cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Olai Skulerud
Olai Skulerud (født 12. august 1881 i Porsgrunn, død 10. september 1963) var en norsk dialektforsker, og professor ved Bergens Museum / Universitetet i Bergen.
Skulerud ble cand.philol. i 1906 og dr.philos. i 1918 på avhandlingen Telemaalet i umriss. Han var lærer ved høyere skoler i Oslo 1907-26, universitetsstipendiat 1911-1918 og statsstipendiat i austlandsk målføregransking 1918-1934 og 1935-39. Han var førstearkivar ved Norsk Målførearkiv 1939-43. Fra 1943 var han professor i vestlandsk målføregransking ved Bergens Museum, som etterhvert ble til Universitetet i Bergen til 1951.
Hans publiserte arbeider er for en stor del studier av dialektene i enkeltbygder.
Aram Khatsjaturjan
Aram Iljitsj Khatsjaturjan (født, død 1. mai 1978) var en sovjetisk komponist av armensk herkomst.
Stavemåte
Den norske varianten Khatsjaturjan baserer seg på den kyrilliske transkripsjonen av det armenske navnet. På engelsk transkriberes det Khachaturian eller Khachaturyan, på tysk Chatschaturjan. I vitenskapelige artikler og databaser brukes av og til Hačaturjan eller Chačaturjan.
Skole og studier
Gjennom skolegang kom Khatsjaturjan i kontakt med forskjellige musikkaktiviteter. På kostskole lærte han seg å lese noter og på handelsskolen spilte han horn i studentkorpset. Likevel søkte han seg til biologistudiet ved universitetet i Moskva, i tråd med foreldrenes ønsker.
Møtet med Moskva skulle gi Khatsjaturjan nye og sterke kulturelle impulser. Broren Suren Khatsjaturov var en profilert person innenfor Moskvas teatermiljø og tok ham med til prøver og forestillinger. Konserttilbudet var av et annet format enn i Tbilisi, og oppdagelsen av den klassiske musikktradisjonen forbløffet og trollbandt Khatsjaturjan.
I 1922 bestemte han seg for å søke opptak ved Gnesin musikkskole. Han kom ikke inn på sitt førsteønske, klaver, men ble tilbudt en plass i celloklassen til Jevgenija F. Gnesina. Utfra det faktum at Khatsjaturjan ikke hadde formell musikalsk trening, var dette en høyst uvanlig avgjørelse. Han takket ja til plassen og skulle med tiden vise seg å bli en habil utøver på instrumentet.
Imidlertid var det kontakten med skolens komposisjonslærer Mikhail Gnesin som skulle bli utslagsgivende for hans karrierevalg. Med sin grunnleggende interesse for å eksperimentere og improvisere fikk Khatsjaturjan øynene opp for komposisjonsfaget. I 1925 fikk han samtykke til å bli overflyttet til Gnesins komposisjonsklasse. Gnesin ble raskt klar over sin elevs iboende kvaliteter og omtalte ham som en «uslepen diamant». Han oppmuntret Khatsjaturjans trang til å bruke sin kulturelle bakgrunn i komposisjonsarbeidet, og tøylet ham samtidig til å mestre hevdvunne satsteknikker. Fremgangen var strålende. På Gnesins anbefaling søkte han og kom inn på komposisjonsstudiet ved konservatoriet i Moskva i 1929. Etter ett år kom han inn i Nikolaj Mjaskovskijs komposisjonsklasse. Resultatet av disse studiene ble hans første symfoni, det første verk noensinne som kombinerer symfoniske prinsipper med transkaukasisk folkemusikk. Symfonien ble en suksess ved uroppføringen og Khatsjaturjan mottok sitt diplom med æresbevisning.
Karriere
I årene som fulgte kom det flere større verker fra Khatsjaturjans hånd som oppnådde internasjonal suksess, først og fremst hans klaverkonsert (1936), fiolinkonsert (1940), balletten Gajané (1942/43), ''2. symfoni (1943/44) og cellokonsert'' (1946). Samtlige verker viderefører den folkloristiske linjen fra første symfoni.
Gradvis ble imidlertid fokus rettet mer mot administrativt arbeide. De sovjetiske makthaveres stadig hardere linje overfor kulturlivet, særlig i årene 1946-48, kan ha vært en grunn til det. I mange år var Khatsjaturjan formann i den sovjetiske komponistforeningen, noe som medførte mindre tid til komponering. Senere kom han til å tilbringe stadig mer tid på reisefot verden rundt for å dirigere sine egne verker. Men i denne tiden oppnådde han også en av sine største suksesser ved oppføringen av balletten Spartakus (1954).
I Khatsjaturjans sene verker er det tendenser til et dristigere tonespråk, som i klaversonate (1961). Men med sin oppriktige tro på sosialrealismens idé vek han aldri langt fra prinsippet om at musikk skal være forankret i det nasjonale og folkelige.
Lakkarbeider
Lakkarbeider er et begrep som favner flere tusen år gamle kunst- og kunsthåndverkstradisjoner særlig i Kina men også i andre asiatiske eller østasiatiske land.
Den lakk som benyttes, stammer fra saften fra lakktreet (Rhus verniciflua, synonym: Toxicodendron vernicifluum) som vokser i det sørlige Kina. Den tykke harpiksen fra treet er glinsende. Den beskytter de treoverflater som det appliseres på mot fukt og treormer.
Lakken (kinesisk: qi) tappes om sommeren fra rundt ti år gamle lakktrær. Saften er svært giftig. Etter tappingen dør treet, skjønt gir næring for nye skudd som raskt vokser frem.
Litteratur
Lackschnitzerei
Kampene ved Kvam
Kampene ved Kvam, også omtalt som Slaget om Kvam, var kampene mellom på den ene siden norske styrker fra 2. divisjon og britiske styrker fra North Western Expeditionary Force som holdt Kvam og på den andre siden den tyske invasjonsstyrken som kom opp Gudbrandsdalen. Kampene pågikk 25. og 26. april 1940 etter at tyske styrker hadde invadert Norge og britiske styrker hadde gått i land for å støtte det norske forsvaret.
Kvamsporten, der veien går i en fjellskjæring nedenfor Kvam, ble forsøkt sprengt for å hindre tysk fremrykning. Det tyske angrepet begynte kl 11.30 torsdag 25. april. Det var britiske posisjoner på Viksøya (på kartet kalt Storøya) i Lågen (med skuddfelt mot veien) og i bakkene ovenfor veien og jernbanen. De tyske styrkene disponerte seks pansrede kjøretøy og en bevæpnet kommandovogn.
Britene mistet 89 mann den første dagen ifølge Tamelander og Zetterling, mens fire tyske soldater ble drept. Midt på dagen 26. april angrep de tyske styrkene sentrum og kl 13.00 kjørte to tyske panservogner inn i sentrum, disse ble nøytralisert av britisk beskytning og sperret en stund for fremrykning av andre kjøretøy. De britiske styrkene trakk seg tilbake på kvelden, blant annet på grunn av at tyske styrker hadde satt fyr på skogen. Det ble opp rettet en ny forsvarstilling ved Kjørem. Etter at tyske styrker hadde nedkjempet forsvaret rykket de raskt videre mot Otta (28. april; 31 briter drept og gravlagt ved Nord-Sel kirke) og Dombås (30. april).
De britiske ledelsen oppga forsvaret av Sør-Norge 28. april.
Olaf Olafsen
Olaf Olafsen (født 3. september 1843, død 8. februar 1932) var en norsk prest, fruktbonde, skribent og historiker.
Olafsen var lærersønn, tok lærerskole i 1864 og ble cand.theol. i 1873. Han drev folkehøgskole på Veøy i 1874, var amtsskolelærer i Romedal 1876, sogneprest i Eid fra 1877, på Byneset fra 1883 og i Ullensvang 1889-1913. I Olafsens tid ble prestegården i Ullensvang et senter for hagebruk og fruktdyrking i Hardanger.
Hans interesser og forfatterskap hadde fire retninger: hagebruk, biografi/kulturhistorie, lokal- og bygdehistorie og sist flere bøker om allmenninger og utmarkstradisjoner, dette som medlem av Høyfjellskommisjonen. Han ble statsstipendiat i 1917, som pensjonist. Den posthume selvbiografien Mit liv gjenoplevet i mindet utkom i 1947.
Anna Löwenstein
Anna Löwenstein (født 1951 i Storbritannia) er en internasjonalt kjent esperantist. Hun arbeidet for Det internasjonale esperantoforbund (UEA) fra 1977 til 1981. Under navnet Anna Brennan var hun grunnlegger og redaktør for tidsskriftet Sekso kaj egaleco 1979–1988, og redaktør for den lette delen av Kontakto 1983–1986. Hun har skrevet noe faglitteratur, og to romaner. Den mest kjente er The Stone City, som først ble utgitt på engelsk, og deretter på esperanto. Hun har skrevet utallige artikler, og hun oversetter også.
Hun er gift med Renato Corsetti, tidligere president for World Esperanto Association. Hun er medlem av Esperantoakademiet. I 2019 ble hun kåret til «Årets esperantist»
Brentwood (Essex)
Brentwood er en by i Essex i østlige England. Den har gitt navn til og er administrasjonssenter for distriktet Brentwood, og ligger innenfor Londons pendlerbelte, 32 km nordøst for Charing Cross og like ved ringveien M25. I henhold folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning på 49 463 innbyggere.
Vanlig solflue
Vanlig solflue (Helophilus pendulus) er en middelstor flue som tilhører familien blomsterfluene. Den finnes over hele landet, men er svært vanlig i hele Sør-Norge.
Brentwood (Essex)
Det er en typisk forstad til London, med et lite handleområde og en hovedgate, men til tross for den lille størrelsen er det ekspanderende. Utenfor sentrum har boligområder spredd seg ut i det som tidligere var landsbygd og skogområder. Byen er kjent for privatskolen Brentwood School. En rekke selskaper holder til på industriområder i byen.
Vanlig solflue
Utseende
Vanlig solflue er en middelsstor, gul og svart flue, 10-13 millimeter lang. På ryggsiden av forkroppens overside går fire tydelige parallelle gule striper. Bakkroppen har mønster i gult og svart, med store gule sideflekker.
Brentwood (Essex)
Vennskapsbyer
Brentwood har følgende vennskapsbyer:
Vanlig solflue
Utseende
Vanlig solflue kan skilles fra de andre artene solblomsterfluer, blant annet ved fargen på det bakerste låret (femora). Mer enn halvparten av den ytterste delen er gul-orange. (se bilde) Ansiktet er gult. Scutellum er rødbrunt.
Brentwood (Essex)
Vennskapsbyer
Den har også et forhold til den amerikanske byen Brentwood i Tennessee grunnet felles historie.
Vanlig solflue
Levevis
Den voksne (imago) fluen flyr helst i områder nær vann. Men den kan påtreffes i hager og særlig på gress- og blomsterenger. Den besøker blomster eller sitter og soler seg.
Larvene lever i bunnslammet, på bunnen av ferskvann.
Systematisk inndeling
Slekten Helophilus omfatter bare seks norske arter.
Fiat 850
Fiat 850 er en liten, bakhjulsdreven personbil fra den italienske bilprodusenten Fiat, som ble produsert mellom 1964 og 1973.
Fiat 850 var en videreutvikling av den populære Fiat 600. Det interne kodenavnet for Fiat 600 under utviklingen var «Project 100», og dermed ble kodenavnet for 850-prosjektet «100G», «G» for det italienske ordet Grande, som betyr «stor». Motoren i 850 var basert på den samme som Fiat 600, men fikk et økt sylindervolum (til 843 cm³). 850 ble levert i to utgaver, «normale» som var standardutgaven med 34 hestekrefter, og «super», som hadde 37 hestekrefter. Toppfarten var omkring 125 km/t.
Fiat 850 Coupé
Coupé-modellen ble første gang presentert på bilutstillingen i Genève i 1965, og hadde den opprinnelige 843 cm³-motoren, denne gangen med 47 hestekrefter. Toppfarten var 135 km/t.
Fiat 850 Spider
Samtidig som introduksjonen av coupémodellen viste Fiat også en cabriolet-utgave, Spider, med 49 hestekrefter og en toppfart på 145 km/t. Karosseriet var designet og bygget av italienske Bertone.
Fiat 850 Special
850 Special var en oppdatert utgave av 850 sedan, som ble lansert i 1968. Den hadde samme motor som 850 Coupé, med 47 hestekrefter, og var utstyrt med skivebremser foran, sportsratt og annet interiør.
Ansiktsløftninger
I 1968 fikk Spider og Coupé en oppdatering, med sterkere motor (903 cm³, 52 hestekrefter). Modellene ble heretter kalt Sport Spider og Sport Coupé. Sport Spiders karosseri var det samme som før, men med oppdatert front. Hovedlyktene fikk plass i skjermene, og blinklysene ble plassert under støtfangeren. Samme år ble også flere spesialutgaver av Spider lansert, Racer med metalltak, og Berlinetta, en cabriolet med avtagbar hardtop.
Produksjonsstans
Produksjonen av Coupé ble stanset i 1971, sedan i 1972 og Spider i 1973, etter et salg på omkring 2.3 millioner eksemplarer sammenlagt. Under navnet SEAT 850 ble modellen produsert noe lenger i Spania, også i en firedørs variant. Etterfølgeren Fiat 127 ble lansert i 1971.
Fiat 850 ble også produsert under navnet Pirin-Fiat i Bulgaria mellom 1967 og 1971.
Heinrich Angst
Angst ble olympisk mester i bobsleigh under Vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Han var med på det sveitsiske laget som vant firerbob foran Italia og USA. De andre på laget var Gottfried Diener, Robert Alt og Franz Kapus. Han er bror til bobkjøreren Max Angst.
Orografisk nedbør
Når vanndampen går over til regn (kondenseres), frigjøres en del varme, så lufta blir ikke så mye avkjølt på vei oppover som høydeforskjellen skulle tilsi. Når den samme luftmassen går ned igjen på andre siden av fjellet, er den tørr. Da blir den varmere grunnet friksjon mot andre molekyler og mindre trykk. Da skapes det en fønvind og skyene løses opp sammen med pent vær.
Seneca den eldre
Hans tria nomina er noe uklart, men uansett er navnet Marcus en antakelse som ble gjort av humanisten Raffaello Maffei senere. I løpet av et lengre opphold ved to anledninger i Roma deltok han på forelesningene til berømte talere og retorikere for å bli forberedt for en offisiell karriere som advokat. Han forbilde var Cicero, og Seneca selv mislikte de overpyntete og overlessede talene i sin samtid.
I løpet av borgerkrigen lå hans sympatier, som de fleste fra hans hjemsted, hos Pompeius. Hans sønn og sønnesønn (poeten Lucanus) hadde de samme politiske sympatier. Med sin hustru Helvia av Córdoba hadde han tre sønner: L. Annaeus Novatus, adoptert av hans fars venn, retorikeren Junius Gallio, og således kalt L. Junius Gallio; L. Annæus Seneca filosofen, vanligvis kjent som Seneca den yngre, og Annæus Mela, far til poeten Lucanus.
Da Seneca døde var hans sønn forvist av Claudius (41; Seneca, ad Helviam, ii. 4) og de siste referanser til hans skrifter er til tiden umiddelbart etter at Tiberius døde. Han døde selv omtrent år 39 e.Kr.
På ønske fra sine sønner forberedte han som gammel mann, det ble sagt fra hukommelsen, en undervisningssamling bestående av ulike temaer og disses behandling av greske og romerske talere. Temaene ble arrangert i ti bøker etter Controversiæ (tenkte juridiske saker) og hvor 74 temaer ble diskutert, hva retorikerne mente om hver av disse sett fra ulike synsvinkler, deretter deres skillelinjer i hver sak i ulike enkeltspørsmål (divisio), og avslutningsvis, virkemidlene for å få svart til å se hvitt ut og formildende urettferdighet (colores).
Hver bok hadde en innledning hvor de enkelte retorikernes egenskaper ble diskutert på livlig måte. Verket er ikke fullstendig, men hullene kan til en viss grad bli fylt ved hjelp av et sammendrag som ble gjort på 300- eller 400-tallet for bruk i undervisningen. De romantiske elementene ble nyttiggjort med en samling anekdoter og fortellinger kalt Gesta Romanorum. For Bøkene I, II, VII, IX, og X har vi beholdt den opprinnelige og sammendrag, og for de gjenstående må vi støtte oss til sammendrag og utdrag alene. Selv ved hjelp av de siste er kun syv av forordene tilgjengelige.
Controversiæ ble supplert med Suasoriæ (øvelser i formanende eller rådgivende talekunst), hvor spørsmålet er diskutert om hvor enkelte ting «bør, eller ikke bør bli gjort». Det hele danner det viktigste autoritet på historien til den samtidige taleteknikk og talekunst.
I løpet av middelalderen mente man at det var Seneca den yngre som sto bak det store retoriske verket, men ved hjelp av arbeidet som Raffaello Maffei (død 1522) og Justus Lipsius (død 1606) gjort ble det til slutt endelig tilskrevet Seneca den eldre, og ikke sønnen.
Arjen van der Kieft
Arjen van der Kieft (født 17. mai 1985) er en nederlandsk skøyteløper som har spesialisert seg på de lange distansene.
Paulina Rubio
Paulina Rubio (født Paulina Rubio Dosamantes 17. juni 1971 i Mexico by) er en meksikansk sanger og skuespiller. Hun er datter av Susana Dosamantes og Enrique Rubio. Hun har gitt ut en rekke album og spilt i flere TV-serier, i såkalte såpeserier. Den har solgt 20 millioner eksemplarer og 1 millioner digitale nedlastninger og er den mest internasjonale meksikanske sangerinne.
Biograf
Paulina Rubio ble født i Mexico by, Mexico, det første barnet til en advokat av Spansk avstamning, og en skuespillerinne fra Mexico.Rubio  har en bror, Enrique Rubio Jr. Hun var fra 1982 til 1991 med i gruppen Timbiriche.
Rubio har sammen med Christina Aguilera, Shakira og Jennifer López hatt en stor musikalsk suksess på grunn av den eksplosive interessen for latinomusikk som kom på 1990-tallet, spesielt i USA som har en stor spansktalende andel av befolkning, men også i andre deler av verden.
I 2004 ble hun presentert på Oscar-utdelingen i USA. I 2006 ble presentert i Nobelprisen. å promotere albumet «Ananda» og dro nummer tre i Finland.
Sangeren promoterer for tiden sitt album Gran City Pop som fikk platina og gull etter en uke i USA og Mexico.
Album
Studioalbum
Samlealbum
Wilhelm Conrad Röntgen
Wilhelm Conrad Röntgen (født 27. mars 1845 i Lennep som nå er del av Remscheid i Tyskland, død 10. februar 1923 i München) var en tysk fysiker og vitenskapsmann ved universitetet i Würzburg, som oppdaget det som etter ham er blitt kjent som røntgenstråler.
Han fikk Nobelprisen i fysikk i 1901.
Bakgrunn
Han ble født i en landsby litt øst for Düsseldorf, men hans mor Charlotte Constance var nederlandsk, og da Röntgen var tre år flyttet hele familien til Apeldoorn i Nederland, der han vokste opp. Han var et skolelys, men da han gikk ut fra den tekniske høyskole i Utrecht som nittenåring, fikk han dårlig karakter i ett fag – nemlig fysikk, rett og slett zeer slecht (= meget dårlig). Kort tid etter ble han utvist fra skolen etter at en medelev hadde tegnet en karikatur av en upopulær lærer på tavlen, og Röntgen ikke ville si hvem den skyldige var. Dermed var muligheten for en universitetsutdannelse utelukket, inntil en venn av familien fortalte dem at Eidgenössische Technische Hochschule i Zürich opptok studenter uten formelle papirer, såfremt de bestod en opptaksprøve. I november 1865 begynte han sine studier ved skolen.
Karriere
I 1875 ble han professor i fysikk i Hohenheim, fra 1876 i Straßburg, fra 1879 i Gießen, fra 1888 i Würzburg og endelig fra 1900 til 1920 i München.
Han beskjeftiget seg med krystallografi, termodynamikk og elektrodynamikk.
Mens han eksperimenterte med elektrisitet, oppdaget han den 8. november 1895 en ny form for stråling som han kalte X-stråler, siden de var ukjente. På engelsk kalles de fremdeles X-rays, men på noen språk, som tysk og skandinavisk, brukes betegnelsen «røntgenstråling», enda Röntgen selv ikke ønsket navnet sitt i betegnelsen for strålingen. Det hele startet med hans forskning på katodestråler, dvs. elektriske utladninger i glassrør som inneholder fortynnet gass. Også Thomas Alva Edison og Kristian Birkeland var opptatt av dette; Birkeland la grunnlaget for sine teorier om nordlys ved hjelp av slik forskning. Röntgen på sin side eksperimenterte en kveld i et mørklagt rom med et katoderør som var pakket inn i svart papp. En plate med barium platinocyanid som lå bordet ved siden av, blusset med luminescens hver gang det kom en utladning i katoderøret. Bare bly og platina var ugjennomtrengelige for de uforklarlige strålene. Röntgen la merke til at holdt han hånden sin mellom røret og platen, kunne han se håndknoklene sine. Han studerte fenomenet i syv uker hvor han både spiste og sov i laboratoriet. Så ba han sin kone Anne Bertha om å legge hånden over en fotografisk plate. Etter bestråling med katoderøret i et kvarter, så man etter fremkalling av platen Anne Berthas hånd, knoklene inni dem og de to ringene på ringfingeren hennes.
Det første røntgenrøret ble fremstilt i Stützerbach i Thüringen etter Röntgens anvisninger.
Grunnstoffet røntgenium, oppdaget lenge etter hans død, er oppkalt etter ham.
Slaget ved Adrianopel (378)
Det andre slaget ved Adrianopel (9. august 378) ble utkjempet mellom en romersk hær ledet av keiseren Valens og germanere (hovedsakelig vestgotere og østgotere, assistert av noen ikke-germanske alanere) ledet av Fritigern. Slaget fant sted ved Adrianopel (nå Edirne, Tyrkia) og endte med en overveldende seier for de germanske stammene.
Slaget var del av Goterkrigen 377–382 og er et av de viktigste i romersk historie siden det satte scenen for det endelige sammenbruddet av det vestlige Romerriket i det 5. århundre.
Bakgrunn
Goterne, ledet av Alavivus og Fritigern, ba om å få slå seg ned i Romerriket i 376 etter at de ble fortrengt av hunnernes invasjoner. Keiser Valens håpet at de ville bli jordbrukere og soldater og lot dem etablere seg i riket som foederati (allierte). Men når de først hadde kommet seg over Donau og inn i romersk territorium, førte uærligheten til provinsielle kommandanter til at nykommerne gjorde opprør etter å ha gått gjennom mange harde prøvelser. Valens ba da Gratianus, den vestlige keiseren, om forsterkninger for å bekjempe de tallrike goterne. Gratianus sendte generalen Frigerid med forsterkninger, i tillegg til lederen for sin livvakt, Richomer. I de to årene før slaget ved Adrianopel var der en rekke trefninger uten klare seierherrer.
Valens bestemte i 378 seg for å ta kontroll selv. Han forlot Antiokia og dro til Konstantinopel og beordret samtidig generalen Sebastian om å forlate Italia og Gratianus til å bringe sin betydelige styrke fra grensen ved Rhinen. På veien lyktes Sebastian i å overraske en gruppe gotere og tvang dem til å trekke seg tilbake. Imens ble Gratianus forsinket langs Rhinen hvor han vant en overlegen seier over alemannere som gav ham mye ære i hele Romerriket.
Etter at han hørte om Sebastians suksess mot goterne og om Gratianus' seier over alemannerne, var Valens mer enn klar for en egen seier. Han forlot Melanthis og dro til Adrianopel hvor han møtte Sebastians styrker. Den 6. august informerte rekognoseringstropper ham om at goterne marsjerte sørvest mot Adrianopel, rundt 20 kilometer unna. Målet for goterne var å omringe den romerske hæren som strakte seg bakover mot Adrianopel. Til tross for vanskelig underlag, nådde Valens Adrianopel hvor en leir var bygget med en grøft og en mur.
Richomer, sendt av Gratianus, hadde med seg et brev som ba Valens om å vente til forsterkninger ankom fra Gratianus før han gikk i slag. Valens offiserer anbefalte også at han ventet på Gratianus, men Valens var klar for å vinne den øverste æren og bestemte seg for å kjempe uten å vente. Valens hadde undervurdert hæren til goterne og trodde den var på rundt 10 000 krigere.
Goterne holdt også et øye med romerne, og den 8. august sendte Fritigern en utsending for å foreslå fred og en allianse i bytte mot noe romersk territorium. Sikker på at han ville vinne på grunn av sin antatte tallmessige overlegenhet, avslo Valens disse forslagene. Men hans anslag hadde ikke tatt i betraktning en betydelig del av det gotiske kavaleriet som hadde dratt for å sanke forsyninger et godt stykke unna.
Sammensetningen av den romerske hær
Valens' armé bestod av veteraner og menn som var vant med krig. Den bestod av syv legioner, blant dem Legio I Maximiana og keiserlige støttetropper, på 700 til 1000 menn hver. Kavaleriet bestod av bueskyttere med skjold og scholae (den keiserlige livvakt). Men disse representerte ikke det sterkeste punktet i hæren og ville flykte da det gotiske kavaleriet ankom. Der var også skvadroner med arabisk kavaleri, men de var mer brukbare til trefninger enn til et oppsatt slag.
En betydelig årsak til romernes nederlag var det faktum at den romerske arméens kvalitet hadde gått betydelig ned. Disiplinen var tapt på grunn av leiesoldatene og utstyrsnivået i legionen var langt fra det som det var i de 2. og 3. århundrene. Noen romerske legionærer hadde ikke engang rustning, muligens fordi det var tungt og det var viktig å kunne forflytte seg rakt i de sene legionene eller fordi disiplinen var så lav at legionærene kunne nekte å bære den tunge rustningen.
Slagets gang
Morgenen 9. august brøt Valens opp fra leiren i Adrianopel hvor han etterlot den keiserlige formuen og administrasjonen under legionenes vakt. Rekognoseringen i de foregående dagene informerte ham om lokaliseringen til den gotiske leiren nord for byen. Valens ankom der etter å ha marsjert i syv timer i vanskelig terreng.
Rundt klokka 14 ankom de romerske troppene i uorden og stod ovenfor den gotiske leiren som hadde blitt satt opp på en bakketopp. Goterne, med unntak av deres kavaleri, inntok sine posisjoner foran deres vognsirkel, innenfor denne var deres familier og eiendeler. Fritigerns mål var å forsinke romerne for å få nok tid til at kavaleriet kom tilbake. Markene var nedbrent av goterne for å forsinke og trakassere romerne med røyk, og forhandlinger begynte for å utveksle gisler. Forhandlingene irriterte de romerske soldatene kraftig, som så ut til å ha overtaket, men de gav Fritigern verdifull tid.
En avdeling romere begynte slaget uten ordrer om å gjøre det, de trodde at de ville vinne en enkel seier og var kanskje overivrige etter å hevne seg på goterne etter to år med uhindrede ødeleggelser på Balkan. De imperielle scholae til bueskytterne med skjold under kommandoen til den iberiske prinsen Bacurius angrep, men manglet støtte og ble enkelt slått tilbake. Så nådde romerne venstre flanke sirkelen til vognene, men det var for sent. Samtidig ankom det gotiske kavaleriet for å støtte infanteriet. Kavaleriet omringet de romerske styrkene som allerede var i uorden etter å ha mislyktes i det første angrepet. Romerne trakk seg tilbake til bakkens bunn hvor de ikke var i stand til å manøvrere, tynget ned av deres tunge rustning og lange skjold. Tapene, utmattelse og psykisk press førte til at den romerske arméen ble omringet. Kavaleriet fortsatte sitt angrep, og massakren fortsatte til mørket falt på.
Effektiviteten til det vestgotiske tunge kavaleriet kan ha vært betydelig forsterket av deres (ny i Europa) bruk av stigbøyler. Særlig for det tunge kavaleriet, da dette tillot bruk av tyngre våpen og ubehagelig og bulkete, men effektiv, rustning. Kavaleriet hadde nå evnen til å angripe direkte på mengder av infanteri, med andre ord sjokk-funksjon brukt av kavaleri, det var også mindre sannsynlighet for å bli kastet av hesten i det første angrepet.
Valens død og konsekvensene
I kaoset ble keiseren forlatt av sin livvakt. Noen forsøkte å hente ham, men majoriteten av kavaleriet deserterte. Hva som skjedde med Valens er ukjent, han døde antagelig anonymt på slagmarken, en beretning sier at han ble fanget i et landsbyhus i nærheten og brent.
Ifølge historikeren Ammianus Marcellinus lyktes en tredjedel av den romerske hæren i å trekke seg tilbake, men tapene var utallige. Mange offiserer, blant dem general Sebastian, ble drept i det verste romerske nederlaget siden slaget ved Cannae. Slaget var et ødeleggende slag for det senere riket. Resultatet var at kjernen i hæren til Østromerriket var ødelagt, verdifulle administratorer var døde og alle våpenfabrikkene ved Donau ble ødelagt etter slaget. Mangel på reserver til hæren førte til en rekrutteringskrise som forsterket den strategiske og moralske effekten av nederlaget.
Slaget betydde at barbarene som kjempet for eller mot romerne hadde blitt svært mektige. Krisen som begynte i 376 ble avsluttet kun gjennom forhandlinger i 382. Theodosius I, Valens etterfølger, aksepterte goterne igjen som allierte. Dette kompromisset etterlot døren på gløtt for nok et gotisk mytteri, men det er også klart at Adrianopel ikke markerte slutten på Romerriket, fordi den imperielle militære makten bare midlertidig ble forkrøplet.
Marco Elsafadi
Marco Elsafadi (født 6. desember 1976 i Tripoli i Libanon) er en norsk basketballspiller som spiller for Bønes Basketballklubb.
Marco Elsafadi er en etterspurt foredragsholder, og i 2014 vant han Mesternes Mester.
På Idrettsgallaen 2006 fikk han prisen som «Årets forbilde» for sitt engasjement for sårbar ungdom. Hans engasjement for ungdom startet i 1993, og i 2002 stiftet han New Page, som han ledet frem til 2011. For sitt arbeid i New Page fikk han utdelt Åpenhetsprisen 2007 av Mental Helse. Elsafadi har hatt flere verv i utvalg for regjeringen.
Marco Elsafadi har mottatt en rekke priser;
Marco Elsafadi har siden 1999 jobbet som klemmefremmer og kulturtolk i Bergen.
I 2015 skrev Erik Fossen boka Marco -Ildsjel og forbilde, utgitt av Vigmostad Bjørke.
I 2015 kom serien De bortførte barna på skjermen på TV-kanalen TV 2, med Marco Elsafadi som programleder. Senere har han også vært programleder for Hvem bryr seg og Brente Minner på TV 2, og for Det store spranget på NRK.
Iván Córdoba
Iván Ramiro Córdoba Sepúlveda (født 11. august 1976 i Medellín, Colombia) er en tidligere fotballspiller. Fra 1999 til 2012 spilte han for Inter i italiensk serie A. Han spilte også for det, og debuterte der mot i 1997. Han var kaptein da Colombia i 2001 vant Copa América.
Fiat Dino
Fiat Dino er en sportsbil fra den italienske bilprodusenten Fiat som ble produsert mellom 1966 og 1973. Dino var et steg mot produksjonen av Ferraris Dino, og de to modellene forveksles ofte. Fiat Dino gjorde det mulig for Ferrari å oppnå det nødvendige produksjonsantall for å homologere Alfredo Ferraris V6-motor for bruk i Formel 2-racing.
Ferrari startet sin første serie av midtmotoriserte biler i 1969, og solgte dem under merkenavnet Dino. Modellene Dino 206 GT og Dino 246 GT var utstyrt med motorer identisk med Fiat Dino, mens Dino 308 GT4 hadde en V8-motor og ble omdøpt til «Ferrari» i sitt siste år i produksjon.
Bilen var først tilgjengelig med en 2.0-liters V6-motor med 160 hestekrefter og en femtrinns manuell girkasse. Det var den første Fiat-motoren utstyrt med doble overliggende kamaksler. Denne motoren ble senere forstørret til 2.4 liter og 180 hestekrefter i 1969. I motsetning til Ferraris versjon var Fiat Dino utstyrt med bladfjærer. Ytelsene var imponerende, med 0-100 km/t på under åtte sekunder. Motoren var utstyrt med tre Weber-forgassere, og to forskjellige karosserityper var tilgjengelig; en cabriolet designet av Pininfarina, og en coupé designet av Bertone.
Lamberto Dalla Costa
Lamberto Dalla Costa (født 14. april 1920, død 29. oktober 1982) var en italiensk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Vancouver Convention Centre
Vancouver Convention Centre (også kjent som Vancouver Convention & Exhibition Centre, eller VCEC), er et konferansesenter i Vancouver, Britisk Columbia, Canada, og er et av Canadas største konferansesentre. Med åpningen av den nye West Building i 2009, har det nå 43 991 kvadratmeter med møteplasser. Senteret eies av British Columbia Pavilion Corporation, et aksjeselskap eid av myndighetene i British Columbia. Under Vinter-OL 2010 ble senteret brukt som et pressesenter.
Mikuláš Dzurinda
Mikuláš Dzurinda (født 4. februar 1955 i Spišský Štvrtok i Øst-Slovakia - da Tsjekkoslovakia) er en slovakisk politiker og statsminister i Slovakia fra 1998 til 2006. Han var fungerende president i Slovakia fra 1998 til 1999.
Kontaktlærer
En kontaktlærer er en lærer i norsk grunnskole eller videregående skole som har som tilleggsoppgave å være en form for bindeledd mellom skolen og elevenes foresatte. En kontaktlærer er ansvarlig for å ha jevnlige samtaler med foreldrene og de unge, og på den måten lage et tettere bånd og mer åpenhet mellom hjem og skole. Kontaktlæreren erstatter den tidligere klassestyreren. Lovhjemmelen for kontaktlærer finnes i opplæringslovens § 8-2.
Lomma (andre betydninger)
Lomma kan vise til:
Minnesota Public Radio
Minnesota Public Radio (MPR) er et regional public radio-nettverk i den amerikanske delstaten Minnesota. Det ble opprettet i 1967, og dekker delstaten ved hjelp av mer enn 50 FM-sendere. Hovedstudioene ligger i St. Paul. MPR er tilknyttet det landsomfattende National Public Radio-nettverket, men benytter også materiale fra Public Radio International (PRI). MPRs best kjente produksjon er det ukentlige magasinshowet A Prairie Home Companion, med Garrison Keillor som vert.
Nancy Lee
Nancy Lee er en kanadisk sportsjounalist og produsent. Hun har tidligere jobbet for CBC Sports, hvor hun var «executive director» fra 2000 til 2006. Hun gikk så over til å bli sjef for kringkastingen for Vinter-OL 2010 i Vancouver.
Bernard Lama
Bernard Pascal Maurice Lama (født 7. april 1963 er en tidligere fransk landslagsspiller i fotball og fotballtrener født på Saint-Symphorien i departementet Indre-et-Loire.
Lama var målvakt og spilte flere år i Lille og Paris Saint-Germain. Han spilte også for Brest, Lens, Metz og West Ham. Han debuterte på det 17. februar 1993 i en kamp mot, som Frankrike vant 4-0. Han spilte 44 kamper for Frankrike i perioden 1993-2000.
Han er nå trener, og var i en kort periode i 2006 landslagstrener for.
Kalundborg slott
Kalundborg slott ble sannsynligvis bygget av Valdemar Atterdag (1340–1375). Slottet besto av et femfløyet bygningskompleks omgitt av dobbelte ringmurer. Langs innersiden av den ytterste ringmuren lå også en del hus mellom de store forsvarstårnene.
Kalundborg slott var på 1300-1400-tallet et av Danmarks viktigste slott. Her samlet konger og stormenn seg til politiske forhandlinger og i krigstid var Kalundborg et viktig, militært støttepunkt.
I 1494, i kong Kong Hans' tid ble det holdt et stendermøte, hvor udelelighetsbrevet ble vedtatt 31. mai. I brevet ble det slått fast at Danmarks Rike var et fritt valgrike, hvilket vil si at landet ikke kunne stykkes ut i arvelodd. Kong Hans' mor Dorothea av Brandenburg hadde borgen som enkesete og døde her i 1495. Tycho Brahes bror, Steen Brahe var lensmann på Kalundborg i over 40 år.
Danmarks rikes arkiv ble oppbevart i det store tårnet «Folen» ca. 1400-1536. Slottet fikk så omfattende skader i svenskekrigene, at de svenske beleiringstroppene i 1659 lot byens borgere rive slottet.
De eneste synlige rester av slottet i dag er fundamenter fra «Folen» og det lille tårnet «Fars Hat» samt en del av ringmuren.
Statsfanger
En lang rekke statsfanger satt på Kalundborg slott:
Ferjesambandet Askvoll–Gjervik–Fure–Værlandet
Strekningen til Værlandet blir betjent av MF "Nordfjord 4 - 5 ganger daglig om hverdagen, hovedstrekningen Askvoll–Gjervik av MF "Davik" 18 ganger, Fure 4 ganger daglig om hverdagen.
Strekningen ble startet av Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane i 1971, men kun mellom Askvoll og Gjervik. I 1973 ble Fure lagt til som stopp mens Værlandet kom til i 1989.
Idrettens Verdipris
Idrettens Verdipris var en årlig pris delt ut av Norges Idrettsforbund til et idrettslag som hadde lyktes i å «integrere idrettens verdier».
Prisen, som ble opprettet i 2000, ble delt ut på Idrettens Etikkseminar og var på 50 000 kroner. Prisen ble siste gang delt ut i 2003.
Maurnes
Maurnes er et sted i Sortland kommune i Nordland. Stedet ligger på Hinnøya, ved Sortlandssundet.
Ayatollah
Ayatollah (riksmål), eller ayatolla (bokmål), (arabisk: آية الله; persisk: آيت‌الله) kommer fra arabisk og er avledet av ayat Allah som betyr «Allahs/Guds tegn»). Det er en hederstittel for høyere rettslærde innenfor sjiaislam.
Maurnes
Fylkesvei 82 mellom Sortland og Andenes går gjennom Maurnes. Fram til Sortlandsbrua og Kvalsaukan-brua ble ferdig i 1975 gikk det ferge mellom Sortland og Maurnes.
Maurnes har barneskole med svømmebasseng og gymsal. Også elevene på skolen på Strand har svømming og gym på Maurnes. Postkontoret på Maurnes var i drift til 1. mai 1997.
Stedet har fiske- og småbåtforening og egen småbåthavn. Det finnes også en kirkegård på Maurnes.
Det største idrettslaget i området er IL Holmgang. Laget har avdelinger for fotball, skøyteløp og gang- og turmarsj. Laget har bane for skøyteløp (Holmen stadion) på Holmen ved Hognfjorden. På Maurnes finnes også en gressbane for fotball, som har vært brukt som reservebane for seriekamper for FK Vesterålen. IL Holmgang har imidlertid ikke selv noe seniorlag i fotball nå.
Den mest kjente maurnesværingen er nok politikeren Hill-Marta Solberg, som var stortingsrepresentant og har vært ordfører i Sortland og sosialminister. Hun har vært fylkesmann i Nordland fra 1. november 2009.
Registrar
I Norge er NORID autoritet for .no-domenet.
Eksterne lenker
Liste med alle akkrediterte .no-registrarer.
RMS «Empress of Ireland»
RMS «Empress of Ireland» var et kanadisk passasjerskip som forliste i St. Lawrence-elva etter en kollisjon med det norske lasteskipet DS «Storstad» i mai 1914. Skipet tilhørte Canadian Pacific Railway.
Ifnidius
Ifnidius er en slekt av biller i delgruppen (underfamilien) blærebiller i familiegruppen børstebiller.
RMS «Empress of Ireland»
Selv om dette var en skipskatastrofe lik RMS «Titanic» er den i dag nesten glemt, på tross av at flere passasjerer omkom, og skipet sank på bare 14 minutter, mot «Titanic»s to timer og 40 minutter. Ombord var 1 477 passasjerer og mannskap. Av disse omkom 1 012 og dette er den verste maritime ulykken i Canadas historie i fredstid. «Empress of Ireland» var på vei ut St. Lawrence-elva til Liverpool, mens «Storstad» kom i motsatt retning, fullastet med kull for Québec.
Henrik III av England
Henrik III (født 1. oktober 1207 på Winchester Castle, død 16. november 1272 i Westminster) var konge av England og Lord av Irland fra 28. oktober 1216 til sin død. Han var sønn av Johan av England og Isabella av Angoulême, og da faren døde ble han Englands første barnekonge siden normannernes erobring.
Til tross for at han satt på tronen i hele 56 år, oppnådde han ikke spesielt mye som konge. Blant de få varige minner fra hans tid er at han gjorde Westminster til regjeringens sete, og at han utvidet Westminster Abbey som en helligdom for Edvard Bekjenneren.
Mens han var mindreårig var William Marshal, 1. jarl av Pembroke regent. Landet hadde under hans far gjennomgått en rekke endringer, ikke minst ved at Magna Carta hadde blitt undertegnet. Henrik III brukte mye av sin regjeringstid på å kjempe mot baronene om hvilke rettigheter de egentlig var innrømmet, og han ble i 1264 tvunget til å innkalle det første parlamentet. På kontinentet lyktes han ikke i å gjenetablere engelsk kontroll over Normandie, Anjou og Aquitaine.
Tidlig liv
Henrik ble født i 1207 på Winchester Castle. Da faren døde i 1216 var han bare ni år gammel. Han ble i all hast kronet i Gloucester; baronene hadde under Johans regjeringstid støttet tanken om en fransk invasjon ledet av prins Ludvig med tanke på å erstatte kongen. Man fryktet at de ville benytte sjansen dersom unge Henrik ikke ble kronet raskt.
Baronene så raskt at det å ha en mindreårig monark var til deres fordel. Henriks regenter uttalte straks at de hadde til hensikt å styre i henhold til Magna Carta, noe de gjorde i de årene han var mindreårig. I 1217 ble Magna Carta utstedt på nytt i den nye kongens navn. Regentstyret varte til 1227, da kongen var hele tyve år; dette er lenger enn hva som var vanlig i slike tilfeller.
Kongens innstilling og holdninger
Da Henrik nådde myndighetsalder var han opptatt av å gjenopprette kongelig autoritet. Han så på den franske autokratiske modellen som et forbilde, giftet seg med Eleanor av Provence, og utnevnte en rekke franske slektninger til viktige posisjoner. For eksempel ble Peter des Riveaux kongelig skattmester, vokter for den kongelige garderobe, lordseglsbevarer og sheriff for 21 grevskaper. Henrik hadde også en tendens til å styre i lange perioder uten ministre, noe mange av de engelske baronene oppfattet som en fremmed skikk.
Henrik var svært opptatt av helgenkulten til angelsakseren Edvard Bekjenneren, som hadde blitt helligkåret i 1161. Han fikk vite at Edvard kledde seg enkelt, og begynte selv å gjøre det samme. Han fikk malt et veggmaleri av helgenen i sitt soverom, og gav sin eldste sønn navnet Edvard. Westminster, hvor St. Edvard hadde grunnlagt klosteret og kirken Westminster Abbey, ble landets politiske sentrum. Henrik fikk franske arkitekter fra Reims til å utvide kirken i gotisk stil, et kostbart arbeid som startet i 1245. Den nye helligdommen til Edvard Bekjenneren, som var et fokuspunkt i den utvidede kirken, stod ferdig i 1269.
Kongen var svært from, og hans reiser tok ofte lang tid, fordi han insisterte på å ha flere messer hver dag. Under et besøk til det franske hoffet brukte han så lang tid at hans svoger Ludvig IX forbød prester å oppholde seg langs Henriks rute. Roger av Wendover forteller av en gang Henrik møtte pavelige prelater sa han: «Hvis de visste i hvor stor grad jeg, i min ærefrykt for Gud, er redd for dem, og hvor uvillig jeg er til å fornærme dem, ville de tråkke på meg som en gammel og utgått sko».
Kritikk
Henriks favorisering av utlendinger, spesielt hans kones onkler og hans egne halvsøsken, var ikke populært i folket og blant baronene. Han var også ekstravagant og havesyk; da hans første sønn, prins Edvard, ble født, krevde han at Londonborgerne skulle gi ham kostbare gaver for å feire begivenheten. Gaver som ikke tilfredsstilte ham ble returnert. Matthew Paris forteller at noen sa at «Gud gav oss dette barnet, men kongen selger ham til oss».
En uvanlig gave fra Norge
Fra Windsor sendte kong Henrik 30. oktober 1252 et brev hvor han skriver: Instruks fra kong Henry [III] av England til sheriffene i London: Den isbjørnen som kongen nylig fikk tilsendt fra Norge og nå oppholder seg i Tower, skal utstyres med munnkurv og jernkjettinger, og dessuten et godt tau til å holde den med når den fisker i Themsen. Henrik hadde altså mottatt en isbjørn, en meget eksotisk gave i 1200-tallets England.
Kriger og opprør
Henriks regjeringstid ble preget av indre uro fordi baronene, ledet av Simon de Montfort, krevde å få mer innflytelse. De Montfort, som selv var født i Frankrike, hadde fra starten av kommet dårlig overens med Henriks franske rådgivere. Etter å ha giftet seg med kongens søster Eleanor uten å be om kongens velsignelse brøt det ut en feide mellom de to. I 1250-årene nådde feiden et høydepunkt, da de Montfort ble tiltalt under tynne anklager omkring handlinger foretatt mens han var løytnant av Gascogne. Han ble frikjent av landets adel, noe kongen satte lite pris på.
Kongen ble også blandet inn i å betale for en krig på Sicilia på pavens vegne. Som motytelse fikk han en pavelig tittel til sin andre sønn, Edmund. Mange av baronene fryktet denne utviklingen, idet de så likhetstrekk med måten kongens far styrte på. De Montfort ble en leder for de som ville presse gjennom Magna Carta og tvinge kongen til å gi mer makt til baronene. I 1258 tvang syv ledende baroner kongen til å godta Oxford-avtalen, som i praksis medførte slutten på det anglo-normanniske eneveldet idet den gav et råd bestående av femten baroner makt til å ta seg av regjeringsspørsmål, og nedfelte at det skulle innkalles et parlament hvert tredje år for å overvåke dette rådet. Henrik måtte ta del i en felles edsavleggelse som en del av avtalen.
I 1263 hadde de Montfort og hans allierte kontroll over det meste av det sørøstlige England, og i slaget ved Lewes den 14. mai 1264 ble kongen slått og tatt til fange. Han ble redusert til en marionettekonge, mens de Montfort utvidet representasjonen i parlamentet til å gjelde ikke bare baronene, men også alle grevskaper og en rekke byer. Kongen og arveprinsen ble holdt i husarrest, og perioden var det nærmeste England kom en avskaffelse av monarkiet før samveldetiden 1660–1660. Mange av baronene som opprinnelig støttet de Montfort begynte å tenke at han hadde gått for langt i sine reformer.
Etter bare femten måneder ble prins Edvard satt fri av sin fetter Roger Mortimer, og kunne lede rojalistene i felt igjen. I slaget ved Evesham i 1265 seiret han, og tok en fryktelig hevn på opprørerne.
Familie
Henrik III giftet seg den 14. januar 1236 i Canterburykatedralen med Eleanor av Provence. De fikk minst fem barn:
Ifølge et 1300-talls tillegg til manuskriptet Flores historiarum skal Henrik og Eleanor også ha hatt barna Richard, John og Henry. Det finnes ingen samtidige kilder som nevner disse. Sønnen William er også nevnt, noe som regnes for å være en sammenblanding med nevøen William de Valence, jarl av Pembroke. I krøniken fra Hailes-klosteret nevnes datteren Matilda; det er ingen andre kilder, og hun nevnes sammen med fiktive barn av Johan uten land og Edvard I, så det er svært tvilsomt om hun har eksistert.
Utseende
Det er usikkert hvor realistiske de avbildninger som finnes av Henrik III er. Nicholas Trevet forteller at han var en tykkfallen mann, av middels høyde og med en smal panne. Hans venstre øyelokk var alltid delvis lukket, et trekk Edvard I arvet fra ham.
Død
Henrik III døde i 1272, og ble etterfulgt av sin sønn Edvard.
Mens en sarkofag ble laget til ham i Westminster Abbey, ble hans legeme lagt i Edvard Bekjennerens grav.
Sangpedagog
Sangpedagog og vokalpedagog er yrkestitler for personer som underviser i sangteknikk. En sangpedagog er spesialisert innenfor sang og stemmebruk og har kunnskap om hvordan man underviser i dette. Han/hun har som oftest en solid sangutdannelse/erfaring i tillegg til undervisningsteori – pedagogikk. Undervisningen kan foregå i grupper eller en til en. En sangpedagog lærer eleven god pusteteknikk, stemmebruk, stemmefysiologi, gir øvelser for trening av stemmen og lærer eleven å utnytte stemmen sin maksimalt. Det legges også vekt på å lære eleven å formidle musikk og uttrykke seg gjennom instrumentet.
Sangpedagoger jobber i de fleste utdannelsesinstitusjoner innen musikk, fra lokale kulturskoler til universiteter og konservatorier. I tillegg driver mange sangpedagoger privat praksis og underviser solister eller kor.
Utdannelsen er i Norge fireårig. (Kristiansand, Bergen, Tromsø, Stavanger og Oslo) Det undervises i sangpedagogikk på mange universiteter og høgskoler i Norge.
Hutton (Essex)
Den første politimannen i Essex' politikorps som ble drept i aktiv tjeneste var Robert Bambrough som ble druknet i en dam i Hutton av en forbryter som han eskorterte fra Billericays forhørsrett den 21. november 1850.
Huttons sognekirke er dedikert alle helgener (All Saints) og er en bevaringsverdig bygning klasse II* med et kirketårn av tre som har fem klokker.
Rayleigh-spredning
Rayleigh-spredning er betegnelsen for spredningen av blått lys i atmosfæren. Derfor er himmelen blå. Den er oppkalt etter Lord Rayleigh som oppdaget effekten.
Fenomenet foregår ved at det hvite sollyset blir spredt fordi det treffer luftmolekylene i atmosfæren. Disse molekylene er små, og da er det de korteste bølgelengdene i lyset (de blå) som spres mest. Dermed kommer det blått lys i alle retninger, og himmelen ser blå ut. Lyset som kommer direkte fra solen mot våre øyne, er ikke lenger hvitt etter å ha passert atmosfæren, men nærmest gult (solen ser gulaktig ut). Når solen går ned vil himmelen se svart ut.