cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sean O’Keefe
O'Keefe var sønn av en tidligere marineoffiser som var utstasjonert på flere atomubåter. Han ble uteksaminert fra Wheeler High School i North Stonington i Connecticut. O`Keefe studerte til sin Bachelor of Arts i 1977 fra Loyola University i New Orleans i Louisiana, og han fikk en grad i Master of Public Administration i 1978 fra Maxwell School of Citizenship and Public Affairs ved Syracuse University. Hans kone Laura og barna Lindsey, Jonathan og Kevin, bor i Nord-Virginia. Etter å ha studert ferdig begynte han sin karriere som analytiker for det amerikanske forsvarsdepartementet. Han satt i en komité for det amerikanske Senatet i åtte år. O'Keefe hadde flere posisjoner i det amerikanske forsvarsdepartementet før han ble utnevnt til fungerende utenriksminister i USA for marinen i 1992–1993 i de siste årene til daværende president George H.W. Bush.
Leptophobia
Levevis
Larvene lever på planter i korsblomstfamilien (Brassicaceae), kapersfamilien (Capparidaceae) og Tropaeolaceae, blant andre blomkarse. Disse sommerfuglene lever i fjellområder, gjerne i tåkeskog.
Rocky II
Rocky II er en amerikansk sportsrelatert action- og dramafilm fra 1979 regissert av Sylvester Stallone (også hovedrolle). Den er den andre i filmserien om Rocky og den begynner omtrent der den første sluttet. Etter boksekampen mot Apollo forsøker Rocky å finne seg en ordinær jobb for å forsørge familien. Apollo Creed vant på påeng, men mange mener at Rocky var den egentlige vinneren. Dette gnager Apollo og han vil ha omkamp for å avgjøre en gang for alle hvem som er best. Sentrale biroller spilles av Carl Weathers, Burgess Meredith, Burt Young og Talia Shire.
Leptophobia
Utbredelse
Slekten er utbredt fra Mexico i nord til Argentina i sør. Den vanlige arten Leptophobia aripa forekommer over hele dette området, de andre artene har vanligvis mer begrensede utbredelser.
Enkeltmannspakke
En enkeltmannspakke er en enkel bandasje som ofte inkluderer kompress. Den enkleste veier svært lite (ca. 20 g) og er enkel å produsere (ca. 5 kr). Den er lettere enn et godt utrustet sanitetssett og er da i mange tilfeller til god midlertidig hjelp når f.eks. en enkel blødning skal stoppes, men pakken fungerer på ingen måte som en erstatning for et ordentlig sanitetssett. Bandasjen er forseglet og er i mange tilfeller strålesterilisert. Pakken blir utdelt til militært personell, men selges også i det sivile. Den er en del av utrustningen til alle førstehjelpsputer og -kofferter i biler.
Pakken ble utviklet for å gi den enkelte soldat en «idiotsikker» måte å hjelpe seg selv eller en kamerat ved skuddskader. Den var utformet slik at når den ble åpnet, fant man en stor og en liten rull med gasbind lagt rundt en kompress. Plassering: Venstre brystlomme. Instruks: «Bruk den skadedes pakke først. Ta en rull i hver hånd og legg innsiden av kompressen på såret, surr og knytt. Blir det for smått, bruk også din egen.»
Pakken omfatter også innpakningen, som i gamle militærutgaver var gummibelagt på innsiden. Denne var ment til å dekke lungeskader fra utsiden. Enkeltmannspakkene kom i mange størrelser fra (de amerikanske) på størrelse med en pakke sigaretter og til pocketbokformat. Noen fabrikater var forsøkt fargekodet slik at der var forskjell på hva en kunne holde i, og hva som bare skulle på såret.
Kompressen er festet et stykke innpå selve bandasjen, slik at en har en ende å knytte sammen bandasjen med. Hvis et sår blør sterkt, kan en forsterke trykket mot blødningen ved å legge noe tykt utenpå kompressen som legges på såret før en legger bandasjen over og knytter.
Rocky II
Popularitet og økonomi
Rocky 2 ble en stor kinosuksess, både i USA og mange andre land. Den innbrakte over $200 millioner på verdensbasis, hvorav $85 millioner i USA. Den ble den tredje mest innbringende filmen i USA i 1979.
Produksjonskostnadene var på ca $7 millioner.
Anmelderne
Den ble forholdsvis godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 73 % på Rotten Tomatoes. Tallet er noe lavere enn den første filmen, men høyere enn for de tre oppfølgerne.
Priser
Den ble kåret til folkets favorittfilm ved People's Choice Awards.
Mark Ayres
Mark Ayres er en komponist som er mest kjent for å ha jobbet på Doctor Who.
I slutten av 1980-årene komponerte han musikken til historiene The Greatest Show in the Galaxy, Ghost Light og The Curse of Fenric.
Ayres fikk jobben etter at han sendte produsent John Nathan-Turner en demovideo med musikk han hadde skrevet for historien Remembrance of the Daleks. Han brukte synthesizere og samplere til å lage musikken.
Ayres var også involvert i de siste dagene til BBC Radiophonic Workshop. Han katalogiserte og arkiverte opptak for fremtidig bruk. Som en del av det uoffisielle Doctor Who Restoration Team har han restaurert lydsporene på de nyere VHS-utgivelsene og alle DVD-utgivelsene av den klassiske serien av Doctor Who. Han har også jobbet med å restaurere og utgi lydsporene til de tapte episodene av serien på CD.
For DVD-utgivelsen av Doctor Who-historien The Curse of Fenric redigerte han en spesialversjon som inneholder slettede scener, nye effekter, oppdatert musikkspor og ny fargegradering.
Apokryfe evangelier
Apokryfe evangelier er religiøse tekster om Jesus' liv eller med sitater fra hans lære, som er (eller foregir å være) skrevet innenfor det nye testamentes tidsramme og trosunivers – eller som en kommentar til dette, men som ikke er en del av Bibelens kanon.
Noen av tekstene har vært kjent gjennom det meste av kirkehistorien, mens andre er funnet på 1900-tallet i bl.a. Medinet Madi og Nag Hammadi-skriftene.
Typer
Apokryfe evangelier kan kategoriseres etter trosinnhold eller etter teksttype. Noen tekster vil fremstille en annen versjon av Jesu lære, mens andre tekster vil «fylle hullene» i Bibelens framstilling av Jesu liv, blant annet hans barndom og hans nedstigning til dødsriket.
Innholdsmessig finnes det blant annet gnostiske og setianske evangelier.
Tematisk deles tekstene inn i:
Evangeliefragmenter (som Petersevangeliet, Det hemmelige Markusevangeliet, Papyrus Egerton 2 og Papyrus Oxyrhynchus 840) er for manges deler nylig oppdaget. Felles for evangeliefragmentene er at de bare inneholder enkeltepisoder, og at det ikke er mulig å datere eller knytte episodene til noen retning. Papyrus Egerton 2 inneholder avsnitt om en helbredelse, om arrestasjonen av Jesus, og et ordskifte mellom Jesus og en skriftlærd. Papyrus Oxyrhynchus 840 inneholder bare én episode: et ordskifte mellom Jesus og en fariseisk overprest, om forholdet mellom ytre og indre renselse.
På norsk
Apokryfe evangelier (2001) utkom i Bokklubbens serie Verdens Hellige Skrifter. Boken inneholder flere typer evangelier: samlinger av Jesus-ord, dialog-evangelier, skildringer av Jesu barndom, og av Jesu nedfart til dødsriket.
Norsk Kjemisk Selskap
Norsk Kjemisk Selskap (NKS) er en interesseorganisasjon som ble stiftet i 1864 som Den Polytekniske Forenings Faggruppe for Chemikere. Foreningens formål er å «arbeide for kjemiens fremme i vitenskap, teknikk og undervisning, samt å representere norske kjemikere i internasjonale fora».
Organisasjonen
Organisasjonen har om lag 1,400 medlemmer og utgir tidsskriftet Kjemi. NKS har ti egne faggrupper for analytisk kjemi, kvantekjemi og modellering, matkjemi, katalyse, kjemiens historie, kjemometri, makromolekyl- og kolloidkjemi, organisk kjemi, uorganisk kjemi og undervisning. I tillegg har selskapet seks lokalavdelinger; Bergen, Grenland, Nord-Norge, Oslo, Rogaland og Trondhjem.
Siden 2022 er Jørn H. Hansen president for Norsk Kjemisk Selskap. Karina Mathisen ble visepresident for foreningen i 2021.
Arrangementer og prisutdelinger
NKS arrangerer Landsmøtet i Kjemi, Hasselforelesningen og Industry lecture. Selskapet deler ut Guldberg-Waages gullmedalje, tilrettelegger for nominasjoner til Yaras Birkelandpris for doktorgradsarbeid i kjemi samt Norges deltagelse i Kjemi-OL. NKS forvalter Norges medlemskap i International Union of Pure and Applied Chemistry (IUPAC) og i European Chemical Society (EuChemS).
Æresmedlemmer
Følgende personer har blitt utnevnt til æresmedlemmer i Norsk Kjemisk Selskap ; foran navnet står året for utnevnelsen, og i parentes etter navnet står fødselsår, eventuelt fødsels- og dødsår:
Eksterne lenker
Norsk Kjemisk Selskap
Ken Farmer
Kenneth «Ken» Pentin Farmer (født 26. juli 1912 i Westmount i Québec, død 12. januar 2005) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1936 i Garmisch-Partenkirchen.
Han var fra 1953 til 1961 leder for Canadian Olympic Association og i 1981 ble han tildelt Order of Canada, landets høyeste sivile orden.
Doctor Who Magazine
Doctor Who Magazine (forkortet til DWM) er et tidsskrift viet til den britiske science fiction-serien Doctor Who. Nåværende redaktør er Tom Spilsbury.
Historie
Det gikk over fra å bli utgitt ukentlig til månedlige utgivelser med nummer 44 i september 1980. Tittelen ble forandret til Doctor Who og prisen gikk opp til 30 pence. Den ble deretter forandret til Doctor Who Monthly med nummer 61 og til Doctor Who Magazine med nummer 85 i februar 1984. I 1990 gikk bladet over til å bli utgitt hver fjerde uke med totalt 13 utgivelser i året. Selv om BBC sluttet å produsere Doctor Who i 1989, fortsatte magasinet å bli utgitt med blant annet tegneserier basert på serien. Da BBC started produksjonen av serien igjen i 2005 fikk bladet en ny generasjon fans som lesere.
DWM var opprinnelig ment for barn men vokste til å bli et blad for voksne med blant annet artikler om produksjonen av serien. På grunn av at bladet har blitt utgitt så lenge, blir det sett på som en kilde til «offisiell» og eksklusiv informasjon og de som jobber på det har et tett forhold til produksjonsteamet bak serien og BBC. I 2006 fikk det konkurranse da BBC Worldwide begynte å gi ut tegneseriebladet Doctor Who Adventures, som er ment for yngre lesere.
DWM utgis nå av Panini Comics, som kjøpte rettighetene sammen med resten av Marvel UKs katalog i 1995. Panini har også begynt å gi ut tegneserier fra eldre utgivelser av DWM i pocketbøker. Ni bøker har blitt utgitt så langt.
Gwich’in
Loucheux (fransk for «den som blingser», skjæløye) er ett av flere navn på indianerstammen gwich’in (engelsk: Kutchin) bosatt i Yukon i Alaska. Det er også navn på en vei i byen Innuvik i Yellowknife i Nordvestterritoriene.
Gwich'inene er kjent for god trugekonstruksjon, kanoer med bjerkeneverhud og toveis sledemeier. Mange lever fortsatt som jegere, fiskere og sesongarbeidere.
I dag lever ca. 9000 gwich'iner i 15 lokalsamfunn om lag ved polarsirkelen og dels i Canada, dels i Alaska.
Anchero Pantaleone
Anchero Pantaleone eller Antero (født ca. 1210, død 1. november 1286) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han ble kreert til kardinal 22. mai 1262 av sin onkel, pave Urban IV.
Guillaume de Bray
Guillaume de Bray (fransk, død 29. april 1282 i Orvieto i Italia) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal 22. mai 1262 av sin onkel pave Urban IV.
Hjemmefødsel
Hjemmefødsel vil si å føde hjemme. Ved planlagt hjemmefødsel er det den gravide selv som har inngått en avtale med en valgt jordmor som ved avtalt tidspunkt i fødselen bistår kvinnen ( og evt partner) i hennes hjem.
I dag foretrekker likevel de fleste kvinner å føde på sykehus.
I Norge er antallet hjemmefødsler stigende. I 2008 var der 89 hjemmefødsler, men der var 153 slike i 2014, iflg Nasjonalt fødselsregister. I 2015 var det 169 planlagte hjemmefødsler i Norge. I 2018 var det 103.
I mange land er slike fødsler mest vanlige, ofte grunnet mangel på medisinske fasiliteter.
Watertown (Massachusetts)
Watertown er en by i Middlesex County i Massachusetts, USA. Byen ble grunnlagt i 1630. Innbyggertallet var 32 986 ved folketellingen i 2000.
Byen har den tredje største befolkningen av armenere i USA (etter Glendale og Fresno i California), estimert til over 8 000 per 2007.
Potenza (provins)
Provinsen Potenza (italiensk: Provincia di Potenza) er en provins i regionen Basilicata i sørlige Italia. Potenza er provinsens hovedstad.
Provinsen her et areal på 6 545 km² og en befolkning på 381 988 (2012). Det er 100 comuni (entall: comune) i provinsen.
Geografi
Provinsen Potenza grenser:
Hans Geelmuyden (PR-rådgiver)
Hans Geelmuyden (født 1957) er en norsk redaktør og gründer som var med på å starte PR-byrået Geelmuyden.Kiese. Han ledet byrået fra 1989 til 2021.
Oppvekst og utdannelse
Geelmuyden vokste opp på Lysaker i Bærum. Han er utdannet siviløkonom fra Norges Handelshøyskole (1979), hvor han fordypet seg i finans og økonomisk styring, i tillegg til markedsføring.
Karrierestart
I 1980 fikk han jobb hos IBM i New York. Etter det reiste han tilbake til Norge for å avtjene verneplikt og gikk befalsskolen. Så hadde han et kort opphold i Frankrike før han dro til Oslo for å jobbe som økonomijournalist og redaksjonssjef i forretningsbladet Farmand. Etter noen år der ble han hentet til Morgenbladet som sjefredaktør fra 1987 til 1988, da han ble sagt opp på gbrunn av en redaksjonell konflikt. Han var deretter en kort periode i Nissen-Lie Gruppen, hvor han bygget opp og ledet avdelingen for finansinformasjon.
Byrået Geelmuyden Kiese
I januar 1989 startet han PR-byrået og kommunikasjonsrådgivningsselskapet Geelmuyden Kiese sammen med Jo Kiese. Etter hvert åpnet de kontorer i Oslo, Stockholm og København. Fra å være et PR-byrå med to medarbeidere i 1989, hadde selskapet 150 medarbeidere i 2022.
I 2006 solgte medgrunnlegger Jo Kiese seg ut av selskapet sammen med Morits Skaugen jr., Jens Ulltveit-Moe, Christian Ringnes og Einar Nagell-Erichsen.
Geelmuyden satte inn ny gruppesjef i august 2020, og fortsatte som styreleder og eier frem til han solgte seg ut av Geelmuyden Kiese Gruppen i desember 2021. På salgstidspunktet eide Hans Geelmuydens investeringsselskap Koko 94 % av Geelmuyden Kiese Gruppen.
Rasismedebatt i 2020
Geelmuyden har deltatt aktivt i norsk samfunnsdebatt fra begynnelsen av åttitallet.
I 2020 havnet Hans Geelmuyden i en bransjedebatt etter at han uttalte at det ikke er noen ulempe å hete Ahmed om man vil søke jobb i hans kommunikasjonsbyrå, men at kebabnorsk ikke var godt nok for å jobbe i GK. Uttalelsen kom i forbindelse med en debatt som gjaldt den lave andelen med minoritetsbakgrunn i kommunikasjonsbransjen. Under den opphetede diskusjonen som fulgte, rettet kommunikasjonsrådgiver Umar Ashraf kritikk mot Geelmuyden fordi han hadde gitt et intervju til publikasjonen Resett. Geelmuyden svarte at han som tidligere redaktør hadde som prinsipp å la seg intervjue av medier uavhengig av redaksjonelt ståsted, og at Ashraf aldri ville lykkes med å sette munnkurv på ham. Han ba Ashraf lære seg vestlige verdier og ikke misbruke dem. Ashraf svarte med å anklage Geelmuydens utspill for å være rasistiske. Geelmuyden beklaget kommentaren mot Ashraf, og etter en uke karakteriserte han uttalelsen som rasistisk fordi han ikke ville uttalt seg slik til en etnisk norsk. Like etter offentliggjorde Hans Geelmuyden en pressemelding der han nok en gang beklaget. To av byråets om lag 500 kunder valgte å si opp kundeforholdet sitt til GK. De to var IKEA og LO. Begrunnelsen fra LO var at uttalelsene sto i sterk motstrid til verdiene til LO, mens IKEA omtalte hans utspill som uakseptable. Samtidig var det mange, blant annet VG på kommentarplass, som hyllet Geelmuyden for rakrygget opptreden i ordskiftet. I august samme år valgte Geelmuyden å tre til side som toppsjef i Geelmuyden Kiese. Han satte inn sin mangeårige danske partnerkollega og medarbeider Karne Lykkebo i rollen som managing partner.
Familie
Hans Geelmuyden er bror til skribent og forfatter Niels Christian Geelmuyden og nevø av forfatter Hans Geelmuyden (1906–1969)
Hans etternavn stammer fra forfedre som kom til Bergen fra Nederland på 1600-tallet.
Flammepunkt
Flammepunktet er den laveste temperaturen en brennbar væske kan ha under normale forhold for å avgi damp i en antennelig konsentrasjon. Ved denne temperaturen kan dampen slutte å brenne når flammens kilde fjernes. Temperaturen som er nødvendig for selvantenning (tenntemperatur) er normalt høyere. Flammepunktet avgjør hvilken fareklasse disse brennbare væskene hører til.
Et eksempel er bensin, som avgir antennelig damp ved normal romtemperatur – det vil si at flammepunktet ligger under denne temperaturen.
Quzhou (Zhejiang)
Quzhou (kinesisk: 衢州市; pinyin: Qúzhōu) er et byprefektur i provinsen Zhejiang i Folkerepublikken Kina. Det hadde en befolkning på 2,46 millioner innbyggere i 2004, og har et areal på 8836,52 km².
Her ligger hovedkvarteret og produksjonsanlegg for Wuxijiang-demningen, som gir energi til et større industrikompleks i prefekturet.
Administrative enheter
Quzhou består av to bydistrikter, ett byfylke og tre fylker:
Samferdsel
Kinas riksvei 320 går gjennom området. Den begynner i Shanghai og løper sørvestover til grensen mellom provinsen Yunnan og Burma. Underveis er den innom blant annet Hangzhou, Nanchang, Guiyang, Kunming og Dali.
Fort Haslemoen
Fort Haslemoen er et nedlagt fort, tidligere eid av det norske forsvaret.
Fort Haslemoen er i dag en paintballbane på 50 dekar. Banen består av flere bunkere fra krigen, skyttergraver, veier og skog. Banen er fin å bruke til scenariospill og big game.
Willem van de Sande Bakhuyzen
Willem van de Sande Bakhuyzen (født 13. november 1957 i Arnhem, død 27. september 2005 i Amsterdam) var en nederlandsk filmregissør. Han gjorde sin skuespillerdebut i den oscarvinnende filmen The Assault fra 1986. Regidebuten kom i 1990, da han regisserte den nederlandske TV-serien 12 steden, 13 ongelukken. Han regisserte 16 filmer i sin karriere, og flere av dem mottok gode kritikker også internasjonalt. Til sammen vant filmene hans 21 forskjellige priser, og de ble nominert for ytterligere 11 priser.
Van de Sande døde av kreft i 2005, dagen før premieren til hans film Leef! (Lev!).
Bardufoss flystasjon
Bardufoss flystasjon er en flystasjon i Målselv i Troms og Finnmark. Den ble åpnet i 1938 og er Norges eldste operative flystasjon.
Flystasjonen drives av Maritim helikopterving i Luftforsvaret. Flystasjonen har også ansvaret for driften av den sivile Bardufoss flyplass på vegne av Samferdselsdepartementet.
Avdelinger
Følgende avdelinger er representert:
Historie
Utviklingen under 1. verdenskrig fikk Stortinget til å gå inn for stasjonering av fly i Nord-Norge. Dette fikk få praktiske implikasjoner i første omgang; en minimal landflyavdeling ble opprettet på Elvenes i Salangen i 1919 og avviklet igjen i 1928, og det foregikk øvelser med sjøfly på Salangsverket somrene 1925 og -26. Etterhvert vokste erkjennelsen av flyenes betydning i fremtidens forsvar, spesielt i landsdeler med store avstander og dårlige kommunikasjoner. At den storpolitiske situasjon tilspisset seg på 30-tallet var antagelig utslagsgivende for beslutningen om å reetablere et luftforsvar i Nord-Norge. Etter omfattende rekognoseringer ble Bardufoss utpekt som hovedflyplass for Troms i 1935.
Fysisk miljø
Flystasjonen ligger i Målselv kommune i indre Troms, på en furumo omgitt av høye fjell. Bebyggelsen fordeler seg jevnt på nord- og sydsiden av den øst-vest orienterte rullebanen.
Nord for rullebanen finnes en rekke bygninger både fra okkupasjonstiden og ulike faser av etterkrigstiden. Helt i nord ligger hovedvakten og syd for denne et område som domineres av lagre, forlegninger og messebygg. Områdene vest og syd for dette domineres av lagre og garasjer. Nær rullebanen ligger brannstasjonen. Helt i vest finnes blant annet et ekstysk administrasjonsbygg som i dag er hovedkvarter for flystasjonen.
Syd for rullebanen ligger to taksebaneområder med flybunkere. Det ene er orientert mot sørøst, det andre adskilt fra førstnevnte ved et område med flere generasjoner av ammunisjonslager. Sør og øst for det ene taksebaneområdet finnes et stort skvadronsområde med hangarer, verksteder og administrasjon. Her er bl. a. en del ekstysk brakkebebyggelse som idag huser verkstedfunksjoner, og i nordre del, nær rullebanen, er den eneste av bygningene fra før krigen som fortsatt står, hangar I. Hangaren, som ble oppført 1939–40 og opprinnelig hadde en grunnflate på 35 x 72 m, raste delvis sammen idet betongen hadde frosset før anbinding og tinte da våren kom. I 1940 ble den gjenstående del av hangaren truffet av en tysk bombe som ikke eksploderte, men etterlot et hull som det fortsatt kan ses merker etter. Tilbygget til hangaren er ekstysk.
Tidslinje
1935: Første spadestikk tatt mandag 8. april.
1936: Sommeren 1936 var det ryddet et flyplassområde på ca. 200 x 200 meter. Den første permanente bygning; et flyskur (liten hangar) stod ferdig om høsten. Det lå ca. 100 m syd-sydøst for nåværende administrasjonsbygning, og ble brannherjet og revet i 1941.
1938: Verkstedbygning ført opp og tatt i bruk. Den ble plassert i tilknytning til flyskuret og ble i likhet med dette revet under okkupasjonen. Det ble også oppført en kjeller for lagring av drivstoffer samt et hydroforanlegg for vannforsyning. 26. mars 1938 kom de første flyene, fire Tiger Moth, til Bardufoss. Den første øvelse ble avviklet om sommeren samme år.
1939: En kaserne oppført; i tre og med grunnflate 12 x 40 meter i to etasjer og med kjeller under halve bygget. Kasernen tjente som kvarter for Hålogaland flyveavdeling som var opprettet samme år, og lå mellom Hangar I og Bjørnnåsen. Kasernen revet i 1942. Hangar I oppført 1939/40.
1940–45: Da tyskerne overtok flyplassen i juni 1940, ble hovedflystripen øst–vest straks utvidet til 1600 meter og fikk fast dekke. Taksebaner og oppstillingsplattformer fikk også fast dekke. Det ble bygget to store hangarer (hangar II i nåværende teknisk område og hangar III), hvis tak bestod av trekonstruksjoner med en spennvidde på hele 37 meter. Samtidig ble det i flyplassens utkanter bygget flere felthangarer av Mannesmann-rør. Hangar I ble utvidet og bl.a. innredet og benyttet til tårn. Det ble også bygget administrasjonsbygg samt ni store kaserner, to befalsmesser, to kantiner, tre kjøkkenbygg, velferdsbygg, brannstasjon, depotbygninger, verkstedbygg og vaktbygg. På Fossmoen, idag øvingsfelt for stridsvogner, og på Bardunesset, landtungen mellom Barduelvas store bue fra syd mot nord, ble det bygget bunkere, tre- og blikkskur, samt et gigantisk ammunisjons- og bombelager. Det ble bygget jernbane mellom de forskjellige posisjoner for transport av bomber og amunisjonskasser.
1945–48: I de første etterkrigsårene var Bardufoss militær hovedflyplass i Nord-Norge. LKN var etablert her, den landbaserte transportflyvirksomheten hadde sitt utgangspunkt her, og plassen var hovedbase for jagerflyoperasjoner i landsdelen. Bygningsmessig skjedde det lite; man var henvist til gjenbruk av tyskernes anlegg. Luftvernartilleriet (LVA) flyttet i 1946 storparten av sin virksomhet til Heggelia leir, noen kilometer syd for flyplassen.
1948: 332 skvadronen, oppsatt med Spitfires, ble overført fra Værnes til Bardufoss, som med dette fikk sin første operative skvadron etter krigen. De første etterkrigs byggeprosjekter kom igang: Skytetreningshus for LVA og seks nye ammunisjonsbunkere.
1952/53: Startbanen øst-vest ble utbygget til NATO-standard, det vil si forlenget til ca. 2. 500 meter med sikkerhetslengde i vest.
1956: SAS begynte å trafikkere Bardufoss på helårsbasis. Terminal og kontrolltårn ble bygget.
1980: For å styrke Kystvakten ble 337 skvadronen gjenopprettet. Den ble oppsatt med Lynx helikoptre og fikk Bardufoss som fast base. I 1982/83 kunne skvadronen ta i bruk nye fasiliteter.
Vern
Bardufoss flystasjon er det luftmilitære etablissement i Nord-Norge med lengst kontinuerlig historie. Men med unntak av hangar I er ingen av bygningene fra den første tiden bevart. Hangaren har gjennomgått vidtgripende forandringer i årenes løp. Den vil dessuten bli så støyutsatt i forbindelse med en prosjektert rullebaneutvidelse at fortsatt bruk vil komme i sterk konflikt med arbeidsmiljøkravene. Av disse grunner vil den ikke bli omfattet av vern. Heller ikke restene av den ekstyske leirbebyggelsen på Bardufoss er foreslått vernet, da større brakkemiljøer med høyere opprinnelighetsgrad vil bli ivaretatt på Bardujord.
Vernet på Bardufoss omfatter derimot manifestasjonene av den kalde krigens tildels svært anspente internasjonale klima. Bardufoss hadde en fremskutt posisjon i denne tiden med det nære naboskap til de store militære installasjonene på Kola-halvøya. Dette har ikke minst nedfelt seg i omfattende forhåndslagre av NATO-materiell og -ammunisjon. Vernet omfatter et miljø bestående av flere typer ammunisjonsbunkere, samt beltefyllingshus oppført i årene 1949–63. Videre inngår et Ready Rocket Storage, et lager for armerte missiler til bruk for beredskapsflyene. Spesielt dette siste er det naturlig å se i direkte sammenheng med den høye militære beredskap som den kalde krigen medførte.
Tina Turner
Tina Turner, også kjent som Little Ann, (født Anna Mae Bullock; 26. november 1939, død 24. mai 2023 i Küsnacht) var en amerikanskfødt sveitsisk sanger, danser, låtskriver, skuespiller og forfatter. Hun blir regnet som en av verdens mest populære artister og blir ofte omtalt som «The Queen of Rock 'N' Roll». Da hun døde hadde Turner solgt over 200 millioner plater og hun var da en av de mestselgende artister noengang. Turner er kjent for sin rå sangestemme, energi og utstråling på scenen, noe som gjorde hennes konserter populære. Turner inkluderte rockelåter av The Beatles og The Rolling Stones i repertoaret, og ble da kjent for et bredt publikum.
Ike og Tina Turner fikk sin første topp 10-hit med «Proud Mary» av Creedence Clearwater Revival, og Tina Turner nådde med det ut til det ut til et bredt publikum. På 1980-tallet var hun en av de ledende rockevokalistene. Tina Turner medvirket i kirkekor som ung. Tina Turner var et artistnavn som Ike Turner ga henne. Hun var relativt liten av vekst (163 cm) og brukte som regel høyhælte sko eller platåsko på scenen. Tina Turner gjorde suksess særlig som konsertartist.
Hun trakk seg offisielt tilbake i 2009, nær 70 år gammel og over 50 år som artist. Tina - The Tina Turner Musical (2018) omhandler hennes liv og musikk, og har blitt satt opp i flere storbyer. Turner medvirket selv til utforming av musikalen.
Liv og familie
Tina Turner ble født Anna Mae Bullock 26. november 1939 på Haywood Memorial Hospital i Brownsville. Kjelleren på sykehuset var forbeholdt svarte. Faren Floyd Richard Bullock var arbeidsformann på Poindexter-godset og førte oppsyn med driften på vegne av de hvite eierne; han var kirketjener i Woodlawn baptistkirke. Moren Zelma Bullock hadde delvis opphav i USAs urbefolkning (cherokee) og morens familie var kjent for sine høye kinnben. Hun var også kjent som Little Ann. Hun vokste opp i Nutbush, et jordbruksdistrikt i Tennessee, der hun hjalp foreldrene på bomullsåkrene. Familien var etter forholdene velstående. Tina Turner sang som ung i koret i Spring Hill Baptist Church.
Hun var gift med Ike Turner fra 1962 til 1978. Ekteskapet fikk i oppløsning blant annet på grunn av Ikes brutalitet, voldsomme sjalusi og kokainmisbruk. Etter skilsmissen var hun pengelens og med mye gjeld. Hun giftet seg i 2013 med tyske Erwin Bach (født 1956) etter å ha vært i et forhold til ham siden 1985 og sa samme år fra seg sitt statsborgerskap i USA. Bryllupet ble avholdt i Sveits og blant gjestene var David Bowie, Oprah Winfrey og Giorgio Armani. Hun flyttet sammen med ham til Sveits i 1995, hun lærte seg tysk og ble sveitsisk statsborger i april 2013. Bach hadde en ledende stilling i plateselskapet EMI som distribuerte Turners utgivelser utenfor USA. De ble kjent da Bach fikk ansvar for å ta i mot Turner da hun kom til Düsseldorf i 1985. Sønnene Craig og Ronnie døde før henne; hun adopterte og tok seg av Ikes to sønner. Hun døde 24. mai 2023 hjemme i Küsnacht nær Zürich, Sveits, etter noen års sykdom.
The Ike & Tina Turner Revue
Anna Mae (Tina Turner) startet sin karriere i 1956 (mens hun fortsatt var på high school) sammen med Ike Turner og The Kings of Rhythm. I St. Louis gikk hun for å høre Ike Turner med band på en klubb og han ble forbløffet over stemmen han hørte da hun tok mikrofonen og fremføre B.B. Kings «You Know I Love You». Han beskrev henne som Little Richard med kvinnestemme. Ike Turner begynte å bruke henne som backing-sanger og ble kalt Little Ann i 1958 på den første singel, «Boxtop».
Gjennombruddet kom i 1960 med sangen «A Fool in Love» der Tina Turner tok over som vokalist etter at Art Lassiter, bandets sanger, ikke dukket opp i lydstudio. Ike Turner ga henne artistnavnet Tina Turner i forbindelse med utgivelse av singelen, og bandet ble da hetende The Ike & Tina Turner Revue. Hun skal ikke ha vært klar over at Ike ga henne dette artistnavnet som hun heller ikke likte noe særlig.
I 1966 spilte hun inn sangen «River Deep – Mountain High» som ble produsert av Phil Spector og regnes som en av rockemusikkens klassikere og et høydepunkt i Spectors karriere. Spector brukte over 100 musikere til å skape den karakteristiske Spector-lyden «wall of sound». Spector mente selv at det var hans beste produksjon og ble skuffet over lave salgstall. Ike og Tina Turner var først kjent og populære hos et svart publikum i USA, og ble kjent for et hvitt publikum etter at de turnerte sammen med The Rolling Stones i 1966 i Storbritannia og særlig i 1969 i USA og med låten «River Deep – Mountain High». I 1970 ville Mick Jagger lage et dobbeltalbum der den ene platen skulle være konseropptak med Rolling Stones og den andre skulle være med bandets oppvarmere (Ike & Tina Turner og BB King). Plateselskapet Decca var ikke interessert i ha med disse ukjente artistene og Get Yer Ya-Ya’s Out! The Rolling Stones in Concert ble et vanlig enkeltalbum. Suksessen var blant annet basert på Turners utstrålig på konsertscenen.
Solokarrière
Våren 1984 gjorde Turner stor suksess med albumet Private Dancer (med tittellåten skrevet av Mark Knopfler) som solgte over 20 millioner kopier verden over. Albumet fikk også tre Grammypriser i 1985. Senere samme år kom filmen Mad Max Beyond Thunderdome ut, der hun spilte rollen som Aunty Entity. Hun var også med på sangen «We Are the World» og spilte inn en egen sang på albumet We Are the World som het «Total Control». 13 juli sto hun på scenen på John F. Kennedy Stadium i Philadelphia under Live Aid. Selvbiografien I, Tina, ført i pennen av Kurt Loder, ble utgitt i 1986. Disney kjøpte rettighetene til boka som de i 1993 brukte for å lage filmen Tina, What's Love Got to Do with It. Senere samme år kom albumet Break Every Rule som ble tildelt en Grammy i 1987. 27. august 1986 fikk hun en stjerne på Hollywood Walk of Fame. Albumet Foreign Affair ble gitt ut i 1989.
Filmmusikken til selvbiografien Tina, What's Love Got to Do with It spilte Turner inn selv og ga den ut som sitt åttende album, What's Love Got to Do with It, i 1993. I 1995 spilte hun inn «GoldenEye», tittellåten til James Bond-filmen med samme navn. Dette ble begynnelsen på Turners album Wildest Dreams som kom i 1996. Hennes siste album, Twenty Four Seven, ble spilt inn og gitt ut i 1999.
I mars 2000 la Turner ut på sin Twenty Four Seven Millennium Tour.
Den 28. september 2002 ble en del av Tennessee State Route 19 døpt Tina Turner Highway.
I 2008 la hun ut på sin avskjedsturne 50th Anniversary Tour. Hun holdt sin siste konsert 5. mai 2009 på Sheffield Arena i Storbritannia.
I april 2013, i en alder av 73 år, var Turner på forsiden av den tyske utgaven av magasinet Vogue. Hun er den eldste personen i verden som har vært på forsiden av Vogue. 4. juli samme år giftet Turner seg med Erwin Bach, som hun hadde vært sammen med siden 1986.
Den 21. mars 2018 var det verdenspremiere på musikalen Tina - The Tina Turner Musical. Sommeren 2018 fikk hun Grammy Lifetime Achievement Award, og i oktober 2018 kom hennes selvbiografi My Love Story.
Den 17. juni 2020 ga Kygo og Turner ut singelen «What's Love Got to Do with It». Høsten 2020 kom det to bøker. Den første var en bilde-biografi med tittelen That's My Life, og den andre var en bok om Turners innstilling til livet og de problemene hun hadde opplevd i årenes løp, med tittelen Happiness Becomes You.
Den 27. mars 2021 hadde dokumentaren Tina premiere på HBO. Den 31. oktober ble hun innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame som soloartist.
Turner var tilhenger av den nye religiøse bevegelse Sōka Gakkai International.
Hennes formue ble i 2020 anslått av det sveitsiske finansblad Bilanz til 225 millioner sveitserfranc.
Film
Turner medvirket i flere filmer blant annet Mad Max Thunderdome (1985). I 1975 utmerket hun seg som sanger og skuespiller i The Whos rockeopera Tommy. Turner fremførte tittelmelodien GoldenEye til James Bond-filmen GoldenEye (1995).
Noter
<references group="lower-alpha"/>
Ichthyobodo necator
Ichthyobodo necator er en encellet parasittisk organisme som lever på fisk i ferskvann. Den er en heterotrof flagellat og forårsaker sykdommen som kalles «costia», da man tidligere trodde at organismen tilhørte slekten Costia. Sykdommen forårsakes trolig også av andre beslektede arter.
Ichthyobodo necator-parasittene har en størrelse på 5-15 µm og angriper fiskens hud og gjeller. Fisken får en gråaktig «hinne» på huden og puster tungt. Hud kan begynne å flasse av og fisken kan begynne å miste skjell og få sår. I de senere stadier av sykdommen ligger fisken på bunnen med sammenklappede finner og vil være svært letargisk. I dette stadiet vil det ofte være for sent å behandle.
Discus og koi er akvariefisk som er spesielt utsatt for Ichthyobodo necator. For discus er det effektivt å behandle fisken med en varmekur hvor temperaturen heves til 33 °C eller mer, i fire dager. For fisk som ikke tåler så høye temperaturer, kan medisinering være en bedre fremgangsmåte.
Vrakeka
Vrakeka er den nest største av båttypene i sørlige Sverige med bakgrunn i den allsidige blekingsekan med en lengde som varieres mellom 20 og 30 fot, de største med to master. Denne klinkbygde båttypen er forsvunnet, men det er foretatt oppmålinger for ettertiden.
Båttypen
Som en større variant av blekingsekan ble denne benyttet ved fiskeri langt til sjøs, hovedsakelig til drivgarnsfiske etter sild og torsk. Blekingeboernes fiske foregikk langs den sørsvenske kysten fra Øresund til Öland, men mest i området mellom Bornholm og Hanöbukten. Navnet på denne båttypen kom av at fiskebåten driver sammen med garnene gjennom natten, derav begrepet «drive som ett vrak» eller «vrake» som det het før.
Annibale d’Annibaldeschi de Molaria
Annibale d'Annibaldeschi de Molaria (født i Roma, død 1. september 1271) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Vrakeka
Båttypen
I begynnelsen hadde den en enslig mast med et stort asymmetriske råseil, men dette ble skiftet ut med ny rigging på en stormast og en mesanmast med spriseil i løpet av 1800-tallet. Det har vært større vrakekere med tre master, stormasten med råseil, for- og aktermast med spriseil.
Vrakeka i dag
Ingen vrakeka bygget i eldre tid har blitt bevart, men oppmålingene av flere båter er bevart for rekonstruksjon i nyere tid som ved Blekinge läns museum i Karlskrona og «vrakekan» bygget og sjøsatt i 1985 basert på en modell i Kiviks museum fra 1918.
Annibale d’Annibaldeschi de Molaria
Han var en nær venn og medarbeider til sin medbror i Dominikanerordenen Thomas Aquinas.
Han ble kreert til kardinal 22. mai 1262 av pave Urban IV.
Sara Downing
Sara Nicole Downing (født 26. april 1979 i Washington, D.C.) er en amerikansk modell og skuespillerinne.
Juuso Pykälistö
Juuso Pykälistö (født 21. mai 1975 i Padasjoki) er en finsk rallyfører. Han har deltatt i World Rally Championship med Citroën og Peugeot. Pykälistö har vunnet Arctic Rally i Finland to ganger.
Salomonøyene under Sommer-OL 2004
Salomonøyene under Sommer-OL 2004. To sportsutøvere, en kvinne og en mann fra Salomonøyene deltok i friidrett under Sommer-OL 2004 i Athen. Det var sjette gangen som Salomonøyene deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
30px|Friidrett Friidrett
Francis Manioru var 22 år gammel under OL i Athen, og fikk sin olympiske debut. I forsøksheatet på 100 meter menn, ble han tildelt plass i heat ni. He fullførte løpet på 11,05 sekunder, som ga en sjuende plass blant de ni som deltok i hans heat. Men, bare de tre beste fra et heat og de raskeste ellers fikk videre fra forsøksheatene, og han gikk ikke videre. Den langsomste kvalifiseringstiden var 10,43 sekunder. Fire år seinere representerte Manioru Salomonøyene under Sommer-OL 2008.
William av Jumièges
William av Jumièges (fransk Guillaume de Jumièges) var samtidig med hendelsene i 1066, og en av de tidligste som skrev om den normanniske erobringen av England. Selv er han «skyggeperson», og det eneste som er kjent om ham er fra hans dedikasjonsbrev til kong Vilhelm Erobreren som en munk fra Jumièges i Normandie.
Ettersom han også nevner at han var et øyevitne til noen av hendelsene under hertug Rikard III av Normandie (1026–1027) er det rimelig å anta at han var født en gang rundt år 1000. Han hadde sannsynligvis gått i klosteret en gang rundt 1025 og fikk sin utdannelse fra Thierry de Mathonville.
I henhold til Orderic Vitalis var Williams tilnavn «Calculus», men meningen bak det er ukjent. Hans død, en gang etter 1070, er ikke opptegnet. Han var en normannisk forfatter som skrev fra en normannisk synsvinkel og selv om han var en munk uten påviselig militær trening skrev han med stolthet av hva hans folk hadde oppnådd av seirer.
William av Jumièges var den første som satte sammen historien kjent som Gesta Normannorum Ducum – De normanniske hertugenes dåder, skrevet en gang rundt 1070. Verket bygget på skjelettet til en tidligere fortelling eller historie av Dudo av Saint-Quentin, De moribus et actis primorum Normannorum ducum – Historien om Normannernes liv og død, skrevet en gang mellom 1015 og 1030, kanskje nærmere 1020. Dette verket var bestilt av hertug Rikard I av Normandie, og ble oppdatert eller bearbeidet av hans halvbror grev Rodulf av Ivry og hans sønn hertug Rikard II av Normandie (996 – 1026). Dudos arbeid ble gjenopptatt av William av Jumièges på 1050-tallet som reviderte, forkortet og oppdaterte verket og la til en opptegnelse over regimene til hertugene Rikard II, Rikard III (1026–1027), Robert I (1027–1035) og Vilhelm II av Normandie og I av England. Han fullfører dette arbeidet rundt 1060, men legger senere til når Vilhelm Erobreren blir konge av England og fører hendelsene fram til 1070. Gesta Normannorum Ducum ble senere utvidet av andre munker på 1100-tallet, Orderic Vitalis og Robert av Torigni.
MedlinePlus
MedlinePlus er en internett-side som tilbyr helse-informasjon fra verdens største medisinske bibliotek, United States National Library of Medicine.
Engen Kloster
Engen Kloster er et lite, protestantisk diakonissekloster i Kolbu på Toten. Det ble opprettet i 1985 og har vært i virksomhet på Toten siden 1987.
Klosteret tilhører ordenen Communauté des Diaconesses de Reuilly i Frankrike.
«Fram»
«Fram» er et skip som ble benyttet av norske oppdagere i Arktis og Antarktis mellom 1893 og 1912. Det ble bygget for å være det sterkeste noensinne, og for å kunne motstå skruingen i polarisen. Det var Fridtjof Nansen som tok initiativet til å bygge «Fram», og han ga oppdraget til Colin Archer fra Larvik. Nansen ville ha skipet bygget for sin planlagte ferd til Nordpolen, der han planla å la skipet fryse inn i drivisen. «Fram» ble bygget ved Laurvig Strandværft, Archers eget verft i Rekkevik i Larvik, og sjøsatt der 26. oktober 1892.
«Fram» er det skipet som har seilt lengst mot nord og lengst mot syd, og det er bevart og utstilt på Frammuseet i Oslo.
Skrogets form
Skip som hadde seilt i polartraktene før «Fram», ble ofte istykkerskrudd av isen. Større skip var gjerne loddrette i sidene og flate i bunnen. I skruis ble sidene klemt inn så skipet ble presset ned i isen. Konstruksjonen ble også knust og skipet tok inn vann og sank. Nansens idé for å unngå dette var å gi skroget en form slik at skipet ville bli trykket opp over isen når det ble utsatt for skruing. Dette tenkte han kunne oppnås ved å gi skroget skrå skutesider og v-bunn som på en losskøyte. Det var kjent at mindre skøyter ble skrudd opp av isen, men at de gjerne fikk alvorlig skade da de ikke var sterke nok.
Med losskøyte som forbilde var det da naturlig å henvende seg til Colin Archer med spørsmål om denne formen også kunne brukes på en så stor båt som trengtes til hans ekspedisjon og om det kunne bygges sterkt nok. Archer mente det, med litt justeringer, bl.a at bunnen ble avrundet uten vertikale kjølbord eller utvendig kjøl slik at isen ikke kunne få tak eller knuse noe der. Formen er også blitt beskrevet som en avskåret kokosnøtt.
Konstruksjon
Skroget ble laget usedvanlig sterkt for å kunne motstå ispresset. Spantene var grove. Huden var i 3 lag; 3” eik + 4” eik + 6” greenheart ytterst som ishud. Eika som ble brukt var italiensk, lagret i 30 år ved marinens verft i Horten. Huden ble således 330 mm tykk. I tillegg var det 4” garnering (bordganger på innsiden av spantene) og innvendig var skipet stivet opp med kraftige bjelker i dørken festet med knær til skroget og i tillegg mange innvendige skråstivere. Ror og propell ble også bygget slik at de kunne trekkes opp i skroget for å unngå skade. Turene i isen viste at konstruksjonen fungerte. Skipet ble skrudd opp og den tok ikke skade. Selv etter andre tur var det ikke nødvendig med reparasjoner på skroget.
Ekspedisjoner
«Fram» ble brukt på flere ekspedisjoner:
Over Polhavet
Ved å finne drivved av sibirske treslag ved Svalbard trodde Nansen at det kunne bety at det fantes en havsstrøm under isdekket.
I 1893 seilte «Fram» fra Vardø, sør om Novaja Semlja, langs nordkysten av Sibir til 133° 37' grader øst der «Fram» frøs fast i isen og drev med isen over Polhavet i tre år.
Nansen hadde valgt Otto Sverdrup til kaptein om bord. Øvrige ekspedisjonsdeltakere var Sigurd Scott Hansen, geofysisk observatør; Henrik Greve Blessing, lege; Theodor Claudius Jacobsen, styrmann; Anton Amundsen, førstemaskinist; Adolf Juell, stuert; Lars Pettersen, annenmaskinist; Hjalmar Johansen, fyrbøter og meteorologiassistent; Peder Leonard Hendriksen, altmuligmann; Bernhard Nordahl, elektriker og meteorologiassistent; Ivar Otto Irgens Mogstad, altmuligmann; og Bernt Bentsen, altmuligmann. Ekspedisjonen foretok en rekke vitenskapelige målinger innen meteorologi, magnetisme, oseanografi og astronomi.
Etter to overvintringer i «Fram» forlot Nansen og Hjalmar Johansen 14. mars 1895 skipet for å gå mot Nordpolen på ski og med hundespann. 7. april snudde de på 86° 14' nordlig bredde, da de fant ut at de ikke ville rekke å gå til Nordpolen og tilbake i løpet av den korte arktiske sommeren. 86° 14' var Nansens egen måling, senere er dette korrigert til 86° 04'. Det var uansett det nordligste punkt det var registrert noe menneske hadde vært. Tilbaketuren ble også svært strabisiøs, og Nansen og Johansen overvintret i et selvbygd vinterkvarter på Frans Josefs land. Sommeren 1896 møtte de en britisk ekspedisjon som de kunne følge til Nord-Norge, dit «Fram» også kom.
Etter at Nansen forlot «Fram» overtok Sverdrup som leder av resten av ekspedisjonen. Etter at «Fram» hadde kommet løs fra isen i 1896 traff Sverdrup ingeniør Andrée som hadde bestemt seg for å utsette sin ballongekspedisjon til påfølgende år. Dette møtet fant sted på Danskøya på Svalbard.
Sverdrups kartlegging
I 1898 ledet Otto Sverdrup en forskerekspedisjon til de arktiske øyene nord for Canada. «Fram» ble bygget om en tid før denne reisen for å øke fribordet. Skuta ble blant annet forandret med et spardekk over det lave hoveddekket med plass til flere lugarer, verkstedrom med mer.
«Fram» forlot havn 24. juni 1898 med 17 menn ombord. De satte ut for å kartlegge øyene og undersøke flora, fauna, geologi og sjødyp. Om bord på «Fram» hadde Sverdrup med seg fem vitenskapsmenn og et mannskap på ti. Vitenskapsmennene var Gunnar Isachsen, kartograf; Per Schei, geolog; Herman Georg Simmons, svensk botaniker; Edvard Bay, dansk zoolog og Johan Svendsen, lege. Harpunér Peder Leonard Hendriksen deltok slik som på den første «Fram»-ferden. Besetningen besto ellers av ekspedisjonens nestkommanderende Victor Baumann, styrmann Oluf Raanes, maskinist Karl Olsen, kokken Adolf Henrik Lindstrøm, Jacob Nødtvedt, Rudolf Stolz, Ove Braskerud, Ivar Fosheim og Sverre Hassel som senere deltok på Roald Amundsens Sydpolekspedisjon. Svendsen og Braskerud døde på ferden.
Ekspedisjonene videreutforsket Ellesmereøya og utforsket og satte navn på Ellef Ringnes' øy, Amund Ringnes' øy og Axel Heibergs land vest for Ellesmereøya. Øyene ble navngitt etter de tre som bidro med økonomisk støtte til ekspedisjonen. Et felles navn for disse øyene er Sverdrupøyene.
Ekspedisjonen kartla et område på cirka 150 000 km² av det som i dag er territoriet Nunavut i det arktiske Canada.
Sverdrup hadde planlagt tre overvintringer, men isforholdene gjorde det umulig å komme ut i åpent farvann i 1901, ekspedisjonen varte derfor til 1902.
Kampen om Sydpolen
Roald Amundsen fikk låne «Fram» av Fridtjof Nansen og brukte skipet på sin reise til Antarktis, den første ekspedisjonen som nådde det geografiske sydpolpunktet. I årene 1910 til 1913 reiste Amundsen med «Fram» til Hvalbukta der han førte hunder og utstyr i land og satte opp sitt vinterkvarter. Derfra dro han med hundesleder fra sin base Framheim mot Sydpolen hvor han ankom 14. desember 1911, 34 dager før sin rival Robert Falcon Scott fra den britiske Terra Nova-ekspedisjonen, i det som har blitt kalt «kappløpet om Sydpolen».
Bevaring
I 1925 ble det på initiativ av Otto Sverdrup nedsatt en komité til bevaring av Fram, og ved konsul og hvalfangstreder Lars Christensens hjelp ble skuta restaurert ved Framnæs Mekaniske Værksted 1929–30. I 1930 reiste Fram langs kysten for å samle inn penger til restaureringen. I 1931 ble den av Forsvarsdepartementet overdratt en privat komité med det formål å få skuta bevart i et museum. For innsamlede midler ble det reist et hus, Frammuseet, som ble åpnet i 1936 på Bygdøynes i Oslo. Her oppbevares Fram, og malerier, byster og statuer av norske polarforskere, samt ekspedisjonsutstyr fra de tre ekspedisjonene.
Matera (provins)
Provinsen Matera (it. Provincia di Matera) er en provins i regionen Basilicata i det sydlige Italia. Matera er provinsens hovedstad.
Det var 204 239 innbyggere ved folketellingen i 2001.
Geografi
Provinsen Matera grenser:
Giordano Pironti
Giordano Pironti (født ca. 1210, død i oktober 1269) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal 22. mai 1262 av pave Urban IV.