cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ryan Ravenscroft
Ryan Ravenscroft (født 31. januar 1981) er en sørafrikansk landhockeyspiller.
Han representerte Sør-Afrika under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor laget hans ble nummer 10.
RAF Aldergrove
RAF Aldergrove er en forhenværende Royal Air Force flystasjon lokalisert 29 km (18 miles) nord-nordvest av Belfast i Nord-Irland. Flybasen ble opprettet i 1918 og nedlagt i 2009. Flystasjonen delte rullebaner med Belfast lufthavn.
Oppløsning
Oppløsning kan vise til:
Ståle Kyllingstads vei (Ringerike)
Ståle Kyllingstads vei (1-21, 2-20) er en vei på Tanbergmoen sydøst i Hønefoss.
Veien er en sidevei til Trygstadveien, på nordøstsiden av Osloveien, rett etter avkjøringen fra E16 når man kommer sørfra. Veien preges av eneboliger, og ligger cirka 126 meter over havet på det høyeste, innerst i gata.
Jelena Volkova
Jelena Pavlovna Volkoa (russisk: Елена Павловна Волкова født 13. juni 1960 i Jekaterinburg) var en sovjetisk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 1988 i Seoul.
Volkova ble olympisk mester i volleyball under OL 1988 i Seoul. Hun var med på det sovjetiske laget som vant volleyballturneringen for damer foran Peru og Kina. Sovjetunionen vant semifinalen mot Kina med 3 - 0 men og finalen med 3-2 over Peru. Volkova spilte tre kamper i OL-turneringen.
Kvalifisering til VM i fotball 2010 (AFC)
Kvalifiseringen til verdensmesterskapet i fotball 2010 (AFC) var den asiatiske konføderasjonens kvalifisering til fotball-VM 2010 i Sør-Afrika. Av 46 medlemsforbund deltok 43 nasjoner, og de kjempet om fire direkteplasser, og en playoffplass. ,, og  tok plassene, mens  tapte sin playoff mot.
Seeding
Den første seedingen seedet alle de 43 deltakernasjonene i tre potter. De fem beste lagene ble toppseedet, og ble direktekvalifisert til Runde 3. Lagene fra 6.-24.-plass ble så trukket mot lag fra 24-43.-plass.
Runde 1
I utgangspunktet hadde blitt satt opp mot  og  mot, men både Guam og Bhutan trakk seg fra kvalifiseringen, noe som direktekvalifiserte Indonesia til andre runde og Kuwait til tredje runde.
Runde 2
Kampene ble spilt mellom 9. november og 18. november 2007.
Runde 3
Tilsammen 20 lag var igjen i kvalifiseringen, og de ble plassert i fem grupper a fire lag.
Runde 4
De gjenstående ti lagene ble plassert i to grupper a fem lag.
Runde 5
De to lagene på tredjeplass møttes i to kamper for å avgjøre hvem som skulle kvalifisere seg til den interkontinentale playoffen.
Sånne som oss
Sånne som oss er Frode Gryttens debutstykke som dramatiker. Prosjektet har sitt utspring i Frode Gryttens interesse for forstadskulturen i Loddefjord, og for John Olav Nilsens musikk. Forestillingens akse er et familiedrama med tre generasjoner på scenen. John Olav Nilsens sangunivers flettes inn i historien.
Stykket ble første gang satt opp ved Den nationale scene i Bergen våren 2014. Regissør var Lasse Kolsrud, scenograf var Carle Lange, mens John Olav Nilsen var komponist. Musikkarrangement og musiker var Thea Hjelmeland, lysdesigner Morten Reinan og dramaturg Solrun Toft Iversen.
Lichtenberg (Erzgebirge)
Lichtenberg er en landkommune (Gemeinde) i Landkreis Mittelsachsen i Direktionsbezirk Chemnitz i Fristaten Sachsen. Kommunen ligger i dalen til elven Freiberger Mulde. Kommunen består av tre steder – Lichtenberg, Weigmannsdorf og Müdisdorf, som alle har status som skogslandsbyer (Waldhufendorf). Det syv km lange stedet Lictenberg ligger øst for elven Gimmlitz. Weigmannsdorf og Müdisdorf ligger i en vestlig sidedal. Høyeste punkt er Burg Lichtenberg 617 moh. Lichtenberg er hovedsete i forvaltningsfellesskapet Lichtenberg og har 2 929 innbyggere (31. desember 2009).
Elefanten i rommet
Elefanten i rommet eller elefanten i stuen (via engelsk: «Elephant in the room» eller «Elephant in the living room») er et metaforisk uttrykk for en åpenbar sannhet som ikke nevnes. Uttrykket kan også referere til et åpenbart problem eller risiko som ingen ønsker å diskutere.
Uttrykket kommer av at en elefant i et rom ville være umulig å overse.
Opprinnelse
I 1814 skrev Ivan Andrejevitsj Krylov, en poet og forfatter, i en av sine fabler om en mann som går til et museum og merker alle slags små ting, men klarer ikke å legge merke til en elefant. Uttrykket ble kjent derfra. Fjodor Dostojevskij i sin roman Demoner skrev, «Belinskij var akkurat som Krylovs nysgjerrige mann, som ikke la merke til elefanten i museet....».
Oxford English Dictionary nevner det første registrerte bruket av uttrykket som The New York Times 20. juni 1959: «Financing schools has become a problem about equal to having an elephant in the living room. It's so big you just can't ignore it» (på norsk: «Finansiering av skolene har blitt et problem på linje med en elefant i stuen. Det er så stort at man ikke bare kan ignorere det».).
Det kan være at uttrykket har blitt brukt generelt tidligere enn 1959. For eksempel viser uttrykket seg 44 år tidligere i sidene til et britisk tidsskrift i 1915. Setningen dukket opp der som en triviell illustrasjon, og et spørsmål britiske elever ville være i stand til å svare på, for eksempel «Er det en elefant i klasserommet?».
Marjehplassen
Marjehplassen (ساحة المرجة / sāḥat al-Marjah), også kalt Martyrplassen (ساحة الشهداء sāḥat ash-Shuhadā’), er en plass i det sentrale Damaskus i Syria, rett utenfor murene som omkranser gamlebyen. Det syriske innenriksministerium har sete ved plassen.
Historie
Plassen ble anlagt av ottomanerne sent på 1800-tallet. Her bygde man et nytt postkontor og et administrativt sentrum av stål og sement, da nye byggematerialer for Damaskus. Osmanene henrettet syn syriske nasjonalistiske aktivister offentlig på plassen den 6. mai 1916, og det forklarer tilnavnet Martyrplassen. Etter at franskmennene tok kontrollen over Syria fortsatte de å bruke plassen for samme formål. Fakhri Hassan al-Kharrat, sønn av Hasan al-Kharrat leder av det store syriske opprør, ble hengd her i 1925–26. Den 18. mai 1965 ble den israelske spion Eli Cohen offentlig hengt her.
På plassen står Hamidiyesøylen, som ottomenene oppstilte for å minnes forlengelsen av telegraflinjen som ble bygd ned fra Tyrkia og helt sør til Medina i Hijaz. Den var klar noe før byggingen av togforbindelsen Hejaz-jernbanen. På toppen står det en modell av Hamidiyemoskéen i Istanbul.
Megumi Takase
Megumi Takase (高瀬 愛実, født 10. november 1990 i Kitami i Japan) er en japansk internasjonal kvinnelig fotballspiller. For øyeblikket spiller hun som angrepsspiller for klubben INAC Kobe Leonessa i L.League. Hun representerte Japans kvinnelandslag i fotball under Asiamesterskapet i fotball for kvinner 2010 og senere også da laget vant VM i fotball for kvinner 2011. For øyeblikket spiller hun for Japan under kvinnenes fotballturnering i Sommer-OL 2012.
Marmaduke Tunstall
Marmaduke Tunstall (født i 1743 i Burton Constable i Yorkshire i England, død 11. oktober 1790 i Wycliffe Hall i County Durham) var en engelsk ornitolog og samler. Han var forfatter av Ornithologica Britannica (1771) som sannsynligvis var det første britiske verk som benyttet binominal nomenklatur.
Liv og virke
Han er kjent for sin formelle beskrivelse av vandrefalken.
Etter at han giftet seg i 1776 ble museet flyttet til Wycliffe Hall, og ble i sine velmaktsdager ansett som et av Englands fineste.
Tunstall ble fellow i Society of Antiquaries of London i en alder av 21 år, og i 1771 ble han valgt til fellow i Royal Society.
Tunstall døde i Wycliffe, og hans eiegods gikk videre over til hans halvbror William Constable. Constable inviterte Thomas Bewick, som Marmaduke hadde kommisjonert til å gravere The Wild Bull of the Ancient Caledonian Breed, now in the park at Chilingham-Castle, Northumberland, til Wycliffe. Der tilbragte han to måneder med å lage tegninger av fuglespeciene der. Museet, kjent som The Wycliffe Museum, ble solgt til George Allan fra Blackwell Grange i Darlington som bragte samlingene til sitt hjem. Museet bestod en tid etter hans død i 1800 på the Grange til 1822, da det ble kjøpt av Newcastle Literary and Philosophical Society, og ble til Newcastle Museum.
Thomas Pennant benyttet Tunstalls kuriosakabinett for å illustrere sina arbeider. Tunstalls samlinger er idag praktisk talt helt forsvunnet.
Eliteserien i bandy for menn 2012/13
Eliteserien i bandy for herrer 2012/13 var det øverste nivået i norsk bandy sesongen 2012/13. Serien varte fra 11. november 2012 til 23. januar 2013. Vinneren av seriespillet, Stabæk ble kåret til seriemester, og eliteserien var dessuten grunnlaget for sluttspillet om norgesmesterskapet.
De to dårligst plasserte lagene i serien måtte spille kvalifisering mot de to beste lagene i den nest øverste divisjonen om retten til å få spille i eliteserien i 2013/14.
Denzil Dolley
Denzil Dolley (født 22. juli 1977) er en sørafrikansk landhockeyspiller.
Eliteserien i bandy for menn 2012/13
Kvalifisering til Eliteserien 2013/14
Runde 1
Denzil Dolley
Han representerte Sør-Afrika under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor laget hans ble nummer 10.
Eliteserien i bandy for menn 2012/13
Kvalifisering til Eliteserien 2013/14
Runde 3
Greg Nicol
Greg Nicol (født 2. april 1975) er en sørafrikansk landhockeyspiller.
Han representerte Sør-Afrika under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor laget hans ble nummer 10.
Günther Csar
Günther Csar (født 7. mars 1966 i Zell am Ziller) er en østerriksk tidligere kombinertløper som var aktiv på 1980-tallet og tidlig på 1990-tallet. Han var med på Østerrikes landslag som vant kombinert lagkonkurranse under Ski-VM 1991 i Val di Fiemme. Han var også med da de tok bronse i kombinert lagkonkurranse under Vinter-OL 1988 i Calgary, der han kom på 34.-plass på den individuelle konkurransen. Han deltok også under Vinter-OL 1992 i Albertville med 32.-plass i kombinert.
Neohomoeopteryx malecena
Neohomoeopteryx malecena er en sommerfugl som hører til familien påfuglspinnere (Saturniidae).
Platycerus depressus
Platycerus depressus er en bille som tilhører familien hjortebiller (Lucanidae). Larvene utvikler seg i morken ved.
Utseende
En forholdsvis liten (7,5-12 millimeter), avlang, litt matt svart hjortebille. Hos denne arten er det vanligvis ingen utpreget metallglans. Kroppen er litt flattrykt, og er fint og litt spredt punktert. Hodet er firkantet, bredere enn langt. Kjevene er ikke like store som hos mange andre hjortebiller men fortsatt påfallende, hos hannene omtrent så lange som hodet og dermed større enn hos de fleste andre Platycerus-artene. Dekkvingene har fine lengdestriper.
Levevis
Larvene utvikler seg i råtnende trevirke av ulike løvtrær, de voksne billene besøker av og til blomster.
Utbredelse
Arten er utbredt i fjellområder i det nordlige og vestlige Nord-Amerika, sør til New Mexico og øst like til Newfoundland.
Sveits under EM i friidrett 2022
Sveits deltok under EM i friidrett 2022 som ble arrangert 15.–21. august 2022 i München.
Holbæk amt
Holbæk amt bestod etter 1660 av amtene Kalundborg amt, Sæbygård amt, Dragsholm amt og Holbæk amt. De tre første styrtes sammen allerede i 1671, og i 1793 forentes de alle fire under navnet Holbæk amt. Kjøpstadene Holbæk, Kalundborg og Nykøbing Sjælland kom dog først inn under amtets styring i 1800. Amtet ble i 1970 slått sammen med Sorø amt til Vestsjællands amt.
Natalja Jabrzyk
Natalja Jabrzyk (også skrevet Natalią Jabrzyk og Nathalia Jabrzyk, født 3. mars 2001) er en polsk skøyteløper.
Hennes internasjonale seniormesterskapsdebut kom i sprint-konkurransen med en 15.-plass i EM på skøyter 2021 i Heerenveen i Nederland, og der var hun mesterskapets yngste kvinnelige deltager.
Sammenlagt i Verdenscupen
Oppdatert etter sesongen 2021/22. – = ikke deltatt på distansen for nevnte sesong.
0 = ikke samlet poeng under nevnte sesong, men deltatt.
Chungnyeol av Goryeo
Chungjeong av Goryeo (født 1236, død 1308) var den 25. konge av det koreanske kongedømmet Goryeo. Han var sønn av sin far, kong Wonjong.
Chungnyeol var den første av Goryeo-kongene som fikk tittelen wang (王), som betyr «konge». Tidligere monarker hadde fått tempelnavn med suffikset jo (祖) eller jong (宗), som betyr «ærede forfar» og en tittel typisk reservert for herskerne. Etter at Goryeo ble underordnet Yuan-dynastiet, innførte Kublai-khan en praksis med å redusere egen makt og beordret at Goryeo-herskerne ikke kunne benytte slike titler heretter.
Kong Chungnyeol, som kronprins Sim, foreslo ekteskap til en av Kublai-khans døttre. Kublai Khan sa seg enig og de neste 80 årene giftet Gorgeo-kongene seg med medlemmer av den mongolske kongefamilien. Arvinger til trona ble gitt mongolske navn og ble sendt til Dadu der de skulle vokse opp fram til de var voksne.
I’ll Be Back (Beatles-sang)
«I'll Be Back» er en sang av The Beatles, skrevet av John Lennon, men offisielt kreditert Lennon/McCartney. Sangen ble først utgitt av 10. juli 1964 på albumet A Hard Day's Night. I USA ble den utgitt 15. desember 1964 på albumet Beatles '65.
Bakgrunn
Lennon var inspirert av akkordene til en sang med Del Shannon, som muligens var «Runaway» som ble en hit i 1961. McCartney uttalte i 1997 at sangen først og fremst var Lennons ide, men at de skrev den ferdig sammen.
Innspilling
Det nærmet seg deadline for å bli ferdig med albumet A Hard Day's Night og EP'n Long Tall Sally. Så etter å ha gjort seg ferdig med raske sanger som «Matchbox», «I'll Cry Instead» og «Slow Down», tok de seg en pause før de roet ned tempoet med «I'll Be Back». Seksten tagninger ble innspilt før de var ferdige og det som gjensto var George Harrisons akustiske sologitar som ble lagt på.
Tagning to var i elektrisk besetning og gikk i valsetakt. Den ble brutt i mellomverset og årsaken blir nevnt av Lennon selv der han erklærer at det er for vanskelig å holde den høye tonen lenge. I tagning tre går de over til 4/4 takt, men fortsatt med elektrisk besetning. Lennon slurver litt med vokalen et sted og følgelig ler han litt, mens Ringo Starr slo litt feil mot slutten, men uten at han kom ut av det. Både tagning 2 og 3 ble utgitt på Anthology 1.
«I'll Be Back» ble aldri spilt av gruppen på offentlige konserter.
Kranksett
Et kranksett er en komponent i sykkeldrivverk som konverterer den frem- og tilbakegående bevegelsen til syklistens ben til rotasjonsbevegelse, som brukes for å drive et kjede eller belte, og som igjen driver sykkelens hjul.
Kranksettet består av en krankarm på høyre og en på venstre side, og ett eller flere krankdrev (også kalt klinge, krankring).
Krankarmer
De to krankarmene, en på hver side, er vanligvis montert 180 grader fra hverandre. Senter av krankarmene er festet til kranklageret, som igjen er festet til krankhuset i rammen. Ytterst på krankarmene festes pedalene, og krankarmene utgjør sammen med pedalene sykkelens «veivarmer».
Lengde
Lengden på krankarmene kan variere for å passe med rytterens beinlengde eller ulike typer sykling. Den måles fra senter av pedalspindelen til senter av kranklageret eller -akslingen. Sykkelprodusentene fører vanligvis kranklengder for voksne fra 165 mm til 180 mm i 2.5 mm steg, men 170 mm er den vanligste størrelsen. Det finnes flere forskjellige formler for å beregne passende kranklengde for forskjellige ryttere. Få vitenskapelige studier har grundig undersøkt effekten av kranklengde på ytelse, og studienes resultater har vært blandede. Syklister er vanligvis mer effektive med kranklengder som de har hatt en tilpasningsperiode med. Historisk har noen valgt kortere krankarmer til baneløp, og lengre til for eksempel temporitt og terrengsykling. Sittestilling og derved beinas vinkel kan også være en faktor som virker inn på hva som er teoretisk optimal kranklengde.
Materialer
Krankarmene kan være konstruert av en aluminiumslegering, titan, karbonfiber, kromolystål eller billigere stål.
Feste til kranklageret
Det finnes en rekke metoder for å feste krankarmene til krankspindelen (eller -akslingen).
Armene presses på plass og holdes på plass med en bolt mot spindelen for å hindre at de vrir seg løs og frettes (slitasje grunnet små bevegelser mellom delene slik at de spiser hverandre opp). Hodet på bolten er plansenket nedi krankarmen, og armen er også gjenget (ofte 22 mm) for bruk av krankarmavdrager til demontering. Ofte dekkes skruen over med et støvdeksel.
På noen nyere systemer henger krankakslingen sammen med en eller begge av krankarmene, og kranklageret er en separat del fra krankakslingen. Kranklageret monteres da «utenfor» rammen før akslingen tres gjennom ved montering. Dette gjør det mulig å ha en hul krankaksling med større diameter sammenlignet med det som er mulig med kranklagre inni rammen, og gir redusert masse og økt stivhet.
Den venstre armen glir på et kilespor og strammes med en eller flere klemmebolter (Shimano) eller presses på et kilespor av en bolt på bunnbrakettspindelen (Race Face).
Feste til pedalene
Krankarmer har et gjenget hull for å feste pedaler via pedalspindler. Gjengene for pedalene er vanligvis 9/16"-20 TPI, en gjengetype som kun brukes til pedalspindler. Noen barnepedaler har i stedet 1/2" hull.
Pedalspindler er laget av hardt stål, og vil gradvis frette og erodere krankarmen der de to møtes. Dette kan til slutt føre til at krankarmen blir ødelagt i pedaløyet.
Spindel
Spindler har i dag vanligvis 4 eller 5 armer, men det har vært modeller med 3 og så mange som 10 armer, og 6 armer har tidligere vært populært.
Boltsirkel
Mange moderne sykler har avtagbare kjederinger slik at de kan byttes når de blir slitt eller dersom man vil endre girforholdet.
Hullene på spindelarmene for å feste en kjedering fås i en rekke boltsirkler. De fleste moderne kranksett med to krankdrev bruker enten 110 mm eller 130 mm boltsirkel.
Klinge
Et krankdrev, også kalt kjedering eller klinge, drar i kjedet for å overføre pedalkraften til bakhjulet.
Klingestørrelser
Klinger kan variere i størrelse fra 20 tenner til så mye som 60.
Dersom man skal bytte kjedering må den ha samme boltsirkel som spindelen.
Klingematerialer
Klinger er laget av stål, aluminiumslegering, titan eller karbonfiber.
Konstruksjon
Rimeligere kranksett kan ha kjederingene sveiset eller naglet direkte til veivarmen eller spindelen. På dyrere sett er gjerne kjederingene boltet slik at de kan byttes ut hvis når de blir slitt eller skadet eller dersom man ønsker en annen giring.
Kranksett med frihjul
En frikrank er et kranksett med skrallemekanisme slik at man kan trille uten at pedalene går rundt. I dette tilfellet kan kjeden fortsette å rotere med bakhjulet når rytteren slutter å tråkke. Et formål med en slik løsning kan være å aktuere girskifte på et kjedegir mens man triller uten at man trenger å tråkke. Shimano sitt utgåtte Front Freewheeling er et eksempel på en slik løsning.
Giovani dos Santos
Giovani dos Santos Ramírez (født 11. mai 1989) er en meksikansk fotballspiller som spiller for Club América.
I tenårene var han ansett som et enormt talent og ble ofte sammenlignet med Ronaldinho, både for sitt fysiske utseende og sine ferdigheter med ballen. Han er sønn av den tidligere brasilianske fotballspilleren Gerardo, bedre kjent som «Zizinho», som spilte på de meksikanske fotballagene Club América og León seint på 1980-tallet.
Klubbfotball
Høsten 2007 ble det kjent at flere storklubber, som Manchester United, Liverpool, Arsenal og Chelsea, var interessert i å kjøpe unggutten i januar 2008.
Etter flere utlån ble han omsider solgt til RCD Mallorca, som solgte han til Villarreal CF etter en sesong. Etter to brukbare sesonger i Villarreal CF ble han solgt til Los Angeles Galaxy.
Landslagsspill
Han var med på det meksikanske under 17-laget som vant FIFA U-17 World Championship 2005 som ble avholdt i Peru. Dos Santos, også kjent som «Gio» eller «Giova», var en nøkkelspiller under dette mesterskapet.
Labarna I
Labarna I var en hettittisk konge som regjerte i første halvdel av det 17. århundre f.Kr., muligens i perioden mellom 1670 og 1640 f.Kr. Ifølge senere kilder var Labarna den som først etablerte det hettittiske kongedømmet som et storrike, noe han oppnådde ved å erobre den gamle stormakten Purushanda og flere andre byer sørvest for de hettittiske kjerneområdene i det sentrale Anatolia. Labarnas navn ble senere brukt som en offisiell tittel av hans etterfølgere, mens navnet til hans hustru Tawananna likeledes ble brukt som tittel av senere hettittiske dronninger.
Giovani dos Santos
Landslagsspill
31. august 2007 annonserte landslagssjef Hugo Sánchez listen med spillere som skulle spille i en vennskapskamp mot Panama 9. september. På denne listen var dos Santos med, noe som ga ham hans første A-lagskamp for Mexico.
Wayne Denne
Wayne Denne (født 5. mars 1976) er en sørafrikansk landhockeyspiller.
Giovani dos Santos
Landslagsspill
Han ble tatt ut i s tropp til FIFA Confederations Cup 2017 i Russland.
Labarna I
Kunnskapen man har om Labarna er begrenset og meget usikker, i det man verken har dokumenter eller inskripsjoner fra hans egen regjeringstid, og bare kjenner til et fåtall senere kilder som nevner ham ved navn. De tilgjengelige kildene tillater derfor bare en delvis rekonstruksjon av hans liv og virke.
Wayne Denne
Han representerte Sør-Afrika under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor laget hans ble nummer 10.
Giovani dos Santos
Landslagsspill
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Labarna I
Bakgrunn
Den eksisterende kunnskapen om hettittenes opprinnelse stammer hovedsakelig fra studiet av det hettittiske språket, som tilhører en svært tidlig utviklet gren av den indo-europeisk språkfamilien. Dette gjør at man kan spore hettittenes forfedre til den første indo-europeiske innvandringen til Anatolia, som trolig fant sted en gang mellom 3500 og 3000 f.Kr. De indo-europeiske innvandrerne etablerte seg blant den opprinnelige anatoliske befolkningen, deriblant de ikke-indo-europeiske hattianerne og hurrittene, og dannet etter hvert distinkte grupper med separate språk, inkludert hettittisk, luvisk og palaisk. Det finnes imidlertid ingen bevarte skriftlige kilder fra denne tidlige perioden, og den første konkrete informasjonen om den lingvistiske situasjonen i det sentrale Anatolia stammer fra rundt 1900 f.Kr., da assyriske handelsmenn begynte å etablere egne handelskolonier i regionen Selv om det rikholdige tekstmaterialet fra disse koloniene er skrevet på assyrisk språk, og hovedsakelig omhandler assyrernes egne handelsaktiviteter, finner man også referanser til et betydelig antall lokale innbyggere. Noen av disse har tydelig indo-europeiske navn, mens andre bærer ikke-indo-europeiske navn, noe som tyder på en lokal samfunnsstruktur der ulike språk- og kulturtradisjoner eksisterte side om side.
Den viktigste assyriske handelskolonien var lokalisert i Kanesj, en av Anatolias mektigste bystater. Denne byen, som hettittene kalte Neša, hadde også status som et senter for hettittisk språk, noe som går fram av det faktum at hettittene selv kalte språket sitt «nesittisk». Mens Kanesj dominerte regionen rundt Kizilirmak-elvens sørlige bøyg i det sentrale Anatolia, utgjorde bystaten Zalpa (alternativt kalt Zalpuwa, en term som også brukes om den omkringliggende regionen) en maktpolitisk motpol med sitt hegemoni over området rundt Kizilirmaks utløp i Svartehavet. Zalpa ser ut til å ha vært et viktig senter for hattisk språk og kultur, og selv om byen sannsynligvis lå for langt nord til å ta del i det assyriske handelsnettverket, utgjorde den likevel en maktfaktor som tidvis kunne gjøre seg gjeldende over en større del av det anatoliske platået.
Giovani dos Santos
Navnet
Giovani dos Santos har valgt å ha «Giovani» bak på drakten istedenfor hans ekte navn som er «dos Santos» eller «Ramirez». Det er typisk søramerikansk å ta etternavn etter plasser eller andre ting som har betydd mye for dem igjennom årene.
Labarna I
Bakgrunn
En viktig politisk utvikling fant sted på midten av 1700-tallet f.Kr., da Kanesj ble erobret av et dynasti fra byen Kussara under ledelse av kong Pithana og sønnen Anitta. Anitta gjorde etter hvert Kanesj til sin nye hovedstad, hvorfra han gjennomførte en serie hærtog som kulminerte i erobringen av Zalpa og førte til at han sikret seg herredømmet over store deler av det anatoliske platået helt opp til Svartehavskysten. Dette storriket kan på mange måter betraktes som en forløper for det hettittiske kongedømmet, selv om det ikke var av lang varighet: etter Anittas død rundt 1725 f.Kr. tok det bare et par tiår før en ukjent fiende ødela Kanesj en gang mellom 1710 og 1705 f.Kr. Denne kollapsen førte også til at assyrernes handelsaktivitet og produksjon av skriftlige dokumenter opphørte, noe som innledet en historisk mørketid med en total mangel på samtidige kilder i det påfølgende trekvart århundret. Dette gjør også at man vet svært lite om den politiske og sosiale situasjonen i Anatolia mens Labarna var politisk aktiv, ettersom det først var under hans etterfølger, Hattusili I, at hettittene tok i bruk kileskrift for å komponere egne tekster.
Et av de få håndfaste holdepunktene man har fra denne mørketiden er en tydelig kulturell og religiøs kontinuitet mellom Kanesj og det senere hettittiske kongedømmet, noe som kan være en indikasjon på at deler av den hettittiske kongefamilien hadde sin opprinnelse i Anittas gamle hovedstad. Ifølge denne teorien skal medlemmer av Kanesjs gamle elite ha søkt tilflukt i omkringliggende byer etter hjembyens fall, hvorpå disse byene etter hvert dannet utgangspunktet for det blivende hettittiske riket. Kussara og Hurma peker seg i denne sammenheng ut som sannsynlige destinasjoner for den fordrevne eliten fra Kanesj. Deres framtredne rolle i den tidligste gammelhettittiske litteraturen indikerer at de spilte en viktig rolle i den hettittiske riksdannelsen, samtidig som Kussaras status som Anittas opprinnelige hjemsted må ha gjort denne byen til et åpenbart tilfluktssted for de som unnslapp Kanesj da byen ble ødelagt. I tillegg til den åpenbare innflytelsen fra Kanesj, er det også påvist at det gammelhettittiske kongedømmet mottok viktige impulser fra Zalpa i nord. Dette ses først og fremst gjennom flere kultiske tekster fra gammelhettittisk tid, hvor det er et sterkt fokus på hattiske religiøse ritualer med konkret geografisk tilknytning til Zalpa og lokaliteter i den omkringliggende regionen. Denne påfallende hettittiske interessen for hattisk religion og kultur i området rundt Svartehavskysten har i sin tur gitt næring til en teori om at det hettittiske riket som Labarna bidro til å stifte kan ha blitt dannet på grunnlag av en allianse mellom et sørlig dynasti med opphav i Kanesj og et nordlig dynasti med hattisk bakgrunn fra Zalpa.
Kilder
Labarna blir bare omtalt i et fåtall kilder som ofte er fragmentariske og vanskelige å tolke. Det faktum at ingen av disse stammer fra hans egen samtid, samtidig som flere av dem bærer preg av å være litterære komposisjoner, gjør at det hersker betydelig usikkerhet om deres historiske pålitelighet.
Telipinu-proklamasjonen
Den viktigste kilden som omhandler Labarnas karriere er Telipinu-proklamasjonen. Dette er et kongelig edikt utstedt av kong Telipinu (r. 1525-1500 f.Kr.) i en situasjon der en lang rekke blodige intriger hadde satte dype spor i den hettittiske kongefamilien, og Telipinu selv nylig hadde kommet til makten gjennom en sammensvergelse. Ediktet som helhet fungerte dermed først og fremst som en apologi for Telipinus egen legitimitet som hersker, hvor han blant annet tok avstand fra fortidens blodsutgytelse ved å kodifisere arvefølgereglene og derved legge et grunnlag for mer ordnede forhold ved framtidige maktskifter. I den forbindelse kommer han med en innledende oppsummering av hettittenes tidlige historie fra og med Labarnas regjeringstid:
Labarna framstilles her som en mektig erobrer hvis bedrifter etablerte hettittenes hegemoni i Anatolia. Denne framstillingen har i all hovedsak blitt godtatt av moderne historikere, bortsett fra tilhengerne av en alternativ teori, opprinnelig lansert av Heinrich Otten, som avviser at Labarna i det hele tatt eksisterte som en historisk person. Ifølge Ottens teori var Telipinu-proklamasjonens Labarna i realiteten identisk med den neste kongen i den hettittiske kongerekken, Hattusili I. Siden Hattusili ved flere anledninger brukte betegnelsen «Labarna» om seg selv, hevdes det at Telipinu ble forledet til å tro at det dreide seg om to separate herskere, mens begge navnene i virkeligheten refererte til én og samme person. En lignende hypotese har blitt framsatt av Mario Liverani, som argumenterer for at "Labarna" var en fiktiv idealhersker fra en mytisk fortid hvis funksjon var å danne en kontrast til senere kongers feilsteg. Trevor Bryce påpeker imidlertid at det var knapt 150 år som skilte Labarna og Telipinu i tid, og at det ikke er sannsynlig at hettittene under Telipinu skulle være så uvitende om sin egen nære fortid. Funnet av et korsformet segl fra 1300-tallet f.Kr. som sømløst integrerer Labarna og hans hustru Tawananna i en samlet framstilling av rikets tidligste konger og dronninger har ytterligere svekket grunnlaget for disse teoriene, slik at innvendingene mot Labarnas eksistens i dag stort sett har falt bort.
Korsseglet
Det såkalte korsseglet er kjent fra en serie avtrykk funnet i Hattusa på 1980-tallet og publisert i 1993. Seglet tilhørte kong Mursili II (r. 1321–1295 f.Kr.), og var tosidig med fire korsarmer festet til et sentralt midtfelt. Midtfeltet på seglets forside viser Mursilis eget navnetrekk, omgitt av navnene til flere generasjoner av hans forfedre på de respektive korsarmene. På baksiden preges midtfeltet av navnene til Mursilis foreldre, kong Suppiluliuma I og dronning Henti, mens korsarmene bærer navnene til fire gammelhettittiske herskere og deres respektive dronninger. Disse kongene er henholdsvis Mursili I, Hattusili I, Labarna I, og en ellers ukjent hersker kalt Huzziya, som alle regjerte mellom tre hundre og fire hundre år før Mursili IIs egen regjeringstid. Årsaken til at han inkluderte disse gammelhettittiske kongene i sitt personlige segl lå sannsynligvis i et ønske om å underbygge sin egen legitimitet. Ved å understreke forbindelsen mellom seg selv og de herskerne som i sin tid hadde lagt grunnlaget for det hettittiske kongedømmet, kunne Mursili vise til at han oppfylte et herskerideal som gikk helt tilbake til fordums mektige storkonger.
Hattusilis testamente og Hattusilis annaler
En annen sentral kilde er et gammelhettittisk dokument kalt Hattusilis testamente, hvor Labarnas etterfølger, Hattusili I, gir sine instrukser og formaninger mens han ligger på dødsleiet. Her refererer den døende kongen blant annet til en hendelse som fant sted da hans bestefar satt på tronen, og som har stor betydning for vår kunnskap om de politiske forholdene på Labarnas tid:
Her belyses flere viktige omstendigheter rundt Labarnas tronbestigelse, som var alt annet en konvensjonell: «Hattusilis bestefar», som sannsynligvis kan identifiseres med Huzziya fra det ovennevnte korsseglet, utnevnte Labarna som sin arving og tronfølger, noe som førte til at deler av den hettittiske eliten gjorde opprør og sluttet seg til opprørskongen Papahdilmah. Selv om krisen til slutt endte i nederlag for de som nektet å godta Labarnas plass på tronen, satte den åpenbart dype spor i det politiske landskapet.
Av betydning for Labarnas biografi er også en referanse i en separat tekst som kalles Hattusilis annaler, hvor Hattusili innledningsvis omtaler seg selv som «sønn av Tawanannas bror». Ved å identifisere Labarnas dronning som Hattusilis tante - og dermed også som datter til Hattusilis kongelige bestefar – bekrefter denne formuleringen at Labarna var svigersønnen til Hattusilis bestefar, og at han først ble konge etter å ha giftet seg inn i den opprinnelige kongefamilien. Kunnskapen om disse relasjonene er også oppklarende i forhold til opprøret som fant sted etter Labarnas utnevnelse som tronarving: Dersom Hattusilis bestefar adopterte svigersønnen og utropte ham til arving på bekostning av sine biologiske sønner, er det ikke overraskende at dette kunne føre til et opprør innad i den hettittiske eliten.
Zalpa-teksten
Den vanskeligste og mest kontroversielle kilden til kunnskap om Labarnas karriere er den såkalte Zalpa-teksten, en gammelhettittisk narrativ tekst som handler om en serie konflikter over flere generasjoner mellom den hettittiske kongsmakten og Zalpa. Teksten innledes med en legende om dronningen av Kanesj som føder 30 sønner på en gang, og deretter kvitter seg med dem ved å sette dem ut på Kizilirmak-elven. De små guttebarna blir imidlertid berget i det de flyter ut i sjøen ved Zalpa, og vokser opp uten å være klar over sitt sanne opphav. I voksen alder begir de seg tilbake til Kanesj, hvor de møter sine 30 søstre uten å gjenkjenne dem. Teksten brytes av i det brødrene er i ferd med å gifte seg med sine egne søstre, slik at det ikke er klart hvordan denne historien ender, eller hvilken rolle den spiller i forhold til fortsettelsen, som tilsynelatende dreier seg om hendelser av historisk karakter.
I den påfølgende delen av teksten refereres det til fire sentrale hettittiske skikkelser som ikke omtales ved navn, men bare blir kalt «kongen», «kongens bestefar», «den gamle kongen» og «den gamle kongens far». Det fortelles om hvordan «kongens bestefar» erobret Zalpa og innsatte sønnen Hakkarpili for å styre byen, samtidig som han utnevnte «den gamle kongens far» til herre over den sørlige byen Hurma. Hakkarpili gjorde senere opprør, men på dette punktet er det et nytt brudd, og man vet ikke hva som skjedde videre. Når teksten på ny blir leselig, har historien hoppet frem i tid; den dreier seg nå om en konflikt mellom «kongen» og «den gamle kongen» på den ene siden, og en hettittisk prins kalt Happi på den andre. Happi hadde startet et nytt opprør i Zalpa, noe som førte til at han ble konfrontert av både «kongen» og «den gamle kongen». Etter å ha lidd nederlag mot «kongen» på slagmarken, søkte Happi og hans opprørere tilflukt bak Zalpas murer. Dette førte til en langvarig beleiring under ledelse av «den gamle kongen», som til slutt inntok og ødela byen.
Zalpa-tekstens historiske troverdighet, så vel som identiteten til de navnløse hovedpersonene, er et et omdiskutert tema. Mens noen hettittologer ser på den som en litterær komposisjon uten håndfast historisk verdi, legger andre til grunn at den forteller om reelle historiske hendelser. De som tror på tekstens grunnleggende historisitet har kommet med ulike forslag for å identifisere de ulike karakterene. Et av disse forslagene kommer fra Beal, som er av den oppfatning at «kongen» er identisk med Hattusili I, noe som i såfall gjør at «kongens bestefar» nødvendigvis må være Hattusilis bestefar fra Hattusilis testamente. Beal argumenterer videre for at benevnelsen «den gamle kongen» refererer til Labarna, og at det dermed var dennes far som Hattusilis bestefar satte til å styre over Hurma. Hvis denne teorien er riktig, så betyr det at Zalpa-teksten gir unik informasjon om Labarnas eget opphav, så vel som viktige hendelser mot slutten av hans regjeringstid, både når det gjelder hans senere militærkampanjer og hans forhold til nevøen og tronfølgeren Hattusili.
Navn
Opphavet til navnet og tittelen «Labarna» har vært gjenstand for mye debatt, både når det gjelder etymologi og spørsmålet om det opprinnelig var et egennavn som etter hvert ble omgjort til en verdighetstittel, eller en verdighetstittel som i enkelte tilfeller også kunne brukes som egennavn. Sistnevnte problemstilling har kommet nærmere en løsning etter publiseringen i 1993 av en kontrakt skrevet i Kanesj rett før byens fall mot slutten av 1700-tallet f.Kr. Her omtales en viss Labarna, sønn av Masiet, som vitne i forbindelse med salget av en slave, slik at man nå har konkret bevis for at «Labarna» ble brukt som et ikke-kongelig egennavn flere generasjoner før hettittene tok det i bruk som kongsnavn. Dette taler sterkt for at «Labarna» gikk fra å være et egennavn i det assyriske koloniperioden til å bli omgjort til en verdighetstittel i gammelhettittisk tid, et fenomen som i så fall kan sammenlignes med de romerske keisernes bruk av egennavnet Cæsar som symbol på sin opphøyde posisjon.
Etymologien rundt «Labarna» er imidlertid mer usikker, og kompliseres ytterligere av at hettittene benyttet to ulike varianter om hverandre: både «Labarna» og den alternative formen «Tabarna» var i allmenn bruk, uten at man har funnet noen systematisk forklaring på hva som lå bak valget av den ene eller andre varianten. Det finnes i dag to etymologiske hovedteorier som står mot hverandre: Den ene ser på «Labarna» som en hattiansk konstruksjon med betydningen «herre over de tusen», mens den andre tar utgangspunkt i den alternative varianten «Tabarna», som på luvisk kan oversettes som «den mektige». Siden ingen av disse forklaringene har oppnådd noen form for konsensus, må dette foreløpig anses som et uavklart spørsmål.
Labarna og Tawananna
Det første relativt sikre holdepunktet i Labarnas liv er hans giftermål med Tawananna, datter av Hattusilis bestefar. Mens kildene ikke sier noe om bakgrunnen for giftermålet, er det liten tvil om at Labarna må ha kommet fra en innflytelsesrik familie for å kunne ekte datteren til en av regionens mektigste herskere. Forlanini har i denne sammenheng lansert en hypotese som gir et mulig bilde av dynamikken som lå bak denne unionen. Den går ut på at ekteskapet mellom Labarna og Tawananna sementerte en strategisk allianse mellom to fremstående adelsfamilier som i fellesskap utgjorde fundamentet til det hettittiske kongehuset: én familie som stammet fra det hettittiske kjerneområdet rundt Kanesj i sør, og en annen som stammet fra Zalpa i nord, hvor hattisk språk og kultur stod sterkt. Grunnlaget for denne teorien kommer først og fremst fra Zalpa-tekstens mytologiske fortelling om dronningen av Kanesj og hennes 30 nyfødte sønner som hun satte ut på elven for å dø, men som senere ble reddet for å vokse opp i Zalpa uten å kjenne sitt sanne opphav; dette er en typisk opprinnelseshistorie som tyder på en nær forbindelse mellom grunnleggerne av det hettittiske riket og de to nevnte byene. I tillegg påpeker Forlanini at enkelte grener av den hettittiske kongefamilien ser ut til å vise en preferanse for hettittiske navn, mens andre tilsynelatende foretrekker navn med hattisk opphav, noe som kan være en indikasjon på de ulike grenenes forbindelse til de to opprinnelige familiegruppene. Labarna oppfattes i denne sammenhengen som en representant for den sørlige familien, hovedsakelig på grunn av farens mulige tilhørighet i Hurma og det faktum at den tidligste kjente bruken av navnet Labarna stammer fra koloniperiodens Kanesj. Hattusilis bestefar tilskrives på sin side en tilknytning til den nordlige regionen rundt Zalpa. Dette skyldes blant annet hans sannsynlige identifikasjon med kong Huzziya fra korsseglet, siden Huzziya er et typisk nordlig navn som også ble båret av den siste kjente kongen av Zalpa på 1720-tallet f.Kr. Dersom det ovennevnte scenariet skulle stemme, og ekteskapet mellom Labarna og Tawananna virkelig representerte en allianse som utgjorde selve grunnvollen for det hettittiske kongehuset, gir det også en forklaring på hvorfor disse ble løftet fram som det ideelle kongepar av senere generasjoner, og endog fikk navnene sine omgjort til offisielle verdighetstitler for ettertidens herskere.
Opprøret i Sanahuitta
Labarnas inntreden i den hettittisk kongefamilien ser ut til å ha markert begynnelsen en periode med splid og konflikt. Ifølge Hattusilis testamente startet stridighetene da Hattusilis bestefar utnevnte Labarna som sin arving og tronfølger i Sanahuitta, en by øst for Hattusa som må ha hatt en viktig politisk eller religiøs stilling i det hettittiske riket på denne tiden. Årsaken til at Hattusilis bestefar gjorde dette er ukjent; kanskje hadde hans egne sønner hadde falt i unåde, eller kanskje bestemte han seg ganske enkelt for at Labarna og Tawananna var best egnet til å ta over riket etter sin død. Utnevnelsen førte i alle tilfeller til en kraftig motreaksjon fra en gruppe hettittiske stormenn som høyst sannsynlig inkluderte prominente medlemmer av kongefamilien. Disse avviste Labarna som tronarving og gjorde opprør mot kongemakten ved å sette sin egen kandidat på tronen: en viss Papahdilmah, som trolig var en av Hattusilis bestefars tilsidesatte sønner. Hvordan den påfølgende konflikten utspilte seg er ukjent; alt man vet med sikkerhet er at Labarna til slutt likevel kunne bestige tronen som hettittenes legitime hersker.
Hva gjelder skjebnen til Papahdilmah og hans opprørere, gir Hattusilis testamente tydelig uttrykk for at de opprørske stormennene ble straffet og deres hus knust som en følge av det de hadde gjort. På hvilken måte og på hvilket tidspunkt de fikk sin straff er imidlertid et åpent spørsmål. Det mest nærliggende scenariet er at Labarna selv beseiret opprørerne, noe som i så fall er i tråd med hans ry som krigersk erobrerkonge. Gammelhettittiske tekster som beskriver bedriftene til Hattusili I, Labarnas nevø og etterfølger, antyder imidlertid at virkeligheten kan ha vært en annen. Disse forteller at Hattusili førte to kampanjer mot Sanahuitta tidlig i sin regjeringstid, og at han først klarte å innta og ødelegge byen etter en langvarig beleiring i løpet av den andre av disse kampanjene. Alt tyder dermed på at Sanahuitta var en sterkt befestet by som ikke var under den hettittiske kongemaktens kontroll da Hattusili overtok tronen etter Labarna. Dette åpner for et alternativt scenario der Labarna aldri klarte å gjenvinne kontrollen over Sanahuitta i løpet av sin regjeringstid, men i stedet måtte se at Papahdilmah og hans opprørere dannet en selvstendig utbryterstat i opposisjon til hoveddelen av det hettittiske kongedømmet. Hvis dette skulle være riktig, betyr det i så fall at det var Hattusili som var ansvarlig for å gjøre ende på opprørsregimet og rette opp uretten begått mot bestefaren – noe som også gir en mulig forklaring på hvorfor han la så stor vekt på nettopp disse begivenhetene da han dikterte sitt testamente.
Rikets omfang
Omfanget av riket som Labarna overtok etter Hattusilis bestefar er uvisst, og kan bare forsøksvis anslås ut fra de tilgjengelige kildene. Det er sannsynlig at det omfattet byene Hurma, Kussara og Hattusa, samtidig som Zalpa-teksten antyder at også Zalpa på svartehavskysten tidvis kan ha vært underlagt hettittisk overhøyhet. Som nevnt ovenfor er det usikkert om Labarna lyktes i å gjenvinne kontrollen over Sanahuitta etter opprøret som fant sted der, men dette endrer ikke det overordnede bildet av et rike sentrert rundt Kizilirmak-elvens sørlige bøyg, med en innflytelsessfære som strakte seg nordover mot denne elvens utløp i Svartehavet.
Ekspansjon
Labarnas kongsgjerning er først og fremst kjent fra Telipinu-proklamasjonen, hvor det beskrives hvordan han erobret en rekke byer i regionen sørvest for Kizilirmak, eller "Nedrelandet", som hettittene senere kom til å kalle dette området. Erobringene hans inkluderte byene Hupisna, Tuwanuwa, Nenassa, Landa, Zallara, Parsuhanda og Lusna, som alle ble satt under overoppsyn av Labarnas sønner. Hupisna og Tuwanuwa har blitt identifisert som de senere hellenistiske byene Cybistra og Tyana i Kappadokia, mens topogafiske opplysninger fra gammelassyriske kilder gjør det klart at  Nenassa må ha ligget langs Kizilirmaks sørlige bredd et stykke vest for Kanesj. Landa og Lusna tilsvarer på sin side sannsynligvis antikkens Laranda og Lystra, mens Zallara trolig var lokalisert langs Göksu-elven lenger sør.
Den viktigste av Labarnas erobringer må imidlertid ha vært Parsuhanda, bedre kjent som Purushanda. Denne byen hadde i flere århundrer vært senteret for en av de mektigste statsdannelsene i Anatolia, og dens konger hadde lenge vært alene om å bruke tittelen «storkonge». Purushandas beliggenhet er imidlertid fremdeles svært usikker, og flere mulige alternativer har blitt lansert. Den mest utbredte teorien går ut på at Purushanda er identisk med den store ruinhaugen Acemhöyuk ved den sørøstlige bredden av Tuzsjøen, men flere historikere som peker også på Karahöyuk like utenfor dagens Konya som en mulig kandidat. Et tredje alternativ har blitt framsatt av Gojko Barjamovic, som hevder at Purushanda trolig lå et sted i Eber-Akşehir-dalen, og at ruinene muligens kan ligge under dagens Akşehir. Uavhengig av hvilken teori som måtte stemme, regnes det som sannsynlig at Purushanda utgjorde den fremste hindringen for hettittenes ekspansjon vestover. Byens tidligere status gjør at den kan ha bevart en omfattende maktsfære i det såkalte "Nedrelandet", som enkelte historikere også har utpekt som det opprinnelige kjerneområdet for luvisk språk og kultur. I så fall var Labarnas erobring av Purushanda en avgjørende hendelse i dobbel forstand: ikke bare banet byens fall veien for hettittisk dominans over størstedelen av det sentrale Anatolia, men førte også til at luvernes land kom under hettittisk overhøyhet.
Enkelte hettittologer tror at Labarnas erobringer kan ha vært av enda større omfang enn det som skisseres av Telipinu-proklamasjonen, og mener at det er sannsynlig at Labarna også erobret Kilikia. Bakgrunnen for denne hypotesen er at Labarnas etterfølger Hattusili I skal ha invadert Syria helt i begynnelsen av sitt styre, noe som knapt ville vært mulig dersom ikke De kilikiske portene gjennom Taurusfjellene og den kilikiske kystsletten ut mot Middelhavet allerede var i hettittiske hender. Hvorfor en slik erobring i så fall ble utelatt fra Telipinus tekst er uvisst, men formuleringen om at Labarna gjorde sine erobringer til «havets grensesteiner» kan være en indirekte referanse til Kilikia, som tross alt er det anatoliske platåets nærmeste og lettest tilgjengelige utløp mot Middelhavet.
Arvespørsmålet
Til tross for at Labarna hadde egne sønner som ble utnevnt til guvernører i byene han erobret, så overtok ingen av disse tronen etter faren. I stedet var det brorsønnen til Labarnas dronning Tawananna, Hattusili I, som etter hvert arvet den hettittiske kronen fra onkelen. Årsaken til dette er ikke kjent; én mulighet er at ingen av Labarnas sønner overlevde ham, men samtidig er det mulig å tolke senere kilder dithen at to fremstående stormenn fra Hattusilis regjeringstid, Pimpira av Nenassa og Ammuna av Sugziya, kan identifiseres som sønner av Labarna. Hvis dette er riktig, så betyr det at de overlevde sin kongelige far, men likevel ble tilsidesatt til fordel for Hattusili i arverekkefølgen.
En mulig forklaring på dette problemet er den tidligere nevnte hypotesen om et scenario der Labarna og opprørsregimet i Sanahuitta sluttet en overenkomst for å få slutt på borgerkrigen mellom de to faksjonene. Det er først og fremst forholdene rundt Hattusilis herkomst som har gitt liv til en denne teorien: det faktum at Hattusili konsekvent unngår å nevne sin biologiske far ved navn, tyder på at faren var blant kongssønnene som hadde tatt del i opprøret mot Labarna og derved hadde mistet sin legitimitet innad i kongefamilien. Når det i tillegg er sannsynlig at Hattusilis navnløse far er identisk med opprørslederen Papahdilmah, så fremtvinges spørsmålet om hvorfor Labarna utpekte sønnen til sin fremste fiende som sin egen etterfølger. Et politisk kompromiss der Labarna ble anerkjent som konge mot at Papahdilmahs sønn ble utnevnt som arving fremstår her som en plausibel forklaring på problemstillingen, selv om det må understrekes at dette er en hypotese som ikke kan understøttes av konkrete beviser.