cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sursilvan
Opprinnelsen til verbendelsen -EL i sursilvan
Dette gjelder også i de engadinske dialekter putèr og vallader ved kombinasjonen konsonant + R eller L som i gammelputèr ataidl (av og til dukker formen alegre opp). Denne tilstanden er beholdt i de fleste retoromanske dialekter også i dagens språk, for eksempel vallader : eu cumpr, eu alegr, eu aintr, eu sofl, eu taidl.
I sursilvan derimot utviklet det seg fram mot 1710 to varianter av endingsmorfem i verb for første person entall indikativ, nemlig -A og -EL. Formen -A er utvilsomt overtatt som endelse fra tredje person entall (el, ella). Det som kan ha medvirket til endelsen -A var likheten mellom endelsene i første og tredje person entall i imperfektum : -ABAM → -ava og -ABAT → -ava : Jeu midava, el/ella midava. En annen påvirkning kunne være inversjon av pronomen og verb (at verb settes foran subjektspronomen) og elisjon av endelsen -A i tredje person. Av dette ble verbendelsen -A tilføyd til verbene i første person entall, helt analogt til tredje person entall : mid´el / el mida og mid jeu / jeu mida.
I det sursilvanske skriftspråket ble verbendelsen -A i første person entall ikke valgt, eventuelt ikke foretrukket. I dagligtalen holdt nok denne endelsen lenger stand i Tujetsch og Val Lumnezia (Gartner, 1883, s.109-110, og Stimm, 1980, s.641-642). I skriftspråket ble endelsen -EL foretrukket, slik som i dagligtalen i det øvrige Surselva. Endelsen -EL utvikla seg rundt år 1700 i Cadi med Mustér som sentrum. Opphavet til -EL kom fra verb som hadde kombinasjonen konsonant + L i verbstammen, og som endte opp med dette i første person entall presens. Eksempler er verbene AFFL-ar og TREMBL-ar i infinitiv. Rekkefølgen konsonant + L som endelse i et ord eller verb i presens var intet problem i de øvrige retoromanske dialektene, men i sursilvan ble denne rekkefølgen i slutten av verbet ikke gangbar eller brukelig. I sursilvan ble det i stedet skjøvet inn en E mellom konsonanten og L. I det 17. århundre var verbendelsen i første person entall gjennomgående jeu affel, jeu trembel. Imidlertid forble rekkefølgen konsonant + L uforandret ved inversjon : affl´jeu, trembl´jeu. Gjennom påvirkning eller overlapping av begge formene begynte afflel og tremblel å opptre. Nå var det mulig å sette verbformene inn i det faste bøyningsmønsteret for presens indikativ : jeu trembl-el, ti trembl-as, el/ella trembl-a osv. Samtidig muliggjorde det en tolkning av trembl-EL som verbstamme + endingsmorfem for første person entall indikativ i presens og imperfektum.
Trond Halstein Moe
Trond Halstein Moe (født 20. desember 1954 i Trondheim) er en norsk barytonoperasanger.
Sursilvan
Opprinnelsen til verbendelsen -EL i sursilvan
Etter at dette var på plass, ble tendensen at denne endelsen ble overført og utvidet til verbene i alle de fire konjugasjonsklassene : Dette ble gjort for å skape likhet i verbenes bøyningsmønster, og for å unngå lydlige forskjeller i verbstammenes endekonsonanter : Uansett hvilken konsonant verbstammen måtte ende på, skulle bøyningsendelsen være -EL. Bare ved noen få såkalte uregelrette verb og ved hjelpeverb uteble tilføyelsen av -EL, eventuelt gjort valgfri ved noen av disse verbene. Også når verbet settes foran subjektspronomenet jeu er det vanlig å sløyfe endelsen -EL : damond jeu, entscheiv jeu.
Trond Halstein Moe
Familie
Han er sønn av sangerinnen Anna Marie Lyngstad Moe, og bror av sangeren Knut Jørgen Moe og harpisten Anna Elisabeth Moe.
Sursilvan
Sursilvan på internett
Hvis man følger RTR sine sendinger på radio og TV via internett, kan det være lærerikt og nyttig å vite på forhånd at følgende ansatte snakker sursilvan :
Trond Halstein Moe
Utdannelse
Moe er utdannet ved Universitetet i Trondheim og Norges musikkhøgskole, og debuterte i en rolle i La Traviata i 1982.
Karriere
I 1987 vant han førsteprisen i Der Internationale Hans Gabor Belvedere Gesangswettbewerb (Belvederekonkurransen) i Wien.
Sursilvan
Eksempler på sursilvan
Jeu hai entupau ella sonda vargada  =  jeg har møtt henne forrige lørdag
Trond Halstein Moe
Karriere
I 1988 ble han fast ansatt ved Den Norske Opera i Oslo og har sunget over 75 roller der (per 2009).
Sursilvan
Eksempler på sursilvan
Nus vein telefonau ad els  =   Vi har ringt til dem
Trond Halstein Moe
Karriere
Han har også sunget på scener i Irland, Østerrike, Tyskland, Frankrike, Spania, Ungarn, Latvia, Sverige, Danmark, Finland, Tsjekkia, Skottland, Island, Russland, Kina, Serbia, Sør-Afrika og USA, blant annet i følgende roller: Han har også sunget ledende roller i lokale oppsetninger i Distrikts-Norge, blant annet tittelrollen i Nabucco i en gigantisk utendørsforestilling på Fredriksten festning i Halden, og tittelrollen i den nyskrevne operaen Olav Engelbrektsson i ruinen av Skandinavias største middelalderbygning, Steinvikholm slott nord for Trondheim.
Sursilvan
Eksempler på sursilvan
Jeu clomel tei dallas siat =   Jeg ringer deg klokka syv
Trond Halstein Moe
Radio og TV
Trond Halstein Moe har også opptrådt en rekke ganger i radio og på TV. Han har holdt egne radiokonserter og medvirket i store TV-produksjoner av blant annet Edvard Griegs og Ragnar Söderlinds opera Olav Tryggvason, Gioacchino Rossinis opera Barberen i Sevilla, Richard Strauss' operette Der Rosenkavalier og Antonio Bibalo's opera Macbeth.
Sursilvan
Eksempler på sursilvan
Jeu dun il cudisch alla scolasta =  Jeg gir boka til lærerinna
Trond Halstein Moe
Innspillinger
Trond Halstein Moe har også medvirket på mange plateinnspillinger, bl.a.:
Sursilvan
Eksempler på sursilvan
Pren tia collega cun tei = Ta din kollega med deg
Jeu vesel memez el spieghel = Jeg ser meg selv i speilet ( maskulin )
Jeu vesel memezza el spieghel =  Jeg ser meg selv i speilet ( feminin )
Ins discuora romontsch en quei vitg =  Man snakker retoromansk i denne landsbyen
Ins sa buca dir quei aschia =   Man kan ikke si dette slik.
Ella ha capiu ei immediat =  Hun har forstått det straks
Igl ei bi oz = Det er fint i dag
Oz eis ei stau bi = I dag har det vært fint
Igl ei las otg = Den ( klokka ) er åtte
Eis ei gia las otg ? = Er den allerede åtte ?
Il referat che ti has fatg ei staus interessants  =  Referatet som du har gjort ( laget ) har vært interessant
Quei ch´ella ha detg, constat buc =  Det som hun har sagt, stemmer ikke
A tgi has ti telefonau ? = Til hvem har du ringt ?
Fai tgei che ti vul =  Gjør hva du vil
Tgei cudisch has ti elegiu ? =   Hvilken bok har du valgt ?
El vegn a telefonar ils proxims dis =   Han kommer til å ringe de neste dagene
Nes kirke (Ringsaker)
Nes kirke er en korskirke fra 1250 i Ringsaker kommune, Innlandet fylke.
Byggverket er i stein og har 320 plasser, og er en middelalderkirke i engelsk-gotisk stil. Den har jernbeslått sakristiport med innskriftbånd og ring på hoveddøren fra middelalderen. Under storflommen i 1789 skal man ha rodd til alters.
Sursilvan
Eksempler på sursilvan
Nus vegnin a pagar il quen aschi spert sco pusseivel = Vi kommer til å betale regninga som fort som mulig
Glansmetallibelle
Glansmetallibelle er en øyenstikker som tilhører familiegruppen glanslibeller (Corduliidae).
Sursilvan
Eksempler på sursilvan
Els van en vacanzas damaun =  De går ( drar ) på ferie i morgen
Glansmetallibelle
Utbredelse
Glansmetallibelle er utbredt i mello og nord Europa og i det vestlige Asia. Finnes i det sydøstlige Danmark, og i hele Sverige og Finland. I hele Norge, men mangler lengst nordøst i Finnmark.
Sursilvan
Eksempler på sursilvan
Sche vus vesses temps, savessen nus ir a kino questa sera = Hvis dere hadde tid, kunne vi gå på kino i kveld
Glansmetallibelle
Utseende
Kjønnene er ganske like. Fargen er metallglinsende grønnlig, noen ganger med litt kobberglød.. Hannen kan skilles fra andre hanner i familiegruppen på den særpregete «tangen» (anal-vedheng), bakerst på bakkroppen.
Sursilvan
Melodier på sursilvan
Sang og musikk er høyt verdsatt i Graubünden, særlig folkemusikk. Det er mange sangkor i denne kantonen, både mannskor, blanda kor og barnekor. Folkemusikk, orkestermusikk og brassband er også ofte å høre i Radio Rumantsch, særlig i programposten Artg musical. Det synges både på retoromansk og tysk.
Glansmetallibelle
Utseende
Vingene holdes i en rett vinkel ut fra kroppen i hvile. Vingespennet er mellom 75 og 85 millimeter.
Levevis
Nymfene lever i næringsrike vann eller myrtjern i lavlandet, men også litt opp i fjellet. De voksne (imago) øyenstikkerne finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe. Patruljerer ofte langs bekker eller kanaler.
Eggene legges i geleklumper i vannet. Utviklingen tar 3 år. Nymfen overvintrer mellom vegetasjonen.
Flygetiden er fra juni til september, gjerne litt utpå dagen.
Glansmetallibelle har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte øyenstikkeren blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Funksjonalisme (sosiologi)
Funksjonalisme betegner i samfunnsforskning (særlig sosiologi og sosialantropologi) oppfattelsen at kollektive handlingsmønstre og institusjoner bør forklares med henvisning til sin funksjon eller rolle innenfor en større sosial sammenheng. Retningen bygger hovedsakelig på tre antagelser (alle i stor grad inspirert av biologiens studier av organismer):
Personer
Talcott Parsons er en av sosiologiens mest innflytelsesrike teoretikere og i de første tiårene etter 2. verdenskrig var funksjonalismen et samlende rammeverk for store deler av sosiologien, mye på grunn av ham (og hans elev Robert K. Merton).
Sosialantropologene Bronislaw Malinowski og Alfred Radcliffe-Brown brukte funksjonsbegrepet til å forklare oppfatninger, ritualer og praksis som fra et vestlig-vitenskapelig ståsted kan fortone seg som irrasjonelle/primitive - istedenfor å fokusere på det ulogiske ved for eksempel et ritual kunne de fokusere på de positive funksjonene de gav i samfunnet. For eksempel kan det å danse for å få regn være en handling som skaper solidaritet innad i gruppen.
Niklas Luhmann er en såkalt "nyfunksjonalist".
Kritikk
Utover 1960-tallet ble funksjonalismen kraftig kritisert, spesielt av Sekstiåtterne, noe som gjorde at retningen ble svekket og mistet mye av sin hegemoniske status innen sosiologien og sosialantropologien ved inngangen til 1970-årene.
En vanlig kritikk av funksjonalistiske modeller går ut på at de ikke er i stand til å forklare konfliktforhold i et samfunn, siden de gjerne tar for gitt en helhetlig harmoni. Andre modeller, slik som konfliktmodellen, handlingsteori og marxistisk antropologi, argumenterer for studiet av individuelle, gruppe- og klassekonflikter som utgangspunkt for sosial og historisk endring. Teoretikere med utgangspunkt i konfliktmodellen har kritisert funksjonalismen for å skjule og legitimere undertrykkelsesmekanismer i samfunnet.
Se også
Functionalism (sociology)
Vittariaceaefamilien
Artene er enkle, tropiske bregneplanter med lite flikete eller helrandede blader – dette er relativt sjeldent blant bregner.
Tidligere har man ofte regnet denne familien inn under Pteridiaceae, men denne familien regnes nå som inkludert i einstapefamilien (Dennstaedtiaceae).
Vittaria er utpregede bregneplanter med ikke-flikete blader. Slekten omfatter også arten Vittaria appalachiana, som er enestående ved at den mangler sporofytt-stadiet av formeringen og livssyklusen. Denne arten har bare gametofytter basert på fotosyntese, og formerer seg ukjønnet.
Anetium er såkalte «trebregner» med stor stamme. Arten Anetium citrifolium  bel oppdaget av Carl von Linné.
Antrophyum vokser i Sørøst-Asia og Australia, og er tropiske.
Hecistopteris består av bare én art. Hecistopteris pinnatifida er endemisk i Ecuador, og er sårbar for utryddelse på grunn av tap av naturlige habitater.
Monogramma er unik og står trolig nederst evolusjonært blant karplanter, fordi bladet kun består av én enslig bladtråd med ett eneste vannkar oppover lengden. Kjernen av stilken er noen få celler tykk, og sporene bæres i en enkel fordypning langs en side. Flere av artene er truet.
Vaginularia står evolusjonært relativt nær Monogramma. De vokser blant annet i Sørøst-Asia.
Taksonomi og arter
Vittariaceaefamilien har fem slekter som vokser i tropene. Disse slektene, samt noen av deres arter, er:
Fylkesvei 5186
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 179 (Hordaland).
Sjusjøen fjellkirke
Sjusjøen fjellkirke er en langkirke fra 1962 i Ringsaker kommune, Innlandet fylke.
Byggverket er i stein og tre og har 150 plasser.
Machu Picchu
Machu Picchu (quechua Machu Pikchu, «det gamle fjellet», også kjent som Inkaenes tapte by) er en førkolumbisk inkaby i fjellet over Urubambadalen i dagens Peru. Den ligger på omkring 2 430 moh.
Machu Picchu står på UNESCOs liste over verdensarven. I en global avstemning som ble avsluttet 6. juli 2007 ble stedet valgt som ett av de moderne underverkene. Ruinene er meget godt bevart, og anses av de fleste som det fremste symbolet på inkakulturen. Byen ble gjenoppdaget så sent som 24. juli 1911, av Hiram Bingham. Man mener at byen ble grunnlagt av sapa inka Pacahacutec omkring 1440, kanskje så tidlig som omkring 1420, og at den var bebodd frem til den spanske erobringen av Peru i 1532. Arkeologiske undersøkelser sammenholdt med tidligere dokumenter fra kolonien viser at Machu Picchu ikke var en vanlig by, men en landsens «ferieby» for de øvre klasser i inkasamfunnet. Anlegget består av omkring 200 byggverk med en rekke funksjoner. Det er inndelt i en bydel og jordbruksdel med kunstig anlagte terrasser. Det er et stort palass og templer viet til flere inkaguddommer rundt en gårdsplass, med andre bygninger for tjenestefolk. Det bodde anslagsvis bare omkring 750 mennesker i byen på det meste, og bare en liten andel av dem befant seg der i regntiden.
Stedet ble antagelig valgt på grunn av den unike beliggenheten og de geologiske trekkene. Det sies at silhuetten av fjellkjeden bak symboliserer ansiktet til en inka som ser opp mot himmelen; den høyeste toppen, Huayna Picchu, utgjør nesen. Inkaene mente at man ikke skulle hugge ut grunnfjell, og bygde derfor byen med tilhugde løse steiner i området, tilpasset til de naturlige formasjonene. Det er brukt svært lite mørtel, og man har i stedet satt sin lit til ekstremt presis tilpasning av steinblokkene. Sprekkene er mange steder mindre enn 1 mm brede, og bevaringstilstanden beviser at teknikken som er brukt var førsteklasses.
Bardenas Reales
Bardenas Reales er en halvørken i Navarra i Spania med vegetasjon og erosjonsdanna steinformasjonar som er unike i Europa. Han dekker 45,5 km² og den mest kjente formasjonen i landskapet er Castildetierra.
Machu Picchu
I 1913 ble stedet viden kjent da National Geographic Society viet hele aprilutgaven til Machu Picchu.
I 1981 fredet Perus regjering et 326 kvadratkilometer stort område omkring Machu Picchu, og i 1983 ble stedet utpekt som en del av verdens kulturarv og naturarv av UNESCO.
I 2003 besøkte hele 400 000 turister ruinene. UNESCO har uttrykt bekymring over dette, fordi den store mengden besøkende fører til stor slitasje. UNESCO har gått så langt som å true med å fjerne stedet fra verdensarvlisten om ikke forholdene bedres. Peruanske myndigheter deler ikke denne bekymringen, i det minste ikke offentlig, og viser blant annet til at beliggenheten gir en naturlig begrensning på turisme. Det har blitt foreslått å installere en taubane opp til ruinene, men dette har så langt blitt avvist. Høsten 2005 bestemte peruanske myndigheter å stenge Inkastien som fører til Machu Picchu helt for turister i februar 2006, for å unngå slitasje på kulturminnet i regntiden. I tillegg ble det innført en permanent begrensning på maksimalt 500 vandrere på stien pr dag, inkludert bærere og guider.
Wonderland Sound and Vision
Eksterne lenker
Wonderland Sound & Vision Offisiell side
Telumehtar
Telumehtar var en figur fra J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard.
Han var den 28. kongen av Gondor, og etterfulgte sin far, kong Tarondor, i år 1798 i det tredje tidevervet. Hans regjeringstid var totalt uten spesielle hendelser, med unntak av den overraskende gjenerobrelsen av Umbar i 1810 T.T.. Etter dette tok han tittelen Umbardacil (seirer over Umbar).
Han ble etterfulgt av sin sønn, Narmacil II, i 1850 T.T..
Królowie Gondoru
Guillaume Dufay
Guillaume Dufay (Du Fay, Du Fayt) (født 5. august? 1397, død 27. november 1474) var en fransk-flamsk komponist og musikkteoretiker fra tidlig renessanse. Han var en sentral skikkelse i den burgundiske skolen og den mest kjente og innflytelsesrike komponisten i Europa på midten av 1400-tallet.
Tidlige år
Ifølge testamentet ble Dufay trolig født i Beersel ved Brussel. Han var et uekte barn av en ukjent prest og en kvinne ved navn Marie Du Fayt. Marie flyttet til Cambrai mens gutten var ganske liten, og her bodde han hos en slektning som var kannik i den lokale katedralen. Katedralens ledelse oppdaget raskt Guillaumes musikalske begavelse og sørget for at han fikk en grundig musikkutdannelse. Sommeren 1409 studerte han med Rogier de Hesdin, og fra 1409 til 1412 står han oppført som korgutt i katedralen. I denne perioden studerte han med Nicolas Malin, og ledelsen ble tydeligvis imponert av hans prestasjoner for i 1411 ga de Dufay sin egen kopi av Villedieus Doctrinale, noe som var svært uvanlig for personer på hans alder. I juni 1414, i en alder av 16 år, ble han gitt et beneficium som kapellan ved St. Géry, som lå like ved med Cambrai. Senere samme år reiste han trolig til konsilet i Konstanz hvor han kan ha blitt til 1418 da han returnerte til Cambrai.
Fra Cambrai til Italia og Savoie
Fra november 1418 til 1420 var han subdiakon ved Cambrai-katedralen, og reiste så til Rimini og trolig Pesaro hvor han jobbet for Malatestafamilien. Selv om det ikke finnes noen bevis som bekrefter hans opphold der kan flere av hans verker dateres til denne perioden, og de inneholder referanser som gjør et opphold i Italia nokså sannsynlig. Her møtte han komponistene Hugo og Arnold de Lantins, to av musikerne hos Malatesta. I 1424 vendte Dufay nok en gang tilbake til Cambrai, denne gangen på grunn av en slektnings sykdom og påfølgende død. Innen 1426 var han tilbake i Italia, denne gangen Bologna, hvor han tjente under kardinalen Louis Aleman, den pavelige legat. I Bologna ble han diakon, og innen 1428 prest.
I 1428 ble Kardinal Aleman jaget fra Bologna av rivalene i Canedolifamilien, og Dufay satte på dette tidspunktet kursen mot Roma. Her ble han medlem av det pavelige koret, først under pave Martin V, og deretter under pave Eugenius IV. I 1434 fikk han tittelen maistre de chappelle i Savoie, hvor han tjente under hertug Amadeus VIII. Han forlot angivelig Roma på grunn av en finansiell krise i det pavelige koret, og for å rømme fra turbulensen og usikkerheten rundt striden mellom pavedømmet og konsilet i Basel. Men i 1435 var han tilbake i det pavelige kapellet, denne gangen i Firenze — pave Eugenius ble drevet fra Roma i 1434 etter at det var blitt opprettet en opprørsrepublikk der. I 1436 skrev Dufay en av sine kjente komposisjoner, den lystige motetten Nuper rosarum flores som ble sunget ved innvielsen av Brunelleschis kuppel ved katedralen i Firenze hvor Eugenius levde i eksil.
I denne perioden begynte Dufay sitt lange samarbeid med noen av de viktigste musikkmeséner i renessansen, d'Estefamilien i Ferrara, som han sannsynligvis var blitt kjent med gjennom sitt samarbeid med Malatesta-familien. Rimini og Ferrara ligger i nærheten av hverandre og de to familiene hadde knyttet forbindelser gjennom ekteskap. Dufay komponerte minst én ballade for Niccolò III, marki av Ferrara, en by Dufay besøkte i 1437. Etter Niccolòs død i 1441 fortsatte den neste markien å holde kontakten med Dufay, gi han finansiell støtte og kopiere og distribuere noe av hans musikk.
Tilbake til Cambrai
Striden mellom pavedømmet og konsilet i Basel fortsatte gjennom 1430-årene, og Dufay innså at hans egen posisjon kunne være truet etterhvert som konflikten spredte seg, særlig etter at konsilet i 1439 avsatte pave Eugenius og erstattet ham med motpaven Felix V (hertug Amadeus av Savoie). På denne tiden returnerte Dufay til sitt hjemland, han var fremme i Cambrai i desember samme år. For å bli kannik i Cambrai måtte han ha en juridikum, og dette skaffet han seg i 1437, muligens etter å ha studert ved Universitetet i Torino i 1436. En av de første dokumentene som viser at han er i Cambrai er datert 27. desember 1440 og gjelder mottak av 36 lod vin til en fest for evangelisten Johannes.
Dufay skulle bli i Cambrai ut 1440-årene, og i denne perioden tjente han også under hertugen av Burgund. I Cambrai samarbeidet han med Nicolas Grenon om å fullføre en revisjon av katedralens liturgiske musikksamling. En av oppgavene var å skrive en omfattende samling polyfon musikk. Han var han også aktiv i katedralens administrative styre. I 1444 døde hans mor Marie, og hun ble gravlagt i katedralen. Dufay flyttet inn i den tidligere kannikens hus i 1445, og dette var hans hovedbopel resten av livet.
Reiser til Savoie og Italia
Etter at den siste motpaven (Felix V, hans tidligere arbeidsgiver Amadeus VIII, hertug av Savoie) abdiserte i 1449 begynte striden mellom de forskjellige fraksjonene av kirken å gi seg. I 1450, rett før hertug Amadeus' død reiste Dufay sørover til Torino, men vendte tilbake til Cambrai senere samme året, og i 1452 tilbake til Savoie igjen. Denne gangen returnerte han ikke til Cambrai før etter seks år, og i løpet av denne perioden prøvde han å finne enten et beneficium eller et arbeid som ville gjøre det mulig å bli i Italia. Flere komposisjoner fra denne perioden er bevart, inkludert én av de fire Lamentationes som han komponerte etter Konstantinopels fall i 1453, den velkjente messen Se la face ay pale. I tillegg er et brev til Lorenzo de'Medici bevart. Da Dufay ikke klarte å finne en tilfredsstillende stilling til pensjonstilværelsen reiste han tilbake til Savoie hvor han mer eller mindre offisielt fungerte som korleder for Louis av Savoie. Trolig hadde han en seremoniell rolle siden arkivene aldri nevner ham.
De siste årene i Cambrai
Da han returnerte til Cambrai i sine senere år ble han utnevnt til kannik ved katedralen. På dette tidspunktet var han den mest kjente komponisten i Europa. Nok en gang knyttet han sterke bånd med hoffet i Burgund, og fortsatte med å komponere musikk for dem. I tillegg ble han oppsøkt av blant annet Busnois, Ockeghem, Tinctoris og Loyset Compère, som alle var av stor betydning i utviklingen av den neste generasjons polyfone stil. I denne perioden skrev han trolig messen basert på L'homme armé samt en chanson av samme sang. Sistnevnte komposisjon kan ha blitt inspirert av Filip den godes oppfordring om et korstog mot tyrkerne som nettopp hadde erobret Konstantinopel. Han skrev også flere rekviemer omkring 1460, men disse er tapt.
Dufay døde 27. november 1474 etter et flere ukers sykeleie. Det var hans ønske at hans motett Ave regina celorum (med bønn om tilgivelse mellom versene i antifonen) skulle synges mens han lå på dødsleiet, men det ble ikke nok tid til å gjennomføre dette. Dufay er bisatt i kapellet i St. Etienne i Cambrai-katedralen. Et portrett av ham er skåret inn i gravstenen. Etter at katedralen ble ødelagt forsvant gravstenen, men ble funnet igjen i 1859. Den befinner seg nå i et museum i Lille.
Verk
Dufay skrev på de fleste kjente musikkformene på sin tid, og omtrent 200 komposisjoner er bevart:
All hans geistlige musikk er vokal, men i henhold til tidens skikk kan den ha blitt fremført med musikkinstrumenter som forsterking av sangstemmene. Heller ikke den verdslige musikken er rent instrumental.
Dufays første fullstendige messer, Missa sine nomine og Missa Sancti Jacobi stammer fra tiden rundt 1440 og viser for første gang bruken av fauxbourdon, en måte å synge i ters- og sekstparalleller. I messene fra 1450 merker man innflytelse fra England, særlig fra John Dunstable: Cantus firmus og isorytmikk.
Av fire Lamentationes skrevet i anledning Konstantinopels fall i 1453 er bare en bevart.
Innflytelse
I sin levetid var Dufay i tjeneste hos de førende hoffene i Europa (Ferrara, Burgund, Savoie). Han var blant de mest innflytelsesrike komponistene på 1400-tallet, og hans musikk ble kopiert, distribuert og sunget overalt hvor polyfonien hadde spredd seg. Nesten alle komponistene i de påfølgende generasjonene tok til seg visse elementer av hans arbeid. Den brede distribusjonen av hans musikk er meget imponerende med tanke på at han døde flere tiår før man fikk muligheten til notetrykking.
Otto Holman
Otto Holman (født 1956) er en nederlandsk statsviter som arbeider ved Universiteit van Amsterdam.
Han regnes blant medlemmene av Amsterdamskolen innen internasjonale relasjoner. Han har i sitt arbeid særlig lagt vekt på de transnasjonale aspektene ved europeisk integrasjon og er også godt kjent med spansk politikk.
Utgivelser
I 1996 skrev han Integrating Southern Europe om Spanias inntreden i EU, og i løpet av 2006 vil Integrating Central Europe, der han tar for seg EUs utvidelse østover og de politisk-økonomiske konsekvensene denne har.
Östergötland
Östergötland er et landskap i Sverige som stort sett tilsvarer Östergötlands län, det vil si området mellom Vättern og Østersjøen. Östergötland grenser i sør til Småland og i nord til Närke og Södermanland. Prinsesse Estelle av Sverige er hertuginne av Östergötland.
Edsel
Edsel var et bilmerke som ble produsert av Ford i 1958, 1959 og 1960. Bilmerket er mest kjent for å være en av de største fiaskoene i amerikansk bilindustri noensinne.
Bakgrunn
Tidlig på 1950-tallet ble Ford Motor Co. et aksjeselskap som ikke lenger var eid i sin helhet av Ford-familien, og kunne på den måten selge biler uten å bli hindret av Henry Fords oppfatning av hva markedet ville ha, slik det hadde vært etter 2. verdenskrig. Den nye ledelsen sammenliknet Fords modellprogram med General Motors, og fant at Lincoln ikke konkurrerte med Cadillac, men med Oldsmobile. En plan ble lagt for å omstrukturere Lincoln til å treffe en mer eksklusiv kundegruppe, og plassere et nytt merke der Lincoln var. Utviklingen startet i 1955, under navnet E-car, som stod for Experimental Car. Dette ble en ny avdeling i selskapet, ved siden av Ford selv og Lincoln-Mercury-divisjonen, som på den tiden delte karosserier.
Lansering
Edsel ble introdusert med en betraktelig oppmerksomhet på E Day – 4. september 1957. Den ble promotert av et eget TV-program, The Edsel Show, den 13. oktober, men det var ikke nok for å omvende publikums oppfatning og reaksjon på bilens utseende og konvensjonelle mekanikk. Ryktene Ford hadde satt ut i forkant hadde fått folk til å tro at det ville bli lansert en helt ny bil, mens Edsel delte komponentene sine med andre Ford-modeller.
Edsel skulle selges gjennom en helt ny avdeling i Ford. Denne eksisterte fra november 1956 til januar 1958, og deretter ble Edsel-modellene produsert av Mercury-Edsel-Lincoln-divisjonen. Edsel ble solgt gjennom et forhandlernettverk på 1 500 forhandlere, noe som brakte det totale antallet Ford-forhandlere opp til omkring 10 000. Ford så dette som en måte å komme nærmere de to store konkurrentene: Chrysler hadde 10 000 forhandlere, mens General Motors hadde 16 000. Så fort det ble tydelig at Edsel-bilene ikke solgte tok mange av disse forhandlerne også inn Lincoln-Mercury, engelsk Ford og/eller Taunus-modeller, mens andre forhandlere stengte dørene.
I modellåret 1958 produserte Edsel fire modeller: De store, Mercury-baserte Citiation og Corsair, og de mindre og billigere Ford-baserte Pacer og Ranger. Citation ble levert som to- og firedørs samt todørs cabriolet. Corsair ble levert som to- og firedørs. Pacer ble levert som to- og firedørs coupé, firedørs sedan og todørs cabriolet. Ranger ble levert i to- og firedørs coupé eller to- og firedørs sedan. Stasjonsvognene Bermuda og Villager, med fire dører, og Roundup, med to dører, ble basert på Fords stasjonsvognplattform og delte karosserideler og utstyr med Ranger og Pacer-modellene.
Det første året ble 63 110 Edsel-modeller solgt. Dette var langt under forventet, men det var fortsatt den nest største lanseringen av et nytt merke noensinne, kun slått av Plymouth-introduksjonen i 1928.
I modellåret 1959 var det kun to modeller: Ranger og Corsair, som egentlig var en Pacer med nye merker. De to større bilene ble ikke produsert. Den nye Corsair ble levert som to- eller firedørs coupé, firedørs sedan eller todørs cabriolet. Ranger ble levert som to- eller firedørs coupé, to- eller firedørs sedan eller stasjonsvognen Villager. 44 891 biler ble solgt i modellåret 1959.
I modellåret 1960, Edsels siste, ble kun Ranger og Villager produsert. Edsel var i 1960 i bunn og grunn bare en Ford med andre logoer, ellers var det kun grill, panser og baklykter som skilte en Edsel fra en Ford.
Slutten
Ford annonserte Edsels nedleggelse torsdag den 19. november 1959. Biler ble produsert frem til sent i november, og i 1960 endte produksjonen på 2 848 eksemplarer.
Fredag den 20. november ble det kjent at prisene på brukte Edsel hadde gått ned så mye som $400 (avhengig av alder og tilstand), umiddelbart etter Fords pressemelding. Ford uttalte at de ville gi kuponger til kunder som kjøpte 1960-modellene, verdt $300 til $400, som skulle gi rabatt på kjøp av nye Ford-produkter, for å veie opp for Edsels lave bruktpriser. Selskapet refunderte også forhandlernes bestillinger, basert på usolgte biler, samtidig.
Fiaskoen Edsel
Det er ikke én grunn til at Edsel ble en stor fiasko. Mange mener det er på grunn av utseendet, mens kundeundersøkelser viste at det var på grunn av dårlig kvalitet. Da bilen skulle lanseres, planla markedsføringsavdelingen å la 75 bilanmeldere kjøre hver sin Edsel fra Detroit til forhandlerne i sine respektive hjembyer. Men da bilene kom av samlebåndet, var de så fulle av tekniske feil at Ford måtte bruke om lag 10 000 dollar på utbedringer pr. kjøretøy – dvs. over det dobbelte av det bilen skulle koste. Ikke en gang etter disse bestrebelsene klarte man å ferdigstille 75 biler; kun 68 Edsel-doninger var kjøreklare til PR-stuntet skulle iverksettes. Markedsføringseksperter trekker frem Edsel som et kroneksempel på amerikanske bedrifters mangel på forståelse for amerikanske kunder. Forretningsanalytikere mener merket hadde for svak støtte internt hos Ford.
«Vi siktet riktig, men målet flyttet på seg»
Edsel er mest kjent for å være en av USAs største fiaskoer, og navnet Edsel blir ofte brukt som et synonym på nettopp dette. Hovedgrunnen til at Edsels fiasko er så kjent er at det ble nettopp det – til tross for Fords investering på 400 000 000 dollar i utvikling.
Ikke bare konkurrerte Edsel mot sine egne søsterdivisjoner, men kundene forsto heller ikke hva merket forsøkte å være – et hakk bedre, eller ett hakk dårligere enn Mercury.
Edsel-navnet
Navnet, Edsel, blir ofte trukket frem som nok en grunn til fiaskoen. Tidlig i utviklingen ble det foreslått å oppkalle merket etter Edsel Ford, men Ford-familien gikk imot bruken av navnet. Henry Ford II uttalte at han ikke ville ha sin fars gode navn snurrende rundt på tusenvis av hjulkapsler. Ford arrangerte også interne undersøkelser for å finne et navn, og fikk til og med ansatte til å stå utenfor kinoene og spørre forbipasserende om hva de syntes om forskjellige idéer. De kom ikke til noen konklusjon.
Ford leide inn reklamebyrået Foote, Cone & Belding for å finne et navn. Da reklamebyrået leverte sin rapport, med over 6 000 muligheter, klaget Ford-sjefen på at byrået skulle utvikle ett navn, ikke seks tusen. Tidlige favoritter blant forslagene var Citation, Corsair, Pacaer og Ranger, som senere ble brukt på merkets forskjellige modeller.
David Wallace, som var markedssjef, og kollega Bob Young inviterte poeten Marianne Moore uoffisielt til å komme med forslag. Wallaces begrunnelse var hvem forstår vel ord bedre enn en dikter?.
Moore var en lojal Ford-eier, og leverte flere lister med ord, inkludert Silver Sword, Thundercrest (og Thundercrester), Resilient Bullit, Intelligent Whale, Pastelogram, Adante con Moto, Varsity Stroke og Mongoose Civique.
Alle disse idéene ble forkastet. I et styremøte, som ble ledet av Ernest Breech fordi Henry Ford II var borte, fikk bilen endelig navnet Edsel, til ære for Edsel Ford, tidligere direktør i selskapet og sønn av Henry Ford.
Stuart Baxter
Stuart Baxter (født 16. august 1953 i Birmingham, Storbritannia) er en engelsk-skotsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er midlertidig hovedtrener for den svenske klubben.
Etter at han la opp som aktiv, har hatt en rekke oppdrag som fotballtrener. Han er fra 2007 landslagstrener for Finland og forlenget i 2009 kontrakten til 2012.
Karriere som spiller
Baxter startet som profesjonell fotballspiller i Preston North End FC i 1971 hvor han var i fire år og spilte 41 kamper. Deretter hadde han et år i Dundee United uten å få kamper på førstelaget. Han flyttet derfor til Stockport County. Siden spilte han for Helsingborgs IF i Sverige i 1981, for South Melbourne FC i 1982, for San Diego Sockers i 1983 før han avsluttet karrieren som aktiv i Örebro SK året etter.
Karriere som trener
I fikk han sitt første treneroppdrag i 1985 som trener for juniorlaget til klubben. Året etter ble han trener for Skarp IF. Han ble der bare et år, for i 1987 fikk han trenerjobben i portugisiske Vitória FC. Fra 1988 var han trener for Halmstads BK i tre år. Deretter fikk han fem år i Japan, først for Sanfrecce Hiroshima, deretter for Vissel Kobe. Fra 1998 til 2000 trente han. De vant Allsvenskan i 1998 under hans ledelse, og året etter deltok de i Mesterligaen. I 2001 trente han FC Lyn Oslo, men det ble med det ene året, for året etter fikk han ansvaret for Englands U19-landslag. Etter to år der ble han manager for, men han sluttet der og reiste tilbake til Vissel Kobe da Sør-Afrikas landslag ikke klarte å kvalifisere seg for VM i fotball 2006. I 2006 var han tilbake i Helsingborgs IF og ledet laget i UEFA-cupen.
Den intertropiske konvergenssonen
Den intertropiske konvergenssonen eller ITCZ (engelsk forkortelse for InterTropical Convergence Zone), er et lavtrykksbelte som omkranser jorda ved ekvator. Som navnet antyder, blir den dannet ved at varm, fuktig luft fra breddegradene over og under ekvator konvergerer (møtes).
Plasseringen til ITCZ varierer over tid ettersom den flytter seg fram og tilbake over ekvator, etter hvor sola er i senit. Den har også en daglig syklus der cumulusskyer utvikler seg rundt middag og utvikler seg til tordenskyer fra midten til slutten av ettermiddagen.
Variasjon i plasseringen av ITCZ har stor effekt på nedbøren i store områder omkring ekvator, noe som resulterer i våte og tørre årstider i stedet for varme og kalde, som er vanlig rundt høyere breddegrader. Langtidsendringer av ITCZ kan føre til alvorlig tørke eller oversvømmelse i nærliggende områder.
Tidlige seilere kalte dette rolige beltet for the doldrums (engelsk for å være nedstemt, dyster, deprimert eller ha stagnert) på grunn av vindmangelen. Å befinne seg i denne regionen kunne bety døden når vind var den eneste måten å forflytte seg på.
Fjellmetallibelle
Fjellmetallibelle er en øyenstikker som tilhører familiegruppen glanslibeller (Corduliidae).
Utbredelse
Fjellmetallibelle er utbredt i Nord-Europa. Mangler i Danmark, men er funnet i det nordlige Sverige og Finland. I det nordlige Norge, i fjellet. Utbredt sør til Rogaland, på vestlandet hvor finnes den kan finnes langt ned i lavlandet. På østlandet finnes den på Hardangervidda og sør til omtrent Røros og bare i fjellet.
Utseende
Kjønnene er ganske like. Fargen er matt og mørk svart, med litt grønn metallglans. I pannen er det noen gule flekker. Hannen kan skilles fra andre hanner i familiegruppen på «tangen» (anal-vedheng), bakerst på bakkroppen.
Vingene holdes i en rett vinkel ut fra kroppen i hvile. Vingespennet er mellom 65 og 70 millimeter.
Levevis
Nymfene lever i små pytter, sildrende bekker og myrtjern i fjellet, over 200 moh, men under alpin sone. De voksne (imago) øyenstikkerne finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe.
Utviklingen tar trolig 3 år. Nymfen overvintrer.
Flygetiden er fra månedskifte av juni/juli til midten av august.
Fjellmetallibelle har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte øyenstikkeren blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Tomasmesse
Tomasmesse refererer til ulike merkedager:
Døgnvill (Sandra Lyng)
Døgnvill er debutalbumet til sangeren Sandra Lyng Haugen, kjent fra TV-programmet Idol. CD-utgivelsen kom ut i 2005 og fikk dårlig kritikk, både Aftenposten og Dagbladet ga platen terningkast to. Platen solgte imidlertid svært godt og kom på 3.-plass på VG-lista etter hennes andre singel, «I morgen», som er en nyinnspilling av låten fra musikalen «Annie» som kom på 2.-plass.
Eksterne lenker
Døgnvill
Tromsø mineskadesenter
Tromsø mineskadesenter (TMC) er et aksjonsforsknings-senter i traumatologi som drives i samarbeid mellom Universitetssykehuset Nord-Norge HF i samarbeid med Institutt for Klinisk Medisin ved Universitetet i Tromsø.
TMC er anerkjent som «WHO Associated Center» og har som målsetting å utvikle og utprøve behandlingsmetoder og modeller for traumesystem i fattige land. Senterets målsetting er å ikke drive dyre nødhjelpsprogram under kontroll av vestlig ekspertise – men å styrke det lokale medisinske nettverkets evne til «å stå han av» i krig og katastrofer.
TMC driver forskningsprogram på høyt internasjonalt nivå innen prehospital skadeomsorg, primær skadekirurgi, posttraumatisk rehabilitering, posttraumatisk malaria, og mødredødelighet. Programmene er av multi-sentertype og drives i nært samarbeid med helsemyndighetene og forskningsmiljø i Afghanistan, Kambodsja, Nord-Irak, Vietnam og Iran.
TMC utvikler læremodeller og læremidler for bygging av landsbybaserte skade- og rehabiliteringssystem. TMCs lærebøker er tilgjengelige på følgende språk: burmesisk, khmer, vietnamesisk, farsi, pashtun, kurdisk, spansk, portugisisk, engelsk og arabisk(under bearbeiding).
Senteret ledes av legen Margit Steinholt, mens kirurgen Hans Husum er styreleder.
Back Home (engelsk sang)
«Back Home» er en populær engelsk sang med melodi og tekst av Bill Martin og Phil Coulter.
Englands landslag i fotball-VM 1970 utgav den på singlen Pye 7N 17920. Produsenter var Martin og Coulter. Arrangementet var ved Phil Coulter.
Singlen startet tradisjonen med at Englands lag spilte inn VM-sangen for å feire sin deltakelse.
Listeplasseringer
Den kom på den britiske singlelisten 1970 og lå der i sytten uker med nummer én som høyeste plassering.
Det engelske laget mislyktes i å kvalifisere seg for de to neste verdensmesterskapene, og selv om laget utgav plater kort etter kvalifiseringene i 1982 og 1986, nådde den ikke førsteplassen igjen før i 1990 med sangen «World In Motion». Den kom på den britiske singelisten i 1990 og lå der i tolv uker med nummer én som høyeste plassering. Sangen var et samarbeidsprosjekt med gruppa New Order og artistbetegnelsen var Englandneworder.
Norsk versjon
Bjørn Langli har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Skyt mål». Sangen fantes med Oppsal Håndballag og Nordre Sving på singlen Triola TN 622 fra 1970.
Whatever (Aimee Mann)
Whatever er debutalbumet til den amerikanske singer-songwriteren Aimee Mann, som ble sluppet i 1993.
«I've Had It» er en av sangene som er med i Nick Hornbys bok 31 Songs.
Sporliste
Alle sanger er av Aimee Mann hvis ikke annet er notert.
Listeplasseringer
Album
Singler
Johan Halmrast
Familie og oppvekst
Johan Halmrasts far var forretningsmann, og familien var ganske velstående i de første årene av Johans barndom. Men da Johan var 12 år gikk faren konkurs, visstnok på grunn av kausjonsforpliktelser han hadde tatt på seg. Johan, som var en av fem søsken, fikk derfor ikke tatt noen utdannelse, men lærte seg både engelsk og tysk på egen hånd.
Han hadde svak helse, og hadde trolig pukkelrygg. Han var også svært kortvokst, og hendene skal ha vært deformert. Likevel skrev han hele livet; dikt, reportasjer og fortellinger.
Forfatterskap
Halmrast gav i løpet av sitt liv ut ca. 30 romaner, best kjent blant disse er Fabrikkgutten – en Christiania-fortælling fra 1895. Romanene ble distribuert på den måten som var vanlig for denne typen litteratur: Gjennom hefter som kom ut om lag hver 14. dag.
Johan Halmrast hadde en stor produksjon og var ganske populær i sin tid. I jobbetidssatiren «Bør Børson jr.» fra 1920 har Johan Falkberget en liten hilsen til Halmrast – som da var død mange år tidligere – når han forteller om en omreisende bokselger som er kommet til bygda, og som blant annet selger bøker av Johan Halmrast. Det tyder på at Johan Halmrasts fortellinger fremdeles ble lest, nesten ti år etter hans død.
Da man etter hans død ryddet på loftsrommet der han hadde bodd, fant man to sekker med upubliserte manuskripter. Disse ble brent ulest.
Salmedikter
Halmrast er mest kjent for påskesalmen «Å, salige stund uten like». Norsk Salmebok inneholder imidlertid også en annen av salmene hans; «Hen over jord et pilgrimstog». Den salmen er brukt som en sentral del i komponisten Egil Hovlands kjente Allehelgensmesse fra 1970. Begge de nevnte salmene til Halmrast står i Norsk salmebok 2013.
«Å, salige stund uten like» ble skrevet i 1890, da Halmrast var 24 år. Første vers sto på trykk samme år i et blad som het Sangertidende. Året etter kom alle tre versene med i en sangsamling som het Noahs Due. Sammen med teksten sto melodien av Kristian Wendelborg som fremdeles brukes. Salmen ble fort populær, og kom tidlig med i de ulike kristne sang- og salmebøkene. I 1924 kom den også med i Landstads reviderte salmebok.
Ettermæle
Til tross for sin popularitet døde Johan Halmrast i fattigdom. I begravelsen var det, foruten faren og broren, bare fire offiserer fra Frelsesarmeen som stilte opp. Bernhard B. Fjærestrand var en av disse.
Walter Hofer
Walter Hofer (født 25. februar 1955 i Seeboden, Østerrike) er en tidligere sjef for skihopping og kombinert (Head of Ski Jumping & Nordic Combined) samt renndirektør for skihopping i det internasjonale skiforbundet (FIS). Som renndirektør har han hatt hovedansvaret for at konkurransene blir gjennomført i samsvar med FIS' regler og retningslinjer, og han har også hatt en viktig rolle under planleggingen av verdenscupen og eventuelle regelendringer.
Innen han i 1992 ble ansatt i FIS i en da nyopprettet stilling som koordinator/renndirektør for hopp, hadde han fullført en doktorgrad i treningsmetodikk i skihopping. I 2008 ble han også sjef for kombinert.
Hofer ble i 2012 etterfulgt av Lasse Ottesen som renndirektør i kombinert, og som renndirektør i hopp ble han i 2020 etterfulgt av italienske Sandro Pertile.
Walter Hofer er gift og har to døtre.
Catonis Disticha
Verket var den mest populære skoleboken i middelalderen for å lære latin, priset ikke bare som en latinsk tekstbok, men også som et moralsk kompass. Catonis Disticha var i vanlig bruk som et læremiddel i latin helt fram til 1700-tallet, og ble blant annet brukt av amerikaneren Benjamin Franklin. Verket var en av de kjente bøkene i middelalderen og ble oversatt til mange språk.
Bakgrunn
Catonis Disticha var den mest kjente latinsk læreboken i latin i middelalderen, og ble fremmet som nyttig på grunn av verkets gode moralske kvaliteter for mottakelige elever. Den påvirkningen som Catonis Disticha hadde på unge sinn i utallige århundrer kan neppe undervurderes.
Boken ble oversatt til mange språk, blant annet også til norrønt. At Catonis Disticha ble oversatt til norrønt i løpet av den litterære perioden under Håkon Håkonsson var naturlig ettersom dets ordspråk var korte og konsise og hadde allerede sin ekvivalens i eksisterende norrøn litteratur som Håvamål. Sannsynligvis påvirket verket også utformingen av Kongespeilet. Boken ble senere også oversatt til dansk, Cato de mori-bus latino-danicus (Hafniæ 1657).
Den engelske forfatteren Geoffrey Chaucer refererer til verket i sin store fortelling Canterbury-fortellingene hvor dagens engelske studenter som er mindre bevandret i latin ofte kommer ham for første gang.
Catonis Disticha ble vanligvis referert til som kun «Cato» og i middelalderen ble det antatt at boken hadde blitt skrevet av Cato den eldre (død 149 f.Kr.), eller kanskje hans oldebarn Cato den yngre (død 46 f.Kr.). Cato den eldre hadde inkludert avhandlinger i prosa i sitt Carmen de Moribus, men det ble senere slått fast at de var kopiert. Catonis Disticha ble til slutt tilskrevet en anonym forfatter kalt for «Dionysius Cato» (også kalt for «Catunculus») fra 200-tallet eller kanskje 400-tallet basert på bevis i et manuskript som Julius Caesar Scaliger (1484–1558) skrev om og som dog ikke eksisterer lenger, men som Scaliger fant autoritativ.
Benjamin Franklin studerte ganske sikkert Cato da han var elev ved Boston Latin School. Han siterer Cato i Poor Richard's Almanac og var overbevist om at de moralske rådene i en slik grad at han tenkte å trykke William Logans oversettelse kalt Cato's Moral Distichs Englished i Couplets i 1735, den første boken i de nye koloniene i Nord-Amerika. Om verkets begrensede behov i det moralistiske puritanske New England-koloniene har Franklin sagt:
Cato
Disticha eller distikoner betyr lukkede versepar, en poesiform i skrive vers på to linjer som består av heksameter og pentameter. Verket er en samling med råd som hver består av to heksameter i fire bøker. Catonis Disticha eller Cato er ikke spesielt kristen i sin karakter, men kan heller karakteriseres som monoteisme (læren om en gud).