cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikola Pašić
Liv og virke
Han ble foreslått av de største politiske partiene som statsminister i desember 1918 som et resultat av en avstemning. Regenten, Alexander I av Jugoslavia nektet i midlertidig å godta dette en perioden, og Pašić var statsminister fram til sin død i 1926, åtte dager før sin 80-årsdag.
V5
V5 er et svensk dieselhydraulisk lokomotiv produsert for Statens Järnvägar av tyske Henschel i perioden 1975 til 1978. Denne typen er en modifisering av V4–serien som ble levert i 1972–1973 og skulle med sitt store antall erstatte lokomotivene av typen V3 fra 1950-tallet.
Bast
Bast eller Bastet er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi opprinnelig en krigsgudinne med løvehode, knyttet til solen som datter av Ra, men med foreningen av Egypt endret hun vesen til å bli en beskytter av svangre kvinner. Hennes navn er også transkribert som Baast, Ubaste, og Baset. I gresk mytologi var hun kjent som Ailuros.
V5
V5 har store likheter med V4, men har utseendemessig en mer kantete form. Typenavnet kommer av den svenske hovedliteraen V, som betyr treakslet diesellokomotiv for skifting, og underliteraet 5, som betyr at lokomotivet var den femte i serien av denne hovedliteraen.
Bast
Bast ble dyrket så tidlig som det andre dynasti (2890 f.Kr.), opprinnelig som krigsgudinne i Nedre Egypt i Nildeltaet, men ved foreningen av Øvre og Nedre Egypt endret hennes rolle. De egyptiske kulturene har guddommer som delte lignende roller og vanligvis også samme billedframstilling. I Øvre Egypt var Sekhmet den parallelle krigergudinnen, framstilt som en løvinne. Ved foreningen ble lignende guddommer smeltet sammen, men det skjedde ikke ved guddommer med sterke røtter i deres respektive kulturer. Isteden begynte disse gudinnene adskille seg. Ved tjueandre dynasti (ca. 945–715 f.Kr.) hadde Bast blitt omformet fra en løvinne og gudinne for krigføring, og til en betydelig skytsgudinne representert som en katt. Bastet er det navnet som er assosiert med denne senere identiteten.
V5
Ved oppdelingen av SJ på 1990-tallet havnet alle V5 hos det svenske transportselskapet Green Cargo. De fleste av disse fikk SJs nyere blåfarge, mens enkelte fortsatt har den gamle oransje og mørkeblå fargesammensetningen til SJ. V5 har helt siden innkjøpsfasen vært brukt til skifting, og kan radiostyres av en lokfører. Opp til tre lokomotiver av denne typen kan multippelkjøres.
Bast
Bast var også gudinnen for katter, og disse hellige dyrene ble mumifisert til ære for henne.. Hun vernet over svangre kvinner og hadde makt over solformørkelser. Som mange egyptiske guddommer spilte hun en rolle i etterlivet som veiviser og hjelper for de døde, men det var ikke blant hennes fremste plikter.
Navn
Bastet, den formen av navnet som er mest vanlig benyttet av egyptologer i dag er det navnet som ble benyttet i senere dynastier, men er en moderne konvensjon fra en mulig rekonstruksjon. I gammelegyptisk, som lest fra hieroglyfer, synes hennes navn å ha vært bꜣstt. I egyptisk skrift markerte den andre t en feminin endelse, men ble vanligvis ikke uttalt, og tegnet ꜣ kan ha flyttet til en posisjon før den betonte stavelsen, ꜣbst. Ved første millennium kan bꜣstt ha blitt til noe som *Ubaste (< *Ubastat) i egyptisk tale, senere ble til koptiske Oubaste.
I løpet av senere dynastier ble guddommen værende, men ble gitt en mindre rolle i den egyptiske gudeverden under navnet Bastet. Det skjedde etter at Teben ble hovedstad i Egypt i løpet av attende dynasti. Da prestene ved tempelet til Amun, dedisert den lokale guddom, fikk stor makt, fikk også deres gud nasjonal framtredenen som Amun-Ra. Det endret den relative strukturen til andre i den egyptiske gudeverden. Ved at Basts status ble mindre, ble hun referert til ved et ekstra suffiks, som Bastet, og bruken av det nye navnet er godt dokumenter. Ved tjueandre dynasti hadde endringen blitt innført i alle regioner.
Hva navnet til gudinnen faktisk betyr har forblitt usikkert. Et forslag ved Stephen Quirke forklarer det som «Hun med salvekrukken». Det er avledet fra at navnet hennes ble skrevet med hieroglyfen for salvekrukke (bꜣs) og at hun var assosiert, blant andre ting, var assosiert med beskyttende salver. Navnet på det materialet kjent som alabast, via gresk ἀλάβαστρος (alábastros), kan komme fra navnet på gudinnen.
Kattekult
Bast ble framstilt som en kvinne med kattehode. Kattehodet symboliserte en fornøyd gudinne, mens Bast med løvehode kunne være farlig. Bastkulten hadde sitt hovedsenter i Bubastis. Gudinnen har blitt dyrket siden det andre egyptiske dynastiet (rundt 2890–-2686 f.Kr.), og kanskje også tidligere. I den ene hånden holder hun en sistrum, et slags raslende musikkinstrument som ofte assosieres med gudinnen Hathor, eller en aegis. I den andre holder hun en kurv.
Hun hadde en sønn, Mihos, med løvehodet, det «barbariske ansiktet», løvenes gud. Hun var sett på som datteren til Isis og Osiris, med sterke bånd til Hathor. Bast var kona til Ptah, og sammen hadde de barna Nefertum og Mihos.
Katter var høyt elsket av egypterne, bilder viser dem sittende under stoler, ventende på goder fra festbordet, og i jaktscener hvor de assisterer deres husbond. Det gamle ordet for katt var «miw», et lydord som reflekterer lyden av en katt. Katter kunne sees på jakt etter slanger, som hadde en spesiell relevans for egypterne, de var ikke bare farlige, men også et symbol på Apep, den demoniske fienden til solguden Ra. Kattefigurer ble ofret til Bast av hennes tilbedere for å vinne hennes gunst, og tusenvis av katter ble mumifisert og begravet i spesielle gravplasser.
Som en solgudinne var Bast gudinne over overflod og glede. Feiringene av hennes ekstatiske eller orgiske festivaler var velkjent for å være de mest ødslede av alle gudene i Egypt. Under disse festivalene var det forbudt å jakte på løver, da en kunne pådra seg hennes vrede. For hennes tilhengere, var Bastet en jomfrugudinne (til tross for aktivitetene under feiringene av henne og hennes våking av kvinner og barn). I andre myter blir Bast assosiert med månen, snarere enn solen, og blir sett på som månens øye, Horus’ tvilling eller solens øyes tvilling.
Bilder av Bast ble blant annet skapt fra alabast, og hennes navn ble assosiert med overdådige krukke hvor det ble lagret salve benyttet som parfyme. Hun ble således gradvis sett på som en gudinne for parfyme, og fikk tittelen «parfymens beskytter». I sammenheng med dette ble Anubis, guden med sjakalhodet, guden for balsamering, og de to ble sett på som allierte. Bast(et) ble også forstått som gudinnen som beskyttet mot smittsomme sykdommer og onde ånder.
Religiøst kultsenter
Bast(et) var en lokal gudinne med en religiøs sekt sentrert i byen Bubastis som lå på Nildeltaet i nærheten av hva som i dag er kjent som Zaqaziq. Byen, som var kjent på gammelegyptisk som pr-bꜣstt (transkribert som Per-Bast), har hennes navn, bokstavelig «Huset til Bast». Den var velkjent på gresk som Βούβαστις, Boubastis, og oversatt til hebraisk som, PY-BST), Pî-beset, stavet uten den innledende t-lyden i den siste stavelsen, slik som påvist i den bibelske Esekiels bok (30:17), gjengitt i norsk oversettelse som Pi-Beset.
De mest framherskende trekkene til byen og nomen Bubastis var dets orakel tilhørende Bast, det storslåtte tempelet til gudinnen og den årlige prosesjonen til hennes ære. Orakelet ble populært og økt betydning etter innflytningen av greske bosettere i Nildeltaet. På grunn av at Bast ble identifisert med Artemis tiltrakk hennes helligdom både innfødte egyptere og grekere.
T44
T44, i Norge også kjent som Di 7, er et svensk dieselelektrisk lokomotiv som ble bygget av NOHAB og Kalmar Verkstad mellom 1968 og 1987. Denne typen var etterfølgeren til T43 og blir brukt til trekkraft i godstog i både Sverige og Israel samt til skifting og terminalarbeid. T44 er det mest vanlige diesellokomotivet i Sverige, med statseide Green Cargo som største operatør. Flere lokomotiver av denne typen har også tidligere vært utleid til NSB fra SJ i perioder med mangler på lokomotiver, samt to lokomotiver er nå er i eie hos LKABs datterselskap LKAB Malmtrafikk til skifting av malmvogner i Narvik.
Lokomotivets historie
Lokomotivtypen har først og fremst blitt benyttet til å trekke godstog samt til skifting, men den har også trukket persontog. På 1970-tallet ble denne typen satt opp i persontrafikk på den uelektrifiserte jernbanestrekningen Borlänge–Mora, mens den på 1990-tallet ble prukt til persontrafikk på Inlandsbanan. I forhold til sin forgjenger T43 er T44 noe sterkere og førerhytten er modernisert og har bedre lydisolering, men lokomotivet har ellers mange likheter med T43. Utseendemessig skiller T44 seg ut ved at den i større grad har mer kantete former. Opp til tre T44 kan multippelkjøres.
Denne typen er dieselelektrisk, som vil si at det blir drevet av elektriske banemotorene, som blir matet med strøm fra en generator, som igjen er koblet til en tolvsylindret totaktsmotor produsert av amerikanske General Motors. Flere lokomotiver har også blitt utrustet med radiostyring, noe som skal gjøre skifting lettere, og dette kan igjennkjennes ved at disse har antenner på taket og et bredt, rødmalt bånd på siden.
Da SJ ble splittet opp i 2001 overtok Green Cargo de resterende lokomotivene, men også fire lokomotiver ble solgt til det svenske selskapet TGOJ.
I 2009–2011 hadde Green Cargo 62 av lokomotivene inne til en total renovering hos Bombardier Transportation i Randers, Danmark. De renoverte lokene fik ny litra Td. Green Cargo brukte T44 i Norge i godstog på Raumabanen, men dette ble det slutt på I 2016. Nå brukes de som skiftelok og i vognlast-toget mellom Alnabru (Oslo) og Follum (Hønefoss).
NSB Di 7
I 1993 kjøpte NSB lok nummer 276 av SJ, som fikk norsk litra og nummer Di 7.634, for å brukes i Narvik, da den eldre typen Di 2 ble for svak for den tunge skiftetjenesten. Loket ble da malt om i NSBs gule og røde skiftelokfarger. Da LKABs datterselskap MTAS (i dag LKAB Malmtrafikk) overtok malmtrafikken på Ofotbanen ble loket med over dit og ble igjen regnet som T44, men med nytt nummer 6, og fikk en lys blå farge og hvite striper. LKAB Malmtrafikk har også lok nummer 5, tidligere nummer 283, som er rødt med hvite striper.
Mynder
Mynder er et begrep som refererer til en morfologisk sett relativt homogen gruppe av tamhunder. Uttrykket mynde følger av det norrøne uttrykket mjór og betyr mjå, smal eller smekker, noe som refererer til disse hundenes smekre anatomiske bygning. Mynder er nemlig anatomisk utrustet for høy fart. De ble opprinnelig avlet som hurtige vokterhunder og jakthunder.
Moderne forskning har vist oss, at mynder som gruppe er en parafyletisk gruppe, fordi hundene som inngår under begrepet fordeler seg i tre fjernt beslektede klader. En av disse kladene inkluderer klassiske mynder og fårhunder, mens en annen inkluderer urmynder og myndelignende podencoer, og den tredje en østlig mynde og noen primitive hunder av øst- og nordasiatisk opprinnelse.
Om begrepet «mynde»
I engelskspråklige land kaller man myndene «sighthound» eller «gazehound», begreper som henspiller på disse hundenes gode syn og egenskaper som jakthund, eller «greyhound», som trolig henspiller på en kombinasjon mellom hundenes smekre anatomi og edelhet/nobelhet. I de fleste andre land er det derimot mer vanlig å bruke et uttrykk som enten henspiller på hundenes løpeegenskaper og edelhet/renhet.
I Sverige sier man «vinthund», i Tyskland «windhund», og i Nederland «windhond». I Spania «galgo», i Ungarn «agár», i Polen «chart», og litt lenger øst «khort», «chortaj» eller «borzoi». Rundt Svartehavet kalles de «tazi», i Midtøsten «saluki» og i Nord-Afrika «salugi» og «sloughi». Skrivemåten kan variere, men betydningen er stort sett den samme.
Anatomi og typer
Mynder er anatomisk ganske like, men varierer i størrelse. De har en muskuløs og strømlinjeformet smal kropp med lange smale muskuløse lemmer, dyp brystkasse og opptrukket buk, et hode som er langt og smalt, med et langt og smalt snuteparti med kraftige smale kjever. Ørene er hengende, men kan ellers variere mellom rasene. Halen er lang og sabelformet, men kan av og til også bæres i en krøll. Muskulaturen varierer med utholdenheten. Noen er kortsprintere (bulende muskulatur) med særlig høy toppfart og liten utholdenhet, andre langsprintere (tørr og flat muskulatur) med noe lavere toppfart og større utholdenhet. Den lange halen fungerer som styreror i høy fart. Myndene jakter med synet som sin viktigste sans, men bruker også i noen grad hørsels- og luktesans. De er bygget for stor fart og har et kraftig bitt som dreper. Blant noen mynder (urmynder) kan man fortsatt se mer primitive (forstørrede) rovtenner.
I størrelse varierer myndene fra den bitte lille glatthårede italieneren på 4–5 kg, til den gigantisk store ruhårede ulvehunden som kan nærme seg meteren i skulderhøyde. Som type varierer de mellom de langstrakte og de mer kvadratiske. Man finner dessuten noen av verdens eldste hunderaser blant myndene.
Opprinnelse og bakgrunn
Moderne DNA-forskning har fastslått at alle hunder nedstammer fra ulv. Siden 1993 har hunden derfor blitt klassifisert som en underart (Canis lupus familiaris) til ulv. Før den tid ble de gjerne klassifisert som en egen art (Canis familiaris), ref. Carl von Linnés klassifisering fra 1758.
Selv om hunder i dag anerkjennes som etterkommere av ulv, mener fortsatt noen at myndene må nedstamme fra en parallell art til ulven, og med det være mye eldre enn hunder flest. Egenskaper som myndenes morfologi, hjertevolum, større andel røde blodlegemer, reproduksjonstakt og idiosynkratiske framferd kan understøtte en slik teori, men vanskelig la seg dokumentere. Da er det mer trolig at myndene har utviklet seg til det de er med menneskets hjelp.
Mynder finnes naturlig i Afrika, Asia og i Europa, men ikke i Amerika og i Oseania. Stadig flere tror nå at myndene må ha utviklet seg fra såkalte urhunder, også kalt pariahhunder. For et par av rasene kan dette nå dokumenteres, i det de to afrikanske mynderasene, azawakh og sloughi, begge har en sjelden glucose-fosfat-isomerase allel B variant (GPIB) som foruten hos senjihunder og en håndfull sjeldne asiatiske hunderaser (for det meste japanske) bare opptrer hos rever, sjakaler og italiensk ulv. Tilstedeværelsen av GPIB antyder en urgammel differensiering av azawakh og sloughi fra andre populasjoner av hunder nær opprinnelsen av hundens familietre (der ulv og hund skiller lag).
En større studie av myndene, gjort av dr. Barbara Wimmer for DWZRV (den tyske kennelklubben) og publisert i 2009, viser at organiseringen av mynder kanskje må revurderes. På den ene siden skiller irsk ulvehund og skotsk hjortehund seg fra flertallet på måter som kan gjøre dem tilnærmet like eller mer beslektet med andre grupper. Likeledes skiller azawakh, sloughi, saluki og afghansk mynde seg fra alle andre mynder. Afghansk mynde viser størst distanse til de andre myndene genetisk, men er nærmest beslektet med saluki. Saluki og sloughi er også beslektet, men ikke spesielt nært. Sloughi kan vise seg å være et slags bindeledd mellom Afrika og Europa (siden den også er beslektet med spansk galgo) på den ene siden og Afrika og Midtøsten (i slekt med saluki) på den andre siden. Azawakh står lengst fra de tre andre basale myndene, men er nærmest beslektet med sloughi, om enn ikke på langt nær så nært som mange har trodd til nå. Azawakh er også beslektet med basenji, men litt fjernere enn med sloughi. Disse fire myndene er de eneste myndene (blant våre aksepterte hunderaser) med basale linjer.
Parker et al. (2017) slår fast, at verdens cirka 400 hunderaser kan deles inn i 23 klader. Om man regner med basenji, som utgjør en selvstendig klade nær ulven, så fordeler myndene seg i tre høyst forskjellige klader. De eldste myndene (de såkalte urmyndene), som saluki, afghansk mynde, azawakh, levriero meridionale og sloughi, danner en egen klade, men sammen med hurtige molossere, som anatolsk gjeterhund, mastino abruzzese, ungarsk kuvasz, komondor og pyreneerhund, og podencoer, som etnahund, faraohund og podenco ibicenco med flere. De moderne myndene, som italiensk mynde, borzoi, irsk ulvehund, skotsk hjortehund, whippet og greyhound, danner en annen klade, sammen med typiske gjeterhunder, som old english sheepdog, australian cattledog, bearded collie, kelpie, border collie, welsh corgi pembroke og welsh corgi cardigan, australian shepherd, collie og shetland sheepdog. Alle tre kladene står langt fra hverandre i kladogrammet. Blant de såkalte myndene, så kan genflyt på tvers av de tre kladene bare påvises mellom basenji og azawakh og mellom faraohund og whippet.
«Tesem», selveste urmynden
Tesem ( hieroglyfer som former ordet tsm) regnes av mange som selveste urmynden. Den første avbildningen man kjenner av en hund med ringlet hale stammer fra perioden 3800-3600 før Kristus, i den såkalte førdynastiske tiden i Egypt. Tesem framstilles helst med ringlet haleføring, men ikke alltid. I flere jaktscener er nemlig halen enten strukket ut (som under flukt) eller den henger rett ned. Jakt med hund er tidligst dokumentert gjennom en avbildning som stammer fra det 4. årtusenet før Kristus.
Tesem ble avbildet en rekke ganger i den gamle egyptiske kulturen, og den framstår gjerne som en mynde- eller podencolignende hund med ekstreme proporsjoner. Den har som regel et karakteristisk langt og smalt hode, uten markert stopp og med høye stående ører. Kroppen, som er utstyrt med lange, slanke ben, er myndelignende, slank og aristokratisk elegant. Ryggen, som er rett, avsluttes nesten alltid av en meget karakteristisk krøllhale, som bæres over krysset. Det finnes imidlertid også eksempler på at tesem er avbildet med hengende ører og krøllhale, eksempelvis i et relieff på en stele funnet under arkeologiske utgravninger i Koptos. Man kan således ikke konkludere med at tesem alltid hadde høye, stående ører, slik den gjerne har blitt framstilt her i vesten.
Tesem har et anatomisk ytre som unektelig peker mot mynder og podencoer, men som av mange også har blitt tolket som en krysning mellom hund og sjakal. Kanskje fordi mange har ment at anubis, egypternes dødsgud, hadde et hode som skulle illustrere en sjakal. Morfologisk sett minner imidlertid tesem kanskje mer på en krysning mellom urhunder og mynder.
Det finnes mange avbildninger av både tesem og andre myndelignende hunder i den gamle egyptiske kulturen. Man kan derfor slå fast at hunden må ha vært viktig. At den også er avbildet i mange av faraoenes gravkamre, herunder også på steler, bare forsterker dette inntrykket. Det gjør også det faktum at hunden enten omtales som tesem (tsm) eller hund ( iw, som egentlig betyr «den/dyr som bjeffer»), dersom den ikke hadde et eget personlig navn da. Noe det finnes en rekke eksempler på at hunder hadde i denne kulturen.
I denne kulturen er det få andre hunder å observere fra tidsepoken før det såkalte mellomriket, men i perioden 2025-1700 f.Kr. og framover endrer dette seg ganske drastisk. Da dukker det oftere og oftere opp avbildninger av hunder med andre øreformer og annerledes haleføring. Alt oftere ser man også andre typer hunder, både mindre typer og kraftigere typer. En av typene som dukker opp er små støverlignende hunder med hengeører. En annen type er store, kraftige kamphunder.
Ofte ser man urmynden avbildet i jaktscener, men på mange steder kan man også se at de må ha hatt stor rituell betydning. Urmynden bærer alltid halsring og går av og til i bånd, så det er klart at det dreier som om hunder som har et eierskap. Det er derfor også grunn til å tro at denne hunden, i hvert fall for noen, må ha vært en viktig sosial partner. Om den er avbildet sammen med andre hunder, blir den gjerne framstilt på en mer verdig måte enn disse. Enten i form av væremåte, utsmykning eller selve plasseringen i avbildningen. Fra ulike inskripsjoner, blant annet fra gravkamre, er det kjent at fødselen av en myndevalp (jaktmynde) bare ble overgått av det å få en sønn. Myndelignende hunder ble også balsamert og begravet sammen med sin eiere, noe vi se av de mange mumifiserte hundene som er funnet i egyptiske graver gjennom årene.
Myndenes arnested
Kynologer flest har utpekt Orienten og Midtøsten som arnested for myndene, men også denne teorien bygger på et sviktende grunnlag og det har i den senere tid blitt reist tvil om teorien holder stikk. Teorien er bygget på arkeologiske funn av skjeletter og avbildninger gjort i regionen, de fleste av myndelignende hunder fra den gamle egyptiske kulturen. Det finnes også arkeologiske bevis for at myndelignende hunder fantes i Mesopotamia (Irak) og Persia (Iran) for omkring 4 000 år siden, men det gjenstår å kunne dokumentere at disse hundene oppstå der og ble ført ut i verden gjennom folkevandringene langs silkeveien og andre handelsruter. I det sørlige Sahara er det også gjort grottefunn med tegninger som blant annet viser domestiserte langlemmede jakthunder. Disse er tidfestet til omkring år 8 000-3 000 f.Kr., altså til tiden før Sahara ble til ørken.
Slik det er i dag, vet man altså ikke nøyaktig når og hvor verken mynder eller tamhunden som sådan oppsto. Noen har ment at India må ha stått sentralt, med tanke på de unike funnene etter induskulturen, men nye studier utført av indiske forskere har slått fast at dette ikke kan medføre riktighet. Det finnes i hvert fall ingen spor mellom indiske ulver og tamhunder som kan peke i den retning.
I dag mener flertallet av forskere at tamhunden må ha oppstått i de sørøstlige delene av Kina, men også dette gjenstår det å dokumentere. Man har imidlertid funnet arkeologiske bevis for at det eksisterte domestiserte hunder der i tidlig neolittisk tid (7 000–5 800 f.Kr.), jfr. utgravningene ved Jiahufeltet, langs elvebredden av Huang He i Henan-provinsen. Denne teorien støttes blant annet av DNA-studiene Peter Savolianen utførte.
De eldste rasene
I moderne tid har kynologene ofte hevdet at faraohund er verdens eldste hunderase, men forskeren Peter Savolainen har nylig konkludert med at så ikke kan være tilfellet. Likeledes har man klart å kartlegge at alle greyhounder i dag nedstammer fra kun ei tispe som fantes i England på 1700-tallet, slik at når noen hevder at denne hunden er 6 000 år gammel så er dette ikke riktig.
Podencoer, som alle har en anatomi som minner om tesem, pariahhunder og mynder, har ofte vært tatt til inntekt som urmyndens nærmeste nålevende slektninger. Savolainens DNA-studier viser imidlertid at disse hundene ikke så gamle som mange har trodd. I så måte sier han at for eksempel faraohund ikke kan være mer enn ca. 150-200 år gammel i sin nåværende form. Savolianens teorier og konklusjoner omkring den omfattende studien har imidlertid møtt skepsis fra noen forskere, blant annet fordi det har blitt reist tvil om grunnleggende beregninger i forbindelse med mutasjonsfrekvensen (klokken) som benyttes i studier av mtDNA. Derimot støtter flere senere studier (Heidi G. Parker m.fl., 2004)) at disse hundene er moderne gjenskapninger som ligner den opprinnelige typen (tesem), men de mangler altså genetisk slektskap med urhunder og må derfor betraktes som moderne hunderaser.
Den mest opprinnelige mynden
Selv om kynologer og forskere har vært enige i at saluki er den eldste av alle myndene som type, er det den relativt nyoppdagede mynderasen azawakh som regnes som den mest opprinnelige av myndene. Dette henger sammen med tuaregenes strenge avlsprinsipper, som beviselig har gått i arv fra far til sønn gjennom mer enn 1000 år.
Forskerne mener at azawakh har endret seg svært lite under de siste tusen årene, noe som understøttes av hundens primitive egenskaper og anatomi. Rasen har en kattelignende uavhengighet og man kan fortsatt se individer med forstørrede rovtenner. I sitt opprinnelige habitat lever disse hundene i en slags pariahtilværelse, i og rundt landsbyene til nomadene i Sør-Sahara og Sahel. De ferdes og formerer seg fritt, men tuaregene lar bare de beste hannhundene få leve opp, sammen med et fåtall spesielt utvalgte avlstisper. Hunder som lever slik kalles gjerne en landrase.
Kunnskapen om utvelgelse har gått i arv fra far til sønn gjennom utallige generasjoner, men det er uvisst om rasen vil klare å overleve i sitt naturlige habitat, fordi det er stadig færre som besitter denne kunnskapen blant nomadene i Sør-Sahara og Sahel. En gruppe tyske forskere har imidlertid igangsatt et ambisiøst prosjekt for å redde rasen, som regnes som en kynologisk sjeldenhet.
Mynder og muslimer
Mynder har alltid hatt en unik stilling blant verdens mange folkeslag. Opprinnelig ble disse hundene avlet som vakt- og jakthunder, men de var også svært høyt verdsatt for sine sosiale egenskaper. Dette kommer tydelig til uttrykk blant muslimer, som generelt regner hunder for å være «urene».
Muslimene tillater ikke hunder å komme inn sitt husvære, fordi hunder flest regnes som urene. Mynder, derimot, har alltid fått tilgang til husværet og blir gjerne behandlet som om de var nære slektninger og frender. Årsaken til dette er å finne i Koranen, der det står at hunder som skulle brukes til jakt måtte være «rene». Med det mente man at hunden skulle ha gjennomgått en slags åndelig renselse og ikke måtte skamfere (bite hull i) byttet. Koranen sier ingen ting om at det måtte være mynder, men den nevner at sorte hunder og pariahhunder var urene og måtte drepes.
Mynder og adel
Fra historien kjenner vi til at konger, adelsfolk og høvdinger ofte holdt mynder, som i mange tilfeller ikke var lov å eie for vanlige folk. I så måte er myndelignende hunder ofte avbildet i den gamle egyptiske kulturen. Mynder ble aldri solgt, men kunne av og til bli gitt i gave, som et uttrykk for dyp respekt eller stor takknemlighet. Ei jaktmynde kunne innbringe eieren en hel flokk med kameler eller et par nye koner om han ville bytte den bort, så verdifulle var de.
Også i den gamle greske kulturen var mynder sentrale som kjæledyr og jakthunder. Likeledes ble disse hundene regnet som passende kun for konge og adel på De britiske øyer under middelalderen, der de i en periode sågar var forbudt å eksportere ut av landet, fordi kongen selv trengte disse hundene til sin krigføring. Slikt sier mye om den status myndene har hatt gjennom århundrene. Selv i dag ser vi at folk flest regner mynder som noe opphøyet og forfinet, ikke minst gjennom moderne reklamefilm og lignende.
Mynder som brukshunder
Med tanke på det forfinede visuelle uttrykket mynder gir, er det mange som i dag glemmer eller ikke vet for hvilke formål disse hundene egentlig var avlet. De var primært vakthunder og jakthunder, sekundært sosiale følgesvenner og familiehunder. Tatt i betraktning disse hundenes høye sosial status gjennom mange århundrer, har de vært et yndet objekt å avbilde blant kunstnere.
Vakthund
Mange mynder har en iboende instinktiv skepsis til fremmede folk og dyr, noe som gjerne gir seg utslag i en form for skyhet eller avmålt likegyldighet. Slik adferd er gjerne mest framtredende hos de eldste mynderasene. Dette har i mange tilfeller gjort dem til gode vakthunder, selv om vi i vesten helst tenker på mynder som løpshunder og forfinede «sofagriser». Da glemmer vi imidlertid de formål disse hundene opprinnelig var avlet for, nemlig som (og i denne rekkefølge) vakthunder, jakthunder og sosiale følgesvenner.
Myndenes manglende interesse for andre hunder og folk, uoppnåelighet, og i mange tilfeller skyhet, blir ofte feiltolket. For mange kan de virke skjøre og redde. Når fremmede nærmer seg eller stopper opp for å slå av en prat, hender det at disse hundene trekker seg litt unna eller er totalt uinteresserte, putter halen mellom beina og begynner å skjelve litt. Mange tolker det som en nervøs handling og spør kanskje eieren om hunden er litt redd, men myndene skjelver ikke av verken frykt og nervøsitet. Den skjelver for å holde muskulaturen varm og rede, i tilfelle det skulle bli behov for å forsvare seg selv eller eieren. De trekker seg unna for å få avstand nok til å kunne reagere mest mulig effektivt. Skulle det vise seg nødvendig, vil de altså ikke løpe vekk i frykt, men angripe med besluttsomhet, hurtighet og voldsom styrke.
Jakthund
Mynder er hetsende hunder som jakter ved synskontakt og ofte dreper byttet selv, men denne jaktformen er forbudt i Norge og i de fleste andre vestlige land. I den tredje verden og i noen europeiske land benyttes fortsatt mynder til hetsjakt, og i noen tilfeller kan disse hundene utgjøre et viktig eksistensgrunnlag for familien.
Det mest vanlige er å se mynder jakte i par, men de jakter også alene eller i små flokker opp mot seks hunder. Om hundene jakter alene, parvis eller i flokk er ofte avhengig av byttet det jaktes på. Når det jaktes på hurtig vilt i åpent terreng er det en fordel at hundene samarbeider. Når det jaktes på småvilt jakter hundene enten alene eller i par, av og til også sammen med en dressert rovfugl. Hunder som jakter alene jakter helst på mindre hurtige byttedyr. Hunder som jakter i par eller sammen med rovfugl jakter som regel på hurtig småvilt, som for eksempel haredyr. Hunder som jakter i flokk jakter helst på større byttedyr, som ville klovdyr eller andre rovpattedyr.
Som regel følger jegeren jakten fra ryggen av en hest eller en dromedar, av og til også til fots eller på motorsykkel og i bil. Hundene bringes til stedet der det skal jaktes med minst mulig energibruk. Om jegeren rir veksler gjerne hundene om å sitte på ryggen med jegeren, for slik å spare mest mulig energi til selve jakten. Av og til bruker jegeren en dressert jaktfalk eller ørn til å avsløre hvor byttet befinner ser. Jakten begynner når hundene får synskontakt med byttet. Hunder som jakter parvis eller i flokk samarbeider under jakten. Noen mynder dreper byttet, mens andre er opplært til ikke å drepe eller skamfere byttet. Det siste er viktig for muslimer, som på grunn av sin tro ikke kan benytte kjøtt av et bytte skamfert av en hund.
Familiehund
I Norge skattes mynder først og fremst for sine sosiale egenskaper og bravader i utstillingsringen. Mynder regnes som rolige og sindige familiehunder, som innendørs trives best på sofaen. De trenger ikke mer mosjon og stell enn andre raser, og helsemessig har de svært få problemer sammenlignet med de fleste. I den grad hunder kan kalles barnevennlige (noe de aldri kan bli, fordi de er rovpattedyr), er mynder stort sett like velegnet som andre hunder. Skotsk hjortehund regnes sågar av mange kynologer blant de raser som har best forutsetninger for å omgås barn, selv om dette på ingen måte kan dokumenteres.
Mynder flest regnes som selvstendige og egenrådige individer, noe som ofte medfører at de er litt avmålte og skeptiske til fremmede folk og dyr. Dette blir ofte mistolket som nervøsitet, mens det egentlig er et nedarvet instinkt som en gang i tiden var helt nødvendig for å kunne overleve som rovdyr. Alle ville rovpattedyr har dette instinktet, men mange hunderaser har enten tapt det eller er i ferd med å tape det. At mange mynder fortsatt har dette instinktet i behold skyldes trolig at de i større grad enn andre har fått være rovdyr opp gjennom tiden. Dette betyr ikke at de er mer rovlystne enn andre hunder, men heller at de er mer forsiktige og derfor tar større hensyn til flokken. De er med andre ord ofte svært sosiale.
Mynder som oppholder seg innendørs er typisk rolige og sindige, nærmest bedagelige. De trives best i selskap med familien (flokken), fordi de gjerne er mer flokkorienterte enn raser flest. På tur i skog og mark og i bånd på byen eller langs landeveien er det sjelden særlig mye mas å ha med mynder, men når de slippes løs blir det gjerne «action». De fleste mynder er fornøyd med en ca. 30 minutters aktiv lek eller løping, men noen kan også holde det gående i timevis. Her er det både individuelle og rasemessige forskjeller.
Løpshund
Hundeveddeløp er en svært populær form for hundesport noen steder i verden, men denne sportsformen har aldri fått særlig fotfeste i Norge. I land som USA, Storbritannia, Spania, New Zealand og Australia er imidlertid hundeveddeløp med totalisatorspill svært populært, om enn kanskje ikke for hundenes skyld. Det er først og fremst greyhound som benyttes, og slikt pengespill er ofte svært inntektsbringende for både bookmakere, oppdrettere, trenere og lysskye bakmenn. Hundene har det imidlertid ikke alltid like greit. Karrieren er kort, og når den ender blir hundene ofte kun en økonomisk belastning for sine eiere, som i mange tilfeller kvitter seg med de på bestialske måter for å unngå økonomiske økonomiske tap. Greyhound Protection League forteller at det i USA alene avlives omkring 15 000-20 000 veddeløpshunder (greyhounder) hvert eneste år.
Lure coursing har blitt en stadig mer populær form for hundesport rundt om i verden, også i Norge siden slutten av 90-tallet. Dette er en fritidssyssel for hele familien, ikke minst for hundene. Lure coursing tar utgangspunkt i hundenes naturlige iver etter å jakt på dyr som løper (kalt «coursing»), men byttedyrene er byttet ut med et kunstig bytte i form av en plastpose eller lignende. Dette «byttet» (luren) trekkes i sikksakk rundt en bane (ikke rundbane) i en line festet til trinser, og hundene jakter på byttet, vanligvis i par. Det avholdes jevnlige treninger og konkurranser på østlandsområdet i regi av Norsk Myndeklubb og Norsk Greyhoundklubb. For å få starte i konkurranser, må hundene ha godkjente testløp og ha oppnådd løpslisens.
Utstillingshund
Mynder er ikke blant de mest populære hunderasene, men raser som afghaner, italiener, greyhound, saluki og whippet er vanlige å se i utstillingsringen. For mange er det å dra på hundeutstilling nærmest en livsform, og i så måte er ikke myndeeiere særlig annerledes. Der treffer man likesinnede og kan utveksle meninger og erfaringer og diskutere resultater og kritikker fra dommerne. For oppdrettere gir utstillinger ofte en mulighet til å treffe nye og gamle valpekjøpere, som kanskje samles der for å få sine kjæledyr vurdert av spesialister. Gode resultater i utstillingsringen gir ofte mersmak.
FCI gruppe 10
Kennelklubber tilsluttet FCI grupperer som regel (det finnes unntak) myndene i gruppe 10. Denne gruppen består av homogene raser hvis anatomi og morfologi er svært lik, men der størrelse og lynne kan variere ganske mye. Alle rasene har hengende ører. Noen land kan ha en annen inndeling, gjerne mer lik den som skisseres nedenfor. Noen land kan dessuten anerkjenne noen raser som ikke inngår på den internasjonale listen til FCI.
Kennelklubber som ikke er tilsluttet FCI grupperer gjerne myndene i en fellesgruppe kalt «hounds» eller «sighthounds and pariahs». Gruppen «hounds» inkluderer både drivende hunder (ikke dachshunder) og tradisjonelle mynder. I tillegg inkluderer denne gruppen noen myndelignende raser som FCI grupperer som primitive spisshunder (de har stående ører). Dette er altså ikke på noen måte en like homogen gruppe hva anatomi og morfologi angår. Gruppen «sighthounds and pariahs» inkluderer ikke drivende hunder, men de nevnte spisshundene inngår. I tillegg inngår også flere såkalte pariahhunder.
Det finnes trolig nærmere 40 ulike mynderaser rundt om i verden, om man regner inn lokale varieteter som har eksistert i lang tid. Bare et fåtall av disse anerkjennes som egne raser internasjonalt. I Norge er Norsk Kennel Klub topporgan for de raser som anerkjennes av FCI. De deler myndene inn på følgende måte.
Andre mynder og alternative navn
Navnene nedenfor er nødvendigvis ikke navn på unike raser, men kan også være alternative navn på en av rasene som er nevnt her eller ovenfor.
Mathieu Lemoine
Mathieu Lemoine (født 17. april 1984) er en fransk rytter som konkurrerer i feltritt.
Han representerte Frankrike under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok gull i lagkonkurransen.
Hauerseter–Gardermobanen
Hauerseter–Gardermobanen (også kalt «den gamle Gardermobanen») er en nedlagt sidebane til Hovedbanen som åpnet 13. juni 1941 og ble nedlagt cirka 2004. Det meste av sporene på denne linjen er i dag fysisk fjernet.
Banen greinet av fra Hovedbanen på sørsiden av Hauerseter stasjon, og gikk til diverse industribedrifter og den militære flystasjonen på Gardermoen. I 1947 foregikk enkelte militære persontransporter på banen, men den ble ellers kun brukt til godstrafikk. Da utbyggingen av landets nye hovedflyplass startet i 1995, ble banens lengde forkortet fra 6,7 kilometer til 3 kilometer. Østre rullebane, terminalbygget og parkeringsanlegget ble bygget over deler av banen.
De siste godstransportene opphørte i 2000, og de siste kilometrene av banen ble nedlagt i 2004. Etter nedleggelsen er sporet fjernet en rekke steder, og i 2008 rev man pga. motorvei-utvidelse den forholdsvis nye jernbanebrua over europavei 6. Denne brua forbandt tettstedet Hauerseter med industriområdene ved Gardermoen. I dag er bare ca. 400 m av sporet tilbake, og fungerer som et side/hensettelsesspor til Hauerseter stasjon. Man kan også finne en drøy kilometer med spor (dog nokså gjengrodd) langs nordsiden av Blikkveien, øst for flyplassen og like nord for Gardermoen motorsportsenter.
L’Etroit-demningen
L'Etroit-demningen er en demning med vannkraftverk i Frankrike. Den er anlagt øverst i sideløpet Taurion oppe ved kildene til elva Vienne, som er ei stor sideelv til vasdraget Loire. Demningen leverer kraft til eget vannkraftverk knyttet direkte til damanlegget – La Châtre vannkraftverk.
United States Ski and Snowboard Association
United States Ski and Snowboard Association (USSA) er USAs nasjonale ski- og snøbrettforbund. Det er medlem av det internasjonale skiforbundet (FIS), og organiserer langrenn, kombinert, skihopping, alpint, freestyle, snøbrett, skisport for funksjonshemmede og skisport for veteraner. Forbundet har hovedkontor i Park City i Utah.
Initiativet til å få stiftet et nasjonalt skiforbund ble tatt på et møte under et hopprenn i Ishpeming, Michigan i februar 1904. Rennet regnes i dag som USAs første nasjonale mesterskap i hopp, men forbundet ble stiftet først året etter. Det ble stiftet som National Ski Association i Ishpeming 21. februar 1905, med norskamerikaneren Carl Tellefsen som første leder.
L’Etroit-demningen
Elva Viennes øvre løp (Maulde) har 17 demninger ovenfor byen Limoges, og ytterligere 4 nedenfor. Dessuten er det 7 damanlegg i sideelva Creuse i øst. I alt har de beskjedne damanleggene i Limoges-regionen en installert, samlet kapasitet på 262 MW, og mange av dem er fra første halvdel av 1900-tallet. De eies av Electricite de France (EDF). I tillegg er det også en uavhengig eid demning i sideelva La Couze mellom Vienne- og Creuse-vassfarene.
United States Ski and Snowboard Association
Forbundet skiftet navn til United States Ski Association og flyttet fra Ishpeming til Colorado Springs i 1962. Skilandslaget ble offisielt skilt ut fra forbundet i 1976, men gikk med igjen i forbundet i 1988. Dette året flyttet forbundet hovedkontoret til Park City. I 1997 skiftet United States Ski Association navn til United States Ski and Snowboard Association.
Kom Ombo-templet
Kom Ombo-templet er et uvanlig dobbelt tempel bygget under Ptolemeerdynastiet styre i den egyptiske byen Kom Ombo. Noen utvidelser ble utført i den romerske perioden. Bygningen er unik på grunn av dens 'doble' design som medførte at det var rettssaler, haller, hellige steder og andre rom duplisert for to sett av guder. Den sørlige halvdelen av tempelet var viet til krokodilleguden Sobek, fruktbarhetsgud og skaper av verden sammen med Hathor og Khonsu. I mens, ble den nordlige delen av tempelet viet til falkeguden Haroeris, også kjent som Horus den eldre, sammen «med Tasenetnofret (gudesøster, en spesiell form av Hathor) og Panebtawy (Hersker over de to landene)». Templet er atypisk fordi det har en perfekt symmetri langs hovedaksen.
Tempelet ble påbegynt av Ptolemaios VI (180-145 f. Kr) på begynnelsen av hans regjeringstid og utvidet av andre Ptolemeere, mest bemerkelsesverdig av Ptolemaios XIII (47-44 f.Kr.), som bygget de indre og ytre hallene med tak holdt oppe av søyler. Scenen som vises på overflaten av den bakre veggen er spesielt interessant, og «er sannsynligvis et sett med kirurgiske instrumenter».
Mye av tempelet har blitt ødelagt av Nilen, jordskjelv, og seinere av utbyggere som brukte steiner fra det til andre prosjekter. Noen av relieffene på innsiden fikk fjernet ansikt av kopterne som engang brukte templet til kirke. Alle tempelbygningene på sørsiden av platået ble ryddet og restaurert av De Morgan i 1893.
Noen få av de 300 krokodillemumiene som er funnet i nærheten er utstilt inne i templet.
Ja - russkij soldat
Ja - russkij soldat (originaltittel: Я — русский солдат) er en russisk film fra 1995, regissert av Andrej Maljukov.
Handlingsreferat
Historien begynner den 21. juni 1941, en dag før den tyske invasjonen av Sovjetunionen. Løytnant Nikolay Pluzjnikov, en tidligere kadett ved grensevakt-skolen, blir utplassert ved en festning i nærheten av grensen i Brest. Der møter han en jødisk kvinne ved navn Mirra, som er en kokk ved offiserens kantine. Neste morgen kommer garnisonen i Brest under voldsomt angrep av den invaderende Wehrmacht. Pluzjnikov, Mirra og en gruppe soldater under hans kommando forsøker som best de kan å forsvare området, til tross for at fienden er i kraftig overtall - både når det gjelder våpen og mannskap. Når den sovjetiske fronten snart kollapser, kommer det ingen forsterkninger slik de hadde håpet. Men mange av dem klarer likevel å holde ut mye lenger enn det tyskerne hadde forventet. Tyskerne blir tvunget til å delta i nærkamp mot de sovjetiske forsvarerne.
Forsvarerne blir sakte presset tilbake, og tyskerne erobrer viktige deler av festningen - inkludert hovedkvarteret deres. De klarer etter hvert å få kontroll over hovedkvarteret på nytt, og eliminere et av de tyske maskingevær-stillingene. Men de sovjetiske soldatene i undertall blir etter hvert drept eller dødelig såret én etter én. En av vennene hans, menig Salnikov, redder Pluzjnikov fra en sikker død - men han mister sitt eget liv i prosessen. Når tyskerne begynner å bombardere festningen med artilleri, søker Pluzjnikov dekning i kjelleren hvor Mirra og tre soldater allerede befinner seg. Gruppen har hamstret et lager av mat, ammunisjon og til og med vann i kjelleren. Men Pluzhnikov fordømmer dem for deres passivitet.
Pluzjnikov og Mirra overlever sammen alene i flere uker etterpå, og de blir til slutt forelsket. Pluzjnikov gjennomfører en rekke snik-angrep på tyskerne rundt festningen Til slutt fanger Pluzjnikov en tysk soldat og forhører ham. Men han vil ikke at hans egen posisjon skal bli kompromittert, og flytter seg for å skyte tyskeren ett annet sted. Men den tyske soldaten trygler Pluzjnikov om å redde ham. Han forteller at han opprinnelig kommer fra Østerrike, og har kone og tre barn. Pluzjnikov velger derfor å skåne ham. Under et senere raid møter Pluzjnikovet par andre overlevende: sersjantene Nebogatov og Klimkov. De ønsker å forlate festningen, og reise til Białowieżaskogen hvor de har hørt at det befinner seg partisan-grupper. Men Nebogatov kjente Mirra godt før krigen brøt løs, og sier at hun aldri kommer til å overleve den partisanske livsstilen.
Høsten 1941, cirka en måned etter den tyske invasjonen, oppdager Mirra at hun er gravid. Pluzjnikov overtaler Mirra til å forlate kjelleren for barnets skyld. Han ønsker å sende henne til en gruppe lokale kvinner, mobilisert av tyskere for å arbeide inne på festningen. Noen av kvinnene går med på å skjule Mirra, men de andre melder fra om henne. Mirra blir deretter slått til døde.
Vinteren 1941 ankommer en høytstående tysk offiser festningen. Pluzjnikov prøver å skyte ham, men dreper bare et par av vaktene fordi synet hans har blitt alt for dårlig på grunn av alle dagene tilbrakt i den mørke kjelleren. Tyskerne sender en jødisk fange, tidligere fiolinist Ruvim Svitskij fra Brest-ghettoen, inn i kjelleren. Han tilbyr Pluzjnikov en mulighet til å overgi seg. Men hvis han nekter å gå med på dette kommer hele Svitskys familie bli skutt av tyskerne. I tillegg kommer kjelleren til å bli ødelagt av flammekastere. Han ber Pluzjnikovom å overgi seg. Nesten blind og utsultet velger han endelig å overgi seg - i håp om å redde Ruvim Svitskij og hans familie. Svitskij forteller deretter Pluzjnikov om rykter som sirkulerer inne i ghettoen om det tyske nederlaget utenfor Moskva.
Stuping under de britiske imperie- og samveldeleker 1962
Stuping under de britiske imperie- og samveldeleker 1962. Stuping var en av flere sporter under de britiske imperie- og samveldeleker (British Empire and Commonwealth Games) som ble arrangert i Perth i Australia i perioden 22. november til 1. desember. Det var de sjuende lekene i det som kom til å bli Samveldelekene (Commonwealth Games) fra 1978. De fire første lekene het de britiske imperielekene (British Empire Games) de neste fire (1962-1966) het (British Empire and Commonwealth Games). I lekene 1962 ble det konkurrert i fire øvelser, 3 meter sviktstup og 10 meter tårnstup for både kvinner og menn. England ble beste nasjon med to gullmedaljer foran Australia som også vant to gull.
Etiopias historie
Etiopias historie strekker seg fra de eldste tider, fra menneskehetens opprinnelse, for millioner av år tilbake, men fragmentarisk går historisk tid tilbake i 3000 år. Fra 100-tallet e.Kr.kom Etiopia for alvor inn i historien. Egypterne hadde fulgt Nilen til Etiopia på jakt etter rikdommer som gull og slaver.
Abessinias gamle sagn redegjør for livlige forbindelser med semitter i de eldste tider. Det gamle dynastiet i Shewa ble ansett å nedstamme fra Menelik, en påstått sønn av kong Salomo og Makeda, dronningen av Saba, og ble slik stamfar for det keiserlige det salomonske dynasti. Hva som synes sikkert er at sabeerne i Jemen utvandret til Abessinia og sabeisk ble landets skriftspråk til etiopisk ble innført med kristendommen som kom en gang etter 330 e.Kr. av misjonærene Frumentius og Aedesius og spredte seg snart over hele landet.
Etiopia er det eneste landet i Afrika, foruten Liberia, som aldri har vært under kolonistyre. Fra 1936 til 1941 var landet okkupert av Italia, men etiopierne greide sammen med britiske tropper å beseire Italia. Landet var et keiserdømme fram til 1974 da den siste keiseren, Haile Selassie, ble styrtet. Landet ble deretter styrt som et kommunistisk diktatur. Eritrea i nord rev seg løs og ble selvstendig fra Etiopia i 1993 etter 30 år med geriljakrig.
Forhistorie
Mennesker og tidlige mennesker (hominider) har bodd i dagens Etiopia i svært lang tid, i flere millioner av år. Dette er kjent ved at de eldste fossiler fra mennesker er avdekket i akkurat Etiopia. Man har funnet tidlige mennesker på flere ulike steder i Etiopia. Det mest kjente er skjelettet er Lucy som ble funnet i Awashdalen i den nordøstlige regionen Afar i 1974. Det er betraktet som verdens nest eldste, men det mest komplette og best bevarte, en voksen fossil av en Australopithecus. Lucys taksonomiske navn, Australopithecus afarensis, betyr «sørlige ape fra Afar», og viser til den etiopiske regionen hvor funnet ble gjort. Det er beregnet at Lucy levde for rundt 3,2 millioner år siden.
Det har også blitt avdekket flere andre fossiler i landet, inkludert en annen tidlig hominid, Ardipithicus ramidus (Ardi). Øst-Afrika, og særlig spesielt den generelle området Etiopia, er betraktet som stedet hvor en tidlig utgave av det moderne mennesket oppsto, arkaiske Homo sapiens, i tidlig mellompaleolittisk tid. Homo sapiens idaltu, funnet ved det arkeologiske stedet som kalles for Mellom-Awash i Etiopia, og levde for rundt 160 000 år siden. I det før nevnte området Afar har man også funnet levninger fra mennesker som man mener er fra rundt 7000 f.Kr. Levningene viser at det ble drevet en form for primitiv jordbruk på denne tiden.