cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William Ramsay
Karriere
Han oppdaget argon i 1892 sammen med John William Strutt, noe de tilkjennegav ved et møte med British Science Association i august 1894. De framstilte året etter helium fra mineralet cleveitt. Helium var tidligere blitt oppdaget på solen ved hjelp av spektralanalyse av sollys. Sammen med Morris William Travers oppdaget han mellom 1898 og 1900 grunnstoffene neon, krypton og xenon, som alle finnes i luft. Han gjorde disse oppdagelsene ved metodisk å lete etter de uoppdagede edelgasser som burde finnes ifølge det periodiske system slik som det var blitt utformet av Dmitrij Mendelejev.
Ved spektralanalyse oppdaget Ramsay sammen med Frederick Soddy i 1903 at helium ble dannet ved stråling fra radium. Det var første gangen et eksperimentelt bevis ble funnet for muligheten av et grunnstoffs tilkomst fra et annet. Ramsay bestemte også radiums atomvekt og oppdaget radiumstrålingens spektrum.
Ramsey ble i 1902 utnevnt til kommandørridder av Order of the Bath. Han fikk da rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn. Han var medlem av den prøyssiske Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste.
Mauritz Kartevold fra Sandnes samarbeidet med Ramsey i forbindelse med utvikling av uranforekomstene i Vats.
Steinar Engdal
Steinar Engdal (født 23. november 1959) er en norsk gitarist og låtskriver. På begynnelsen av 80-tallet spilte han i Broadway News hvor Lage Fosheim og senere Eivind Rølles, begge fra The Monroes, var medlemmer. Etter bruddet med Broadway News i 1981 spilte han i bandet Alarm.
Dagur Kári
Dagur Kári (født Dagur Kári Pétursson 12. desember 1973) er en islandsk manusforfatter og filmregissør. Han er utdannet ved Den nasjonale filmskolen i Danmark i 1999, og eksamensfilmen Lost Weekend har vunnet 11 priser ved internasjonale filmfestivaler. Han fortsatte å vinne priser ved internasjonale festivaler med sin første langfilm, Islandske Nói Albínói (2003). I sin neste film dro Kári tilbake til Danmark i 2005, og laget Voksne Mennesker (Dark Horse). Filmen The Good Heart hadde verdenspremiere på filmfestivalen i Toronto 11. september 2009, og er hans tredje spillefilm på like mange språk. Kári regisserte filmen Historien om den sjenerte giganten (Fúsi) som fikk Nordisk råds filmpris i 2015 og Amandaprisen 2016 for beste utenlandske kinofilm.
Kári er også musiker, og spiller i bandet Slowblow, som også lager musikken til filmene han lager.
Nói Albínói
Undertittelen «Idiot, eller geni», oppsummerer hovedkarakteren Noi enkelt og greit. Noi bor med sin bestemor og oppfattes som en typisk slacker, der han gir blaffen i skolen og raver rundt i den vesle bygda og driver småtyveri og hærverk for å underholde seg selv. Han er under alle autoriteters mistanke, som også underbygger hans. En dag dukker ei jente opp på den lokale bensinstasjonen, og Noi begynner snart å drømme om å rømme avsted med henne til ett sted med varme strender og palmetrær.
Voksne Mennesker (Dark Horse)
Voksne mennesker er en komedie som handler om Daniel (Jakob Cedergren), en uansvarlig, men sjarmerende graffitimaler som er forfulgt av parkeringsbøter, inkasso varsler og ikke minst – politiet. Til tross for dette lever han i en ubekymret tilværelse. Men når han forelsker seg i den like uansvarlige sjarmerende Franc (Tilly Scott Pedersen), kommer han til å skulle ta ett meget voksent valg. Videre er det et annet problem – Daniels bestevenn, Morfar (Nicolas Bro), har lenge vært forelsket i Franc.
Alt i alt er det avslappet kjærlighetshistorie fylt med skeive karakterer og finurlige situasjoner. Filmen er kalt en «syret komedie», og Kári sa han ville lage en Seinfeld-episode regissert av Krzysztof Kieslowski.
The Good Heart
Kári's nye film The Good Heart hadde verdenspremiere på filmfestivalen i Toronto 11. september 2009. Filmen er hans tredje spillefilm, hans første på engelsk, og handler om Jaques (Brian Cox), en eldre bartender som tar inn den unge uteliggeren Lucas (Paul Dano)
Gjennkjennede trekk
Kári's filmer omhandler ofte om unge personer, gjerne outsidere og slackers, som ønsker å finne sin plass i samfunnet, men som ofte er skeptiske og avvisende mot autoriteter. Filmene er ikke direkte sjangerfilmer, men kan forklares som dramakomedier, og/eller «coming of age». Filmene er minimalistiske i stilen, og bruker omgivelser til å underbygge karakterene, enten det er i ett lite tettsted på Island store, eller ett avslappet bybilde i Danmark. Narrativt sett, er historiene naturlig drevet av hovedkarakterene. Men som seerne, vet heller ikke karakterene hva de vil, og hvor de ender opp ved filmens slutt. Filmene bærer ett snev av determinisme ved seg, der karakterenes ønske og streben om å være fri undergraves av hvordan situasjonene de finner seg i føles bestemt, enten av autoriteter, familie, natur og sted.
Festivaler og Priser
Alle av Dagur Kári's spillefilmer har blitt anerkjent i utlandet. Debuten Nói Albínói ble, som hans siste film, vist på Toronto International Film festival, og har vunnet flere priser rundt omkring i verden, blant annet i Rotterdam, Göteborg og Edinburg. Voksne mennesker ble i 2005 ble, blant annet, vist i sideprogrammet Un Certain Regard, ved Cannes filmfestival.
Dagur Kári og islandsk film
Den første hel-Islandske filmen sies å være Land og synir (Ágúst Guðmundsson), fra 1980, året etter stiftelsen av Det Islandske Film Fondet (IFF). I tiden etter ble det laget mye patriotiske filmer, spesielt vikingfilmer, som romantiserte Island som en selvstendig nasjon. Fra 90-tallet og fremover vokste det frem en ny type film, og nye filmskapere som f.eks. Fridrik Thór Fridriksson, Baltasar Kormákur og Dagur Kári. Denne nye genereasjonen går vekk fra de typiske Island-filmene fra tidlig 80-tallet, og lager mer personlige og universelle filmer, innenfor det man gjerne kaller "arthouse" filmer. Disse filmene har satt Islandsk film på verdenskartet, og viser at også en bitteliten nasjon som Island kan lage god film.
Werner Sørvik
Werner Sørvik (født 13. november 1945) er en tidligere norsk fotballspiller som har spilt for Lillestrøm SK og landslaget. Han spilte i glansdagene til Lillestrøm SK sammen med blant andre Frank Grønlund og Tom Lund.
Psykiatrisk sykehus
Et psykiatrisk sykehus er et sykehus som spesialiserer seg på psykiske lidelser. Gjennom tidene har lignende institusjoner vært kalt mentalsykehus, dårekiste, dollhus, sinnssykeasyl, galehus og lignende.
Psykiatriske sykehus har ofte vekket en del kontrovers for diverse behandlingsmetoder.
Psykiatriske sykehus i Norge
En del av de tidligere psykiatriinstitusjonene er pr. 2010 enten omgjort til distriktspsykiatriske enheter eller lagt ned. Erstatterne er da gjerne enheter under et universitetssykehus.
Helsetjenestene i Norge er i dag integrert i større enheter som er organisert i regioner. De psykiatriske sykehusene utgjør avdelinger i organisasjonen.
Ulrich von Jungingen
Ulrich von Jungingen (født omkring 1360 formodentlig i Burg Hohenfels, falt 15. juli 1410) ble i 1407 enstemmig valgt til etterfølger etter sin bror Konrad von Jungingen som Den tyske ordens stormester. Han førte ordensstatens hær i slaget ved Tannenberg (1410), hvor han falt sammen med de fleste av ordenens riddere.
Ulrich von Jungingen ble beskrevet som dydig og dyktig, en klassisk ridder etter middelalderens idealer. Han ga bevisst avkall på å benytte seg av overraskelsesmomentet i begynnelsen av slaget, og angripe fienden før de kunne forberede seg til slaget. Han lot tvert imot den polsk-litauiske konge Ladislaus II Jagiello overbringe to sverd, noe som blant riddere tradisjonelt gjaldt som oppfordring til strid.
Minaret
Minaret (arabisk manāra «fyrtårn» ; urdu: minra, flertall minar, ) er et tårnformet byggverk tilknyttet islamske moskeer. Minareter er generelt høye og grasiøse spir, ofte med løkformede kroner, vanligvis frittstående og markant høyere enn omliggende bygninger.
Fra minareten kaller bønnutroperen, muezzinen (muaddhinen), fem ganger om dagen de troende muslimene til bønn (salah). Det er ofte én eller to minareter ved mindre moskeer og flere ved større. I moderne moskeer blir bønnekallet eller -ropet, adhan (azan), ropt ut med mikrofon og høyttalere isteden, og minaretene blir da mest et dekorativt arkitekturelement.
Minareter har blitt beskrevet som en port mellom himmel og jord. Tårnet blir også av og til sammenliknet med den arabiske bokstaven alif ('ælif), som er ei rett linje.
T-banen i Oslo
T-banen i Oslo er Norges eneste tunnelbane og utgjør sammen med trikken i Oslo og Vys tog det skinnegående kollektivtransportsystemet i Oslo og Bærum. Selv om T-bane er en forkortelse for tunnelbane, går store deler av banens spor over bakken, særlig utenfor sentrum. T-banen har 101 stasjoner i drift, hvorav 17 ligger innendørs eller under bakken.
Banen drives av Sporveien T-banen, et datterselskap av Sporveien AS, på oppdrag fra Ruter AS. I 2021 reiste rundt 200 000 mennesker daglig (73 millioner i året) med T-banen i Oslo, og nærmere hver tredje motoriserte reise til og fra sentrum i rushtiden skjer med T-banen, noe som gir den «avgjørende betydning for byens funksjonsdyktighet». Passasjertallet har ikke kommet tilbake til tiden før pandemien(i 2019; 119 millioner reiser).
T-banen i Oslo går tradisjonelt under to forskjellige navn. I Oslo vest og Bærum, der T-banen heller har preg av forstadsbane og i svært liten grad er en tunnelbane, kalles den av historiske grunner for «trikken». I Oslo øst, der egentlig tunnelbane er mer vanlig, kalles den «T-banen» eller «banen». Det «østlige» navnet er innført som offisiell betegnelse på hele nettet. Til midten av 1990-tallet var de vestlige og østlige linjene adskilt og det var en del forskjeller i for eksempel billett- og strømsystem.
Dagens linjenett
Frognerseteren–Bergkrystallen (Holmenkollbanen og Lambertseterbanen)
John Brandrud
John Brandrud (født 8. mars 1921 i Lunner, død 29. juni 1994) var en norsk filolog, universitetsbibliotekar og statsstipendiat.
T-banen i Oslo
Dagens linjenett
Kolsås–Mortensrud (Kolsåsbanen og Østensjøbanen)
Vestli–Bergkrystallen (Grorudbanen, Lørenbanen, T-baneringen og Lambertseterbanen)
John Brandrud
Han tok artium i 1941 og arbeidet deretter som gårdsarbeider, senere som lærer på Gran middelskole i 1944. Han gjennomførte internopplæring ved Universitetsbiblioteket i Oslo 1946–49, studerte russisk og ble cand.philol. i 1953. Han hadde studieopphold i England i 1948 og i Sovjetunionen i 1953. Han var fra 1953 ansatt som universitetsbibliotekar, fra 1962 som fakultetsbibliotekar. I denne tiden var han også timelærer ved Statens bibliotekskole. Fra fakultetsbibliotekar-stillingen i Oslo gikk han til stillingen som overbibliotekar ved Universitetsbiblioteket i Bergen. Fra Bergen kom han tilbake til Universitetsbiblioteket i Oslo, hvor han innehadde stilling som overbibliotekar til 1982. Han var statsstipendiat fra samme år.
Han hadde styreverv i Nordisk Vitenskapelig Bibliotekarforbund og var på 1970-tallet formann i Norsk bibliotekforening.
Brandrud var engasjert i motstandsarbeid under annen verdenskrig. Han ble arrestert av okkupasjonsmakten i mars 1944, satt tre måneder på Bretveit, og deretter på Grini fra juni 1944 til mai 1945.
T-banen i Oslo
Dagens linjenett
Sognsvann-Ringen-Vestli (Sognsvannbanen, T-baneringen og Grorudbanen)
Rutenettet for T-banen i Oslo fikk dette oppsettet 3. april 2016.
Grenbanene (som brukes av bare en linje) har en kapasitet på 184 tog i timen, fellesstrekninger (som brukes av flere linjer) har en kapasitet på 112 tog i timen. Strekningen Majorstuen-Tøyen i fellestunnelen (sentrumstunnelen) har opptil 28 tog i timen hver vei. Med 500 passasjerer pr. tog i rushtiden (det teoretiske maksimum er minst det dobbelte) tilsvarer dette 14 000 passasjerer pr. time og retning, som kan sammenliknes med tre firefelts motorveier i rushtiden.
Historie
T-banens historie kan skrives helt tilbake til 1898, da Holmenkollbanen startet trafikk mellom Majorstuen og Holmenkollen (senere ble navnet skiftet til Besserud). Banen ble senere forlenget til Frognerseteren. Systemet kan imidlertid ikke kalles tunnelbane før i 1928, da Undergrunnsbanen mellom Majorstuen og Nationaltheatret ble åpnet som Skandinavias første. Med denne tunnelen kom passasjerene på de vestlige banene raskt til byens sentrum. Plattformene var høye og vognene brede som i dag, men ellers ble de regnet som «trikk» og hadde blant annet konduktør og strømforsyning fra luftledning via taket som vanlige trikker. Dette er grunnen til at T-banen i Oslo vest (og Bærum) ofte omtales som «trikken» (dette skyldes imidlertid gamle vaner heller enn tekniske forskjeller, for både i øst og vest hadde flere av banene vært i drift før de ble undergrunnsbane eller T-bane).
Det var først med den offisielle åpningen av de fire østlige banene 22. mai 1966 at «T-banen» slik den fremstår i dag egentlig oppsto. Denne åpningen medførte imidlertid ingen endringer for undergrunnsbanen i vest, som ennå var fysisk adskilt i sentrum.
Holmenkollbanen
Ifølge Ruter blir en «Tryvannsbane så ulønnsom at den vil kreve et tilskudd på minst 1 500 kroner pr. reise», og at «byggingen av banen er kostnadsberegnet til 150 millioner kroner».
Røabanen
Røabanen åpnet i 1912 og het da Smestadbanen. Strekningen brukes også av Kolsåsbanen frem til Smestad og tar av fra den nedlagte Sørbyhaugen stasjon mot Bærum.
Sognsvannsbanen
De første planene for en forstadsbane til Sognsvann ble tegnet av A/S Holmenkolbanen i 1904. Disse planene innebar en linje som skulle ta av fra Gaustad stasjon på Holmenkollbanen og kjøre forbi Geitmyren til Sagene. Her skulle banen korrespondere med Sagenetrikken. Disse planene ble midlertidig lagt på is, da Holmenkolbanen A/S hadde liten tro på en bane til et så tynt befolket område. Ti år senere begynte befolkningssentra rundt Sogn og Tåsen å reise seg. Aker kommune stiftet i 1917 et eget selskap, A/S Akersbanene, som skulle ta for seg utbyggingen av en bane til Sognsvann. Mens A/S Holmenkolbanen hevdet at de var best egnet til å bygge en forstadsbane i et område de allerede hadde en bane i, mente Aker kommune at det var en dårlig idé å la et privat selskap med kommersielle interesser påta seg rollen som eiendomsutvikler. Departementet bestemte seg til slutt for Akersbanenes plan, og byggingen ble igangsatt i januar 1922. Arbeidene ble midlertidig stoppet grunnet en arbeidskonflikt i 1924 og ble først i 1933 gjenopptatt. Banen sto ferdig 10. oktober 1934 med dobbeltspor frem til Østhorn stasjon (som da het Korsvoll) og enkeltspor videre til Sognsvann.
Kolsåsbanen
Lilleakerbanen åpnet som trikkelinje til Lilleaker i 1919, til Haslum i 1924 og til Kolsås i 1930. En forbindelse mellom Lilleakerbanen ved Jar og Røabanen ved Sørbyhaugen åpnet 1942. Den nye forbindelsen Nationaltheatret – Kolsås fikk navnet Kolsåsbanen og ble trafikkert med brede vogner. Trikkene snudde fra samme tidspunkt på Jar, og Lilleakerbanen er fremdeles en del av trikkenettet i Oslo.
Etter krigen ble Røabanen forlenget i flere omganger, men ellers skjedde det svært lite med de vestlige forstadsbanene med hensyn til banenett og stasjoner gjennom de neste 40 årene.
De vestlige linjene var opprinnelig bygget og drevet av private selskaper. A/S Bærumsbanen ble overtatt av Oslo Sporveier i 1971. Sporveien overtok også driften av A/S Ekebergbanen og A/S Holmenkolbanen i henholdsvis 1965 og 1975, men først i 1991 fusjonerer de tre selskapene.
Alle de vestlige banene ble opprinnelig bygget for drift med luftledning, men i dag bruker samtlige strømskinne.
Kolsåsbanen var stengt for oppgradering fra 1. juli 2006. Strekningen Jar – Bekkestua ble fra høsten 2007 og frem til vinteren 2009 betjent med sporvogn. Strekningen mellom Avløs og Kolsås ble gjenåpnet 12. oktober 2014 som siste delstrekning, antall stasjoner er dermed igjen 100 (som til sammenligning er antallet stasjoner på Stockholms tunnelbane).
Østensjøbanen
Østensjøbanen ble åpnet som trikkelinje fra Vålerenga til Oppsal i 1926 etter midlertidig drift med bytrikk til Bryn siden 1923. Den ble konvertert til T-banestandard i 1967. Den ble siden gradvis forlenget og nådde Mortensrud i 1998.
Lambertseterbanen
Lambertseterbanen åpnet som trikkelinje fra Brynseng (på Østensjøbanen) til Bergkrystallen i 1957. Den ble konvertert til T-bane i 1966 og koblet over på den nye T-banestrekningen fra Jernbanetorget til Helsfyr. Dette var Norges første T-bane.
Grorudbanen
Grorudbanen åpnet fra Tøyen til Grorud i 1966. Forlenget til Vestli 1975.
Furusetbanen
Furusetbanen åpnet fra Hellerud (på Østensjøbanen) til Haugerud i 1970. Den er siden gradvis forlenget og nådde Ellingsrudåsen i 1981.
Et felles T-banesystem
De østlige banene ble utvidet vestover til Sentrum stasjon da denne ble åpnet i 1977. I 1987 ble også de vestlige banene forlenget til Sentrum stasjon, og stasjonen endret navn til Stortinget stasjon. I løpet av 1990-tallet ble østlige og vestlige baner slått sammen, slik at de samme togene nå trafikkerer linjen både mot øst og vest. Dermed var fellestunnelen et faktum. Grunnen til at dette ikke ble gjort tidligere, var at de vestlige linjene benyttet luftledning mens de østlige brukte strømskinne.
I 1993 ble Sognsvannsbanen bygget om fra luftledningsdrift til strømskinnedrift. Den fikk i tillegg lengre plattformer og ingen planoverganger. Dette betegnes som metrostandard. Det ble nå kjørt tog fra øst til vest. I 1995 fulgte Røabanen. I juli 2006 ble også Kolsåsbanen stengt for oppgradering til metrostandard. Holmenkollbanen ble dermed den eneste linjen som fortsatt hadde luftledningsdrift, men banen ble kjørt av kombivogner som kunne skifte mellom tilførsel fra de to strømsystemene. Dette skiftet skjedde på Frøen. Den 18. juni 2008 ble det vedtatt at banen skulle oppgraderes til T-banestandard. Dette gjorde det mulig å benytte de nye MX-togene på strekningen. Banen ble stengt for oppgradering 15. mars 2010, og gjenåpnet 6. desember samme år.
T-baneringen og Lørenbanen
T-baneringen muliggjorde byggingen av Lørenbanen, en kobling mellom T-baneringen og Grorudbanen, som gjør at tog fra Grorudbanen kan kjøre nordover langs T-baneringen, og ikke må kjøre sørover langs Fellestunnelen. Denne banen åpnet 3. april 2016, og man fikk med åpningen sin nyeste stasjon Løren.
Stasjoner
Systemet har i alt 101 stasjoner, hvorav 17 befinner seg innendørs eller under jorden. Undergrunnsbanen mellom Nationaltheatret og Majorstuen var opprinnelig planlagt med en stasjon ved Homansbyen, men den ble aldri anlagt på grunn av tekniske problemer. (Den lange strekningen uten stasjoner har imidlertid aktualisert behovet for en Homansbyen stasjon, sist vist i Ruters strategiplan K2012). Derimot fikk banen en ikke planlagt stasjon under Valkyrie plass etter et uhell under tunnelarbeidet i 1912, da 800 m² av gatelegemet raste ned i tunnelen. Den ble tatt i bruk i 1928, men nedlagt i 1985 på grunn av kort avstand til Majorstuen.
Inntil Homansbyen stasjon åpnes, er Nationaltheatret den eneste underjordiske stasjonen på det vestlige forstadsbanenettverket. De fleste av T-banens underjordiske stasjoner befinner seg i fellestunnelen under sentrum, eller i kortere tunneldeler på det østlige nettverket; særlig Furusetbanen går mye under bakken, med alle stasjoner, bortsett fra Haugerud, bygget inne i eller ved åpningen av en tunnel.
Stasjonene i sentrum betjener store arbeidsplasser og tilbyr overgang til andre typer kollektivtrafikk, som trikk, tog og buss. Alle stasjonene er markert på bakkenivå med skilt med en blå T på en hvit sirkel. Stasjoner utenfor sentrum har vært ubetjent siden 1995, og billetter til reisende selges fra billettautomater. Noen stasjoner har også kiosker. Alle stasjoner har trinnfri ankomst, bortsett fra Frøens inngående plattform (mot sentrum), og plattformhøyden er i stor grad tilpasset høyden på inngangene til togene.
Utbredelse
T-banenettet dekker i dag store deler av Oslo og Bærum. I Oslo har samtlige bydeler, minus bydel St. Hanshaugen, samt marka og sentrum gjennomgående T-bane-strekninger. På Bærumssiden sørger Røabanen og Kolsåsbanen for å dekke flesteparten av de folkerike områdene, men har ikke forbindelse til Sandvika, Rykkinn (med 7500 potensielle reisende) eller Bærums Verk. Dersom Furusetbanen forlenges til Ahus, vil også Lørenskog kommune være tilkoblet T-banenettet.
Stasjonenes fordeling etter bydel:
Utbredelsen bidrar til totalstyringen for kollektivtrafikken i osloområdet hvor tog skal være hovedlinjen inn og ut av Oslo, mens T-banen skal være raskeste reisevei innad i Oslo.
Utbedringer
Traseen mellom Brynseng og Hellerud ble anlagt på 1920-tallet for trikkedrift og oppgradert til t-bane i 1967. Anlegget var etterhvert så utidsmessig og i dårlig stand at vognene ikke kunne holde mer enn 30 km/t. Sporveien begynte i 2021 arbeidet med å drive en ny tunnel som ledd i ny og oppgradert trase på strekningen Brynseng-Hellerud. Traseen ble sommeren 2023 stengt i 3 måneder i forbindelse med anlegget.
Utvidelser og utbygging
Ruter ønsker å utvide kapasiteten blant annet for være forberedt på befolkningsvekst i området. Befolkningen i Oslo og omland er ventet å øke til 2 millioner innen 2040. Oslo har vanskelig og til dels lite egnet byggegrunn med svært varierende grunnforhold med blant leire, kvikkleire, alunskifer og fast fjell. T-baneutbygging må også ta hensyn til grunnvannet. I deler av Oslo er det 80 meter ned til fast fjell.
Vedtatte utvidelser
Følgende forlengelser ble vedtatt i mai 2012 og mai 2017 som del av Oslopakke 3:
Mulige utvidelser
Disse prosjektene står på Ruters liste over prosjekter som gjennomføres hvis «nærmere analyse viser godt forhold mellom nytte og kostnader»:
I langtidsplanen mot 2060 skisserer Ruter også mer ekspansive utvidelser:
I dag er samlet trasélengde 80 km, skulle alle disse planer gjennomføres vil nesten dobles til over 140 km og passere Stockholm som har 110 km tunnelbane.
Andre forslag
Ideer lansert av andre aktører enn Ruter:
Samspill med andre banetyper
Utbygging og planer blir koordinert med Trikken i Oslo og jernbanen underlagt Bane NOR (tidl. Jernbaneverket). Eksempelvis ble det tidligere fra enkelte hold foreslått å ha persontrafikk på Alnabanen, men dette fikk en effektiv slutt da Lørenbanen - som dekker den samme strekningen - ble vedtatt. På samme måte vil også Jernbaneverkets langsiktige plan om Nittedalsbanen (støttet av Ruter i K2012) gjøre en forlengelse av Grorudbanen til Nittedal overflødig.
Samspillet med trikken fungerer på samme måte. I sine langtidsplaner mot 2030 er det blitt vurdert av Ruter å bygge nye T-banestasjoner på Bislett, St. Olavs plass og Homansbyen, noe som vil kunne gjøre trikkedriften på linje 19 f.o.m Inkognitogata holdeplass og vestover, samt linje 11 f.o.m Welhavens gate holdeplass og vestover, (til sammen 7 holdeplasser) overflødige. Samtidig gjorde åpningen av T-baneringen mellom Storo og Carl Berner i 2006 at Ruter i fremtiden ikke ønsker at trikken skal gå på den samme strekningen.
Teknisk data
Oslos T-banesystem er bygget for strømskinnedrift (750 V likestrøm) som de fleste andre T-banesystemer i verden. Alle stasjoner med metrostandard har 110 meter lange plattformer med plass til 6 vogners tog.
Grafisk design
T-banen benytter tilnærmet samme topologiske design på linjekartet som London Underground og som ble laget av Harry Beck i 1931.
Vognpark
Oslo T-banedrift og Oslo Vognselskap har skiftet ut hele vognparken og benytter seg fra mars 2010 utelukkende MX3000 i ordinær trafikk. Imidlertid har T-banen og forstadsbanene i Oslo hatt mange ulike typer materiell opp gjennom historien.
Historisk materiell
T-banen i øst har hatt en svært homogen vognpark, og de opprinnelige vognene var enerådende fra åpningen og frem til 1990-tallet. Derimot har det i vest vært brukt mange ulike vogntyper. Eksempelvis var teakvogner fra 50-tallet fremdeles i bruk på Holmenkollbanen frem til 1995.
De vestgående forstadsbanene
Fra starten i 1898 hadde forstadsbanene mye forskjellig materiell. Blant annet:
I 1994 ble også T2000 kjøpt inn. Dette var siste gang man kjøpte inn togmateriell spesialisert for en av linjene.
«1000-serien» T1-T4
1000-seriens 1001-1105 (T1-2, T1-1 og T2) er de opprinnelige T-banevognene som ble kjøpt inn til åpningen av de østlige banene mellom 1964 og 1967. 1106-1135 (T3) ble anskaffet mellom 1969 og 1972 og 1136-1162 (T4) ble anskaffet mellom 1975 og 1977. Vognene var de klart vanligste i trafikk, frem til MX3000 overtok denne statusen i 2008. 19. juni 2009 ankom togtypen for siste gang Ellingsrudåsen stasjon i ordinær trafikk. Det er planlagt at man tar vare på 6 vogner. Vognene er kun utstyrt med strømavtaker for strømskinne og kunne derfor ikke brukes på Holmenkollbanen.
«1300-serien» T5-T8
1300-seriens 1301-1333 (T5 og T6) ble anskaffet mellom 1978 og 1981. I tillegg ble noen vogner ombygd fra 1000-seriens 1147-1162 (T4) til 1334-1349 (T7 og T8) mellom 1985 og 1989. Vognene skiller seg fra 1000-serien blant annet ved at de er utstyrt med både strømavtaker for luftledning og strømavtaker for strømskinne. 1300-vognene kan dermed brukes over hele T-banenettverket, bortsett fra på Grorudbanen ovenfor Hasle stasjon på grunn av for lav tunnelhøyde. Utseendemessig skiller også vognene seg noe fra 1000-serien, de fleste vognene har for eksempel større vinduer i front, blant annet for å bedre oversikten ved kryssing av planoverganger. Da antall slike vogner er begrenset, ble de nesten bare brukt på linje 1 som tovognstog og 4/6 som trevognstog (1300-vogner ble brukt på Ringbanen siden T5-T7 har automatiske skiltkasser som gjør det enkelt å skilte mellom linje 4 og 6). 1300 var opprinnelig levert kun med takstrømavtakere, men ble siden ombygd for bruk på begge systemer. Før de østlige og vestlige banene ble koblet sammen i 1993 gikk 1300-vognene utelukkende på de vestlige baner, mens vogner i 1000-serien kun gikk på de østlige banene. 14. mars 2010 ble Holmenkollbanen stengt for oppgradering og var derfor siste dag med 1300-vogner i ordinær trafikk.
T2000
T2000 var en type T-banetog som tidligere ble brukt på T-banen. Leveransen av T2000 bestod av seks tovognstog (12 vogner) som ble kjøpt inn i 1994 for å erstatte de gamle teakvognene av HKB 600-serien på Holmenkollbanen. De var de første t-banevognene bygget som kombibvogner, dvs. for strømopptak alternativt fra kjøreledning eller strømskinne. Togene har teknisk vært så ustabile at de bare unntaksvis har vært mulig å bruke i regulær trafikk. Bare fire døgn etter at togene ble satt i drift i april 1995, sto samtlige togsett på verksted. Den første tiden etter at togene ble satt i drift, stoppet togene stadig på grunn av innkjøringsproblemer. I mars 1997 ble samtlige tog tatt ut av trafikk for teknisk kontroll. Årsaken var en ulykke der en ti år gammel gutt ble slept etter toget med hånden fastklemt i døren. T2000 var den første togtypen på T-banen hvor passasjerene kunne spasere mellom vognene. T2000 var utstyrt med pantografer, men togene ble ikke brukt på Kolsåsbanen da de ikke kunne kjøres i trevognstog. Derfor ble togene normalt kun brukt på linje 1. Togene ble levert av ADtranz Strømmen (tidligere Strømmens Værksted/ABB Strømmen). Den 1. mai 2009 ble T2000-vognene tatt ut av trafikk. T2000 ble sendt til kondemnering hos Hellik Teigen i Hokksund i 2011 og 2012.
MX3000
I løpet av vinteren 2005-2006 testet Oslo T-banedrift ut nye T-banevogner fra Siemens AG som erstattet hele vognparken. De nye vognene har et nytt utseende og er av typen MX 3000. Vognene var bygget etter modell av Wiens T-banevogner av type V. De første vognene av denne typen ble satt i trafikk september 2006. Etter 15. mars 2010 har samtlige linjer blitt betjent utelukkende av MX3000 i ordinær trafikk.
Kunst
Det meste av denne dekoren er nå borte, etter omfattende hærverk og graffiti. Det lille som står igjen er til dels sterkt skadet.
Hærverk
T-banen har ofte blitt et offer for hærverk. Innsiden og vinduene er blitt skrapt opp, seter skåret opp og brannslukningsapparater tømt utover vognene. Også de nye billettautomatene som tilhører Flexus-systemet er gjentatte ganger blitt ramponert allerede før systemet var operativt.
T-banens vogner og stasjoner blir ved noen anledninger sprayet ned av writere, som dekorerer veggene med fargerike graffiti-piecer. Oslo T-banedrift ser naturlig nok på denne kunstformen utøvd på deres vognmateriell og stasjoner som hærverk, og konsekvenser av å bli tatt kan medføre blant annet fengselsstraff. Erstatningskrav mot skadeutøvere er ellers helt vanlig, som regel er det bøter. Yngre personer (under kriminell lavalder) kan få tilbud om løsning av sakene gjennom konfliktrådet.
Jæren
Ofte skilles det mellom Nord-Jæren, som omfatter kommunene Stavanger, Sandnes, Sola og Randaberg, og Sør-Jæren, som omfatter Hå, Klepp, Time og Gjesdal. På folkemunne er begrepet Jæren synonymt med Sør-Jæren. Stavanger (130,100 innbyggere), Sandnes (59,869) og Bryne (11,832) er de tre byene på Jæren. 68 prosent av befolkningen på Jæren bor i den sammenvokste tettbebyggelsen Stavanger/Sandnes som er landets tredje største etter Oslo og Bergen, med 213,313 innbyggere.
Navn
Navnet Jæren kommer fra det norrøne jaðarr som betyr «rand», «kant» eller «jare». Navnet betød opprinnelig «kanten mot havet». Fram til 1900-tallet ble stavemåten «Jæderen» brukt (dansk skrivemåte), noe man fremdeles kan se i navnet til den lokalproduserte Jædersylte (oppmalt og hermetisert kjøtt og flesk).
Forfatteren Arne Garborg blir omtalt som «jærbu og europeer». En «jærbu» er enten en som bor på Jæren, eller som kommer derifra. Dialekten (talemålet) kalles «jærsk».
Geografi og aktivitet
Jærlandskapet er preget av liten stigning fra hav til hei, mange steingjerder og fortsatt stor landbruksaktivitet. Det meste er gammelt kulturlandskap der nye metoder har overtatt og deler av arealet er overlatt en stadig ekspanderende industri. Det flate landskapet ender i lange sandstrender. Her ligger Norges lengste sandstrand, Orrestranda, som er fem kilometer lang. Jæren er et av de beste landbruksområdene i landet, men har også mye industri. Mye av industrien er tradisjonelt knyttet til landbruk, og mye er knyttet til oljevirksomhet i Nordsjøen.
Mens Østlandet rundt Oslo hevet seg opp til 200 meter etter istiden, er landheving på Jæren bare 10 meter.
Låg-Jæren er landområdet som ligger langs kysten fra Brusand opp til Tungenes, nordspissen av halvøya mellom Gandsfjorden og Nordsjøen. Dette området, ca. 700 km², er Norges største lavslette. En mindre del av dette områet kalles også for «Nord-Jæren», som består av kommunene Randaberg, Stavanger, Sola og Sandnes. Sentralt på Jæren ligger kommunene Time og Klepp, og helt i sør Hå.
Høg-Jæren er den indre delen av Sør-Jæren, sør for Undheim, der landskapet er høyere enn 120 moh.
Lokalavis for de sørlige jærkommunene er Jærbladet. Jærbanen er navnet på jernbanelinja fra Egersund til Stavanger.
Kommuner
Jæren er inndelt i åtte kommuner:
Befolkningsutvikling
Tabellen viser befolkningsutviklingen på Jæren i årene 1769-2001 basert på kommunegrensene fra 2002.
Tettsteder
Tettsteder på Jæren, rangert etter innbyggertall (kommune i parentes):
Byer
Stavanger fikk bystatus første gang som kjøpstad da bispesetet ble etablert i 1125, men mistet bispesetet til Kristiansand i 1682 og kjøpstadsrettighetene i 1686. I 1690 fikk byen kjøpstadsrettighetene tilbake (og i 1925 eget bispesete). Sandnes fikk bystatus som ladested i 1860. Bryne fikk bystatus gjennom kommunestyrevedtak i 2001.
Stortingsvalgene 1906–1918
Jæderen var en valgkrets i Stavanger amt ved stortingsvalgene fra 1906 til 1918. Ved disse stortingsvalgene praktiserte man en valgordning med direkte flertallsvalg i enmannskretser. Jæderen valgte således én representant og én personlig vararepresentant.
Valgkretsen Jæderen bestod av herredene Varhaug, Nærbø, Klepp, Time, Gjesdal/Gjestal, Høiland/Høyland og Sandnes med rundt 20,000 innbyggere og 9,000 stemmeberettigede etter innføringen av kvinnelig stemmerett.
Bridei III av pikterne
Bridei III (skotsk-gælisk:Bridei mac Beli; gammelirsk Bruide mac Bili) (616/628?-693) var konge av Fortriu og overkonge av pikterne mellom 671 og til sin død i 693. Han seiret over angelsakserne fra Northumbria i slaget ved Dunnichen, et slag som har blitt karakterisert som like avgjørende som slaget ved Bannockburn i å sikre Skottland nasjonens uavhengighet.
Bridei kan ha blitt født så tidlig som 616, men ikke senere enn år 628. Han var sønn av Beli, konge av Alt Clut (kongedømmet Strathclyde). Hans krav på kongedømmet Fortriu kom gjennom hans bestefar på farsiden, kong Nechtan nepos Uerb. Kronikøren Nennius’ Historia Brittonum forteller at Bridei var kong Ecgfrith av Northumbrias fratruelis, det vil si første fetter på morsiden. Brideis mor var sannsynligvis en datter av kong Edwin av kongedømmet Deira.
Bridei var en av de mer aktive og ekspansive av herskerne fra Fortriu. Han angrep Dunnottar i årene 680 og 681, og dro på hærtokt mot høvdingedømmet på Orknøyene i 682, et hærtokt så blodig og voldelig at Ulster-annalene hevdet at Orknøyene ble «slettet» av Bridei: «Orcades deletae sunt la Bruide». Det er også nedtegnet at i det påfølgende året angrep Bridei Dundurn i Strathearn. Det er klart at fra hans hovedkvarter i Fortriu (eller i Moray) hadde Bridei etablert og hevdet sitt overherredømme over landområdene i nord, og samtidig overfor de i sør, noe som satte ham i en posisjon til å angripe angelsaksiske landområdene enda lengre sør.
Det er meget sannsynlig at Bridei ble betraktet av Ecgfrith av Northumbria som hans underkonge. Den tradisjonelle fortolkningen er at Bridei løsrev seg fra dette forholdet, noe som førte til at Ecgfrith måtte hevde sin autoritet lengre nord. Dette førte til det berømte slaget ved Dunnichen i 685 hvor den angelsaksiske hæren ble utslettet. En irsk kilde hevder at Bridei «kjempet for sin bestefars ar”», noe som antyder at enten Ecgfrith utfordret Brideis kongedømme, eller mer sannsynlig gitt Brideis tidligere herjingstok at han forsøkte å gjenerobre de områdene som hans bestefar tidligere hadde styrt, men siden tatt av angelsakserne. Konsekvensene av slaget ved Dunnichen var fordrivelse av angelsaksere fra sørlige Piktland (etablert gjennom, eksempelvis, den anglikanske «bispedømme av piktere» ved Abercorn) og den permanente herredømme til Fortriu i det sørlige piktiske området. Etter slaget kom Northumbrias innflytelse til aldri mer å strekke seg nord for Firth of Forth.
Brideis død er nedtegnet av både Ulster-annalene og Tigernach-annalene under året 693.
Senere tradisjoner har tilskrevet en bevart klage for Brideis død til sankt Adomnán, abbed av Iona.
Brørup kommune
Ved kommunevalget i november 2005 ble Brørups egen Venstre-ordfører Egon Fræhr valgt til formann for sammenslåinggskomiteen. Han ble også ny borgermester for nye Vejen kommune.
Under Brørup kommune hørte Brørup Sogn, Folding Sogn, Johanneskirken Kirkedistrikt og Lindknud Sogn.
Dominoteorien
Dominoteorien er en amerikansk geopolitisk teori fra siste halvdel av 1900-tallet. Den gikk ut på at hvis et land kom under kommunistisk styre, ville nabolandene også følge etter, slik som når alle dominobrikkene faller hvis du kun dytter én. Teorien kom i bruk under den kalde krigen for å vise hvordan daværende Sovjetunionen kunne spre kommunismen videre og til slutt kunne infiltrere kommunisme inn i alle verdens land. For å forhindre dette kom den amerikanske presidenten Harry S. Truman opp med Trumandoktrinen som gikk ut på å hjelpe alle land som følte seg truet eller ble angrepet av Sovjetunionen eller andre kommunister. Først og fremst ble denne teorien brukt i Sørøst-Asia, der USA førte Vietnamkrigen, nettopp for at nabolandene ikke skulle bli kommunistiske og dermed gi kommunistblokken et geopolitisk overtak. Dominoteorien har også blitt brukt mot Cuba og Nicaragua.
Rombak stasjon
Rombak stasjon (nordsamisk: Ruoppák), opprinnelig Sildvik stasjon, er en stasjon på Ofotbanen i Narvik. Stasjonen ble åpnet i 1902. Den er stasjon for persontrafikken på Ofotbanen, og har direkte togforbindelse til Narvik, Kiruna og Luleå.
Persontrafikken blir fra juni 2008 drevet av det statlige, svenske selskapet SJ. Stasjonen har ikke forbindelse til veinettet med mindre man har tillatelse til kjøring og nøkkel til bommen ved Sildviksveien.
Diego Espinosa y Arévalo
Diego Espinosa y Arévalo  (født september 1502 i Martín Muñoz de las Posadas ved Segovia i Spania, død 5. september 1572 i Madrid) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var inkvisitor for Spania og var i en periode regent for landet under kongens reisefravær.
Han ble kreert til kardinal den 24. mars 1568 av pave Pius V.
Liste over ishockeyligaer
Dette er en liste over utvalgte ishockeyligaer, både profesjonelle og amatører fra hele verden.
Verden
Det internasjonale ishockeyforbundet
Norge
Aldersbestemte serier
Serbia
Serbisk Hockeyliga
Kina
Chinese Ice Hockey Championship
Victoria av Sachsen-Coburg-Saalfeld
Victoria von Sachsen-Coburg-Saalfeld (født 17. august 1786 i Coburg i Sachsen-Coburg-Saalfeld, død 16. mars 1861 i Frogmore House i Windsor) var en tyskfødt prinsesse som var mor til dronning Victoria av Storbritannia.
Victoria ble født i 1786 som datter av hertug Franz av Sachsen-Coburg-Saalfeld og Auguste von Reuss zu Ebersdorf. Da hun var 17 år gammel, den 21. desember 1803, giftet hun seg med fyrst Emich Karl von Leiningen, men han døde i 1814.
Fra dette ekteskapet hadde hun barna:
Flere år senere, den 11. juli 1818, giftet hun seg i Kew Palace (Surrey) med Edward Augustus av Hannover, hertug av Kent og Strathearn, en yngre sønn av kong Georg III av Storbritannia. I dette ekteskapet fikk hun datteren Alexandrine Victoria, den senere dronningen av Storbritannia og Irland og keiserinnen av India.
Jérôme Souchier
Jérôme Souchier (født 1508 i Auvergne i Frankrike, død 10. november 1571 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var abbed i Clairvaux og litt senere også av Cîteaux., og ble cistercienserordenens generalsuperior. Han var rådgiver for tre franske konger.
Litchfield County
Litchfield County er et fylke av i alt åtte i den tredje minste amerikanske delstaten Connecticut. Fylket ligger den nordvestlige delen av staten og grenser mot New Haven County i sørvest, mot Fairfield County i sør og mot Hartford County i øst. Det har også grense mot delstatene Massachusetts i nord og mot New York i vest.
Jérôme Souchier
Han ble kreert til kardinal den 24. mars 1568 av pave Pius V.
Litchfield County
Litchfield Countys totale areal er 2 446 km² hvorav 64 km² er vann. I 2014 hadde fylket 184 993 innbyggere. Fylket har ikke administrasjonssenter, og fungerer kun som en geografisk enhet.
Mørkeboka
Mørkeboka er en barne-/ungdomssbok skrevet av Sigbjørn Mostue, med et ARG utarbeidet i samarbeid med Matthijs Holter. Boka er den fjerde boka i serien Alvetegnet. Mørkeboka er utgitt av Cappelen Damm i 2009.
Litchfield County
Fylket ble grunnlagt i 1751 av land fra fylkene Fairfield, Hartford og New Haven County.
Mørkeboka
Handling
Denne boka er basert på dokumenter som forfatteren "har fått tak i" og bekrefter at det faktisk finnes nisser, troll, huldre, skrømt og liknende vesener på "den andre siden", som han forteller om i de første bøkene.
Boka inneholder blant annet avskrifter av terapi-samtaler mellom Gunnar ****** og Rahjid ****** der Gunnar forteller om sine mystiske hendelser i skog og mark der han plutselig har funnet et mystisk pergament som advarer om at menneskene er snittet i øynene. Det viser seg senere at flere personer har mottatt samme dokument rundt omkring i landet.
Boka inneholder også dagboksider fra Wilmas dagbok der hun forteller som sitt kjærlighetsliv og blant annet om en skolestil om Peter Christen Asbjørnsen. På jakt etter mer fakta om eventyr-samleren får hun kontakt med bibliotekaren Berte Tufserud, som har funnet en "forsvunnet" bok som P.C. Asbjørnsen skrev i sin tid – Mørkeboka. Den omhandler at Asbjørnsen faktisk tror og har vært i kontakt med "Den andre siden".
Dokumentene inneholder også utskrifter fra en blogg og en chatte-samtale mellom A og F, som begge har del i historien om gåten til Den andre siden.
Bøkene i serien:
Humenbroen
Humenbroen (虎门大桥, pīnyīn: Hǔmén Dàqiáo – «Tigerporten Storbro») er en hengebru over Perlefloden ved Dongguan i provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina. Den ble ferdig i 1997 og har et hovedspenn på 888 meter.
En stor utfordring under byggingen var de viktige historiske minnesmerkene på land. Området ble tungt befestet i 1830-årene, særlig på østsiden (ved byen Humen), og det ble utkjempet slag her under første opiumskrig. Deler av de gamle befestningene ligger nærmest rett under brofestene.
Humen-broen er nå (2007) svært tungt trafikkert og det er ofte trafikkork rundt den. Det anses dermed som påkrevet med ytterligere broer.
Judy Guinness
Heather Seymour Guinness Penn-Hughes kjent som Judy Guinness (født 14. august 1910 i Dublin, død 24. oktober 1952) var en britisk fekter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Guinness vant en olympisk sølvmedalje i fekting under OL 1932 i Los Angeles. Hun kom på andreplass i florett for kvinner bak Ellen Preis fra Østerrike.
Else Kåss Furuseth
Karriere
På 2000-tallet var hun programleder og medarbeider i flere radioprogrammer på NRK P3: programleder i Show Show (2006), assistent i Klaus Sonstad Show (2006), fast medarbeider i Ken eller Torkil og programleder for Tjukkas sammen med Sigrid Bonde Tusvik. Hun har også laget reportasjer og serier til NRK P3TV, for eksempel serien Gipskvinnen, hvor hun gipset begge armene og samtidig prøvde å leve et normalt liv.
Sammen med Henrik Thodesen, Odd-Magnus Williamson, Morten Ramm og Sigrid Bonde Tusvik var hun i perioden 2002 til 2008 med å lage og framføre sketsjeshowet Blymandag. Showet var en forløper til humorprogrammet Torsdag kveld fra Nydalen som hadde premiere på TV 2 i mars 2009 og hvor hun siden var en av de faste programlederne. Våren 2010 var hun deltaker på Camp Senkveld i TV 2-programmet Senkveld med Thomas og Harald. I 2011 deltok hun i Kjendisbarnevakten på NRK 1, en reality-konkurranse som hun vant.
I perioden 2011–2016 spilte hun sin egen forestilling Kondolerer, hvor hun fortalte om moren og brorens selvmord. Forestillingen ble blant annet satt opp på Torshovteatret og Nationaltheatret. Forestillingen og Furuseth ble nominert til totalt fire priser under Komiprisen 2012: beste forestilling, beste kvinnelige artist, revy og komedie, årets nummer og årets morsomste. I 2012 var hun Lørdagsspaltist i Dagbladet.
Furuseth ble i 2012 tildelt Wenche Foss' ærespris sammen med Foreningen «Vi som har et barn for lite».
Høsten 2012 filmdebuterte Furuseth i spillefilmen Tina & Bettina, hvor hun spilte mot Torsdag kveld-kollegene Odd-Magnus Williamson og Henrik Thodesen i tillegg til modell og programleder Triana Iglesias. Filmen handler om de to vestkantjentene «Tina» og «Bettina» (spilt av Williamson og Thodesen); de to figurene ble skapt i sketsjer som ble sendt i serien Torsdag kveld fra Nydalen på TV 2.
I 2014 hadde Furuseth, Sigrid Bonde Tusvik og Henriette Steenstrup et show på Latter med tittelen Mot i brøsta. Samme år fikk Furuseth sitt eget talkshow på TV 2 kalt Else. Det ble kansellert i juni 2014. Deretter ble hun i 2015 programleder for et nytt talkshow på samme kanal, med tittelen Det er lov å være blid, som gikk i tre sesonger; våren 2015, høsten 2015 og våren 2016.
I 2016 sluttet hun i TV 2 og begynte som programleder i TVNorge. Høsten 2018 var hun programleder for dokumentarserien Else om: selvmord på TV Norge. For serien vant hun og programmet to priser under Gullruten 2019, i kategoriene «beste programleder» og «beste nyhets-, sports- eller aktualitetsprogram». I tillegg var hun nominert i klassene «årets nyskaping» og «publikumsprisen». For oppfølgerserien Else om: barn, som ble sendt i 2019, vant hun Gullruten 2020 i klassen «programleder – underholdning». I 2019 returnerte hun til NRK, og våren 2020 ledet hun første sesong av sitt eget talkshow Kåss til kvelds, med Markus Neby som medprogramleder. For programmet vant hun Gullruten 2021 i klassen beste programleder - underholdning.
Siden 2016 har hun ledet radioprogrammet og podcasten The Kåss Furuseths med søsteren Cecilie Ramona Kåss Furuseth, og i 2019 var hun programleder i podcasten Ufiltrert, produsert av selskapet Anti.
Familie
Hun er tremening av legen og politikeren Robin Martin Kåss, som i 2015 ble ordfører i Porsgrunn.
Gianpaolo Della Chiesa
Gianpaolo Della Chiesa (født i 1521 i Tortona i Italia, død 11. januar 1575 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han kom til Roma etter at han ble enkemann, og fikk en rekke verv i den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal den 24. mars 1568 av sin slektning pave Pius V, med San Pancrazio som tittelkirke.
Matt Biondi
Matthew Nicholas Biondi (født 8. oktober 1965 i Palo Alto, California) er en tidligere amerikansk svømmer. I løpet av karrieren vant han 11 OL-medaljer, hvorav åtte gullmedaljer.
Sommeren 1984 overrasket Biondi ved å kvalifisere seg til deltakelse på USAs stafettlag til 4 x 100 m fri under OL i Los Angeles. Laget vant gull på ny verdensrekord.
Under OL 1988 tok Biondi sju medaljer. Han forlot Seoul med fem gullmedaljer og satte verdensrekord i fire av øvelsene.
I Biondis siste OL-deltakelse i Barcelona 1992 tok han ytterligere to stafettgull (4 x 100 m fri og 4 x 100 m medley). I tillegg tok han sølv på 100 m butterfly. Biondi satte den første av i alt 12 individuelle verdensrekorder i 1985. Han var den første som svømte 100 m fri raskere enn 49 sekunder, og i 1988 hadde han svømt de 10 raskeste tidene i denne øvelsen. Han vant totalt 24 amerikanske mesterskap på distansene 50, 100 og 200 m fri, i tillegg til 100 m butterfly. I to verdensmesterskap (1986 og 1991) vant Biondi 11 medaljer (seks gull).
Triglyf
Triglyf er en del av den doriske frisen i gresk arkitektur. Triglyfen består av en utstikkende firkantet blokk med tre loddrette rifler, og med metopen veksler de og danner tilsammen frisen på entablementet over søylene.
Man mener triglyfen er en representasjon i stein av bjelkeender fra de gamle tømrede tempelene, som beskrevet av Vitruvius og andre klassiske- og renessanseforfattere. Gresk arkitektur (og senere romersk arkitektur) beholdt dette trekket, sammen med andre karakteristiske trekk fra eldre trearkitektur, som en æresbevisning til arkitekturens opprinnelse og dens rolle i menneskets historie. Den mest berømte doriske frisen med triglyfer og metoper finnes i Parthenontempelet i Athen, der motivet på metopene viser kampen mellom kentaurer og lapither.
På renessansens bygninger og interiør er friseutsmykning også ofte brukt.