cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liste over plantefamilier med norsk navn
Denne alfabetiske listen over plantefamilier viser alle familier av blomsterplanter som har et norsk navn. Oversikten består av 187 navn på 152 familier. (Grunnen til dette avviket er fem synonyme navn, og at 30 forhenværende familier har blitt «degradert» til delgrupper av større familier.)
En alfabetisk oversikt over samtlige 461 plantefamilier (ikke bare de med norsk navn) finnes i listen over plantefamilier. En systematisk oversikt over plantefamiliene finnes i artikkelen dekkfrøede planter. Se også den alfabetiske listen over planteordenene.
Eksterne lenker
da:Kategori:Plantefamilier en:Category:Plant families es:Categoría:Familias de plantas hu:Kategória:Növénycsaládok nl:Categorie:Plantenfamilie pt:Categoria:Famílias botânicas zh:Category:植物科名
Anders Ygeman
Anders Ygeman (født 17. juni 1970 ) er en svensk politiker for Socialdemokraterna, og har vært riksdagsmedlem i Sverige siden 1996 (gikk inn som reserve i 1995). Han var innenriksminister i Justitiedepartementet fra 2014 til 2017. Han ble i 1996 valgt inn i riksdagen for Stockholms kommuns valkrets på plass 81, og har ledet flere komiteer.
Når det gjelder riksdagens komitéarbeid, utmerket Ygeman seg som leder i miljø- og landbrukskomiteen i perioden 2006 til 2010. Før dette var han blant annet nestleder i bostedskomiteen 2002 til 2006, og medlem i samme komiteen fra 1998 til 2002. Mellom 2010 og 2014 var Ygeman leder for trafikkomiteen.
Da Socialdemokratene overtok regjeringsmakten i 2014 ble Ygeman utnevnt til den gjenopprettede innenriksministerposten i Stefan Löfvens regjering. Ygeman var statsråd i tre år, og gikk av 27. juli 2017 etter at det ble avdekket kritikkverdige forhold om håndtering av IT-sikkerhet ved Transportstyrelsen.
Ygeman har vokst opp og er bosatt i Årsta i Stockholm. Han har vært leder for SSU Stockholm fra 1992 til 1996, og nestleder for SSU fra 1995 til 1997. Han er en kjent EU-kritiker.
Av forfatteren og journalisten Christer Isaksson har Ygeman blitt beskrevet som tilhørende Socialdemokraternas venstrefløy.
Denpasar Moon (album)
Denpasar Moon er et musikkalbum av Sabah Habas Mustapha (alias Colin Bass). Albumet ble først utgitt i 1994, og utgitt på nytt med bonusspor i 2004.
Musikken på albumet er pop, nærmere bestemt dangdut, en sjanger innen indonesisk popmusikk. Tekstene, alle på engelsk, er i stil med degung, en musikkstil fra Vest-Java. Collin Bass hørte og ble interessert i disse musikkstilene da han besøkte Bali i 1987. Tre år senere traff han plateselskapseieren Astakona Hartono i Jakarta, og fikk mulighet til å gjøre innspillinger i hans platestudio. Dette resulterte i to sanger, Denpasar Moon og Bali Girl, som imidlertid ikke ble utgitt på det tidspunktet.
Mere
På albumet gjør Rune Lindstrøm en gjesteopptreden som trommeslager på «Avismannen», Alex Rosén synger på «Jonny Fredrik», og Per Vestaby spiller munnspill på «Hjernen er alene».
MV «Princess Victoria»
MV «Princess Victoria» var en britisk ferge som sank 31. januar 1953 i North Channel mellom Storbritannia og Nord-Irland, med tapet av 133 liv. Det var den verste maritime katastrofe i Storbritannias farvann siden andre verdenskrig.
Princess Victoria var en av de tidligste roll-on-roll-off-fergene, bygget i 1947. Hun var i fart for British Railways på krysning fra Stranraer i Skottland til Larne i Nord-Irland.
Forliset
Forliset til «Princess Victoria» skjedde i en kraftig storm som også forårsaket oversvømmelseskatastrofen Watersnood van 1953 (nederlandsk navn). Uværet medførte 531 dødsulykker bare i Storbritannia, men forliset til «Princess Victoria» var den verste enkeltulykken i stormen.
De ekstreme værforholdene ødela baugporten på skipet og tillot vann til å komme inn på bildekket. Klokka 9.46, to timer etter at fergen forlot Stranraer, ble det sendt ut en melding: «''Hove-to off mouth of Loch Ryan. Vessel not under command. Urgent assistance of tugs required''». Med en krenging til styrbord, som økte ved at lasten forskjøv seg, fortsatte vann å komme inn i skipet. Klokka 10.32 ble det sendt ut SOS, og ordre om å gå fra borde ble gitt klokka 14.00.
Døde
Det var 133 døde, inkludert visestatsminister for Nord-Irland Maynard Sinclair og parlamentsmedlem Walter Smiles.
Det var ingen kvinner eller barn blant de 40 som overlevde. Ulykken sjokkerte mange, fordi den skjedde ved en rutinetur på en relativt kort rute i det man trodde skulle være trygt farvann, selv om det var ekstremvær denne dagen.
Heder
I Larne, en liten by som i stor grad var basert på havna, var de fleste familier berørt på en eller annen måte. En seremoni ble holdt i havna, kranser ble kastet på vannet, og menigheten sang «Lord, hear us when we cry to thee, for those in peril on the sea».
Årsaker
Undersøkelseskommisjonen fant at «Princess Victoria» gikk tapt på grunn av en kombinasjon av årsaker. For det første var ikke baugporten tilstrekkelig robust. For det andre var systemet for å få bort vann fra bildekket ikke tilstrekkelig. Rapporten konkluderte med at «Om Princess Victoria hadde vært så solid som folka som bemannet henne, da ville alt ha gått bra og katastrofen vært unngått».
Markeringer
I 2003, ved femtiårsminnet, ble en ny plakett med navnene til de tapte avduket i Victoria Memorial i Agnew Park, Stranraer. En sekkepipeblåser spilte melodien «Lament of the MV Princess Victoria». To nye plaketter ble også avduket i Victoria Memorial i Larne.
Denpasar Moon (album)
I 1992 kontaktet Colin Bass det japanske plateselskapet Wave Records, som blant annet hadde utgitt indonesisk musikk i Japan. Han fikk kontrakt med dem for å spille inn et album i Jakarta.
MV «Princess Victoria»
Markeringer
RNLB Sir Samuel Kelly, fra Donaghadee, en av de to redningsbåtene som var involvert i «Princess Victoria»s bergingsoperasjon, er i samlingen Ulster Folk and Transport Museum.
Denpasar Moon (album)
Omtrent samtidig som Colin Bass spilte inn albumet i Jakarta, gjorde Sony Records, som eide Wave Records, en innspilling av sangen Denpasar Moon med den unge filippinske sangeren Maribeth. Denne versjonen ble en kjempehit. Til sammen er sangen spilt inn i over 50 versjoner på flere språk og dialekter.
MV «Princess Victoria»
Andre forlis
Det har vært noen lignende forlis med roll-on roll-off-ferger, for eksempel M/S «Herald of Free Enterprise» og MS «Estonia».
Denpasar Moon (album)
Musikere
(Spornummer gjelder for 2004-versjonen. Sjekk forskjellen i spor-rekkefølge mellom de to versjonene.)
Atlantic Time
Atlantic Time (AT) er navnet som benyttes i USA og Canada på tidssonen hvis normaltid ligger 4 timer bak UTC, altså UTC-4. Klokketiden i denne tidssonen er basert på den 60de meridianen vest for Greenwich. Mer spesifikt viser Atlantic Standard Time (AST) til normaltid/vintertid (UTC-4), mens Atlantic Daylight Time (ADT) viser til sommertid (UTC-3).
Atlantic Time brukes i de canadiske provinsene New Brunswick og Nova Scotia. Prince Edward Island og små deler av Quebec (østre Côte-Nord og Magdalen Islands) er også i tidssonen. Offisielt er hele Newfoundland og Labrador i Newfoundland Standard Time, men i praksis bruker mesteparten av Labrador Atlantic Time.
I USA brukes tidssonen i Puerto Rico og De amerikanske Jomfruøyer. Øyene bruker ikke sommertid, og følger derfor AST hele året.
Atlantic Time ligger en time foran Eastern Time.
Malaita
Malaita (Mala) er en provins i Salomonøyene i Stillehavet. Det er også navnet på den største øya i provinsen.
Provinsen Malaita
Provinsen består hovedsakelig av øyene Malaita og Maramasike (Lille Malaita), som ligger kloss inntil hverandre. Sammen utgjør de 98 prosent av provinsens landareal. I tillegg til en del mindre øyer rundt de to hovedøyene omfatter provinsen i hovedsak koralløya Ndai, Ronvadorrevet og atollene Sikaiana og Ontong Java.
Atlantic Time
For land i mellom- og Sør-Amerika som bruker samme tidsavvik, se UTC-4.
Malaita
Provinsen Malaita
Ved folketellinga i 2009 hadde provinsen 137,596 innbyggere, mot 122,620 i 1999.
Innbyggerne på Sikaiana og Ontong Java er polynesiere, mens det stort sett bor melanesiere på de øvrige øyene. Til sammen er 98 % melanesiere, 2 % polynesiere (2009).
South Sea Evangelical Church er største trossamfunn. 31 % av befolkninga tilhørte denne kirka i 2009. Samme år hadde Church of Melanesia oppslutning fra 26 %, Den katolske kirke 24 %, mens 6 % var sjuendedagsadventister.
Øya Malaita
Malaita er den folkerikeste øya i Salomonøyene med 140.000 innbyggere. Den er 4307 kvadratkilometer stor; 16 mil lang og 4 mil brei på det største. Den største byen er provinshovedstaden Auki på nordvestkysten.
Geografi
Malaita er ei langstrakt øy som strekker seg fra nordvest til sørøst, men i dagligtalen omtaler en den gjerne som liggende rett nord-sør. En bruker derfor betegnelser som nordspissen og østkysten.
I sørvest ligger Indispensable-sundet, som skiller øya fra Guadalcanal og Florida-øyene. I nordøst og øst har en stort sett det åpne Stillehavet, med unntak av den lille øya Sikaiana. I nordvest ligger øya Santa Isabel. Rett sørvest finner vi øya Sør-Malaita (også kalt Lille Malaita eller Maramasike). Videre i samme retning ligger Makira, den sørligste av de større Salomonøyene. Et hovedtrekk ved øyas geografi er en fjellkjede som går i lengderetninga. Fjella når opp i 1303 meter (Kolovrat-fjellet).
Klimaet på Malaita er svært vått og fuktig.
Eduardo Iturralde González
Eduardo Iturralde González (født 20. februar 1967 i Arrankudiaga) er en spansk fotballdommer. González tilhører UEFAs premier-dommere. Han har aldri dømt EM- eller VM-kamper, men han har dømt fem kamper i Champions League og ni kamper i UEFA-cupen
Malaita
Historie
På 1800-tallet var befolkninga på Malaita særlig hardt utsatt for blackbirding, dvs rekruttering til plantasjearbeid på Fiji og i Australia, for en stor del tvangsmessig. De som rekrutterte, utgav seg tidvis som misjonærer. Dette, i tillegg til at hvite tilreisende brakte med seg ukjente sjukdommer, førte til et anstrengt forhold mellom misjonen og lokalbefolkninga. Flere av de tidlige misjonærene blei drept. Nord på øya har dette gitt seg utslag i stedsnavnet Cape Arsacides (Kapp Snikmorder).
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2010/11 – Verdenscup 6
Verdenscupen på skøyter 2010/11 – Verdenscup 6 ble avholdt i Sport Komplex Krylatskoje i Moskva, Russland 28.-30. januar 2011.
Malaita
Historie
Misjonsarbeidet fortsatte imidlertid, etter hvert med bistand av innfødte, som blei tatt med til skoler i Australia eller på New Zealand, og de ulike kristne grupperingene fikk en viss innflytelse.
På denne tida fantes det ikke noen sentralmakt på Salomonøyene, og heller ikke på Malaita. Stridigheter mellom stammer og klaner var vanlige. Innførsel av skytevåpen gjorde at disse blodfeidene til tider blei enda mer blodige. Da Storbritannia proklamerte opprettelsen av øyene som et britisk protektorat i 1894, var et av argumentene at en ville stoppe handelen med arbeidskraft og stammekrigene. I 1909 blei det oppretta et britisk administrasjonskontor i Auki. Det blei satt i gang forsøk på å konfiskere våpen og bryte makta til klanslederne. Det blei innført en upopulær personskatt, og gjennom ei kartlegging blei store deler av Salomonøyene statseiendom (=britisk), som kunne selges/leies ut til utenlandske plantasjefirmaer. Dette bidrog ikke til å lette spenninga mellom kolonimakt og lokalbefolkning.
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2010/11 – Verdenscup 6
Tidsskjema
Totalt var 70 kvinner og 99 herrer påmeldt inkludert reserver.
Nordmennene Håvard Bøkko og Mikael Flygind Larsen tok hver sin 3.-plass på henholdsvis5 000m og1 000m og sammen med Sverre Lunde Pedersen tok de 2.-plass på lagtempo. Dette var Mikaels første individuelle pall-plassering i World Cup noensinne. På spinnesiden ble de norske kvinnene (Ida Njåtun, Hege Bøkko og Mari Hemmer) best sammen i lagtempo med sin 2.-plass. De andre norske deltagerne som ble med til Moskva var: Fredrik van der Horst, Henrik Christiansen, Øystein Grødum, Espen Aarnes Hvammen og Christoffer F. Rukke og de hadde med seg landslagstrener Jarle Pedersen, landslagstrener Janne Hänninen og fysioterapeut Michael Stöberl.
Malaita
Historie
I 1927 blei distriktskommisjonær William Bell og 14 andre drept av en innfødt fra kwaio-stammen. Dette førte til en massiv straffeekspedisjon. Hendelsen kalles Malaita-massakren. Mer enn 60 kwaioer blei drept og 200 fengsla. Videre blei ei rekke av deres hellige steder ødelagt.
Salomonøyene spilte en viktig rolle i Stillehavskrigen under andre verdenskrig. Malaita var imidlertid berørt bare i liten grad. Mens hovedstaden Tulagi var okkupert av Japan, blei Auki midlertidig hovedstad for protektoratet.
En god del malaitanere lot seg verve til enheter i de allierte styrkene, og mange andre blei ansatt i anleggs- eller driftsarbeid på de store militærbasene som USA oppretta. Erfaringene herfra antas å ha vært viktige for uavhengighetsbevegelsen Marching Rule, som blei oppretta i 1943 og som blei særlig betydningsfull på Malaita.
Salomonøyene fikk uavhengighet i 1978. Ved ei reorganisering i 1981 blei Malaitaprovinsen oppretta med øya som kjerneområde.
Under borgerkrigen i 1999 var det kamper på Guadalcanal mellom grupper som hadde sin opprinnelse på Malaita (blant annet organisert i Malaita Eagle Force) og andre grupper.
Vitsjuga
Vitsjuga (russisk: Вичуга) er en by i Ivanovo oblast i Russland. Den ligger rundt 65 km nordøst for Ivanovo. Innbyggertall: 39 700 (2005 est.), 40 870 (folketelling 2002).
Pontifex maximus
Pontifex Maximus (latin, bokstavelig «den største pontifex (brobygger)») var høyestepresten i Pontifikalkollegiet i Romerriket. Dette var det viktigste embetet i antikkens Romas religion, og var åpen kun for patrisiere frem til 254 f.Kr., da en plebeier først fikk tittelen. Under republikken var embetet i aller høyeste grad av religiøs art, men under Augustus og i keisertiden ble tittelen minst like viktig politisk.
Ordet «pontifex», norsk «pontifeks», ble senere en betegnelse benyttet for kristne biskoper, og tittelen «Pontifex Maximus» ble benyttet innen den katolske kirke på paven som den øverste biskopen, men er ikke inkludert i pavens offisielle titler, men benyttes på bygninger, monumenter og mynter av paven fra renessansen og til moderne tid.
Flyvåpendepartementet (USA)
Flyvåpendepartementet (Department of the Air Force) er en avdeling i det amerikanske Forsvarsdepartementet med ansvar for USAs flyvåpen og USAs romvåpen. Avdelingen ledes av en sivil embetsmann, flyvåpenministeren, som utnevnes av USAs president og rapporterer direkte til forsvarsministeren.
Flyvåpendepartementet har sin historie tilbake til 1947 da president Harry S. Truman sanksjonerte en lov som skilte flyvåpenet ut fra armeen som en egen forsvarsgren. Departementet ble formelt etablert 18. september 1947 da høyesterettsjustitiarius Fred M. Vinson tok W. Stuart Symington i ed som den den første flyvåpenministeren.
Andraé Crouch
Andraé Edward Crouch (født 1. juli 1942 i Los Angeles, California, død 8. januar 2015 samme sted ) var en pastor, gospelmusiker, artist, låtskriver og plateprodusent fra USA.
Flyvåpendepartementet (USA)
I 2019 fikk avdelingen også ansvar for USAs romstyrker.
Andraé Crouch
Biografi
Andraé Crouch var en nøkkelperson i  gospel beat music (også kjent som Jesus Music Movement) som vokste fram på 1960- og 1970-tallet. Hans kristne sanger har blitt sunget av artistene Elvis Presley og Paul Simon. Hippiebevegelsen brukte også mange av hans sanger, som også har hatt stor innflytelse på andre kristne kirker enn bare de innen pinsebevegelsen, som Crouch selv hører til. Han har vunnet hele syv Grammy awards, og har blitt nominert til en Oscar. Crouch ble inkludert i Gospelmusikk foreningens, Gospelmusikkens Hall of Fame i 1998.
Crouch fikk tidlig et nært forhold til den karismatiske kirkemusikken. Faren var pastor i en hovedsakelig svart Assemblies of God-menighet.
Tejkovo
Tejkovo (russisk: Тейково) er en by i Ivanovo oblast i Russland. Den ligger ved elva Kljazma, rundt 30 km sørvest for Ivanovo. Innbyggertall: 36 000 (2005 est.), 36 686 (folketelling 2002).
Tejkovo ble grunnlagt på 1600-tallet. Bystatus ble innvilget i 1918.
Sent og tidlig
Sent og tidlig er et dobbeltalbum av den norske popgruppa deLillos. Plata ble utgitt i 1995 og vant Spellemannprisen 1995 i klassen «gruppe».
Mira Craig
Mira Scherdin Craig (født 31. juli 1982 i Oslo) er en norsk-amerikansk popsanger. Hennes far er amerikansk, og moren er norsk.
Bakgrunn og karrière
Som tolvåring stilte hun på audition til NRKs Midt i smørøyet, hvor hun sang Whitney Houstons «I Wanna Dance With Somebody». Hun fortsatte som sanger/skuespiller i programmet. Da hun var 15 år begynte hun å skrive egne låter. Som 17-åring var hun bakgrunnsvokalist for Noora Noor. Craig ble 21. januar 2006 tildelt Alarmprisen 2006 som årets nykommer.
I 2001 skapte Craig overskrifter da hun ble dratt opp på scenen under Quartfestivalen av Wyclef Jean. Snoop Dogg fattet også interesse for den norske musikeren på Quart i 2005, og han brukte hennes «Dinner in Bed» på samleplaten Welcome to tha Chuuch: The Album fra samme år.
Hun er for øvrig kjent for å ha stagedivet fra scenen i Oslo Spektrum under en konsert høsten 2005 hvor ingen tok imot henne. Det førte til at hun knuste kneskålen da hun traff betonggulvet.
Hun fikk også oppmerksomhet av media i 2009 etter å ha skrytt av å ha brukt vold og banket opp en full ekskjæreste. Craig var en av tre dommere på TV-programmet X Factor 2009, den første sesongen av den norske versjonen av X Factor. Samtidig deltok hun i Zebra Grand Prix.
Craig skriver alle låtene sine selv, og hun produserer og regisserer sine egne videoer samt lager mange av sine egne sceneantrekk. På scenen pleier hun ofte å ha med seg danserne Alexandra Joner og Mona J. Berntsen, kjent fra Dansefeber 2007.
VM i friidrett 1999
VM i friidrett 1999 ble arrangert på Olympiastadion i Sevilla, Spania, i tidsrommet 20. august til 29. august.
Ett av mesterskapets høydepunkt var verdensrekorden på 400 meter som ble satt av Michael Johnson fra USA på 43,18 sekunder.
Trine Hattestad besørget Norges eneste medalje, bronse i spydkast.
Mira Craig
Melodi Grand Prix
Craig deltok selv med sin egen sang «I’ll Take You High» i Melodi Grand Prix 2010, hvor hun ble slått ut i duell med Venke Knutson i «Siste sjansen» i Sarpsborg.
I 2022 deltar hun på nytt i konkurransen, denne gang med låten «We Still Here.»
Vladimír Hriňák
Vladimír Hriňák (født 25. februar 1964, død 23. juli 2012) var en slovakisk fotballdommer. Hriňák tilhørte UEFAs premier-dommere. Han dømte aldri VM- eller EM-kamper, men han dømte seks kamper i Mesterligaen og 27 kamper i UEFA-cupen/Europaligaen
Ra’zak
Ra'zak er noen merkelige vesener fra trilogien Arven av Christopher Paolini. I første bok Eragon støter Eragon på dem Karvahall, der de snakket med Slogum om den blå «steinen» Eragon hadde funnet noen måneder tidligere. Senere etter en grusom flytur med Safira, kommer Eragon hjem og finner onkelen sin Garmann død, drept av Ra'zakene. Etter dette sverger Eragon hevn, og drar sammen med Brom på en reise tvers gjennom Alagesia. Etter en lang stund møter Eragon og Brom på Ra'zakene på nytt. De kommer inn i en hard kamp og blir tilslutt reddet av Murtagh, men Brom fikk alvorlige skader og døde.
I andre bok Den eldste, kommer Ra'zakene tilbake til Karvahall for å finne Eragons fetter Roran, Karvhalls innbyggere gjør opprør og det blir voldsomme kamper og strider. Roran drar opp og gjemmer seg i fjellkjeden ryggen, i mens tar Ra'zakene hans kjære Katarina og Slogum til fange i Helgrind.
I tredje bok Brisingr drar Eragon og Roran til Helgrind, for og drepe Ra'zakene og de fryktelige ridedyrene (og samtidig foreldrene)deres Lethrblakaene. Eragon, Roran og Safira finner veien inn i Helgrind. Først dreper Safira Lethrblakaene. og så dreper Eragon og Roran de to Ra'zakene og så befrir de Katarina.
Spøkelsesflaggermus
Spøkelsesflaggermus (Macroderma gigas) er en flaggermusart som lever i Australia. Den lever av insekter, fugler og øgler. Spøkelsesflaggermusa er et typisk flokkdyr.
Jodie Foster
Alicia Christian «Jodie» Foster (født 19. november 1962 i Los Angeles i California) er en amerikansk skuespiller, filmprodusent og filmregissør.
Hun spilte i reklamefilmer da hun var tre år, men fikk gjennombruddet sitt som barnestjerne i 1970-årene med filmer som Alice bor her ikke lenger (1974), Å, for en fredag (1976), Bugsy Malone (1976) og Den lille piken nederst i veien (1976), som ga henne en Saturn Award for beste kvinnelige hovedrolle. Hun ble spesielt kjent for rollen som en barneprostituert i thrilleren Taxi Driver (1976), hvor hun ble nominert til Oscar for beste kvinnelige birolle.
Doom (1993)
Doom (stilisert DOOM eller DooM) er et amerikansk førstepersonsskytespill fra 1993, opprinnelig utviklet av id Software til MS-DOS og forøvrig ett av de viktigste spillene som har blitt gitt ut i denne genren, sammen med forgjengeren Wolfenstein 3D, bruker DOOM banebrytende 3d-grafikk og flerspillerfunksjonalitet, samt støtte for at spilleren selv kan utvide spillet med egne brett og dessuten fengslende spillmusikk og varierte våpen.
Jodie Foster
I 1980-årene spilte hun blant annet i filmene Fra lek til alvor (1980), Hotel New Hampshire (1984) og Siesta (1987). I 1989 vant hun en rekke bransjepriser for rollen som voldtekstofferet Sarah Tobias i dramafilmen De tiltalte, blant annet Oscar for beste kvinnelige hovedrolle. Hun vant den samme bransjeprisen i 1992 for rolleskildringen av FBI-lærlingen Clarice Starling i skrekkfilmen Nattsvermeren, som er basert på boken til Thomas Harris. I løpet av 1990-årene hadde Foster også roller i filmene Skygger og tåke (1991), Maverick (1994), Nell (1994), Kontakt (1997) og Anna og kongen (1999).
Hun har også spilt i filmene Panic Room (2002), En langvarig forlovelse (2004), Flightplan (2005), Inside Man (2006), The Brave One (2007), Blodig alvor – Carnage (2011) og Elysium (2013). Foster har blitt nominert til Golden Globe-prisen sju ganger og vunnet to. I 2013 vant hun æresprisen Cecil B. DeMille Award for sitt «fremragende bidrag til underholdningsverdenen». I tillegg til dette har hun vunnet én Screen Actors Guild Award, tre BAFTA-priser og to Saturn Awards.
Doom (1993)
Spillet ble opprinnelig distribuert som shareware, og ble lastet ned av så mange som 10 millioner mennesker i en periode på to år. Dette ble starten på en betraktelig bølge innenfor videospillindustrien som førte til at en rekke tilsvarende spill oftest ble sett som rene kloner av det opprinnelige spillet. Spillets svært voldelige natur har også vist seg svært kontroversielt, og DOOM er utvilsomt blant de videospill som oftest har blitt nevnt i denne sammenheng. Suksessen fortsatte med oppfølginger som Doom II: Hell on Earth (1994) og diverse utvidelser som The Ultimate Doom (1995), Master Levels for Doom II (1995), og Final Doom (1996). I løpet av midten av 90-tallet ble teknologien i DOOM overgått, men den dag i dag finnes det en lojal fanskare som lager egne brett og modifiserer kildekoden som ble sluppet i 1997. Dessuten har DOOM-serien blitt gjenopplivet i 2004 med utgivelsen av Doom 3.
Jodie Foster
Foster debuterte som filmregissør med dramafilmen Little Man Tate i 1991 og har siden regissert spillefilmene Home for the Holidays (1995), The Beaver (2011) og Money Monster (2016). Hun har også regissert én episode av skrekkserien Tales from the Darkside (1988), to episoder av komedieserien Orange Is the New Black (2013–2014) og én episode av dramaserien House of Cards (2014). Foster har blitt nominert til to Primetime Emmy Awards for arbeidet på fjernsyn.
Biografi
Jodie Foster ble født 19. november 1962 i Los Angeles som den yngste av fire barn. Faren Lucius Fisher Foster III hadde jobbet som oberstløytnant hos United States Air Force, men ble senere eiendomsmegler. Han kom fra en velstående familie og forlot kona før Jodie ble født. Hun så faren kun noen få ganger i oppveksten, og det ble aldri et sterkt forhold mellom dem. Moren Evelyn Ella «Brandy» (født Almond) oppdrog barna sine i Los Angeles sammen med den nye partneren sin. Hun var informasjon og samfunnskontakt for filmprodusenten Arthur P. Jacobs, men sluttet jobben da hun ble manager for Buddy og Jodie.
Doom (1993)
Spillets historie
DOOM har et tema av typen science fiction. Spillerens rolle er en navnløs (blir ofte kalt Doomguy av noen spillere) og usedvanlig tøff romsoldat som har blitt deportert til Mars for å ha angrepet en kommanderende offiser som beordret ham til å drepe ubevæpnede sivile. Han tvinges til å jobbe for The Union Aerospace Corporation (UAC), et konglomerat i militærindustrien som utfører hemmelige eksperimenter med teleportering mellom månene på Mars – Phobos og Deimos. Plutselig går noe galt slik at vesener fra Helvete kommer ut; et mislykket forsøk på å stoppe invasjonen fører til at basene raskt overkjøres av demoner slik at all personell drepes eller gjøres til Mutanter. Samtidig forsvinner Deimos. Et UAC-lag fra Mars sendes til Phobos for å etterforske hendelsen, men radiokontakt opphører raskt og kun ett menneske er fortsatt i live — dette er selvfølgelig spilleren, som nå må unnslippe i live.
Jodie Foster
Biografi
Foster lærte å lese da hun var tre år. Hun gikk på den franskspråklige privatskolen Lycée Français de Los Angeles og ble uteksaminert der i 1980. Selv om hun allerede var en anerkjent skuespiller på den tiden, begynte hun på Yale University i 1980. Hun utdannet seg i litteratur og ble uteksaminert med Bachelor of Arts i 1984. Foster snakker flytende fransk og har spilt i en rekke franske filmer. Hun har også dubbet seg selv i de franskspråklige versjonene av de fleste filmene hun har spilt i. Hun forstår også italiensk, litt spansk og tysk.
Jodie Foster har to sønner, Charlie og Kit, som er født i henholdsvis 1998 og i 2001. I 2013 erklærte hun seg selv homofil i en takketale under den 70. Golden Globe-utdelingen, selv om hun verken brukte ord som «homofil» eller «lesbisk» i selve talen. Broren hennes Buddy hevdet imidlertid at hun var lesbisk i en biografi han utga i 1995. Fra 1993 til 2008 var hun sammen med filmprodusenten Cydney Bernard, og i april 2014 giftet hun seg med skuespilleren og fotografen Alexandra Hedison. Foster er ateist og har sagt at hun har «stor respekt for alle religioner» og bruker «mye tid på å studere guddommelige tekster, enten det er østre eller vestlige religioner». Hun og familien ferier både jul og hanukka.
John Hinckley jr.
John Hinckley jr. ble besatt av Jodie Foster etter å ha sett henne i Taxisjåføren (1976), der en forstyrret mann planlegger å drepe en presidentkandidat for å imponere en kvinne. Han forfulgte henne mens hun studerte på Yale University i New Haven og sendte kjærlighetsbrev og ringte henne på telefonen. Foster ble ubekvem med situasjonen og viste brevene til dekanen sin, som igjen ga dem videre til politidepartementet ved Yale. De forsøkte å oppspore Hinckley, men mislyktes. 30. mars 1981 forsøkte han å snikmyrde USAs president Ronald Reagan. Hinckley har sagt at motivet var å imponere Foster, og han trodde at drapet ville få henne til å erkjenne kjærligheten sin til ham. Som følge av attentatforsøket ble Foster tett fulgt av media i ukene som fulgte.
Opplevelsen gjorde Foster ubekvem, og journalister ble fortalt å ikke nevne temaet ovenfor henne; hun ble etterhvert kjent for å ikke gjennomføre intervjuer når Hinckleys navn dukket opp. I 1991 avlyste Foster et intervju med NBCs morgenprogram da hun oppdaget at Hinckley ville bli nevnt. Hun snakket om hendelsen i en pressekonferanse i etterkant av attentatforsøket og skrev en artikkel om det i magasinet Esquire i desember 1982. Her nevner hun at mordforsøket svekket selvtilliten hennes, men at hun gjenvant gleden med skuespill da hun spilte i TV-filmen Svengali (1983). I 1999 diskuterte hun opplevelsen i nyhetsprogrammet 60 Minutes II. Hun sa at hun ikke «liker å dvele på det for mye (...) Jeg ville aldri være den skuespilleren som ble husket for den spesifikke hendelsen, for det har ikke noe med meg å gjøre. Jeg var bare en uheldig tilskuer.» Foster har også sagt at opplevelsen hadde en stor påvirkning på de senere karrièrevalgene hennes.
1968–1975: Gjennombrudd på fjernsyn
I 1965, da Foster var tre år gammel, dukket hun opp i en amerikansk fjernsynsreklame for solkrem. Moren hennes hadde egentlig tiltenkt broren Buddy til rollen da han allerede hadde erfaring som en barnestjerne, men bestemte seg for å ta med Jodie på opptaksprøven. Der ble hun oppdaget av castingansvarlige som ga henne rollen. Etter dette spilte hun i flere fjernsynsreklamer, og i 1968 fikk hun en liten birolle som en fe i situasjonskomedien Mayberry R.F.D., hvor broren hadde en hovedrolle.
Under ledelse av moren sin ble Jodie og Buddy Foster familiens forsørgere på slutten av 1960-tallet og på starten av 1970-tallet. I løpet av denne tiden dukket Foster opp i mer enn 20 TV-serier. De fleste av rollene hennes var små, men hun hadde gjentakende roller i The Courtship of Eddie's Father (1969–1971) og Bob & Carol & Ted & Alice (1973). Foster hadde også stemmeroller i animasjonsseriene The Amazing Chan and the Chan Clan (1972) og Familien Addams (1973). Jodie Foster hadde sin første filmrolle i TV-filmen Menace on the Mountain i 1970, som handler om familien McIver som forsøker å beskytte hjemmet sitt fra desertører.
Spillefilmdebuten kom to år senere, i 1972, da hun spilte mot Michael Douglas i eventyrfilmen Napoleon & Samantha på eventyr i villmarken. Hun hadde rollen som Samantha, en jente som blir venn med den unge gutten Napoleon og kjæleløven hans. I 1972 spilte hun også mot Raquel Welch i dramafilmen Kansas City Bomber, som handler om en ung kvinne som ønsker å bli god i roller derby. I 1973 hadde Foster roller i to barnefilmer: westernfilmen Indianergutten og desertøren og filmmusikalen Tom Sawyer. Førstnevnte handler om en desertør som slår seg sammen med en liten indianergutt, og som drar sammen gjennom ørkenen med selskap av en mor med ungen sin (Foster). Tom Sawyer er basert på Mark Twains roman med samme navn og handler om tittelfigurens oppvekst.
Jodie Foster hadde to roller i 1974. Den ene var den kvinnelige hovedrollen som Addie Pray i situasjonskomedien Paper Moon, som er basert på filmen fra 1973. TV-serien handler om en familie under den store depresjonen som risikerer alt for å opparbeide seg rikdom. Paper Moon ble imidlertid avlyst etter én sesong. Den andre rollen var i Martin Scorseses Alice bor her ikke lenger, en dramafilm om Alice (spilt av Ellen Burstyn) som forsøker å komme seg opp og frem etter mannens bortgang. Foster hadde rollen som Audrey, en alkoholdrikkende guttejente som blir venn med sønnen hennes Tommy.
1976–1980: Taxisjåføren og Bugsy Malone
Det store gjennombruddet kom i 1976 da Foster spilte i fem filmer. Den ene var Martin Scorseses Taxisjåføren, en thriller om en veteran fra Vietnamkrigen som føler seg isolert og ensom etter hjemvendelsen. Han tar seg jobb som taxisjåfør på nattestid i ett av New Yorks beryktede smug, hvor han blir skremt og frustrert over den moralske avgrunnen samfunnet har blitt. Det blir hakket verre når en barneprostituert (Foster) må flykte fra halliken sin i taxien hans. Da bestemmer han seg for å gjøre bukt med denne lovløsheten som foregår. Foster spilte mot Robert de Niro, og storesøsteren Connie var stand-in for henne i flere av sexscenene. Marte Hedenstad fra Filmpolitiet skrev at «Jodie Foster er svært overbevisende som en jente som for lengst har lagt barndommen bak seg, og som gjør det hun kan for å overleve i den røffe verdenen hun lever i». Foster ble nominert til en rekke bransjepriser for rolletolkningen, blant annet Oscar for beste kvinnelige birolle. Hun har i ettertid beskrevet filmen som et vendepunkt i karrièren, og har sagt at «det var den første gangen noen hadde spurt meg om å skape en rollefigur som ikke var meg selv. Det var første gang jeg innså at skuespill ikke var en hobby, men et yrke».
I 1976 hadde hun også en rolle i Alan Parkers spillefilmdebut Bugsy Malone. Filmmusikalen er en gangsterparodi hvor alle rollene spilles av barn. Foster spilte Tallulah, en bråmoden nattklubbstjerne og tittelrollens gamle flamme. Foster fikk god kritikk for rolletolkningen i filmen. Vincent Canby fra The New York Times kalte henne «showets stjerne» og skrev: «Hun er tøff, komisk og på vei til å bli en av filmhistoriens store skjønnheter.» Ian Nathan fra Empire var også positiv: «Foster er den som skiller seg ut, [og] eksperimenterer uforskammet med [rollefiguren sin]». For rolleskildringene i disse to filmene ble hun belønnet med to BAFTA-priser i 1977: prisen for beste nykommer og prisen for beste kvinnelige birolle.
Hun spilte også i grøsseren Den lille piken nederst i veien, hvor hun hadde rollen som en 13 år gammel pike som bor sammen med faren sin. Jenta er opptatt av å klare seg selv i livet, men flere mennesker forsøker å få henne inn i en konvensjonell ungpiketilværelse. Dette får en dødelig utgang for dem som blander seg inn. Variety mente at «Fosters selvsikkerhet er imponerende nok som den kjølige, skarpsindige ungdommen». Hun vant sin første Saturn Award for beste kvinnelige hovedrolle for prestasjonen i filmen og ble dermed den yngste mottakeren av prisen.
I 1977 spilte hun i tre filmer. En av dem var den franske dramafilmen Jeg er ikke barn - lenger, som handler om søskenparet Sandy og Rosebud (Foster). Rosebud har som mål å miste jomfrudommen, noe hun oppnår når hun møter en ung detektiv som hun forelsker seg i. Hun sang tre sanger for filmen: «Je T'attends Depuis la Nuit des Temps», «When I Looked at Your Face» og «La Vie C'est Chouette», som alle ble utgitt på vinyl. I den italienske komedien Casotto spilte hun en gravid tenåring som må finne seg en ektemann for å tilfredsstille foreldrenes ønske. Foster spilte mot David Niven og Helen Hayes i eventyrfilmen Arvingen til Candleshoe: hun hadde rollen som den foreldreløse guttejenta Casey Brown, som bor hos sine formyndere i Los Angeles. En dag møter hun den mystiske engelskmannen Harry Bundage, som påstår at hun kan være den neste i arverekken til godset Candleshoe i nærheten av London.
I 1980 hadde hun roller i dramafilmene Nesten voksen og Fra lek til alvor. Nesten voksen handler om fire tenåringer, som alle har sine problemer i familien eller av helt personlig art, men som likevel holder sammen i tykt og tynt. Filmkritikeren Roger Ebert kalte Fosters figur i filmen en «tenårig hønemor» og beskrev henne som «en ung jente som har sine problemer, men [som] er intelligent, balansert og overlevende nok til å tydelig se de feilene andre begår.» Fra lek til alvor handler om et omreisende tivoli som en dag får den unge servitrisen Donna (Foster) på lasset. Dette skaper gnisninger mellom Frankie og Patch, som har ansvaret for tivoliets daglige drift. Variety roste rolleskildringen hennes i Fra lek til alvor og mente hun «gjør underverker i en dårlig skrevet rolle».
1981–1990: De tiltalte
Jodie Foster tok en pause fra film på starten av 1980-årene for å bli uteksaminert fra Yale University. I 1982 spilte hun i dramakomedien Min kone er en "engel", som handler om en forretningsmann som til stadighet ser den døde kona si som et gjenferd. Gjenferdet oppfordrer O'Hara til å fornye forholdet med hans to voksne barn. Foster spilte datteren Barbara. I året som fulgte spilte hun i TV-filmen Svengali. Den handler om en eldre artist som trener opp en ung sangerinne (Foster) til å bli neste sangsensasjon.
I 1984 spilte hun i to filmer. Den første var Tony Richardsons dramafilm Hotel New Hampshire, om en familie som møter mye motgang i et forsøk på å komme seg inn i hotellbransjen. David Denby fra New York var ikke fornøyd med Fosters rolletolkning i filmen: «Foster sier Frannys replikker veldig bevisst, som om hun tror de er kloke og smarte, og vitenen hennes viser seg å være det perfekte uttrykk for filmens selvgode amatørisme.» Den andre filmen i 1984 var den franske krigsfilmen Det siste offer, om en kvinne som er villig til å gjøre alt for å befri kjæresten sin fra nazistene. I 1985 spilte hun i og produserte dramafilmen Trollbundet. Foster spilte den foreldreløse jenta Victoria, som må gifte seg med den rike eldre forretningsmannen Oliver Thompson (Lithgow).
Foster hadde to roller i 1987. Én av dem var i thrilleren Five Corners - Storbyens ansikt. Filmen handler om en psykotisk ung mann som vender tilbake til det gamle nabolaget sitt etter løslatelse fra fengsel. Han oppsøker kvinnen han tidligere forsøkte å voldta (Foster) og mannen som beskyttet henne. Han har forvridde ideer om henne og hat for ham. Foster fikk lunken kritikk for rollen i filmen. Både Variety og The New York Times mente hun ikke var i sitt rette element, men kalte skildringen god. The Washington Post skrev imidlertid at det var en «rolle hun ikke kan gjøre så mye ut av». Den andre filmen i 1987 var dramafilmen Siesta, om en stuntkvinne som flykter til Spania for å spore opp sin gamle flamme. Foster spilte en britisk jente som Claire møter på i Spania.
I 1988 spilte hun mot Mark Harmon i den romantiske dramafilmen Stealing Home. Filmen handler om baseballspilleren Billy Wyatt (Harmon) som en dag får vite at hans første kjærlighet (Fosters figur Katie) hadde begått selvmord. Katies dødsfall vekker en rekke gamle minner om forholdet deres – både gode og vonde. Foster fikk god kritikk for rolletolkningen i filmen. Rita Kempley fra The Washington Post mente Foster ga figuren substans, mens Variety skrev at hun passet «perfekt» til rollen. Janet Maslin fra The New York Times var også positiv til rolleskildringen hennes.
1991–1999: Nattsvermeren og regidebut
Foster hadde fire filmroller i 1991. Den første av dem var Jonathan Demmes thriller Nattsvermeren, som er basert på boken av Thomas Harris. Foster søkte om filmrettighetene til boken med en gang hun leste den, men da var de allerede kjøpt av filmselskapet Orion Pictures. Hun fikk senere hovedrollen i filmen som FBI-lærlingen Clarice Starling. I filmen blir hun sendt til kannibalen Hannibal Lecter (spilt av Anthony Hopkins) for å få råd i jakten på seriemorderen som har fått tilnavnet «Buffalo Bill» av både presse og politi. Buffalo Bill (spilt av Ted Levine) bortfører unge kvinner og flår dem for å sy en kvinnedrakt til seg selv. The Los Angeles Times skrev at hun «gjør jobben, standhaftig, kontrollert, hjerteskjærende innsiktsfull». Hun vant en Golden Globe, BAFTA-prisen og Oscar for rolleskildringen i filmen.
Foster har i ettertid kalt rollefiguren sin i Nattsvermeren en av de første heltinnene som ikke er «en stereotypisk kvinneversjon av Arnold Schwarzenegger». «Dette var ikke en kvinne som løper rundt i undertøyet sitt med et maskingevær. Clarice er veldig kompetent og veldig menneskelig. Hun bekjemper skurken med følelsene sine, intuisjonen sin, svakheten sin og sårbarheten sin. Jeg tror ikke det har vært en heltinne som henne før.» I 2003 ble Clarice Starling, slik hun ble spilt av Foster i Nattsvermeren, stemt fram som den sjette beste helten i filmhistorien av Det amerikanske filminstituttet. Det er den høyeste kvinnerollen på lista. I 2010 ble rollefiguren stemt fram som den 20. beste kvinnelige filmkarakteren gjennom tidene av Filmweb. I den oppdaterte listen fra 2015 lå hun på en femteplass.
Thrilleren Backtrack, om en leiemorder som forelsker seg i offeret sitt, ble utgitt etter Nattsvermeren for å tjene penger på Fosters Oscar-seier. Hun spilte en prostituert i Woody Allens komedie Skygger og tåke. Filmen handler om en mann (Allen) som uvillig blir dratt inn i jakten på en mystisk massemorder. Den siste filmen i 1991 var regidebuten hennes Little Man Tate. Den handler om det syv år gamle geniet Fred, som må forlate sin trygge omgivelse med moren Dede (Foster) for å delta på et sommerseminar. The New York Times mente at Foster var «forferdelig selvsikker» i filmdebuten, og at «hun vet nøyaktig hva hun gjør bak kameraet. Little Man Tate er en liten, engasjerende komedie som tør å foreslå at intelligens, som ofte gjøres narr av i filmer, også kan feires.»
I 1993 hadde Foster en rolle mot Richard Gere i dramafilmen Sommersby, om en soldat som blir antatt død under den amerikanske borgerkrigen. En dag dukker han likevel opp igjen, men som en annen mann. Foster spilte kona Laurel. Vincent Canby fra The New York Times skrev at Foster stod frem med ny dynamikk og roste hennes «vakre, selvsentrerte nærvær». I 1994 spilte hun i westernkomedien Maverick, som handler om tre profesjonelle pokerspillere som må skaffe penger for å delta i den årlige pokerturneringen. Foster fikk blandet kritikk for filmen. Peter Rainer fra The Los Angeles Times skrev at hun «forsøker å lufte kjedsomheten ved å fortelle oss at hun er for smart til å spille en «smartdum» rolle. Skildringen hennes har en «bare tulla»-blyghet som er helt i tråd med hele filmen - akk.» Gene Siskel fra The Chicago Tribune mente at hun bar hver eneste scene med Mel Gibson, mens Variety skrev at Foster ikke var et åpenbart valg for rollen.
Den andre filmen i 1994 var dramafilmen Nell. Filmen handler om en ung kvinne (Foster) som blir etterlatt i en hytte når moren dør. Hun har levd i en isolert og kua verden og må imøtekomme virkeligheten når hun blir oppdaget av en lege (Liam Neeson). Filmen ble produsert av Fosters filmselskap, og hun var selv produsent i filmproduksjonen. Hun fikk god kritikk for skildringen i filmen, og The Washington Post skrev at hun var «overnaturlig i en bravur tittelrolle». The New York Times bemerket at «hun velger uvanlige materialer og unngår populærfilmene i stor grad». Foster vant en Screen Actors Guild Award og publikumsprisen People's Choice Award for rollen og ble i tillegg nominert til Oscar for beste kvinnelige hovedrolle. Hun ble også nominert til to Golden Globe-priser for både rolleskildringen og produsentarbeidet.
I 1995 arbeidet hun som regissør og produsent for den mørke komedien Home for the Holidays, om en kvinne (Holly Hunter) som til sin store fortvilelse må feire Thanksgiving med sin særegne familie. Variety skrev at Foster «ikke klarer å gi den episodiske, fragmenterte filmen en sammenhengende følelse», mens The New York Times mente at hun regisserte filmen i en «frenetisk stil». I 1996 hadde hun en gjesterolle i en episode av situasjonskomedien Frasier.
Utmerkelser
Foster har mottatt fire Oscar-nominasjoner for prestasjonene i Taxisjåføren, De tiltalte, Nattsvermeren og Nell; hun vant prisen for De tiltalte og Nattsvermeren. Hun har også fått sju Golden Globe-nominasjoner, i tillegg til å ha vunnet to. I 2013 vant hun Golden Globes hederspris Cecil B. DeMille Award for sitt «fremragende bidrag til underholdningsverdenen». Foster innehar ellers tre BAFTA-priser for rolleskildringene i Taxisjåføren, Bugsy Malone og Nattsvermeren, og to Saturn Awards for innsatsen i filmene Den lille piken nederst i veien og Kontakt. Hun har også vunnet en Screen Actors Guild Award for rolletolkningen i Nell og innehar to Primetime Emmy Awards-nominasjoner for arbeidet som henholdsvis produsent og regissør for The Baby Dance og en episode av Orange Is the New Black.
Ottar
Ottar kan referere til:
George Parker
George R. Parker (født 1896, død 1976) var en australsk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Fredrik Vilhelm av Brandenburg
Fredrik Vilhelm (tysk: Friedrich Wilhelm) (født i Cölln ved Spree (idag Berlin), død  i Potsdam) var kurfyrste av Brandenburg og hertug av Preussen, og blir også kalt den store kurfyrsten.
Han var sønn av kurfyrst Georg Vilhelm av Brandenburg og prinsesse Elisabeth Charlotte av Pfalz, og tilhørte huset Hohenzollern.
Sea of Tunes
Sea of Tunes var et musikkforlag som ble etablert i 1962 av Murry Wilson, manageren til The Beach Boys, for å distribuere og publisere sangene som Brian Wilson og Mike Love skrev for bandet.
Etter at Murry Wilson ble sparket som The Beach Boys' manager i 1964, fortsatte han som forlegger. I 1969 solgte han Sea of Tunes for 750 000 dollar til A&M Records. Han mente at bandet hadde sett sine beste dager, og trodde at han gjorde dem en tjeneste ved å selge forlaget. De ble derimot forbannet, spesielt Brian Wilson og Mike Love som nå måtte finne seg i at andre eide rettighetene til deres sanger.
Flere år etter Murry Wilsons død gikk Brian Wilson til søksmål for å få tilbake rettighetene. Han mente blant annet at salget var ugyldig, med påstanden om at faren hadde forfalsket hans underskrift da forlaget ble solgt. Brian Wilson tapte rettssaken, men ble tilkjent 25 millioner dollar i skadeerstatning og som kompensasjon for tidligere ikke utbetalte honorarer. Mike Love påsto at han ikke hadde blitt kreditert som låtskriver på flere av sangene han var med på å skrive. På grunn av at de ikke kunne bli enige om hvor mye Love skulle ha, måtte Mike Love saksøke Brian Wilson for å få sin andel av honorarene. Love ble i retten tilkjent 13 millioner dollar av det Brian Wilson hadde fått.
Banqueting House
Banqueting House er den eneste gjenstående hele bygningen fra Palace of Whitehall i London. Den står ved gaten Whitehall, ikke langt fra Trafalgar Square.
Bygningen ble tegnet av Inigo Jones i 1619, og stod ferdig i 1622. John Webb bidro under byggefasen til designen.
Innendørs er det ett enkelt rom over to etasjer, med proporsjoner som en dobbel kube. Det er dekorert med takmalerier av Peter Paul Rubens, som ble bestilt av Karl I og utført i 1635. Bygningen har en forfinet italiensk renessansestil, som var uten sidestykke i det jakobeiske England. Bygningen har et nesten helt flatt tak, med en balustrade langs kanten. Mot gaten er det to søyleordener, korinthisk over jonisk.
Banqueting House var antagelig ment som det første skrittet mot et fornyet Palace of Whitehall, men spenningen som ledet frem til den engelske borgerkrig forhindret flere byggeprosjekter. Da resten av palasset brant i 1698 overlevde Banqueting House fordi det stod i en isolert posisjon.
I 1649 ble Karl I henrettet på et provisorisk skafott utenfor bygningen.
Frederik Hendriksen
Rasmus Frederik Hendriksen (født 11. august 1847 i København, død 13. januar 1938 samme sted) er den mest kjente blant de danske xylografene.
Nikolaj V. Ivanov
Nikolaj Vladimirovitsj Ivanov (russisk: Николай Владимирович Иванов; født 24. januar 1964 i St. Petersburg) er en russisk fotballdommer. Ivanov tilhører UEFAs premier-dommere. Han har aldri dømt EM- eller VM-kamper, men han har dømt 12 kamper i UEFA-cupen.
Frederik Hendriksen
Frederik Hendriksen startet sin læretid ved atelieret til danske Illustreret Tidende i 1861, og søkte deretter videre utdannelse i Tyskland og England, før han i 1870 vendte tilbake til København og grunnla sitt eget atelier, «F. Hendriksens XA». Den xylografiske anstalten ble populært omtalt som «Abeburet».
Frederik Hendriksen leverte blant annet en rekke xylografier etter norske kunstneres tegninger til den første gjennomillustrerte utgaven av Asbjørnsen og Moes Norske Folke- og Huldre-Eventyr (1879).