cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ole Wiggo Bang
Fra 1994 var han sjef for Festspillene i Bergen før og etter Lorentz Reitan, men flyttet tilbake til Karlstad, og blant annet i 1987 bestilte Bjørn Kruse til operaversjonen av Selma Lagerlöf sin Nils Holgerssons forunderlige reise gjennom Sverige.
Institutt for arkeologi, konservering og historie
Institutt for arkeologi, konservering og historie (IAKH) er et institutt under Det humanistiske fakultet ved Universitetet i Oslo.
IAKH ble opprettet 1. januar 2005 etter en intern omorganisering av fakultetet. Det største faget er historie, som har hovedsete i Niels Treschows hus på campus, Blindern. Arkeologi holder til i Blindernveien 11, ved siden av Det teologiske fakultet. Konservering har base ved KHMs konserveringslaboratorier i Frederiks gt. 3.
Endoxyla cinereus
Endoxyla cinereus er en sommerfugl som tilhører familien tredrepere (Cossidae). Den finnes i Australia. Hunnene kan veie opptil 30 gram og den er dermed en av de tyngste av alle sommerfugler. Slekten Endoxyla har tallrike, store arter i Australia. Larvene av denne slekten er kjent som "witchetty grubs" og har tradisjonelt blitt spist av Australias aboriginer.
Utseende
En meget stor (vingespenn opptil 250 mm) og kraftig, grå sommerfugl. Hannens antenner er fjærformede i den innerste halvdelen, trådformede ytterst, hunnens trådformede. Forkroppen er lysgrå med en mørk ring i midten. Forvingen er lysgrå-melert med tre små, brune flekker. Bakvingen er brun, bakkroppen tykk og mørkbrun med lyse tverrstriper. Larven er opptil 15 cm lang og kremhvit med purpurfargede tverrbånd.
Levevis
Larvene borer i eukalyptus-trær (Eucalyptus spp.), der de gnager en tykk gang. De store hunnene kan legge opptil 20 000 knøttsmå egg i barksprekker. De nyklekte larvene firer seg ned til bakken i silketråder. Man vet ikke sikkert hvordan de leevr det neste året, men sannsynligvis lever de på røttene av ulike planter. Når de er rundt 1 år gamle og 25 mm lange, kommer de opp fra bakken, kryper opp i eukalyptus-trær og borer seg inn. Resten av larvetiden tilbringer de i en vid, men grunn gang inne i treet. Det er trolig at de for det meste lever av sårvev som treet produserer når de gnager på det.
Utbredelse
Den er utbredt i Australia, der den er kjent fra Queensland og New South Wales.
Slaget om Malmö
Slaget om Malmö fant sted mellom 11. juni og 5. juli 1677 og var en del av den skånske krigen (1675-1679). Det var et mislykket dansk forsøk på å erobre byen Malmö, ledet av Christian V.
Bakgrunn
Skåne hadde i lang tid vært dansk territorium, og området ble beskrevet som landets viktigste landsdel. Ved freden i Roskilde i 1658 ble imidlertid Danmark tvunget til å avstå Skåne til Sverige. Danmark forsøkte under den skånske krig (1675–79) og ved en invasjon 1709–1710 under den store nordiske krig å gjenerobre Skåne, men de lyktes ikke. Det begynte med at Christian V erklærte krig mot Sverige i 1675 for å gjenvinne de gamle danske landområdene som Frederik 3. hadde mistet ved Roskildefreden i 1658. Angrepet på Skåne ble innledet våren 1676. Danskekongen deltok selv i flere slag. Etter seks ukers felttog var Helsingborg, Landskrona og Kristianstad på danske hender. Bare Malmøhus klarte å motstå beleiringen. Svenskene trakk seg deretter tilbake til Småland for å få forsterkninger.
Malmø var den viktigste byen i Skåne. Den var omgitt av en festning og var et av de få stedene i Skåne som ikke var kommet i danskenes hender. Svenskene brukte byen som base for ulike militære operasjoner i området. Skulle kong Christian V vinne krigen, måtte han også erobre Malmø.
Etter slaget ved Lund i desember 1676 kunne svenskekongen Karl XI forsyne sine medtatte styrker med mat fra Malmö. Her var det generalguvernør Fabian von Fersen som hadde kommandoen. De svenske styrkene tok Helsingborg og herjet ved nyttår rundt Landskrona i en maktdemonstrasjon for å vise at Christian V var slått på landsbygda.
Deretter rykket Karl XI mot Kristianstad i østre Skåne i januar 1677 for å ta denne viktige byen. Men da han fikk vite at danskene hadde forsterket garnisonen der, bestemte han seg for å overvintre i Vä sørvest for Kristianstad. I mellomtiden beordret kongen Gyllenstierna, Ulfeld og De la Gardie om å angripe snapphanene som var blitt en plage. Dette førte til beleiringen av Kristianopel og beleiringen av Karlshamn.
Da våren nærmet seg hadde danskene med 1700 mann forsøkt å gjenerobre Helsingborg 22. mars 1677, men uten å lykkes. Samme dag brøt Karl XI opp med sin hær fra vinterkvarteret i Vä. Karl XI ville fortsatt ta Kristianstad, men ville også flytte sin hær mot Nääs (nå Trollenäs), for derfra kunne han holde Kristianstad under oppsikt. Den 16. mai var danskene klare til et nytt felttog med sårt tiltrengte forsterkninger etter Lund-slaget.
Slaget som ikke kom
Med en hær på 12800 mann som ble mønstret 16. mai, pluss de 2400 som var forlagt på Landskrona festning, kunne Christian V forberede seg på slag. Karl XI drog ut fra Trollenäs og stilte sin hær på Rönneberga backar. Det var et sjansespill for den svenske kongen, for han hadde bare 5000 mann, litt mer enn en tredjedel av den danske styrken. Generalene bad Karl XI om å unngå kamp, men kongen truet dem med dødsstraff.
Christian V var klar over sin overlegenhet, men ventet likevel på forsterkninger. Soldatene nærmet seg den svenske hæren ved Rönneberga backar den 27. mai 1677. Kong Karl XI så den danske slagorden, stilte opp sin hær og rykket fram mot danskene.
De stilte seg opp ved et par hundre meter bredt myrlendt terreng som skilte de to hærene fra hverandre, slik at det knapt ble løst et skudd. Christian V fikk melding om at svenskene fikk forsterkninger og flyttet sin hær til et pass vest for Rönneberga backar for å vente til neste dag. Når Karl XI forstod at danskene ville omringe deres hær, gav han etter for generalenes bønn om tilbaketrekning.
Danskene oppdaget at svenskene trakk seg tilbake og sendte ut kavaleriet om morgen for å angripe dem. Generalguvernør Felsen var da kommet til Malmö og Karl XI drog til Vä, tett forfulgt av Christian V. Den 30. juni nådde Karl XI Vä og sluttet seg til observasjonsstyrken under general Schultz. Danskene gjorde fremgang og erobret Kristianstad, og dermed måtte Karl XI flykte fra Vä til Mölleröd.
Beleiringen
Christian V bestemte seg for å beleire og innta Malmö. Det var et vanskelig oppdrag, for ikke bare var generalguvernør von Fersen en erfaren kommandant med uthvilte tropper og god moral, men byen også var godt befestet. Den var forsvart med voller, høye murer og brede vanngraver. Det var spisse påler som ble beskyttet mot kanonkuler av mindre jordvoller. Mot vest i byen lå citadellet med slottet. von Fersen arbeidet med å forberede forsvarsverkene og deretter forsvaret av byen, og han ble enig med de 5000 borgerne i byen at de skulle få organisere seg i fem kompanier på hundre mann. De fikk stort ansvar for forsvaret. Alle visste hva som skjedde hvis byen ble erobret. Byen ville bli plyndret, og mord og overgrep ville florere.
Danskene startet med beleiringen den 11. juni 1677. Løpegraver ble gravd, innfallsrutene forberedt og kanoner ble stilt opp. 15. juni 1677 sendte von Fersen ut 150 soldater som gjorde stor skade, og tre netter senere kom 60 mann ut og tok major Röckling, løytnant Bülow og fire menige til fange. Tidlig på morgenen 19. juni angrep 400 svensker en utpost ved stranden som generalmajor Bibow hadde fått bygd, og de drepte over hundre mann. De tar også kaptein Röpsdorf til fange. Det var ingen nåde, og stadige utfall slet hardt på de danske arbeiderne. Det danske artilleriet økte i styrke for hver dag. Natt til 22. juni stormet noen danske soldater tre bastioner, men ble slått og 300 mann ble drept. Hver natt ble det skutt inn bomber mot slottet, men det førte bare til mindre skader.
Natt til 25. juni nådde danskene fram til bastionen Stockholm ved Østerporten, og dermed skjønte svenskene at stormingen var nær, for de kunne ikke unngå å se at løpegravene blir fulle av danske infanterister som samler seg til angrep. Danskene fikk nyss om svenske forsterkninger, og bestemte seg for å fremskynde angrepet.
Stormingen
Natt til den 26. juni var det en kraftig artilleribeskytning. Deretter gikk den danske hæren til angrep på åtte ulike steder. De brukte stormstiger og pontonbroer (stormbrygge), men svenskene forsvarte seg godt med kanonskudd og muskettild. Likevel klarte danskene å bryte seg inn i bastionen "Stockholm".
Alt så ut til å ende med dansk seier, men så oppdaget man at stormstigene var for korte og at pongtongbroene ble ødelagt over vanngravene. Med generalmajor Bibow i spissen brøt en dansk styrke seg gjennom østerporten inn i byen, men svenskene hindret retrett og Bibow døde sammen med hundrevis av sine menn.
Angrepet på Malmö var mislykket og 3-4000 dansker døde. De fleste ble drept siden von Fersen gjorde det klart at han ikke ville ha for mange fanger. Hastverk fra en utålmodig dansk konge som var nervøs over nyheter om den svenske flåten på vei mot slaget ved Køge bukt hadde utløst tragedien.
Etterspillet
Den 2. juli 1677 kom tre skadde krigsskip fra slaget ved Køge bukt til Malmö: «Kalmar Slott», «Mercurius» og «Geronimus». De ble angrepet av en nederlandsk eskadre på fem skip som tok de to siste etter at Kalmar Slott var satt i fyr og brant ned. En dansk eskadre på flere skip hadde skutt på Malmö siden 9. juni fra sjøsiden.
Den 5. juli var beleiringen opphevet, siden danskene hadde rømt fra løpegravene. Danskene brøt opp 12. juli 1677, fordi man hadde fått vite at forsterkninger var kommet til Herrevaldskloster i nordlige Skåne der Karl XI holdt til. Idet den danske hæren stod ved Saxtorp startet slaget ved Landskrona.
Seierherren fra slaget om Malmö, Fabian von Fersen, døde kort etterpå av naturlige årsaker. Kongen som hadde lidd nederlag, hadde nå tapt muligheten for å avgjøre krigen for egen fordel to ganger.
Rodrigo Bolaños Zamora
Rodrigo Bolaños Zamora (født 29. desember 1950) er en costaricansk økonom, som fra mai 2010 til mai 2014 var sentralbanksjef i Costa Ricas sentralbank (Banco Central de Costa Rica).
Han er utdannet innen økonomi fra University of Chicago, der han tok en doktorgrad (Ph.D.) i 1982 og en mastergrad (MA) i 1976. Han har også utdanning innen økonomi ved Instituto Tecnológico Autónomo de México fra 1968 til 1973. Han har publisert flere artikler innen økonomiske tema.
Han jobbet i ledelsen i sentralbanken i 1985–86, og var sentralbanksjef første gang fra 1995 til 1998. I finansdepartementet var han statssekretær fra 1984 til 1985, og finansminister fra 1989 til 1990. Fra 1986 til 1989 og fra 1990 til 1995 var han også leder av Costa Ricas børs (Bolsa Nacional de Valores de Costa Rica). Han har også hatt ledende stillinger innen Den interamerikanske utviklingsbanken (IDB) og Det interamerikanske investeringsselskapet (Corporación Interamericana de Inversiones - IIC), der han jobbet med restrukturering av aksjemarkedene.
Zamora har vært rådgiver for internasjonale organisasjoner som U.S. Agency for International Development, Verdensbanken, Den interamerikanske utviklingsbanken (IDB) og FN, samt for nasjonale organisasjoner som stiftelsen «Fundación CR-USA», investeringsselskapet til universitetet EARTH og INBio.
Den 8. mai 2014 overtok Olivier Castro Pérez som sentralbanksjef.
Afsharid-dynastiet
Afsharidene var et persisk dynasti som hersket i Persia i det 18. århundre og var basert i Khorasan.
Dynastiet startet med Nadir Shah, som erklærte seg sjah i Persia i 1736. Kort tid etterpå førte han en krig mot afghanerne og erobret Kandahar, hjemmet til ghilizai-afghanerne.
I 1738 invaderte han India, og i en eneste kampanje erobret han en enorm rikdom, inkludert den legendariske Påfugltronen og Koh-i-Noor-diamanten. Han ser ut til å ha fortsatt en karriere av erobringer i mangel av noe bedre å gjøre. Han gjorde Mashad til sin hovedstad og, antagelig for å gjenforene seg med afghanerne, favoriserte sine sunni-undersåtter på bekostning av sjiamuslimene.
Han var en despotisk hersker og ble myrdet i et attentat i 1747, og i de neste femti årene var der i essensen en tre-sidet kamp mellom etterkommere av Nadir Shah, Zand-dynastiet og Qajar-dynastiet. I mye av tiden forble Shahrokh, barnebarn av både Nadir og sjah Hossein på tronen i Mashad, men da han var blindet og for en tid fengslet, utøvet han ingen effektiv makt.
Gothic II
Gothic II er et rollespill og fortsettelsen til Gothic, utviklet av Piranha Bytes. Det ble først sluppet ut den 29. november 2002 i Tyskland, med Nord-Amerika følge nesten et år senere på 28. oktober 2003. Spillet ble publisert av Jowood og Atari.
Handling
I likhet med det forrige spillet, Gothic, foregår handlingen hovedsakelig i byen Khorinis. Byen inneholder blant annet et kloster, gårder og en stor skog. Det siste stedet besøkt i spillet er Irdorath, et fangehull som ligner på et tempel i gotisk stil. Khorinis er et rikt område med vakre gårder og tette skoger. Den viktigste handelsressursen er magisk malm som leveres fra en fengselskoloni.
De fleste gårdene i Khorinis, blir eid av en grunneier som har ansatt leiesoldater for å beskytte ham og hans områder mot en milits som forsøker å kreve inn skatt fra alle gårdene. Dette har fått Khorinis til å stå på randen av borgerkrig. Byen har lite mat og behøver omreisende kjøpmenn ettersom skipene fra fastlandet har sluttet å komme på grunn av konflikten.
Folk i Khorinis tror på tre guder: Adanos, guden for vann og balanse. Innos, gud for ild og god. Beliar, ondskapens og mørkets Gud. Etter at en barriere rundt fengselkolonien blir ødelagt, har malm-forsyning til kongeriket stoppet. Kongen bestemmer seg for å sende et sendebud, Lord Hagen, med 100 paladiner til øya i forsøk på å sikre malm. På Khorinis raider fanger som unnslapp leiren området, og militsen kan ikke lenger beskytte dem. Enkelte bønder grunnlegger derfor sin egen allianse.
Bob Bryar
Robert Nathaniel Cory Bryar, mest kjent som Bob Bryar, (født 31. desember 1979 i Chicago, Illinois) var trommeslager i det tidligere bandet My Chemical Romance. Han tok over etter at Matt Pelisser forlot bandet.
Før han ble trommeslager, jobbet han som lydmann, og arbeidet med lyden for The Used. I 2004 ble han med My Chemical Romance på Europa-turné som lydmann og jobbet gratis under turneen. Senere fikk han forespørsel om han ville spille trommer i bandet. i begynnelsen hadde Bryar en voldsom "kameraforbi". Han slo og sparket til kameraer som filmet eller kom i nærheten av ham.
I august 2006 fikk Bryar en 3. grads forbrenning på baksiden av den ene leggen etter innspilling til musikkvideoen «Famous Last Words», og måtte stå over noen turnédatoer, i likhet med Gerard Way.
Bryar forlater My Chemical Romance
3. mars 2010 kunngjorde Frank Iero på My Chemical Romances egen hjemmeside at Bryar nå forlater bandet etter 6 år.
Iero skriver på hjemmesiden til MCR:
''As of 4 weeks ago, My Chemical Romance and Bob Bryar parted ways. This was a painful decision for all of us to make and was not taken lightly. We wish him the best of luck in his future endeavors and expect you all to do the same.''
My Chemical Romance har kunngjort at Michael Pedicone overtok rollen som trommeslager.
Emile Taddéoli
Emile Taddéoli (født 8. mars 1879 i Genève, Sveits, død 24. mai 1920 i Romanshorn) var en sveitsisk pionér innenfor luftfart.
Taddéoli var blant annet aktiv som pilot, flyinstruktør, testpilot og han var trolig også den mest fremtredende pioner innenfor bruken av sjøfly i Sveits. Emile Taddéoli hadde stor lidenskap for motorer og elektronikk og han begynte som mekaniker allerede i svært ung alder. Han hadde noe suksess som syklist under Vélodrome i Varambé (GE) i 1893 og 1894 og som motorsyklist (som han designet en prototype for), mekaniker og bilfører mellom 1895 og 1909. Han ble så tiltrukket av luftfart, som allerede var svært populært i Sveits på begynnelsen av 1900-tallet.
I juli 1919 ble Taddéoli utpekt til direktør for Avion Tourisme SA. Den 12. oktober 1919 begynte han som flyger av sjøfly ved Ad Astra Aero SA. Den 7. april 1920 gjennomførte Taddéoli en banebrytende prestasjon da han krysset de sveitsiske Alpene. Han fløy mellom byene Lugano og Genève på 85 minutter med én passasjer, Eric Debétaz, om bord.
Taddéoli døde i mai 1920, i en alder av 41 år. I 1932 ble et monument reist ved hans grav i Genève. Et tog ble oppkalt til minne om Emile Taddéoli.
Aasmund Brynildsen
Aasmund Brynildsen (født 16. oktober 1917 på Tjøme i Vestfold, død 19. juni 1974 i Tønsberg) var en norsk dikterfilosof, forfatter, oversetter og forlagskonsulent, omtalt som en av etterkrigstidens fremste essayister. Han studerte Russlands litteratur, ikoner og mystikken i Den russisk-ortodokse kirke.
Liv og virke
Hans aller første publikasjon i sekstenårsalderen var da også Pogromenes tale (Tønsbergs Blad, 1933). Både Fjodor Dostojevskij og Vladimir Solovjov var tidlige kilder til inspirasjon.
I sine yngre år bidro han til onkelen Alf Larsens tidsskrift Janus med artikler og anmeldelser. I Dreyer forlags kulturmagasin Spektrum var han konsulent og bidragsyter med artikler som også gjengis i flere av hans essaysamlinger. En tid var han også tidsskriftets redaktør.
I samarbeid med Erik Egeland og Erik Krag forfattet han et anmodende opprop i Morgenbladet til partileder Nikita Khrusjtsjovs norgesbesøk i 1964. Ved Solsjenitsyns nobelpris var Brynildsen NRKs kommentator (1970). Han var påtenkt som vertskap ved forfatter og visesanger Alexander Galitsjs besøk i 1974, men døde av kreft rett før.
Brynildsen er gjenkjennelig som modell for en av personene i Carl Fredrik Engelstads Størst blant dem - Petter Havigs notater (1977).
Han var nevø av dikteren Alf Larsen og giftet seg med forfatteren Karin Bang i 1952. Paret var bosatt på Tjøme og Veierland.
Flere av foreldrenes tekster er tonesatt av sønnen Arnt Martin Brynildsen (født 1968) og ble utgitt på cd'ene Gåtefullt stille, som kom på eget forlag i 2005, og Sanger om havet, livet og døden (2009). Videre er tidsskriftet Kirke og kultur nummer 2, 2005, viet Brynildsen, basert på et seminar på Granavolden i 2004.
Jean Metzinger
Jean Metzinger (født 25. juni 1883 i Nantes, død 3. november 1956 i Paris) var en fransk maler. Stilen hans utviklet seg fra neoimpresjonisme via fauvismen til analytisk kubisme.
Aasmund Brynildsen
Liv og virke
Den unge Aasmund Brynildsen mottok gjennom onkelen Alf Larsen sterke impulser fra antroposofien, men inntok etter hvert en kritisk stilling til Rudolf Steiner, og utviklet seg i retning av en kristen humanisme med særlig interesse for mystikken. Som kulturkonservativ deltok Brynildsen i kulturdebatten i femti- og sekstiårene, bl.a med sterk kritikk av Agnar Mykles påstått pornografiske roman «Sangen om den røde rubin».
Jean Metzinger
Biografi
Han gjorde seg etterhvert tanker om bilde som medium, og ga i 1910 ut skriftet: «Anmerkninger om maleriet». Samme år hadde han verker til utstilling i Salon des indépendants, hvor han også stilte i 1911 sammen med Delaunay, Albert Gleizes og Fernand Léger.
Tankene hans ble videreutviklet sammen med Albert Gleizes, og i 1912 kom avhandlingen «Du Cubisme». Boken vekket stor oppmerksomhet. Han ble også medstifter av Section d'Or, også kjent som Puteauxgruppen. Han deltok på tallrike utstillinger, slik som Salon d'automne (1911, 1913), Galerie de la Boétie i Paris (1912), Der Sturm i Berlin (1913), Berthe Weil (1913, Paris) og Montross Gallery, New York (1916). Suksessen førte også til lærerstillinger ved Académie de la Palette, og senere ved Académie Arenius.
Han ble innkalt til den første verdenskrig, og flyttet etterpå tilbake til Paris, hvor han stort sett ble boende resten av livet. Unntaket var en periode i Bandol under andre verdenskrig. Han fikk et treårig lærerengasjement ved Académie Frochot fra 1950. Han døde som 75-åring i Paris.
Utvikling som kunstner
Han var først opptatt av den neo-impresjonistiske malestilen, og laget mosaikklignende fargemønstre mellom 1905 og 1908. Disse kan regnes for hans første kunstneriske høydepunkter, som dannet en overgang til hans senere kubistiske bilder. Han viste også en sans for klar billedorden og konstruerte sine bilder deretter.
Etterhvert ble bildene mere geometriserende og viser kontakten til Braque, Picasso og Gris. En kan også allerede i 1910-arbeidene finne trekk som fører mot den senere analytiske kubismen.
Fra 1920- årene og framover fjernet han seg noe fra kubismen.
Som representant for en «degenerert malestil» ble han erklært entartet av naziregimet i Tyskland i 1937.
Japans Grand Prix 2008
Japans Grand Prix 2008 var det sekstende løpet i Formel 1-sesongen 2008. Det ble arrangert 10. – 12. oktober på Fuji Speedway i Japan.
Yeshey Zimba
Lyonpo Yeshey Zimba (født 1952) er regjeringsmedlem i Bhutan. Han er minister for handel og industri. Embedet som statsminister roterer for et år av gangen mellom medlemmene av regjeringen. Zimba var statsminister 2000–2001, og 2004–2005.
Japans Grand Prix 2008
Løpet
Noter til tabellen:
Yeshey Zimba
Yeshel Zimba er født i landsbyen Omladama i Punakhaprovinsen. Han har utdannelse fra St. Joseph high school og college i Darjeeling, India. Etter Bachelorgrad i økonomi der i 1973 tok han en Mastergrad ved University of Wisconsin, USA, i 1976. Han ble ansatt i Bhutans statsforvaltning i 1976, og ble direktør for Bhutans sentralbank da den ble opprettet i 1982. Senere ledende stillinger i departementet for handel og industri, i Plankommisjonen og i Finansdepartementet, før han ble utnevnt til Finansminister i 1998. Han fikk rett til å bære et rødt skjerf i 1991.
Norman Schwarzkopf
Herbert Norman Schwarzkopf jr. (født 22. august 1934 i Trenton i New Jersey i USA, død 27. desember 2012 i Tampa i Florida ) var en amerikansk general. Han er mest kjent for å ha kommandert de amerikanske styrkene under invasjonen av Grenada, samt for å stå bak Operasjon Desert Storm under Gulfkrigen. Han ble tildelt Presidentens frihetsmedalje.
Yeshey Zimba
Ordet Lyonpo er en ærestittel og betyr minister.
Norman Schwarzkopf
Bakgrunn
Schwarzkopf hadde tyske besteforeldre. Faren, general Herbert Norman Schwarzkopf, var ansvarlig for etterforskningen av Lindbergh-kidnappingen. Faren Herbert Norman brød seg ikke om navnet Herbert og gav derfor sønnen forbokstaven H.
I 1946, da han var 12, ble faren utstasjonert i Teheran i Iran, hvor faren deltok i Operasjon Ajax som fjernet den valgte statsminister Mohammed Mossadeq fra makten. Den unge Schwarzkopf gikk i Community High School i Teheran, den senere International School of Geneva.
Militær
Han ble utdannet til offiser på West Point militærakademi. Han ble plassert i infanteriet der han tjenestegjorde i såvel USA som Vest-Tyskland. Han var stasjonert i Fort Benning og så ved 101. luftlandedivisjon i Fort Campbell i Kentucky og 6th Infantry Division i Tyskland. Fra 1960 til 1961 var han adjutant i US-Berlin-kommandoen. Deretter gikk han tilbake til studier og tok mastergrad i missilteknikk ved University of Southern California i 1964. Han kom deretter tilbake til West Point som lærer. Schwarzkopf tjenestegjorde deretter i to perioder som rådgiver under Vietnamkrigen og ble såret i denne krigen.
Golfkrigen
Han hadde i de innledende fasene sitt hovedkvarter i Riyadh i Saudi-Arabia. Han var den som var ansvarlig for krigens Hail Mary Pass og venstrekroksstrategien, som innebar inntrengingen i Irak bak de irakiske styrkene som okkuperte Kuwait, og han fikk ros for å ha klart å avslutte bakkekrigen innen fire dager. Han syntes personlig i stor grad i såvel ledelsen av krigen som ved de hyppige pressekonferansene.
Utmerkelser
Schwarzkopf gikk ut av aktiv tjeneste i august 1991 og hans selvbiografi It Doesn’t Take a Hero ble publisert i 1992.
Han mottok mange utmerkelser, heriblant: Congressional Gold Medal, to Purple Hearts og Medal of Freedom, med mange flere. Den britiske dronning Elizabeth II av Storbritannia gav ham i 1991 ordenen Knight Commander of the Order of the Bath. Idet han ikke var britisk statsborger knelte han ikke for dronningen ved seremonien.
Han mottok også mange sivile utmerkelser: Father of the Year, the Vince Lombardi Award of Excellence, Living Legends fra M.S. Anderson Foundation og Ambassador of Hope and Spirit fra Hope Awards, med flere.
Død
Schwartzkopf døde 27. desember 2012, 78 år gammel, i Tampa i Florida som følge av komplikasjoner i forbindelse med lungebetennelse.
Lodger
Lodger er et David Bowie-album fra 1979. Lodger er tredje album av «Berlin-trilogien» (Low, Heroes og Lodger), og Brian Eno hadde en sentral rolle under innspillingen av albumet. Lodger ble spilt inn i Tyskland, men produsert i Sveits og New York i USA.
Albumet er regnet som mer tilgjengelig enn Low og Heroes, og inneholder ingen instrumentaler. Musikkbildet er noe lysere og mer pop-orientert, men er fortsatt et eksperimentelt.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av David Bowie og Brian Eno borsett fra der annet er angitt.
Andre utgivelser
Albumet har blitt utgitt flere ganger på CD. Både RCA, Rykodisk og EMI har gitt ut albumet. På Rykodiscs utgivelse fra 1991 fulgte det med to ekstranummer «I Pray Olé» (tidligere ikke utgitt) og en ny innspilling av «Look Back in Anger» fra 1988.
Abbas I av Persia
Abbas I (شاه عباس اول) (født 27. januar 1571?, død 19. januar 1629?) var den mest eminente herskeren av safavide-dynastiet. Han var også kjent som sjah Abbas den store (شاه عباس بزرگ). Tidlig i oktober 1588 ble han sjah av Persia ved å gjøre opprør mot sin far, Muhammed Khobabanda, og fengsle ham.
I en periode hvor Persia var preget av anarki ble han utropt til hersker av Khorasan i 1581 og fikk den persiske tronen ved hjelp av Morshed Gholi Ostajlou, som han senere drepte i juli 1589. Bestemt på å bedre lykken for sitt land, vendte han først sine bestrebelser mot de jaktende usbekene som okkuperte og trakasserte Khorasan. Etter en lang og hard kamp, fikk han tilbake Mashhad, beseiret dem i et stort slag nær Herat i 1597 og drev dem ut av sitt rike.
Han flyttet sin hovedstad fra Qazvin til Isfahan i 1592. I 1599 gjennomførte engelskmannen sir Robert Shirley en betydelig militærreform. Med sin nye hær beseiret Abbas de osmanske tyrkerne i 1603, tvang dem til å gi tilbake territoriet de hadde okkupert, inkludert Bagdad. I 1605 utvidet han sitt imperium etter en seier ved Basra forbi Eufrat. Sultan Ahmed I var tvunget til å gi fra seg Shirvan og Kurdistan i 1611. De forente hærene til tyrkerne og tatarene ble fullstendig knust nær Sultanieh i 1618 og Abbas inngikk fred på svært gunstige vilkår.
Da tyrkerne gjenopptok krigen, falt Bagdad i hans hender etter ett års beleiring i 1623. I 1622 erobret han Hormuz fra portugiserne, med hjelp fra Storbritannia, og mye av dens handel ble dirigert til byen Bandar Abbas som han hadde tatt fra portugiserne i 1615 og hadde oppkalt etter seg selv.
Sjah Abbas styre, med sine militære suksesser og effektive administrasjon, hevet Iran til en stormakt. Abbas var en dyktig diplomat og tolerant ovenfor sine kristne undersåtter i Armenia. Han sendte Shirley til Italia, Spania og England for å skape en pakt mot osmanene.
Frederiks gate 3
Frederiks gate 3 i Oslo er en del av sentrumsbygningene i Universitetet i Oslo.
Abbas I av Persia
Handelen med vesten og industrien vokste. Isfahan ble et senter for safavidenes arkitektoniske bedrifter, med moskéene Masjed-e Sheykh Lotfollah og andre monumenter som Ali Qapu, Chehel Sotoun-palasset og Meydan-e Shah. Hans maleatelierer (av Isfahan-skolen etablert under hans beskyttelse) skapte noen av den fineste kunsten i den moderne historien til Persia av malere som Reza Abbasi, Muhammed Qasim og andre.
Frederiks gate 3
Bygningen ble oppført i 1873 etter tegninger av Georg Andreas Bull. Den var bygget som kjemisk-metallurgiske laboratorier for Universitetet, og offisielt navn er fortsatt Domus Chemica. Etter at kjemisk institutt flyttet til Blindern i 1930 ble den sete for Statens institutt for hvalforskning. Fra 1939 ble den overtatt av Universitetets Oldsaksamling. Bygningen ble fredet i 2014.
Abbas I av Persia
Til tros for de asketiske røttene til safavide-dynastiet og de religiøse ordrene som la begrensninger på nytelser som var lovlige for den trofaste, viser kunsten til sjah Abbas sin tid en viss lettelse på disse begrensningene. Historikeren James Saslow tolker portrettet av Muhammed Qasim som viser at tabuet til muslimene mot vin, i tillegg til det mot mannlig intimitet, «var mer gjennomført i teori enn i praksis.»
Frederiks gate 3
Medaljongene på utsiden er utført av Olaf Glosimodt.
Abbas I av Persia
Samtidige europeiske observatører ved sjahens hoff reflekterte noe av det samme på dominerende skikker. Blant dem var Thomas Herbert, den nitten år gamle sekretæren til den britiske ambassadøren, som senere fortalte at han så «ganymede-gutter i vester av gull, rikt prydede turbaner, og tilsvarende sandaler, med sitt krøllede skulderlange hår, med rullende øyne og pudrede kinn.»
Qvale Mangusta
Qvale Mangusta er en sportsbil produsert av den italienske bilprodusenten Qvale. Den ble produsert mellom 2000 og 2002, og var utstyrt med en 4.6-liters Ford-motor med 320 hestekrefter. Modellen er designet av Marcello Gandini, og navnet «Mangusta» er hentet fra sportsbilen De Tomaso Mangusta.
Historie
Mangusta ble opprinnelig utviklet som en ny modell for De Tomaso, i et samarbeid mellom De Tomaso og Qvale. Modellen hadde opprinnelig navnet Biguá, men ble omdøpt til Mangusta før produksjonen startet. Så snart de første eksemplarene var bygget tok samarbeidet mellom De Tomaso og Qvale slutt, Qvale tok over produksjonen og gav bilen navnet Qvale Mangusta.
Oslo Bispeborg
Oslo Bispeborg var den opprinnelige bispegården i Oslo. Borgen ble grunnlagt på begynnelsen av 1200-tallet av Bisp Nikolas Arnesson, og utvidet utover 1300-tallet. Borgen ble bygget i stein rundt en bispegård i tre etablert i begynnelsen av 1100-tallet. Et ferdig, lukket forsvarsanlegg ble bispeborgen antakeligvis ikke før ut på 1300-tallet.
Borgen befant seg i Gamlebyen på nordsiden av Oslo torg/Bispegata. Den bestod av steinhus, omringet av høye murer og et tårn. Fra tårnet (kastellet) gikk en takoverbygget bro (drombegang) over til Halvardskatedralen. Sammen med Hallvardskatedralen var bispeborgen det daværende Oslos viktigste geistlige anlegg. Borgen var i tillegg et politisk tyngdepunkt: Den første unionsavtalen mellom Norge og Sverige ble undertegnet i bispeborgen, rett etter Håkon Vs død i 1319.
Borgen ble skadet i 1523 ved svenskenes angrep. Etter reformasjonen i 1537 ble store deler av borgen revet, og i 1554 flyttet biskopen over til østfløyen i det nedlagte Olavsklosteret, som senere ble Oslo bispegård. I 1579 lot borgermester Christen Mule oppføre en renessansebygning på stedet. Her ble kong James (Jakob) VI av Skottland og prinsesse Anna av Danmark viet 23. november i 1589. Etter en brann i 1722 ble den nåværende Oslo ladegård bygget over kjellermuren av Mules gård i 1725.
Martin Adler
Martin Adler (født 30. oktober 1958, død 23. juni 2006) var en svensk journalist og kameramann. Under et oppdrag for britiske Channel 4 i Mogadishu i Somalia ble han skutt ned og drept mens han dekket en islamistisk demonstrasjon.
Adler ble født i Stockholm av svensk-britiske foreldre. Som journalist dekket han først og fremst konfliktområder, og hadde erfaring fra blant annet El Salvador, Rwanda, Kongo, Angola, Sierra Leone, Liberia, Tsjetsjenia, Bosnia, Afghanistan, Sri Lanka, Kashmir, Burundi, Sudan, Eritrea og Irak. Han hadde også tidligere vært på oppdrag i Somalia.
I 2001 ble han tildelt Amnesty Internationals mediepris i nyhetskategorien for sin dekning av kidnapping og salg av kvinner i Kina. Samme år fikk han sølvprisen for undersøkende journalistikk ved New York TV Festival, og i 2004 Rory Peck-prisen for On Patrol with Charlie Company in Iraq.
Det fatale skuddet den 23. juni 2006 ble antagelig avfyrt på nært hold. Adler ble truffet i brystet, og døde i løpet av få sekunder. Han etterlot seg kone og to barn.
Olavsklosteret i Oslo
Olavsklosteret i Oslo ble grunnlagt i 1239, da kong Håkon Håkonsson ga dominikanerne en tomt like nord for Halvardskirken. Her sto allerede Olavskirken, som var blitt bygd noen tiår tidligere. Dette skulle bli klosterkirken i det nye anlegget, og den ble bygd om for å passe til dominikanernes spesifikasjoner. Antakelig ble de første bygningene bygget i tre, og ble etter hvert erstattet med murbygninger. På begynnelsen av 1300-tallet har antakelig hele muranlegget stått ferdig.
Klosterruinene er i dag en del av Minneparken i Oslo, sammen med Hallvardskatedralen og Korskirken.
Avvikling
Ved reformasjonen ble klosteret avviklet, og steinbygningene i det gamle Oslo ble i stor grad nyttet som steinbrudd ved utbedringer av Akershus slott og festning. Bispeborgen forfalt, men deler av Olavsklosteret har tydeligvis vært bedre bygd enn vanlig, og sto nærmest intakt. På midten av 1500-tallet flyttet derfor biskopen over til østfløyen av Olavsklosteret. Her ble han boende helt opp til vår egen tid, og bispegården ble etter hvert om- og påbygd. Men tre av rommene i første etasje er bevart, og er de eneste stående bygningselementer som er igjen fra det gamle Oslo.
Arkeologiske undersøkelser
I 1836 hadde Abraham Spenning hørt at det skulle finnes en underjordisk gang mellom bispegården og Halvardskirken. Han forsøkte å grave for å finne den, men fant bare svære murfundamenter. Riksarkivar Christian Lange koplet Spennings opplysninger med det man visste om Olavsklosteret, og antok ganske riktig at disse murene hadde en tilknytning til dette. Spennings graving ble fulgt opp av Nicolay Nicolaysen. Han fikk lov til å åpne en del mindre felt i bispegårdens hage, og kunne ut fra dem skissere en grunnplan for klosteret.
På begynnelsen av 1920-tallet begynte NSB arbeider med to tunneler gjennom Gamlebyen. I forkant av dette ble det organisert arkeologiske undersøkelser ledet av Gerhard Fischer. Deler av klosteret ble gravd ut og senere rekonstruert. I 1928 bekostet Oslo kommune en utgravning i klosteret, senere ble det flere mindre utgravninger fram til 1967. Først da var hele klosteret fullstendig undersøkt.
Kulturminne
Olavsklosteret er et kulturminne og har nummer 22323 i Riksantikvarens kulturminnebase.
Jaime Sabines
Jaime Sabines (født 25. mars 1926 i Tuxtla Gutiérrez i Chiapas i Mexico, død 19. mars 1999) var en meksikansk lyriker og forfatter. Hans forfatterskap har nedtegnet erfaringene til folk flest i steder som på gaten, sykehuset og idrettsarenaen. Han var også politiker.
Liv og virke
Jaime Sabines Gutiérrez var av delvis libanesisk opphav.
Før Sabines viet seg til litteratur tilbrakte han tre år med å studere medisin før han begynte å skrive skjønnlitteratur. Han studerte ved Universidad Nacional Autónoma de México (UNAM). I tillegg til hans litterære virksomhet, deltok han i politikken og ble en føderal stedfortreder for distriktet Chiapas fra 1976 til 1979. Sabines skrev hele ti bind med poesi, og hans litterære arbeider har blitt oversatt til mer enn tolv språk. Sabines ble tildelt Chiapas-prisen (1979), Xavier Villaurrutia-prisen (1972) og Elias Sourasky-prisen (1982). En samling av hans arbeider, Nuevo recuento de poemas, ble utgitt av forlaget Joaquín Mortiz i 1977. Han er hovedsakelig lest på spansk, men en del av hans poesi er blitt oversatt til blant annet engelsk. En del av hans kjærlighetsdikt ble oversatt av Colin Carberry som Love Poems: Poetry by Jaime Sabines (2011, Biblioasis).
European-African-Middle Eastern Campaign Medal
European-African-Middle Eastern Campaign Medal er en militær dekorasjon som ble tildelt medlemmer av USAs væpnede styrker. Den ble først opprettet den 6. november 1942 av Executive Order 9265 som ble utstedt av daværende president Franklin D. Roosevelt.
Dekorasjonen var ment for å anerkjenne medlemmer av den amerikanske hæren som hadde utført sin militærtjeneste enten i Europa, Nord-Afrika eller i Midtøsten mellom i løpet av den andre verdenskrig fra 7. desember 1941 og frem til 2. mars 1946.
Ludvig XV av Frankrike
Ludvig XV (født 15. februar 1710 på slottet i Versailles, død 10. mai 1774) var konge av Frankrike fra 1715 til sin død.
Sotglassvinge
Sotglassvinge (Paranthrene tabaniformis) er en sommerfugl som tilhører familien glassvinger (Sesiidae). Den er funnet på Sørlandet og det sørligste Østlandet i Norge.
Ludvig XV av Frankrike
Han var sønnesønnssønn av sin forgjenger Ludvig XIV. Han var sønn av Ludvig, hertug av Burgund (Le petit Dauphin), som igjen var sønn av Ludvig, Dauphin av Frankrike. Hans far, hans farfar og hans eldre bror Ludvig, hertug av Bretagne, hadde dødd av helsemessige årsaker i løpet av regjeringstiden til Ludvig XIV. Derfor gikk arven i henhold til kongens ønske til ham.
Ludvig XV var fem år da han ble gjort til konge, og ble fram til sin 13-årsdag 15. februar 1723 assistert av sin fetter som Régence, hertug Filip II av Orléans.
Sotglassvinge
Utbredelse
Den er utbredt i det meste av den palearktiske sone: Nord-Afrika, Europa og Asia øst til Øst-Sibir og Japan, sørover til det nordlige India. I Norge forekommer den på Sørlandet og Østlandet nord til den sørlige delen av Hedmark, men den er regnet for lokal og sjelden. Det er trolig at den er mye oversett, i likhet med mange andre glassvinger.
Ludvig XV av Frankrike
I alt regjerte han i 59 år, og moderne historikere tolker dette som at han stod for et klokt styre. Men hans regjeringtid ble likevel preget av ulike forhold, blant annet forholdet til elskerinnen Madame de Pompadour som svekket hans egen makt og som undergravde kongedømmet. Selv om han var lojal mot monarkiets ritualer og systemer, trakk han seg etter hvert unna og levde et mer privat liv med madame de Pompadour. Dette ble også problematisk da hun bodde i umiddelbar nærhet til resten av den kongelige familien.
Videre overlot han en rekke politiske beslutninger til den beleste og velorienterte madame de Pompadour, som han hadde stor tillit til.
Som troende katolikk unngikk Ludvig å motta skriftemålets sakrament, siden han visste at han da ville ha fått beskjed om å bryte forholdet til henne. Dette gjorde at han heller ikke kunne motta eukaristien og av den grunn ikke delta i de kongelige pliktene i tilknytning til blant annet påsken, og dette skapte folkelige reaksjoner. Ved sin død var han en upopulær konge.
Alistair MacLean
Alistair Stuart MacLean (født 28. april 1922 i Glasgow, død 2. februar 1987 i München) var en britisk forfatter.
Han ble født i Glasgow i Lanarkshire i Skottland, og var sønnen til en skotsk prest. Han vokste opp i det skotske høylandet og gikk på skole ved Hillhead High School i Glasgow. I 1941 gikk han som 18-åring inn i Royal Navy og tjenestegjorde i to og et halvt år som torpedomann på en krysser. Hans opplevelser i de arktiske konvoiene skulle gi verdifullt materiale til flere av bøkene hans, blant annet «Ulysses», der handlingen er lagt til en krysser på vei til Murmansk.
Etter krigen tok han en grad i engelsk litteratur ved University of Glasgow og begynte å arbeide som lærer. På fritiden begynte han nå å skrive. Tidlig i 1954 ble korthistorien «The Cruise of the Golden Girl» trykket i Blackwood's Magazine og i mars samme år fikk MacLean en pris for «The Dileas» i en konkurranse arrangert av Glasgow Herald.
Verker
Bøker av andre forfattere basert på MacLeans manuskripter
Manus for film
Andre filmer
Guangyuan Lu
Guangyuan Lu (tradisjonell kinesisk: 廣元路, forenklet kinesisk: 广元路, pinyin: Guǎngyuán Lù, shanghainesisk: [guɑ̃³⁴ɦyø²³lu²³], engelsk: Guangyuan Road, norsk: Guangyuangaten), går fra Hongqiao Lu mot øst, krysser Huashan Lu før den ender ved krysset av Wanping Lu ved nordspissen av Xujiahui-parken og Hengshan Picardie Hotel. Guangyuangaten er ikke lang, knapt halvannen kilometer lang, men gaten er betydningsfull: Sammen med Huashan Lu mot vest, Wanping Lu mot øst og Huaihai Lu mot nord markerer Guangyuangaten sørkanten av en kvadrant der mange av boligkompleksene til Kinas avgåtte statsledere befinner seg, blant andre antas Jiang Zemin å tilbringe pensjonisttilværelsen her. Innenfor denne kvadranten kreves det sikkerhetsklarering for å kunne kjøpe hus eller bosette seg og politi og militære patruljer er mer synlig i gatebildet enn ellers i Shanghai.
Temporary International Presence in Hebron
Temporary International Presence in Hebron, forkortet TIPH, var en internasjonal innretning med sivile observatører som overvåket situasjonen i byen Hebron på den israelskokkuperte Vestbredden. Observatørgruppen skulle fremme stabilitet i byen og bidra til at det ble gjenetablert normalt samfunnsliv og økonomisk liv etter massakren i 1994 og den uro som fulgte i dens kjølvann. Med to kortere avbrudd (innledningsvis og under Muhammedkarikatururoen) pågikk engasjementet i tyve år. TIPHs mandat ble ensidig avsluttet av Israel i januar 2019.
Bakgrunn, grunnleggelse
Bakgrunnen for opprettelsen av TIPH var massakren i Hebron den 25. februar 1994. Dette var et massemord utført av en den den amerikanske israelske bosetteren Baruch Goldstein. Da han tjenestegjorde som lege i den israelske hæren ble kan kjent for sine uttalelser om å nekte å behandle ikke-jøder, også de som tjenestegjorde i den israelske hæren; han hadde også bånd til jødisk ekstremisme. Han kastet en håndgranat inn blant de bedende og skjøt og drepte 29 palestinere og såret 125 andre, voksne og barn, forsamlet til fajr i Abrahamsmoskéen i den jødiske høytiden Purim. Den jødiske høytiden overlappet det året med den muslimske fasteperioden Ramadan.
Goldstein var ikledt sin reserveoffisers militæruniform og bærende på sin IMI Galil assault rifle da han kom til helligdommen som kombinerer både en jødisk del (Makpelahulen) og en moské; vaktene tok det for gitt at den jødiske offiseren var i aktiv tjeneste aktet å gå til den jødiske delen for å be. Det hele pågikk til at han ble overmannet og drept.
Palestinske protester brøt ut umiddelbart, og den påfølgende uken ble 25 palestinere drept (av israelske soldater), så vel som fem israelere. Israelske myndigheter innførte da et to ukers portforbud for Hebrons 120.000 palestinere. De 400 jødiske bosetterne i H2-delen av byen fikk bevege seg fritt omkring.
Det ble snart innsett at hærens umiddelbare reaksjon, Goldsteins militære tilknytning, hans kjente ekstremisme, og det at hans bosted var i den nærmeste israelske bosetningen, Kiryat Arba, bidro til at den israelske hæren ikke kunne påregne å kunne roe gemyttene, men at deres åsyn snarere kunne virke opphissende.
Representanter for PLO og Israel inngikk den 31. mars 1994 en avtale med Italia, Sveits, Sverige, Tyrkia, Danmark og Norge som gikk ut på at støttepersonell og observatører fra et midlertidig nærvær i byen skulle stilles til disposisjon. Den 8. mai 1994 var den første TIPH-misjonen på plass, ledet av politimannen Kjell Johansen, med observatører fra Norge, Danmark og Italia.
Videre historie
Etter mandatets utløp etter tre måneder ble det i første omgang ikke forlenget.
Den 28. september 1995 ble Oslo 2-avtalen undertegnet. Den forutsatte nytt internasjonalt nærvær i Hebron. Etter at den israelske hær hadde trukket seg delvis tilbake, kom det et rent norsk TIPH-team den 29. april 1996.
Den 1. februar 1997 begynte så den egentlige TIPH-observasjonstjeneste. Koordineringen ble et norsk ansvar; i avtalen stod det at sjefen skulle være norsk. Danmark hadde i mellomtiden trukket seg. Oppdraget ble forlenget hver sjette måned. Observatørenes rapporter, gjerne med fotografier av situasjoner, gikk til observatørenes herkomstland, til Israel. og til Den palestinske selvstyremyndigheten. De ble ikke offentliggjort. Utvalgt for oppdraget var egnede personer - ofte politifolk - fra de sendende land, og man ønsket også arabisk- eller hebraisk-talende akademikere med Midtøsten som spesialfelt. Deres oppgave er «å vise en synlig tilstedeværelse». Det gjør de ved å patruljere i byens gater, spesielt i potensielle uro-områder som Qurtubaskolen, Tel Rumeida og Hebrons gamleby. Styrken bestod av omlag 60 menn og kvinner. Den hadde frivillig/selvpålagt valgt å være en ubevæpnet misjon.
Observatørene skulle dokumentere og melde om overtredelser om avtalene som gjaldt i Hebrons soner H1 ogd H2. Det ble observert ved patruljering til fots og med kjøretøy. Aktiv inngripen var ikke forutsatt. Dermed fikk ikke TIPH særlig høy anseelse fra noen av partene. Det oppstod lokalt en forhånende utlegning av forkortelsen TIPH - «Two Impotents Patrolling Hebron».
Gitt den situasjon som rådet i deres patruljeområde innebar det at de også observerte det hundretalls israelske settlere som hadde etablert seg i brennpunkter nær helligdommen og hvis områdeutvidelser var til fortrengsel for den palestinske opprinnelige befolkning som fikk både normal næringsutøvelse og bevegelsesfrihet sterkt innskrenket. Deres nærvær var klart konfliktdempende, men deres tilsynes maktesløshet bidro ikke til alment høy anseelse.
Observatørene patruljerte hovedsakelig i den eldre del av byen som var under Israels militærkontroll, det eldgamle historiske sentrum (med kasbahen) med den jødiske og muslimske helligdommen. De palestinske selvstyremyndigheter utøvde sin myndighet de mer moderne 80 % av Hebron utenfor dette.
Etterhvert kom danskene tilbake til TIPH. I 2009 var det 64 observatører; av dem var det 20 nordmenn – den største gruppen, sammen med ti svensker, ti dansker, tolv italienere, fem sveitsere og syv fra Tyrkia.
Den 26. mars 2002, under den andre intifada, ble de to observatørene Catherine Berruex og Turgut Cengiz Toytunç drept og en tredje såret sa deres bil ble beskutt på en vei nær Halhul. Den sårede observatøren sa at han som skjøt var i palestinsk politiuniform, og fortsatte å skyte etter at observatørene sa de var fra TIPH. TIPH-bilen var merket med store TIPH-stickers, som lokalbefolkningen var vel kjent med. En israelsk militærdomstol domfelte i september 2003 en palestinsk mann for mordene, og israelske myndigheter sa at det hadde vært tre som samarbeidet om angrepet.
I februar 2006 evakuerte TIPH-staben sine kontorer etter at hundrevis av palestinske skoleungdommer hadde kastet steiner og knust bilruter. Dette var del av etterspillet i Midtøsten etter publikasjonen av Muhammedkarikaturene i Danmark og Norge. TIPH begynte å gjenoppta sine oppgaver i april 2006.