cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fullformat
Fullformat er et avisformat.
Det har gjerne vært assosiert med høyere kvalitet på journalistikken som blir utøvd. Det er en økende trend at tradisjonelt seriøse aviser som har brukt fullformat er gått over til tabloidformatet. Etter at Bergens Tidende, Adresseavisen, Stavanger Aftenblad og Fædrelandsvennen la om til tabloidformat 16. september 2006, var Møre-Nytt den eneste avisen i Norge som ble trykt i fullformat. Den 24. november 2007 la også Møre-Nytt om til tabloidformat som den siste dagsavisen i Norge. I 2015 endret månedsavisen Ny Tid format til fullformat, og er da trolig Norges eneste avis i dette formatet. I Storbritannia har tre av de mest kjente avisene (The Independent, The Times og The Scotsman), som tidligere benyttet fullformat, gått over til tabloidformatet.
En rekke aviser på kontinentet bruker imidlertid fullformat eller en lett tilpasset variant, «nordisk format», slik som anerkjente kvalitetsaviser som Frankfurter Allgemeine Zeitung, Die Welt, Süddeutsche Zeitung, Die Zeit og Neue Zürcher Zeitung.
Angela Gossow
Angela Nathalie Gossow (også kjent som Saint Gossow, født 5. november 1974) er en tysk vokalist og manager, kjent for growling. Gossow tok over for Johan Liiva i det svenske melodiske gothenburg death metal-bandet Arch Enemy i 2001, og var bandets vokalist inntil 2014 da Alissa White-Gluz overtok. Hun har siden da vært manager for bandet. Hennes største innflytelser er Jeffrey Walker i Carcass, David Vincent, Chuck Billy, John Tardy og Chuck Schuldiner.
I desember 2018 oppsto det en situasjon hvor bruk av et bilde ble brukt av en leverandør av klær til vokalisten i Arch Enemy. Bruken var ikke godkjent av fotografen og han ba derfor om at hvis bildet fortsatt skulle brukes så måtte det doneres 100 euro til en kreftforening. Klesleverandøren fjernet bildet og kontaktet Angela, som tok å forbød fotografen å noensinne igjen ta bilde av bandet, og beskyldte blant annet fotografen å drive med utpressing. Saken eskalerte i sosiale medier hvor Angela ble blant annet beskyldt for dobbeltstandard.
Chicago White Sox
Chicago White Sox er baseballag fra USA som spiller i Major League Baseball. De holder til i det sørlige Chicago i Illinois. Laget ble stiftet i 1901 og har siden 1991 spilt sine hjemmekamper på Guaranteed Rate Field. Tidligere har de holdt hus på Comiskey Park, Milwaukee County Stadium og South Side Park.
Chicago White Sox vant World Series sist i 2005, da de slo Houston Astros. Laget vant også World Series i 1906 og 1917.
Historie
Chicago White Sox var opprinnelig Sioux City Cornhuskers av den Western League. I 1894, Charles Comiskey kjøpte laget og flyttet det til St. Paul, Minnesota, og det ble St. Paul Saints. I 1900, han flyttet laget til Chicago, og det fikk navnet White Stockings, etter det tidligere navnet av Chicagos lag i National League, Chicago Orphans, (nå Chicago Cubs).
Ett år senere, i 1901, den Western League ble den ny American League. I den første sesongen, Chicago White Sox vant med 83 seire og 53 tap, men det var slutten av sesongen, fordi World Series begynte før 1903. Den første gangen de spilte i World Series var i 1906, når de slo Chicago Cubs i seks spill.
De vant World Series igjen i 1917, når de slo New York Giants i seks spill med hjelpe av Eddie Cicotte og "Shoeless" Joe Jackson. I 1919, de var favoriserte til å vinne World Series mot Cincinnati Reds, men de tapte i åtte spill. Etter en kriminell etterforskning, det ble fastsatt at de hadde fikset spillene. Kommissæren Kenesaw Mountain Landis forbød åtte av spillerne på laget permanent, og det ble kalt Black Sox Scandal.
De kom ikke i den øvre halvdelen av American League før døden av Charles Comiskey, når sønnen hans, J. Louis Comiskey, ble eieren. De spilte bra i årene fra 1936 til 1946, og igjen spilte de veldig bra fra 1951 til 1967, når de ble kalt, "Go-Go White Sox" på grunn av deres fokus på hastighet. De hadde mange berømte spillere som for eksempel Minnie Miñoso, Nellie Fox, Luis Aparicio, Billy Pierce, og Sherm Lollar. Lagets bestyrer var Al López fra 1957 til 1965. Laget kom i den øvre halvdelen av American League åtte av hans ni år som bestyrer. I 1959, de kom i første plass for den første gangen siden 1919. De vant det første spillet av World Series, men Los Angeles Dodgers slo dem etter seks spill.
Gjennom de neste to tiårene, de hadde få gode år. I 1972, spiller Dick Allen vant MVP i American League, og i 1977, laget vant 90 spill. White Sox spilte ikke bra igjen inntil 1990. Fra 1990 til 2005, laget vant 12 sesonger. I 2004, Ozzie Guillén ble bestyreren, og de kom i andreplass. I 2005, de vant Central Division og de slo Boston Red Sox i ALDS, og når de slo Los Angeles Angels etter fem spill, de vant American League før den første gangen siden 1959. White Sox slo Houston Astros i bare fire spill i 2005 World Series, og det var den første gangen de hadde vunnet World Series siden 1917. Etter 2005, de vant Central Division bare én gang mer i 2008. De vant deres ni tusende spill mot Detroit Tigers mandag 21. september 2015.
Phonak Cycling Team
Phonak Cycling Team var et profesjonelt sykkellag fra Sveits sponset av Phonak Hearing Systems. Laget ble etablert i 2000.
I 2004-sesongen satset laget på amerikaneren Tyler Hamilton, og la mye ressurser inn for at han skulle vinne Tour de France det året. Hamilton falt og skadet seg stygt under løpet, og måtte trekke seg. Senere ble han ekskludert fra laget da han testet positivt på doping. Det året ble ytterligere fire andre ryttere ekskludert pga. doping.
Laget fikk en knekk, men kom tilbake i 2006-sesongen, med amerikanske Floyd Landis som kaptein. Under Tour de France i 2006 gikk han til slutt av med sammenlagtseieren. Men det viste seg at Landis også hadde testet positivt på doping, og ble den 5. august samme år sparket av Phonak-laget, etter at også B-prøven viste seg å være positiv. Og på grunn av disse dopingskandalene, trakk Phonak seg som hovedsponsor, og laget ble oppløst.
Andre profilerte ryttere som har syklet for Phonak er Óscar Pereiro Sio, som var med fra 2002 til 2005.
Florian Henckel von Donnersmarck
Florian Maria Georg Christian Graf Henckel von Donnersmarck (født 2. mai 1973 i Köln) er en tysk Oscar-belønnet filmregissør og manusforfatter.
Han tilhører den grevelige schlesiske adelsslekten Henckel von Donnersmarck, og er sønn av Lufthansa-direktøren Leo-Ferdinand Graf Henckel von Donnersmarck, som også var bailli og leder for den tyske seksjonen i Malteserordenen.
Florian Henckel von Donnarsmarck vokste opp i New York, Berlin, Frankfurt am Main og Brussel. Etter to års studier i St. Petersburg og en kort karrière som russisklærer, tok han mastergrad i filosofi ved Oxford-universitetet. Samtidig begynte han sin filmkarrière, med et praktikantopphold hos Richard Attenborough. Senere studerte han ved Hochschule für Fernsehen und Film i München, hvor han laget spillefilmen De andres liv. Filmen ble belønnet med Oscar for beste fremmedspråklige film i 2006.
Henckel von Donnersmarck er gift med juristen Christiane Asschenfeldt, og har to barn.
De andres liv
De andres liv (orig. Das Leben der Anderen) er Florian Henckel von Donnersmarcks spillefilmdebut fra 2006. Filmens handler om Stasis omfattande overvåking og undertrykkelse av privatpersoners rettigheter i Øst-Tyskland, og utspiller seg i hovedstaden Øst-Berlins kulturelle miljø.
Handling
I Øst-Berlin i 1984 får Stasi-kapteinen Gerd Wiesler (Ulrich Mühe) i oppdrag å overvåke den kjente og veltilpassede dramatikeren Georg Dreyman (Sebastian Koch). Oppgaven for myndighetene er å søke etter bevismateriale for kriminell virksomhet – særlig det som kalles «antisosialistisk virksomhet», men som i realiteten betyr ethvert arbeid mot den østtyske statsmakta. Wiesler aner ikke at bakgrunnen er at kulturministeren Bruno Hempf (Thomas Thieme) ønsker å kunne fengsle Dreyman for å stjele hans kjæreste, skuespillerinna Christa-Maria Sieland (Martina Gedeck). Wieslers overordnede, Stasi-oberstløytnant Anton Grubitz (Ulrich Tukur), forsøker også å friste med forfremmelse dersom oppdraget lykkes. For den enslige Wiesler, som er uten noe nevneverdig privatliv og bor i en stusslig blokkleilighet, åpner spioneringen en ny verden av kunst, kjærlighet og frisinnethet.
Wiesler blir gradvis mer påvirket av livet som andre lever, og viker stadig mer fra oppgaven sin. Han begynner å utelate detaljer som er viktige for oppdraget i rapportene sine. Etter at en sentral figur i det østtyske kunstmiljøet begår selvmord, bryter Dreyman loven ved å skrive et anonymt essay om sensur av selvmordstatistikk i Øst-Tyskland på en smuglet skrivemaskin, og å sørge for at det blir satt på print i Vesten gjennom det vesttyske magasinet Spiegel. Wiesler bryter sin plikt som overvåker for Stasi ved å unnlate å gripe inn, og begynner etter hvert i økende grad å beskytte Dreyman.
Uten at det kan bevises, er det klart for Stasi at Wiesler må ha beskyttet Dreyman. Wiesler blir degradert og forflyttet til brevovervåkningsavdelingen.
Mange år senere har Berlinmuren fallet, og Dreyman får høre om Stasis omfattende spionasje på ham i hans leilighet. Stasi er heldigvis lagt ned, og Dreyman får tilgang på sin egen hemmelige fil, og blir forbløffet over innholdet. Mot slutten av mappa, kjenner han igjen rød blekk fra skrivemaskinen, og innser at personen som har skrevet mappene også må ha vært personen som fjernet bevismaterialet. Dreyman søker seg frem til Wiesler, som etter Berlinmurens fall arbeider ved å dele ut reklame i postkasser. Dreyman ser eks-agenten, men unnlater å snakke til ham.
Kritikk
Filmen er blitt kritisert av flere forskere, Stasi-ofre og politikere, bl.a. av historikeren Hubertus Knabe, direktør for Stasi-museet og minnesmerket Gedenkstätte Berlin-Hohenschönhausen, for en urealistisk og altfor positiv fremstilling av Stasi-overvåkerne. Knabe har sagt at det fantes ikke gode Stasi-menn, og på grunn av fremstillingen av Stasi-kapteinen som god, nektet Knabe filmskaperne å gjøre opptak i det tidligere Stasi-fengselet i Berlin-Hohenschönhausen.
Henrikkafossen
Henrikkafossen (også skrevet Henrikafossen og lokalt også omtalt som Brudesløret) er en foss i Spansdalen i Lavangen kommune i Troms. Den ligger i Saraelva, ei lita sideelv til Spanselva, og er rundt 250 meter høy. Beliggenheten i dalens nordvendte fjellside gir god iskvalitet, og med den store fallhøyden er fossen et populært mål for isklatrere.
Parlement
Parlement var betegnelsen på en type domstol i Frankrike i Ancien Régime-epoken. I tillegg til å fungere som ankeinstanser i sivile søksmål og straffesaker var parlements også førsteinstans for særlige saksforhold, først og fremst for saker som angikk adelen.
Det første parlement ble etablert i Paris, og en forordning av 11. mars 1345 fastsatte at parlementet i Paris skulle bestå av tre kamre: Senere ble det etablert parlements i flere provinser, og de fleste av dem bestod også av flere kamre.
Disse domstolene utviklet seg fra tidligere rådsforsamlinger for kongen, kalt Conseil du roi eller curia regis. De fulgte følgelig eldgamle og sedvanebaserte prinsipper for hvordan rådslagninger skulle foregå. På 1200-tallet ble de juridiske funksjonene tilført. De som satt i parlementene mente selv at parlementet skulle ta en aktiv del i den juridiske prosessen, og dette førte dem i stadig større konflikt med det eneveldige monarki under Ancien Régime, da lit de justice på 1500-tallet utviklet seg fra en konstitusjonell form til et kongelig våpen, benyttet til å fremtvinge edikter.
Opprinnelig fantes bare parlementet i Paris, som utviklet seg fra kongens rådforsamling kongen i 1307, og satt i det middelalderske kongeslottet i Île de la Cité, der Palais de Justice i Paris er i dag. Parlementet i Paris hadde jurisdiksjon over hele kongedømmet slik det var på 1300-tallet, men fikk ikke automatisk jurisdiksjon over de nye områdene som kongen etterhvert erobret. I 1443, etter hundreårskrigen, opprettet kong Karl VII av Frankrike det første parlementet utenfor Paris da han utstedte en forordning som etablerte et parlement i provinsen Languedoc, med sete i Toulouse. Dette nye parlementet hadde jurisdiksjon over det meste av det sørlige Frankrike.
Fra 1443 og frem til den franske revolusjon ble det opprettet parlements i stadig flere provinser i Frankrike. Da Ancien Régime-styret opphørte fantes det parlements i følgende 13 provinser: Douai, Arras, Metz, Nancy, Colmar, Dijon, Besançon, Grenoble, Aix, Perpignan, Toulouse, Pau, Bordeaux, Rennes og Rouen.
«Hjelperen»
«Hjelperen» var det største krigsskipet under slaget i Dynekilen som dessuten var et usedvanlig stort eksempel av en stykkpram som var betegnet som skyttskip eller skøtskib som ment et større fartøy. Navnet på skipet er den norske versjonen av det opprinnelige navnet i dansk, «Hjælperen».
Skyttskipet
«Hjelperen» ble sjøsatt i København, 1713 som prammen «Støren», en vanlig stykkpram som hadde en bestykning på 18 18-punds kanoner og en besetning på angivelige 50 mann. Det var dessuten et flatbunnede fartøy som etter datidens språkbruk var et platskib uten kjøl og mangler bunnvekt. Andre samtidige stykkprammer hadde kjøl og var ikke helt flatbunnet. Da «Støren» var ombygget av byggmesteren Ole Judichær som hadde sjøsatt denne før, i 1715 blir et ekstra dekk og større lengde tilføyet så det var av utseende lik et linjeskip med to lag. En gammel tegning av dette skyttskipet eksisterer selv om det ikke finnes andre tegninger eller avbildelser.
Tegningen vist et flatt skip med trolig en halvdekk med lav reling som svakt hevet seg mot akterspeilet som hadde to kanonporter øverst, et eneste speil av vindurekke og trolig to kanonporter mot vannlinjen. Kanonportene av laveste lag med et lukket kanondekk lå altfor nær vannet og kunne ikke åpnes under ferd eller grov sjø. 13 kanonporter på hver side og 11 kanonporter på øverst lag ment 24 kanonporter på en side. En stykkpram vanligvis bare har et eneste kanondekk så betegnelsen Skyttskip synes forstående, som stykkprammen minner om en fregatt, så minner skyttskipet om et linjeskip.
Av ganske innlysende årsaker var «Hjelperen» langtfra et farebar fartøy over åpen hav og dens rigging er lik en fregatt, men dersom faren for kantringen var stor kunne ikke seilføringen være omfattende, mens en fregatt hadde tre seil på stormasten hadde stykkprammen ett eller to seil på stormasten. Tegningen som vist riggingen, forklare oss at det var tre master med kun to råseil på de to forreste og en mast med et mindre seil med en lang stang som kunne ha et latinerseil.
Når man slå ut på åpen hav under seilas måtte alle kanoner på øvre dekk tars av og senkes ned på bunnen som ballast for å gjør skipet stabil under skiftende vindkast og kanonportene på nederste dekk måtte lukkes og gjøres tett. 22 kanoner var lagt ned i lasterommet i bunnen av «Hjelperen» under ferden fra København til Dynekilen og resten var fortøyet langs skipssidene for å gir god balanse i nederste dekk. Med andre ord var skyttskipet vergeløs på åpen sjø vekk fra kyst og grunne farvann.
Tordenskjolds ferd med sin innenskjærs eskadre langs den svenske vestkysten var noe helt nytt og litt av en bragd, han dro fra København om morgen kl. 3 den 3. juli til Koster kl. 19 om kveld den 7. juli på en 350 kilometer lang strekning med til dels uhåndterlige fartøyer som krevde stor oppmerksomhet under ustadig væromslag med storm, sidevind, vindstillhet og motvind. Ferden var i virkeligheten på grensen til det umulig, men med en så voldsom pådriver som Tordenskjold som hadde valgt sine sjøoffiserer på eskadren etter deres meritter ved å være djerv, dyktig og hardarbeidende var denne mulig.
Slaget i Dynekilen var «Hjelperen»s store øyeblikket og forblir i Nordsjøeskadren for å deltar i angrepet på Göteborg og angrepet på Strömstad i 1717 under Tordenskjolds ledelse, men under begge slager var det oppdaget at et skyttskip var meget tungt å buksere og vanskelig å manøvrere under ild. Begge ganger lykkes det ikke å bringer «Hjelperen» i deres tiltenkte gunstige plassering mot svenske batterier. Men med læredom av det kunne Tordenskjold tar i bruk «Hjelperen» og et annet skyttskip, «Fredrikshald» med suksess under slaget om Marstrand i 1719.
Norsk utvandrermuseum
Norsk utvandrermuseum, som en periode het Migrasjonsmuseet, er et museum og forskningssenter for norsk utvandrerhistorie. Museet ligger på Åkershagan i Ottestad i Stange, og er en del av Anno museum.
«Hjelperen»
Skyttskipet
Utgått i 1735.
Stykkpram og skyttskip
En misforståelse var at skyttskipet «Hjelperen» som egentlig het «Hjælperen» var skyttprammen «Hjelperen» som det fantes konstruksjonstegning over fra 1715 og som var sjøsatt i 1718 for så å være under Tordenskjolds kommando i 1719 for blokaden av Göteborg. Denne tegningen vist et skip med 13 kanonporter fra et lukket kanondekk på den ene side og under arbeid både i Norge og Danmark med maleri og portretter lengre etterpå var det derfor vist flatte skip med kun et kanondekk, selv tegningen av stevnen var tatt fra den mindre stykkprammen.
Norsk utvandrermuseum
Museet har en historisk samling bygninger i et friluftsområde. Samlingen består av åtte bygninger.
«Hjelperen»
Stykkpram og skyttskip
Ulemper ved et så stort og delvis uhåndterlig skip som tross alt hadde bevist sin verdi ved Rügen og langs den svenske vestkysten fulgt til at de større stykkprammer som betegnes skyttskip rask kom ut av moten etter den Store nordiske krigs slutt. De lavere og mer stabile stykkprammer basert på den nye «Hjelperen» fra 1718 med flat reling og høyere kanondekk over vannlinjen overtok med kun et kanondekk.
For å gjør det enkelt var det derfor vanlig ved å betegne de forskjellige prammer eller skip med flatt bunn som stykkpram i ettertiden selv om det finnes ulike definisjoner som defensjonspram, defensjonsfregatt, artilleripram, kavaleripram og sist skyttskip, som stykkpram når de hadde rigging med seil.
Som tidlige forklart ment et skyttskip en stykkpram med to kanondekker og derfor var ikke sett senere i den dansk-norske orlogsflåten. Selv om amerikanerne i USA flørte med ideen om svære todekkers «blockship» i 1806 på 25 m lengde da de var interessant i flytende batterier for deres havnebyer mot britisk aggresjon.
Kontraterrorisme
Kontraterror er tiltak, fremgangsmåter og strategier som styresmakter, militære styrker og andre grupper tar i bruk for å bekjempe det de mener er terrorisme.
Begrepene kontraterrorisme og antiterrorisme brukes ofte om hverandre. I prinsippet er det imidlertid en forskjell:
E!
E! Entertainment Television – bedre kjent som E! – er en amerikansk kabel-tv-kanal som sender regionale versjoner til store deler av verden. Kanalen ble stiftet 31. juli 1987 under navnet Movietime. I juni 1990 ble den døpt om til E! Entertainment Television. E! når et publikum på 88 millioner seere via kabel og satellitt i USA, i tillegg til 600 millioner hjem over hele verden. E! har fokus på kultur-, kjendis- og underholdningsnyheter, i tillegg til dokumentarer og dekning av alle større prisutdelinger i USA. I Europa sendes en egen europeisk versjon. E! ble i 2006 kjøpt opp av Comcast. I Norge er E! tilgjengelig på Viasat-plattformen.
Den chilenske uavhengighetskrigen
Den chilenske uavhengighetskrigen (spansk: La Guerra de Independencia de Chile) var konflikten som ble utkjempet for å selvstendiggjøre deler av det som i dag er Chile, og som da utgjorde Generalkapteinatet Chile (også kjent som Kongeriket Chile) innenfor Visekongedømmet i Peru, fra det spanske styret. Denne krigen var en del av de hispanoamerikanske uavhengighetskrigene, som var en serie selvstendighetskamper i Latin-Amerika som etterfulgte den franske invasjonen av Spania i 1808, som igjen var en del av de europeiske Napoleonskrigene. Denne konflikten hadde dermed militære og politiske forbindelser med de andre selvstendighetskampene på kontinentet, særlig med den argentinske uavhengighetskrigen, og hærer og statsmenn fra hele kontinentet samarbeidet og kjempet på begge sider av de senere nasjonalgrensene mellom de nye søramerikanske landene.
Krigen ble utkjempet mellom uavhengighetssøkende criolloer, som ønsket politisk of økonomisk selvstendighet fra Spania og rojalistcriolloer som ønsket fortsatt stabilitet under spansk styre. Konfliktens begynnelse har tradisjonelt blitt satt til 18. september 1810 og varte til 1821, da spanjolene ble drevet ut av Fastlands-Chile, eller 1826, da de spanske soldatene på Chiloé overga seg og øya ble innlemmet i den chilenske republikken. Landet ble formelt erklært uavhengig 12. februar 1818, og ble formelt anerkjent av Spania i 1840, da landene begynte et fullt diplomatisk samarbeid. Krigen hadde aldri enstemmig støtte blant chilenerne, som ble delt i selvstendighetsforkjempere og rojalister. Det som hadde startet som en elitistisk politisk bevegelse mot koloniherrene endte opp som en fullstendig borgerkrig. Tradisjonelt blir den chilenske uavhengighetsprosessen delt inn i tre deler: Patria Vieja, Reconquista og Patria Nueva; det gamle fedrelandet, gjenerobring og det nye fedrelandet. Etter seieren i Chile fortsatte kampen andre steder på kontinentet, og chilenske styrker var med i José de San Martíns invasjon av Perú i 1820, og fortsatte kampen der helt til også Perú rojalistenes siste befestning i Sør-Amerika, var befridd fra spansk styre.
Bakgrunn
De hispanoamerikanske uavhengighetskrigene var inspirert av den amerikanske, den haitiske og den franske revolusjonen. De hvite criolloene i Amerika ønsket selvstendighet fra det spanske styret av økonomiske og politiske årsaker.
Ved inngangen til 1808 var Generalkapteinatet Chile en av de minste og fattigste koloniene innenfor det spanske imperiet og ble administrert av Luis Muñoz de Guzmán, en dyktig, respektert og populær kongelig guvernør. I mai 1818 ble det spanske imperiet kastet ut i kaos på grunn av at kongene Karl IV og Ferdinand VII ble styrtet og erstattet av Joseph Bonaparte samt begynnelsen på den spanske uavhengighetskrigen. Samtidig hadde også Chile sine egne politiske problemer. Guvernør Muñoz de Guzmán døde uventet 11. februar og kongen hadde ikke vært i stand til å utnevne en ny guvernør før den franske invasjonen. Etter Juan Rodríguez Ballesteros' korte, foreløpige styre, og ifølge datidens etterfølgelseslover, ble stillingen krevd og overtatt av den mest erfarne militærkommandanten, som var brigader Francisco Antonio García Carrasco.
García Carrasco overtok stillingen som Chiles guvernør i april, og i august ankom nyhetene om Napoléons invasjon av Iberia og om opprettelsen av den øverste sentraljuntaen, som skulle styre imperiet i fraværet av en legitim konge. I mellomtiden hadde Ferdinands søster, Carlota Joaquina av Spania, kona til Portugals konge, som da bodde i Brasil, forsøkt å skaffe seg kontrollen over de spanske besittelsene i Amerika. Siden hennes far og bror ble holdt fengslet i Frankrike, regnet hun seg som familiens arving. Visstnok planla hun blant annet å sende hærer for å okkupere Buenos Aires og det nordlige Argentina og å utrope seg selv til Dronning av La Plata.
Brigader García Carrasco var en grov og autoritær mann, som klarte på en relativt kort tid å gjøre seg til en fiende for criolloelitene under hans kommando. Som andre steder i Latin-Amerika hadde det også i Chile vært tidligere selvstendighetsbevegelser, men disse var små og samlet seg i Tres Antonios-sammensvergelsen i 1781. Flertallet av befolkningen var ivrige rojalister, og var delt inn i de som ønsket status quo og støttet opp under kong Ferdinands gudgitte rettigheter (kjent som absolutister) og de som ønsket å utrope Carlota Joaquina til dronning (kjent som carlotister). En tredje grupp besto av de som foreslo at de spanske myndighetene skulle erstattes av en lokal junta bestående av viktige borgere, som kunne utgjøre en provisorisk regjering som skulle styre i fraværet av kongen og et selvstendig Spania (kjent som juntaister).
I 1809 var guvernør García Carrasco involvert i en alvorlig korrupsjonssak – Scorpion-skandalen – som førte til at han mistet all den moralske autoriteten han eller hans myndigheter hadde igjen. Fra det øyeblikket begynt e det å bygge seg opp press for at han måtte gå av. I juni 1810 antok nyhetene om at Napoléon Bonapartes styrker hadde erobret Andalucía og beleiret Cádiz, da den siste befestningen på spansk jord som fremdeles motstod Frankrike, fra Buneos Aires. Videre hadde Den øverste sentraljuntaen, som hadde styrt imperiet de siste to årene, oppløst seg selv til fordel for et regentråd. García Carrosco, som støttet carlotist-gruppa, klarte å gjøre de politiske problemene større ved å bruke vilkårlige og harde midler, som å arrestere flere kjente og framstående borgere under enkle anklager om å ha vært sympatiske overfor junta-idéene uten rettssak. Disse ble deretter deportert til Lima. Blant de arresterte var José Antonio de Rojas, Juan Antonio Ovalle og Bernardo de Vera y Pintado.
Selvstyre-bevegelsen ble inspirert av mairevolusjonen i Argentina, og den spredte seg gjennom hele criollo-eliten. De mislikte de ulovlige arrestene, som sammen med nyhetene om at Cádiz var alt som var igjen av et "fritt" Spania endelig styrket deres motstand mot guvernøren. Brigader García Carrasco ble suspendert og tvunget til å frasi seg stillingen 16. juli 1810. Han ble erstattet av den nest øverste soldaten i landet Mateo de Toro Zambrano, til tross for at en legitim guvernør, Francisco Javier de Elío, allerede hadde blitt utnevnt av den peruanske visekongen.
Grev Toro Zambrano var på alle måter et uortodoks valg. Den åttito år gamle Toro Zambrano var allerede en gammel mann og videre en criollo født i koloniene (i Santiago), og ikke en født i Spania. Umiddelbart etter hans innsettelse i juli begynte juntaistene å forsøke å overtale ham til å opprette en junta. I august ble det kongelige appellrådet (Real Audenciaen) en offentlig lojalitetsed overfor regentrådet foran en stor folkemengde, som presset guvernøren enda mer til å ta en avgjørelse. Etter å ha vært usikker en stund på hvilken part han skulle støtte, godtok Toro Zambrano endelig at det ble holdt et cabildo-møte (byhallsmøte) i Santiago for å diskutere saken. Den oppsatte datoen var 18. september 1810 klokka 11.00.
Den første juntaen
Fra begynnelsen av tok juntaistene det politiske initiativet. Like etter at cabildo-rådet var fastsatt, klarte de å utplassere sine medlemmer i komiteen som hadde i oppgave å sende ut invitasjonene, og de kunne dermed manipulere invitasjonslistene til deres egen fordel. Da 18. september-møtet startet dominerte de scenen med ropet "¡Junta queremos! ¡junta queremos!" ("Vi vil ha en junta!"). Grev Toro Zambrano møtte denne folkelige maktdemonstrasjonen ved å gå med på kravene deres ved å plassere hans seremonielle herskerstav på bordet og sa "Her er staven, da den og hersk."
Chiles regjeringsjunta, også kjent som den første junta (av totalt seks regjeringsjuntaer) ble organisert slik at den hadde de samme maktene som en kongelig guvernør. Dens første forholdsregel ble å sverge en lojalitetsed overfor kong Ferdninand VII som den legitime kongen. Grev Toro Zambrano ble valgt til president, og resten av de høyere stillingene ble jevnt fordelt på de ulike partene, selv om den virkelige makta lå hos sekretæren, Juan Martínez de Rozas. Juntaen fortsatte med å gjøre et par konkrete tiltak som lenge hadde vært etterlengtet av koloniens innbyggere, den opprettet et milits for rikets forsvar, erklære handelsfrihet ovenfor alle nasjoner som var alliert med Spania eller var nøytrale, opprettet et enestående tariff på 134% på alle importer (unntatt trykkpresser, bøker og kanoner, som var frigjort for alle toller) og beordret at det skulle opprettes nasjonalkongress for å øke sin representativitet. Til slutt ble det bestemt at valgene av nasjonalkongressens førtito representanter skulle holdes i 1811.
Tre politiske tendenser begynte nå å vise seg: de begeistrede, de moderate og rojalistene. Alle disse gruppene var bestemte på at de var mot selvstendighet fra moderlandet, og forskjellene mellom dem gikk på hvilken grad av politisk selvstyre de ønsket. De moderate (moderatos), ledet av José Miguel Infante, utgjorde majoriteten og ønsket at reformene skulle skje sakte, siden de var redde for at da kongen kom tilbake til makta ville han tro at de ønsket uavhengighet og ville derfor omgjøre alle deres reformer. De begeistrede (exaltados) var den nest viktigste gruppa, og de kjempet for en større grad av frihet ovenfor kongen og at reformene skulle skje fort og kun stoppe før full uavhengighet. Deres leder var Juan Martínez de Rozas. Rojalitene (realistas) var mot alle former for reformer, og ønsket å holde på status quo.
Fram til mars 1811 hadde 36 representanter allerede blitt valgt i alle de større byene, bortsett fra Santiago og Valparaíso. Fram til dette tidspunktet hadde den store politiske overraskelsen vært at i landet andre maktsentrum, Concepción, hadde rojalistene vunnet over Rozas' støttespillere. I resten av landet var resultatene mer eller mindre jevnt fordelt; tolv pro-Rozas-delegater, fjorten anti-Rozas-delegater og tre rojalister ble valgt. Dermed ble Santiago-valget nøkkelen for Rozas' ønske om å holde på makten. Dette valget skulle finne sted 10. april, men før valget kunne holdes brøt det ut et mytteri i byen.
Det såkalte Figueroa-myteriet (Motín de Figueroa) fant sted 1. april 1811, da rojalistobersten Tomás de Figueroa – som regnet valgene som for populistiske – ladet et opprør i Santiago. Opprøret ble slått ned, og obersten ble uten videre arrestert og henrettet. Mytteriet var riktignok vellykket i den forstand at det for en tid ødela for valget, som måtte utsettes. Til slutt ble en nasjonalkongress behørig valgt, og alle Santiagos seks representanter kom fra den moderate gruppa. Ikke desto mindre hadde mytteriet ført til at de politiske vervene ble radikalisert: selv om det var de moderate, som kun ønsket større selvstyre for eliten uten et komplett brudd med Spania, som vant majoriteten av representantene, utgjorde de revolusjonære begeistrede en høyrøstet minoritet som nå ønsket full og øyeblikkelig selvstendighet fra Spania. Det kongelige appellrådet, en gammel støttespiller for det spanske monarkiet, ble oppløst på grunn av dets påståtte "medskyldighet" i mytteriet. For første gang ble ideen om full selvstendighet styrket.
Carrera-diktaturet
På denne tiden ankom en ung mann med gode forbindelser, José Miguel Carrera, Chile etter ha kjempet i den spanske uavhengighetskampen. Carrera ble fort en del av intrigene til forskjellige ekstremister som planla å frata Martínez de Rozas makta ved makt. Etter to kupp i slutten av 1811 klarte den ambisiøse Carrera å ta makta, og innledet på denne måten et diktatur. Framstående medlemmer av denne regjeringa var Carreras to brødre, Juan José og Luis, samt Bernardo O'Higgins.
Den provisoriske grunnloven fra 1812 ble tatt i bruk i denne perioden, og denne var særlig liberal. For eksempel fastslår den at "ingen ordre som kommer fra utenfor Chiles territorium vil ha noen virkning, og alle som forsøker å rette seg etter en slik ordre vil bli regnet som en landsforræder." Carrera sørget også for å lage patriotiske symboler for la Patria Vieja, som flagget, våpenet og emblemet. Chiles første avis, la Aurora de Chile, ble også først utgitt i Carreras regjeringstid. Avisas redaktør var presten og senatspresidenten Camilio Henríquez som sørget for at den støttet selvstendighetsbevegelsen. I tillegg var Carrera ansvarlig for å bringe Amerikas forente staters første konsul til Chile. Dette var viktig siden det opprettet en direkte forbindelse mellom de liberale og føderale forente statene i USA og prinsippene til den chilenske uavhengighetsbevegelsen. Til slutt opprettet Carrera Verdugo også Chiles nasjonalinstitutt og nasjonalbibliotek. Begge disse prestisjefulle institusjonene har overlevd helt fram til nåtida.
Spanske invasjoner
Opprørenes suksess både i Chile og Argentina gjode Perús visekonge, José Fernando de Abascal y Sousa, urolig. Derfor sendte han i 1813 en militærekspedisjon over havet fra Perú under Antonio Parejas kommando for å sikre situasjonen i Chile, mens en annen styrke ble sendt landeveien for å angripe Nord-Argentina. Soldatene antok Concepción, hvor de ble mottatt med applaus. Dermed begynte rojalistens marsj mot Santiago. Dette felttoget kom riktignok til å mislykkes, og det gjorde òg et følgende resultatløst angrep ledet av Gabino Gaínza. Dette skyldtes riktignok ikke Carreras militære ferdigheter, og hans udugelighet førte til at O'Higgins stadig skaffet seg større makt, og til slutt skaffet seg full kontroll over de selvstendighetssøkende styrkene. Nå sjikanert av begge sider bestemte Carrera seg for å gå av, og dette blir vanligvis regnet som starten på uavhengighetskonfliktens andre fase; Reconquista (en allusjon).
Etter Gaínzas mislykkede forsøk på å stoppe revolusjonen hadde de to partene undertegnet Lircay-traktaten 14. mai. Dette førte nominelt til fred, men i virkeligheten bare til et lite pusterom i uroen. Abascal hadde ingen intensjon om å holde traktaten, og samme år sendte han en besluttsom styrke sørover mot Chile under Mariano Osorios kommando. Disse rojaliststyrkene gikk i land og dro så til Chillán mens de forlangte motstandernes ubetingete overgivelse. O'Higgins ønsket å forsvare byen Rancagua mens Carrera ønsket å gjøre motstand i Angostura-passet, som var en bedre forsvarsposisjon, men også nærmere Santiago. O'Higgins anerkjente nå ikke Carrera, og kjempet mot den carrerianske hæren under Luis Carrera i slaget ved Tres Acequias, hvor carreristene vant. På grunn av uenighetene og den følende mangelen på samarbeid mellom de nå delte selvstendighetsstyrkene måtte O'Higgins nå møte rojalistene ved Rancagua uten forsterkninger. Det følgende slaget er kjent som katastrogen ved Rancagua, og ble utkjempet 1. og 2. oktober 1814. O'higginistene forsvarte seg heroisk, men slaget endte med overveldende nederlag for selvstendighetsstyrkene. Bare 500 av O'Higgins' styrker var tilbake etter dette nederlaget. Litt senere inntok Osorio Santiago, og Patria Vieja-opprøret ble endelig slått ned.
La Restauración Absolutista - Den rojalistiske restaurasjonen
Visekonge Abascal innsatte Mariano Osorio som Chiles guvernør, selv om en senere uenighet mellom dem førte til at Francisco Marcó del Pont kom til å erstatte Osorio som guvernør i 1815. Uansett mente spanjolene at det var på tide å gi de revolusjonære en lærepenge og startet en voldsom politisk forfølgelseskampanje, ledet av den beryktede Vicente San Bruno. Patriotene de fant i Santiago, inkludert medlemmer av den første juntaen, ble landsforvist til Juan Fernández-øyene. Dette hjalp ikke til med å slå ned opprøret, men heller til å styrke det, og snart konkluderte også de mest moderate at alt annet enn full uavhengighet ville være uakseptabelt.
En større gruppe patrioter, blant dem Carrera og O'Higgins, bestemte seg for å flykte til Mendoza, en andeansk provins i det ny-selvstendige Argentina. På det tidspunktet var José de San Martín, "det sørlige Sør-Amerikas Bolívar," provinsens guvernør. San Martín mente at en måtte beseire rojalistene i Chile også for å kunne sikre Argentinas uavhengighet. Etter de landflyktiges ankomst begynte San Martín straks å favorisere O'Higgins, sannsynligvis på grunn av deres felles medlemskap i Logia Lautaro, et undergrunnssamfunn som støttet uavhengighetssaken. Carrera begynte å miste sin status, og ble til slutt henrettet i Mendoza i 1821.
Mens San Martín og O'Higgins organiserte en hær for å krysse Andesfjellene ga de advokaten Manuel Rodríguez oppgaven å starte et geriljafelttog. Felttogets mål var å avbalansere de spanske styrkene, latterliggjøre San Bruno og generelt styrke patriotenes moral. Gjennom sine følgende vågale bedrifter ble Rodríguez en av revolusjonens romantiske helter. En av hans særlig berømte handlinger var å kle seg ut som en tigger mens han klarte å stjele våpen fra selveste guvernør Marcó del Pont, som da allerede hadde utlovet en belønning for Rodríguez' hode.
I 1817 var San Martíns Andesarmé klargjort. Etter en vanskelig kryssing av Andes møtte hæren Rafael Marotos rojaliststyrker på Chacabucosletta, nord for Santiago. Det følgende slaget ved Chacabuco, 12. februar 1817, ble en avgjørende seier for patriotene. På grunn av denne seieren kunne de gjeninnta Santiago, hvor San Martín ble utnevnt til øverste leder, men nektet å påta seg stillingen, og heller innsatte O'Higgins, som ble Chiles øverste leder til 1823. På den første årsdagen for slaget ved Charabuco ble selvstendigheten formelt erklært, 12. februar 1818, og godkjent av øverste leder O'Higgins.
La Patria Nueva - Det nye fedrelandet
I den foreliggende tiden hadde Joaquín de la Penzuela blitt innsatt som Perús nye visekonge, og han besluttet seg for å gjeninnsette sin svigersønn Mariano Osorio som Chiles generalkaptein, og sendte ham sørover med en ny ekspedisjonsstyrke. Troppene gikk i land i Concepción, og rekrutterte en del amerikanere som deretter ble med i styrken deres. I mellomtiden flyttet San Martín og O'Higgins seg nordover for å stoppe de fremrykkende rojalistene, men styrkene deres ble overrumplet i det andre slaget ved Cancha Rayada, hvor de led et alvorlig nederlag 18. mars 1818. I forvirringen som fulgte ble det spredt et falskt rykte om at O'Higgins hadde dødd, og dette skapte panikk hos opprørssoldatene, og flere av dem ble så opphisset at de forsøkte å flykte tilbake over Andes til Mendoza. Under disse omstendighetene overtok Manuel Rodrígez ledelsen og samlet troppene med ropet "Det er fortsatt et fedreland, borgere!" (¡Aún hay patria, ciudadanos!) Han utropte seg selv til øverste leder, en stilling som han kom til å holde i nøyaktig tredve timer, som var den tiden den sårede, men levende, O'Higgins trengte på å vende tilbake til Santiago og igjen kreve stillingen. I mai det året ble Rodríguez henrettet av argentineren Antonio Navarro etter å ha blitt fengslet etter O'Higgins' ordre.
Etter styrkene hans var svekket etter nederlaget ved Cancha Rayada overlot O'Higgins kommandoen over soldatene sine til San Martín i et møte på Maipú-slettene. Deretter beseiret San Martín rojalistene under Osorio i det avgjørende slaget ved Maipú 5. april 1818, og de svært svekkete rojalistene flyktet til Concepción og klarte aldri siden å sende en større offensiv mot Santiago. Selvstendigheten var nå så godt som sikret, og frykten for de indre motsetningene ble dempet da O'Higgins hyllet San Martín som landets redningsmann, et øyeblikk som har blitt kjent som omfavnelsen ved Maipú.
Krig til døden
For videre å sikre uavhengigheten sendte San Martín en rekke ekspedisjoner mot de bevæpnede bandene i fjellene, som besto av forskjellige fredløse, rojalister og indianere som hadde brukt kaoset forårsaket av de militære ekspedisjonene til sin fordel ved å rekruttere soldater for å plyndre landsbygda. Mapucheene var et av få indianerfolk som spanjolene aldri klarte å beseire, og de av deres høvdinger som støttet rojalistene i denne fasen av krigen, kom til å bli avgjørende for den fortsatte rojalistiske motstanden, siden den hadde vært umulig uten indianernes hjelp nå som de hadde mistet alle de større byene i landet nord for Valdivia.
Denne delen av krigen har senere blitt kalt Guerra a muerte – krig til døden – på grunn av de nådeløse taktikkene som ble brukt, siden hverken geriljaen eller regjeringssoldatene tok fanger. Det var først etter at banden ledet av Vicente Benavides hadde blitt likvidert i 1822 at regionen rundt Concepción hadde blitt pasifisert.
Kampen om de sørlige områdene
Mens San Martín jobbet for å sikre indre sikkerhet prøvde O'Higgins også å finne måter å forsvare nasjonen fra ytre trusseler, da spesielt spanjolene, og å forsette å motsette seg imperialistisk kontroll over Chile. Han opprettet en chilensk marine med skotten Lord Thomac Cochrane som admiral som et forsvar mot angrep fra sjøen. I 1820 var Cochrane ansvarlig for et overveldende nederlag for rojalistene da han angrep og inntok festningskomplekset i Valdivia. Senere satte Cochrane soldater under general William Miller i land nord på Chiloé for å erobre spanjolenes siste befestning i Chile, området rundt Chiloe. Dette mislykkede forsøket endte i den lille men bemerkelsesverdige kampen ved Agüi. Senere ledet franskmannen Jorge Beauchef en ekspedisjon fra Valdivia for å sikre Osorno, slik at spanjolene ikke kunne gjenokkupere Valdivia ved å ga landeveien. Beauchef var ansvarlig for den avgjørende seieren over rojalistene i slaget ved El Toro.
Slutten La Patria Nueva regnes i chilensk historie til å være 1823, med O'Higgins avgang som landes øverste leder. Det siste spanske området i landet, Chiloé, ble riktignok ikke erobret før i 1826 under regjeringen til Ramón Freire, O'Higgins etterfølger som Chiles øverste leder, og senere landes president i flere perioder.
Den nye nasjonen
Til tross for indre uroligheter og voldelige konflikter, særlig i slutten av 1820-årene og senere også mot andre amerikanske land, ble Chile et av Amerikas mest politiske stabile land. Etter selvstendigheten gjennomgikk landet flere radikale grunnlovsendringer, som avviklingen av slaveriet, avskaffet den veldig kortlivde føderalismen i landet og sikret en fordeling av den politiske makten i utøvende, lovgivende og utførende maktholdere. På 1800-tallet rakk landet å gjennomgå både en liberal og en konservativ periode. Chile ble endelig anerkjent av Spania som et uavhengig land 25. april 1844.
Robert Minton
Robert Henry «Bob» Minton (født 13. juli 1904, død 2. september 1974 i New York City) var en amerikansk sportsutøver som deltok i de olympiske vinterleker 1932 i Lake Placid.
Minton vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh i Vinter-OL 1932 i Lake Placid. Sammen med John Heaton kom han på tredjeplass i toerbob.
Christer Rosberg
Christer Rosberg er en svensk tidligere fotballspiller. Rosberg, som var spiss, spilte tre kamper for Malmö FF i Allsvenskan i 1963.
Trepigget stingsild
Trepigget stingsild er en art i gruppen stiklingfisker. Man regner med tre underarter. Gasterosteus aculeatus aculeatus lever i det meste av artens utbredelsesområde. Gasterosteus aculeatus williamsoni og Gasterosteus aculeatus santaeannae finnes bare i Nord-Amerika.
Noen bestander er marine mens andre utelukkende lever i ferskvann. Det er store morfologiske variasjoner mellom ferskvannsbestandene.
Terranuova Bracciolini
Terranuova Bracciolini er en kommune i Provinsen Arezzo i den italienske regionen Toscana.
Nabokommunene er Castelfranco di Sopra, Castiglion Fibocchi, Laterina, Loro Ciuffenna, Montevarchi, Pergine Valdarno og San Giovanni Valdarno.
Frazioni
Kommunen omfatter følgende frazioni:
Campogialli, Castiglione Ubertini, Cicogna, Doccio, Malva, Montalto, Montemarciano, Penna, Persignano, Piantravigne, Tasso, Traiana, Treggiaia, Ville
Craig C. Mello
Craig Cameron Mello (født 19. oktober 1960 i Worcester, Massachusetts) er en amerikansk biokjemiker, som sammen med Andrew Z. Fire ble tildelt Nobelprisen i fysiologi eller medisin for 2006, for deres oppdagelse av RNA-interferens.
Washington County (Georgia)
Washington County er et fylke i den amerikanske delstaten Georgia. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Glascock County i nordøst, Jefferson County i øst, Johnson County i sørøst, Wilkinson County i sørvest, Baldwin County i vest og mot Hancock County i nordvest.
Washington Countys totale areal er 1 773 km² hvorav 10 km² er vann. I år 2000 hadde fylket 21 176 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Sandersville.
Fylket ble grunnlagt i 1784 og er oppkalt etter USAs første president George Washington
American Splendor
American Splendor er en selvbiografiske tegneserie skrevet av den amerikanske undergrunnsforfatteren Harvey Pekar. Den utkom som flere hefter utgitt med ujevne mellomrom fra 1976 til 2008.
Bakgrunn og innhold
Harvey Pekar gikk lei av hverdagslivet i Cleveland, Ohio, hvor han arbeidet som arkivar på et lokalt sykehus. Han rekrutterte kompisen Robert Crumb, som var en kjent undergrunntegneserietegner, til å hjelpe ham lage sin egen tegneserie basert på sitt eget liv. Historiene er realistiske og nesten sanne, og tar for seg problemer og frustrasjoner i dagliglivet.
Mens historiene i American Splendor er skrevet av Pekar, er tegningene gjort av en rekke kjente tegneserietegnere.
Berømmelse og filmatisering
Serien gjorde Pekar berømt, spesielt som gjest på The Late Show with David Letterman. I 2003 kom en film med Paul Giamatti i hovedrollen som Pekar (i tillegg dukker Pekar selv opp i filmen). Filmen ble kritikerrost og ble hyllet på Sundance Film Festival.
Eksterne lenker
American Splendor アメリカン・スプレンダー
Lillehammer-saken
Drapet
Bouchiki arbeidet da som servitør ved Skogli Badesanatorium. De israelske agentene holdt algireren Karim Benamane under oppsikt og fulgte etter da han reiste til Lillehammer. Benamane traff Bouchiki i svømmehallen i Lillehammer og møttes igjen dagen etter på en uterestaurant i Lillehammer mens flere agenter satt ved bordene rundt. Agentene så at Benamane ga Bouchiki noen papirer, det var trolig på dette tidspunktet agentene konkluderte med at Bouchiki planla terroraksjoner mot israelske mål i Norge eller Norden. Bouchiki ble skutt og drept mens han var på vei hjem fra kino sammen med sin gravide norske kone.
Arrestasjon og rettssak
To av Mossad-agentene ble arrestert neste dag, mens de brukte en fluktbil de tidligere hadde brukt, for å komme til lufthavnen. Etter deres arrestasjon ble deler av agentnettverket arrestert, og avslørende dokumenter og adresser til et nettverk av «trygge hus» ble funnet. Dagbladet avslørte få dager senere at den israelske ambassaden var involvert noe som førte til at Korvald-regjeringen utviste attache Yigal Eyal.
Av de muligens 15 Mossad-agentene som deltok (Michael Harari, Dan Ærbel, Ethel Marianne Gladnikoff, Abraham Gehmer alias Leslie Orbaum, Sylvia Rafael alias Patricia Lesley Roxburgh; Victor Zipstein alias Zwi Steinberg, Michael Dorf, Gustav Pistauer, Jean-Luc Sevenier, Jonathan Isaac Englesberg alias Jonathan Ingleby, «Tamara» alias «Tamar» alias «Marie», Rolf Baehr, Gerard Lafond, Raoul Cousin, Nora Heffner), ble seks pågrepet av norske myndigheter og fem dømt av Eidsivating lagmannsrett den 1. februar 1974; fire for delaktighet til drap. Zwi Steinberg ble frifunnet for drap, men dømt for andre forhold, og Dorf ble frifunnet for alle forhold. Mike Harari, som var leder for aksjonen, klarte å flykte og er ikke blitt utlevert til Norge fra Israel.