 2007 en del av Aarup kommune, men etter kommunalreformen i 2007 hører den til Assens.
858 El Djezaïr
858 El Djezaïr er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 26. mai 1916 av Frédéric Sy fra Observatoire astronomique d’Alger - Bouzaréah i Alger. El Djezaïr, også stavet Al-Jazair, er det arabiske navnet på Alger.
Juan Fernández (misjonær)
Juan Fernández (født i Cordova i Spania, død 12. juni 1567 i Japan) var en spansk misjonær i Japan og legbror i jesuittordenen. Han var den første europeer som utviklet en grammatikk og en ordbok for det japanske språk.
I september 1550 reiste broder Juan sammen med den store asiamisjonæren Frans Xavier til Firando (Hirado), så til Amanguchi (Yamaguchi), og så til Miako (Saikyo). De vendte tilbake til Amanguchi, der han ble etterlatt sammen med pater Cosmo Torres for å ta seg av de kristne, mens Frans Xavier forlot landet i håp om å kunne starte en misjon også i Kina.
Alna
Alna (eller Alnaelva, også kalt Loelva) er Oslos lengste elv. Den springer ut fra Alnsjøen i Lillomarka og har betydelig tilsig fra Breisjøen via Breisjøelva, Steinbruvann, Tokerudbekken og Østensjøvannet. Elva mottar dessuten avrenning fra Oslo kloakknett og ymse trafikkerte flater. I 1922 ble nedre del av elva lagt i tunnel gjennom Ekeberg fra Kværnerområdet nede i Lodalsøkket til utløpet i Oslofjorden mellom Grønlikaia og Kongshavn. I 1927 ble Alnsjøen demmet opp som drikkevannskilde, og med dette ble Alnas vannstand redusert. I 1948 ble kulverten forlenget østover slik at også fossefallene fra Svartdalen og ned i Kværnerdumpa i Lodalen, de såkalte Kværnerfossene, ble ført i avløp. Fram til midten av 1980-tallet ble stadig mer av elva lagt under jorda.
I 2007 startet arbeidet med kommunedelplan for Alna miljøpark, noe som har resultert i vannparken Hølaløkka på nedre Grorud, der elva er regulert gjennom et spennende kanalsystem og en mindre dam med utsatt småfisk. Fra nedre Furuset til Alfaset renner Alna gjennom den opprustede Alnaparken, med broer over elva og stier langs elva. Her er også en amfibiedam som ble rustet opp i 2001, og som er ivaretatt i opprustingen av parken forøvrig. I april 2011 ble turvei D10 Svartdalen åpnet. Turveien går langs fossen og gjennom urskogen og forbinder Bryn med Kværnerdalen.
I sammenheng med anlegget av Follobanen representerer Alnaelvtunnelen særlige utfordringer fordi jernbanetunnelen krysser under elvetunnelen, med fare for lekkasje inn i jernbanetunnelen.
Oslos elver fra 1985
Den 11. desember 1985 besluttet Oslo bystyre følgende: Den nye elvepolitikken ble tatt videre i og med byrådserklæringen av 2000 og byøkologisk program for 2002-2014 der følgende er programfestet:
Gjennom sin status som Oslos viktigste byelv har Alna lenge vært under uttalt prioritering. I senere år er det arbeidet målrettet med åpning av Alna og stadig nye strekk renses og hentes fram i lyset. Planen er å få gjenåpnet og renset hele elveløpet innen rimelig tid slik at Alna kan renne fritt fra marka til fjorden.
I november 2007 startet Plan- og bygningsetaten arbeidet med kommundedelplan for Alna miljøpark. I utkastet tok etaten utgangspunkt i tre hovedtemaer:
Navnet
Elvenavnet har endret seg både med hensyn til uttale og skrivemåte. I skriftlige kilder finner vi former som blant andre Alne og Elna. Flere tradisjonelle stedsnavn i kort avstand til Alnas opprinnelige elveløp bærer forstavelsen Aln-. I Groruddalen finner vi Søndre og Nordre Alna gård samt Alnabru. Stedsnavnet Alnafet om slettelandet på sørøstre side av Alnas tidligere elveløp under nordskrenten av Ekebergåsen kommer av norrønt Alnarfit, der siste ledd betyr frodig gress-slette. Det finnes i gatenavnet Alnafetgata og Alnafetløkka. På 1800-tallet ble løkkenavnet misforstått og forvansket til Ahnefeltløkken, idet man antok at løkka hadde navn etter en familie Ahnefelt. I 1866 fikk den nåværende Alnafetgata navnet «Ahnefeltgaden», og i 1874 ble «Ahnefeltløkken Kirkegård» anlagt, nå kalt Gamlebyen gravlund.
Etymologien vedrørende Alnanavnet er uklar. A-endelsen er ikke norrøn. I norrøn tid kan Aln ha vært navn på vassdraget. Aln kan forstås i lys av Albue, dvs. «buktning», med referanse til elvas mange meandersvinger gjennom Alnadalen. Senere har a-endelsen kommet til slik at forma Alna ble et faktum. En annen teori er at navnet skriver seg fra al, dvs. «vokse», «bli flomdiger».
Forøvrig kan navnet problematiseres ved å trekke fram at Alnas hovedkilde både i skrift og tale ofte er blitt kalt «Alunsjøen». Denne varianten av innsjønavnet Alnsjøen må forklares som en kontaminasjon med bakgrunn i forekomstene av mineralet alun i nærheten av utløpet, eller kanskje heller med Alunverket som ble anlagt for å utnytte disse forekomstene. Alnsjøens navn kan ikke kan ha sammenheng med mineralet, ettersom det ikke finnes kjente alunforkomster i nærheten. Oslo byleksikon fastslår at sjøens rette og egentlige navn er «Alnsjøen».
Vest i den nordvendte Ekebergskrenten, like ved Alnas utløp i fjorden, ble det brutt alunskifer til framstilling av alun allerede i middelalderen. I perioden 1738-1815 ble Ekeberg hardt beskattet for den svarte skiferen som kunne gi det verdifulle og anvendelige alunsaltet. Alunskiferbruddet i Ekebergskrenten regnes i dag som et teknisk og geologisk kulturminne.
Det eldste kjente skriftlige belegg for det alternative navnet Loelva, mye brukt gjennom senere hundreår, finnes i Norriges Beskrivelse av Peder Claussøn Friis, trykt i 1613. «Loelva» eller «Loen» hevdes å være konstruert av ham for å forklare bynavnet Oslo («Loens os»). Disse litterære navneformene fikk stor utbredelse både i skrift og tale, og de har gitt opphav til navnet Lodalen på nedre del av Alnadalen. Men det gamle navnet Alna overlevde på folkemunne høyere oppe i Groruddalen, der avstanden til Oslo var større. Etter at det ble alminnelig kjent at Alna er det egentlige og opprinnelige navnet, fortrenger det nå det konstruerte navnet «Loelva»
Opprinnelig geografisk løp - Alnadalen
Etter utspringet fra Alnsjøen (237 moh.) svingte Alna seg nedover Groruddalen, Svartdalen og Lodalen. Dette kontinuerlige dalsøkket rundt elva fra blir omtalt som Alnadalen. Siste etappe gikk over Loenga, elvesletta under Ekebergåsen. Derfra rant elva ut i Oslofjorden.
Lystgård
Romerske villaer
Tilbake til antikken, under den romerske republikken og keiserriket, finner man landsteder bygget for samfunnets øvre klasser. Ifølge Plinius den eldre fantes det to villa-typer: «Villa urbana», som lå i kort avstand fra byen, og «Villa rustica», som var en bondegård driftet av tjenere.
Alna
Opprinnelig geografisk løp - Alnadalen
Alna mottok også vann direkte fra Breisjøen. I forbindelse med drikkevannsutbyggingen i 1930 ble vannet ledet gjennom en 700 meter lang tunnel til Alnsjøen.
Eldre tid
Alnas utløp var arneplass for etablering av byen Oslo omkring år 1000. Her var det laglig å legge til med vikingenes skip som var flatbunnede og kunne gå et godt stykke opp i elveløpet. Elva var større på denne tiden: Utløpets bredde var rundt 70 meter og vannstanden var omkring 3 meter høyere enn i dag.
Lystgård
Italiensk renessanse
I Toscana på 1400-tallet ble villa-tradisjonen gjenopptatt. I løpet av renessansen ble også villaene knyttet opp mot formelle hageanlegg, samt omkringliggende jordbrukslandskap. I Venezias omland, Veneto, ble villatradisjonen videreutviklet av arkitekt Andrea Palladio.
Alna
Eldre tid
Middelalderbyen Oslo utviklet seg i første omgang på strandsletta mellom Alna og Klosterelva (Hovinbekken). Ruinene av blant annet den gamle Kongsgården ligger i nærheten av Alnas utløp, delvis under NSBs gamle lokomotivverksted. Saxegården, som fortsatt eksisterer som eiendom, var blant gårdene som ble etablert langsmed Alna, og som hadde sjøbod i elva sammen med Bispegården og andre stormannsgårder. Mot slutten av 1200-tallet begynte utvidelsen av Oslo å gjøre seg gjeldende også på sørøstsida av Alna.
Lystgård
Maison de plaisance
I 1737 utga den franske arkitekten Jacques-François Blondel (1705 — 1774) boken De la Distribution des Maisons de Plaisance, et de la Décoration des Edifices en General som inneholdt 155 plansjer med moderne franske sommerboliger, hvor idealet ikke lenger var det monumentale og storslåtte, men behagelige og intime. Plansjeverket fikk stor innflytelse i hele Europa. Det første danske eksemepelet er Frederiksdal (1744-47) utenfor København, oppført etter teginger av arkitekt Nicolai Eigtved.
Alna
Eldre tid
Navnet Mølleteigen forteller at det tidlig ble anlagt møllebruk ved Alna. Biskopen trengte kraft for å male kornet han tok inn som avgift fra alt jordegodset kirka eide. Bare halvannen km fra bispegården var det store fossefall, i senere tid kjent som Kværnerfossene, som kunne gi vann på en kornmølle. Opprinnelig lå mølla ved Kværner under Volin gård. Kornmølla omtales i et gavebrev fra hertug Håkon av Oslo, Oplandene og Færøyene. Det dreier seg om den samme Håkon som i 1299 ble kong Håkon V Magnusson og som i den forbindelse flyttet Norges hovedstad fra Bergen til den voksende byen ved Alnaoset.
Ved elvene var leira god, og det første teglverket med tilknytning til Alna ble anlagt nede på Øra av hertug Håkon rundt 1290, blant annet for å skaffe teglstein til utviding av Mariakirken med to 45 meter høye vesttårn.
Lystgård
Lystgårder i Norge
Etter at eneveldet ble innført i Danmark-Norge i 1660 ble adelen tvunget til å oppholde seg i den overbefolkede residenshovedstaden store deler av året. For rikfolk ble det derfor populært å skaffe seg landsted utenfor København.
Alna
Eldre tid
Fra 1500-tallet ble Alna kraftkilde for oppgangssager, og på 1700-tallet var hele 10 sagbruk etablert fra Kværner til Grorud.
Lystgård
Lystgårder i Norge
Foruten å være sommerhus for eierfamilien, skulle lystgårdene gjerne forsyne husholdningen i byen med landbruksvarer – kjøtt og melk, og fôr og sommerbeite til hestene. I tillegg gav det ekstra status om man kunne pryde sine bord med blomster og eksotiske frukter fra egen hage.
Lystgårdene i Norge fikk som regel en markant plassering i terrenget, ofte med visuell tilknytning til sjøen. Lystgårdene lå helst i kort avstand fra byen – borgerne som eide gårdene, skulle samtidig passe sitt kjøpmannskap, og da måtte det være god kommunikasjon til forretninger og kontorer. Av den grunn er de fleste lystgårdene i dag bygd ned som følge av vekst i folketall og byenes ekspansjon. Mange hovedbygninger står fortsatt som monumenter over en svunnen tid, selv om jordveien for øvrig er bygget ned.
Alna
Industrialiseringa på 1800-tallet
I 1862 anla Onsum Svendengen teglverk noe vest for Kværner Brug, det vil si ved dagens NSB-haller i Lodalen. På samme tid ble Nygård teglverk anlagt øst for Kværnerfossene – nærmere bestemt på Etterstad.
Lystgård
Lystgårder i Norge
Etter Napoleonskrigene ble det nedgangstider, og mange familier kunne ikke lenge opprettholde to husholdninger. De måtte velge mellom å beholde byboligen, eller bruke lystgården som fast bopæl.
Alna
Industrialiseringa på 1800-tallet
Ved gangbrua tilknytta Bryn stasjon som ble åpnet i 1854, renner Østensjøbekken ut i Alna. Her går Alna i Brynsfossen. I andre halvdel av 1800-tallet vokste det fram en rekke virksomheter i området rundt Bryn og Brynsfossen. Edanger bryggeri, seinere Akers Bryggeri, ble anlagt i 1880-årene. En mursteinsbygning med fabrikkpipe står fremdeles. I 1889 ble Johan Petersens lin og bomullsvarefabrikk etablert. Bedriften produserte blant annet senge- og dekketøy, blåtøysstoffer og skjortestoffer, og den mottok flere priser for sine produkter. Med utgangspunkt i Statens vegvesens nye bygg ved Brynsfossen renner Alna under den gamle fabrikken og viser elvas betydning som energikilde. Det ble også anlagt tre teglverk i området på denne tida. Ettersom industrien ved Alnas fossefall på Bryn vokste, spredte småhusbebyggelse seg fra Bryn stasjon og opp mot Skøyen (nord) og Høyenhall.
Lystgård
Navnetradisjon
Lystgårder som ikke videreførte det tradisjonelle gårdsnavnet, fikk navn tilsvarende internasjonale forbilder: Eremitasjen, Belvedere, Fortuna og Bellevue. Lystgårdene fikk også oversatte eller norske navn som Frydenlund, Rosendal, Sorgenfri (Sanssouci), Sommerro, Rolighet, Nøysomhet, Tilfredshet, Harmoni, Familiens Håp, Jegershvile, Gimle, Breidablikk og Fagerheim. Andre lystgårder ble oppkalt etter eierne eller noen man var glad i: Krohnstedet, Brødretomten, Fastings Minde, Sophies minde, Thomas Erichsens Minde, Christinegård, Charlottelund, Karensfryd, Elsefryd, Elsesro, Henninglyst, Annalyst, Marienlyst, Katrinelyst, Amalienborg, Wernersholm, Hornemannsdal og Smithestrøm.
Alna
Gjenåpningen av Alna
Leirfossen med sitt fall på 15-16 meter ble lagt i rør rundt 1970 pga forurensing, og fossen stengt bak en betongvegg. Åpningen av fossen fant sted 27. april 2011, og hadde kostet rundt 19 millioner kroner. Åpningen av vannspeilet Hølaløkka ved Grorud stasjon og Østre Aker vei i 2012 var også et ledd i åpningen av Alna, slik at den kan bli Groruddalens svar på Akerselven.
Alnaelvas venner
Oslo Elveforum og Alnaelvas venner er en organisasjon etablert i 1999 på initiativ fra stortingsrepresentant Lars Rise og tidligere folkevalgt i Oslo, Tor Holtan-Hartwig. For Alna er medlemsorganisasjonen Alnaelvas venner dannet. Formålet er å få Oslos glemte elver og bekker fram i lyset igjen. Visjonen er at Alnaelva åpen og naturlig vil gli fra Alnsjøen og ut gjennom det nye kunstige vannspeilet gjenskapt i tilknytning til middelalderparken.
Grei Kafé
Grei Kafé var et bevertningssted i Skippergata 3 i Oslo som var i kontinuerlig drift fra 1837 til stengning den 31. august 2016. Gulvet i lokalet ligger på et kjellernivå.
Historie
Bekkevolds skjenkestue Grei Kafé har blitt drevet av Mohammed Aslam siden 1977. Oppunder en takbjelke ble det sist på 1900-tallet plassert en åre til minne om at Henrik Wergeland fikk lov å sette inn årer og seil hos Bekkevold mens han var på arbeid på Universitetsbiblioteket. I lokalet finner man også bilder av Henrik og Amalie ved siden av idoler som Marilyn Monroe og Elvis Presley.
Bygningen ble oppført i empire-stil i 1837 og står på Byantikvarens gule liste.
Farrukh Abbas Chaudhry
Farrukh Abbas Chaudhry (født 22. juni 1969 i Punjab, Pakistan) er en norsk lege og professor i medisin.
Biografi
Han er utdannet lege ved Universitetet i Oslo og jobber som forsker ved Bioteknologisenteret i Oslo, hvor han leder en egen forskergruppe på ca. ti personer.
Chaudhry har karrierestipend fra Norges forskningsråd (2001–2006). Chaudhry forsker på signaloverføringer i nervekoblinger (synapser) og fikk i 2002 dr.med. fra Anatomisk institutt (UiO) for avhandlingen Amino acid transporters at the synapse som omhandler transportproteiner i sentralnervesystemet. Tidligere tilbrakte han tre år ved University of California San Francisco med den anerkjente professor Robert H. Edwards, der han begynte arbeidet med å identifisere og karakterisere flere medlemmer av en familie av nye aminosyretransportører. Disse proteinene var nøkkelen til å forstå hvordan glutamin transporteres til nerveceller, og dermed er Chaudhry også opphavsmannen til et nytt forskningsfelt.
Chaudhry har publisert vitenskapelige artikler i en rekke internasjonalt anerkjente journaler, deriblant Neuron, Cell og Science. I 2006 ble han utnevnt til professor.
Loftesnesbrui
Loftesnesbrui, eller Loftesnesbrua, er ei nettverksbuebru fundamentert på peler på riksvei 5 i Sogndal i Vestland. Brua krysser Loftesnessundet mellom Sogndalsfjorden og Barsnesfjorden, og er 194 meter lang og kostet om lag 300 millioner kroner. Hovedspennet er 84 meter og buen er 107 meter, med seilingshøyde 9 meter. Hvert kjørefelt er 3,25 meter og gang- og sykkelveien er 3 meter bred. Brufundamentet hviler på 28 stålpæler stampet ned i fjordbunnen.
Alt i 1877 ble det utarbeidet planer for ei trebru over sundet mellom Nes og Loftesnes. Først da Stortinget i 1938 bevilget penger til vei mellom Loftesnes og Kaupanger, ble planene om bru igjen vurdert. Et nytt utkast ble laget, men andre verdenskrig kom i veien. Først i 1954 begynte de igjen å arbeide for å få bru over sundet. 25. november 1958 ble Loftesnesbrua offisielt åpnet. Brua fra 1958 var 210,5 meter lang, med lengste spenn er 72 meter. Seilingshøyden var 15 meter, og brua hadde i alt 6 spenn. Loftesnesbrua ble åpnet 25. november 1958. Den var det første bompengeprosjektet i Sogn og Fjordane. Brua var nedbetalt etter 6 år med bompenger. Dette var en ei stålfagverksbru som ble revet i 2017/2018. Stålkonstruksjonen veide 250 tonn og var i bra stand da den ble revet. Brua hadde fortau på 75 cm, skarp krumming og endte i et uoversiktlig kryss med fylkesvei 55. I desember 2017 ble brua fra 1958 erstattet med en bru med større trafikkapasitet og bedre plass til fotgjengere og syklister. Den gamle brua ble deretter revet. Den nye brua har en slakere profil enn den gamle som hadde en mindre radius på veibanens vertikale krumming. Den nye brua ble bygget rett ved siden av den gamle og lenger ut i fjorden. Ved tilknytning til fylkesvei 55 på nordsida er det anlagt rundkjøring til erstatning for det tidligere T-krysset. Seilingsløpet er 25 ganger 10 meter. Stålkonstruksjonen ble laget ved et verft i Polen, fraktet med båt til Sogndal og heist på plass i februar 2017. Den største enkeltdelen som ble løftet på plass i ett stykke, var 430 tonn. I 2018 vant brua folkets pris på European Steel Bridge Award. Loftesnesbrua som kom i 1958 erstatta ei ferge. Ferga hadde sin siste tur i november 1958. Det siste året frakta ferga 32.000 biler og 126.000 passasjerer. Den korte strekningen mellom Loftesnes og Nes har knyttet sammen bygdene i indre sogn i lang tid. I 1875 ble Ole O. Loftesnes tilsatt som den første faste fergemannen av kommunestyret. Denne første personferga ble i 1938 erstattet av ei bilferge.
Max Kaase
Kaase er utdannet fra Universitetet i Köln der han studerte folkerett, sosiologi og statsvitenskap og tok doktorgraden i 1964. Han habiliterte ved Universitetet i Mannheim i 1972. Deretter var Kaase fra 1974 til 1979 leder for Zentrums für Umfragen, Methoden und Analysen (ZUMA) i Mannheim. Fra 1983 til 1993 var Kaase professor i statsvitenskap ved Universitetet i Mannheim. Han var deretter tilknyttet WZB i Berlin fram til 2000, da han ble dekanus for fakultetet for humanistiske og samfunnsvitenskapelige fag ved International University Bremen, nå Jacobs University Bremen.
Kaase har særlig arbeidet innen sammenlignende politikk, politisk sosiologi og massekommunikasjon. Han har deltatt i og hatt en ledende rolle i store internasjonale prosjekter, som eksempelvis Beliefs in government.
Kaase har innehatt en rekke sentrale verv i tysk og internasjonal statsvitenskapelig forskning. Fra 2000 til 2003 var han visepresident i European Science Foundation (ESF) og fra 2003 til 2006 var han president i International Political Science Association.
Universitetet i Bremen utnevnte i 2007 Kaase til æresdoktor.
I 1989 holdt Kaase Stein Rokkan-forelesningen ved Universitetet i Bergen.
John Tiffin Patterson
John Tiffin Patterson (1940–2005) var en amerikansk regissør som arbeidet mest med TV. Han hadde regi på flere episoder av TV-serier som Hill Street Blues og Sopranos.
Patterson vervet seg til den amerikanske flyvåpenet etter noen semester ved Williams College. Etter tiden i forsvaret returnerte han til universitetet mens han fremdeles var reservist. I 1970 tok han en mastergrad ved Stanford University, hvor han blant annet var studiekollega med David Chase (skaperen av Sopranos).
859 Bouzaréah
859 Bouzaréah er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaga den 2. oktober 1916 av Frédéric Sy fra Observatoire astronomique d’Alger - Bouzaréah i Alger. Den er oppkalt etter Bouzaréah.
John Tiffin Patterson
Patterson debuterte som assistent-regissør i 1974 i TV-filmen The Night That Panicked America. Han var assistent-regissør på ytterligere noen tv-produksjoner før han i 1978 fikk regioppdrag på noen episoder av Project U.F.O. Deretter fulgte korte regioppdrag på tv-serier som Par i hjerter, The Rockford Files, Knots Landing, Buck Rogers in the 25th Century, CHiPs, Magnum, P.I., Dynastiet, MacGyver, Lov og rett i L.A., Law & Order, Profiler, Providence, Six Feet Under, CSI og Carnivàle. Han hadde halvlange regioppdrag for serier som Hill Street Blues (9 episoder, 1985-1987), Cagney & Lacey (5 episoder, 1983-1984), Seven Brides for Seven Brothers (4 episoder, 1982-1983), Hooperman (4 episoder, 1987-1988) og Profiler (4 episoder, 1996-1998). I 1999 ble han en av regissørene for TV-serien The Sopranos og han hadde frem til sin død regi på 13 episoder. Han har også regissert flere TV-filmer.
Patterson var gift med Casey Kelley, men senere skilt. Sammen har de to barn.
Patterson døde av prostatakreft 64 år gammel. Sopranos-episoden "Kaisha" var dedikert ham.
Sinikka Langeland
Anne Sinikka Langeland (født 13. januar 1961) er en norsk musiker. Hennes instrument er det finske nasjonalinstrumentet kantele, men hun er også kjent for runesang og kveding. Langeland underviser også i disse instrumentene.
I 1996 mottok hun Finnskogprisen. For utgivelsen Runoja fikk hun den høythengende Edvard-prisen i klassen musikk i grenseland i 2003. I 2004 mottok hun sammen med Ove Berg Norsk-finsk Kulturfonds kulturpris og i 2010 fikk hun Gammleng-prisen i klassen folkemusikk. I 2012 mottok hun Sibeliusprisen av Sibelius-selskapet i Norge. Hun vant NOPAs tekst- og musikkpris for 2019 i åpen klasse for Sauna Cathedral. Hun har også vært nominert til Spellemannprisen 1997 i klassen folkemusikk for Strengen var af røde guld og Spellemannprisen 2000 i klassen folkemusikk/gammaldans for Lille Rosa.
i 1995 spilte hun «Gudrun» i NRK-serien Flåttum gård.
Hun er bosatt på Grue Finnskog.
Bokutgivelser
Hun bidro til Dølajazz 2006 med dikt av Hans Børli, fremført med jazzartistene Arve Henriksen/Trygve Seim samt finske Markku Ounaskari.
Fredensborg (by)
Fredensborg er en by på Nordsjælland i Danmark mellom Hillerød og Helsingør med 8 703 innbyggere (2019). Den ligger i Fredensborg kommune i Region Hovedstaden.
Fredensborg slott som har gitt navn til byen ligger midt i sentrum. Frem til kommunalreformen i 2007 var byen administrasjonssenter i tidligere Fredensborg-Humlebæk kommune.
Fredensborg stasjon ligger i Fredensborg, det samme gjør Fredensborghusene som er tegnet av Jørn Utzon og sto ferdigstilt i 1963.
Haxthausens gate (Oslo)
Haxthausens gate (1-15, 2-10 ) er en gate på Frogner i Oslo. Den går fra Frognerveien til Gyldenløves gate. Gaten fikk sitt navn i 1879 og er oppkalt etter general Frederik Gottschalk von Haxthausen (1750–1825) som bodde på og eide Lille Frogner.
Storfiskhytta
Beliggenhet
Storfiskhytta ligger mellom Blomlia og Storlivatnet i Aure kommune på Nordmøre. Den ligger 490 meter over havet, og har et småkupert, treløst terreng med myr, berg og gress rundt seg. Hytta har to vann på hver sin side, Storlivatnet på sørsiden og Blomlivatnet på nordsiden.
Historie
Storfiskhytta ble oppreist under dugnad med start i juni 2001, og før vinteren kom, var hytta ferdig reist. Videre ble også stiene vardet og merket senere neste år.
Ruter
Hytta er den nordligse turisthytta i rutenettet Fjordruta. Den har fire ruter ut fra hytta, en mot Klakksetra, en mot Sollia, en mot Aure og en mot Vinjeøra.
Premio Feltrinelli
Premio Feltrinelli (Feltrinelli-prisen) er en forskningspris i Italia.
Entreprenøren og kunstneren Antonio Feltrinelli etterlot seg ved sin død i 1942 et fond som han ønsket skulle tilfalle «en utmerkelse for arbeid, studier, og intelligens» («premiare il lavoro, lo studio, l'intelligenza»).
Allen Coulter
Allen Coulter er en amerikansk TV-produsent og regissør som har regissert flere episoder av tv-serier som Sopranos, Sex og singelliv og Boardwalk Empire.
Coulter hadde regien på 12 episoder av TV-serien The Sopranos i perioden 1999–2004 og var også involvert som produsent. Han har også hatt regi på ni episoder av Sex og singelliv og åtte episoder av Boardwalk Empire. Han har i tillegg hatt mindre regioppdrag på TV-serier som Rome, Millenium, The X-Files, Six Feet Under, House of Cards, Law & Order: LA og Vinyl.
Han debuterte som filmregissør med Hollywoodland (2006).
Passfjellbreen
Passfjellbreen er en 7 km² stor isbre på Spitsbergen, Svalbard. Den er en ca. 4 km lang bre som går fra Passfjellet (785 m) og Bjørnsonfjellet (932 m) i sør, og renner nordover og inn i både Hollenderdalen og Semmeldalen, mellom Isfjorden og Van Mijenfjorden – vest i Nordenskiöld Land.
Pasienthåndboka
Pasienthåndboka (NHI.no) er publikumsversjonen av Legehåndboka (NEL) på Internett og er et norsk, medisinsk nettsted først og fremst med tanke på opplysning om helse, symptomer og sykdommer. Nettstedet inneholder også nyhetsoppslag, dokumenter om trening og et forum.
Nettsiden ble opprettet tidlig våren 2007 av firmaet Norsk Helseinformatikk. På tampen av 2009 skiftet nettstedet navn til nåværende NHI.no. Intensjonen med dette var å gjøre informasjonen på siden enda lettere tilgjengelig.
Kvitmure
Kvitmure eller hvitmure (Drymocallis rupestris) er en plante med hvite blomster i rosefamilien. Den ble tidligere regnet til slekten mure (Potentillia) under navnet Potentilla rupestris.
Kvitmure er en sjelden plante, og i Norsk rødliste for arter er den vurdert som sterkt truet EN. Voksestedene trues både av gjengroing med gravmyrt og andre fremmede arter, og slitasje som følge av økt ferdsel. Forekomstene av kvitmure er sannsynligvis rester av en større utbredelse fra den gang klimaet var varmere i Norge. Kvitmure er kjent fra åtte voksesteder i Norge, men finnes nå kun på fire av lokalitetene.
Alle funnstedene hører til Oslofjordområdet og er i Moss (i 2005, kun én plante), på Nesodden (i 2001, tre små populasjoner), i Asker (i 2001, flere populasjoner) og i Bærum (sist sett i 1957, muligens utdødd), på Lilletøyen (på 1800-tallet, nå utdødd), Rodeløkka (på 1800-tallet, nå utdødd), Ekeberg (frem til 1937) og på Tåsen, hvor den fortsatt finnes.
I 1990 ble frø fra Tåsen-populasjonen tatt og gjenutplantet på den gamle tomten på Ekeberg, der den forsvant i 1937. Forsøket har vært vellykket og bestanden av kvitmure er nå i ferd med å vokse på Ekeberg.
Economic Cooperation Organization
Economic Cooperation Organization (ECO; norsk: «Den økonomiske samarbeidsorganisasjonen») er en internasjonal organisasjon. Det er en felles plattform for å diskutere måter å forbedre utvikling og fremme handel og investeringmuligheter. Organisasjonen omfatter disse landene: Afghanistan, Aserbajdsjan, Iran, Kasakhstan, Kirgisistan, Pakistan, Tadsjikistan, Tyrkia, Turkmenistan og Usbekistan. ECO har sitt hovedkvarter i Teheran, Iran.
Historie og betydning
EOC ble grunnlagt i 1985 av Iran, Pakistan og Tyrkia for å fremme en sosio-økonomisk utvikling av de første medlemslandene. Det var en etterfølger av organisasjonen Regional Cooperation for Development (RCD), som ble grunnlagt i 1962, og avsluttet sin virksomhet i 1979. Høsten 1992, ekspanderte ECO ved å omfatte ytterligere syv nye medlemsland, nemlig Afghanistan, Aserbajdsjan, Kasakhstan, Kirgisistan, Tadsjikistan, Turkmenistan, og Usbekistan.
ECOs status og makt er voksende. Likevel møter organisasjonen mange utfordringer. Viktigst er det at medlemslandene mangler nødvendig infrastruktur og institusjoner. Det er disse som organisasjonens søker å utvikle for å gjøre full nytte av de tilgjengelige ressursene i regionen og skaffe varig utvikling for medlemslandene.
Eksisterende organer
To kontorer og to regionale institutter under ledelse av generalsekretariatet.
Gusty Spence
Augustus «Gusty» Spence (født 28. juni 1933 i Belfast i Nord-Irland, død 24. september 2011 samme sted) var et tidligere medlem og første leder av Ulster Volunteer Force (UVF), og en ledende lojalistisk politiker i Nord-Irland.
Ulster Volunteer Force
Han kom inn i UVF ikke lenge etter grunnleggelsen i 1966, og ble valg til organisasjonens første leder. Året etter ble han dømt til livsvarig fengsel for mord, og i Maze fengsel ble han kommandant for UVF-fangene.
I 1977 brøt han med UVF, og begynte å arbeide for forsoning. Han lærte seg flytende irsk gælisk mens han satt inne, et språk som av lojalister knyttes til irsk nasjonalisme.
Politiker
I 1984 ble han løslatt, og han ble raskt et ledende medlem av Progressive Unionist Party (PUP) og en sentral person i den gryende fredsprosessen. Han ble i 1994 bedt av Combined Loyalist Military Command (CLMC) om å lese opp annonseringen av deres våpenhvile, og i tiden etter var han med på arbeidet som førte til Belfastavtalen. Spence var en av de som jobbet hardest med å få lojalister til å akseptere avtalen.
Pr. 2006 var han fortsatt medlem av PUP som samfunnsarbeider i Shankillområdet, men på grunn av høy alder ikke lenger aktiv politiker. Han sdøde i 2011.
Bill Bryson
William «Bill» McGuire Bryson (født 8. desember 1951 i Des Moines, Iowa, USA) er en bestselgende amerikansk forfatter. Han har bodd det meste av sitt voksne liv i England.
Bryson er mest kjent for sine humoristiske reiseskildringer, men har også skrevet en del bøker om det engelske språket. Han har også skrevet en bok om vitenskap, ambisiøst nok kalt En kort historie om nesten alt. Karakteristisk for Brysons bøker er humoren, som tross alt ikke står i veien for formidlingen av kunnskap.
Ellen Øseth
Ellen Øseth er assisterende direktør i Norsk Polarinstitutt. Fra 2009 til 2017 var hun klimarådgiver og seniorrådgiver i Norsk Polarinstitutt. Fra 2017 til 2022 var hun seksjonsleder i Miljørådgivningseksjonen samme sted.
Hun var tidligere en norsk politiker for Sosialistisk Venstreparti. Fra 2003 til 2019 var hun fylkespolitiker for SV. Hun var statssekretær for miljøvernminister Bård Vegar Solhjell til regjeringsskiftet etter stortingsvalget i 2013. Øseth studerte fra 2001 til 2008 fiskerikandidatstudiet ved Norges fiskerihøgskole i Tromsø.
860 Ursina
860 Ursina er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 22. januar 1917 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Bakgrunnen for navnet er ikke kjent.
Svømming under VM i svømmesport 2011 – 100 meter fri kvinner
100 meter fri kvinner var en svømmeøvelse som ble arrangert under VM i svømmesport 2011. Forsøksheatene og semifinalene fant sted 28. og finalen 29. juli.
Norge var ikke representert i øvelsen.
Rekorder
Før mesterskapet var verdens- og mesterskapsrekordene som følger:
Det ble ikke satt noen nye verdens- eller mesterskapsrekorder på øvelsen under mesterskapet.
Forsøksheat
77 svømmere deltok i 10 heat.
Liste over kulturminner i Aure
Liste over kulturminner i Aure er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Aure. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
Svømming under VM i svømmesport 2011 – 100 meter fri kvinner
Semifinaler
Semifinalene ble avholdt klokken 18:02.
Finale
Finalen fant sted klokken 18:02.
João Goulart
João Belchior Marques Goulart (født 1. mars 1918, død 6. desember 1976) med kallenavn Jango var president i Brasil i perioden 7. september 1961–31. mars 1964. Han var den siste venstreorienterte presidenten i landet frem til valget av president Lula da Silva i 2002.
Liste over kulturminner i Aure
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Brigitte Becue
Brigitte Becue (født 18. september 1972 i Oostende) er en tidligere belgisk svømmer som deltok, for Belgia under sommer-OL 1988, 1992, 1996 og 2000. I 1989 vant hun sølvmedalje på 200 m brystsvømming under langbane-EM i Bonn, Vest-Tyskland. Under langbane-EM i Wien i 1995 vant hun to gullmedaler og en sølvmedalje. Hun har to ganger blitt utnevnt til Årets idrettskvinne i Belgia (1994 og 1995).
João Goulart
Goulart var født i São Borja i delstaten Rio Grande do Sul, sør i Brasil. Han ble valgt til visepresident i 1956 og i 1960. Da president Jânio Quadros trakk seg i 1961, overtok Goulart presidentvervet. Han ble avsatt i 1964 da det ble gjennomført et militærkupp i landet. Han flyktet deretter i eksil utenfor Brasil.
João Goulart døde i byen Mercedes i Argentina i 1976.
Cuba under Panamerikanske leker 1959
Cuba under Panamerikanske leker 1959. Cuba deltok i de tredje Panamerikanske leker som ble arrangert i Chicago mellom 27. august og 7. september 1959. De kom på åttendeplass med to gull-, fire sølv og fire bronsemedaljer.
Hoplocleptes
Hoplocleptes er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Brettemesse
Brettemesse (også kalt Brettesmesse, Brettifumesse, Brittifumesse, Brictiva virgo, Brigida virgo eller Brettiva virgo) er en norsk merkedag som ble feiret 11. januar til minne om den keltiske helgenen Brictiva (Brettifa) som ble henrettet med øks. I Norge var det tradisjon for at restene av julematen skulle brettes (dvs brekkes) i biter, kokes i gryte og spises denne dagen sammen med resten av juleølet.
Hoplocleptes
Levevis
Ulikt de fleste andre trebukker lever disse artene på bakken, de voksne kan ikke fly. Larvene lever underjordisk på røtter.
Brettemesse
Primstavsmerket var en øks, en hest, et flagg eller et kors. Dagen var værtegn for mars og april. Slik været var på formiddagen 11. januar skulle været bli i mars og slik været var på ettermiddagen 11. januar skulle været bli i april.
Hoplocleptes
Utbredelse
Arten lever i Chile.
Brettemesse
Ifølge gammel overtro kunne ting lett gå i stykker denne dagen og man skulle ikke kjøre med hest, ellers kunne den brekke beinet.
Schwechat (elv)
Schwechat er en 62 kilometer lang elv som ligger øst i den østerrikske delstaten Niederösterreich. Elvens kilde er ved Schöpfl på 893 meters høyde i Wienerwald. Fra kilden renner elven østover til den like før Alland får sitt navn. Kildeelvenes navn er Großkrottenbach, Riesenbach, Lammeraubach,  Kleinkrottenbach,  Agsbach og Hainbach (regnet fra sør mot nord med klokken). Samtlige kildeelver flyter sammen ved Klausen-Leopoldsdorf hvor de danner elven Schwechat.
Navnet kommer av det tyske ordet swechant som betyr den stinkende. Egentlig er dette navnet kun treffende fra Baden hvor svolvelholdige kilder munner ut i elven.
Gjennom Helenental renner den over Baden, der den også blir benyttet industrielt i det såkalte Wienbekkenet.
Gloucester (andre betydninger)
Gloucester har flere betydninger:
Schwechat (elv)
Schwechat er også et lokalt navn på Wien internasjonale lufthavn som ligger få kilometer fra munningen i Donau.
Anne Holt
Anne Holt (født 16. november 1958 i Larvik) er en norsk forfatter, advokat og tidligere politiker for Arbeiderpartiet (Ap).
Holt var justisminister i Thorbjørn Jaglands regjering fra 25. oktober 1996 til 4. februar 1997, da hun gikk av etter lange sykefravær. Hun ble erstattet av Gerd-Liv Valla. Senere samme år ga Holt ut romanen Mea Culpa.
Hun er utdannet cand. jur. ved Universitetet i Bergen i 1986. Holt var ansatt som programsekretær i NRK 1984–1988 og 1990–1991 og jobbet bl.a. som programleder i Dagsrevyen. I perioden 1988–1990 var hun politifullmektig ved Oslo politikammer.
Holt debuterte som forfatter i 1993. Hun var president i Rivertonklubben 2001–03. To av bøkene hennes er filmatisert som TV-serien Blind gudinne og spillefilmen Salige er de som tørster, begge i 1997. Regissør for begge produksjonene var Carl Jørgen Kiønig mens Kjersti Elvik spilte hovedrollen som politibetjenten Hanne Wilhelmsen. Bøkene Død joker og Uten ekko er dramatisert som hørespill for NRK Radioteatret, i henholdsvis 2003 og 2005.
I 2022 ble Holt tildelt krimprisen Sølvkniven for «Det ellevte manus».
Holt er særlig kjent for sine realistiske politiromaner om den lesbiske politibetjenten Hanne Wilhelmsen. Hun regnes som en av de viktigste forfatterne av feministisk kriminallitteratur i Norge og er en av Norges mestselgende krimforfattere.
Hun er oppvokst på Nanset, Lillestrøm og i Tromsø og er datter av fysikeren Olav Holt, tidligere rektor ved Universitetet i Tromsø. I 2000 inngikk Holt registrert partnerskap med forleggeren Tine Kjær.
Bhavnagar
Bhavnagar (gujarati:, hindi: , Bhāvnagar) er en by på Kathiawar-halvøya i den indiske delstaten Gujarat. Byen ble grunnlagt og oppkalt etter Bhavsinhji Gohil (1703-64 e.kr.) som også var byens hersker. Byen var hovedstad i staten og fyrstedømmet med samme navn fram til den ble en del av India i 1948.
Byen er i dag distriktshovedstad i distriktet Bhavnagar, og er den sjette største byen i Gujarat. Den er også den tredje største byen i regionen Saurashtra. Den regnes også som den kulturelle hovedstaden i Saurashtra.
Historie
Gohil Rajputs av Surya Vanshi klanen, sto overfor problemer og stor konkurranse i Marwar, noe som fikk han til å flytte ned til kysten av Gujarat rundt 1260 e.kr. og etablerte tre hovedsteder – Sejakpur, Umrala og Sihor (da kjent som Sirohi). I 1822-1823, ble Sihor angrepet av Khanthaji Kadani og Pilaji Gaekwad, men ble slått tilbake av Bhavsinhji Gohil. Etter å ha lidd store tap under slaget, innså han svakheten ved plasseringen av Sihor. I 1823, grunnla han en ny by ved landsbyen Vadva 20 kilometer unna Sihor, og kalte den Bhavnagar. Det var en nøye planlagt strategisk plassering med gode muligheter for handel via havnen. Byen ble naturlig nok også hovedstad i landet med samme navn.
Bhavnagar var senere en selvstendig stat fram til 1947 da India ble selvstendig, og Bhavnagar ble da en del av India.
Geografi og klima
Bhavnagar er en kystby som ligger på sørøstkysten av den indiske halvøya Kathiawar, ved Khambhatbukta. Byen ligger i snitt 24moh, og omfatter et totalt areal på 53,30km².
Klima
Bhavnagar har et tropisk vått og tørt klima med varme, tørre somre fra mars til midten av juni og med den påfølgende våte monsunsesongen fra midten av juni til oktober hvor den i snitt mottar 550mm nedbør. Fra november til februar, er det mildt med en gjennomsnittstemperatur på rundt 20 ° C og lav luftfuktighet. Grunnet nærhet til havet, er det jevnt over litt fuktig året rundt.
Demografi
Ifølge Indias folketelling fra 2001, hadde Bhavnagar 510 958 hvorav menn utgjorde 52% mens kvinner utgjorde 48% av befolkningen. Om lag 77% av mennene kan lese og skrive mens kun 66% av kvinnene kan lese og skrive. 13% av befolkningen er under 6år.
Vennskapsbyer
Bhavnagar har pr. dags dato 1 vennskapsby:
Ghost
Ghost er det engelske ordet for spøkelse og kan blant annet bety:
Jan Groth (1938–2022)
Jan Groth (født 13. november 1938 i Stavanger, død 2. mars 2022 ) var en norsk billedkunstner.
Groth var bosatt i utlandet mesteparten av sitt liv, først i Danmark og så i USA, hvor han startet sin internasjonale karriere med utstillinger på Betty Parsons Gallery. Groth hadde en omfattende utstillingsvirksomhet verden rundt, med separatutstillingen på Guggenheim-museet i New York i 1986 og en retrospektiv utstilling i Museet for samtidskunst i Oslo 2001. Groth var festspillutstiller i Bergen Kunsthall i 2017.
Groth er representert i museer og samlinger verden over, blant annet Museum of Modern Art i New York, Centre Georges-Pompidou i Paris og Louisiana Museum of Modern Art i Danmark, samt Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design i Oslo.
I 1998 donerte han sammen med Steingrim Laursen første del av deres felles kunstsamling til Stavanger kunstmuseum. I 2007, samme år som Laursen døde, ble del to av deres samling donert til museet. Denne samlingen omfatter kunstnere som Robert Morris, skulptøren Tony Smith (Anthony Peter Smith (1912–1980) og Robert Rauschenberg, samt Asger Jorn, Sonja Ferlov Mancoba og Edvard Munch.
Walter Steffens
Walter Steffens (født 26. desember 1908 i Barnstorf, død 23. august 2006 samme sted) var en tysk turner. Han representerte turnforeningen Sportverein Barnstorf.
Han var med i et OL og et VM for Tyskland. Hans var med i OL i 1936, der Tyskland fikk gullmedalje i lagkampen. Han vant ingen individuelle medaljer, og fikk 5.-plass i bøylehest, 6.-plass i frittstående og 8.-plass i svingstang som beste resultater. Han kom på 17.-plass sammenlagt.
I VM-sammenheng har han én medalje; bronse i lagkonkurransen under VM i Budapest i 1934.
Da han døde i 2006 var han den siste gjenlevende av det tyske laget som vant OL-gull i 1936.
Flora Norvegica
Flora Norvegica er Norges første flora. Den er skrevet på latin, består av to bind, og ble publisert i 1766 og 1776. Forskeren og forfatteren bak verket var biskop Johan Ernst Gunnerus. Han døde i 1773, og bind to ble utgitt etter hans død, av hans nevø N.D. Gunnerus. Flere av illustrasjonene i floraen er signert Jacob von der Lippe Parelius, men det er uvisst om han står bak alle. Parelius var teolog og ansatt som inspektør og tegner ved Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs naturaliesamling.
Biskop Gunnerus hadde aldri studert botanikk, men han følte en religiøs og patriotisk plikt til å skrive en flora. Den svenske naturforskeren Carl von Linné beundret Gunnerus' arbeid, og støttet og inspirerte ham til å utgi verket. Dr. med. Georg Christian Oeder, professor i botanikk ved Københavns Universitet, oppholdt seg en tid i Trondhjem under sitt arbeid med Flora Danica. Han ble også en viktig inspirator og læremester for Gunnerus.
Floraen omfatter 1118 arter fra hele Gunnerus' bispedømme, Trondhjems Stift, som strakte seg fra Romsdal til Øst-Finnmark. På visitasreisene samlet Gunnerus planter til sitt omfattende herbarium, som et grunnlag for videre arbeider med floraen. Innsamlingene ble gjort i perioden 1762–1772. Prestene i stiftet sendt også inn planter til ham.
Gunnerus brukte Linnés nomenklatur, men Flora Norvegica er ikke systematisk oppbygd. Plantene presenteres i tilfeldig orden, tilsynelatende etter som Gunnerus ble kjent med dem. Enkelte av plantene var nye for vitenskapen. Floraen inneholder mange feilbestemmelser, men enkelte planter har fortsatt de navn Gunnerus ga dem.
Gunnerus' herbarium oppbevares i dag ved Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab (DKNVS). Det er digitalisert i sin helhet. Flora Norvegica er også digitalisert av DKNVS, og er tilgjengelig i databasen gunnerus.no.
Ulster Protestant Volunteers
Ulster Protestant Volunteers (UVP) var en lojalistisk paramilitær organisasjon i Nord-Irland. Den motto var «For Gud og Ulster».
UVP ble opprettet mot slutten av 1960-årene, spesifikt for å hindre at Nord-Irlands regjeringssjef Terence O'Neill skulle innføre reformer i styresettet i provinsen. Organisasjonens kontrollerende organ var Ulster Constitution Defence Committee (UCDC), som ble opprettet av Ian Paisley i 1966.
Flere aksjoner ble utført i samarbeid med Ulster Volunteer Force, og det var en viss overlapping i medlemsmassen.
Ismael Hernández
Ismael Hernández (født 21. januar 1990) er en meksikansk moderne femkjempere.
Han representerte Mexico under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse.
Rasjonelle valg
Rasjonelle valg er en teori som tar utgangspunkt i at samfunnet består av enkeltindivider som er rasjonelle aktører. Alle sosiale fenomener skal forklares med utgangspunkt i individuelle aktørers handlinger, og mennesker blir sett på som rasjonelle aktører i den forstand at det ligger en bevisst mål-middel-kalkyle til grunn for deres handlinger. Teorien bygger derfor på metodologisk individualisme.
Viktige retninger innen teorien om rasjonelle valg er spillteori, kontraktteori og bytteteori. Teorien har stor betydning innen samfunnsøkonomi, statsvitenskapen og (i senere tid) sosiologien.
Historie
En viktig forløper til teorien om rasjonelle valg var Niccolò Machiavellis analyser av politikk som strategisk spill om makt, spesielt boken hans Fyrsten. Også tidlige sosiologiske tenkere som Max Weber (formålsrasjonalitet), Ferdinand Tönnies (kårsvilje) og Georg Simmel (forstand) foregrep teorien om tradisjonelle valg.
Kontraktteorier fra Immanuel Kant, Thomas Hobbes og John Locke har gitt viktige bidrag, hvor sosial orden sees som et resultat av samfunnskontrakter inngått av rasjonelle egoister.
Med utilitaristisk moralfilosofi utbredde ideer seg om at den handling (ev. handlingsnorm) som er til nytte for flest mulig mennesker er mest ønskverdig (en instrumentell norm).
Flere samfunnsøkonomer har gitt viktige bidrag, hvor man forutsetter at produsent og konsument oppfører seg rasjonelt. Produsentene maksimerer profitt, mens konsumentene maksimerer nytte.
Krav til rasjonelle valg
1) Ønsker er det som motiverer oss til handling, det vi ønsker å oppnå. De kan være både altruistiske og egoistiske. Teorien om rasjonelle valg forutsetter ikke at aktøren trenger å være egoistisk (selv om noen teoretikere, som Gary Becker, vil hevde det). For at et ønske skal være rasjonelt finnes det likevel noen krav, de må være:
2) Oppfatninger er aktørens kunnskap om verden, og da spesielt den som omhandler de forskjellige handlingsalternativene og deres konsekvenser. Vi handler ikke på bakgrunn av hvordan verden objektivt er, men våre subjektive oppfatninger. Det objektive og det subjektive trenger ikke å samsvare. For at en oppfatning skal være rasjonell må den være:.
3) Handlingsvalget må være en bevisst og overveid beslutning for å realisere våre ønsker på en mest mulig effektiv måte. For at et handlingsvalg skal være rasjonelt er det ikke nok at ønskene og oppfatningen er rasjonell, selve valget må være rasjonelt:.
Rasjonalitet har to motpoler: irrasjonalitet som betyr at vi ikke gjør det fornuften vår forteller oss at vi bør gjøre, og arasjonalitet som betyr at fornuften vår ikke forteller oss hva vi burde gjøre.
Individuell og kollektivt rasjonalitet
Selv om alle aktørene handler individuelt rasjonelt, kan resultatet av handlingen bli kollektivt irrasjonelt. Eksempler på dette er allmenningens tragedie eller fangens dilemma. For å få løst slike problemer, kan man samarbeide gjennom kommunikativ handling og løse det ved å bli enige om og ha tillit til at alle opprettholder det som totalt sett blir mest kollektiv rasjonelt. Eller man kan ha et sanksjonssystem, slik at de som bryter den inngåtte avtalen, blir straffet. Det kan også være at aktørene velger å handle ikke-rasjonelt av plikt, for å oppnå et absolutt moralsk ideal. Imidlertid er det mest vanlige at det blir brukt sanksjoner.