cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kruttsammensvergelsen
Ytterligere rekruttering
Ved den 25. mars (gammel stil) var ytterligere tre konspiratører sluttet til deres rekker; Robert Wintour (bror av Thomas), John Grant, og Christopher Wright. Wintour og Wright var opplagte valgt. Sammen med en mindre formue hadde Robert Wintour arvet Huddington Court i Worcestershire, som var et kjent tilfluktssted for prester. Han hadde omdømme for å være sjenerøs og godt likt. Som en henført katolikk hadde han giftet seg med Gertrude Talbot, som var fra en familie av dissenter. Christopher Wright (1568–1605), Johns bror, hadde også deltatt i jarlen av Essex' opprør og flyttet sin familie til Twigmore i Lincolnshire, den gang kjent som tilfluktssted for prester. John Grant var gift med Wintours søster Dorothy, og var godseier av godset Norbrook i nærheten av Stratford-upon-Avon. Han hadde omdømme som en intelligent og tankefull mann, og skjulte katolikker i sitt hjem i Snitterfield. Han hadde også vært involvert i Essex' opprør i 1601.
Kjelleren
Den 25. mars var i tillegg den dagen da konspiratørene anskaffet seg leien til den kjelleren som de ble hevdet hadde gravd en tunnel i nærheten av, eid av John Whynniard. Palace of Westminster var tidlig på 1600-tallet et mylder av bygninger som klemte seg sammen rundt middelalderbygninger, kapeller, og hallene til det tidligere kongelige palasset som huset både parlamentet og ulike kongelige domstoler. Det gamle palasset var lett tilgjengelig; handelsfolk, advokater, og andre bodde og arbeidet i leide rom, butikker, og vertshus som lå innenfor dens områder. Whynniards bygning var langs en rett vinkel til Overhuset langs en gangvei som ble kalt for Parliament Place, og som i seg selv førte til parlamentstrappene som førte fra båtfortøyningene ved Themsen. Kjellerrom (engelsk: undercroft) var et vanlig trekk på denne tiden, og ble benyttet for å lagre en rekke materialer, inkludert mat og brensel. Whynniards kjeller, i første etasje, lå direkte under andre etasje for Overhuset, og kan en gang ha vært en del av palassets middelalderkjøkken. Ikke i bruk og skittent var dens lokalisering helt ideelt for hva gruppen hadde planer for å gjøre.
I den andre uken av juni møtte Catesby i London den fremste jesuitten i England, fader Henry Garnet, og spurte ham om moralen i forta seg noe som kunne medføre at uskyldige ble drept, sammen med de skyldige. Garnet svarte at slike handlinger kunne ofte bli unnskyldt, men i henhold til hans egen redegjørelse senere ble Catesby advart ved et andre møte i juli i Essex hvor han viste ham et brev fra paven som la ned forbud mot opprør. Kort tid etter ble Garnet fortalte av jesuittpresten Oswald Tesimond at han hadde tatt imot Catesbys skriftemål, hvor han da fikk høre om sammensvergelsen. Garnet og Catesby møttes en tredje gang den 24. juli 1605 i huset til den rike katolske Anne Vaux i Enfield Chase. Hun var tredje datter av William Vaux, 3. baron Vaux av Harrowden, en kjent tilhenger av katolisismen. Anne Vaux var i slekt med Catesby, og til flere av de andre konspiratørene. Hennes hjem ble ofte benyttet til å skjule prester. Garnet besluttet at Tesimonds redegjørelse hadde blitt gitt konfidensielt i skriftemål og at kanonisk rett forhindret ham å gjenta hva han hadde hørt. Uten erkjennelse at han var oppmerksom på det nøyaktige vesen av konspirasjonen forsøkte Garnet å fraråde Catesby fra hans planer, men uten nytte. Garnet skrev til en kollega i Roma, Claudio Acquaviva, hvor han uttrykte sin bekymring for et åpent katolsk opprør i England. Han fortalte Acquaviva at «det er en risiko at en del private forsøk kan begå forræderi eller bruke makt mot kongen», og anmodet paven om å utstede et offentlig brev mot bruk av makt.
I henhold til Fawkes ble det først fraktet 20 tønner med krutt inn i kjeller, fulgt av ytterligere 16 tønner den 20. juli. Tilgangen på krutt var teoretisk sett kontrollert av myndighetene, men det var lett å anskaffe fra forbudte kilder; det svarte marked som militsen, handelsskip og kruttverft. Den 28. juli forsinket den stadige trusselen om pest igjen åpningen av parlamentet, denne gangen fram til tirsdag 5. november. Fawkes forlot landet for en kort tid. Kongen hadde tilbrakt tiden borte fra London ved å være på jakt. Han oppholdt seg der hvor det passet, inkludert tidvis i husene til framtredende katolikker. Garnet, overbevist om at trusselen om et opprør var over, dro på pilegrimsreise.
Catesby og Tresham møttes hjemme i huset til Treshams svoger og fetter, lord Stourton. I hans tilståelse hevdet Tresham at han hadde spurt Catesby om sammensvergelsen ville fordømme deres sjeler, og Catesby hadde svart at det ville det ikke, og at tilstanden til Englands katolikker krevde at det måtte gjøres. Catesby skal også ha bedt om £2 000, og bruken av Rushton Hall i Northamptonshire. Tresham avslo begge deler, skjønt han ga £100 til Thomas Wintour, og fortalte de som forhørte ham at han hadde flyttet sin familie fra Rushton til London, og hevdet at det ikke var handlingen til en skyldig mann.
Monteagle-brevet
Detaljene om sammensvergelsen ble ferdigstilt i oktober i en rekke vertshus over London og Daventry. Dramatikeren Ben Jonson var tilstede ved et av disse stedene, og som følge av oppdagelsen av sammensvergelsen ble han tvunget til å arbeide hardt for å distansere seg fra konspiratørene. Fawkes ble gitt ansvaret å tenne lunten og deretter rømme over Themsen. Et samtidig opprør i Midlands ville bidra til å sikre at prinsesse Elisabeth ble tatt til fange. Fawkes skulle forlate England og reise til det europeiske fastlandet for å forklare hendelsene i England til de europeiske katolske statsmaktene.
Hustruene til de involverte og Anne Vaux ble i økende grad bekymret for hva de mistenkte var i ferd med å skje. Flere av konspiratørene uttrykte bekymringer for tryggheten til andre katolikker som ville være tilstede i parlamentet på dagen for eksplosjonen. Percy var bekymret for hans beskytter, Northumberland, og den unge jarlen av Arundels navn ble nevnt. Catesby foreslo at et mindre sår eller skade ville forhindre ham å være tilstede på denne dagen. Adelsmennene Vaux, Montague, Monteagle, og Stourton ble også nevnt. Keyes foreslo å advare lord Mordaunt, hans hustrus arbeidsgiver, men det ble latterliggjort av Catesby.
Den 26. oktober mottok Monteagle et anonymt brev mens han var i sitt hus i Hoxton. Etter å ha brutt seglet rakte han brevet til en tjener som leste det høyt:
Brevet antydet et «forferdelig slag» mot parlamentet, som «Gud og menneske» ville straffe for «tidens ondskap» og han ble rådet til å oppholde seg på landet slik at ingen skade ville ramme ham. Usikker og utrygg på brevets mening red Monteagle øyeblikkelig til Whitehall og overdro det til Robert Cecil, 1. jarl av Salisbury. Salisbury informerte jarlen av Worcester, konkluderte at brevet hadde dissentersympatier, og mistenkte papisten Henry Howard, 1. jarl av Northampton, men holdt informasjonen borte fra kongen som da var opptatt med jakt i Cambridgeshire og ikke forventet tilbake på flere dager. Monteagles tjener, Thomas Ward, hadde familieforbindelser med brødrene Wright, og sendte et beskjed til Catesby om forræderiet. Catesby, som var i ferd med å gå på jakt med kongen, mistenkte at Tresham var ansvarlig for brevet, og sammen med Thomas Wintour konfronterte de den mistenkte og nylig rekrutterte konspiratøren. Tresham greide å overbevise dem om at han ikke hadde skrevet brevet, men oppfordret dem om å oppgi sammensvergelsen. Salisbury var allerede oppmerksom på bestemte bevegelser før han hadde mottatt brevet, men kjente ikke til den nøyaktige vesenet til sammensvergelsen, eller nøyaktig hvem som var involvert. Han valgte derfor å vente og se hva som skjedde.
Avsløringen
Brevet ble vist fram for kongen fredag den 1. november da han kom tilbake til London. Da ha leste det hengte han seg øyeblikk på ordet «blow» og mente at det antydet «en form for strategisk brann og krutt», kanskje en eksplosjon som gikk over i vold, og likt det som drepte hans far, Henry Stuart, lord Darnley, ved Kirk o' Field i 1567. Ivrig etter å ha ikke virke intrigerende, og for å la kongen få anerkjennelse for å ha avslørt konspirasjonen, lot Salisbury som om han var uvitende. Den følgende dagen kom medlemmene av det kongelige råd til kongen i Palace of Whitehall og informerte ham at, basert på den informasjonen som Salisbury hadde gitt dem en uke tidligere, at lord Chamberlain (hoffsjefen) Thomas Howard, 1. jarl av Suffolk ville foreta en undersøkelse av parlamentets hus, «både over og under». Sødag den 3. november hadde Percy, Catesby og Wintour et siste møte og Percy fortalte de andre at de burde «abide the uttermost triall» (underkaste seg den ytterste prøvelse), og minnet dem om at deres skip lå ved anker ved Themsen.
Ved den 4. november tilbrakte Digby i et «jaktparti» ved Dunchurch i Warwickshire, klar til å kidnappe prinsesse Elisabeth. Den samme dagen besøkte Percy jarlen av Northumberland — som ikke var invovlert i konspirasjonen — for å se om han kunne bedømme hvilke rykter som brevet til Monteagle hadde foresaket. Percy reiste tilbake til London og forsikret Wintour, John Wright, og Robert Keyes at de hadde ingenting å være bekymret for, og dro deretter tilbake til sin leilighet ved Gray's Inn Road. Den samme kvelden dro Catesby, antagelig i følge med John Wright og Bates, til Midlands. Fawkes besøkte Keyes, og ble gitt et lommeur som Percy hadde etterlatt for å kunne sette av lunten til riktig tid. En time senere fikk Rookwood flere inngraverte sverd fra en lokal knivsmed.
Flukt
Da nyhetene om at en «John Johnson» var blitt arrester ble spredt til konspiratørene fortsatt i London, flyktet de fleste mot nordvest langs Watling Street. Christopher Wright og Thomas Percy dro sammen. Rookwood dro kort tid etter og greide å reise 48 km til hest på rundt to timer. Han passerte Keyes, som hadde dratt tidligere, deretter Wright og Percy ved Little Brickhill før han tok igjen Catesby, John Wright, og Bates på den samme veien. Forent fortsatte gruppen nordvest til Dunchurch ved å benytte de hestene som var skaffet av Digby. Keyes dro til Mordaunts hus i Drayton. I mellomtiden hadde Thomas Wintour blitt værende i London, og faktisk dro til Westminster for å se hva som skjedde. Da han innså at sammensvergelsen var blitt avslørt, fant han hesten sin og red til sin søsters hus i Norbrook før han fortsatte til Huddington Court.
Gruppen på de seks konspiratørene stoppet opp ved Ashby St Ledgers omtrent klokken 6 på ettermiddagen, og her møtte de Robert Wintour som de oppdaterte om deres situasjon. De fortsatte deretter til Dunchurch hvor de møtte Digby. Catesby overbeviste ham at til tross for at konspirasjonen hadde feilet, var det fortsatt mulig med bevæpnet opprør. Han annonserte til Digbys "jaktparti" at kongen og Salisbury var døde, før flyktningene fortsatte vestover til Warwick.
I London spredte nyhetene om konspirasjonen, og myndighetene satte ut ekstra vakter i bygatene, stengte porter og beskyttet huset til den spanske ambassadøren som ble omringet av rasende mobb. Det ble utstedt arrestordre på Thomas Percy, og hans beskytter, jarlen av Northumberland, ble plassert i husarrest. Da «John Johnson» ble forhørt avslørte han innledningsvis ingenting annet enn navnet på sin mor og at han var fra Yorkshire. Et brev til Guy Fawkes ble oppdaget på ham, men han hevdet at det var bare et av hans dekknavn. Langt fra å nekte for hans hensikter uttalte «Johnson» at det hadde vært hans plan å drepe kongen og ødelegge parlamentet. Han insisterte på at han handlet alene.
Etterforskingen
Den 6. november utspurte John Popham, Lord Chief Justice (rettspresidenten) tjenerne til Rookwood. Ved kvelden hadde han fått navnene på flere av konspiratørene: Catesby, Rookwood, Keyes, Wynter [sic], John og Christopher Wright, og Grant. «Johnson» hadde i mellomtiden holdt fast på sin historie og sammen med kruttet ble han flyttet over til Tower of London hvor kongen besluttet at han skulle forhøres videre ved hjelp av tortur. Bruk av tortur var forbudt, unntatt ved kongelig prerogativ (forrett) eller av en forsamling som kongens råd eller stjernekammeret (engelsk overdomstol). I et brev datert den 6. november skrev kongen: «The gentler tortours [tortures] are to be first used unto him, et sic per gradus ad ima tenditur [and thus by steps extended to greater ones], and so God speed your good work.» (Lett tortur skal først benyttes på ham, og deretter skrittvis til mer, og således Gud framskynde ditt gode arbeid). «Johnson» kan ha blitt plassert i håndjern og hengt opp fra veggen, men han ble bortimot helt sikkert underlagt pinslene ved strekkbenken. Den 7. november var Fawkes blitt brutt ned og han tilsto senere denne dagen, og på nytt de følgende to dagene.
Varden (Stavanger)
Varden er et delområde i Storhaug bydel i Stavanger kommune i Rogaland fylke.
Kruttsammensvergelsen
Siste motstand
Den 6. november da Fawkes fortsatte opprettholdt sin taushet, angrep flyktningene Warwick Castle for forsyninger og fortsatte til Norbrook for å samle våpen. Derfra fortsatte de til Huddington. Bates forlot gruppen og reiste til Coughton Court for å overlevere et brev fra Catesby til fader Garnet og de andre prestene, informerte dem om hva som hadde skjedd og anmodet om hjelp for å samle en hær. Garnet svarte ved å trygle Catesby og hans følge med å stoppe med deres "onde handlinger", før han selv flyktet. Flere av prestene reiste til Warwick, urolig for skjebnen til deres kollegaer. De ble tatt til fange og deretter fengslet i London. Catesby og de andre kom fram til Huddington tidlig om ettermiddagen og ble der møtt av Thomas Wintour. De fikk praktisk talt ingen støtte eller sympati fra de som de møtte, inkludert familiemedlemmer, som var forskrekket over utsiktene å bli tilknyttet med forræderi. De fortsatte til Holbeche House ved grensen til Staffordshire, hjemmet til Stephen Littleton, et medlem av den stadig minskende gruppen av tilhengere.
Varden (Stavanger)
Delområdets areal er 1,5 km² og innbyggertallet i 2005 var 3917 personer. Varden er inndelt i syv grunnkretser.
Kruttsammensvergelsen
Siste motstand
Trette og desperate forsøkte de å tørke en del av deres fuktige krutt foran ildstedet. Selv om krutt ikke eksploderer uten at det fysisk kontakt, landet en gnist på kruttet og de resulterende flammene omslukte Catesby, Rookwood, Grant, og en mann ved navn Morgan (et medlem av jaktpartiet). Thomas Wintour og Littleton, på vei fra Huddington til Holbeche House, ble fortalt av en budbringer at Catesby hadde dødd. Ved dette tidspunktet hadde Littleton dratt, men Thomas ankom huset og fant Catesby i live, om enn forbrent. John Grant var ikke fullt så heldig, og var blitt blindet av brannen. Digby, Robert Wintour, John Wintour, og Thomas Bates hadde alle sammen dratt. Av konspiratørene var det bare Catesby og Grant, brødrene Wright, Rookwood, og Percy som var igjen. Flyktningene besluttet å bli værende i huset og vente på kongens menn.
Sheriffen av Worcestershire, Richard Walsh, og hans tropp på 200 menn beleiret Holbeche House om morgenen den 8. november. Thomas Wintour ble truffet i skulderen da han krysset gårdsplassen. John Wright ble skutt, fulgt av sin bror, og deretter Rookwood. Catesby og Percy ble rapportert drept av et enkelt og heldig skudd. Angriperne stormet eiendommen, fjernet klærne fra de døde eller døende konspiratørene. Grant, Morgan, Rookwood, og Wintour ble arrestert.
UFC 117
UFC president Dana White annonserte via ESPN at mellomvekt tittelholder Anderson Silva var planlagt til å møte utfordrer Chael Sonnen under dette arrangementet.
Wu Yi
Wu Yi (kinesisk: 吴仪 eller 吳儀, pinyin: Wú Yí; født 11. november 1938 i Wuhan i Kina) er en av Kinas fire visestatsministre. Hun kalles også Kinas jernlady. Hun var fra 2002 til 2007 den eneste kvinne i Kinas politbyrå, som hadde 24 faste medlemmer.
Wu Yi skapte sin karriere i Kinas oljeindustri fra midt på 1970-tallet. Hun ble varaordfører i Beijing i 1988 og medlem av politbyrået i 2002, en post hun innehadde i fem år. Hun overtok posten som helseminister i 2002 og har blant annet tatt spørsmålet om aids svært alvorlig.
Biografi
Hun ble med i Kinas kommunistparti i april 1962. I august samme år tok hun eksamen som ingeniør i petroleumsfag ved petroleumsraffineriavdelingen på Pekings petroleumsinsitutt. Mye av sin karriere har hun vært petroleumstekniker, og hun endte opp som visedirektør i Beijing Dongfang Hong raffineri. Hun ble også assisterende direktør og partisekretær i Beijing Yanshan Petrokjemiske Forening.
I 1988 ble hun varaordfører i Beijing, et verv hun hadde til 1991. Etter demonstrasjonene på Den himmelske freds plass i 1989, overtalte hun kullgruvearbeidere som truet med å gå til streik til å fortsette å arbeide etter at noen av dere kollegaer hadde blitt drept. Fra 1991 til 1998 hold i rekkefølge stillingene som viseutenriksminister og visehandelsminister, minister for internasjonal handel og økonomisk samarbeid og medlem av 14. og 15. sentralkomite. Hun har hatt støtte fra Zhu Rongji og ble statlig rådgiver i 1998. I mars 2003 ble hun visestatsminister. Hun hjalp med forhandlingene da Kina skulle tre inn i WTO og reorganiserte tolltjenesten etter at USA hadde klaget over de omfattende brudd på lov om opphavsrett ved den storstilte piratkopiering som skjedde i Kina.
Under SARS-krisen erstattet hun Zhang Wenkang som hadde blitt sparket på grunn av en dekkoperasjon, som helseminister og ble leder for en komité som skulle løse krisen. Dette gav henne tilnavnet «The goddess of Transparency» i Time magazine, som satte henne på listen over de 100 mest innflytelsesrike personer i 2004. I 2004 og 2005 kom hun på andreplass på Forbes magazine sin liste over de mest mektige kvinner i verden, i 2006 kom hun på tredjeplass, etter Angela Merkel og Condoleezza Rice.Kvinner med makt 2004 Kvinner med makt 2005
Media både i Kina og i Vesten kaller henne for «Kinas jernlady». Wu blir sett på som en sterk og direkte kvinne som ulik sine kollegaer hverken er mann eller har farget sitt grånende hår svart. Hun er ikke gift og har nektet for rykter om et forhold til Yang Shangkun. Etter at hun ble visestatsminister har hun vist seg som en dyktig diplomat og underskrevet avtaler med asiatiske naboland. Hun gjør også hyppige inspeksjonsturer til mange sørlige kinesiske regioner.
Johannes (delområde i Stavanger)
Johannes er et delområde i Storhaug bydel i Stavanger kommune i Rogaland fylke.
Delområdets areal er 0,56 km² og innbyggertallet i 2005 var 2309 personer. Johannes er inndelt i seks grunnkretser.
Grunnkretser
11030200 Johannes består av
Muskego Settlement
Muskego Settlement, nær byen Muskego i Waukesha County, Wisconsin var en av de første norsk-amerikanske bosetningene i USA. Bosetningens område faller innenfor grensene til byen Norway.
Kolonien ble etablert i 1839, primært av immigranter fra Telemark. Disse var ledet av John Nielsen Luraas, som i sin tur var rådet av brødrene Ansten og Ole Knudsen Nattestad fra Veggli i Numedal til å søke lykken i Wisconsin. Nattestadbrødrene emigrerte til USA i 1838 og grunnla den første norsk-amerikanske immigrantkolonien i Wisconsin, Jefferson Prairie Settlement i Rock County.
Innvandrergruppen fra Telemark tok 640 acres (2.6 km²) land i to deler av Waukesha County. Året etter kom to andre bosettere, Søren Tollefsen Bache og Johannes Johannsen. De slo seg ned i et naboområde i Racine County i sør, som etterhvert vokste til byen Norway. Muskego Settlement lå altså på grensen mellom to fylker.
I 1963 ble et historisk minnesmerke reist av staten Wisconsin ved inngangen til Norway Evangelical Lutheran Church, tvers over for Heg Park, ved Wisconsin Highway 36 i Wind Lake. Inskripsjonen på plaketten minnes lederne John Luraas, Even Hansen Heg, Johannes Johannsen, Søren Bache, Elling Eielsen, Claus Lauritz Clausen og James DeNoon Reymert.
Personer som har spilt en viktig rolle for kolonien
Johannes Johannsen og Søren Bache ble begge viktige for denne kolonien, Johannes Johansen satte opp «Muskego Manifesto» i 1845. Dette var et åpent brev fra bosetningen i Muskego til det norske folk som ga tilsvar på den norske regjeringens anti-emigrasjonspropaganda. Manifestet ble publisert i Morgenbladet i Christiania 1. april 1845. Mindre enn et år etter at manifestet ble skrevet døde Johansen.
342 Endymion
342 Endymion er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 17. oktober 1892 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Endymion fra gresk mytologi, og var den første astroiden som ble gitt et mannlig navn.
Muskego Settlement
Personer som har spilt en viktig rolle for kolonien
Søren Bache forble i flere år en viktig person i Muskego, blant annet var han en av grunnleggerne av avisen Nordlyset som var den første norskspråklige avisen utgitt i USA. I 1847 reiste Søren Bache hjem til Norge og bosatte seg i Lier der han døde i 1890.
Jack Johnson (bokser)
Johnson er meget kjent for sin seier i det som blir kalt Battle of the Century. Kampen gikk på USAs nasjonaldag den 4. juli 1910. Johnson møtte James J. Jeffries, den hvite mesteren som hadde lagt opp noen år tidligere. Johnson vant på knockout i den 15. runden. 22 000 tilskuere overvar kampen som gav Johnson en solid inntekt på hele 115 000 dollar. Denne seieren stoppet kritikernes utsagn om at Johnsons seier i VM-kampen mot Tommy Burns to år tidligere var ubetydelig fordi Burns var en falsk mester. Burns mottok tittelen etter at Jeffries la opp ubeseiret i 1904. Johnsons seier over Jeffries satte igang raseopptøyer, og selve filmopptaket av kampen ble forbudt i enkelte av sørstatene.
Den fargede jazzmusikeren Miles Davis ga i 1970 ut albumet A Tribute to Jack Johnson for å ære ham.
Muskego Settlement
Personer som har spilt en viktig rolle for kolonien
Flere immigranter kom etterhvert til. Blant disse var Even Hansen Heg (1790–1850) fra Drammen der han hadde eid og drevet et hotell. I Muskego etablerte han et slags transittsenter for immigranter. I løpet av 1843 ble Hegs låve reist, den var det første hjemmet mange av de norske immigrantene hadde i Amerika. Senere ble det et sosialt og religiøst sentrum i dette området. Låven spilte en viktig rolle i bosetningens tidlige historie, både som et møtested og et sosialt og religiøst sentrum for de norske immigrantene i Muskego. Heg var far til Hans Christian Heg.
I løpet av 1843 ankom Claus Lauritz Clausen til Muskego, og ble prest for bosetningen. Han organiserte den første norsk-lutherske kirken i USA, en menighet i Muskego som hadde sine røtter i den norske statskirketradisjonen. Dette var ikke den eneste menigheten som Clausen grunnla og betjente i området.
Elling Eielsen hadde emigrert til Amerika i 1839, og kom først til Muskego før han flyttet videre til Jefferson Prairie Settlement. I Jefferson arbeidet han som prest ifølge haugianernes tradisjon i årene 1846 til 1872. Den amerikanske luthersk-evangeliske kirken som ble grunnlagt der i 1846 fikk hans navn (Eielsensynoden).
James DeNoon Reymert som hadde emigrert til Amerika i 1842 kom til Muskego i 1847. Sammen med Even Hansen Heg og Søren Bache grunnla han den norskspråklige avisen Nordlyset, og han forble redaktør for den frem til 1850. I 1850 ble avisen solgt og flyttet til Racine.
Helse
Bosetningen ble angrepet av sykdommer som malaria og kolera flere ganger, den siste sykdommen minst to ganger, i 1849 og 1851. Til slutt ble det opprinnelige bosetningsområdet forlatt og innbyggerne flyttet til andre områder i Sør-Wisconsin.
Kvernevik
Kvernevik er et delområde i Madla bydel i Stavanger kommune i Rogaland. Delområdets areal er 1,46 km² og innbyggertallet i 2005 var 4714 personer. Kvernevik er inndelt i fire grunnkretser. Her ligger Aleksander Kielland-monumentet, kalt «Brutt Lenke», til minne om de omkomne i Alexander L. Kielland-ulykken i 1980. I nærheten av dette monumentet er det også helleristninger. Kvernevik pådro seg et dårlig rykte rundt 1970-årene på grunn av de mange sosialboligene der. Kvernevik var før bare utmark, til rundt 1960, da byggmester Fridtjof Hagen så potensialet i dette tomme området. Kvernevik grenser til Randaberg i nord, Sunde i øst og Tananger i sør.
Før dansketiden
I Kvernevik og omegn er det kjent at det har vært bosteder siden ca. år 5000 f.kr. Det ble gjort funn av en blant annet en slipehelle i sandstein på 1980-årene. Det er kjent til 3 steinalderboplasser i Kvernevik området. På Hafrsfjordsundet ble det funnet en jakthytte på 2x2,5 meter som per dags dato (2018) er Norges eldste jakthytte. Det ble tidligere også funnet en grav på Smiodden fra Bronsealderen. Kvernevik ble også mye brukt under vikingetiden. I Københavnerbukta ble det funnet et båtnaust fra ca år 850 som var 8,5 meter langt og 2,7 meter bredt. I tillegg til det ble det også funnet en rekke jernbiter, spikre og fiskeutstyr. Med funnet av et 19,7 meter langt naust på Randabergsiden av Kvernevik ble det bekreftet at her måtte det ha bodd en velstående vikinghøvding. Kvernevik, eller Nordre-Sunde som det het på den tiden, ble rundt år 1125 lagt under Apostelkirken i Bergen. Under svartedauden ble de fleste gårdene på Nordre-Sunde lagt øde.
Grunnkretser
11032400 Kvernevik består av
Taabodemningen
Taboodemningen er en demning med et vannkraftverk på elva Bandama i Elfenbenskysten. Det har et totalt installert vannkraftpotensial på 210 MW. Anlegget ble bygd ferdig i 1979.
Europavei 43
Europavei 43 går mellom Würzburg i Tyskland og Bellinzona i Sveits.
Trasé fastlagt av UNECE: Würzburg – Ulm – Lindau – Bregenz – St. Margrethen – Buchs – Chur – San Bernardino – Bellinzona
1440 Rostia
1440 Rostia er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Themis. Den ble oppdaget 11. oktober 1937 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Garegin Sargisian
Garegin studerte i Oxford fra 1957 til 1959. Han ble ordinert til biskop av Teheran i 1964. Fra 1971 var han biskop av Isfahan og fra 1973 erkebiskop av Øst-USA.
Katolikos Khoren I av Kilikia utnevnte Garegin i 1977 til sin «hjelpekatolikos» (katolikos-koadjutor). Etter Khorens død i 1984 overtok han ledelsen av katolikatet.
Fra 1988 hadde Garegin jevnlig kontakt med katolikos Vazgen I av Armenia i Edzjmiatsin og bidro sterkt til en normalisering av forholdet mellom de to katolikatene. Etter Vazgens død i 1994 ble Garegin valgt til ny katolikos av hele Armenia og innehadde vervet frem til sin egen død i 1999.
NORMANS
NORMANS (NORwegian Modular Arctic Network Soldier) er et konsept fra Forsvaret initiert fra Forsvarets forskningsinstitutt for å utvikle fremtidens soldatutrustning. Prosjektet, som har pågått siden 2000, skal i samarbeid med industrien gi norske soldater bedre beskyttelse, samt nye elektroniske hjelpemidler for å gi bedre kontroll og oversikt i kritiske situasjoner.
Komponenter i NORMANS inkluderer bærevest, vernemaske, drikkesystem, hjelm, hørselvern, våpen, samt navigasjon (GPS) og kommunikasjonshjelpemidler. Med en avansert kommandoenhet (PDA), har ledende befal bedre oversikt over stridsfeltet og over egne og fiendens stillinger. Samtidig er totalvekten på utstyret redusert i forhold til dagens utrustning.
Andre land har likestilte programmer, som USAs Land Warrior og Tysklands IdZ.
Any Road
Sangen ble utgitt 12. mai 2003 som en single i Storbritannia og nådde 37.-plass på UK Singles Chart.
Spyridon Louis
Spyridon «Spyros» Louis (gresk Σπυρίδων (Σπύρος) Λούης – Spyrídon (Spýros) Loúis, født 12. januar 1873, død 26. mars 1940) var en gresk friidrettsutøver. Han vant det første moderne maratonløpet under Sommer-OL 1896 i Athen, og ble dermed nasjonalhelt.
Louis ble født i byen Marousi, som i dag er en forstad nord for Athen. Louis' far solgte mineralvann i Athen, som den gang ikke hadde noen sentral vannforsyning, og sønnen hjalp ham med å transportere vannet.
1441 Bolyai
1441 Bolyai er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 26. november 1937 av György Kulin ved Konkoly Obszervatórium i Konkoly.
Spyridon Louis
Forberedelsene
Etter at man hadde besluttet å gjenoppta tradisjonen med olympiske leker i 1894, begynte forberedelsene til de første lekene i Athen. Maratonløpet skulle være en av øvelsene, et løp som aldri tidligere var blitt arrangert. Forslaget kom fra franskmannen Michel Bréal, som var inspirert av legenden om sendebudet Fidippides, som hadde løpt fra byen Marathon til Athen for å fortelle om atenernes seier i slaget ved Marathon.
Grekerne viste stor interesse for den nye øvelsen, og det ble arrangert kvalifiseringsløp for de greske deltakerne. Det olympiske maratonløpet ble arrangert 10. april (eller 29. mars etter den julianske kalender, som grekerne brukte den gang). Det greske publikummet utviste stor interesse for lekene, men var skuffet over at ingen av friidrettsøvelsene var blitt vunnet av grekere. At seieren i diskos, en klassisk gresk øvelse, hadde gått til amerikaneren Robert Garrett, hadde vært spesielt tungt å svelge. Siden maratonøvelsen var så tett knyttet opp mot den greske historien, ville et gresk maratongull være svært kjærkomment.
Maratonløpet
I Marathon gav oberst Papadiamantopoulos startsignalet for det lille feltet med løpere, som bestod av tretten grekere og fire utlendinger. Franskmannen Albin Lermusiaux, som tidligere hadde tatt bronse på 1500 meter, gikk raskt i ledelsen. I byen Pikermi stoppet Louis på en lokal kro for å få seg et glass vin. Han spurte hvor langt foran de andre løperne var, og sa deretter selvsikkert at han ville ta dem igjen før de var i mål.
Etter 32 km var Lermusiaux utslitt, og måtte bryte løpet. Australieren Teddy Flack, som hadde tatt gull på 800 og 1500 meter, overtok ledelsen, mens Louis stadig nærmet seg bakfra. Noen kilometer før mål kollapset australieren, og Louis gikk opp i føringen.
Spenningen i målområdet var stor, og stemningen vekslet etter hvert som det kom nyheter om hvordan løpet utviklet seg. Da Louis kom inn på stadion, brøt jubelen løs, og de to greske prinsene – kronprins Konstantin og Georg løp for å møte ham og fulgte ham på sluttrunden. Den offisielle sluttiden ble 2:58:50. I den offisielle rapporten fra lekene heter det:
Ytterligere to grekere kom på andre- og tredjeplass. Senere ble det oppdaget at tredjemann, Spyridon Belokas, hadde tilbakelagt deler av løypa i vogn, Han ble dermed diskvalifisert, og bronsemedaljen gikk til ungareren Gyula Kellner.
Spyridon Louis deltok ikke i flere løp etter den olympiske triumfen. Han levde et rolig liv, og arbeidet som bonde, senere i politiet.
Etter OL
Hans siste offentlige opptreden kom i 1936, da han var invitert som hedersgjest til Sommer-OL 1936 i Berlin.
Noen uker før Tysklands invasjon av Hellas, døde Louis i hjembyen Marousi. Mange sportsklubber, både i Hellas og andre land, bærer fremdeles hans navn. Det gjør også hovedstadionet i det olympiske sportskomplekset der sommerlekene i 2004 ble arrangert.
Jan-Erik Ebbestad Hansen
Jan-Erik Ebbestad Hansen (født 8. juli 1946 i Tønsberg) er professor i idéhistorie ved Universitetet i Oslo.
Han studerte filosofi, religionshistorie og idéhistorie ved Universitetet i Oslo, med studier i Tübingen og Cambridge. I 1979 tok han doktorgraden med en avhandling om den tyske teosofen og mystikeren Jacob Böhme. Han forsker på europeisk idéhistorie med særlig vekt på kristen mystikk, okkultisme, Faustlitteraturens historie og tysk romantikk. Han har videre arbeidet med norsk idéhistorie, fra norrøne myter til malerkunst i det 20. århundre. Han var redaktør for bokserien Ad fontes 2000-04.
John Bates Clark Medal
John Bates Clark Medal deles ut av American Economic Association hvert andre år til «den amerikanske økonomen under førti år som har gjort et betydelig bidrag til økonomisk tenkning og kunnskap».
Omkring 40% av de som tidligere har fått denne medaljen, har senere blitt tildelt Sveriges Riksbanks pris i økonomisk vitenskap til minne om Alfred Nobel.
Brannen i Grue kirke
Brannen i Grue kirke var en kirkebrann i gamle Grue kirke i Grue i nåværende Innlandet fylke 26. mai 1822, der 116 personer mistet livet. Brannen krevde flere menneskeliv enn noen annen kjent brann i Norge.
Etter brannen i Grue kom ny lov om at alle kirkedører skal slå utover. Peter Wessel Zapffe har skrevet idéromanen Lyksalig pinsefest (1972) om brannen. Åsta Holth har også skrevet en roman om brannen.
Kirkestedet
Kirkestedet er nevnt første gang i år 1224 i et av Norges eldste dokumenter. Den første kirken var trolig reist på 1100-tallet og viet Johannes Døperen. På 1600-tallet var annekskirkene på Berger og på Furulund falleferdige, og en ny annekskirke ble reist på gården Brandval i 1651. Ved kirkesalget i 1720-årene tok allmuen i Grue over hoved- og annekskirken. Ifølge tradisjonen hadde gamle Grue kirke årstallet 1609 på ytterveggen noe som kan tyde på at den ble utvidet til korskirke dette året.
Den gamle Grue kirke sto mellom Grue prestegård og Glomma, der elven danner en stor slyng nord/nordvest for Kirkenær i Solør. Elven brøt seg stadig nærmere den gamle prestegården og i 1773 ble gården Søndre Skulstad (som presten Hans Gjerdrum hadde kjøpt i 1755 og som lå inntil den gamle prestegården) omgjort til prestegård. I 1773 var det bare fem skritt fra vognskjulet til elvekanten og rundt 25 alen fra våningshuset til elven. Drengestuen ble tatt av elven våren 1773 og andre bygg var tidligere revet for å redde tømmeret fra elven. Sogneprest Iver Hesselberg dokumenterte i 1816 at Grue gamle prestegård for det meste var forsvunnet i elven.
Det opprinnelig kirkestedet med gravplass var truet av Glomma. I 1794 ble det gitt tillatelse til å sette opp ny kirke av stein på Vollermoen, i trygg avstand fra elven og passe nær prestegården, men byggingen ble ikke igangsatt trolig på grunn av store kostnader eller uenighet om utforming av det nye bygget. Den gamle kirken var da i dårlig stand og ville neppe tåle flytting slik at det trengtes et helt nytt bygg. I 1822 hadde elven spist seg innover i landskapet og mot kirken, slik at det bare var 60 meter fra elvekanten til kirkeveggen. Når Glomma gikk flomstor kunne vannet stå opp til kirkegården. Kirken og prestegården lå på gården Grof (eller Grue, av gammelnorsk ord for grop) og har gitt bygda navn. Mesteparten av gården er tatt av elven.
Mange hadde lang kirkeveg og måtte starte tidlig om morgenen. Innbyggerne på vestsiden av Glomma ble satt over ved Opakersundet.
Kirkebygget
Grue kirke var en korskirke med sinklaftede vegger unntatt vest- og østenden som hadde reisverk. Blanding av laft og reisverk kan bety at korsarmene mot øst og vest opprinnelig var en stavkirke fra middelalderen, mens korsarmene i liggende tømmer ble tilføyd senere for å utvide kirken. Den eldste delen av kirken kan ha vært fra 1100- eller 1200-tallet og bygd i stavteknikk. Trolig omkring 1600 ble kirken utvidet med to laftede sidefløyer og et høyt sentraltårn. Sentraltårnet ble trolig understøttet av fire søyler som sto midt i kirkerommet. Midt over korset var et høyt tårn med spir og fire småtårn («fialer»). Bygget hadde en grunnflate på anslagsvis 500 m2.
Våpenhuset var et utbygg på korsarmen mot vest og over våpenhuset var en klokkestøpul med en stor og en litt mindre klokke. Ved enden av nordre korsarm var det sakristi i et tilbygg. Taket var tekket med spon og veggene var tjærebredde. Det var ni små vinduer med grønt, blyinnfattet glass og vinduene var plassert høyt oppe på veggene og forsynt med jerngitter utvendig. Altertavlen og prekestolen hadde utskårne dekorasjoner slik det var vanlig på den tiden. Døpefonten var i kleberstein og trolig fra middelalderen. Kirken hadde en liten åttarmet lysekrone i messing. Et røkelseskar i messing (høyde 30 cm) fra middelalderen overlevde brannen og finnes nå i Kulturhistorisk museum i Oslo. Kirketjeneren brukte røkelseskaret til å tenne lysene. Ringebu stavkirke er trolig den nåværende kirken som er mest lik Grue gamle kirke ifølge Gylseth. Zapffe laget en tegning slik han forestilte seg den så ut basert på beskrivelsene. Det er mulig at bygget hovedsakelig var av laftet tømmer med nyere tilbygg i reisverk. Kirkegården var innhegnet av et tømret gjerde med torvtak.
De små vinduene satt høyt oppe og trolig var det nokså mørkt i kirkerommet. Alteret var i korsarmen mot øst, i de øvrige korsarmene var faste benker eller sitteplasser. Mennene satt etter tradisjonen til høyre og pleide derfor å inn «lilledøren» mot sør, mens kvinnene brukte hovedinngangen i vest. Over midtskipet og de to sideskipene var det brede gallerier. Galleriene langs veggene ble ikke nevnt i dokument 1739 og kan derfor ha blitt satt inn senere på grunn av voksende folketall. Bygget hadde plass til minst 600 personer. Zapffes plantegning viser at koret tok opp hele østre korsarm og at det foran døren mot sør var et lite utbygg (en sval). Det var inngangsdører på alle tre skip; disse slo innover. Langs midtskipet stod det 23 kirkebenker tett. Her satt forsamlingen trangt, og hver av benkene kunne stenges med dør. Oppe på veggen fantes to kirkestoler eller losjer (kalt «pulpiturer») for de bedrestilte: Stemsrud-stolen på sørveggen og Grinder-stolen på nordveggen. Zapffes plantegning viser kirkestolene på hjørnet mellom korsarmene rett overfor prekestolen som er tegnet inn på hjørnet mot nordøst. Disse kirkestolene hadde egen trapp ned og hver sin dør på bakkeplan, så de velstående familiene kunne komme og gå uten kontakt med allmuen.
På de store galleriene i sideskipene satt de unge, de ugifte og tjenestefolkene – menn på sørveggen, kvinner på nordveggen. Trappen ned fra kvinnenes galleri på nordsiden endte ved døren til sakristiet. Når folk forlot kirken gjennom sakristiet, sperret denne døren for kvinner som var på vei ned fra galleriet. Mennene på motsatt side kunne derimot fritt komme seg ned fra galleriet der de satt, fordi dørene der slo motsatt vei. Plantegningen gjengitt av Zapffe viser tre gallerier, et over hver dør i enden av søndre, vestre og nordre korsarm.
Utvendig var kirken tjærebredd. Det er gjort beregninger som viser at kirken i tidsrommet 1600 til 1822 i alt var blitt innsatt med 17 tonn tjære.
Grue kirke var valgkirke i 1814. Her ble det 25. februar 1814 valgt valgmenn som skulle utpeke Hedemarken amts utsendinger til Riksforsamlingen på Eidsvoll. Valget ble ledet av Hesselberg som selv ble valg til en av to fra Grue og Brandval. Høsten 1814 var det under Hesselbergs ledelse valg av valgmenn for det første stortinget.
Brannforløpet
Våren og forsommeren 1822 var uvanlig varm og tørr med flere uker uten regn. 1. pinsedag 1822 var kirken fylt til siste plass. Antagelig var 500–600 til stede, kanskje enda flere, slik at kirken var nær fullsatt. Kirkegang var obligatorisk i Norge, som følge av Christian VIs helligdagsforordning om tvungen kirkegang fra 1735. Det var en klar og varm forsommerdag med sterk sørlig til sørøstlig vind.
Brannen oppsto under sogneprest Iver Hesselbergs preken. I løpet av 10–15 minutter var kirken fullstendig overtent. De som ikke hadde kommet seg ut innen denne tiden omkom. Etter en time var kirken brent ned til grunnen.
Overføring
Overføring er et begrep innen psykoanalysen, som innebærer at pasienten ubevisst overfører ønsker og forestillinger på psykoanalytikeren, tross at disse egentlig har sitt utspring i den pasientens egen fantasiverden. Analytikerens nøytralitet borger for at det er bare pasientens egne forestillinger som kommer til uttrykk og ikke er en respons på analytikerens agering.
Brannen i Grue kirke
Brannforløpet og evakueringen
Vitnene forklarte at de plutselig hørte et brak, som fikk mange til å tro at det tordnet, andre at kirketårnet blåste ned i de kraftige vindkastene utenfor. Oberstløytnant Svend Arntzen som satt på Grinder-kirkestolen, skyndte seg ut av den tilhørende private utgangen for å undersøke. Utenfor var det stille; men han fikk øye på en klar ildstråle på størrelse med en mynt som fór oppetter kirkeveggen. Arntzen løp tilbake og fikk fru Høegh og barna hennes ut. Deretter løp han ned i kirkerommet for å få ut sin datter Olivia og fogd Høegh.
Et vindu høyt oppe på sørveggen eksploderte, og store flammer og røyk veltet ut fra veggen omkring vinduet. Det ble kaos da alle prøvde å komme seg ut samtidig. Døren i den brennende sørveggen stod åpen en stund. En blind mann var blant dem som kom seg uskadet ut den veien. Den voldsomme vinden inn døren ga brannen ny næring, samtidig som den åpne døren stengte for folk i de to ytterste kirkestolene. En mann satt fast mellom dør og kanten på kirkebenken, og ble klemt ihjel. Med hjelp fra folk utenfor klarte Arntzen å få en dør på klem, slik at fire personer kom seg ut; men så presset mengden døren igjen, og Arntzen fikk et ben i klemme en stund. Arntzens 22 år gamle datter Olivia omkom.
Hesselbergs kone og to barn satt i en kirkestol med egen utgang. Selv kom han seg ut gjennom vindu etter å ha slått ut glass og gitter med sin tunge, metallbeslåtte bibel. Han landet på gresset og var blant de første som fikk reddet seg. 11 år gamle Philip Sissener og morfaren major Ulrich Hals reddet seg begge ut, men guttens hår var svidd av på ene siden, og klærne forrevet. En stund ble han tatt for å være død, men kviknet til. De tre tjenestepikene som var i kirken omkom.
Martin og Knut Skara, kjent for sin styrke, kom seg raskt ut og kjempet deretter for å holde en dør åpen. Imidlertid måtte de gi etter for presset fra menneskene som ville ut og dermed stengte døren de forsøkte å komme seg ut gjennom. Fogden Høeghs kusk, Johannes Gjedtjernet, slapp seg fire meter ned fra galleriet for drenger og ugifte menn, og landet midt i kaoset. Han fant sin arbeidsgiver som prøvde å roe folk rundt; men skadete mennesker skrek og overdøvet fogdens rop. En kvinne kom mot dem med et spedbarn; Høegh trakk henne mot et vindu, og Johannes grep barnet, skrek «Ta imot derute!» og slengte barnet ut vinduet. Barnet overlevde, men moren omkom. De fornemme familiene som hadde sittet på Stemsrud-kirkestolen hadde kommet seg trygt ut gjennom sin private utgang, men nå raste kirkestolen i gulvet. Den nedraste kirkestolen etterlot seg et hull i veggen, noe som førte til stor lufttilførsel som fikk ilden til å spre seg eksplosivt inn i kirken.
Kirken brant raskt ned. Fra kirketaket dryppet brennende tjære ned på menneskene. De innstengte menneskene brukte haugene av mennesker foran dørene som en trapp for å komme seg opp til vinduene. Fogd Høegh ga Johannes frihet til å gå, bare måtte han lete etter hans kone, fru Høegh, og barna. Så segnet Høegh om av røyken og heten. Johannes så bare én utvei, å krabbe over skuldrene og hodene på mengden foran, til han rakk frem til døren og kastet seg ned i glipen som iblant viste seg mellom dør og dørkarm.
Kirketårnet og nordveggen raste sammen i en eksplosjon. Menneskene som ikke hadde kommet seg ut, stod omsluttet av flammer.
Brannårsak
Brannens opphav har forblitt uavklart, men ifølge vitneavhør, kombinert med nyere kunnskap om branner i slike bygninger, er det følgende mest trolig: Brannen oppstod nede på ytterveggen på sørskipet, nær bakken. Deretter spredte den seg oppover mot kirketårnet. Luftespalter eller utettheter i kledningen gjorde at den fikk rikelig med luft, spesielt fordi det var sterk vind. Spredningen var derfor meget rask. Senere undersøkelser har vist at en brann kan spre seg 5–10 ganger raskere i en luftespalt bak bordkledningen enn på utsiden av kledningen på en vegg. Selv om bygningen opprinnelig ikke har sprekker og luftespalter, kan konstruksjonen senere ha forskjøvet seg og dannet sprekker og åpninger i paneler og vegg.
Det var en kilde til undring at brannen først hadde vist seg høyt oppe på veggen. Men siden kirken gjennom hundrevis av år var innsatt med tonnevis av tjære, og våren hadde vært tørr og varm, hadde det dannet seg brannfarlig gass fra tjæren mellom utvendig panel og innvendig tømmerkledning. Kom en ørliten gnist eller flamme i kontakt med det knusktørre treverket på bakkenivå, ble gassen antent. Ilden som oppstod bak panelet, pilte oppover slik Arntzen observerte, og fant sitt utløp ved vinduet, som eksploderte.
Evakuering med forhindringer
Evakueringen ble vanskeliggjort av at dørene slo innover i kirkebygningen. Dette var den egentlige årsaken til ulykken, selv om det også spilte en rolle at vinduene var små, satt høyt oppe på veggen og dessuten forsynt med metallgitter for å forebygge innbrudd. Det oppsto raskt panikk inne i kirken og en alles kamp mot alle for å komme seg ut. Folk utenfor forsøkte å presse opp dørene utenfra, og klarte tidvis å få dem på gløtt så noen slapp ut. Andre hoppet ut gjennom vinduene. Mange av de overlevende hadde svære forbrenninger. Bare én av de omkomne kunne identifiseres – fogden Dines Guldberg Høegh – ved hjelp av sabelen og uniformsknappene. Sabelen er i dag utstilt i sakristiet i nåværende Grue kirke. Høeghs gullur hadde smeltet. Varmen var så intens at de forbrente menneskene var blitt til aske.
Flest kvinner og barn omkom
Av 113 døde i den etterfølgende rapporten og gjengitt i Den Norske Rigstidende 26. august 1822 (enda 116 omkomne navngis i kirkeboken) var tre «bønder og fedre», fem ugifte menn over 15 år, 27 «koner og husmødre», 42 ugifte kvinner over 15 år, mens 36 var barn under 15 år.
Bare åtte menn over 15 år mistet livet i brannen – mens 105 av de døde var kvinner og barn. Tjenestejenter og ugifte kvinner hadde vært fanget i galleriet på nordveggen fordi utgangsdøren til sakristiet sperret trappen som førte ned fra galleriet. Til sammenligning kunne drenger og ugifte menn uhindret komme seg ned fra sitt galleri på motsatt vegg. Dette forklarte delvis skjevfordelingen. Hovedårsaken til at langt større andel menn overlevde var at mennene hadde brukt sin fysiske styrke til å trampe ned og klatre over kvinner og barn, slik blant andre presten fortalte om. Christopher Hals Gylseth, som har skrevet en bok om brannen, mener at ulykken i samtiden ville blitt regnet som mye alvorligere dersom det var 105 menn som var omkommet, i stedet for kvinner og mindreårige. Konsekvensen for datidens samfunn ville vært langt verre om så mange forsørgere hadde omkommet samtidig.
Begravelsene
Etter ulykken ble branntomten ryddet av en gruppe fattige. Gruppen slet lenge med å samle biter av knokler og hakke forkullede rester løs fra likhaugene. Nesten alle ofrene var hjemmehørende i Grue og ble gravlagt her. 113 personer ble gravlagt i Grue, mens tre ble gravlagt i naboprestegjeldet Hof. Den 1. juni ble ofrene gravlagt i fem kister på branntomten. Høegh ble lagt i egen kiste på grunn av sin høye stilling. De andre omkomne ble samlet i fire likkister.
Hesselberg lot sin gravtale trykke opp for salg rundt om i landet til inntekt for Høeghs eldste sønn, Peter Høegh, som hadde mistet sin mor da han var to år og som 15-åring også sin far i brannen. Høegh hadde alt påbegynt sin utdannelse på hovedstadens tegneskole for å bli arkitekt og Hesselberg donerte alle inntekter fra salget til gutten.