cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Denver Broncos i NFL-sesongen 2018
Etter å ha startet sesongen 3–6 vant Broncos tre kamper på rad med et håp om å konkurrere for en plass i sluttspillet. Dette håpet ble derimot knust etter at cornerback Chris Harris Jr. og wide receiver Emmanuel Sanders pådro seg skader, og Broncos avsluttet sesongen med fire nederlag på rad for et sammenlagtresultat på 6–10, kun én seier bedre enn fjoråret.
Morgenröthe-Rautenkranz
Morgenröthe-Rautenkranz er en landsby i kommunen Muldenhammer i Vogtlandkreis i Fristaten Sachsen. Frem til 1. oktober 2009 var den også en selvstendig kommune. Stedet er offisielt en del av naturparken Erzgebirge/Vogtland. Det ligger nordøst for Klingenthal, sør for Zwickau og sørvest for Aue i Erzgebirge innenfor landskapet Vogtland. Sentrale stedsnavn er Morgenröthe, Sachsengrund i dalen Große Pyra, Rautenkrantz og Muldenhammer i nærheten av elven Zwickauer Mulde.
Denver Broncos i NFL-sesongen 2018
Broncos gikk glipp av sluttspillet for tredje år på rad, hadde to tapende sesonger på rad for første gang siden 1971–1972, og hadde tosifret antall nederlag for første gang siden 1966–1967, som resulterte i at hovedtrener Vance Joseph fikk sparken etter sesongen. Joseph gikk 11–21 i løpet av sine to sesonger som Broncos' hovedtrener.
Danmark under EM i friidrett 1974
Danmark deltok med 12 utøvere under EM i friidrett 1974 som ble arrangert 2.–8. september 1974 i Roma. Danmark tok to medaljer under mesterskapet.
Morgenröthe-Rautenkranz
Kommunen Morgenröthe-Rautenkranz ble opprettet i 1852 gjennom en sammenslåing av de to tidligere kommunene Morgenröthe og Rautenkrantz.
Paschendale
«Paschendale» er den åttende sangen på Iron Maidens album Dance of Death, utgitt i 2003.
Denver Broncos i NFL-sesongen 2018
Dette var også den 35. og siste sesongen under eier Pat Bowlen, som døde 13. juni 2019.
Endringer i administrasjonen
Tom Heckert Jr., som hadde holdt en stilling som director of pro personnel and senior personnel advisor siden 2013, sa opp 2. juli på grunn av helseproblemer og at kontrakten hans utløp. Heckert ble diagnostisert med amyloidose i 2015 og ble sykemeldt i andre halvdel av 2015-sesongen. Heckert døde 6. august 2018, 51 år gammel. Tidligere hovedtrener Gary Kubiak forble lagets eneste senior personnel adviser ut sesongen.
Paschendale
Sangen er basert på slaget ved Passchendaele i første verdenskrig. Sangen starter med en lys og høy gitarspilling, og varierer fra rolig synging til hard musikk, med alle instrumenter.
Denver Broncos i NFL-sesongen 2018
Salg av eierandel
Den 21. mars 2018 annonserte Broncos at John Bowlen, bror av majoritetseier Pat Bowlen, hadde valgt å selge sin minoritetsandel tilbake til laget. Laget publiserte en pressemelding: "«The Denver Broncos have reached an agreement to purchase a portion of minority owner John Bowlen's share of the team, pending final approval from the NFL that is expected in the next few days. This transaction further consolidates Pat Bowlen's majority, controlling ownership interest in the Broncos while keeping 100 percent of the team in the Bowlen family. The acquisition of this share is independent of Mr. Bowlen's succession plan that is being administered by the Pat Bowlen Trust. John has been a great partner for many years, and we are very pleased he will remain a minority owner of the Denver Broncos.»"
Myklebustdalen kraftverk
Myklebustdalen kraftverk er et vannkraftverk i Kvinnherad kommune i Vestland.
Denver Broncos i NFL-sesongen 2018
Draft
Til tross for tidlige rapporter om at Broncos kom til å drafte en quarterback valgte Broncos å holde seg til Case Keenum, Paxton Lynch og Chad Kelly på vei inn i treningsleirene.
Udraftede free agents
Alle udraftede free agents ble signert etter NFL Draft i 2018 var over 28. april med mindre annet er notert.
Myklebustdalen kraftverk
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på 135 meter i Mattiselva.
Denver Broncos i NFL-sesongen 2018
Terminliste
Merk: Divisjonsmotstandere er i fet tekst.
Lagledere
Kilde for seksjonen: Denver Broncos' offisielle nettside.
Myklebustdalen kraftverk
Installert effekt er 230 kW. Årsproduksjon er 1 GWh.
Denver Broncos i NFL-sesongen 2018
Spillere utvalgt til Pro Bowl og All-Pro
Linebacker Von Miller og running back Phillip Lindsay ble utvalgt til Pro Bowl 2019, og linebacker Bradley Chubb, cornerback Chris Harris, Jr. og wide receiver Emmanuel Sanders ble utpekt til alternates. Miller ble også stemt til All-Pro 2018s andrelag. Lindsay ble den første udraftede nykommeren i ligaens historie til å bli utvalgt til Pro Bowl, men måtte stå over kampen etter å ha skadet håndleddet i Broncos' nest siste kamp i sesongen. Sanders deltok ikke på grunn av en revnet akillessene som avsluttet sesongen hans 5. desember.
Sage kraftverk
Sage kraftverk er et vannkraftverk i Dalsdalen i Luster kommune i Vestland.
Denver Broncos i NFL-sesongen 2018
Spillere utvalgt til Pro Bowl og All-Pro
Den 16. januar 2019 ble Casey Kreiter den første long snapperen noensinne til å bli valgt til et Pro Bowl. Fem dager senere ble Harris utvalgt til Pro Bowl som erstatning for New England Patriots' cornerback Stephon Gilmore. Harris ble erklært frisk etter en brukket fibula førte til at han gikk glipp av Broncos' fire siste kamper i sesongen.
Sage kraftverk
Det startet produksjonen i 2001 og erstattet da et eksisterende kraftverk på samme sted som var bygget i 1939.
Installert effekt er 8,5 MW. Midlere årsproduksjon er på 35 GWh.
Kraftverket er eid av Luster Energiverk og Luster kommune.
Eva Perón
María Eva Duarte de Perón (alias María Eva Ibarguren, men best kjent som Evita (Lille Eva); født 7. mai 1919 i Los Toldos i Argentina, død 26. juli 1952 i Buenos Aires) var en argentinsk skuespiller, sanger og presidentfrue. Hun var gift med general Juan Perón. Eva Perón fikk stor betydning for den politiske utviklingen i Argentina.
Bakgrunn
Hun var datter av en fattig bonde og en kokerske, kom 15 år gammel til Buenos Aires, fast besluttet på å bli filmstjerne. Selv om hun hurtig ble kjent, rakk ikke hennes talent til stjernestatus før etter at hun hadde giftet seg med Perón.
Personkult
Da han ble utnevnt til president i 1946, fikk Eva Perón en overveldende mottagelse blant folket i landet, som så henne som en slags helgen. I sin kamp for de fattige ble hun landets mektigste, mest omtalte og populære kvinne.
En personkult uppstod omkring paret. Evita Perón deltok aktivt med å bygge myten om seg selv. Hun omformet sin historiske bakgrunn og så til å bli fotografert når hun deltok i veldedighetsarbete i slumområdene. I virkeligeheten bistod hun desto mer sin mann i maktkamper og utrenskninger.
Hun ble et moteikon kjent for eksklusive kreasjoner og smykker. I 1951 ble hun nominert til posten som visepresident, men hæren motsatte seg dette, og Eva Perón avslo nomineringen.
Kort tid før sin død ble hun tildelt tittelen «Spirituell leder av nasjonen Argentina». Det ble foreslått for Evita at hun kunne la seg balsamere etter sin død, og Pedro Ara, som var en respektert spansk patolog, ankom mens hun ennå var i live, slik at han kunne ta fatt på oppgaven straks hun døde. Hun døde av livmorskreft i 1952.
Personkult også post mortem
Etter balsamering lå hun på utstilling i arbeidsministeriet i tretten dager, mens folk stod i kø for å se henne. Til en anslått pris på 100 000 dollar tok Pedro Ara nå fatt på andre runde i balsameringen. Gjennom et helt år fylte han vevet hennes med konserveringsmidler. Voks ble brukt på den døde både innvendig og som et utvendig lag.
I 1955, da general Aramburu tok makten med et kupp, fant kuppmakerne den døde Evita, ikke i sin kiste eller i kapellet som var bygget for henne, men på et alter i et kontor. Rykter gikk om at kuppmakerne hadde kastet den døde på sjøen eller gravd henne ned, men i 1957 ble hun sendt til Italia. Med på skipet var en argentinsk kvinne som hevdet at avdøde var en italiensk enke ved navn Maria Maggi, og under dette navnet ble Evita gravlagt på Musocco-kirkegården i Milano.
I 1971 ble kisten fraktet til Spania, der Peron hadde søkt tilflukt med sin nye kone, Isabelita Peron, og fått tillatelse fra Franco til å gravlegge sin første kone. Det ble hevdet at da kisten ble åpnet, var avdøde ødelagt av hammerslag og knivstikk, og dekket med kalk. I 1973 ble Peron bedt om å vende tilbake til Argentina og overta som president, men han levde bare ni måneder.
En kult hadde dannet seg rundt Evitas minne. Fire år tidligere var general Aramburu blitt kidnappet og drept av venstreorienterte terrorister, los montoneros. Nå kidnappet denne gruppen generalen enda en gang – de stjal liket hans, og nektet å levere det fra seg før Evita kom hjem til Argentina.
Film
Andrew Lloyd Webber har laget musikken til musikalen Evita basert på hennes livshistorie. I filmversjonen spiller Madonna tittelrollen.
S-75 Dvina
S-75 Dvina (russisk: С-75 Двина, NATO-navn Guideline, Pentagon-kodenavn SA-2) var et sovjetisk luftvernmissil benyttet av Egypt og Nord-Vietnam på 1960-tallet og 1970-tallet mot Israel og USA. Lockheed U-2-piloten Francis Gary Powers (U2-saken) ble nedskutt av et sovjetisk Dvina-missil.
En radar på bakken måler avstand og vinkel til målet, og en høydemåler måler hvor høyt målet er over bakken. Et ildledersystem kalkulerer kursen til missilet og fjernstyrer det til målet for sammenstøt. Systemet er regnet for å være sårbart for elektroniske angrep.
De åtte banner
De åtte banner (mandsjuisk: Gūsa, kinesisk: 八旗, pinyin: Baqí) var forvaltningsenheter i Kina under Qing-dynastiet, og gjaldt for det mandsjuiske herskerfolket. Alle mandsjuer tilhørte et av de åtte banner. Opprinnelig var systemet knyttet til stammetilhørighet, men det tok ikke lang tid før den militære organisasjon fulgte samme raster idet hvert banner ble forpliktet til å stille et visst antall soldater til nasjonens rådighet. Det hankinesiske motstykket til de mandsjuiske åtte banner var det grønne banner.
Det var herskeren Nurhaci som innførte bannersystemet tidlig på 1600-tallet. Senere skulle det bli en av de viktigste bærebjelker i Qing-dynastiets samfunnsorden. De åtte bannerne hadde både militære og sivile oppgaver. Til å begynne med var det fem bannere som var understilt keiserlige prinser, men etterhvert ble alle åtte umiddelbart understilt keiseren.
Etter at Kina ble erobret av mandsjuene i 1644 skjedde det en tiltagende profesjonalisering og byråkratisering av de mandsjuiske bannere. Etterhvert ble både hankinesere og mongoler opptatt i bannerne. Rundt år 1700 var 65 % av alle bannermenn kinesere, 19 % var mongoler og bare 16 % mandsjuer. Ikke desto mindre innehadde sistnevnte gruppe 2/3 av alle høyere statlige embeder. Kinesere ble ikke betrodd høyere administrative oppgaver, uansett bannertilhørighet.
De største og viktigste bannergarnisonene under Qing-dynastiet lå i Beijing, Xi'an og Hangzhou. Det var også stasjonert viktige enheter i Mandsjuria, Yunnan, langs Yangzifloden og langs Keiserkanalen. Enhetene var oppbygd hierarkisk. Den minste enheten var på 300 mann og ble kalt niru (Zuǒlǐng, 佐領). En gruppering av fem niru ble kalt jalan (Cānlǐng, 參領). Fem jalan ble så til et banner (Gūsa; Qí, 旗). Dette rasteret er imidlertid bare retningsgivende; det var tidvise og varierende avvik fra det.
Med tidens løp ble mange kinesiske og mongolske bannerenheter tilbakeført til sivilstanden, eller integrert i det grønne banners hær. Mot slutten av Qing-dynastiet ble alle som var tilhørige ett av de åtte banner, uansett nasjonal bakgrunn, betraktet som mandsjuer av de kinesiske republikanere.
Under Kinas erobring på 1600-tallet var bannersystemet et slagkraftig militært redskap, men det forvitret etterhvert. Under opiumskrigene og Taipingopprøret fremstod de som heller uegnede for 1800-tallets mooderne krigføring. Dermed gikk Qing-keiserne over til et militærsystem med en hær bygd opp etter vestlige forbilder. Formelt bestod bannersystemet likevel til dynastiets undergang i 1911.
The Dancing Girl
The Dancing Girl er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Allan Dwan.
Handling
Drusilla Ives, en ung kveker-kvinne som bor på en isolert øy. Men hun reiser fra øya for å begynne som tjenestepike for den sparsommelige hertugen av Guisenberry i London. Drusilla innser snart at hun blir tiltrukket av den travle byens natteliv. Når hertugen oppdager at hun også er en god danserinne, hjelper han henne med å bli mer profesjonell.
På kort tid blir Drusilla kjent under navnet Diana Valrose, byens favoritt-danserinne. Dessverre finner hennes veldig strenge far og hennes kveker-forlovede, John Christison, også ut av dette. Faren hennes forbanner sin egen datter, og kjæresten hennes gifter seg heller med Drusillas søster Faith. Det oppstår også en rekke andre komplikasjoner.
Xantholinini
Xantholinini er en gruppe av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Middelsstore, lange og slanke, kortbeinte, blanke kortvinger. Hodet er forholdsvis langt og smalt.
Levevis
Xantholinini lever på bakken, mellom løvstrø, under steiner eller lignende. Den smale kroppsformen og de korte beina gjør dem godt egnet til å ta seg fram i trange passasjer. De er revodyr som eter andre smådyr.
Johanna Bugge Berge
Johanna Bugge Berge (født 1874 i Kristiania, død 1961 i Skien) var en norsk bokillustratør og kunstmaler.
Hun var datter av professor Sophus Bugge og hustru Karen Sophie Schreiner (25. april 1835 – 3. januar 1897). Hennes bror var professor Alexander Bugge. Hun vokste opp i Josefines gate i Homansbyen i Kristiania.
I 1908, året etter farens død, giftet Johanna seg med folkloristen Rikard Berge. Hun laget blant annet bokillustrasjoner for sin manns bøker, bl.a.: Norske eventyr og sagn (1909), Norskt bondeliv i segn og sogu (1910), Norske folkevisur (1911) og Norske eventyr og sagn. Anden samling (1913), med motiver fra norsk folkekunst.
Johanna Berge samlet også selv ballader i Telemark. Flere av hennes originaloppskrifter finnes bevart ved Telemark Museum.
Rocksteady
Rocksteady er en musikksjanger som har sin opprinnelse i Jamaica rundt 1966.
Josep Borrell Fontelles
Josep Borrell Fontelles (født 24. april 1947) er en spansk politiker (PSOE). I juni 2018 ble han utenriksminister i regjeringen ledet av statsminister Pedro Sánchez. Han er fra 1. desember 2019 Den europeiske unions høye representant for utenriks- og sikkerhetspolitikk.
Borrell har tidligere vært medlem av Europaparlamentet i den sosialistiske gruppen. Han ble valgt til president for Europaparlamentet den 20. juli 2004, og etterfulgte da Pat Cox. Det skjedde etter en avtale mellom sosialister og konservative om å dele presidentposten i valgperioden 2004–2009. I den siste halvdel av perioden, fra januar 2007, overtok den tyske konservative politikeren Hans-Gert Pöttering presidentvervet.
Han ble i juni 2019 av Det europeiske råd nominert og senere valgt som Den europeiske unionens høye representant for utenriks- og sikkerhetspolitikk. Den formelle utnevnelse i vervet krever godkjennelse av den valgte presidenten for Europakommisjonen.
Bakgrunn
Han ble født inn i en bakerfamilie i de katalanske Pyreneene, og kombinerte skolegangen med å arbeide i bakeriet. I sin ungdom arbeidet han som bygningsarbeider i Düsseldorf, landbruksarbeider i Danmark, oppvaskarbeider i London og drueplukker i Frankrike.
Å være ung er for jævlig
Å være ung er for jævlig (tysk originaltittel: Christiane F. – Wir Kinder vom Bahnhof Zoo – på norsk «Vi barna fra Bahnhof Zoo») er en biografisk bok utgitt i 1978 av magasinet Stern med utgangspunkt i en serie reportasjer fra 1975 til 1978. Boka kom på norsk i 1980. Den beskriver situasjonen til narkotikaavhengige barn og ungdommer gjennom eksempelet Christiane Felscherinow fra Gropiusstadt i Berlin-bydelen Neukölln. Bokas tittel viser til Bahnhof Zoo, som på 1970- og 1980-tallet var et sentralt møtested for narko- og barneprostitusjonsmiljøet i Berlin.
Bokas forfattere er Kai Hermann og Horst Rieck, som skrev den på bakgrunn av intervjuer med Christiane F. som ble tatt opp på bånd, men i flere utgaver av boka utelates deres navn. Boka er skrevet med hovedpersonen Christiane som jeg-forteller og fremstår av den grunn som en selvbiografisk beretning. Førstepersonsfortelleren er også et virkemiddel som forsterker inntrykket av forholdene som skildres.
Boka skildrer minutiøst og med tydelige ord den heroinavhengige jentas historie. Kretsen av personlige og sosiale problemer, rusmiddelavhengighet, forråelse, kriminalisering og prostitusjon blir beskrevet. Også jentas familie og personer i hennes nærhet, som sosialarbeidere, terapeuter og politibetjenter, kommer til orde.
Thecesternus
Thecesternus er en slekt av snutebiller.
Å være ung er for jævlig
Innledningen er skrevet av Horst-Eberhard Richter. Boka var den første i sitt slag og gav et bredt publikum innblikk i narkotikaproblematikken.
Thecesternus
Utseende
Middelsstore (5-11 millimeter), avlange, knudrete, matt gråbrune snutebiller.
Å være ung er for jævlig
Boka er oversatt til flere språk. I 1981 ble den filmatisert under samme navn.
Thecesternus
Levevis
Larvene lever i jorden, av ulike slags røtter, mens de voksne billene gnager på blader og knopper av mange forskjellige planter. De voksne billene har et allsidig kosthold, og er sjelden knyttet til spesielle plantearter. De kan finne sunder steiner og også på møkk.
Å være ung er for jævlig
Kilder
Christiane F.
Thecesternus
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Nord-Amerika.
Tannenbergsthal
Tannenbergsthal er en landsby i Vogtlandkreis i Fristaten Sachsen, Tyskland. Frem til 1. oktober 2009 var det også en selvstendig kommune, som ble slått sammen med Hammerbrücke og Morgenröthe-Rautenkranz til den nye kommunen Muldenhammer.
Sportsklubben Brann i 1998
Sportsklubben Brann i 1998 inneholder samtlige spillere, tabell og kamper som Sportsklubben Brann spilte i fotballsesongen 1998.
Gustav Wentzel
Nils Gustav Wentzel (1859–1927) var en norsk maler.
Wentzels virke som maler strakte seg fra en betydelig innsats under naturalismens gjennombrudd i 1880-årene gjennom nyromantikken til sene år hvor han mest gjentok dekorative vinterlandskap. Kunsthistorikerne ser ut til å være enige om at Wentzels beste bilder er fra hans første, tidlige periode, malt med en påfallende detaljrikdom og presisjon, svarende til de naturalistiske ideene på 1880-tallet. Et karakteristisk eksempel på dette er Snekkerverksted (1881). Det at dette bildet ble refusert av Christiania Kunstforening, regnes ofte som foranledningen til etableringen av den kunstnerstyrte Høstutstillingen. Bildet henger i Nasjonalmuseet, sammen med Frokost (1882) og Frokost II (1885).
Han ble tidlig anerkjent som den fremste i sin generasjon, og fikk etter hvert flere av sine 1880-tallsverk innkjøpt av Nasjonalgalleriet. Livet var likevel i perioder preget av dårlig økonomi. Han bodde i Kristiania, Paris, Asker, Vågå og Lom.
Elias Storm
Elias Storm (født 19. juli 1979 i Stockholm) er en svensk fotballspiller som spiller i forsvar.
Gustav Wentzel
Liv
Gustav Wentzels far Jørgen Anton Wentzel var håndverker, salmakermester og gårdeier på Grønland i Oslo. Familien hadde i utgangspunktet god økonomi, men uheldige omstendigheter gjorde at Jørgen Wentzel gikk konkurs. De reetablerte seg i Pilestredet 21, hvor moren Anne Sophie Gustavsdatter, født Grepperud, drev kjøttforretning. Paret hadde sju barn, hvorav Gustav var den eldste. Gustav Wentzel var tremenning med malerkollegaen Ludvig Karsten.
Elias Storm
Kom til Djurgårdens IF før 2002-sesongen, men ble lånt ut i høsten 2005 og høsten 2006, på grunn av lite spilletid. Etter 2006-sesongen gikk kontrakten ut, og han fulgte klubbkameraten Abgar Barsom til det greske andredivisjonslaget Messinaikos. Her ble han veldig kort, på en seksmåneders kontrakt, før han kom til FK Haugesund. Han ble i klubben ut 2009-sesongen.
I tiden i Djurgården spilte Storm blant annet mot Juventus i den tredje kvalikrunden til Champions League 2004.
Meritter
* Det er uklart hvor mange av gullene Storm faktisk fikk, grunnet lite spilletid.
Gustav Wentzel
Liv
Fra han var 15 år gammel, gikk Gustav i murerlære, fordi han hadde planer om å utdanne seg til arkitekt. Samtidig tok han tegneundervisning, med samme formål. Han fikk sitt svennebrev, men valgte heller videre kunststudier.
Kunstnerspire i 1880-årene
Fra 1878 til 1880 var han elev hos maleren Knud Bergslien, som så mange andre unge kunstnere i den såkalte mellomgenerasjonen. Wentzel hadde da vært elev ved Tegneskolen fra 1875; det siste året før han begynte hos Bergslien hospiterte han trolig i den mer prestisjefylte «modellklassen» hos læreren Julius Middelthun. Bergslien (1827–1908) hadde overtatt Johan Fredrik Eckersbergs private malerskole ved Eckersbergs død i 1870. Skolen, som lå i bygården kalt «Pultosten» i Lille Grensen nr. 7, var i realiteten landets første kunstutdannelse, og mottok fra 1863 en viss statsstøtte mot at den hadde noen friplasser for ubemidlede. I denne elevtiden ble han både av læreren Middelthun og kameratene beskrevet som flittig og med energisk arbeidsiver.
Wentzels første offentlige maleri, På kommoden, ble stilt ut i Albert Cammermeyers bokhandel høsten 1879. Samme år malte han også fire interiører fra morens hjemgård Grepperud i Høland. Ydstie peker på at tre av de fire er karakteristiske for Düsseldorferskolens bildesyn: Motivene er anlagt som små titteskap der fondveggen ligger parallelt med bildeplanet. Wentzel tilhørte en krets jevngamle kunstnere som møttes i billedhuggeren Rolf Skjeftes (1856–86) atelier i Akersveien 2, kalt «Mangelgården». Herfra malte han flere bilder, hvorav Et billedhuggeratelier (1883) og Dagen derpå (1883) er de mest kjente, begge med Skjefte som modell. Også motivet på Sjakkspillere (1886) er hentet fra samme kunstnerkrets. Dette miljøet er kjent gjennom Herman Colditz' (1861–89) roman Kjærka (1888), som av Kitty Wentzel blir referert som en nøkkelroman med Wentzel til stede under navnet Gunnar Moen. Også Edvard Munch (alias «Nansen»), Harald Bertrand, Lorentz Norberg, Thorvald Torgersen, Frederik Macody Lund, Lauritz Haaland og forfatteren selv opptrer etter hennes mening i romanen. Rolf Skjefte er hovedperson i romanen, som utspiller seg vinteren 1883/84, på et tidspunkt da flere av disse kunstnerne var ved å slå igjennom.
Flere av Wentzels jevnaldrede etablerte et ateliersamarbeid i «Pultosten» etter å ha fullført utdannelsen hos Bergslien. Her hadde også Krohgs atelier, og han ga uformell veiledning til mange av dem. Wentzel deltok ikke i ateliersamarbeidet. Derimot bemerker Ydstie at han i denne tiden påfallende ofte bruker familien som modeller; han disponerte ikke et eget atelier og hadde neppe råd til modeller.
Sommeren 1880 reiste Wentzel på sin første studiereise. Med Harald Bertrand og Jacob Lofthus som reisefølge gikk ferden til Hardanger og Telemark. Kitty Wentzel skriver : «Det var Tidemand som lokket ham, Tidemand hvis bilder han alt fra guttedagene trofast hadde kopiert med blyant og som i alle år samme vært den unge kunstners ideal.» Året etter reiste han til Kvitsøy, med støtte fra Schäffers legat. Sammen med Harald Bertrand besøkte han kollegaen Lauritz Haaland, og her malte Wentzel blant annet I fiskernaustet (1881), som eies av Nasjonalgalleriet. I 1882 reiste han til Valdres, hvor han malte Verdens Gang, et interiør fra Hegge stavkirke og noen landskapsmalerier. Reisen til Valdres kan ha kommet i stand etter råd fra kunstkritikeren Andreas Aubert, som var opptatt av at norsk kunst måtte speile det særegent norske, og støttet Wentzels arbeid med et «moderne folkelivsmaleri». I 1881 fikk han solgt sitt første bilde til en institusjonell kunde: I musikktimen ble kjøpt av Kristiania Kunstforening.
Sammen med flere andre fra kunstnerkretsen deltok han i Frits Thaulows «friluftsakademi» i Modum sommeren 1883. Her var (ifølge Kitty Wentzel) Munch, Jørgen Sørensen, Ragnvald Hjerlow, Oscar Lærum, Halfdan Strøm, Kalle Løchen og Fredrik Borgen. I disse tidlige 80-årene malte han også noen friluftsmalerier fra bymiljøet.
Kunstnerliv i Paris og Asker
Han var i Paris våren 1883 og våren 1884, første gang med bidrag fra Thaulow, andre gang med støtte fra Schäffers legat. Ved det andre besøket var han elev av William Bouguereau ved Académie Julian. I Paris laget han bare ett enkelt interiør, i 1884. Samme år malte han i Numedal, og i løpet av dette året laget han to kopier av Tidemands Oppstandelse, som altertavler til Bakke kirke (Øvre Eiker) og Skedsmo kirke.
Han fikk Statens reisestipend i 1887, og igjen i 1888, og oppholdt seg i Paris 1888–89, da han var elev ved Académie Colarossi med lærerne og. På denne tiden hadde han rukket å bli en etablert kunstner som ble regnet med i den norske kunstverdenen, og hans bidrag til Høstutstillingen i 1885 (Interiøret Kveldsstemning), 1886 (En furumo og Ved mølledammen, begge fra Høland) og 1887 (Konfirmasjonsgilde, Nasjonalgalleriet) ble fremhevet og bemerket av blant annet Andreas Aubert. Under oppholdet i Paris møtte han den 9 år yngre Christiane Marie Bætzmann (Kitty Wentzel, 1868–1961), som han giftet seg med 17. mai 1889. Hun var datter av Frederik Bætzmann, Aftenpostens daværende Paris-korrespondent, som senere ble redaktør i avisen. Kitty hadde bodd i Paris med sin familie siden 1878 og hadde gått på klosterskole, og senere fått undervisning ved Académie Colarossi 1887–89. Hennes kunstneriske innsats ble beskjeden, kun med deltagelse på Høstutstillingen i 1894, 1895 og 1900, med byster og mindre skulpturer. Hun er avbildet på Gustav Wentzels maleri  Fra atelieret (1893), hvor hun arbeider med en liten skulptur av deres eldste barn.
Ekteparet reiste hjem til Norge sommeren 1889, og oppholdt seg i Hallingdal den samme sommeren. Blant arbeidene herfra regnes særlig Dugurd som et viktig bilde; det var eid av St. Annen Museum i Lübeck, hvor det gikk tapt i en brann i 1942. Solnedgang, Hallingdal ble utstilt på Høstutstillingen samme høst. Ekteparet bosatte seg i Geitemyrsveien 48 høsten 1889. Høsten 1890 arrangerte han sin første separatutstilling i Det Norske Studentersamfunds Store Sal. Utstillingen omfattet 56 arbeider fra perioden 1879–90, hvorav 30 ble solgt på en auksjon ved utstillingens avslutning 15. desember. Slike retrospektive salgsutstillinger var vanlige på den tiden.
De fikk sitt første barn, Jørgen, i 1890. Sommeren 1891 gjorde han en studiereise til Valle i Setesdal. Her malte han blant annet det store folkelivsmotivet Dans i Setesdal, som eies av Nasjonalgalleriet. Wentzels bodde i Asker fra 1892 til 1901, og igjen delvis fra 1904 til 1913, og var der en del av Askerkretsen, hvor Hulda og Arne Garborgs hjem Labråten var sentrum. Vennskapet med Garborgs er blant annet synliggjort ved at Wentzel malte et bilde av Garborgs sønn, Tuften på ski, som fremdeles henger i Labråten.
Kitty Wentzel (1956) skriver om perioden i Asker: I Asker fant han snøen. [...] Askervinteren revolusjonerte helt hans tidligere innstilling. Snøen var ikke hvit, og skyggene var ikke svartblå ... det var farger, herlige og vidunderlige, i alle palettens avskygninger. Og da han var blitt venner og kjent med snøen, gikk det fort fremover. Han dro omkring med staffeli og malerkasse på ryggen, med fargene i bukselommen så de ikke skulle stivfryse. Rundt om tårnet motivene seg opp. For vel er Asker herlig om sommeren, men enda skjønnere om vinteren.»
Et av hans vinterbilder fra Asker vakte særlig oppmerksomhet: En sjømanns siste ferd (1896), som dels ble kritisert fordi begravelsesfølget i sledene over isen fører rene norske flagg, og dels ble berømmet internasjonalt. Bildet ble utstilt i Paris og innkjøpt av den franske stat, og er i dag i samlingen til Musée d'Orsay i Paris. I denne første Asker-perioden hadde han også oppdrag for Nordahl Rolfsens Lesebok for Folkeskolen (1892–95), i J.B. Bulls Norske Folkelivsbilleder (1897) og andre illustrasjonsoppdrag.
Han reiste til Setesdal igjen i 1899. I 1901 fikk familien en uventet inntekt som gjorde dem i stand til å reise til Italia noen måneder. De reiste over München, kom til Venezia i juni, og tilbrakte størstedelen av tiden i Roma. Turen var for det meste en skuffelse, med sykdom, pengesorger og dårlig vær. Hjemreisen gikk via Paris, hvor de feiret jul sammen med Oda og Christian Krohg. Familien ønsket å bruke tid i Paris, og Gustav Wentzel hadde fått tilbud om å dele atelier med Krohg, men da Nasjonalgalleriet for tredje gang avslo å kjøpe Frokost (1882), var det klart at de ikke kunne finansiere Paris-oppholdet.
Associação Académica de Coimbra – OAF
Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, også kjent som bare Académica de Coimbra, er en portugisisk fotballklubb fra byen Coimbra i distriktet med samme navn. Klubben ble grunnlagt i 1876 og lagets draktfarger er helsvarte, mens bortedraktene er helhvite. Académica de Coimbra spiller sine hjemmekamper på Estádio Cidade de Coimbra.
Historie
Klubben ble grunnlagt i 1876 av studenter ved Universitetet i Coimbra og tok sin klubbfarge fra de helsvarte dressene som studentene bar ved universitetet. Laget bestod hovedsakelig av studenter frem til 1970-tallet, da fotballen i Portugal ble profesjonalisert, og det portugisiske samfunnet gjennomgikk flere endringer som følge av nellikrevolusjonen. Klubben hadde til da vært tilnærmet fast i landets øverste divisjon, men besøkte deretter divisjonen under en rekke ganger.
Deres største sportslige bragd var da klubben vant det nasjonale cupmesterskapet Taça de Portugal i 1939. Académica de Coimbra kom også på sølvplass i serien bak SL Benfica i 1967. Klubbens største europeiske bragd var da klubben kvalifiserte seg til kvartfinale i cupvinnercupen i 1970.
Gustav Wentzel
Kunstnerhøst i Vågå og Lom
Da familien Wentzel kom hjem fra Italia og Paris på ettervinteren 1902 var Hasselbakken solgt på tvangsauksjon, ettersom leieinntektene ikke kunne dekke løpende utgifter. Familien flyttet etter dette for første gang til Vågå «en dag sist i november» i 1902. Familien bodde den første vinteren på Nordigard Sandbu, og fra sommeren 1903 på Kvarberg. Wentzel malte flere motiv fra arbeidsliv og gårdsinteriører her. Det mest bemerkede arbeidet fra dette oppholdet er imidlertid Utvandrere (1903).
Wentzel leverte i alt 85 bilder til en kunstauksjon våren 1904, men opplevde et katastrofalt dårlig salg: 12 bilder ble trukket tilbake, mens de øvrige gikk for en snittpris på 25 kroner. Han skrev hjem «Jeg føler mig færdig. Jeg har tapt troen på mig selv og på min kunst. Jeg ser ingen utvei på noen kant».
Etter å ha bodd to år i Vågå vendte familien tilbake til Asker i 1904. Denne gang bosatte de seg i eiendommen Borgen som Wentzel hadde kjøpt noen år tidligere, sammen med bokhandleren Bernhard Dybwad (1861–1940). I denne andre Askerperioden mottok han St. Olavs Orden 6. oktober 1908, dagen før 49-årsdagen. Kitty Wentzel skriver i sin biografi om eksmannen at «året 1910 oppløste vi hjemmet»; men samlivet var de facto opphørt i 1908, da hun mot hans vilje tok et års opphold som guvernante i USA med parets yngste sønn.
I 1910 vikarierte han et års tid for Harriet Backer på hennes malerskole, og vinteren 1910–11 fikk han med hennes hjelp et stipend som gav ham anledning til å oppholde seg i München, hvor han gjenså vennen Ludvig Skramstad. Tilbake i Norge bodde han en periode i Båstad før han i 1913 flyttet til Vågå. I 1915 flyttet den eldste sønnen Jørgen med sin familie til Høgbrenna i Lom. Wentzel besøkte dem ofte, og i 1919 kjøpte de Furuheim, hvor han fikk sitt eget, siste atelier. I 1923 bosatte eks-kona Kitty Wentzel seg også i Lom, hvor hun kjøpte plassen Haukdalen sammen med deres yngste sønn Bjørn.
Wentzels siste år var preget av pengenød, og for å holde kreditorene stangen malte han raske bilder. Men samtidig trivdes han i fjellbygda; han ble møtt med respekt og møtte selv sine nye sambygdinger med respekt. Interiør fra Lom kirke (1925) ble det siste gode bildet hans. En kjevebetennelse førte til et sykehusopphold på Lillehammer, og her døde han av en lungebetennelse.
Kunst
Leif Østby, som har skrevet om Wentzel i flere sentrale oppslagsverk, har delt inn hans arbeider i flere perioder eller tematiske avsnitt: I 1880-årene for det første «den intime og tilforlatelige skildring av hovedstadens jevne småborgerskap», hvor flere av motivene er hentet fra hans eget barndomshjem; for det andre en motivkrets knyttet til kunstnermiljøet, som i og for seg bare omfatter tre malerier; for det tredje «solid folkelivsskildring». Arbeidene fra og med Dans i Setesdal (1891) preges av 1890-tallets sans for de nyromantiske strømninger. Østby er skeptisk til Wentzels vintermalerier fra 1890-årene som han mener viser «mer sans for en utvendig fargeeffekt enn preget av virkelig fordypelse». Østby gir ingen egentlig karakteristikk av Wentzels arbeider etter 1903 – som for det meste besto av landskaper og bondestueinteriør fra Vågå og Lom.
Naturalistiske interiører
Wentzels mest anerkjente bilder er alle malt i hans tidligste periode, på 1880-tallet. Et fellestrekk er en påfallende detaljrikdom og presisjon i detaljene, svarende til de naturalistiske ideene på 1880-tallet. Flere kunsthistorikere legger vekt på hvordan disse bildene fra barndomshjemmet og «småborgerskapets» familiemiljø både har en kulturhistorisk dokumentasjonsverdi ved siden av sin kunstneriske kvalitet, og at Wentzel bringer et nytt stoff inn i kunsten: «En hel samfunnsklasses daglige liv, en samfunnsklasse som ennu ikke har hatt noen maler her i landet». Ydstie (1999) sier at «Gjennom å skildre det tilsynelatende intetsigende får Wentzel oss til å se skjønnheten i hverdagslivets prosaiske banaliteter: En mor skjærer brød til sitt barn», og fortsetter med at «sett i relasjon til Krohg er Wentzel en lavmælt kunstner. Det er som den vare, og ofte humoristiske, iakttager av menneskelivets små ting han har gitt oss sitt høyst personlige bidrag til norsk kunsthistorie.»
Et karakteristisk eksempel på de naturalistiske interiører er Snekkerverksted (1881), som Wentzel fant motivet til i bakgården til foreldrehjemmet i Pilestedet 21. Både dette og andre bilder blir av mange oppfattet som en ureflektert, dokumentarisk gjengivelse, «rene utsnitt av virkeligheten», som Sigurd Willoch formulerte det. I opposisjon til dette understreker Ydstie (1999) både at Wentzel «baserer sine gjennomarbeidede interiører på en relativt habil innsikt i sentralperspektivet» og at gjenstandene i blant annet Snekkerverksted vitner om en bevisst komposisjon som setter snekkeren inn i yrkesgjenstandenes livsløp: han er flankert av to tvinger, til venstre en som limer sammen råmaterialet, til høyre en som reparerer et gammelt møbel. Ydstie peker på at også «andre billedelementer griper ut over det rent hverdagslige»: et eksemplar av den radikale avisen Verdens Gang og portrettet av nasjonalisten Herman Foss. Tilsvarende er Et billedhuggeratelier (1883) ikke bare en objektiv registrering av virkelighet, men en bevisst komposisjon som både ivaretar en refleksjon omkring kunstnerrollen, og som spiller på kontrasten mellom de kjølige gipsarbeidene på veggen og den nakne modellen i forgrunnen.
Også I musikktimen (1881) og Et konfirmasjonsgilde (1887) henter motiv og modeller fra hans egen familie. «Det er bilete som uttrykker einskildmennesket sitt tilhøve til den nære verda, til dei tinga og dei menneska det lever millom» (Kongsrud). Ydstie (1999) karakteriserer konfirmasjonsgildet som «en streng billedoppbygning, kombinert med en reflektert anvendelse av rene farger».
Bortsett fra Ydstie (1995) finnes det ingen publiserte analyser av Wentzels portretter.
Fra lokalfarge til lysvirkning
De tidlige arbeidene vekt på lokalfarge og stofflighet. Dette kommer først til uttrykk i debutarbeidet På kommoden (1879), som framstiller en konkylie i et stilleben. Christian Krohg sier at «Allerede konkylien, hvor han hadde frydet seg i riktig å treffe den hvite håndhet og glans» og at «i sine senere bilder viste han en større sikkerhet og enda mer utvikler sans og følelse for karakteriseringen av stoffenes innbyrdes forhold – bløthet, ullenhet, glatthet, etc. En stor interesse for overflatens gjengivelse i sitt riktige vesen. Ingen norsk maler har brakt det så vidt i den henseende som han». Også Snekkerverksted og Frokost I utmerker seg ved «nitid stoffkarakteristikk og inntrengende valørstudium» (Østby i NBL1, 1977).
Overgangen fra vekt på stofflighet og lokalfarge til vekt på lysvirkninger fremstilles som et vendepunkt i Wentzels verk. Leif Østby (1986) skriver at «møtet med den nye franske kunst i 1883 og -84 ble iallfall et stykke på vei en malerisk frigjøring ... han fikk en mer utviklet sans for atmosfære og koloristiske verdier». Knut Berg mener at «etter studiebesøk i Paris og deltagelse på friluftsakademiet på Modum får Wentzel øynene opp for fargene og lyset.» Både Østby og Berg bruker de to Frokost-maleriene som eksempel på stilskiftet. Østby (1986) mener at «i det gule lampelyset dominerer belysningsfargene helt over lokalfargene» i 1885-bildet, mens Berg skriver at «uten å gi opp sin sans for miljøbeskrivelse og den realistiske detaljgjengivelse har han fått et langt bedre grep på helheten ... Særlig fint har han fått fram kontrasten mellom det varme, gule innelyset og det sterke klare utelyset, et problem som opptok mange av tidens malere.»
Bilder fra kunstnermiljø
Wentzels bilder fra kunstnermiljø er få, og kan nevnes summarisk. Flere av dem har også biografisk interesse. Først Et billedhuggeratelier (1883) og bakrusmaleriet Dagen derpå (1883), begge med Rolf Skjefte som modell. Sjakkspillere (1886) har også kunstnervenner som modell. Til sist maleriet  Fra atelieret (1893), hvor hustruen Kitty Wentzel er malt mens hun arbeider med en liten skulptur av deres eldste barn.
Folkelivsskildring
Det første av hans bilder som ble kjøpt inn av Nasjonalgalleriet var Føderådsfolk (1888), malt i morens hjembygd Høland. Selv om ettertiden husker ham best for 1880-tallsinteriørene var det altså med et folkelivsskildrende bilde at han først fant gehør hos datidens kunstdommere. Ydstie (1999) skriver at «den hjemlige og internasjonale anerkjennelsen for Føderådsfolk kan ha vært av betydning for at han nå vendte byen ryggen, for aldri siden å male et urbant motiv.» Bildet har lite handling, og skildrer et eldre par som sitter i ro i en stuebygning på en gård som var i familiens eie. Ydstie (1995) skriver at «koloritten spiller en fremtredende rolle» i bildet: bondeblått, bonderødt, brungule tømmervegger, en nedsotet kalket peis og det grålige plankegulvet. Aubert likte bildet godt, mens Lorentz Dietrichson mente at bildet «med Hensyn til Lysvirkningens gjengivelse ... er noget af det fortrinligste, man kan se, Mens Figurene selv ere tæmmelig interesseløse». Gustav Wentzel oppsøkte i løpet av sin aktive karriere de fleste dalførene i Sør-Norge på jakt etter motiv og materiale for folkelivsskildring: «I Østerdalen og Numedal har Wentzel ikkje arbeidd, det eg veit. Men elles har han måla i det minste eitt stort verk i kvar av dei store dalane sunnanfjells før han for godt slo seg til i Gudbrandsdalen». Ydstie (1995) omtaler Wentzels arbeider i denne sjangeren som Det nasjonalnaturalistiske folkelivsmaleriet.
Et av de maleriene som oftest trekkes fram fra denne perioden er I fiskernaustet (1881) som han malte i Kvitsøy. S. Willoch tolker bildet naturalistisk: «hver detalj, spikrene i veggen, knutene i nettet, ser vi skarpt og klart som om vi selv stod i rummet». Ydstie (1999) peker også på at den åpne naust-døra gir et innslag av det sterke dagslyset, og at robåten som glir forbi utenfor er et bevegelsesmotiv. Hun ser på bildet som et av Wentzels tidlige orienteringer «mot studiet av et naturlig og utstadig lys. Den minutiøse skildringen av alskens redskaper i boden er likevel det bærende for billeduttrykket».
Fra hans reise i Valdres i 1882 er særlig maleriet Verdens Gang ofte nevnt. Det tapte Dugurd (1889) som han malte i Hallingdal skildrer en bondefamilie i tre generasjoner rundt matbordet. Bildet er bare bevart som kobberstikk. Ydstie (1999) peker på hvordan husbondens ansiktstrekk understreker et høystemt livsalvor.
Nyromantikk
Fra 1890-årene av kom friere fargebruk og nyromantiske trekk inn i bildene. Østby skriver at «under påvirkning av 90-årenes romantiske strømning har Wentzel også forsøkt seg som fantasikunstner». Dans i Setesdal (1891) trekkes ofte fram som et bilde hvor folkelivsskildringen gis en mytisk, romantisk tone «med nedarvet middelalderlig poesi i en nordisk sommernatsstemning». Wentzels nyromantiske forsøk omfatter blant annet bilder av med et stemningsbetont tusmørke omtalt som «blåmaleri» og bilder med glødende solnedganger, eller hvor figurene dels skjules av et mystisk mørke, slik som i Den gamle på Hildegården (1891). Kunsthistorikeren Andreas Aubert hadde gitt en nokså skarp karakteristikk av Wentzel i en anmeldelse av Høsteutstillingen i 1890 : Aubert mente at det ikke lenger var nok å male Norge i Norge, og argumenterte for en utvikling vekk fra naiv realisme over mot det «impressionistisk subjektive».
Krohg tolker Wentzels tidlige nyromantiske bilder sympatisk; han omtaler Wentzels «briljante solnedgang, malt med en bredde og en kraft» fra «den siste høstutstilling».
Vintermotiv
Etter at familien bosatte seg i Asker i 1892 malte han flere vintermotiv. Fra en side sett er vintermotivene en ny motivkrets for ham. Fra en annen side sett er det en utvikling i tråd med kunstkritikeren Andreas Auberts visjon om «norsk naturfølelse» i «det nye friluftsmaleriet», og med de supplerende innspill Aubert hadde gitt i og med anmeldelsen i 1890. De faktiske motivene i vintermaleriene til Wentzel er i alle fall i tråd med hans tidligere motivkrets: folkelivsmaleriet og nyromantiske lys- og skumringseffekter. Bildene fra denne perioden er lavt vurdert i mange kunsthistoriebøker; Leif Østby skriver (1977) at: «Snømaleriet kom snart til å oppta ham, men ofte med mer sans for en utvending fargeeffekt enn preget av virkelig fordypelse.» Sigurd Willoch nevner i en bisetning «søtlige snepartier og banale månelysfantasier».
Blant hans mest kjente vintermotiv er både En sjømanns siste ferd (1896) og Skirenn i Fjelkenbakken (1898) varianter av folkelivsskilding, og begge er populære motiv som nå har utenlandske eiere. En sjømanns siste ferd viser et begravelsesfølge etter en av bygdens holdne skippere, i sleder over isen i Asker, i en diagonal bevegelse fra venstre. Bildet er i stort format (150 x 232 cm) og ble kjøpt av den franske stat til Musée du Luxembourg; og eies nå av Musée d'Orsay.
Etter 1902
Etter at Wentzel i 1902 flyttet fra Asker til Gudbrandsdalen for første gang var det landskaper og bondestueinteriør fra Vågå og Lom som ble hovedmotivene i hans kunst. Få kunsthistorikere har festet seg ved disse arbeidene, men Ydstie (1999) nevner kort at «I mindre arbeider er det ofte det koloristiske studiet som er styrende for billedideen. Han fascineres av en blå bondestue, en gul vegg eller et grått fjøs.»
Skildringen av strevsomt arbeidende kvinner er et regelmessig motiv, ofte ved vev eller rokk.
Premierte bilder
Han fikk en ''2. medalje ved Verdensutstillingen i Paris (1889) for Frokost II'' (1885). Ved Verdensutstillingen i Antwerpen 1894 deltok han med fire bilder, blant annet Dugurd (1889); og fikk en gullmedalje, enten for bildene samlet eller for Dugurd. Føderådsfolk (1888) ble utstilt på Salongen i Paris i 1889 og fikk en sølvmedalje der. En sjømanns siste ferd (1896) ble utstilt på Salongen i Paris i 1896 og ble, som nevnt, innkjøpt av den franske stat.
Ved Verdensutstillingen i Buenos Aires 1910 fikk han diplom for Utvandrere (1903).
Han deltok på en internasjonal kunstutstilling i München i 1913 med Solnedgang, også kalt Landskapsbilde fra Båstad, og fikk en ny gullmedalje for dette. Bildet er fra morens hjemtrakter i Høland. Han mottok St. Olavs Orden i 1908, og av bildene fra hans siste periode ble Liten gutt i stallsvalen kjøpt av Det kongelige slott.
Ettermæle
Gustav Wentzel var i en kort periode en av de førende unge kunstnere i 1880-årene. Ydstie (1996) skriver om Colditz' roman Kjærka at «romanen reflekterer også Wentzels ledende posisjon i gruppen. [Han] debuterte – med relativt stor suksess – tidligere enn dem. Midt i fortellingen selger han et bilde på Høstutstillingen og reiser fluksens til Paris for å videreutvikle sin kunst der.» I Edvard Munchs skrift Livsfrisens tilblivelse fra 1929 blir den da nylig avdøde kollegaen omtalt som «den tids feirede maler, naturalistenes fører».
I ettertidens kunsthistoriske fremstillinger er imidlertid 1880-tallet og periodens malere sjelden fremhevet. Det er vanlig å hoppe fra Krohg og Thaulow direkte til Edvard Munch med en summarisk omtale av «mellomgenerasjonen». Ydstie (både 1995 og 1996) peker på at det er skrevet få tyngre studier av Wentzel, og at de som finnes vesentlig er opptatt av Et snekkerverksted, Frokost I og Frokost II. Ydstie (1995) mener også at senere kunsthistorikere som Leif Østby og Knut Berg «bygger i alt vesentlig» på Andreas Auberts fremstilling Det nye Norges malerkunst (1900) og Jens Thiis' Norske Malere og Billedhuggere i det nittende Århundredet (1904–07). Thiis introduserte uttrykket «mellomgenerasjonen», som siden har blitt sittende, fordi han ønsket å understreke Munchs betydning.
Joseph Roffo
Joseph Roffo (født 21. januar 1879 i Paris, død 5. februar 1933 samme sted) var en fransk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris. Roffo deltok i tautrekkingskonkurransen under OL 1900 i Paris. Det franske laget kom på andreplass i tautrekking, bak et lag med tre svensker og tre dansker.
Charles Rolls
Charles Stewart Rolls (født 27. august 1877 i London, død 12. juli 1910 i Southbourne ved Bournemouth) var en engelsk bil- og flypioner.
Oppvekst
Rolls ble født i London som tredje sønn av Baron Llangattock og Lady Llangattock. Tross at han var født i London, beholdt han sterke familiebånd til sitt barndomshjem i Wales. Etter barneskolen Mortimer Vicarage Preparatory School i Berkshire ble han utdannet ved Eton College. Der utviklet han sin interesse for motorer, noe som gav ham kallenavnet "Dirty Rolls".
Annaberg-Buchholz
Annaberg-Buchholz er en by i Erzgebirge i Fristaten Sachsen med 22 248 innbyggere (31. desember 2008). Etter kretsreformen i Sachsen i 2008 ble byen forvaltningshovedstad i Erzgebirgskreis den 1. august 2008. Forut for dette var den hovedsete i Kreis Annaberg (DDR) fra 1952 og i Landkreis Annaberg fra 1. august 1994. Byen har status som en stor kretsby og er middels stor i Sachsen såvel som Tyskland. Byen har ansvaret for arbeidsformidling, turistnæringen og næringslivsutviklingen i Erzgebirge.