cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tokehega-traktaten
Tokehega-traktaten ble undertegnet på og ved atollen Atafu. En delegasjonen bestående av blant annet Tokelaus administrator, USAs ambassadør til New Zealand og Amerikansk Samoas attorney general ble brakt til Atafu fra Samoa om bord på den nyzealandske fregatten HMNZS «Otago». På grunn av dårlig vær ble traktaten undertegnet på land på Atafu av USAs ambassadør og to av de tre tokelauiske faipulene, mens den tredje faipulen undertegnet fra sykesengen om bord på HMNZS «Otago».
Etter at begge stater ratifiserte avtalen, trådte den i kraft 3. september 1983. På Tokelau markeres 3. september som Tokehega-dagen.
Guro Skumsnes Moe
Guro Skumsnes Moe (født 1983 i Hedmark) er en norsk kontrabassist, elbassist, komponist og sanger. Improvisasjonsmusikk, rock, jazz og støymusikk, er alle elementer som er viktig for hennes uttrykk.
Karriere
Moe er bassist og vokalist som har klart å gjøre seg bemerket på norske musikkscener, både på og utenfor scenen. Hun har sin musikalske bakgrunn fra musikkonservatoriet i Kristiansand og Norges musikkhøgskole i Oslo, hvor hun ble uteksaminert i 2007. Hun har utmerket seg som utøver med bredt interessefelt på Oslos scener for jazz- og fri impro-musikk de siste årene.
Hennes hovedprosjekt anses å være det eksperimentelle og sjangeroverskridende bandet MoE, som har turnert internasjonalt og står bak en rekke utgivelser. Bandet har samarbeidet med musikere som blant annet Keiji Haino, Painjerk, Mette Rasmussen, Lasse Marhaug.
Det nasjonale museet for populærmusikk Rockheim åpnet i januar 2022 en utstilling om MoE kuratert av Lasse Marhaug.
Moe har i tillegg skrevet musikk for vokalensemblet Oslo 14, det britiske orkestret Paraorchestra, skrevet filmmusikk til The Untamed av den mexicanske regissøren Amat Escalante og skrevet musikk til flere forestillinger til figurteaterkompaniet Plexus Polaire.
Cylicasta
Cylicasta er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Nokså store, avlange, brunspraglete trebukker med lange, tynne antenner. Oversiden har mønstre dannet av lyse skjell. Pronotum har ikke pigger på sidene og er sylindrisk til tønneformet, en del smalere enn de parallellsidige dekkvingene, som har litt utstående "skuldre".
Pseudocercyon
Pseudocercyon er en slekt av biller som hører til familien vannkjær (Hydrophilidae).
Cylicasta
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Mellom- og Sør-Amerika, fra Nicaragua i nord til Argentina i sør.
Pseudocercyon
Utseende
En liten (ca. 3 millimeter), bredt oval og høyt hvelvet (litt dråpeformet), blank, mørk vannkjær. Dekkvingene har fine punkstriper.
Utbredelse
Arten er kjent fra Vietnam.
Knut Hoem
Knut Hoem er navnet til flere personer:
Industrikomiteene i London og New York
Industrikomiteene i London og New York var to rådgivende organer som blei oppretta av den norske eksilregjeringa i 1943 og som var i virksomhet fram til 1945. Hensikten var å unngå at norsk næringsliv etter krigens slutt skulle bli hengende etter den rivende tekniske utviklinga som skjedde i Storbritannia og USA.
Komiteene blei oppretta ved kongelig resolusjon 16. juli 1943. New York-avdelinga kom imidlertid først i gang i november samme år. I mandatet het det blant annet: «å studere den nyeste tekniske utvikling i de allierte land på de områder som er av særlig interesse for norsk industri, (...) og avgi uttalelse om sådanne nye metoder og prosesser bør søkes utnyttet».
Forsynings- og gjenreisingsdepartementet oppnevnte også underkomiteer for ulike industribransjer og for vannkraft, motorteknikk og bygningsteknikk.
Begge komiteene blei oppløst 1. juli 1945. Det innsamla meterialet blei da overført til industrikontoret i Handelsdepartementet.
Unwanted
Unwanted er et musikkalbum med Michael Krohn, utgitt den 17. november 2017.
Sportsåret 1797
Sportsåret 1797 er en oversikt over hendelser, resultater, fødte og avdøde personer med tilknytning til sport i 1797.
Tiaret
Tiaret (arabisk: تيارت, Tiyāra, tamazight: ⵜⵢⴰⵔⴻⵜ Tyaret; også Tihert, Tahert eller Tehert) er en by og kommune i det nordlige Algerie som er administrativ hovedstad for en provins med samme navn. Folkemengden i kommunen var på 201 263 innbyggere ved folketellingen i 2008, hvorav 178 915 bodde i sentralbyen. Flyplassen i byen heter Abdelhafid Boussouf Bou Chekif Airport.
Historie
Allerede i romertiden var det et romersk støttepunkt her, kalt Tingurtiae.
I 1863 ble det moderne Tiaret grunnlagt.
Rompindessus
Rompindessus er en slekt av biller som tilhører familiegruppen vannkalver.
Utseende
En liten (ca. 2,5 millimeter), avlang, mørkt oransje vannkalv, oversiden med noen mørkere flekker, undersiden, antenner og bein gulrøde. Hodet er rundet med nokså store fasettøyne, pronotum avrundet rektangulært med en kort, skarp, skrå fure ved roten på hver side. Ytterkantene av pronotum og dekkvinger danner ikke en kontinuerlig kurve. Dekkvingene er noe rundede, bredest et stykke bak roten, tilspisset bak.
Levevis
Arten lever i ferskvann, men detaljer er ukjente. Typelokaliteten for arten, der det eneste kjente eksemplaret ble innsamlet, ser ut til å ha blitt omgjort til en oljepalme-plantasje, det er sannsynlig at dette kan ha påvirket arten negativt.
Utbredelse
Arten er kjent fra Vest-Malaysia.
Nordiske utenriksstasjoner
Denne oversikten lister opp utenriksstasjoner tilhørende de nordiske landene, Danmark, Finland, Island, Norge og Sverige. Noen steder har alle, eller noen av de nordiske landene samlokaliserte utenriksstasjoner. Eksempler på dette er de nordiske ambassader i Berlin (alle de nordiske landene), Nordens hus i Yangon (Danmark, Finland, Norge og Sverige) og de nordiske ambassadene i Dhaka (Danmark, Norge og Sverige).
Samarbeid om utenrikstjenesten og felles utenriksstasjoner er ett av forslagene i den såkalte Stoltenberg-rapporten, utarbeidet på oppdrag av de nordiske utenriksministrene. I 2019 evaluerte en gruppe forskere fra de nordiske utenrikspolitiske instituttene hvorvidt rapportens forslag var blitt fulgt opp i praksis. De bedømte at det hadde skjedd en betydelig fremgang i samarbeidet mellom utenrikstjenestene. Ytterliggere en rapport, fra 2020 av Björn Bjarnason, utnevnt av de nordiske utenriksministrene, rapporterer hvordan de nordiske landene kan jobbe tettere sammen om utenriks- og forsvarspolitikk. Noen av de foreslåtte tiltakene er felles nordisk diplomati og en styrket rolle for diplomatiske representasjoner.
Mnet
Mnet er en sydkoreansk musikk-tv-kanal som er eid av CJ E&M, en divisjon av CJ Group.
Suni
Suni kan vise til:
Kastanjebrun melbille
Kastanjebrun melbille (Tribolium castaneum) er en skyggebille som er knyttet til tørre miljøer. De har derfor meget stor evne til å motstå uttørking. Det gjør blant annet at noen av artene kan leve på tørre næringsmidler som mel og nøtter.
Utseende
En nokså liten (3-4 millimeter), avlang, rødbrunlig skyggebille. Antennene er utvidet mot spissen, litt lengre enn hodets bredde. Hodet er rundet med middelsstore, nyreformede fasettøyne. Pronotum er avrundet firkantet, tett punktert. Dekkvingene er jevnbrede med fine punktstriper, beina forholdsvis korte.
Levevis
Skyggebillene har utpregede tilpasninger til å overleve i tørre miljøer, med meget tykk, vanntett kutikula og velutviklede ekskresjonsorganer (malpighiske rør) som tar vare på det aller meste av fuktigheten. De voksne billene er langlivede og kan leve opptil tre år.
Skadedyr
Arten er et brysommt skadedyr på lagrede, tørre matvarer, særlig mel, kjeks, nøtter, brødvarer og lignende. Deres tørketilpasninger gjør at de kan leve bare på tørt mel. Tribolium-artene er regnet som de viktigste skadedyrene på lagrede, tørre matvarer på verdensbasis.
Bruk i forskning
Arten er lett å avle opp i fangenskap og på grunn av den beskjedne størrelsen er den lite plasskrevende. Den har derfor blitt mye brukt som en modellorganisme innen forskning, blant annet innen økologi, atferd og genetikk.
Utbredelse
Arten stammer opprinnelig fra Sørøst-Asia, men er i dag utbredt over hele Jorda innendørs. Den tåler ikke et kaldt uteklima.
Storefjell (Brøtsø)
Storefjell er en ås på Brøtsø i Færder kommune. Den befinner seg sør på øya, like nord for Sand. Åsens høyeste punkt er på i overkant av 37 meter over havet.
Halacritus
Levevis
Artene lever på havstrender der de kan finnes mellom oppskylte alger.
Utbredelse
Slekten er utbredt langs kystene av Europa, Nord-Amerika og Australia.
Den baltiske jernbane
Den baltiske jernbane kalles den jernbanelinje som ble åpnet i 1870 mellom St. Petersburg og Baltischport (det senere Paldiski). Den har sitt startpunkt i St. Petersburg i Baltijskij-banegården.
Arbeidermesterskapet i fotball 1938
Arbeidermesterskapet i fotball 1938 var en norsk fotballturnering som ble arrangert av Arbeidernes Idrettsforbund (AIF). Sparta (Sarpsborg) vant turneringen etter å ha slått Rapid (Moss) 3-0 i finalen. Finalen ble spilt på Bislett stadion i Oslo 16. oktober.
Spartas vinnerlag: Sigurd Gundersen, Erling Johansen, Gunnar Brevik, Bjørn Brevik, Anker Johansen, Finn Pettersen, Bjørn Spydevold, Jacob Johansen, Henry Wikstrøm, Odd Larsen og Otto Skauge.
2. runde
Walk-over i 2. runde: Levanger AIF, Fart Ålesund, Ørn Trondheim, ,, Hetland, Star Stavanger, Hauk Arendal, Notodden AIL, Mæla IF, Agnes IL, , Brand Sarpsborg,.
3. runde
Walk-over i 3.runde: Årstad AIL, AIK Lund, Gjerpen AIL, Fagen Tønsberg, Solungen, Åssiden AIL, Østsiden AIL, , Vika Oslo, Lilleaker IF, Folldal AIL, Søndre Land AIL,, Bøn FK.
Muhammad II av Ifriqiya
Abu l-Gharaniq Muhammad II (arabisk: أبو الغرانيق محمد بن أحمد, Abū l-Ġarānīq Muḥammad b. Aḥmad; død 875) var den åttende emiren av aghlabidene i Ifriqiya (864–875).
Biografi
Abu l-Gharaniq Muhammad II etterfulgte sin onket Ziyadat Allah II (863–864) som emir. Han overtok fra forgjengerne et sterkt rike med blomstrende næringsliv og stor velstand. Slik kunne Muhammad II uten bekymringer hengi seg til sitt sløseri og prakttutfoldelse, vinen og jakten. Under Muhammad IIs tid kunne aghlabidene erobre Malta og på grunn av sine røvertokter mot det italienske fastland tvinge pave Johannes VIII til å betale tributter.
Muhammad II ble etterfulgt av sin bror Abū Ishāq Ibrāhīm II (875–902).
Marmon-Herrington THD-315-6
Marmon-Herrington THD-315-6 er trekkvognen bygget av den amerikanske lastebilprodusenten Marmon-Herrington som ble brukt av de verdensberømte Nairn buses som trafikkerte mellom Damaskus og Bagdad over den syriske ørkenen siden 1932 som del av en semitrailerbuss.
THD-315-6
Lastebilprodusenten Marmon-Herrington kom til det britiske mandatområdet Irak med salg av fire tunge trekkvogner av type TH-320-6 til Iraq Petroleum Co. i 1932 for konstruksjonsarbeidet på oljerørledningen mellom Kirkuk og Haifa og Beirut. Disse robuste og elegante 6x6 trekkvognene med HXB 707 bensinmotor på 150 hestekrefter som trakk meget lange semitilhengere med stålrør som last, vakte oppsikt med sin pålitelighet på de røffe og lange landevegene på ørkenterreng mellom oljefeltene ved Kirkuk og levantkysten mot Middelhavet. Nairn Transport Company (NTC) dannet i 1920-tallet av brødrene Norman og Gerald Nairn hadde startet en internasjonal bussrute mellom Damaskus og Bagdad over de samme vegforholdene som semitrailervognene, og hadde et behov for mer kapable kjøretøyer som kunne erstatte de eldre.
Allerede i 1932 sendte NTC en bestilling på to Marmon-Herrington trekkvogner, den ene av type THD-315-4 med to aksler (4x4) med forstørret førerhus og toakslede semitilhenger, den andre av type THD-315-6 med tre aksler (6x6) med ordinær ørkentilpasset førerhus og svingskive for en semitilhenger som også var en passasjertilhenger. Bokstaven «D» står for diesel, noe som var uvanlig i USA hvor dieselmotoren ikke hadde et gjennombrudd, bare 150 kjøretøyer med dieselmotor var bygget i 1932. Den nye motoren var av type Hercules DHXB, en sekssylindermotor med maksimalytelse på 188 hestekrefter på 2,000 rotasjoner (rpm). Trekkvognen som var tilpasset forholdene på ørkenen, hadde store taklykter, store hjulbrønner for ekstrastore pneumatiske hjuler og muddervern for bakakslene, hadde et førerhus med en setebenk for sjåføren og fire ekstra passasjerer samt en sovebenk bak.
For å koble fast tilhengeren hadde trekkvognen en uvanlig tykk svingskive med en ekstra skive/spare wheel for større slitasjemotstand og bedre festingsevne. Hjuloppsettingen var utformet i møte med de røffe vegforholdene med dobbelthjul på samtidige bakakslene, som i likhet med forakselen var motordrevet. Dette ble endret i slutten på 1930-tallet da det ikke lenge var så røft på vegene, og dermed ble hjuloppsettingen omgjort til 4x4 ved å ta bort den siste bakakselen. Den opprinnelige hjuldimensjonen ble også forstørret til 1,27 m i diameter (4 ft 2 in).
Passasjertilhenger
Bender Body Co. i Cleveland, Ohio i USA fikk oppdraget om å bygge semitilhengeren for Nairn, som spesifisert at den skulle være helt i metall og stål, med ekstra hensyn for å oppnå en viss reisekomfort under den lange bussturen. Bendy Body Co. var en karosserimaker som i 1920-tallet ble en av de fremste busskarosserimakerne i USA med sine karosseri på White-busschassis, og vant innpass for Nairn-brødrene ettersom Safeway Six-Wheel Coach Co. i Philadelphia hadde gått konkurs.
Den første passasjertilhengeren ble levert i 1933. Den var delt i to passasjerrom, det forreste rommet med sidedør mot frontpartiet hadde fire rad med dobbeltseter og fire rad med enkeltseter på et lavere plan. Mot endepartiet var passasjerrommet på høyere plan, med tre rad av dobbeltseter på den ene side og fire på den andre, med en femte seter mot endeveggen. Semitilhengeren hvilte på to aksler med dobbelthjul i tillegg til svingskiven på trekkvognen, og hadde fiskehale-form på endepartiet med bagasjerom for 907 kg (2,000 Ibs) og et bagasjerom på delen ovenpå svingskiven med plass for over 2,700 kg (over 6,000 Ibs). Et lite kjøkkenrom med komfyr lå mellom det forreste rommet og bagasjerommet forut, og et toalett i endepartiet.
Det var 31 sitteplasser for passasjerene, men dette utvides til 38 sitteplasser med designinnredning hentet fra datidens passasjerflyet med luftsirkulasjon for å motstå ørkenheten som kan være opptil 120 ° F eller 49 varmegrader. På taket hadde man takgrind for gods eller bagasje i tillegg til de to indre bagasjerommene.
Nairn-bussen
Bussen var reklamert som «verdens største buss» da den ble satt i drift i 1933 til en anskaffelsespris på 8,000 pund med sin størrelse og totalvekt, som er oppgitt til å være opptil 70 fot (mer presist 68 ft 4 in) eller 21 meter i lengde og 26 tonn. Reisetiden mellom Damaskus og Bagdad var oppgitt til å være på 18 timer, noe som var mulig ettersom den meget kraftige motoren tillatt en toppfart på 50 mph eller 80 km/t. Den kan oppnår 60 mph eller 96 km/t.
Haugfjell (Brøtsø)
Haugfjell er en ås på Brøtsø i Færder kommune. Den befinner seg sørvest på øya, nede ved kysten. Ved foten av Haugfjell ligger Espevika. Åsens høyeste punkt er på om lag 51 meter over havet.
Stanisław Czerski
Stanislaw Czerski (født 10. oktober 1777 i Latgale i det som er dagens Latvia, død 30. april 1833 i Varniai i Litauen) var en katolsk prest tilhørende jesuittordenen, grafisk kunstner og oversetter.
Bakgrunn, jesuitt
Stanislaw Czerski studerte ved jesuittenes kollegium i Polotsk. I 1794 ble han selv jesuitt, og ble presteviet i 1807.
Akademisk virke
Han underviste i tysk ved jesuittenes kollegier i Vitebsk, Mogilev, Polotsk, Orsja og ved gymnasiet i Vilnius. I 1814 ble han kannik i Brest.
Mellom 1819 og 1821 besøkte pater Czerski en rekke europeiske land for vitenskapelige studier på oppdrag av universitetet i Vilnius. Han besøkte 21 steder og institusjoner: Samlinger i 15 biblioteker - blant annet det kongelige bibliotek i Berlin, Paris, Dresden, Biblioteca Medicea Laurenziana i Firenze, Biblioteca Ambrosiano i Milano, Sankt Markus-biblioteket i Venezia, universitetsbiblioteket i Königsberg, og British Museum i London - og fikk materialer fra seks arkiver - blant annet fra Königsberg, byarkivet i Napoli og det pavelige arkiv i Frauenburg].
Han korresponderte med fyrst Adam Jerzy Czartoryski om kopiering eller kjøp av sjeldne manuskripter vedrørende det polsk-litauiske samveldes historie. Historiske dokumenter beriket det czartoriske bibliotek i Pulawy
Kartografi, graveringer, oversettelsesvirksomhet
I 1814 ble han kannik i Varniai og i 1825 var han prest i Salantai. Det var der at han etablerte et verksted for tresnitt for produksjon av kart og kunstnisk utsmykning av bøker. I 1822 graverte han et kart over Vilnius i kopper i pakt med Georg Brauns atlas, fra 1550, og to vignetter for den latinsk–polske ordbok. Han deltok i 1831-opprøret og ble arrestert.
IM Academy
IM Academy, tidligere kjent som iMarketsLive og International Markets Live, er et nettverksselskap fra USA etablert i 2013 av Christopher Terry.
IM Academy lokker nye deltakere med løfter om å tjene raske penger, disse inntektene skal angivelig komme fra valutahandel, i tillegg til at man skal kunne tjene penger på å verve nye deltakere. Selskapet er imidlertid ikke godkjent som investeringsselskap i noe land, og i flere land er det utstedt offisielle advarsler mot selskapet som man tror er et pyramidespill.
Centruropsis
Centruropsis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor, mørkt gråbrun trebukk. Oversiden, særlig dekkvingene, er ru og knudrete. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum er omtrent så langt som bredt, med en butt tann midt på hver sidekant og en bred midtfure. Dekkvingene er noe hvelvede, med rundede sider, med tre rader av opphøyde knøler.
Utbredelse
Arten lever i Vietnam.
Alexandria (Minnesota)
Alexandria er en by og fylkessete for Douglas County i den amerikanske delstaten Minnesota. Den 1. juli 2018 ble folketallet i Alexandria anslått til 13 746.
Alexandria ligger ved Interstate 94, én time i kjøreavstand fra St. Cloud og to timer fra Minneapolis. Byen ligger i et landskap med mange innsjøer, og er derfor et populært utfartsområde.
Stedet ble bosatt i 1858 av brødrene Alexander og William Kinkead fra Maryland. Navneformen Alexandria ble valgt som en hentydning til Alexandria i Egypt, et sentrum for læring og sivilisasjon. Bynavnet forkortes ofte av de lokale til Alex, som uttales Alek. Bosetningen skjøt fart fra slutten av 1860-årene med W.E. Hicks' allsidige næringsvirksomhet med møllebruk, butikkhandel, hotell og avisdrift. Alexandria fikk lokalt selvstyre i 1877 og byrettigheter i 1909, da byen hadde om lag 3 000 innbyggere.
Den falske runesteinen Kensingtonsteinen er utstilt på et museum i Alexandria.
Ligovo
Ligovo (russisk: Лигово) er et historisk forstadsbyområde innen St. Petersburgs føderale byområde i Russland. Det ligger langs den baltiske jernbane sør for byen, og ved veien som fører til Petergof.
På 700-800-tallet var det en bosetting av østslavere på det moderne Ligovos område. Siden da har Ligovo vært en herregård under hoffet, et mønstergårdbru, en småby, og en blodig slagmark under annen verdenskrig. Som forstad til of St. Petersburg preges den av bygninger fra 1960-tallet.
Det tilhører området Uritsk i distriktet Krasnoselskij.
Ballerinaen Anna Pavlova bodde der, hos sin mormor, i sine første år. Ballerinaen Matilda Ksjesinskaja ble født i Ligovo.
Abraeomorphus
Abraeomorphus er en slekt av stumpbiller.
Utseende
Små (Ca. 1,5 millimeter), bredt ovale, brunlige til svarte stumpbiller, vanligvis blanke. Kroppen er jevnt rundet og hvelvet, jevnt og fint punktert. Antennene har to forstørrede, innerste ledd og en stor, en-leddet klubbe ytterst.
Levevis
Denne slekten lever blant løvstrø og i råtnende, død ved. De lever trolig av soppsporer, ulikt de fleste andre stumpbiller som er rovdyr.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Asia.
17. serierunde i Premier League 2019/20
17. serierunde i Premier League 2019/20 ble spilt mellom lørdag 14. og mandag 16. desember 2019.
Hjertnes (Nøtterøy)
Hjertnes er en gård nordøst på Nøtterøy i Færder kommune. Den befinner seg nede ved vannet, like sør for småbåthavna på Rosanes. Den har adresse i Smidsrødveien.
Gårdsbygningene ble oppført i 1878 av Lauritz August Hansen etter at han hadde kjøpt de to parsellene Smidsrød Øde og en del av Holmen Eng i 1875.
Menneskeslektens oppdragelse
Menneskeslektens oppdragelse (tysk: Die Erziehung des Menschengeschlechts) er det religionsfilosofiske hovedverket til opplysningsfilosofen Gotthold Ephraim Lessing (1729–1781). Boken ble publisert i 1780, året før Lessings død, og er et av de siste verkene til Lessing.
Opprinnelseshistorie
Boken er en del av Lessings siste arbeider. Den kan ikke sees på som en ungdommelig eksperimentering med tvilsomme hypoteser, men må betraktes som et resultat av flere års håndtering av emnet.
Hypotesen om at boken ble skrevet av en ungdom, skyldes Lessings utsagn i et brev til Hermann Samuel Reimarus (1694–1768) signert den 16. april 1778. Der sier han at skriving er en «god venn» hvor man lager «alle slags hypoteser og systemer», for deretter «å ha gleden av å rive dem ned igjen».
Carlton Main Frickley Colliery Band
Carlton Main Frickley Colliery Band (tidl. South Elmsall Village Brass Band) er et brassband med base i West Yorkshire, England.
Brassbandet, som ble stiftet i 1884, har deltatt i en rekke prestisjetunge brassbandkonkurranser.
Menneskeslektens oppdragelse
Opprinnelseshistorie
Det har vært spekulert i om Lessing ikke var den egentlige forfatteren. I 1841 hevdet litteraturhistorikeren Wilhelm Körte (1776–1846) at den unge Albrecht Daniel Thaer (1752–1828) var den faktiske forfatteren.
§§ 1–53 ble først publisert i 1778 under tittelen Anti-Goeze. Den var en del av fragmentstriden med den tyske lutherske teologen og hovedpastoren Johann Melchior Goeze (1717–1786) og andre. Innenfor denne konteksten har boken en spesiell posisjon fordi det er den største sammenhengende delen skrevet av Lessing selv. Den fullstendige teksten (§§ 1–100) dukket opp i 1780. Dette var året da «Jacobi-konversasjonene» fant sted. Dette er en av de få tilfeller hvor Lessing presenterer sine egne syn på religion uten taktisk og «pedagogisk» filtrering.
Bokens betydning åpenbares gjennom sin tidsriktige og historiske posisjon. I 1779 ble Lessings dramatiske hovedverk Nathan den vise publisert. Den omhandler er veldig likt tema. Det faktum at Lessing anser dette arbeide som en videreføring av sin religionsfilosofiske diskusjon, fremgår av følgende uttalelse i et brev til ovennevnte Reimarus av 6. september 1778:
Lars Winther
Lars Winther (født 22. februar 1983) er en dansk pianist, komponist, produsent og arrangør.
Menneskeslektens oppdragelse
Teksten
På en litt overfladisk måte sammenligner boken utviklingen av menneskeslektens fornuft med utviklingen av fornuften i individet. Under denne prosessen fremstår den jødiske, kristne og muslimske Gud som en slags pedagog for menneskeheten. Guddommelig åpenbaring er for menneskeheten det samme som utdannelse er for den enkelte. Denne utdanningen eller «oppdragelsen» foregår i hovedsak i tre faser:
Lars Winther
Biografi
Winther ga ut debyalbumet LIVE_2005 med Lars Winther Trio i 2005, etterfulgt av dobbeltalbumet CD/DVD - Nordic By Nature i 2007 — som fikk mye positiv oppmerksomhet, så vel som distribusjon over hele Europa og i deler av Asia. I forhold til potensialet, har han blitt sammenlignet med norske Tord Gustavsen
Han har arrangert og er skrevet for storband som Almost Arrangers BigBand, Klüvers BigBand, MI22 og MIBB (storbandet til Institutt for Musikkvitenskap, Universitetet i København).
I November 2009 ble han valgt til formann i den danske Foreningen for Uavhengige plateselskaper.
Menneskeslektens oppdragelse
Teksten
I den første fasen foregår oppdragelsen gjennom umiddelbare sanselige belønninger og avstraffelser. Denne fasen tilsvarer det gamle testamentet til jødedommen. I den andre fasen, gjennom å opplæres i sjelens udødelighet, blir belønning og straff flyttet til det sjelelige. Denne fasen tilsvarer det nye testamentet til kristendommen. I den tredje fasen er det ikke lenger behov for flere belønninger og avstraffelser. Den menneskelige fornuft vil nemlig være så mye utviklet at mennesker gjør det gode automatisk fordi det er godt. Dette kalles for «det evige evangelium» (Ewiges Evangelium). Alle folkeslag går gjennom disse tre stadiene. Man kan derfor gjenkjenne den respektive utviklingstilstanden til et folk ved å studere deres religioner.
De sentrale kategoriene som benyttes i denne sammenligningen, er «åpenbaring» og «oppdragelse» på den ene siden og «fornuft» og «utvikling» på den andre. Gjennom hele boken brukes et bevis både for en antatt åpenbaring (§§ 7, 77) og en forrang av fornuft (§§ 4, 65, 84, 91).
Kvarsebo kyrka
Kvarsebo kyrka er et kirkebygg i Kvarsebo i Linköpings stift som ligger i Södermanland. Den er menighetskirke i Kolmårdens församling.
Menneskeslektens oppdragelse
Teksten
Denne overfladiske dualismen oppløses når man anser en eksternt kontrollert åpenbaring (av en utenomjordisk Gud) og en selvstyrt fornuft (av en indre, verdslig Gud) som to sider av en dialektisk enhet (også foreslått av §§ 36, 37), og når man forstår at den autonome menneskelige fornuft er guddommelig i sin dypeste struktur (panteisme). Da speiler den guddommelige åpenbaring bare den respektive utviklingstilstanden av menneskelig fornuft. Gud blir et mellom-menneskelig imperativ for videre utvikling, under en økende konkretisering av forestillingen om åpenbaring. Åpenbaringer tilsvarer derfor et «ikke ennå» for fornuften. «Oppdragelsen» til et «utvalgt folk» gjennom «guddommelig åpenbaring» står dermed for det faktum at hele menneskeheten utvikler seg gjennom mytologiske forklaringer av naturen, og deretter gjennom en gradvis av-mytologisering av de samme forklaringene, det vil si av det rent immanente. Åpenbaringen fremstår dermed for Lessing bare som et historisk faktum, mens fornuften er evig. Ideen om utvikling viser ikke bare at Lessing tror på en iboende verdslig gud i individet (Deus sive Natura), men også at han har en overbevisning om en positiv utvikling av menneskeslekten. For Lessing er det en naturlig lov i alt liv at det finnes en konstant spenning mellom den nåværende ufullkommenhet og den fremtidige perfeksjon. Utviklingen av fornuft og moral går derfor fra en pol til en annen.
Kvarsebo kyrka
Kyrkens gateadresse er Kvarsebovägen 126, 618 93 Kolmården.
Kirkebygget
Kirken i Kvarsebo er bygget av innbyggerne selv. Den kirken som fantes på stedet tidligere ble kalt Kristine Kapell, men med årene ble den mer og mer ramponert. Fra begynnelsen var Kvarsebo ikke et eget pastorat og under de periodene når isen var utrygg var det vanskelig för presten å komme. Befolkningen appellerte i et brev til dronning Kristina om å få bli et eget pastorat, noe som ble innvilget. På 1700-tallet forsøkte folket å samle inn penger til en ny kyrka. De fikk lov til å ta upp kollekt fra stiftet ved tre anledninger. Dette var imidlertid under Karolinertiden og det var krig i landet. Det var ikke mye befolkningen kunne samle sammen og de innsamlede midlene dekket ikke engang en tiendedel av kostnadene. Befolkningen bygde da selv kirken med sin nåværende plassering og på juledagen 1808 ble den første messen holdt i den nye kirken. På stedet der en gammel kirke hadde stått be det reist et kors. Kirkegården ble anlagt samtidig med kirken. En minnelund ble anlagt på 1990-tallet.
Menneskeslektens oppdragelse
Teksten
Likevel nevner Lessing også den «blasfemiske idéen» i form av troen på fremgang. Dette er en misforståelse (liksom dommerens antagelse i «Ring-lignelsen» i Nathan den vise, hvor den virkelige ringen gikk tapt. Bare en inderlig bønn kan fjerne (fortrenge?) denne «tanken på blasfemi».
Lignende argumenter i Lessings øvrige tekster
Som argument mot deistene forsvarer Lessing retten som «de emosjonelle kristne» har til sin religion og sin aktive kristendom (Gegensätze zum 1.-5. Fragment, 1777; Das Testament Johannis, 1777). Han vender seg mot deres «fornuftighet», som er spissfindig, arrogant og kan motbevises, og ber om å bevare de gamle lover, som det fortsatt ikke er noen rimelig erstatning for (Der Freigeist, 1749; Brief an Karl, 2. Februar 1774).
Neologene kritiserer han for blandingen av trossystemer og rasjonelle hensyn. Han ser halvsannhetene til denne rettferdighetsideologi bli degradert til å bare støtte åpenbaring (Fragment eines Gesprächs, 1774).
Han oppfordrer de ortodokse til kritisk å undersøke sin religion og ikke begrense denne diskusjonen til sin egen religion, men å finne den felles kjernen i alle positive religioner (Rettung des Hier. Cardanus, 1754; Über die Elpistiker, 1763). Argumentasjonen bør ikke gjøres med «tilfeldige historiske sannheter», men med «nødvendige rasjonelle sannheter» (Neue Hypothese über die Evangelisten ..., 1778; Die Religion Christi, 1780) og går utover manglene i bare å tolke «Bibelens bokstav» (Eine Parabel, 1778). På denne måten kan det være mulig å gå videre til en «naturlig religion», som igjen ikke lenger trenger åpenbaring som bevis på sin rimelige nødvendighet, fordi den er basert på en «fornuftens kristendom» (1753).
Mange av disse argumentasjonskontekstene går gjennom i diskusjonene i fragmenttvisten, hvor også «menneskeslektens oppdragelse» først dukket opp. Og alle tanker forekommer også innen «oppdragelsen», der den relative sannheten om den kristne religionen på den ene siden og dens historiske nødvendighet på den andre forklares. Av denne grunn er en av de to «elementære bøker» (det gamle og nye testamentet) fortsatt ganske passende for den troende «emosjonelle kristne», så lenge det ikke finnes noen rimelig erstatning, eller ikke kan aksepteres av ham eller henne. Det er derfor ikke nødvendig å «rasjonalisere omkring dette» slik deistene gjør.
Under «oppdragelsen» motsier Lessing dessuten neologenes begrunnelseshensyn med en – i det minste – balansert begrunnelse, som ved nærmere undersøkelse til og med er den dominerende delen av den dialektiske forbindelsen. Til slutt implementerer hele konseptet i boken en konstruktiv kritikk av ortodoksi, der Lessing stiller spørsmål ved sin egen religion i detalj, setter den på nivå med andre religioner og prøver å nå en felles kjerne, det «evige evangelium» eller «fornuftens kristendom».
Romanen «Die Rättin» av Günter Grass
I sin dystopiske roman Die Rättin (rottinnen eller hunnrotte) undersøker den tyske forfatteren Günter Grass (1927–2015) utopien til Lessing i en tidsalder hvor «folk bare gjør det gode, fordi det er godt». Grass tror ikke på en moralsk utvikling av «menneskeslekten» mot en moralsk perfeksjon, men han overtok dette begrepet fra Lessing som egentlig var et utdatert begrep i slutten av det 20. århundre.
Hans motbilde er gitt i et dikt som er innebygd i romanen, og hvor atombombenes «store helligdom» brått avslutter menneskehetens historie. Det bør tilføyes at Grass utga sin roman under den kalde krigen i 1986, på en tid da jernteppet delte Europa mellom NATO og Warszawapakten:
Rudolf Steiners antroposofi
Den østerriksk-ungarske filosofen Rudolf Steiner (1861–1925) fattet interesse for denne religionsfilosofiske traktaten. I sin grunnleggende bok ''Theosophie. Einführung in übersinnliche Welterkenntnis und Menschenbestimmung'' (1904), skriver han:
Ut fra denne definisjonen var Lessing teosof, og hans «evige evangelium» kan betegnes som et uttrykk for teosofi. Steiner nevner ikke spesielt Lessing i sin grunnleggende avhandling. Det gjør han derimot i en serie på 14 foredrag som han holdt i München fra 22. mai til 6. juni 1907. Disse ble publisert i 1955 under tittelen ''Die Theosophie des Rosenkreuzers: Ein Zyklus von Vierzehn Vortragen Gehalten in Munchen vom 22. Mai bis 6. Juni 1907''. En norsk oversettelse («Rosenkreuzerens Teosofi») ble utgitt i 1977. Steiner knytter Lessing til Rosenkorsordenen, og deres teosofi. I første foredrag («visdommens nye form») den 22. mai 1907 sier han:
St. Johanneslosjen Zu den drei Rosen
Lessing var også frimurer, og var medlem av den tyske St. Johanneslogen Zu den drei Rosen («til de tre roser») i Hamburg. Denne frimurerlosjen ble grunnlagt den 27. desember 1770, og kalles ofte bare «roselosjen». Lessing ble innviet den 14. oktober 1771 av stormesteren Baron von Rosenberg. Han er oppført i Losjematrikkel 56. I 1775 er han oppført som nr 23, i 1776 som nr 20, i 1777 som nr 59 og i 1778 som nr 48.
I de tre verkene Ernst und Falk - Gespräche für Freymäurer (1776–1778), Nathan den vise (1779) og Menneskeslektens oppdragelse (1780) utbroderes en frimurerfilosofi.
Den tyske St. Johanneslosjen tar derfor boken til inntekt for sin egen filosofi.
En presisering og en utdypning er imidlertid nødvendig her. Den tyske dikteren Johann Gottfried Herder (1744–1803), som selv var frimurer, har beskrevet frimureriet i Tyskland i denne perioden som et «uoversiktlig-oversiktlig fellesskap» (unsichtbar-sichtbare Gesellschaft). Det bestod av en forsamling av alle tenkende mennesker «i alle verdenshjørner». Selv tilhørte han eksempelvis frimurerlosjen Zum Schwert («Til sverdet») i Riga i guvernementet Livland. Men samtidig var han medlem av Illuminatusordenen.
Også forfatteren Goethe, som nevnes i forrige avsnitt, var frimurer. Den 23. juni 1780 ble han innviet i St. Johanneslosjen Anna Amalia zu den drei Rosen («Anna Amalia til de tre roser») i Weimar. Denne losjen var oppkalt etter Anna Amalia av Sachsen-Weimar-Eisenach (1739–1807), og fulgte høygradsystemet «den strikte observans». Han ble deretter innviet i 2. grad den 3. mars 1781 og i 3. grad den 23. juni 1781. Goethe var også medlem av Illuminatusordenen.
Ulrikke Antoinette Danneskiold-Laurvig
Ulrikke Amalie Antoinette (også Ulrica) (født 6. januar 1686, død 30. september 1755) var en dansk-norsk adelskvinne, gift lensgrevinne von Ahlefeldt.
Hun var datter av stattholder i Norge Ulrik Frederik Gyldenløve og hustru Antoinette Augusta von Aldenburg. I ung alder ble hun forlovet med visestattholder i Hertugdømmene Christian Ditlev Rantzau (1670-1721); han brøt forlovelsen og ble derfor idømt en bot på 30 000 speciedaler. Den 2. mars 1702 ble hun i Hamburg i stedet gift med lensgreve Carl Ahlefeldt, sønn av storkansler Frederik Ahlefeldt og Marie Elisabeth, født grevinne av Leningen og Dachsburg. Fra Ulrikke Amalie Antoinettes ekteskap med Ahlefeldt stammer de etterfølgende lensgrever til grevskapet Langeland. Ahlefeldts økonomi var ringe da han døde i 1722. Ulrikke Amalie Antoinette overlevde ham til 1755, hvor hun døde i Altona og ble begravet i Christianskirche i Ottesen.
Slaget ved Calabria
Slaget ved Calabria (kjent for italienerne som «slaget ved Punta Stilo») var er sjøslag som var en del av kampen om Middelhavet under den andre verdenskrig. Det ble utkjempet mellom den italienske marine (Regia Marina) på den ene siden, og den britiske marine og den australske marine på den andre siden. Slaget skjedde rundt 48 km øst for italienske Punta Stilo i Calabria den 9. juli 1940. Det var et av få slag i Middelhavskampanjen under den andre verdenskrig som involverte et stort antall skip på begge sider. Både italienerne og britene med australierne krevde seieren, men faktisk var slaget uavgjort og begge sider trakk seg tilbake til sine marinebaser så snart som mulig.
Alpint under Vinter-OL for ungdom 2012 – Slalåm gutter
Slalåm for gutter i alpint under Vinter-OL for ungdom 2012 ble avholdt i Patscherkofel 21. februar 2012. 62 utøvere fra 54 ulike nasjoner deltok.
Sandro Simonet fra Sveits vant øvelsen foran Dries Van den Broecke fra Belgia og Mathias Elmar Graf fra Østerrike.
Slaget ved Calabria
Bakgrunn
Den 6. juli forlot en konvoi bestående av fire handelsskip Napoli med kurs for Benghazi i Libya. Samtidig forsøkte italienerne å lure de allierte til å tro at deres kurs var rettet mot Tripoli. Den samme kvelden gikk to torpedobåter fra Catania på Sicilia og et annet frakteskip som møtte konvoien utenfor Messina, og den neste dagen slo deres eskortestyrke seg sammen med konvoien fra Taranto etter at etterretningen hadde informert at de allierte styrkene hadde forlatt den egyptiske havnen i Alexandria. Transportskipene fraktet 2 190 tropper, 72 M11-panservogner, 232 kjøretøyer, 10 445 tonn med forsyninger og 5 720 tonn med brennstoff. Konvoiens eskorte, ledet av admiral Inigo Campioni, besto av tre grupper; åtte destroyere og fire torpedobåter som alle beskyttet fraktskipene; en andre gruppe seilte 56 km i øst besto av seks tunge kryssere og ytterligere fire destroyere; og til sist, den fremste gruppen som besto av to slagskip, «Giulio Cesare» og «Conte di Cavour», åtte lette kryssere og ytterligere 16 destroyere. Et betydelig antall av de italienske destroyerne deltok ikke i det kommende slaget grunnet mekaniske problemer og behov for brensel.
Zelota
Zelota er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Slaget ved Calabria
Bakgrunn
I mellomtiden var de allierte involvert i en tilsvarende aksjon med konvoitransport. Flåten seilte fra Alexandria og mot Malta hvor destroyere ville avlevere forsyninger og et begrenset antall spesialistforsterkninger. To konvoier ble arrangert for å frakte flåteforsyninger og sivile fra Malta og til Alexandria. To grupper av handelsskip seilte, en hurtiggående konvoi på 13 knop (24 km/t) og en mer langsom på 9 knop (17 km/t). Deres beskyttelse var tre grupper med skip; den ene, styrke A, med fem kryssere og en destroyer; en annen, styrke B, med slagskipet HMS «Warspite» og fem destroyere; og hovedgruppen, styrke C, med slagskipene HMS «Royal Sovereign» og HMS «Malaya», hangarskipet HMS Eagle, og elleve destroyere. En av dem, HMS «Imperial», måtte vende tilbake til Alexandria med en ødelagt dampskorstein i de tidlige timene den 8. juli. Alle styrkene var under ledelse av admiral Andrew Cunningham.
Klokken 14,40 den 8. juli oppdaget to italienske sjøfly av typen CANT Z.506 fra Tobruk den britiske flåten og skygget den i bortimot fire timer. Admiral Campioni beordret sin flåte til å forsvare konvoien ved å seilte østover og forberede seg for kamphandling. Den italienske overkommandoen var imidlertid motstrebende til å risikere sine krigsskip i en kamp om natten, og de beordret flåten å unngå kontakt. I løpet av den innledende posisjoneringen fikk italienerne tekniske problemer på tre av destroyerne og to av de lette krysserne, og disse skipene, sammen med en del av destroyerne, ble sendt tilbake til Sicilia for etterfylling av brensel. For å utjevne disse ble en annen gruppe med destroyere innkalt fra Taranto. Ved dette tidspunktet hadde den italiensk flåten 16 destroyere.
Zelota
Utseende
Små (ca. 7 millimeter), kraftige, mørke, brunspraglete trebukker. Kroppsformen er kort og plump, beina nokså korte og kraftige. Antennene hos hannene er noe lengre enn kroppen, med lange hår på innersiden.
Slaget ved Calabria
Bakgrunn
I mellomtiden hadde også de allierte problemer. Fra klokken 10 til 18,40 hadde 72 landbaserte bombefly fra det italienske flyvåpenet (Regia Aeronautica) angrepet flåten fra det italienske fastlandet. I motsetningen til stupbombefly som Nazi-Tyskland favoriserte opererte de italienske bombeflyene i formasjon fra stor høyde i de første stadiene av krigen, omtrent ved 3,5 km oppe. Mens italienerne slapp bombelasten var det kun et enkelt treff på HMS «Gloucester» som ble resultatet av to angrep. Det var et alvorlig treff på skipets bro som drepte kapteinen, seks offiserer og elleve andre. I tillegg ble tre offiserer og seks andre såret. Ildledelsen forover og styremekanismen ble ødelagt, og for resten av slaget ble skipet kommandert fra en nødssituasjon.
Zelota
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Slaget ved Calabria
Bakgrunn
Klokken 15,10 den 8. juli dampet Cunninghams flåte mot Taranto for å avskjære italienernes rute tilbake. Ved skumringen endret Cunningham kurs fra 310° til 260° og senket flåtens hastighet. I løpet av de første timene den 9. juli, ble kursen endret til 305° for å unngå italiensk flyrekognosering mens de holdt sin flåte mellom den italienske skvadronen og Tarantobukta. Klokken 12,30 var den italienske overkommandoen ikke oppmerksom på situasjonen med den britiske flåten. Campioni beordret sin flåte om å spre seg klokken 14,00 omtrent 97 km sørøst for Kapp Spartivento og søke opp fienden. Campioni fikk til sist rapporter om den britiske posisjonen klokken 13,30 og seks sjøfly av typen Ro.43 ble sendt opp kort tid etter at de italienske krysserne hadde oppdaget britiske krigsskip rundt 50 km nærmere enn de forventet.
Krysserne i kamp
Den allierte gruppen med kryssere spredte seg foran HMS «Warspite» og klokken 15,15 fikk øye på den italienske hovedstyrken og de to partene åpnet ild mot hverandre da avstaden var 21 500 meter. Den italienske ildgivningen var bedre enn den britiske og innenfor tre minutter hadde funnet avstanden selv om de skjøt ved stor rekkevidde. Selv om britenes avstandsrekkevidde ikke var like bra og de skjøt for kort, var deres skyting bedre og de kunne plassere deres runder langt tettere, men generelt var de to styrkenes skyting til sammen ganske likt. Etter kun noen få minutter var rekkevidden kom ned til 20 000 meter og de alliertes kanoner ble nyttige. Imidlertid var den italienske ildgivningen klokken 15,22 kommet farlig nær de alliertes kryssere og viseadmiral John Tovey besluttet å rive seg løs. Ved dette tidspunktet traff fra bombardement fra den italienske krysseren Giuseppe Garibaldi det britiske skipet HMS «Neptune», ødela dets katapult og rekognoseringsfly hinsides reparasjon. Krysserne fortsatte ildgivningen og klokken 15,30 opphørte skytingen.
Slagskipene involvert
En gruppe med lette kryssere, forvekslet for tunge kryssere av Zara-klassen, var ved den allierte siden av slagsiden og var snart innenfor rekkevidden til HMS «Warspite». Enda en gang falt de alliertes skyting for kort, og ingen av skipets mål, «Alberico da Barbiano» og «Alberto di Giussano», fikk noen skade i de innledende salver. Imidlertid hadde HMS «Warspite» ved dette tidspunktet havnet utenfor posisjon og skipet sirkulerte for at HMS «Malaya» skulle komme opp. I mellomtiden var HMS «Royal Sovereign» fortsatt liggende bak.
Den italiensk kommandanten besluttet å angripe HMS «Warspite», og begynte å flytte sin to slagskip i posisjon. Klokken 15,52 åpnet «Giulio Cesare» ild på en avstand av 26 400 m. «Conte di Cavour» åpnet ikke ild, en beslutning som siden har blitt spilt spørsmål ved. Den italienske strategien var å bare la et skip angripe om gangen ettersom det var en lærdom fra Jyllandsslaget at straks et skip fyrte mot et enkelt mål ble det meget vanskelig for andre å finne skyteavstanden og hvilke runder som var deres. «Conte di Cavour» skulle isteden ta seg av HMS «Malaya» og HMS «Royal Sovereign» som lå lengre tilbake og ikke kommet med i kamphandlingene.
Islandsk mesterskap i friidrett 2017
Islandsk mesterskap i friidrett 2017 ble arrangert 8. og 9. juli 2017, i Selfoss på Island.
Slaget ved Calabria
Slagskipene involvert
HMS «Warspite», som ikke var klar over skytemønsteret til italienerne, delte sine kanoner mellom de to skipene. I løpet av denne ildgivningen falt en av rundene til «Giulio Cesare» for langt og førte til splinterskader på HMS «Hereward» og HMS «Decoy», de eskorterende destroyerne til HMS «Warspite» som lå på yttersiden av kamphandlingen. Klokken 15,54 begynte HMS «Malaya» å skyte, men fortsatt langt utenfor rekkevidde, men håpet at det førte til noe forvirring hos de italienske skipene. I mellomtiden hadde italienske tunge kryssere kom inn i kampen og begynte å skyte mot HMS «Warspite» klokken 15,55, men brøt av da de allierte krysserne kom tilbake.
Klokken 15,59 falt to beskytninger fra «Giulio Cesare» meget nært HMS «Warspite». Bortimot umiddelbart etter traff det britiske skipets runder med 381 mm-kanoner bakdekket til «Giulio Cesare», fikk den lagrede ammunisjonen til en av luftvernskanonene til å eksploderte. To sjøfolk ble drept og flere skadd. Røyken fra den brennende ammunisjonen ble sugd ned i maskinrommet hvor mannskapet måtte evakuere og stenge halvparten av fyrkjelene. «Giulio Cesare»s hastighet falt raskt til 18 knop, og «Conte di Cavour» tok over. Det var godt over 24 000 m mellom «Giulio Cesare» og HMS «Warspite» da det italienske skipet ble rammet, noe som var et av de lengste avstandene i historien hvor maritim artilleri hadde truffet.
Det kunne se ut som om HMS «Warspite» lå i en utmerket posisjon for å påføre ytterligere skader mot det svekkede «Giulio Cesare», men det britiske skipet tok igjen en tett sirkel for å la HMS «Malaya» nå fram. Da kanonene ikke kunne skyte i snuoperasjonen, oppdaget avstandsmålerne på HMS «Malaya» hva italienerne hadde forsøkt å unngå, at skipets runder falt 2 500 m for kort for «Giulio Cesare» og at de hadde sett på skytningen til HMS «Warspite» og ikke sine egne.
Klokken 16,01 hadde de italienske destroyerne lagt ut et røykteppe og slagskipene fikk dekke. Det er en del diskusjon om dette i ettertid; at de alliertes posisjon var at slagskipene var i ferd med å forlate sjøslaget, mens den italienske forståelsen var at de forsøkte å utføre et torpedoangrep fra deres destroyere innenfra røykteppet.
De siste aksjonene
Klokken 15,58 hadde den italiensk krysseren «Fiume» gjenopptatt beskytningen av skipets motpart i den allierte linjen, HMS «Liverpool» og snart begynte to grupper av italienske kryssere å skyte, «Zara», «Bolzano» og «Pola», og «Gorizia» og «Trento» fulgte snart etter og gikk i kamp med hovedgruppen til de alliertes kryssere. Skytningen fortsatte og klokken 16,07 ble «Bolzano» truffet tre ganger av HMS «Neptune», midlertidig lukket skipets ror og skader i torpedorommet. Et skudd meget nær destroyeren «Vittorio Alfieri» førte til mindre skader.
I mellomtiden hadde teknikerne på «Giulio Cesare» klart å reparere to av de skadde fyrkjelene, og skipet kom opp i en hastighet av 22 knop (41 km/t). Admiral Campioni overveide mulighetene til hans gjenværende slagskip «Conte di Cavour» mot de tre britiske slagskipene og hangarskipet, og kom fram til at han ville trekke seg tilbake til Messina med sine to slagskipene. «Giulio Cesare» var ute av virksomhet i en måned for reparasjon.