cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gol stavkirke
Historie
I 1802–1803 ble kirken utvidet slik at den «tilforn altfor lille Kirke for en saa talrig Almue (var blitt) merkelig større, saa den rummer en Gang til saa mange Tilhørere som tilforn». Svalgangene rundt skipet ble revet, og nye yttervegger av bordkledd reisverk ble oppsatt omtrent der hvor svalgangsveggene hadde stått. Foran vestportalen ble det reist et våpenhus med saltak. Kirken fikk da det utseendet som den hadde da J. N. Prahm tegnet den i 1846.
Flytting og gjenreisning
Mot slutten av 1870-årene ville menigheten i Gol ha en større og mer tidsmessig kirke. Fortidsminneforeningen oppfordret til å bevare stavkirken på stedet, men menigheten ville rive den og selge materialene. Det endte med at Foreningen kjøpte kirkens opprinnelige deler for 200 kroner, på betingelse av at den ble fjernet når den nye sto ferdig.
Foreningen hadde ingen tomt for kirken, men tidlig i 1881 ble kong Oscar IIs Samlinger – verdens første friluftsmuseum – etablert på Bygdøy kongsgård. Kongen stilte tomt til disposisjon for gjenreisningen midt i sitt planlagte bygningsmuseum. Fortidsminneforeningens pengeinnsamling til formålet innbrakte bare 387 kroner, mens totalkostnadene var anslått til minst 6500 kroner. I mars 1884 reddet kongen prosjektet ved påta seg å bære de utgiftene som Foreningen manglet dekning for. Eiendomsretten til kirken ble overdratt fra Foreningen til den til enhver tid regjerende monark i Norge.
På grunn av flere snøfattige vintre ble demonteringen og transporten til Kristiania utsatt til vinteren 1884. Oppmålingstegninger ble i mellomtiden utarbeidet av arkitekt Torolf Prytz vinteren 1882–1883. Siden han ble opptatt med andre oppdrag, ble ansvaret for gjenreisningen på Bygdøy overtatt av arkitekt Waldemar Hansteen med kongsgårdens byggmester Torsten Torstensen som utførende. Kirken ble demontert i januar 1884. I mars var sledeføret godt nok til å frakte materialene til Krøderen stasjon. Derfra fikk de gratis skyss med jernbanen og kom uskadd frem til Bygdøy stasjon. De opprinnelige delene var ferdig oppsatt i slutten av juli 1884, og kirken sto ferdig som midtpunkt i Kong Oscars friluftsmuseum sommeren 1885. Som museumskirke ble den så godt besøkt at den måtte holdes åpen hver dag, ikke bare på søndager som de øvrige bygningene i kongens samling.
De betydelige forandringene gjennom 1700-årene og utvidelsen i 1805 gjorde det umulig å gjenreise kirken slik den sto, men det var det heller ingen i datiden som kunne tenke seg. Kirken ble restaurert til det som var antatt å være opprinnelig form. Med støtte i bevarte spor og gamle materialer ble skip, kor og apside rekonstruert. De nitidige beskrivningene i Kirkebøkenes regnskaper fra 1600-tallet og fremover ga også tydelig beskrivelse av eksteriørdetaljer som ga gode nok indikasjoner til rekonstruksjon: Takrytteren som omtales i 1600-årenes regnskap satt midt på skipets møne og bar to klokker. Klokkestuen hadde spontekket sadeltak og bar et ikke nærmere definert oppbygg som endte i spir med kors. I 1684 heter det: «Enderne af tver bielckerne, som stod ud Igiennem weggen paa Klockestoelen, var Ilige maade saa for Raadnede, at man frøgted Klockestoelen eller Taarned schulle falde fra hin anden, huorfore hawer maat ladet sette Jern Ringer omkring de 2 de Nordeste opstandere, som med it ancher Reckede ind paa fornefnte bielcker... Techit den Nordre side af forbemelte Klockestoel eller Taarn, med 315 nye spaan effter som de forrige var gandsche for Raadnit... Paa samme sides Kanter oplagt 2de nye windhufuer...». Takrytteren kan altså ha vært av samme type som den som kirken fikk da den ble rekonstruert på Bygdøy.
Svalgangene, som ant. har omgitt hele kirken opprinnelig, later til å være revet etter hvert som kirkens forskjellige deler ble ombygget. I besiktigelsen 1665 heter det: «Befindes svalerne paa den nordre och Østre Sider at wære udsiunchet fra Kircken och wil opweyes och med Jern Bebindes ...». En tilsvarende skade på søndre sval ble reparert 1681: «Ladet giøre En stor Jerngiord, til at bebinde de underste suiter paa dend søndre suale med, som meget Ilde fra hinanden var udsiet...». Vestsvalens byggemåte og utseende belyses av reparasjonen 1684: «Swalen for den westre Ende af Kiercken, som er 5½ faufne lang, og er af reise bindingswerk med runde stolper og plancker imellem Klæd, sampt en qvist ower indgangen med tralwerck udi, war til Kirckens største sveckelse meget udgleden fra Kiercken, og spaantaget saa gandsche foraadnet derpaa, at den maatte nedtagis, førend kunde igien tilrettesettes, og paa det den herefter kunde til Bestandighed blive forferdiget Er der udi indsædt 4 nye spærrer, som recker ind igiennem Kiercken med store nagler befestet, saa den ei meere kand gifve sig ud, siden er den forsiunet med Nye steensetning under, og paa det Nordwæst hiørne festet til den Nordre sval med en stor Jern Ring...». Vestre sval har altså fortsatt over i nordre sval og har vært båret av runde staver. Det nevnes ikke noe om at plankeveggene mellom stavene har hatt dvergarkader, som de fikk da kirken ble rekonstruert på Bygdøy. Det spontekte pulttak har hvilt på sperrer som har gått opp fra stavlegjen til omgangsveggen. Den omtalte kvist med tralverk over vestportalen må oppfattes som et såkalt skruv, en ark hvis gavlfelt har vært prydet med sprinkelverk. Besiktigelsen 1675, som omtaler «... Den Ene Pille paa den søndre side af sualen ved Døren ...» tyder på at det har vært et tilsvarende skruv båret av staver over skipets sydportal. Stavlegjene for skipets søndre, vestre og nordre omgang har to hull hver, som ble oppfattet som opplegg for skruv, da kirken ble rekonstruert på Bygdøy. Hvis det er riktig, har svalgangen hatt skruv på skipets nordside også, selv om det ikke kjennes til at det har hatt nordportal. Opplysningen 1684 om at det ble: «... oplagt 2de Nye windhufuer paa Kandterne af begge Nørdre Gaufler...» bekrefter at det har vært skruv på nordsiden også. Det later til at skruvet har hatt to gavler over hverandre og at rekonstruksjonen er riktig også på dette punkt. En antok at skipet hadde vært omgitt av en svalgang og at den hadde hatt en takrytter, og disse delene ble gjenskapt med Borgund stavkirke som modell. Gode forbilder til detaljer som vindskiene fant man ikke i Borgund, så de ble laget etter mønster av vindskiene i Hopperstad stavkirke,
Kong Oscars samlinger ble overdratt til Norsk Folkemuseum i 1907, etter at dette hadde kjøpt nabotomten til sitt friluftsmuseum i 1898. Stavkirken forble imidlertid i kongelig eie, men forvaltes av museet.
Kirkebygningen
Da kirken ble flyttet og gjenreist, ønsket arkitekten bare å bevare og restaurere delene fra middelalderen. I det ytre er den derfor hovedsakelig en rekonstruksjon fra 1880-årene av nye materialer. Men store deler av hovedkonstruksjonen i skipet er bevart. Dette er: grunnstokkene, svillene, stavene, en stor del av veggtilene og stavlegjene. Mesteparten av det hevede midtrommet og avstivingssystemet er også bevart. Kirken er av typen med hevet midtrom med omgang i et rektangulært skip. Den har et litt smalere kor som avsluttes med en apside. De konstruktive delene av kor og apside forsvant ved utvidelsen i 1802-03 og måtte lages nye ved gjenreisningen.
Eksteriør
Kirken har svalgang som er laget med Borgund stavkirke som modell. En tidligere svalgang rundt skipet ble revet ved utvidelsen i 1802-03. Kirken har også sannsynligvis alltid hatt takrytter. En takrytter av middelaldersk type med to klokker ble omtalt i regnskaper fra 1600-årene. Den ble fornyet i 1694. Den nye ble antagelig stående helt til flyttingen, men hjelmen fikk skifer istedenfor bordtekking i 1821. Den vises på Prahms tegning fra 1846. Den nåværende er en rekonstruksjon fra 1880-årene med forbilde i Borgund stavkirke. Takene var opprinnelig spontekket og tjærebredd, men ble i 1820-årene tekket med skifer.
Portaler
Vestportalen er for det meste opprinnelig, men ble forhugget i 1823 for å gjøre døren utadslående. Døren er en rekonstruksjon fra 1884 med smijernsbeslag festet med skruer. Portalen er utskåret med kjempende drager og bladranker. Nærmest åpningen har den to halvsøyler med baser og kapiteler. Søyleskaftene er dekket med planteornamentikk, og i mønsteret er det innarbeidet kronede mannshoder. Drager og bladranker springer ut av to dyrekjefter nederst inntil halvsøylene. Ornamentikken består av en midtdrage, to toppdrager og to mindre drager på hver sideplanke. Som i mange andre stavkirker ble det hengslet om fra innadslående til utadslående etter brannen i Grue kirke, og da ble portalplankene sterkt forhugget. Skipets sørportal ble fjernet ved utvidelsen i 1802-03, men deler av den ble brukt i det nye våpenhuset og kunne brukes som holdepunkter for arkitekt Hansteens rekonstruksjon. Den originale Sørportalen oppbevares i Norsk Folkemuseums magasiner. Korets sørportal var delvis bevart, uten treskurd og ble rekonstruert ved gjenreisningen. Den er satt direkte inn mellom to profilerte veggplanker. Det er mulig kirken opprinnelig har hatt Nordportal, etterson svagangen har hatt skruv som over de andre portalene, men ettersom sviller og stavlegjer er nye, og nordveggens veggtiler er ufullstendige, er det ingen spor som understøtter dette.
Inventar
På grunn av ønsket om å beholde og gjenskape en middelalderkirke, ble alt etterreformatorisk inventar fjernet, og interiøret mangler derfor benker, prekestol og døpefont. I stedet satte kong Oscar II inn en utskåret benk fra Heddal stavkirke. Men den malte dekoren fra 1652 i koret og apsiden overlevde flyttingen og restaureringen. På apsidens vegg er en fremstilling av Nadverden, på nordveggen i koret de fire evangelister, og sørveggen er inndelt i felter dekorert med blader, blomster og frukt, og navn på alle som bekostet utsmykningen. Over korportalen hang tidligere et krusifiks som kom fra Veum stavkirke i Telemark, datert ca. 1300.
Kulturminne
Gol stavkirke er et kulturminne og har nummer 84275 i Riksantikvarens kulturminnebase.
Kopier av kirken
En kopi av Gol stavkirke står også i Scandinavian Heritage Park i Minot, Nord-Dakota i USA. I Norgespaviljongen i Epcot, Orlando er Gol stavkirke Norges landemerke.
Ytterligere en kopi, kjent som Stavkirka på Savjord, står i Beiarn i Nordland. Byggingen ble privat finanisert og ble påbegynt i 2005. Den sto ferdig i 2008. Denne kirken har en noe mindre målestokk enn originalen.
Forsamlingen av erkeengler
Forsamlingen av erkeengler er en ikonografisk type som trolig oppstod etter ikonoklasmen. Englene ærer et bilde av Kristus, og det blir oppfattet som den ortodokse triumf. Englene har bysantinske drakter som ligner dem fra det bysantinske hoffet, og blir oppfattet som en høytidelig forsamling. Englene er samlet rundt et rundt Kristusikon som de holder mellom seg.
De syv englene som står for Guds trone er en variant av dette temaet.
De hellige verneengler har også en fremhevet plass i den katolske kirkes liturgiske kalender.
Didaktikk
Ordet didaktikk kommer fra to greske ord, didaskein, som betyr å lære, undervise eller klargjøre, bevise og didakti’ké techné, som betyr undervisningskunst. Ordet blir derfor gjerne oversatt med undervisningslære.
Didaktikken befatter seg med tre grunnspørsmål: Undervisningens hva, hvordan og hvorfor. I pedagogikken finner man en snever og en vid forståelse av didaktikkens innhold. Enkelte avgrenser didaktikk til å bare omfatte undervisningens hva og hvorfor, dvs. en drøfting av undervisningens mål, innhold og begrunnelser, mens hvordan man skal undervise reserveres for metodikken, slik at didaktikk og undervisningsmetodikk blir sideordnede begreper. I vid betydning inkluderer didaktikken ikke bare undervisningens mål, innhold og begrunnelser, mens også den praktiske tilretteleggelse og vurdering av undervisningen. Her blir med andre ord undervisningsmetodikken og evalueringen av undervisningen og læringen en del av didaktikken. Denne siste forståelsen er nok den mest vanlige i dag.
Enkelte opererer med en teoretisk orientert didaktikkforståelse. En kan finne didaktikk definert som teori om undervisning og teori som anvisning for undervisning, mens andre fokuserer mer på praksissiden og definerer didaktikk som praktisk-teoretisk planlegging, gjennomføring, vurdering og analyse av undervisning og læring.
En kan skjelne mellom en analytisk didaktikk og en normativ didaktikk. I den analytiske didaktikken legges det vekt på å forstå det som skjer i undervisningen. I den normative didaktikken er man opptatt av å drøfte idealene for opplæringen og foreskrive prinsipper for valg av innhold og framgangsmåter i undervisningen.
En kan også skjelne mellom allmenn didaktikk og spesiell didaktikk. Allmenn didaktikk omfatter problemer som gjelder undervisning generelt, mens den spesielle didaktikken konsentrerer seg om problemer knyttet til undervisning i bestemte fag (i historie, matematikk osv, også kalt fagdidaktikk, yrkesdidaktikk) eller undervisning rettet mot bestemte aldersgrupper (førskoledidaktikk, voksenpedagogikk).
I faglitteraturen kan en finne at enkelte inkluderer i didaktikken en drøfting av de spørsmål som i særlig grad er knyttet til oppdragelsen, mens andre skiller ut oppdragelsesteori som et eget fagfelt som krever en egen framstilling.
En modell for didaktisk analyse som er mye brukt i Norge de siste tiårene er den såkalte didaktiske relasjonsmodellen (Bjørndal og Lieberg, 1978).
Planetesimal
Planetesimal er et asteroidelignende himmellegeme. De første planetesimalene ble oppdaget i 1997. Størrelsen på disse legemene kan være opp til noen kilometer i diameter.
Solsystemet har sitt opphav i gass- og støvskyer som kan ha oppstått fra eksploderende supernovaer. Disse gass- og støvskyene begynte å kollidere med hverandre og etter noen millioner år ble de samlet og akkumulert til planetesimaler. Jorden har blitt truffet av mange planetesimaler, men vår atmosfære har erodert bort disse kraterene.
Mange planetesimaler knustes i småbiter, andre faller inn mot Solen, men til slutt gjorde gravitasjonen at de tilsammen formet protoplaneter.
Bittersjøene
Bittersjøene (arabisk: al-Buheyrat al-Murrat) er to saltvannsinnsjøer (bassenger) som inngår i Suezkanalen i Egypt. De ligger i Suezeidets sørlige del og utgjør Store Bittersjø (arabisk: البحيرة المرة الكبرى), som ligger mot nord, og Lille Bittersjø (arabisk: البحيرة المرة الصغرى), som ligger mot sør. Det er snakk om to sjøer som er forbundet gjennom et smalt område og som utgjør forbindelsen mellom den nordlige og den sørlige delen av Suezkanalen. De to sjøene dekker tilsammen en overflate på ca. 300 km². Innsjøene er tilsammen 35 km lange.
Ettersom kanalen mangler sluser, flyter vannet fritt fra Middelhavet og Rødehavet til disse sjøene og erstatter vann som forsvinner gjennom fordampning. Bittersjøene fungerer dermed som en slags buffer som begrenser tidevannets virkninger i kanalen. Faktisk var Bittersjøene opprinnelig en bukt fra Rødehavet, men den tørket litt etter litt inn til en depresjon på 10 m under havet. I 1869 ble Suezkanalen ført gjennom Bittersjøene.
I 1945 møttes Franklin D. Roosevelt og kong Ibn Saud av Saudi-Arabia på USS «Quincy» mens skipet lå i Store Bittersjø. Samtalen mellom de to ble gjengitt i boken FDR Meets Ibn Saud av tolken William A. Eddy. thumb|left Under [[seksdagerskrigen i 1967 ble 14 fartøyer fanget på sjøen helt frem til 1975. Dette som følge av at kanalen stengte ved krigens utbrudd og ikke åpnet før en internasjonal avtale inngått i 1976 muliggjorde at man fikk ryddet opp vrakgods og miner fra kanalen, og derefter gjenåpnet trafikken. De 14 fartøyene ble kalt Den gule flåten, sannsynligvis fra farven på flyvesanden i området.
Ashfaq Parvez Kayani
Bakgrunn
Kayani vokste opp i en lavklassefamilie som sønn av en lavere offiser fra Jhelum-området i Gujar Khan. Han blir beskrevet som en intellektuell som er apolitisk, pro-vestlig og disiplinert. Han er kjederøyker og en ivrig golfer, han er den nåværende lederen av golfforeningen i Pakistan. Kayani er gift og har to barn, en sønn og en datter.
Mikhail Barysjnikov
Mikhail Nikolajevitsj Barysjnikov (latvisk: Mihails Barišņikovs; russisk Михаил Николаевич Барышников; født 27. januar 1948 i Riga) er en sovjetisk-amerikansk danser og skuespiller. Han regnes som en av det 20. århundres største ballettdansere.
Ashfaq Parvez Kayani
Karriere
Kayani ble utdannet ved Military College Jhelum og ble offiser i den pakistanske hæren i august 1971 i Infantry's Baloch Regiment som en infanterist. Han har også utdannelse fra Command and Staff College i Quetta, fra Command and General Staff College i Fort Leavenworth og National Defence University i Islamabad, der han tok en mastergrad i krigsstudier. I sin karriere i hæren, har han kommandert en infanteribataljon, en infanteribrigade, en infanteridivisjon og det prestisjefulle Rawalpindi Corps.
Mikhail Barysjnikov
Barysjnikov ble født i Riga i Latvia, da en del av Sovjetunionen, av russiske foreldre. Faren hans var ingeniør og moren skredder.
Ashfaq Parvez Kayani
Benazirs sekretær og DGMO
Kayani ble etter hvert utpekt til Benazir Bhutto sin militær-sekretær i hennes første periode som statsminister i Pakistan fra og med 1988.
Mikhail Barysjnikov
I 1974 hoppet han av til USA under en ballett-turne i Canada. Han hadde karriere både som danser og skuespiller. Hadde i 1985 hovedrollen i den am. filmen Hvite netter, som forøvrig handler om en ballettdanser som hopper av til utlandet fra Sovjetunionen.
Ashfaq Parvez Kayani
Benazirs sekretær og DGMO
Kayanis karriere fortsatte og han ble Director General of Military Operations (DGMO) i Pakistan. Det var i stillingen som DGMO at den intensen perioden i 2001 og 2002 mellom India og Pakistan skjedde. Kayani skal etter det meldingene sa, bare ha sovet noen få timer om natten, da han overvåket hærens mobilisering og forberedelser på grensen.
Korps kommandør i Rawalpindi
Kayani ble forfremmet til generalløytnant i september 2003, og fikk kommandoen over X Corps i Rawalpindi, som erstatter for generalløytnant Syed Arif Hasan. Forfremmelsen indikerte Musharrafs store tiltro til Kayani, siden en hærsjef ikke kan lage et militærkupp uten hjelp fra kommandanten til X Corps, da Rawalpindi er tvillingbyen til Pakistans hovedstad, Islamabad. Kayani ledet korpset frem til oktober 2004, da han ble overført til etterretningstjeneste ISI som leder, og ble erstattet av generalløytnant Salahuddin Satti.
I Kayanis periode ved X Corps, ledet han den suksessfulle etterforskningen av to attentatforsøk mot Musharraf i desember 2003. Som et resultat ble Kayani tildelt prisen Hilal-i-Imtiaz. En tror at Kayani vant tiltroen til Musharraf etter etterforskningen, og var grunnen til Kayanis forfremmelse til stillingen som etterretningssjef.
Etterretningstjenesten (ISI)
I oktober 2004 ble Ashfaq Kayani gjort til sjef for Etterretningstjenesten (ISI) som erstatter for general Ehsan ul Haq, som gikk videre til stillingen som sjef for Hærstaben som en fire-stjerners general. Kayani ledet ISI gjennom en dårlig periode, med konflikter i Waziristan og Balutsjistan, atomsprednings-skandalen med AQ Khan, og bølger med selvmordsangrep over hele Pakistan fra det nordvestlige stammebeltet. I hans siste dager ved ISI, ledet han også samtalene med Benazir Bhutto om en mulig maktdelingsavtale med Musharraf. I oktober 2007, etter tre år, ble han erstattet ved ISI av generalløytnant Nadeem Taj, en annen general lojal til Musharraf.
Sjef for Hærstaben
I oktober 2007 ble Kayani forfremmet til general, og ble utnevnt til visesjef for Hærstaben. Han tok over som hærsjef i Pakistan etter at Musharraf gikk av 28. november 2007. Sermemonien ble avholdt på en sportsstadion nær Hærens hovedkvarter i Rawalpindi. Kayani er den første pakistanske offiserer som har vært sjef for etterretningstjenesten, og som har senere blitt hærsjef.
Utfordringer
Kayani ble hærsjef i en vanskelig periode i Pakistan. Mens han er kjent som en som ikke involverer seg i politikk, har Musharrafs delte posisjon som både hærsjef og president over åtte år, gitt hæren et dårlig rykte i landet. Mere viktig er Pakistans problemer med ekstremister og innenlands terrorisme. Kayanis ekspertise fra ISI og DGMO antyder at han har en forståelse av innenlands problemstillinger.
Etter valget 2008
Kayani uttalte under et møte med toppene i den pakistanske hæren 6. mars at «Hæren står bak den demokratiske prosessen og er forpliktet til å fylle den grunnlovsmessige rollen sin ved å støtte den valgte regjeringen». Videre gjentok han også at hæren vil stå utenfor den politiske prosessen og uttrykte håp om at hæren ikke ble dradd inn i unødvendig kontrovers i landet.
Gina Gershon
Gina L. Gershon (født 10. juni 1962 i Los Angeles i California) er en amerikansk skuespillerinne.
Gershon er kjent for å ha en stor tilhengerkrets av homofile og lesbiske fans, sannsynligvis på grunn av hennes lesbiske/bisexuelle roller i filmer som Bound og Showgirls. I begge filmer har hun utpregede, nakne lesbiske kjærlighetsscener.
Det matematisk-naturvitenskapelige fakultet (UiB)
Fakultetet utfører også forskning og utdanning innen områder som går på tvers av fagdisiplinene. Fakultetet er vertskap for to av UiBs tre hovedsatsinger: Marin, klima og energiomstilling.
Øresundsbanen
Øresundsbanen (svensk: Öresundsbanan) er en jernbanestrekning som går mellom København i Danmark og Malmö i Sverige. Den er del av Øresundsforbindelsen som ble åpnet 1. juli 2000.
4. desember 2010 ble Citytunneln åpnet. Reisetiden ble dermed forkortet med et par minutter fra Malmö C, 10 minutter fra Lund, og 20 minutter fra Triangeln stasjon i Malmö. Det har også blitt mulig å kjøre flere tog. Før åpningen av Citytunneln har passasjerer over broen i rushtiden ofte bare fått ståplasser.
Tanaecia
Tanaecia er en slekt av sommerfugler som tilhører underfamilien Limenitidinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Gruppen består for det meste av store, kraftige arter. De er gode flygere og seiler gjerne på stive vinger. Disse artene er tropiske og lever i Sørøst-Asia.
Hoppuka 2008/09
Hoppuka 2008/09 inngikk verdenscupen i skihopping og var den 57. hoppuka. Hoppuka startet i Oberstdorf den 29. desember 2008 og ble avsluttet den 6. januar 2009 i Bischofshofen. Wolfgang Loitzl vant hoppuka sammenlagt.
Tanaecia
Utseende
Store, bredvingede, sommerfugler. Oversiden er stort sett brun, men bakvingens bakre del er blekt farget (hvit, rosa eller lysblå). Noen arter er mer gulbrune, med et sagtakket, hvitt tverrbånd i vingens ytre del.
Utbredelse
Slekten er utbredt fra India i vest til Filippinene i øst.
Norsk Folkemuseum
Norsk Folkemuseum er et kulturhistorisk museum på Bygdøy i Oslo som viser hvordan folk har levd i Norge fra 1500-tallet og frem til i dag. Her presenteres dagliglivet i byene og på landet i et av Europas største friluftsmuseer. Museet har samlinger fra hele landet, i hovedsak fra tiden etter reformasjonen (1537). Det meste av museumsområdet består av friluftsmuseet med tilflyttede bygninger fra norske bygder og en «Gamleby» med byhus, hovedsakelig fra Oslo. I tillegg har museet store utstillingsarealer.
Norsk Folkemuseum tar vare på store samlinger av gjenstander, bilder og arkivalia fra hele Norge. Utstillingene viser folkekunst, folkedrakter, kirkekunst og samisk kultur. I tillegg vises utstillinger om aktuelle temaer. Museet er åpent hele året og har et rikt programtilbud. Museet hadde  besøkendene i 2018. Kong Oscar IIs Samling, som regnes som verdens første friluftsmuseum, er en del av Norsk Folkemuseum.
Historie
Folkemuseet ble stiftet 19. desember 1894 i Kristiania, etter initiativ fra bibliotekar og museumsmann Hans Aall (1869–1946), og ble anlagt på større deler av lystgården Dronninghavn; museet kjøpte først 50 mål av Dronninghavn og utvidet senere arealet gjennom ytterligere oppkjøp av Dronninghavns areal. Forbildet var Nordiska museet i Stockholm, som ble stiftet i 1873, fikk sitt nåværende navn i 1880, og ble utvidet med friluftsmuseet Skansen i 1891. Hans Aall samarbeidet med Moltke Moe og sammen lanserte de ideen om et museum som skulle samle og utstille «alt, som belyser det norske Folks Culturliv». Alle materielle spor av menneskers liv og virke i bygd og by skulle innsamles, bevares, utforskes og formidles gjennom utstillinger og publikasjoner.
Formålsparagrafens begrep «det norske folk» ble etter hvert problematisert. I 1951 utvidet museet sitt arbeid til å omfatte også samisk kultur, da den samiske samlingen ved Universitetets Etnografiske Museum ble overført til Norsk Folkemuseum. I 1989 ble museets formålsparagraf endret til å gjelde «liv og levekår i Norge». Fra 1990-tallet ble det en økende bevissthet om ansvaret for å inkludere også andre minoriteter og ikke minst nyere innvandring i museets arbeid.
Samlinger og utstillinger
Museet åpnet sin første utstilling i en leilighet i Christian IVs gate 13 i 1896. I 1898 kjøpte museet en tomt på Bygdøy og begynte gjenreisningen av flere hus fra bygdene som var innkjøpt for det planlagte friluftsmuseet.
Det sentrale området nærmest hovedinngangen ble leid ut til Den kulturhistoriske utstilling i 1901. Bygningene som ble reist for dette formålet kunne etterpå overtas av Folkemuseet, som åpnet sine innendørs utstillinger og sitt friluftsmuseum i 1902. I 1907 kunne museet innlemme Kong Oscars samlinger med bl.a. stavkirken fra Gol.
Oscar IIs samlinger
Det var viktig for valget av tomt at området var nærmeste nabo til Oscar IIs Samling, grunnlagt i 1881 som verdens første friluftsmuseum. Kongens bygningssamling besto av tre stuer og to loft (loft er en bygning over to etasjer og forveksles ofte med stabbur ) som skulle vise utviklingen av norsk byggeskikk fra middelalderen til 1700-årene. Sentralt i anlegget sto Gol stavkirke ferdig gjenreist i 1885. Etter unionsoppløsningen i 1905 ga Oscar II samlingene til Den norske stat.
Thaulow-museet
I 1913 ble Thaulow-museet opprettet som en egen stiftelse under Norsk Folkemuseum ved gavebrev fra søstrene Aimée, Jeanette og Christiane Thaulow. Gaven omfattet store samlinger av portretter, møbler og gjenstander med tilknytning til slekten Thaulow. Søstrene finansierte samtidig flytting og gjenreisning i friluftsmuseet av Leikanger prestegård for å huse Thaulow-samlingen. Museet skal ifølge gavebrevet ha separat økonomi og ledes av et familiedominert styre med Folkemuseets direktør som medlem.
Museet vokser
For å gi plass til voksende samlinger av gjenstander og bygninger ble tomten utvidet og en ny museumsbygning reist i 1914. Samtidig begynte innsamlingen av byhus til «Gamlebyen» i friluftsmuseet. Etter en arkitektkonkurranse i 1919 ble det store anlegget rundt museets torg reist i årene 1934–38. I de følgende årene ble friluftsmuseet kraftig utbygget med ambisjonen om å vise komplette gårdstun fra 15 regioner i Norge, en plan som aldri ble fullført.
Etter Hans Aalls død var Reidar Kjellberg direktør fra 1946 til 1975. Gjenstandssamlingene og friluftsmuseet fortsatte å vokse i etterkrigstiden, og «Gamlebyen» fikk stor tilvekst av bygninger som måtte vike for byfornyelsen i Oslo. Siste tilskudd er leiegården fra Wessels gate 15, gjenreist og innredet fra 1999 til 2009.
I 1993 ble Norsk Folkemuseum av Kulturdepartementet bedt om å flytte Henrik Ibsens arbeidsværelse tilbake til Arbins gate 1, hvor dikteren bodde i sine siste leveår. Samtidig ble Norsk Folkemuseum ansvarlig for driften av det nye Ibsenmuseet, som i dag er gjort til en seksjon av Norsk Folkemuseum.
I 2004 overtok Norsk Folkemuseum forvaltningen av Bygdøy kongsgård, landskapsparken, jordveien og driftsbygningene, men ikke gårdens hovedbygning og kongefamiliens private park. Norsk etnologisk gransking ble lagt inn under Norsk Folkemuseum fra 2005. Som en følge av den nasjonale museumsreformen er stiftelsen Eidsvoll 1814 som forvalter Eidsvollsbygningen fra 1. juli 2009 slått sammen med Norsk Folkemuseum og utgjør en avdeling innenfor dette museet. Fra 2015 er Norsk Folkemuseum også konsolidert med Norsk Maritimt Museum.
Norsk Folkemuseum var fra starten eid av en medlemsforening, men ble i 1990 organisert som en selveiende stiftelse med venneforening. Det finansieres hovedsakelig med statstilskudd. Besøkstallet i 2004 var 266 176. Samlingene omfattet 155 antikvariske bygninger fra middelalderen til moderne tid og ca. 155 000 gjenstander. Museet har siden 1943 utgitt årboken «By og Bygd». Venneforeningen har omkring 2 000 medlemmer.
Fra 2016 er Norsk Folkemuseum en avdeling i Stiftelsen Norsk Folkemuseum hvis øvrige avdelinger er Bygdø Kongsgård, Bogstad Gård, Eidsvoll 1814 og Norsk Maritimt Museum. Avdelingsdirektør for Norsk Folkemuseum er Inger Jensen.
Attraksjoner
Gol stavkirke fra ca. 1200, Raulandstua fra 1300-tallet, Setesdal 1739, Trøndelag 1959, Enerhaugen og Kristiania-bygården Wessels gate 15 fra 1865, som viser leiligheter frav1879 til 2002, er blant hovedattraksjonene på museet.
Jordmasse
Jordmasse (M🜨) er en måleenhet som tilsvarer jordens masse, 1 M🜨 = 5.97219 × 1024 kg. Enheten jordmasse brukes ofte innen populærvitenskapen for å beskrive massen hos steinplaneter.
De fire steinplanetene i solsystemet: Merkur, Venus, jorden og Mars, har masser på henholdsvis 0,055, 0,915, 1,000 og 0,107 jordmasser.
En jordmasse kan omregnes til lignende enheter:
Rico Peter
Rico Peter (født 13. september 1983) er en sveitsisk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 10 i toer-bob.
Røstjern
Et røstjern er et beslag på en seilbåt som brukes som feste for vantene. Røstjernene er montert på dekk eller skroget omtrent tverrskips av masten. Den langsskips plassering er bestemt av støtten vantene trenger å gi masten i lengderetningen. En båt kan ha flere sett røstjern enten for å støtte bedre i lengderetningen eller for å gi bedre passasje til fordekk ved at undervantene er trukket inn mot overbygget.
Nina Frisak
Bakgrunn
Nina Frisak vokste opp på Nøtterøy utenfor Tønsberg. Hun ble cand. jur. ved Universitetet i Oslo i 1977, og hadde siden studieopphold i London og gjennomgikk Forvaltningshøyskolen og Forsvarets høgskole.
Karriere
Nina Frisak har arbeidet som advokat hos Kommuneadvokaten i Oslo og som dommerfullmektig i Fredrikstad. Hun var ansatt i Justisdepartementet fra 1981 til 1988, blant annet som lovrådgiver ved lovavdelingen.
Deretter jobbet hun som advokat i Nordisk Skibsrederforening fram til 1991 da hun ble lagdommer, og seinere lagmann, i Eidsivating lagmannsrett. I 1995 ble hun ekspedisjonssjef ved Statsministerens kontor med ansvar for administrativ avdeling. Fra 2000 til 2001 var hun høyesterettsdommer. Siden ble hun departementsråd ved Statsministerens kontor. Dette embetet ble fra da av hetende regjeringsråd. Hun ledet arbeidet i den faste staben ved kontoret i mer enn 14 år.
Selv om Nina Frisak var relativt usynlig i det offentlige bildet, hadde hun stor innflytelse ved statsministerens kontor, som er samordningsleddet i regjeringsarbeidet. Flere regnet henne derfor som en av de mektigste personene innen den offentlige forvaltningen i Norge. På økonomitidsskriftet Kapitals uhøytidelige liste over Norges hundre mektigste kvinner ble hun i 2010 rangert som nummer to, i 2011 som nummer fire og i 2012 som nummer fem.
Fra 2000 til 2012 var Frisak ordenskansler i ordensrådet for St. Olavs Orden. Ordensrådet gir sine råd til Kongen og har dermed hovedansvaret for hans tildelinger av ordenen. Selv er Frisak blitt utnevnt som kommandør med stjerne av St. Olavs orden for sin embetstjeneste.
Svein Greni
Svein Ådne Greni (født 23. juni 1953) er en norsk musiker (fløyte og saksofon), bosatt i Lillestrøm. Han er medlem av gruppa Undertakers Circus. Tidligere var han dirigent for Skjetten jente- og guttekorps.
Nina Frisak
Utmerkelser
Frisak er innehaver av storkors (første klasse) av den estiske Terra Mariana-korsets orden. I 2016 ble hun tildelt Kong Harald Vs jubileumsmedalje 1991–2016.
Svein Greni
Greni jobber som lærer på musikklinja (musikk, dans og drama) ved Lillestrøm videregående skole. Han underviser i fagene Instrument, Kor og Samspill (som fløytelærer og ensembleleder), Instruksjon og Ledelse, og Anvendt Musikklære.
Svein Greni er onkelen til Øystein Greni, bandleder i den norske gruppa Big Bang, og har medvirket som saksofonist ved flere opptredener og innspillinger. Det er Svein Greni som spiller saksofon på hitten «Girl in Oslo».
Juan Carlos Onganía
Juan Carlos Ongania (født 17. mars 1914 i Marcos Paz i Argentina, død 8. juni 1995 i Buenos Aires) var en militær president i Argentina fra 28. juni 1966 og frem til den 8. juni 1970.
Militærdiktatur
Han kom til makten som en militær diktator etter et statskupp mot den tidligere demokratisk valgte presidenten Arturo Illia. Som militær diktator, suspenderte Onganía alle de andre politiske partiene i Argentina.
Mens foregående militærkupp i Argentina var rettet mot å etablere midlertidige militære juntaer, så tok Revolución Argentina som diktator Onganía var en del av, sikte på å etablere en langsiktig ny politisk og sosial orden. Som verken var et liberalt demokrati eller inspirert av kommunisme som flere av datidens militærdiktaturer var.
Ongania sitt hensynsløse militær-regime ble i stor grad svekket av stadige folkelige opprør som i stor grad bestod av arbeidere, bønder og universitets-studenter som fant sted i hele landet, særlig i innlandet. En militærjunta som var ledet av general Alejandro Lanusse krevde at Onganía skulle gå av med umiddelbar virkning. Da diktatoren nektet, ble han styrtet av militærjuntaen.
Lote
Lote er et område i Stad kommune i Nordfjord. I området ligger ferjeleiet mellom Anda og Lote, et sentralt knutepunkt der europavei 39 krysser Nordfjord.
Over Lote ligger gårdene Lotsberg i bratt terreng mot fjellet.
Området lå tidligere som del av Gloppen kommune, og folket soknet til Vereide kirke. Etter at Lotetunnelen åpnet ble avstanden til Nordfjordeid kortere, men kommunegrensene ble flyttet til midt i Nordfjorden og Eid kommune tok over Lote og Hennebygda først i 1992.
Skriveformen med h, Lothe, er vanlig brukt som etternavn for personer fra bygda.
Kommunikasjon
Fra ferja går europavei 39 vestover langs Lotestranda til Lotetunnelen og videre mot Nordfjordeid. Mot øst går fylkesvei 698 via Hennebygda og Randabygda og Hopland mot Stryn. Veien her har fått navnet Panoramaveien på grunn av utsikten fra veien som er lagt høyt over Nordfjorden.
Hjeltefjorden
Navnet Hjeltefjorden kan ha en sammenheng med det gamle norske navnet på Shetland – Hjaltland, ettersom sjøveien til Hjaltland gikk via Hjeltefjorden. En annen teori forbinder navnet til en ukjent lokal høvding ved navn Hjalte. Dette var et vanlig mannsnavn i Norge og på Island i sagatiden.
The Sandman
The Sandman er en tegneserie skrevet av Neil Gaiman, først tegnet av Sam Kieth og Mike Dringenberg, og siden av en lang rekke ulike tegnere og publisert av DC Comics. Den blir ofte referert til som en av de viktigste tegneseriene i moderne tid, og representerte et gjennombrudd for Gaiman. Den gikk fra #1 (1988) til #75 (1996). Seriene har blitt samlet i flere tegnseseriebøker, med omslag av illustratøren Dave McKean.
The Sandman (engelsk for Ole Lukkøye) er seriens hovedperson. Hans virkelige navn (ett av mange) er Drøm (Dream), en av de Evige, konge over Drømmeriket og personifiseringen av drømmer og fortellinger. Figuren er inspirert av flere fortellinger for barn. De gjennomgående hovedpersonene er Drøm og hans seks søsken, de Evige (i synkende rekkefølge etter alder): Destiny (Dom på norsk), Death (Døden), Dream (Drøm), Destruction (Destruksjon), tvillingene Despair (Desperasjon) og Desire (Drift), samt lillesøster Delirium (Delirium). I tillegg til de Evige og andre personer som er unike for serien, har Neil Gaiman lånt en lang rekke figurer fra mytologi, religioner og vår egen historie (f.eks. Tor og Odin, Shakespeare og den egyptiske katteguden Bast).
Neil Gaiman har også skrevet to miniserier om Sandmans søster; Death: The High Cost of Living og Death: The Time of Your Life (begge illustrert av Chris Bachalo). Begge disse to historiene er frittstående i forhold til resten av serien, men viderefører flere personer som først ble introdusert i A Game of You. I 2003 utga Gaiman også den tegneserieboken Sandman: Endless nights, hvor hvert av de syv kapitlene dreier seg rundt en av de Evige.
The Sandman har vunnet et utall priser over hele verden, blant annet i England, USA, Tyskland, Spania, Frankrike, Finland og Norge. På norsk er The Sandman gitt ut både i egne bøker og i tegneserieheftet Magnum og Magnum Spesial av Bladkompaniet.
Plastik EP
Plastik EP er bandet 22s første utgivelse på det britiske plateselskapet Best Before Records, og blir kun utgitt for det britiske publikum. Den offisielle utgivelsesdatoen er satt til 4. juli 2011, men epen ble først solgt i mai under konsertene 22 gjorde under vårturnéen i UK.
EP-en inneholder tre utvalgte låter fra bandets første full-lengder Flux, samt to nye, innspilt spesielt for denne utgivelsen. "Plastik EP" blir britenes forsmak på 22 før Flux blir relansert for det britiske markedet høsten 2011.
MS «Rigel»
MS «Rigel» var et norsk frakteskip bygget i København i 1924. I november 1944, under andre verdenskrig, seilte «Rigel» under tysk flagg med krigsfanger fra Nord-Norge da det ble bombet av britiske fly ved Tjøtta. Over 2500 omkom i Norges største katastrofe. Vraket ble i flere liggende i strandkanten med baugen stikkende opp. I 1969 ble levninger i vraket flyttet til krigskirkegården på Tjøtta. Den øverste delen av vraket ble deretter hugget opp på stedet.
Hun var eid av Det Bergenske Dampskibsselskab og gikk utenriks med forskjellige typer last frem til 1938, hvor hun gikk inn i frakt for Den norske Syd-Amerika Linje. Hun ble så rekvirert av den tyske okkupasjonsmakten under andre verdenskrig, men seilte under norsk flagg og mannskap fra krigsutbruddet april 1940 og frem til 2. november 1944. Seilte deretter med, i hovedsak, tysk mannskap og under tysk flagg fra denne dato frem til hun ble senket i «Rigel-katastrofen» 27. november 1944 ved Tjøtta på Helgeland i Nordland.
«Rigel» på 3,800 tonn tilhørte Det Bergenske Dampskibsselskab og var bygget i 1924 ved Burmeister & Wain i København. Opprinnelig gikk skipet i linjefart til Sør-Amerika. Det var dieseldrevet, med én propell, og kunne gå med rundt 10 knop. Vanligvis hadde skipet et mannskap 30. «Rigel» lå ved invasjonen 9. april 1940 i Oslo, og ble lastet for avgang til Sør-Amerika. Okkupasjonsmakten ga ordre om at lasten skulle tas i land og skipet holdes tilbake i Oslo til den tyske marinen kunne ta kontroll over skipet.
Skipet ble rekvirert av den tyske okkupasjonsmakten for person- og godstransport fra 16. august 1940. Skipet gikk blant annet med soldater, utstyr og forsyninger til tysk virksomhet i Nord-Norge. Skipet gikk hovedsakelig på Nordlandskysten og sør til Trondheim med noen turer sør til Bergen og nord til Kirkenes. «Rigel» gikk til dels ganske korte turer og hadde særlig oppdrag for Organisation Todt som arbeidet blant annet på utvidelse av Nordlandsbanen. Skipet var malt lysegrått og var godt utstyrt med luftvernskyts (fem-seks stillinger).
«Rigel» gikk under norsk flagg, med norsk besetning til høsten 1944 da det fikk tysk besetning (29 personer) og flagg på grunn av forsøk på sabotasje fra den norske besetningen. Sabotasjen var en villet grunnstøting ved Rennesøy på tur mellom Sandnes og Bergen i oktober 1944. Skipet fikk ikke store skader og vakthavende mannskap ble forhørt uten at Gestapo kom noen vei.
Morten Borgersen
Borgersen er utdannet ved Statens Teaterhøgskole og debuterte i 1970. Han har vært skuespiller ved Rogaland Teater, Trøndelag Teater, Riksteatret, Den Nationale Scene, Oslo Nye Teater, Teater Ibsen, Thalia teater og TV- teatret. Han har også hatt roller i film og TV og vært instruktør siden 1986.
Han var teatersjef ved Den Nationale Scene i Bergen fra 2001 til 2008. Han har tidligere vært teatersjef ved Teatret Vårt 1991-1997 og Teater Ibsen 1998-2001.
I 2012 debuterte han som romanforfatter, med boka Jeg har arvet en mørk skog.
Sjøkrigsskolen
Sjøkrigsskolen er en krigsskole og høgskole som tilbyr bachelorgrad i militære studier for offiserer i Sjøforsvaret. Skolen ligger på Laksevåg i Bergen. Skolen er en av Forsvarets tre krigsskoler; de andre er Luftkrigsskolen (Luftforsvaret) og Krigsskolen (Hæren), og er organisert under Forsvarets høgskole.
Studentforeningen på Sjøkrigsskolen heter Sjøkadettforeningen av 1898 Valkyrien.
Sjøkrigsskolen gir ut Necesse, skolens tverrfaglige tidsskrift for sjømilitær profesjonskompetanse.
Studier
Ved Sjøkrigsskolen kan en ta bachelor innen følgende fag:
Historie
Skolens historie kan føres helt tilbake til 1701 da Søcadet-Academiet i København begynte utdannelsen av sjøoffiserer til den dansk-norske fellesflåten. Det Kongelige Norske Søcadet-Institut ble åpnet på Marinens hovedstasjon Fredriksvern (Stavern) 27. oktober 1817. Senere ble sjøkrigsskolen overført til Horten samtidig som Marinens hovedbase ble etablert der i 1864. Her foregikk undervisningen frem til krigsutbruddet 9. april 1940.
Under annen verdenskrig ble Sjøforsvaret reorganisert og bygget opp i Storbritannia, og det ble høsten 1941 etablert en sjøkrigsskole i London. Senere i perioden foregikk utdanningen i nærheten av Edinburgh. Etter krigen fikk Sjøkrigsskolen midlertidig plassering i Oslo. Denne «midlertidige» ordningen varte i 15 år, før skolen fikk sin nåværende plassering ved Wallemsviken, Laksevåg utenfor Bergen i 1960.
Pavlovo
Pavlovo (russisk: Па́влово), også kalt Pavlovo-na-Oke (russisk: Па́влово-на-Оке́) er en by i Nizjnij Novgorod oblast i Russland. Byen ligger ved elva Oka, rundt 70 km sørvest for Nizjnij Novgorod. Innbyggertall: 64 814 (folketelling 2002).
Pavlovo har vært kjent siden 1600-tallet som en landsby tilhørende den russiske tsar. På 1700-tallet utviklet den seg til en rik håndverks- og handelsbosetning. I 1919 fikk Pavlovo innvilget bystatus.
Pavlovo har en lang tradisjon innen metall- og mekanisk industri. En av de største virksomhetene i byen er bussfabrikken PAZ.
Alexandra Tüchi
Alexandra Tüchi (født 10. september 1983) er en østerriksk bobkjører. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hun ble nummer 15 i toer-bob.
Middelvannføring
Middelvannføring er et begrep innenfor hydrologi som brukes om mengden, det vil si volumet av vann som transporteres gjennom en elv per tidsenhet. Enheten som brukes er vanligvis m³/s (kubikkmeter per sekund). For eksempel er den gjennomsnittlige vannføringen i Rhinen 2200 m³/s. Jo større vannføringen i en elv er, dess større evne har elven til å transportere sedimenter i suspensjon. Middelvannføringen i en elv kan estimeres ved å ta et kryssnitt av elvens areal og multiplisere den med elvens gjennomsnittlige hastighet.
Navasjino
Navasjino (russisk: Навашино) er en by i Nizjnij Novgorod oblast i Russland. Byen ligger ved elva Oka, rundt 150 km sørvest for Nizjnij Novgorod.
Byen ble grunnlagt i 1957 ved en sammenslåing av de to bosetningene Mordovsjtsjikovo (russisk: Мордовщиково) og Lipnja (russisk: Липня), og den nye byen ble oppkalt etter den nærliggende jernbanestasjonen Navasjino.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Alois Lipburger
Alois Lipburger (født 27. august 1956 i Andelsbuch, Vorarlberg, Østerrike, død 4. februar 2001 i Füssen, Bayern, Tyskland) var en østerriksk skihopper og hopptrener. Han vant VM-sølv i storbakke under VM i Lahtis i 1978 bak finske Tapio Räisänen. I tillegg har han vunnet to verdenscuprenn i skihopping. Begge seirene kom i Ironwood, USA i 1980/1981-sesongen.
Lipburger omkom i en bilulykke ved Füssen i Bayern på vei hjem fra verdenscuphopprennene i Willingen i 2001. Han etterlot seg kona Carlyn, som opprinnelig kom fra USA, og deres to barn.
The Morning Post
The Morning Post var en konservativ dagsavis, utgitt i London fra 1772 til 1937, da den ble kjøpt opp av The Daily Telegraph. Winston Churchill skrev for avisen da han deltok i felttoget i Sudan i 1898.
Avisen trykket i 1920 en artikkelserie der den gikk god for Sions vises protokoller, en forfalskning som den russiske tsarens hemmelige tjenester opprinnelig hadde laget.
Fu Chai
Kong Fu Chai av Wu (kinesisk: 吳王夫差), regent 495-473 f.Kr., var den siste kongen av Wu, en stat i det gamle Kina; han hersket mot slutten av Vår- och høstperioden.
Som sønn til kong Helü av Wu ble han konge i 495 f.Kr. I begynnelsen av hans styre beseiret han styrkene fra Yue ved Fujiao og erobret Yues hovedstad. I stedet for å helt og holdent annektere fiendelandet, noe hans statsminister Wu Zixu (伍子胥) foreslo, sluttet han fred med kong Gou Jian av Yue. Etter dette slaget bygde han Hankanalen og førte sin hær nordover. Ved Ailing beseiret hans hær staten Qi.
I 482 f.Kr., da han forsøkte å skape enighet ved et møte med hertugene i Huangchi, ble hans hovedstad overrasket av kong Gou Jian av Yue. Noen år senere ble Wu beseiret og annektert av Yue, og kong Fu Chai begikk selvmord i sitt palass.
Eleasar
Eleasar eller Elasar var ifølge Det gamle testamente sønn av Aron og den annen yppersteprest, og den første yppersteprest etter inngangen i det lovte land. Navnet betyr «Gud har hjulpet». Hans fetter, Elieser, hadde et navn som betyr «Min Gud er hjelper».
Eleasar ble salvet og innsatt som prest av Moses sammen med sin far og sine tre brødre. Han overtok som yppersteprest da Aron døde. Han var sannsynligvis yppersteprest hele tiden da Josva levde.
Eleasar ble etterfulgt av sin sønn Pinhas som også ble prest og opptrer i Fjerde Mosebok kap. 25. Her berettes at «folket» drev utukt med moabittiske kvinner som innbød dem til ofringer for sine guder, og folket spiste og tilba gudene deres. En dag kom israelitten Simri, sønn av Salu, en av lederne i Simons stamme, og førte en midjanittisk kvinne kalt Kosbi inn blant sine egne landsmenn, «foran øynene på Moses og hele Israels menighet, der de satt og gråt ved åpningen til telthelligdommen». Da Pinhas så dette, stakk han et spyd «tvers gjennom både israelitten og kvinnen, så det gikk inn i livet på henne». Da stanset pesten som førte til mannefall blant israelittene; men 24 000 var døde av den. Herren tilga israelittenes frafall for Pinhas' skyld, men sa til Moses: «''Angrip midjanittene og slå dem ned! For de angrep dere og la en listig felle for dere.''»
Poul Michelsen
Poul Johan Sundberg Michelsen (født 22. juli 1944 i Tórshavn) er en færøysk forretningsmann og borgerlig-liberal politiker.
Familie, yrkesliv og idrett
Han er sønn av blikkenslager og vannverksbestyrer Johan Michelsen fra Tórshavn og hustru Paula Sundberg fra Nes i Vágur. Han er gift med forfatteren Sólrún Michelsen (født Midjord). De har tre barn.
Han slet med lese- og skrivevansker gjennom skolegangen, men trente sine muntlige og idrettslige ferdigheter. I sin ungdom var han en habil idrettsmann. Han er flere ganger færøysk mester i, og har representert de færøyske landslagene i, både badminton, fotball og bordtennis. Han gikk Sankt Frans-skolen, «nonneskolen», deretter middel- og realskolen i Tórshavn, hvorpå han begynte i lære i matvareavdelingen hos grossistfirmaet Balslev & Co. i 1962. Etter læretiden tok han handelsskoleeksamen og eksamen i regnskapsførsel. I 1969 kjøpte Kartni Winther (sønn av Mads Andrias Winther), Torbjørn Sørensen og Poul Michelsen den delen av Balslev & Co. som omsatte butikkvarer, fôr og skipsproviant, og etablerte sitt eget firma, Kartni Winther & Co.