cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ORP «Sęp»
Historikk
Den 2. september 1939 forsøkte «Sęp» å torpedere den tyske jageren «Friedrich Ihn», men bommet, og ble i stedet angrepet med synkeminer. Hun fikk noen lekkasjer og etterlot seg oljespor. Den tyske ubåten «U14» forsøkte å torpedere «Sęp», men torpeden eksploderte innen den nådde frem.
Roland GPPC-N
Roland GPPC-N er et lydkort for NEC PC-er, som ble utgitt av Roland Corporation. Det er i praksis en Roland SC-55 på et lydkort. Roland GPCC-N ble gitt ut samtidig met Roland SCC-1, Roland SCC-1A og Roland SCC-1B. Datterbordet som finns på Roland GPPC-N finns også i Roland CM-300 or Roland CM-500 moduler.
ORP «Sęp»
Historikk
Da ubåtsbasen i polske Hela på Helhalvøya ikke lengre var tilgjengelig for reparasjoner og veien til England via Öresund var for lang for den skadede ubåten, valgte fartøyssjefen Władysław Salamon å gå til Sverige for internering. «Sęp» angjorde Landsort i gryningen den 17. september og ble derfra loset til Vaxholm, hvorfra hun sammen med søsterubåtene ORP «Ryś» (Gaupen) og ORP «Żbik» (Villkatten) senere ble flyttet til Mariefred i Mälaren.
Ubåtene ble i oktober 1945 overlevert til kommunistregjeringen i Polen. «Sęp» deltok 1964 i et polsk orlogsbesøk i Göteborg.
James Graham
James R. Graham (født 12. februar 1873 død 18. februar 1950) var en amerikansk skytter som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm.
Graham ble olympisk mester i skyting under OL 1912 i Stockholm. Han vant trap-konkurransen med 96 poeng foran tyske Alfred Goeldel med 94. Han var også med på det amerikanske laget som vant lagskyting i trap med 532 poeng foran Storbritannia med 511. De andre på laget var Charles Billings, Edward Gleason, Frank Hall, John Hendrickson og Ralph Spotts. Graham skjøt totalt 94 poeng som var det beste resultatet på det amerikanske laget.
Anna Dworak
Anna Dworak (født 9. april 1971) er en norsk skuespiller. Hun har sin utdannelse fra Nordisk Teaterskole i Danmark, og har arbeidet mange år bl.a. i Tyskland og Østerrike. I 1999 startet hun det norske teaterkompaniet Krement X sammen med Morten Traavik, som de drev frem til 2004.
Hun har medvirket i en rekke norske TV-serier og filmer som filmene Mot Moskva (2003) og Verdens verste menneske (2021) og TV-seriene Kampen for tilværelsen (2015) Exit (2019).
Anna Dworak er gift med regissør og koreograf Jo Strømgren.
Skrim ungdomsskole
Skrim ungdomsskole er en ungdomsskole på Kongsgårdmoen i Kongsberg. I skoleåret 2009-2010 hadde skolen 221 elever.
Missale Romanum
Missale Romanum, norsk Det romerske missale, alminnelig kalt Messeboken, er en av den vestlige (latinske) del av den katolske kirkes liturgiske bøker. Boken inneholder 1) messens samtlige tekster, 2) liturgiske anvisninger, og 3) noter til de av presten sungne delena av messen. Det foreligger i dag (2016) to gjeldende romerske missaler; dels den 2002 i utgitte, tredje offisielle utgave av Paul VIs romerske missale (de to første utgaver er fra 1970 og 1975; tredje utgave er en lett bearbeidelse), dels det romerske missale som inneholler den klassiske romerske ritus (såkalt tridentinsk ritus, siste offisielle utgave 1962).
Eduardo Hontiveros
'''Eduardo «Fr. Honti» Hontiveros''' (født 20. desember 1923 i Molo i Iloilo City på Filippinene, død 15. januar 2008) var en filippinsk katolsk prest tilhørende jesuittordenen, kjent som en komponist og musiker som betød meget for filippinsk liturgisk musikk etter Annet Vatikankonsil.
Han ble jesuitt i 1945. Etter novisiat og så prestestudier i USA ble han presteviet av kardinal Francis Spellman i 1954.
Etter Annet Vatikankonsil oppstod et behov for liturgisk musikk, blant annet til bruk under feiring av messen, på folkespråket. Blant hans komposisjoner er «Papuri sa Diyos», «Magnificat», «Maria, Bukang-Liwayway», «Pananagutan».
Santa Ana (Costa Rica)
Santa Ana er en by og administrasjonssentrum i kantonen Santa Ana i provinsen San José i Costa Rica. Distriktet Santa Ana hadde 11 320 innbyggere i 2011. .
Den internasjonale skolen United World College Costa Rica (Colegio del Mundo Unido Costa Rica) ligger også i Santa Ana. Her går det elever fra 70 ulike nasjoner, inkludert Norge.
Gammaridea
Gammaridea er en stor og artsrik gruppe eller underorden av amfipoder. Gruppens arter lever i havet eller i ferskvann. De er bentiske bunndyr. Mens Gammaridea har små øyne, så har gruppen Hyperiidea større øyne og er frittsvevende planktoniske.
Man har inntil nylig antatt at denne gruppen inneholder 21 overfamilier, 125 familier, 1 000 slekter, men dette er redusert til 4 underfamilier og 59 familier med minst 4 000 arter (tidligere antatt 7 275 arter) av de totalt drøyt 9 725 artene av amfipoder. Et initiativ i 2013 til å splitte opp gruppen, som man antok er parafyletisk, innebar at artstallet ble anerkjent omkring 4 000. Enkelte slekter tilhører trolig gruppen Caprellidea (undergruppe Corophiidea).
I 2003 ble flere familier av Gammaridea først flyttet sammen med den tidligere underorden Caprellidea inn i en ny underorden: Corophiidea.
I 2013 ble det foretatt en omfattende revisjon hvor svært mange overfamilier og familier av Gammaridea, særlig ferskvannsgrupper, ble flyttet sammen med hele Corophiidea og dannet en ny underorden - Senticaudata, hvor det ble opprettet en egen infraorden kalt Gammarida. I denne gruppen inngår heretter en rekke av de familiene som tidligere var en del av Gammaridea-gruppen. Blant gruppene som ble flyttet over var for eksempel familiene Gammaridae og Talitridae (tangloppefamilien).
Etter 2013 har Gammaridea 4 overfamilier og 59 familier, mens 17 overfamilier ble eliminert eller flyttet til blant annet Senticaudata - sammen med 71 familier.
Gruppens taksonomi
Gruppen Gammaridea har gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
799 Gudula
799 Gudula er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 9. mars 1915 av Karl Wilhelm Reinmuth fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Bakgrunnen for at astroiden ble gitt dette tyske kvinnenavnet er ukjent.
Tislegård ungdomsskole
Tislegård ungdomsskole er en ungdomsskole i Kongsberg. I semesteret 2014-2015 hadde skolen 331 elever. Skolen var ferdig bygget i 1989 med totalt fire paviljonger. En paviljong til hver klasse, 8.- 9.- og 10. klasse, og en hovedpaviljong med personalrom og andre spesialrom. Skolebygningenes standard ble oppgradert i 2012, da sto flere klasserom ferdig oppusset og alle paviljongene hver seg ble utvidet fra fire til fem klasserom.
798 Ruth
798 Ruth er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaga den 21. november 1914 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Rut fra Ruts bok i Bibelen.
Wilfried Bingangoye
Wilfried Bingangoye (født 25. mars 1985) er en gabonsk friidrettsutøver, som konkurrerer i sprintløp.
Han deltok på 100 meter under OL 2004 i Athen. Han satte personlig rekord med 10,76, men ble bare nummer 8 i sitt heat i første runde, og ble dermed utslått. Under OL 2008 i Beijing ble han nummer seks i sitt heat, og gikk heller ikke denne gangen videre fra første kvalifiseringsrunde.
Einar Rød
Einar Rød var i en periode gift med den svenske skuespilleren Mary Johnson, og de medvirket begge blant annet i den tyske filmen Die Stimme des Herzens, som ble regissert av Hanns Schwarz.
Tuxentius
Tuxentius er en slekt av dagsommerfugler som tilhører undergrupper blåvinger i den store familie glansvinger (Lycaenidae).
Utseende
Ganske små (vingespenn 18-25 millimeter) blåvinger med stjerter på bakvingene. De ligner ikke på typiske blåvinger i og med at det ikke er noen blå farge på oversiden. Denne er mørkbrun med et stort, uregelmessig, kremhvitt felt i midten. Undersiden er hvit med svarte flekker.
Levevis
Larvene lever gjerne på busker og trær i slektene Gouania og Zizyphus (trollheggfamilien).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika sør for Sahara.
Systematisk inndeling
Artene ble før regnet til slekten Castalius.
Lycksjön
Lycksjön er en innsjø i Haninge kommune i Stockholms län, Sverige. Innsjøen grenser i øst til Tyresta nasjonalpark.
Lycksjön har et overflateareal på 0,21 km², og ligger 23,3 meter over havet. Innsjøens gjennomsnittsdybde er 4,1 meter, og inneholder om lag 850 000 m³ vann. Største dybde er målt til 12,4 meter, og innsjøens strandlinje er på 3,4 km.
Lycksjön inngår i Tyresån-vassdraget, og utgjør kilden til Vendelsån, som munner ut i Drevviken. Innsjøen er relativt skånet for forsuring.
Musikkpedagogikk
Musikkpedagogikk er både en betegnelse på praktisk musikkundervisning og et fagområde i musikkvitenskap som behandler teoretiske og praktiske problemer knyttet til kunsten å undervise i musikk (jf. uttrykket pedagog og pedagogikk som også har to betydninger). En musikkpedagog er i ordets brede forstand en person som gir andre opplæring i vokale eller instrumentale ferdigheter, eller i musikkteoretiske fag. Musikkpedagoger kan gi undervisning i privat regi, være ansatt ved musikkonservatorier, kulturskoler, musikklinjer på videregående skoler, musikkhøyskoler e.l.
Taharrush gamea
Taharrush gamea (arabisk:, DMG Taḥarruš ǧamāʿī, taharrush gamea) er et arabisk begrep som kan oversettes til gruppeovergrep eller voldtektslek. Det siste tiåret har slike overgrep mot kvinner i Midtøsten, ikke minst Egypt, fått mer oppmerksomhet, blant annet i forbindelse med politiske demonstrasjoner og andre store samlinger av mennesker.
Offertorium
Offertorium (av latin offero, 'bære fram') er et liturgisk begrep. Det brukes om frembæringen av brød og vin før det blir vigslet eller helliggjort. Offertorium innleder nattverden i den romersk-katolske messen. Like etter følger den eukaristiske bønn.
Charles Billings
Charles W. Billings (født 26. november 1866, død 13. desember 1928) var en amerikansk skytter som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm.
Offertorium
Offertorium er også betegnelsen på den latinske antifon, eller det omkvedet til davidssalmen som blir sunget under offergangen. Sangen hadde visstnok opprinnelig som formål å dempe den larm som fulgte av prosesjonen. Sangen ble sunget av to kor, og sangen varte så lenge gavene ble gitt. Sangerne hadde med seg vannet til vinen. Etter hvert gikk man over til å la en solist synge offertoriet, noe som medførte at vanskelighetsgraden økte.
Taharrush gamea
Fenomenet med kollektive seksuelle overgrep er bl.a. kjent fra begivenhetene i Kairo under den arabiske våren. Særlig dramatisk var flere hendelser på Tahrir-plassen. Etter slik kollektiv trakassering foregikk nyttårsaften 2015 i Köln og andre europeiske byer, har begrepet også blitt brukt av vestlige medier.
Charles Billings
Billings ble olympisk mester i skyting under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det amerikanske laget som vant lagskyting i trap med 532 poeng foran Storbritannia med 511. De andre på laget var Edward Gleason, James Graham, Frank Hall, John Hendrickson og Ralph Spotts. Billings skjøt totalt 93 poeng som var det nest beste resultatet på det amerikanske laget.
Taharrush gamea
Hendelsene nyttårsaften 2015 førte til en debatt om de underliggende årsakene, bl.a. om overgrepa bunner i sosioøkonomiske, kulturelle eller religiøse motsetninger.
Taharrush i Egypt
Det egyptiske senteret for kvinners rettigheter begynte i 2005 å bruke uttrykket el-taḥarrush el-ginsy i kampanjen sin mot seksuell krenking av kvinner i Egypt. Mange egyptere møtte dette med forvirring og avviste det som et amerikansk begrep uten relevans i Egypt. Helt fra protestene mot daværende president Hosni Mubarak 25. mai 2005, kjent som den svarte onsdagen, har systematisk seksuell krenking av egyptiske kvinner i protestdemonstrasjoner blitt angitt som et politisk våpen brukt av de egyptiske myndighetene. En rapport offentliggjort i 2008 av Det egyptiske senteret for kvinners rettigheter definerte el-taharrush el-ginsy som uønska seksuell oppførsel, i hovedsak ikke-fysisk, men der også beføling kunne inngå. I desember 2010 hadde spillefilmen 678 Kairo premiere som den første egyptiske filmen som viste seksuell trakassering av kvinner på offentlige steder som et problem. Som følger av den arabiske våren 2011 fikk el-taḥarrush el-ginsy oppmerksomhet fra forskere, aktivister og medier, og det blei rapportert om flere tilfeller av seksuell krenking under protestmøter på Tahrir-plassen i åra 2011-2013. Filmen hadde premiere i Norge 17. august 2012.
Etterspill
Politiet i Köln forsøkte å holde overgrepa hemmelig ved offisielt å rapportere om en «fredelig nyttårsaften». Først da de faktiske hendelsene kom fram i sosiale medier, oppstod skandalen. Den tyske avisa Bild kunne avsløre en intern politirapport som viste at politiet hadde vært maktesløst under hendelsene, og politidirektøren i Köln måtte gå av. Det tyske politiet blei anklagd for bevisst å mørklegge asylsøkernes og innvandrernes kriminalitet for at ikke hendelsene skulle misbrukes av «høyreekstreme krefter».
I kjølvannet av hendelsene har flere eksempler på seksuelle overgrep mot kvinner i det offentlige rom, taharrush gamea, som et middel til undertrykking av kvinners frihet og rettigheter i arabiske land som Egypt, blitt dratt fram.
Rukla
Rukla, også kalt Ruklabekken og Mobekken, er en bekk som går gjennom Sandefjord sentrum fra Nybyen til utløpet ved det gamle Sandefjord kurbad. Bekken var grense mot vest og syd for den store eiendommen som tilhørte prestegården til Sandar kirke. Navnet brukes også om området der veien fra Larvik møtte bekken.
Taharrush gamea
Etterspill
I Norge blei hendelsene tema i årets første episode av debattprogrammet Underhuset på TV 2 Nyhetskanalen, med blant andre Mehtab Afsar som gjest. Organisasjonen Human Rights Service argumenterte for at fenomenet ikke var nytt, med referanse til liknende hendelser i Oslo flere år tidligere, bl.a. en episode der to jenter i tjueåra blei utsatt for gruppeovergrep på nattbussen.
Rukla
Det er sannsynlig at bekkens ganske dype os, ved dagens brygger øst for fergehavnen, var første havn i byen, inntil ny brygge ble anlagt utenfor Oddfjell, som er den sydlige delen av Preståsen.
Prestegården, som eide det meste av dagens sentrum, ba bøndene kjøre tømmeret de skulle selge i havnen langs bekkefarene for ikke å skade jordene, og Bugaardsgaden, dagens Prinsens gate og Torggata, ligger omtrent en tomtedybde på østsiden av Ruklabekken i hele bekkens lengde. På et bykart fra 1801 lå Rugle broe der kongeveien fra Larvik møtte bekken, omtrent der Landstads gate i dag møter Sandefjordsveien. Området ved broen ble hetende Rukla. Vest for møtet mellom Prinsens gate og Torggata lå Holmbrua, som har gitt navn til en kort gate som går der broen lå, mens en annen bro lå i dagens Thor Bryns gate, rett syd for Torggata.
Rukleplassen var den eneste husmannsplassen innenfor grensene for ladestedet Sandefjord fra 1833. Da Nybyen ble anlagt fra 1854, fikk to av gatene navnene Nordre Ruklegade og Søndre Ruklegade. Etter bybrannen i 1900 mente noen at de to navnene var gamle og klangfulle, mens andre ville ha navnet Rukla bort. Dette endte med at Nordre fikk navnet Tidemandsgade etter Johanne Tidemand, mens Søndre ble Schrøeters gate.
Prinsens gate 18, et tilbygg til Sjøfartsmuseet, tegnet av arkitekt Roar Tollnes og innviet i 1966, fikk navnet Rukla. Huset ble senere aktivitetshus for ungdom. Hovedpersonen i Dag Solstads roman Genanse og verdighet heter Elias Rukla.
PowerBook 100
PowerBook 100 var en liten bærbar personlig datamaskin produsert av Apple Computer. Den ble introdusert på datamessen COMDEX i Las Vegas 21. oktober 1991. Med en pris på US$ 2300, var PowerBook 100 den enkleste og billigste modellen av de tre PowerBook-modellene som først ble introdusert. Prosessoren og ytelsen var svært lik det forgjengeren Macintosh Portable hadde hatt. Den hadde en Motorola 68000 16-megahertz (MHz) prosessor, 2 til 8 megabyte (MB) internhukommelse, en 9-toms svart-hvit bakgrunnsbelyst LCD-skjerm med 640 × 400 punkters oppløsning, og kom med operativsystemet System 7.0.1. Den hadde ikke innebygd diskettstasjon, og ble lagt merke til på grunn av sitt unike kompakte design med en styrekule plassert i forkant av tastaturet.
Apples tidligere toppsjef John Sculley startet PowerBook-prosjektet i 1990, og satte av 1 million US$ til markedsføring. På tross av det begrensede markedsføringsbudsjettet ble den nye PowerBook-serien en suksess, og genererte over 1 milliard US$ i inntekter til Apple det første året. Sony konstruerte og produserte PowerBook 100 i samarbeid med Apples interne designavdeling, kalt Apple Industrial Design Group. Maskinen gikk ut av produksjon 3. september 1992, og ble etterfulgt av PowerBook 145 og PowerBook Duo-serien. Den har i ettertid flere ganger blitt hedret for sitt design; PC World utropte PowerBook 100 til den tiende beste personlige datamaskin gjennom tidene i 2006, og det amerikanske tidsskriftet Mobile PC valgte PowerBook 100 som tidenes beste «gadget» i 2005.
Historie
Fra 1990 hadde Apples daværende CEO John Sculley selv overoppsyn med produktutviklingen for å forsikre seg om at Apple lanserte nye datamaskiner raskere på markedet. Hans nye strategi var å øke markedsandelen ved å senke prisene og lansere flere suksessprodukter. Denne strategien bidro til den kommersielle suksessen til de rimelige maskinene Macintosh Classic og Macintosh LC som Apple lanserte i 1990. Sculley ønsket å gjenta suksessen disse produktene hadde hatt med Apples nye PowerBook-serie.
Sculley satte igang prosjeket i 1990, og ønsket at PowerBookene skulle lanseres innen ett år. Prosjektet hadde tre ledere: John Medica, som ledet utviklingen for den nye bærbare maskinen; Randy Battat, som var visepresident for produktmarkedsføring; og Neil Selvin, som ledet markedsføringen. I 1991 var det Toshiba og Compaq som var markedsledere på bærbare datamaskiner, begge hadde modeller som veide mindre enn 3,6 kg. Medica, Battat, og Selvin sørget for å designe PowerBooken slik at den veide mindre enn sine konkurrenter.
Sculley satta av 1 million US$ i markedsføringsbudsjett for den nye PowerBook-serien, i sterk kontrast til de 25 millionene US$ som ble brukt for å markedsføre Macintosh Classic. Medica, Battat, og Selvin brukte mesteparten av pengene til å produsere og sende en TV-reklame som seerne skulle huske. Reklamebyret Chiat/Day filmet den pensjonerte basketballspilleren Kareem Abdul-Jabbar fra Los Angeles Lakers, som satt ukomfortabelt i et trangt flysete, men likevel enkelt skrev på sin PowerBook. Teksten i reklamen sa: «At least his hands are comfortable.», som kan oversettes med «Hendene hans har det i hvertfall komfortabelt.»
Apple viste PowerBook 100, sammen med to andre modeller, PowerBook 140 og PowerBook 170, 21. oktober 1991 på datamessen Comdex i Las Vegas.. Både lanseringen og produktet viste seg å bli en suksess. Apple regnet med å selge mer enn 200 000 enheter i USA det første året, med høyest etterspørsel de første tre månedene etter lanseringen. Innen januar 1992 hadde Apple solgt mer enn 100 000 PowerBook, og hadde problemer med å levere nok til å dekke etterspørselen. Apple løste raskt leveringsproblemene, og inntektene fra salget av PowerBook nådde 1 milliard US$ det første året etter introduksjonen. Apple gikk forbi Toshiba og Compaq, og hadde høyest markedsandel på antall leverte bærbare datamaskiner på verdensbasis. The PowerBook 100, 140, and 170 contributed greatly to Apple's financial success in 1992. Ved slutten av regnskapsåret kunne Apple offentliggjøre de beste tallene noensinne, med 7,1 milliarder US$ i omsetning, og en økning i markedsandelen på verdensbasis fra 8 til 8,5%, som var det høyeste tallet på fire år.
Populariteten som PowerBook 100-modellen hadde fra starten varte ikke så lenge. Salget minket, og innen desember 1991 hadde modellene 140 og 170 blitt mer populære fordi kundene var villige til å betale mer for å få den innebygde diskettstasjonen og den andre serieporten, som PowerBook 100 manglet. 10. august 1992 ble PowerBook 100 fjernet fra Apples prislister, men eksisterende lager ble solgt gjennom Apples egne forhandlere og lavpriskjeder som Price Club. Gjennom lavpriskjedene ble en maskin med 4MB RAM, 40MB harddisk og ekstern diskettstasjon solgt for under US$1000, noe som var mer enn US$1500 mindre enn introduksjonsprisen for en 2MB/20MB konfigurasjon.
17. september 1992 ble 60 000 PowerBook 100 kalt tilbake av Apple på grunn av et mulig sikkerhetsproblem. En kortslutning kunne smelte et lite hull i maskinen, noe som skjedde med 3 av i alt 60 000 bærbare maskiner produsert mellom oktober og mars 1991. Apples aksjekurs gikk ned $1,25 til $47 den dagen tilbakekallingen ble offentliggjort, selv om ikke alle analytikere mente det var like viktig. I tillegg hadde de opprinnelige strømforsyningene problemer med sprekker i isolasjonen, noe som kunne føre til en kortslutning i en sikring på hovedkortet i maskinen. Det var også tendenser til sprekkdannelser i kontakten til strømforsyningen på selve maskinen, noe som gjorde at man måtte betale for å skifte hovedkortet til ca. US$400 hvis garantien var gått ut.
Egenskaper
De fleste av komponentene i PowerBook 100 var basert på forgjengeren, Macintosh Portable. Det inkluderte en 16 MHz Motorola 68HC000-prosessor, 2 MB RAM, ingen intern diskettstasjon, og en pris rundt US$ 2300. En ekstern diskettstasjon var tilgjengelig for US$ 279. Størrelsen på PowerBook 100 var en merkbar forbedring i forhold til Macintosh Portable. Den var 22 x 28 x 4,6 cm, sammenlignet med Macintosh Portable som var 37,7 x 38,7 x 10,3 cm. En annen forbedring var å bruke en mindre kostbar passiv-matrise LCD, i stedet for den skarpere, men mer kostbare aktiv-matrise skjermen som ble brukt i Portable og PowerBook 170. PowerBook 100 kom med operativsystemet System 7.0.1 som standard, og ble støttet av alle versjoner opp til System 7.5.5. Apple ga også ut System 6.0.8L, slik at PowerBook 100 kunne fungere også med det eldre System 6. Den kunne også brukes sammen med noen eldre versjoner av System 6, selv om Apple aldri offisielt støttet dette.
PowerBook 100 hadde en ekstern serieport, som kunne brukes med en skriver eller annen enhet som var kompatibel med RS-422. Det var den første Macintosh-modellen som ikke hadde en ekstern modemport, men i stedet kunne man som tilleggsutstyr få et innebygd 2400 bauds modem for kommunikasjon. Som et resultat av dette kunne brukerne for første gang ikke skrive ut direkte og ha tilgang til AppleTalk eller et raskere eksternt modem samtidig,  og enheter som avanserte MIDI-tilknytninger kunne ikke brukes fordi de brukte begge portene. En tredje-parts seriell modemport kunne installeres i den interne modemplassen for kunder som trengte de tradisjonelle funksjonene fra tidligere maskiner.
Når maskinen ikke var i bruk, ble innholdet i internhukommelsen lagret så lenge det var strøm på hovedbatteriet. PowerBook 100 sin Power Manager var en brikke som satt på logikkortet, og styrte strømforbruket i datamaskinen. Den var lik den som ble brukt i Macintosh Portable, og kontrollerte bakgrunnsbelysningen på skjermen, tiden det tok før harddisken stoppet, dvale og oppvåkning, batterilading, kontroll på styrekula og I/O. PowerBook 100 hadde en ny egenskap, og det var at 3,5 volts batterier sørget for strøm for å ta vare på innholdet i RAM dersom hovedbatteriet ble byttet, eller maskinen midlertidig var helt uten strøm. Det gjorde maskinen til en perfekt kandidat for å bruke RAM disk, noe som hjalp til med å øke batterilevetiden fordi harddisken kunne brukes mindre, siden PowerBook 100 var den eneste PowerBook-modellen som tok vare på innholdet i RAM når den ble slått av, for å redusere oppstartstiden.
PowerBook 100 var den første PowerBook-modellen som hadde mulighet til såkalt SCSI Disk Mode, som gjorde at man kunne koble den til en bordmaskin som en ekstern harddisk. Det gjorde at brukeren hadde en enkel metode for å installere programvare på PowerBooken, eller for å overføre større datamengder til en annen maskin uten å bruke den eksterne diskettstasjonen som var tilleggsutstyr. Det var nødvendig å bruke en spesiell SCSI-kabel for å koble SCSI-enheter til PowerBook-maskinene. Likeledes fantes det en spesiell kabel for å kunne bruke SCSI Disk Mode. Denne egenskapen var unik for PowerBook 100 inntil Apple lanserte nye PowerBook-modeller over ett år senere.
Design
Både PowerBook 140 og 170 ble designet av Apple Industrial Design Group før PowerBook 100, i periode mars 1990 til februar 1991. Utseendet til PowerBook 100 var basert på disse maskinene og representerte den første videreutviklingen av PowreBook-serien, siden Apple trakk veksler på de erfaringer som ble gjort i utviklingen av de kraftigere modellenes kabinett. PowerBook 100 ble designet mellom september og desember 1990, og beholdt de samme designelementene, som var en variant det såkalte Snow White design language som Apple hadde brukt siden 1984. Spesifikt var det de 2 mm høye stripene med 10 millimeters mellomrom i kabinettet som bandt den sammen med de eksisterende produktene.
Apple henvendte seg til Sony sent i 1989 fordi de ikke hadde nok ingeniører til å håndtere alle de nye produktene som var planlagt å introduseres i 1991. Ved bruk av en konstruksjonstegning fra Apple, inkluderte en liste over kretser og andre komponenter, samt arkitekturen fra Mac Portable, ble PowerBook 100 miniatyrisert og produsert av Sony i San Diego og Japan. Sonys ingeniører hadde lite erfaring i å konstruere personlige datamaskiner, men klarte likevel å ferdigstille Apples minste og letteste maskin på under 13 måneder, ved å kansellere andre prosjekter og gi PowerBook 100 topp prioritet. Sonys toppsjef Norio Ohga sjefen for prosjektet, Kihey Yamamoto, tillatelse til å rekruttere ingeniører fra alle Sonys avdelinger.
Robert Brunner, Apples sjef for industridesign på den tiden, ledet designgruppen om utviklet den bærbare maskinen, inkludert styrekula og den mørkegrå fargen. Brunner sa at han designet PowerBooken «slik at den skulle være like lett å bære som en vanlig bok». Den mørkegrå fargen gjorde at den skilte seg ut fra andre bærbare maskiner på den tiden, og også fra Apples andre produkter, som tradisjonelt hadde vært beige eller platinagrå. Styrekula, som var et nytt designelement, var plassert midt på maskinen, slik at PowerBooken ble like lett å bruke for både høyre- og venstrehendte brukere. Brunner sa: «Det sier noe om identiteten til personen som bærer den».
Mottakelse i markedet
Crystal Waters i Home Office Computing lovpriste PowerBook 100 sitt «unike, effektive design», men var skuffet fordi det interne modemet ikke kunne motta fax, og fordi PowerBook 100 ikke hadde noen skjermutgang. Den lille harddisken på 20 MB ble også kritisert. Med en gang brukeren hadde installert de nødvendigste programmene, var det lite plass igjen til ekstra programvare og dokumenter. Waters konkluderte: «Etter å ha brukt PowerBook 100 konstant de siste få ukene, vet jeg at jeg ikke hadde følt meg lurt ved å kjøpe den - hvis den bare hadde hatt mulighet for en 40 MB harddisk».
PC Week testet PowerBook 100 ved å måle den mot forgjengeren Macintosh Portable. PowerBook 100 brukte 5,3 sekunder for å åpne et Microsoft Word-dokument og 2,5 sekunder for å lagre det. Mac Portable brukte henholdsvis 5,4 og 2,6 sekunder. PC Week testet batterilevetiden, der de klarte å bruke maskinen i 3 timer og 47 minutter. Byte magazines anmeldelse konkluderte med, «PowerBook 100 anbefales for tekstbehandling og kommunikasjonsoppgaver; de dyrere produktene tilbyr nok kraft for komplekse rapporter, store regneark og profesjonell grafikk.» MacWEEK described it as "ideal for writers and others on a tight budget."
PowerBook 100 fortsetter å motta utmerkelser fra pressen. PC World kalte PowerBook 100 den 10. beste PC noensinne i 2006, og i 2005, valgte det amerikanske tidsskriftet Mobile PC PowerBook 100 som den beste «gadget» noensinne, foran Sony Walkman og Atari 7800. PowerBook 100 mottok flere utmerkelser for designet, inkludert IDSA Silver Design of the Decade Award i 1999, magasinet Forms Designer's Design Awards i 1993, ISDA Gold Industrial Design Excellence Award i 1992, Appliance Manufacturer Excellence in Design award i 1992, og Industry Forum Design 10 Best - Hannover Fair award.
John Hendrickson
John H. Hendrickson (født 20. oktober 1872 i New York, død 24. februar 1925) var en amerikansk skytter som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm.
Jacob Burckhardt
Jacob Burckhardt (født 25. mai 1818 i Basel, Sveits, død 8. august 1897 i Basel), var en sveitsisk kulturhistoriker og en fremstående forsker på den italienske renessansens kultur, sivilisasjon og estetikk. Siegfried Giedion har beskrevet Burckhardts prestasjoner i følgende vendinger: «Han var den store oppdager av renessansens tidsalder, og den første som viste hvordan en tidsepoke burde bli behandlet i sin helhet, ikke bare med tanke på dens maleri, skulptur og arkitektur, men også for sin tids sosiale institusjoner foruten dens dagligliv». Burckhardts mest kjente verk er Die Kultur der Renaissance in Italien (Renessansens kultur i Italia, 1860).
Bakgrunn
Burckhardt var sønn av en protestantisk prest og han studerte selv teologi i Basel og i Neuchâtel inntil 1839 da han mistet troen og flyttet til Universitetet i Berlin for isteden å studere historie, spesielt kunsthistorie, den gang et nytt felt. I Berlin fulgte han forelesningene til Leopold von Ranke, grunnleggeren av historiefaget som en respektert akademisk disiplin basert på kilder og opptegnelser heller enn synsing og personlige meninger.
Burckhardt tilbrakte deler av 1841 ved Universitetet i Bonn hvor han studerte under kunsthistorikeren Franz Kugler, som han senere dedikerte sin første bok, Die Kunstwerke der belgischen Städte (1842). Han underviste selv ved Universitetet i Basel fra 1843 til 1855, deretter ved ETH, ingeniørskolen i Zürich. I 1858 dro han tilbake til Basel for å overta et professorat som han holdt inntil han gikk av som pensjonist i 1893. Først i 1886 underviste han utelukkende i kunsthistorie. Han avslo to ganger tilbud om professorater ved tyske universiteter, først ved Universitetet i Tübingen i 1867 og for å overta Rankes posisjon ved Universitetet i Berlin i 1872.
Arbeid
Burckhardts forfatterskap innen historie gjorde mye for å etablere kunsthistorie som en akademisk disiplin, og har i tillegg litterær verdi i egen kraft. Hans innovative tilnærming til historisk forskning framhevet verdien av kunst, kultur, og estetisk representasjon ved analyser av sosiale og politiske tendenser som er underliggende historiske epoker. Hans tilnærming til studiet av historie framhevet kunst, kultur og estetisk/sosial eksistens for folket i en gitt tidsepoke; som historiker motsatte han seg sterk hegelianismens fortolkninger som var populær i hans samtid, og økonomi som en fortolkning av historie og positivisme som kom til å dominere vitenskapelig diskurs (inkludert sosiale vitenskaper).
I 1838 gjorde han sin første reise til Italia og utga deretter sin første av hans betydningsfulle artikler, Bemerkungen über schweizerische Kathedralen (Bemerkninger om sveitsiske katedaraler). I 1847 utga han nye utgaver av Kuglers store verker, Geschichte der Malerei og Kunstgeschichte, og i 1853 utga han sitt eget verk Die Zeit Constantins des Grossen (Konstantin den stores tidsalder). Han tilbrakte mesteparten av årene 1853–1854 i Italia hvor han samlet materiale for hans avhandling Der Cicerone: Eine Anleitung zum Genuss der Kunstwerke Italiens, 1853 (syvende utgave i 1899), også dedikert til Kugler. Dette verket, «den fineste reiseguide som noen gang har blitt skrevet», dekket skulptur og arkitektur foruten maleri, og ble en uunnværlig rettledning og reisehåndbok for kunstreisende i Italia.
Omtrent halvparten i de første utgavene av boken var viet til renessansekunsten. Det gjorde det naturlig for Burckhardt å skrive de to bøkene som han er best kjent for, hans Die Cultur der Renaissance in Italien, 1860 (Renessanses sivilisasjon i Italia, engelsk utgave i 1878) og hans Geschichte der Renaissance in Italien, 1867 (Renessansens historie i Italia). Førstnevnte var den mest innflytelsesrike fortolkning av den italienske renessanse på 1800-tallet og er fortsatt studert. Burckhardt og den tyske historiker George Voigt grunnla den historiske forskningen av renessansen. I kontrast til Voigt, som begrenset sin forskning til den tidlige italienske humanisme, behandlet Burckhardt alle aspekter av renessansesamfunnet.
Burckhardt betraktet studiet av oldtidens historie som en intellektuell nødvendighet og ble en høyt ansett forsker av den antikke greske sivilisasjon. Griechische Kulturgeschichte, som han først utga i 1872 og reviderte fram til 1885. Ved sin død arbeidet han på et firebinds verk om den greske sivilisasjon.
Friedrich Nietzsche, som ble professor i klassisk filologi ved Basel i 1869 da han bare var 24 år gammel, beundret Burckhardt og fulgte flere av hans forelesninger. Begge beundret den avdøde Arthur Schopenhauer. Nietzsche mente at Burckhardt var enig i tesen i hans Tragediens fødsel at den greske kultur var definert av stridende «apollinske» og «dionysiske» tendenser. Både Nietzsche som Burckhardt trivdes i hverandres selskap selv om Burckhardt beholdt en avstand til utviklingen av Nietzsches filosofi. Deres omfattende korrespondanse over et antall år har blitt utgitt. Burckhardts student Heinrich Wölfflin etterfulgte ham ved Universitetet i Basel i en alder av kun 28 år.
Det er en interessant spenning i Burckhardts personlighet mellom lærde forskning av den italienske renessanse, og det forsiktige produkt av sveitsisk kalvinisme som hadde studert for presteembetet. Den sveitsiske regjeringsform, som han hadde tilbrakte bortimot hele sitt liv under, var langt mer stabilt og demokratisk enn det som var standard på 1800-tallets Europa. Som sveitser var Burckhardt kjølig til den tyske nasjonalisme og til tyskere som hevdet kulturell og intellektuell overlegenhet. Han var også meget oppmerksom på de raske politiske og kulturelle endringer som skjedde i Europa i hans tid og kommenterte dem i hans forelesninger og skrifter om den industrielle revolusjon, den politiske oppsving i Europa og den voksende europeiske nasjonalisme og militarisme. Hendelser som oppfylte hans forutsigelser om en omveltning i det kommende 1900-tallet hvor voldelige demagoger, som han refererte til som «horrible forenklere», ville spille sentrale roller. I de senere år ble Burckhardt selv stadig mer deprimert over demokrati, individualisme, sosialisme og mange andre store ideer som var fasjonable i løpet av hans levetid.
I hans introduksjon til den engelske oversettelsen av Hermann Hesses roman Glassperlespillet spekulerer Theodore Ziolkowski i om Hesses figur Fader Jacobus er basert på Burckhardt.
Kai Lykke
Kaj Lykke (født 16. mars 1625, død 9. september 1699) var en dansk oberst og adelsmann.
Lykke var en av Danmarks rikeste godseiere på sin tid, men utmerket seg mest med et utsvevende liv. Han ble kammerjunker i 1646. Han hadde nære forbindelser med rikshovmester Corfitz Ulfeldt.
I 1661 hadde Lykke en tvist gående med sin tidligere ridefogd. I forbindelse med dette fremla fogden et brev som Lykke hadde skrevet til sin elskerinne noen år tidligere. I brevet kom han med svært krenkende uttalelser om dronning Sophie Amalie og påsto at hun hadde seksuelle forbindelser med tjenerne sine.
Etter Sophie Amalies død i 1685 fikk han tillatelse til å returnere til Danmark.
Lykkes kranium er permanent utstilt i Bramming Egnsmuseum.
Ingeborgfjellet
Ingeborgfjellet er et fjell på Spitsbergen på Svalbard. Det består av en rekke topper hvorav den høyeste er 714 moh. Fjellet er massivt og ligger som et landemerke omgitt av viktige biologiske bestands- og trekkområder: Bellsund, Akselsundet og Fridtjovhamna bidrar til å skape stort biologisk mangfold i denne sørligste delen av Nordenskiöld Land. Fjellet avgrenser Nordenskiöldkysten som strekker seg videre nordvestover opp til Isfjorden.
Ingeborgfjellet har fuglefjell med mer enn 10 000 hekkende individer. Det er særlig bestander av alkefugl, krykkje og havhest. Fjellet inngår i Nordenskiöld Land nasjonalpark. Sammen med Nordenskiöldkysten i nordvest ble fjellet i 2011 utpekt til ramsarområde, og står dessuten på BirdLife Inter­nationals liste over viktige, europeiske fuglefjell.
Under Ingeborgfjellet i sørvest ligger Camp Bell og Camp Millar.
Morten Svendsen
Han dro til Tyskland på 1920-tallet og virket der som sangpedagog og orkesterdirigent. I perioden 1932–1939 var han dirigent for Städtisches Filharmonisches Orchester i Aachen, der han også grunnla en sangskole sammen med kona, sangeren Valentine Rostin. Rostin var søster av Victoria Bachke, grunnleggeren av Ringve Museum. Svendsen skreiv ellers en del sanger og klaverstykker. Han returnerte til Norge ved krigsutbruddet i 1939 og underviste sang i hjemlandet til 1952. Svendsen ledet igjen Trondheim Symfoniorkester på sin 80-årsdag høsten 1957.
Morten Svendsen var sønn av vekkelsespredikanten Faste Svendsen (født 1842 i Haltdalen) og Gurine Pedersdatter Norum fra Levangerområdet. Han er gravlagt på Lade i Trondheim.
800 Kressmannia
800 Kressmannia er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaga den 20. mars 1915 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter A. Kressmann, en velgjører for Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl.
Hans Jendretzky
Hans Jendretzky (født 20. juli 1897 i Berlin, død 2. juli 1992 i Berlin) var en tysk politiker (USPD, KPD og SED) i Weimar-republikken og senere DDR.
The Heartbreak Kid (2007)
The Heartbreak Kid er en amerikansk romantisk komedie fra 2007. Filmen er regissert av Bobby Farrelly og Peter Farrelly, og har Ben Stiller, Malin Åkerman og Michelle Monaghan i hovedrollene.
Om filmen
Filmen er en remake av den italienske filmen Luna di miele in tre (1976), og en versjon av filmen med samme navn fra 1972.
Handling
Eddie (Ben Stiller) er singel og usikker på om han vil inn i et forhold. Men da han ser vakre og vellykkede Lila (Malin Åkerman) bli offer for en vesketyv, faller han for henne umiddelbart, og de gifter seg etter kort tid. Eddie tror han har funnet den rette og er veldig lykkelig. Men på bryllupsreisen til Cabo oppdager han at Lila slett ikke er den kvinnen hun gikk for å være, og innser at han gjorde en feil da han giftet seg med henne. Det hele kompliserer seg ytterligere da han møter Miranda (Michelle Monaghan), en mye mer voksen og jordnær kvinne, som han får en svært god tone med og forelsker seg i. Men Eddie må finne ut en måte å skille seg fra Lila på, samtidig som Miranda ikke får snusen i hvorfor han egentlig i Cabo.
Hans Jendretzky
Han ble medlem av Tysklands uavhengige sosialdemokratiske parti i 1919 og av Tysklands kommunistiske parti i 1920. Etter annen verdenskrig ble han aktiv i kommunistpolitikken i den sovjetiske okkupasjonssone og var formann i Freier Deutscher Gewerkschaftsbund fra 1946 til 1948.
Dan Peter Ulvestad
Dan Peter Stensøe Ulvestad (født 4. april 1989) er en norsk fotballspiller som spiller for Kristiansund Ballklubb.
Dan Peter Ulvestad er storebroren til Pål Erik Ulvestad, og Fredrik Ulvestad.
Mbombela
Mbombela (tidligere Nelspruit) er en by i Sør-Afrika med 221 474 innbyggere (2004). Byen er hovedstad i provinsen iMpumalanga øst i Sør-Afrika. Mbombela ligger 60 kilometer fra grensen til Mosambik og 330 kilometer øst for Johannesburg, og er en del av Mbombela kommune.
Byens næringsliv har landbruk, skogsbruk og turisme som hovedgrener. Store farmer som dyrker frukt ligger rundt byen og fabrikker som hermetiserer disse befinner seg her. Dessuten lages det treverk og papir. Mbombela er også et naturlig utgangspunkt for besøk av den sørlige delen av Kruger nasjonalparken. Flyplassen, Kruger Mpumalanga International Airport, brukes hovedsakelig til flygninger til og fra Johannesburg.
Historikk
1892 hadde Den sørafrikanske republikk bygget en jernbanelinje herfra til Maputo for å få tilgang til en sjøhavn uavhengig av britene. I 1900 var byen kortvarig hovedstad for boerrepublikken. Mbombela ble offisielt grunnlagt i 1905 av tre brødre i Nel-familien og gitt navnet Nelspruit.
Fotball-VM 2010
For VM i fotball 2010 ble Mbombela Stadium bygget vest for byen. Fire gruppespill skal spilles her.
Thank You for the Music – the Best of Jan Groth
Thank You for the Music – the Best of Jan Groth er et samlealbum med Jan Groth, utgitt i 1993.
Dirck van Baburen
thumb|Dirck van Baburens [[«Koblersken» (Dirck van Baburen)|«Koblersken» fra 1622 Olje på lerret Museum of Fine Arts i Boston.
Maleriet eller en kopi av det tilhørte Johannes Vermeers svigermor og Vermeer har malt det inn som bakgrunn i to av sine malerier; «Konserten» og «Sittende kvinne ved virginal» ]] '''Dirck Jaspersz. van Baburen''' (født ca. 1594/1595, død 21. februar 1624 ) var en nederlandsk kunstmaler og en av de ledende Utrecht-Caravaggistene som var inspirert av den italienske maleren Caravaggios dramatiske chiaroscuro-stil. Han var også kjent som Teodoer van Baburen og Theodor Baburen og gikk under kjælenavnet Biervliech (en ølflue, en som drikker mye).
Dirck van Baburen var født i Utrecht. Den første opptegnelse hvor Van Baburen er nevnt er fra 1611 hvor han står nevnt som elev av Paulus Moreelse.
Han var i Italia første gang i 1612 og bodde i Roma fra rundt 1617 til 1620. Van Baburen var en av medlemmene av den nederlandske kunstnersammenslutningen Bentvueghels som holdt til i Roma på denne tiden.
I Italia fikk han oppdraget med å male Pietà-kapellet i San Pietro in Montorio omkring 1617, et oppdrag han utførte i samarbeid med David de Haen. Etter hjemkomsten til Nederland slo han seg ned i hjembyen hvor han delte verksted med Hendrick ter Brugghen.
Verk
Dirck van Baburen døde ung og man kjenner kun en håndfull av hans malerier i dag. I Roma malte han hovedsakelig religiøse motiver som «Gravleggelsen» i Pietà-kapellet – et verk inspirert av Caravaggios «Kristi gravleggelse» – som nå er i Vatikanmuseene. Fra samme periode kjennes «Kristi tilfangetakelse» som han malte for kardinal Scipione Caffarelli-Borghese og «Kristus vasker apostlenes føtter».
Claes Jansz. Visscher
Claes Janszoon Visscher (født 1587, død 19. juni 1652 ) var en flamsk kobberstikker, karttegner og forlegger. Han var også kjent som Nicolas Joannes og Nicolas Joannis Visscher II. Det siste etter sin far som levde ca. 1550–1612.
Dirck van Baburen
Verk
Tilbake i Utrecht blandet han stilen fra Caravaggio og Bartolomeo Manfredi til en ny sjanger som han brukte på mytologiske og historiske motiver. «Prometheus lenkes av Vulcan» er sterkt påvirket av Caravaggios «Peters korsfestelse» fra 1601.
Claes Jansz. Visscher
Claes Visscher lærte å gravere og trykke av faren som han arbeidet sammen med i familieforretningen, hvor de trykket og ga ut bøker samt sjø- og landkart. I familieforetagendet var også Nicolaes Visscher I (1618–1679) og Nicolaes Visscher II (1649–1702). En særlig innbringende del av forretningen besto i å lage kart og illustrasjoner til de nye protestantiske biblene som var beregnet til mindre skolerte lesere.
Dirck van Baburen
Verk
Van Baburen var en av de første malerne som benyttet sjangermotiver som musikere og kortspillere. Et av hans best kjente verk er «Koblersken». Johannes Vermeers svigermor Maria Thins eide maleriet eller en kopi av det og Vermeer har malt det inn som bakgrunn i to av sine malerier; «Konserten» og «Sittende kvinne ved virginal».
Van Baburen malte i tillegg adskillige musikere hvor en del sannsynligvis er selvportretter da de synes å avbilde samme mann.
Claes Jansz. Visscher
Forretningens varemerke var en fisker etter navnet Visscher og også den latinske utgaven av navnet: Piscator. I trykksakene deres ble en liten fisker plassert på kartet nær vann og i de tilfellene kartet ikke hadde et vannområde; en fisker som går med fiskestang. Kartklisjeene deres ble gjenbrukt i flere århundrer, men ofte av andre utgivere som uvitende kopierte hele klisjeen inkl. fisker-varemerket.
Jalta
Jalta (russisk: Ялта, ukrainsk: Ялта, krimtatarisk: Yalta) er en by på Krim. Den ligger på nordkysten av Svartehavet. Byen har 200 000 innbyggere.
Fra 1783 tilhørte byen Russland, før den ble overgitt til Ukraina. Innbyggerne er i overveiende grad russere.
Kolstad skole
Kolstad skole er en tidligere barneskole på Kolstad i Heimdal bydel i Trondheim. Skolen hadde 275 elever fordelt på syv trinn frem til den ble lagt ned i 2018. Skolebygget er tegnet av arkitektene Johan Arnstad og Ottar Heggenhougen, og ble åpnet i 1972 samme år som skolekretsen ble opprettet.
Jalta
Nær byen ligger Livadiapalasset som tidligere var tsarfamiliens sommerresidens og hvor Jaltakonferansen fant sted. I Sovjettiden var palasset først barnehjem, senere rekreasjonssted for sovjeteliten. I dag er deler av palasset museum. Byen er et utpreget turistmål, med sitt behagelige klima, vakker natur og mange strender.
Kolstad skole
Skolen ligger tett inntil lavblokker på tre sider, med Kolstadflata i nord, en kommunal boligblokk mot sørvest og blokker tilhørende Ringvegen borettslag i øst. Også Kolstad barnehage ligger på nabotomten like vest.
Jalta
Historie
Jalta ble grunnlagt på 1300-tallet som en bysantinsk koloni.
Kolstad skole
Historie
Skolen var en av flere som ble bygget på en akse langs Saupstad- og Kolstadområdet sammen med Heimdal videregående skole, ungdomsskolen Huseby skole og barneskolen Saupstad skole. Kolstad skole var en av de siste skolene i Trondheim av de tradisjonelle klasseromsskolene, og den bærer likhet til både Nardo skole og Hallset skole hvor samme arkitekter bidro. Skolebygget ble bygget tilnærmet helt kvadratisk med vindusbånd og sandblåste fasadeplater. Ved inngangen til skolen ble det ved innvielsen oppført en statue under navnet «Skrikende gås», utformet av billedhuggeren Skule Waksvik.
Jalta
Historie
Jalta ble det russiske rikes viktigste sjøbadby på 1800-tallet da Tsar Alexander II lot bygge sin sommerresidens i nærliggende Livadija. Aristokrater som Lev Tolstoj og Anton Tsjekhov tilbragte lang tid her.
Kolstad skole
Historie
I forbindelse med seksårsreformen ble det i 1997 bygget et tilbygg mot sør i lys murstein, tegnet av arkitekt Øystein Thommesen. Kolstad skole deltok i et statlig finansiert prøveprosjekt fra 2016, hvor samtlige elever ved 1. til 4. trinn fikk tilbud om gratis kjernetid med skolefritidsordning.
Jalta
Historie
Byen er mest kjent for Jaltakonferansen mellom Churchill, Roosevelt og Stalin under den annen verdenskrig.
Kolstad skole
Historie
I november 2015 vedtok formannskapet i Trondheim at det ble bygget en felles storskole for både Saupstad og Kolstad. Elevene ved både Saupstad og Kolstad skole ble overført til nye Huseby barneskole i 2018, med delt lærested på et midlertidig skolebygg ved Sverresborg (5.-7. trinn) og ved Kolstad skole (1.-4. trinn). Saupstad skole ble revet på nyåret 2019 for å gi plass til den nye storskolen, og det nye kombinerte bygget for både Huseby barneskole og Huseby ungdomsskole hadde byggestart i april samme år og ferdigstillelse våren 2021.
Jalta
Historie
Jalta stod seg senere som en av Sovjetunionens fornemste kurbyer. Den havnet atter i begivenhetenes sentrum i 1991 da Sovjetunionens president Mikhail Gorbatsjov ble holdt som fange i sin egen datsja utenfor Jalta under noen hektiske dager. Det endte med at hele Sovjetunionen ble oppløst, og i Moskva utropte Boris Jeltsin seg selv til president over Russland.
Da Ukraina deretter ble selvstendig fikk Jalta de første årene se en nedgang i antall besøkende turister, mens turistene i større grad foretrakk Sotsji. Senere har Jalta tatt seg opp igjen som reisemål.