cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mening
Mening er et tema som blir studert i mange vitenskaper. Det er vanskelig å bestemme betydningen av begrepet «mening» og definere det presist, siden det er selvrefererende, subjektivt og lite kategoriserbart. Men man kan utrede mye rundt mening, og det kalles signifikant, og er fylt av mening.
Mening er studert i mange retninger, som i filosofi, litterær teori, kritisk teori, semantikk, antropologi, og noen deler av psykologien.
Middlesbrough
Historie
Bell Brothers startet et stort jernverk på bredden av Tees i 1853, og stålpoduksjon startet ved Port Clarence i 1889. De startet også med saltproduksjon etter at saltforekomster ble funnet i 1874. På det tidspunktet hadde selskapet hele 6000 ansatte. Isaac Lowthian Bell ble den første presidenten for Iron and Steel Institute, og var overborgermester for Newcastle upon Tyne 1854–1855 og igjen 1862–1863.
Severdigheter og kultur
Middlesbrough har naturlig nok ingen spesielt gamle bygninger, og byen bærer preg av å være bygget opp omkring industri. Det nye rådhuset er en imponerende bygning, og det gamle rådhuset fra 1864 er også et flott bygg.
Little Theatre var det første nye teateret som ble bygget i England etter andre verdenskrig.
Byen har den eneste offentlig utstilte skulptur i Storbritannia av den amerikanske kunstneren Claes Oldenburg. Den er en flaskeformet skulptur reist til ære for kaptein James Cook. Cook har også fått et kjøpesenter i Middlesbrough oppkalt etter seg, Captain Cook Square. En modell av Cooks skip, HMS «Endeavour», henger i taket i kjøpesenteret Cleveland center.
Dorman Longs kontor i Zetland Street er den eneste kommersielle bygningen som er designet av Philip Webb.
Transporter Bridge fra 1911 går over Tees inne i byen. Den er den største bro av sitt slag, med en lengde på 259 m og en høyde på 68,5 m.
Pop-artisten Chris Rea er født og oppvokst i Middlesbrough.
Det katolske Middlesbrough bispedømme har sitt sete i byen, med St. Marias katedral.
Vennskapsbyer
Aylsham har følgende vennskapsbyer:
Uprikket marihøne
Levevis
Uprikket marihøne finnes på nåletrær.
Scott Carpenter
Malcolm Scott Carpenter (født 1. mai 1925 i Boulder i Colorado, død 10. oktober 2013 i Denver) var en amerikansk marineoffiser, testpilot, astronaut og akvanaut, og en av de opprinnelige «Mercury Seven» utvalgt i 1959 til det amerikanske Mercury-programmet.
Romferder
Carpenter var backup for Mercury-Atlas 6 i Mercury-programmet.
Henrik Kjelsrud Johansen
Henrik Kjelsrud Johansen (født 23. mars 1993 på Gjøvik) er en norsk fotballspiller som spiller for Fredrikstad Fotballklubb.
Han skrev i 2012 under for Skiensklubben, men var i 2015-sesongen lånt ut til Fredrikstad. Han har tidligere spilt i Gjøvik-Lyn, Gjøvik FF, Raufoss og FK Haugesund. Kjelsrud Johansen spiller spiss.
Gjøvik FF
I 2010 ble Henrik Kjelsrud Johansen tatt opp fra SK Gjøvik-Lyn og ble en del av Gjøvik FF-troppen. Han ble en umiddelbar suksess og gjorde seg bemerket med 26 mål på 22 kamper for Gjøvik FF i 3. divisjon.
Raufoss
Han gjorde seg såpass bemerket i distriktet at Raufoss bestemte seg for å hente ham januar 2011. Han var høste 2011 utlånt til Lillestrøm. Under tiden i Raufoss scoret han 14 mål på 17 kamper.
Haugesund
30. august 2012 ble Johansen klar for Tippeligaklubben FK Haugesund. Han fikk sin debut mot Odd Grenland, og han satte ballen i nettet, men ble annullert for angrep på keeper. Han første, og siste mål kom i 2012 i kampen mot Sandnes Ulf i 3-2 seieren.
Mummimamma
Mummimamma er en av figurene i Tove Janssons ni bøker om Mummitrollet, utgitt fra 1945 til 1970. Hun er moren til Mummitrollet, og hun er gift med Mummipappa.
Hun bærer alltid en svart veske og er alltid grei og snill, nærmest som «inkarnasjonen av alle ønskedrømmer om den fullkomne mor og husmor». Mummimamma representerer tryggheten, og beskrives som snill og hjertegod, med omsorg for alle slags skapninger. Hun gir sønnen stor frihet, men er også vàr for hans bekymringer. Mummimamma bor i det blå mummihuset, hun holder familien samlet og gir aldri opp Hun er behersket og kontrollert, og utøver sin oppdragelse og omsorg på en diskret, umerkelig måte.
Mummimamma er bygget på inntrykk fra forfatterens egen mor, Signe Hammersten-Jansson.
Jubileumsmedaljen i anledning av 65-året for seieren i Den store fedrelandskrigen 1941–1945
Jubileumsmedaljen i anledning av 65-året for seieren i Den store fedrelandskrigen 1941–1945  (russisk: Юбилейная медаль «65 лет Победы в Великой Отечественной войне 1941—1945 гг.», ukrainsk Ювілейна медаль «65 років Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.») er en medalje innstiftet av Russlands president Dmitrij Medvedev ved dekret datert 4. mars 2009 og av Ukrainas president Viktor Jusjtsjenko ved dekret datert 26. mars 2009. Initiativ til innstiftelse av medaljen ble fattet 10. oktober 2008 av Samveldet av uavhengige stater under statsoverhodenes møte i Bisjkek. Medaljen tildeles krigsveteraner og andre som bidro til krigsinnsatsen i anledning av 65-årsjubileet for seieren i andre verdenskrig.
Utforming
Medaljen er utformet i tambak. Advers har som motiv ordenstegnet for 1. klasse av Storhetsordenen, innstiftet i 1943 og tildelt befal og mannskaper for mot i møte med fienden. Dette ordenstegnet er utformet som en femtagget stjerne med utbøyde armer. Midtmedaljong viser et tårn fra Kreml omgitt av en bord der innskriften «СЛАВА» (storhet, ære) står på et rødt bånd i nedre halvsirkel og med en metallkrans i øvre del. Mellom stjernens to nedre tagger står årstallene «1945–2010». Reversen bærer innskriften «65 лет Победы в Великой Отечественной войне 1941—1945 гг.» (65-året for seier i Den store fedrelandskrigen 1941-1945) over sju linjer.
Braulio E. Dujali
Braulio E. Dujali er en kommune i provinsen Davao del Norte på Filippinene. I folketellingen i 2000 kom man til 18 050 innbyggere i 3 397 husstander.
Jubileumsmedaljen i anledning av 65-året for seieren i Den store fedrelandskrigen 1941–1945
Utforming
Medaljen er opphengt i et rødt bånd med oransje og svarte striper i midten. Fargene oransje og svart er fargene i båndet til Sankt Georgsordenen fra tsartiden og er en fargekombinasjon som på grunn av dens store militære prestisje ble overtatt av Sovjetunionen og er videreført av Russland i våre dager.
Tildeling
Jubileumsmedaljen tildeles både militære krigsveteraner og personer som i sivilt arbeid bidro til krigsinnsatsen. Partisaner og geriljasoldater i motstandsgrupper kan også hedres med medaljen, likeledes fanger i konsentrasjonsleirer og ghettoer. Personer som tidligere er tildelt minnemedaljer for innsats i verdenskrigen, kvalifiserer også til denne medaljen. Tildeling av medaljen tok til i begynnelsen av desember 2009 og fortsatte utover vinteren og våren 2010. Medaljen tildeles krigsveteraner fra Russland og andre land i Samveldet av uavhengige stater.
Medaljen er også tildelt krigsveteraner i andre land. En av de mest prominente av disse er Nord-Makedonias tidligere president Kiro Gligorov. I Tsjekkia ble medaljen tildelt 1 700 veteraner fra andre verdenskrig.
Norske mottagere
Under president Medvedevs statsbesøk i Norge 26. april 2010 ble Jubileumsmedaljen i anledning av 65-året for seieren i Den store fedrelandskrigen tildelt flere nordmenn. Tildeling fant sted under en seremoni på Forsvarsmuseet i Oslo, der presidenten talte til krigsveteranene. Det ble ved anledningen overrakt medaljer til femten nordmenn, samt en sovjetisk krigsveteran. Blant mottagerne var Per Edvard Danielsen.
I etterkant av statsbesøket ble det i samarbeid med fylkeskommunene arrangert flere medaljeutdelinger i tilknytting til markeringen av seieren i Den store fedrelandskrigen. Ved slike tilstellinger ble medaljen tildelt sju krigsveteraner fra Hordaland og fire fra Vest-Agder.
Arkeologiåret 1972
Arkeologiåret 1972 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1972.
Fylkesvei 1626
Fylkesvei 1626 går mellom Birkheim og Løkeberg i Bærum.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 607.
Ulbricht-doktrinen
Ulbricht-doktrinen går tilbake til DDR-politikeren Walter Ulbricht, som erklærte at enhver avtale mellom Østblokken og Vest-Tyskland forutsetter en folkerettslig anerkjennelse av Den tyske demokratiske republikk (DDR, Øst-Tyskland).
Dette standpunktet står i motsetning til den såkalte Hallsteindoktrinen, en vesttysk holdning som bestod i at Vest-Tysklands regjering var den eneste legitime tyske regjering.
Arnoldus Hille
Hille startet sine studier på Bergen katedralskole og ble cand.theol. i 1852 i København. Han var sterkt påvirket av Søren Kierkegaards skrifter, og det ga seg for ham utslag i en tvil om han skulle bli prest. Han arbeidet som lærer i flere år etter teologisk embedseksamen og tok ikke praktisk-teologisk eksamen før i 1861.
Han fikk sin første prestestilling som fengselsprest i Bergen i 1865. I 1872 ble han utnevnt til residerende kapellan i Stange, og i 1876 domprost i Hamar. Han etterfulgte Halvor Folkestad som biskop i Hamar i 1887, og ble dermed den andre biskopen i Hamar etter gjenopprettelsen av bispedømmet i 1864. Han lot bygge en vakker privatbolig i nærheten av domkirken. Denne ble mange år senere solgt til Opplysningsvesenets fond og gjort til permanent bispebolig på Hamar.
1858 Lobachevskij
1858 Lobachevskij er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 18. august 1972 av Lyudmila Vasil'evna Zhuravleva ved Krim-observatoriet i Nauchnij.
1857 Parchomenko
1857 Parchomenko er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 30. august 1971 av Tamara Mikhailovna Smirnova ved Krim-observatoriet i Nauchnij.
Ekebergbanen
Ekebergbanen er den sørligste av trikkelinjene i Oslo. Den begynner like sør for Oslo gate og Mosseveien / Konows gate i Gamlebyen, og ender på Ljabru. Den betjener strøkene Jomfrubråten, Bekkelagshøgda med Holtet og Nordstrand i Bydel Nordstrand. Den betjenes av linjene 13 (Bekkestua/Lilleaker-Holtet/Ljabru) og 19 (Majorstuen-Ljabru).
Ekebergbanen kan snarere defineres som forstadsbane enn bytrikk da den fra Gamlebyen og oppover går i egen trasé utenfor offentlig vei. Den skrår oppover Ekebergåsens vesthelling i et karakteristisk svinget forløp som starter allerede nede ved Oslo hospital. Oppe på Holtet ved Holtet holdeplass ligger Holtet anleggsbase med vognhall og vendesløyfe. Kjøretiden Oslo Hospital-Ljabru er 13-14 minutter, dvs. at gjennomsnittsfarten med stopp er ca. 30 km/t. Både SL79 og SL95 brukes.
Historikk
Banen ble bygd av A/S Ekebergbanen som en forlengelse av den såkalte Oslolinjen (Gamlebylinjen) – skinnegangen mellom Stortorvet og Oslo Hospital. A/S Ekebergbanen hadde gjort en avtale med Kristiania Sporveisselskab om å få bruke Oslolinjens skinner mellom Oslo hospital og Stortorvet.
Ekebergbanen åpnes
Ekebergbanen fram til Sæter ble åpnet 11. juni 1917. Linja ble bygget med dobbeltspor opp til Sjømannsskolen. Derfra til endeholdeplassen på Sæter var det enkeltspor, med møtespor på Holtet. På Holtet var det også vognhall og verksted. Banen var bygd med en driftsspenning på 1200 volt, men materiellet kunne også kjøre på 600 V spenning. Ekebergbanens tog kunne derfor kjøre på bytrikkens spor, mens bytrikkens materiell ikke kunne kjøre på Ekebergbanen dersom det skulle bli behov for forsterkning. I Oslo gate ved bunnen av Kongsveien var det en dødseksjon på kjøreledningen som skilte 600 V fra 1200 V spenning.
Busslinjer
Selskapet etablerte også egne busslinjer først på 1920-tallet, Ankertorget-Abilsø og Sæter-Godheim. Disse ble senere slått sammen til linje 71, Østmarkruten, Østbanen-Sværsvann. Ekebergbanens busser var sølvgrå med bred rød stripe under vinduene (Sporveien hadde sølvfarge med blå stripe).
Dobbeltspor til Kastellet
I 1930-1931 ble banen bygget ut med dobbeltspor fram til Kastellet. Dobbeltsporet Sportsplassen – Holtet ble tatt i bruk 16. januar 1930 og strekket Holtet – Kastellet 12. februar 1931. Dobbeltsporet fra Sjømannsskolen opp til Sportsplassen ble først ferdig 30. september 1931, siden det krevde store omlegginger med sidespor til den nye Simensbråtenlinja.
Sidelinje til Simensbråten (1931-1967)
I 1931 ble denne sidelinja tvers over Ekebergsletta til Simensbråten satt i drift. Denne tok av fra Jomfrubråten og gikk via Ekebergparken holdeplass og Smedstua holdeplass fram til Simensbråten holdeplass: 5,3 km fra Jernbanetorget, 146,7 meter over havet. Planen var at denne linja skulle forlenges via Brattlikollen til Lambertseter, derav tilnavnet Ryenlinjen. Ekebergbanens sidelinje kom imidlertid aldri lenger enn til Simensbråten. I 1967 ble Simensbråtenlinja nedlagt, året etter at Lambertseterbanen ble åpnet som T-bane via Manglerud.
Forlengelse til Ljabru
I 1941 ble Ekebergbanen forlenget til Ljabru. Forlengelsen besto fra 1979 av dobbeltspor, med unntak av brua over Nordstrandsveien. Først i 2014 kom dobbeltspor over selve brua på plass, da det ble anlagt ny bru og ny, oppgradert Sæter holdeplass.
Nedleggingsplaner
1. juli 1965 fikk Ekebergbanen linjenummer 16 etter at driften samt personale ble overtatt av Oslo Sporveier. Driften av AS Ekebergbanens busslinjer var blitt overført allerede 1953.
Det ble samtidig foreslått at Ekebergbanen skulle nedlegges høsten 1967. Dette førte til motstand blant befolkningen, og driften av linje 16 ble i stedet forlenget til Skøyen fra 4. 1969. Bakgrunnen for dette var at man samtidig kunne spare inn linje 8 Østbanen-Skøyen. Nye nedleggelsesforslag førte til stor lokal motstand, samtidig som banen trengte fornyelse. Det ble etter lange og harde politiske debatter besluttet å bygge om banen til 600 volt dritsspenning samt klargjøre den for samtrafikk med linje 9 Østbanen- Jar. Ombygning av strekningen ble startet i 1973, dette medførte blant annet en omstilling av hele strekningen til 600 V. Fra 6. august 1973 ble gjennomkjøringen brutt og man måtte man snu i en provisorisk vendesløyfe i Vognmannsgata fordi jernbanetunnelen gjennom Oslo skulle anlegges. 29. september 1974 ble linje 9, Ekeberg-Lilleakerbanen, tatt i bruk, med enmannbetjente trikker av Gullfisk-typen. Fra samme dag ble alle Ekebergbanens gjenværende egne vogner utrangert.
Ekebergbanen er blitt foreslått nedlagt flere ganger. Sist gang den var nedleggingstruet, var i 2002; den ble da reddet på generalforsamling i Oslo Sporveier.
Fremtidsplaner
I 2014/15 ble det lagt trikkeskinner i Bjørvika – over Dronning Eufemias gate (Bjørvikas hovedgate). Det er ønskelig å koble Bjørvikalinjen til Ekebergbanen. Om sammenkoblingen skjer via Bispegata – Oslo torg, vil Gamlebylinjen (i dag Oslo gate – Schweigaards gate) sannsynligvis avvikles. De politiske strømningene tyder imidlertid på at Bjørvikalinjen vil ta sørover fra Dronning Eufemias gate, jamfør Bystyret 2010:
Om Fjordbanen tar sørover, og det fremdeles er aktuelt å kople Bjørvikalinjen til Ekebergbanen, kan sammenkoplingen gjøres ved krysset Mosseveien – Oslo gate (sør om Oslo Hospital). I så fall blir trolig Gamlebylinjen liggende. En slik løsning betyr i prinsippet at Ekebergbanens to trikkelinjer skiller lag ved Oslo gate x Mosseveien: Den ene følger dagens sporvei gjennom Gamlebyen, den andre følger den nye Bjørvikalinjen.
I Oslopakke 3 er det vedtatt å forlenge Ekebergbanen til Hauketo. Det foreligger dessuten en utredning der det undersøkes om banen også kan betjene Bjørndal, eventuelt også Gjersrud og Stensrud.
Peter Hintze
Peter Hintze (født 25. april 1950 i Bad Honnef, død 26. november 2016 i Wuppertal) var en tysk prest og politiker (CDU). Hintze var statssekretær i nærings- og teknologidepartementet fra november 2005. Fra februar 2007 var han den tyske regjeringens koordinator for luft- og romfartsspørsmål. Han var fra januar 1991 til mai 1992 statssekretær i departementet for kvinner og unge.
Etter Abitur studerte Hintze teologi i Bonn og Wuppertal. Fra 1977 til 1983 arbeidet han som prest i den evangeliske kirke. Deretter var han Forbundskommissær for siviltjenesten fra 1983 til 1990. Hans politiske karrière startet da han ble innvalgt i Forbundsdagen i 1990 som representant for valgkretsen Wuppertal. Hintze hadde en rekke partipolitiske verv, både på nasjonal og internasjonalt plan. Fra 1992 til 1998 var han generalsekretær for CDU. Fra 2002 var han visepresident for Det europeiske folkepartiet. Han var også aktiv i Den internasjonale demokratiske union, der han var viseformann fra juni 2002, og i Den kristeligdemokratiske internasjonale, der han fra november 2001 var visepresident.
Peter Hintze var gift med Dr.rer.nat. Petra Hintze.
Debatt om 11. september-konspirasjonsteorier i Norge i 2006
Debatten i 2006 i Norge om terrorangrepene den 11. september 2001 tok utgangspunkt i artikler publisert i Le Monde diplomatique, uttalelser fra de norske imamene Zulqarnain Sakandar Madni og Hafiz Mehboob-ur-Rehman samt flere artikler skrevet av sosialantropologen Emil André Røyrvik. Felles for uttalelsene og artiklene er at de trekker i tvil at islamistiske terrorgrupper alene gjennomførte angrepene og utelukker ikke at amerikanske myndigheter kan ha vært involvert. De hevder at sannheten om terrorangrepene tildekkes av mektige krefter i USA og andre land som ikke ønsker en ny gjennomgang av hendelsene. Debattene og diskusjonene gikk primært gjennom tre faser.
Debattens første fase
Den første fasen ble innledet med artikler i Le Monde diplomatique i juli skrevet av journalistene Kim Bredesen og Anne Grieg som introduserte for et norsk publikum flere innfallsvinkler til hvordan terrorangrepene den 11. september 2001 kunne ha vært utført av Bush-administrasjonen. Artiklene ble kort tid etter drøftet i radioprogrammet Kulturbeitet i NRK P2 6. juli hvor blant andre professor ved PRIO i Oslo, Ola Tunander, uttalte at alternative teorier som stilte spørsmål var verd å undersøke seriøst. En deskriptiv artikkel, med innslag av Jan Otto Johansen som avviste kategorisk enhver konspirasjonstenkning om 11. september, ble publisert i Aftenposten dagen etter, 7. juli Jahn Otto Johansen uttalte til Aftenposten at Bush-administrasjonen har løyet så mye om Afghanistan og spesielt om årsakene til Irak, og at disse faktorene har gitt grobunn for konspirasjonsteorier. Johansen hevdet at alle konspirasjonsteoriene om 11. september «er rent tøv og sprøyt».
Noen dager senere, den 15. juli, valgte kronikkjournalist og forfatter Pernille Rygg å offentlig gå ut og støtte en ny granskning av terrorangrepene i artikkelen «Det tredje tårnet». I dagene som fulgte valgte imidlertid Halvor Elvik i Dagbladet og Øyvind Strømmen på Depesjer.no å ta avstand fra de samme teoriene. I det påfølgende augustnummeret i Le Monde diplomatique ble det publisert en oppfølgerartikkel av Kim Bredesen hvor det ble stilt spørsmål om FBI hadde forhåndskunnskap om terrorangrepene. Det var i ukene som fulgte få direkte responser på denne artikkelen i norsk presse, men det ble likevel publisert i Dagbladet to artikler og en reportasje om dokumentarfilmen Loose Change og hva som ble betegnet som konspirasjonsteorier om terrorangrepene den 11. september. Også Aftenposten fortsatte å utforske det samme emnet i en artikkel om en universitetslektor i USA som ble truet med avskjedigelse fordi han trodde 11. september var en innsidejobb, og ikke utført av islamske terrorister.
Debattens andre fase
September måned innledet på mange måter andre og tredje fase i debatten rundt 11. september. Andre fase var rettet mot hvorvidt det i muslimske miljøer i Norge var en utbredt oppfatning at det ikke var muslimske terrorister som stod bak terrorangrepene. Tredje fase var preget av sterke meningsforskjeller mellom stipendiat ved NTNU, Emil André Røyrvik og hans motstandere.
I forkant av disse meningsutvekslingene, utga Le Monde Diplomatique en serie artikler om 11. september. De var skrevet henholdsvis av redaktør Truls Lie, Eliás Davidsson og artikler av Kim Bredesen som omfattet en faktaduell mellom Steven E. Jones og James Quintiere, en artikkel om MIHOP-teorier og Webster Tarpley samt et intervju med Daniele Ganser fra Sveits om terrorangrepene 11. september og Operasjon Gladio. Omtrent samtidig med artiklene i Le Monde Diplomatique ble det publisert et essay av Emil André Røyrvik i Samtiden kalt «Et globalt bedrag? 11. september i kritisk lys», hvor artikkelforfatteren tok avstand fra den offentlig kjente versjonen om terrorangrepene den 11. september, og hvor han tok til ordet for at det var mulig at WTC-tårnene falt som et resultat av eksplosiver og at identiteten til flykaprerne ikke var kjent
Eventuelle ubesvarte spørsmål rundt 11. september kom for alvor i søkelyset til norsk presse da imamene Zulqarnain Sakandar Madni og Hafiz Mehboob-ur-Rehman ved Islamic Cultural Centre i Oslo uttalte at de ikke nødvendigvis trodde det var islamske terrorister som stod bak terrorangrepene. Dette uttalte de i en dokumentarfilm produsert av NRK Brennpunkt. I kjølvannet av disse uttalelsene ble det også utgitt en serie med artikler i Aftenposten som gransket om hvorvidt imamenes holdninger også var utbredt i øvrige muslimske miljøer i Norge. Imamene mottok ellers sterk kritikk for sine synspunkter. Både den amerikanske ambassaden i Norge, ansvarlig redaktør i Aftenposten, Hans Erik Matre, forskerne Laila Bokhari og Brynjar Lie, integreringsminister Bjarne Håkon Hanssen   og advokat Abid Q. Raja gikk alle ut og fordømte imamenes meninger.
Debattens tredje fase
Den eneste som i denne sammenhengen åpent tok side med Røyrvik, var arkitekten Eva Ferrari, som i et leserinnlegg i Dagbladet mente at Røyrviks støtte til teorier om kontrollerte sprengninger var mer overbevisende enn hva granskningskommisjonens rapport presenterer. Hun kritiserte dessuten Tunstad for å legge frem en rekke usaklige argumenter i sitt innlegg. Serien med artikler i Dagbladet ble deretter avrundet med en kronikk av Røyrvik den 28. september hvor han beklaget at motstandere av hans synspunkt ikke forstod omfanget av ubesvarte spørsmål rundt hendelsene den 11. september. Det må også nevnes at Røyrvik mottok en støtteerklæring fra kunsthistoriker Rolf Braadland, i et leserinnlegg titulert «Brønnpissere», publisert i Klassekampen 25. september 2006.
Etter debatten i Dagbladet, kom det dessuten et tilspisset utspill på Røyrvik fra Didrik Søderlind fra Foreningen Skepsis, som i et interjvu i Morgenbladet rundt den nylige utgitte boken Åpent sinn eller høl i hue? hevdet at tekster som Røyrviks var mest vanlig å finne i nynazistiske publikasjoner. Også Jon Henrik Gilhuus fra Monticello Society trakk i Tidsskriftet Minerva liknende konklusjoner som Søderlind. Røyrvik svarte like etter på både Søderlinds’ og Gilhuus’ kommentarer i Minerva. Gilhuus ga så sitt tilsvar på dette i en ny Minerva-artikkel.
Jan Haugland bidro deretter med generelle kommentarer om debatten som hadde vært i en artikkel han publiserte i desemberutgaven av Fri Tanke, medlemsbladet for Human-Etisk Forbund. Her hevdet han blant annet at 9/11 Truth-bevegelsen er en ny religion, og at den har rasistiske grunnholdninger mot arabere.
Liknende innspill som Hauglands kom også over nyåret fra Alexander Cockburn, redaktøren for det venstreorienterte Counterpunch, som i januarutgaven av Le Monde Diplomatique mente David Ray Griffin var en slags «ypperstprest for 9/11 Truth-bevegelsen» og at hele det vitenskapelig grunnlaget for bevegelsen er uholdbart. Ansvarlig redaktør Truls Lie delte ikke hans oppfatning og skrev i samme nummer av Le Monde diplomatique at det fremdeles er mange spørsmål rundt terrorangrepene som er ubesvarte og at flere viktige bevis ennå blir tilbakeholdt av amerikanske myndigheter. I marsutgaven, 2007, av Le Monde diplomatique ble forøvrig Cockburns kritiske bemerkninger om 9/11 Truth kommentert av David Ray Griffin hvor han påpekte en rekke momenter hvor han mente Cockburn tok feil.
Soloutspill
I kjølvannet av de tre første meningsutvekslingene ble det i månedene etter kun publisert soloutspill i norske presse som henviste til tidligere debattinnlegg. I Morgenbladet kom for eksempel Sam Harris med en generell påstand om at såkalte «liberals» og venstresiden i politikken svekket krigen mot terror ved å tro på konspirasjonsteoriene. Dette høstet en rekke leserinnlegg i Morgenbladet, men mest fordi Harris gjorde krasse utfall mot venstresiden, det var få av dem som drøftet hans synspunkter på konspirasjonsteorier. NRK var forøvrig også kort tilbake på temaet 11. september hvor de latterliggjorde konspirasjonsteorier på sin nettside.
Gjenopptakelse av diskusjon
Den norske debatten om 11. september ble gjenopptatt etter omtrent ett års pause da kulturjournalist Kristin Aalen hadde et dobbeltsidig oppslag i helgebilaget til Stavanger Aftenblad 17. november 2007. Aalen beskrev konspirasjonsteoriene i 11. september 2001, og delte det hun kalte «skeptikere» inn i to typer, moderate og ekstreme. Ansvarlig redaktør og administrerende direktør i Stavanger Aftenblads nettutgave (Aftenbladet Multimedia) Sven Egil Omdal fulgte opp med en kommentar som ble publisert 24. november. På bakgrunn av et brev han hadde mottatt fra to norske sivilingeniører som stilte seg tvilende til hva de betegnet som «OCT», en forkortelse for «The Official Conspiracy Theory», mente Omdal at det var tilstrekkelig grunnlag for at saken burde undersøkes på nytt. Foruten Stavanger Aftenblad, ble kronikken publisert i tre andre regionaviser samme dag, Fædrelandsvennen, Bergens Tidende og Adresseavisen.
Flere måneder etter disputten rundt Berit Ås hadde spilt seg ut, tok professor ved Fredsforskningsinstituttet i Oslo, Ola Tunander, et nytt initiativ i debatten rundt 9/11-teoriene. I et intervju i Stavanger Aftenblad med ham og statsviter Torbjørn Knutsen, etterlyste Tunander en ny granskning av terrorangrepene og utelukket ikke at noen hadde brukt eksplosiver for å tvinge frem Tvillingtårnenes kollaps. Tunander hevdet at det ikke var nok beviser for at Bin Laden og de 19 flykaprerne granskningskommisjonens rapport henviser til, stod bak terrorangrepene. Knutsen mente det var hevet over rimelig tvil at de 19 flykaprerne stod bak. Men også han mente det kunne være gunstig med en ny granskning.
Giants Stadium
Giants Stadium var en amerikansk fotball arena som ble bygd for New York Giants. Senere flyttet også New York Jets til Giants Stadium. Arenaen var også en periode hjemmebane for fotballaget Red Bull New York (tidligere Metrostars). Den har en kapasitet på 80 242 tilskuere. Den ble åpnet for første gang i 1976 og lå i East Rutherford (New Jersey). Giants Stadium ble revet i 2010. Den ble erstattet av New Meadowlands Stadium.
Bruce Springsteen skrev i 2009 låten "Wrecking Ball" til ære for Arenaen, som han anså som sin "hjemmebane".
Madlamark kirke
Madlamark kirke er en arbeidskirke fra 1976 i Stavanger
Kirken er bygget i tegl og har 350 plasser.
Korsportalen
Madlamark kirke har en karakteristisk altertavle, «Korsportalen», et kunstverk i form av et alterbilde som dekker alterveggen. Verket var ferdig i 2003, og er laget av kunstneren Ole Lislerud.
Büssing
Büssing AG ble etablert 1903 i Braunschweig, Tyskland som «Heinrich Büssing, Specialfabrik für Motorlastwagen, Motoromnibusse und Motoren, Braunschweig, Elmstraße». Selskapet var den største tyske buss- og lastebil-produsenten på 1960- og 1970-tallet. Selskapet ble kjøpt opp av MAN i 1971.
Historie
Büssing fikk økonomiske problemer på slutten av 60-tallet som følge av for høye utviklingskostnader og for lite salg av moderne lastebiler med underliggermotorer. Her var de rett og slett for tidlig ute i forhold til markedet og utviklingen. Dette førte til at eierselskapet Salzgitter AG i 1968 solgte en del av aksjene til MAN som var interessert i å benytte Büssings underliggerteknologi. Resten av aksjene ble solgt i flere bolker til MAN, og i 1972 ble Büssing helt infusjonert i MAN-konsernet.
Trondheim Sporvei kjøpte et mindre antall, dels gjennom selskapet Graakallbanen AS. Her ble de brukt på samme måte, til å overta etter den nedlagte Singsakertrikken. En av Oslo-bussene finnes bevart av Sporveismuseet på Majorstua i Oslo. Først på 1970-tallet fikk Oslo Sporveier levert flere serier fra det sammenslåtte selskapet.
Eksterne lenker
Büssing
Greg Barber
Greg Barber (født 26. mai 1980 i Kelowna i Canada) er en canadisk ishockeyspiller som for øyeblikket spiller forward for den italienske klubben SHC Fassa. Han kom til klubben foran 2007-sesongen fra norske eliteserieklubben Storhamar Dragons. og har tidligere spilt for UHL-klubben Rockford IceHogs, University of Denver, San Diego Gulls (ECHL), Hershey Bears (AHL), Quad City Mallards, San Antonio Rampage og Milwaukee Admirals (AHL). Barber regnes som en kraftig og målfarlig spiller med lang erfaring fra de amerikanske ligaene rett under NHL.
Fløyfisker
Fløyfisker er en gruppe piggfinnefisker. Gruppen Draconettidae kan regnes som en søstergruppe til denne. På grunn av utseendet forveksles fløyfisker ofte med kutlinger.
Bydel St. Hanshaugen
St. Hanshaugen er en administrativ bydel i Oslo. Den har 38 400 innbyggere (pr. 1. januar 2019) og et areal på 3,6 km². Navnet kommer fra parken St. Hanshaugen, som også har gitt navn til strøket rundt parken.
Bydelen tilhører indre by og vestkanten og strekker seg fra Oslo sentrum ved Grensen og rundt tre km nordover til Marienlyst og Ullevål universitetssykehus. Høydedraget Akerryggen, som går nord-syd i den østlige delen av bydelen gir, sammen med parkene og grøntområdene, bydelen et grønt og åpent preg.
Befolkningen har svært høy andel mennesker mellom 20 og 39 år, 54 % mot 25 til 33 % i bydelene i ytre by. Andelen tenåringer og mennesker over 67 år ligger bare litt over halvparten av bygjennomsnittet. I hver husholdning bor det 1,66 menneske, det laveste av alle kommuner og bydeler i landet.
Aker gård var fra eldre jernalder tingsted for et stort område, og Gamle Aker kirke fra rundt år 1100 er Oslos eldste stående bygning. I berget under kirken var det sølvgruve på 1100-tallet. Noen løkkebygninger på bymarken i tre fra 1760 til midt på 1800-tallet står fortsatt, og trehusforstedene Bergfjerdingen og Telhusbakken er fra tidlig 1800-tall.
Fra 1860-årene til rundt 1900 kom bybebyggelsen med de rette kvartalene i fire etasjer. Den tette, kontinentale murbyen med boligstrøk med noen hundre meters utstrekning og parker, plasser og gater med serveringssteder og handel setter fremdeles preg på bydelen. Helt fra murbyen kom har bydelen vært dominert av middelklasse. Bilbruken er svært liten og de fleste reiser foregår til fots og med sykkel og trikk og buss. Stor byggeaktivitet i mellomkrigstiden gjorde bydelen langt på vei tettbygget i 1940.
Det finnes mer enn 51,000 arbeidsplasser i 2019, særlig knyttet til to sykehus, Oslomet, NRK og kontorstrøkene tettest på sentrum. Antall bosatte arbeidstakere er 25,000, slik at innpendlingen er stor.
I bydelen finnes syv kirker for Den norske kirke og et stort antall frikirker og andre trossamfunn, særlig på og rundt Hammersborg. Også de mange skolene og tre universiteter trekker folk fra langt større område enn bydelen selv.
Christen Brun
Christen Brun (født 6. september 1846 i Bergen, død 27. april 1917) var en norsk teolog og biskop i Hamar stift i perioden 1906–17.
Bydel St. Hanshaugen
Befolkning
Bydelen hadde 38,945 innbyggere 1. januar 2020, og dette var 5,6 % av byens befolkning. Innbyggertallet 1. januar 2004 var 26,728, 5,1 % av byens befolkning. Av bydelens 37 roder har 35 hatt befolkningsøkning i perioden, størst har den vært i Pilestredet park og Meyerløkka med rundt 1900 personer, Hausmannskvartalene med 1370 og kvartalene sørøst for Waldemar Thranes gate og øst for Ullevålsveien med rundt 1200.
Christen Brun
Brun ble cand.theol. i 1870. Han var folkehøyskoleleder i Skoger og fra 1873 bestyrer for lærerskolen i Balestrand, før han innledet sin geistlige karriere som sokneprest i Våler i 1887. I 1897 ble han sokneprest ved Mariakirken i Bergen. Han var biskop i Hamar stift fra 1906 til sin død i 1917.
Bydel St. Hanshaugen
Befolkning
Befolkningen skiller seg aldersmessig klart fra gjennomsnittet for Oslo, med svært høy andel i aldersgruppen 20–39 år, og færre enn bygjennomsnittet for alle andre aldersgrupper. '''Befolkningen i Bydel St. Hanshaugen fordelt på aldersgrupper. 1. januar 2020'''
Christen Brun
Brun var en aktiv foredragsholder, og noen av hans foredrag finnes i trykt form. Det gjelder
Bydel St. Hanshaugen
Befolkning
At 54 % og dermed et flertall av befolkningen er mellom 20 og 39 år, deler bydelen med Sagene, Grünerløkka og Gamle Oslo, mens Frogner ligger på 45 %. I ytre by ligger andelen fra 25 til 33 %. I strøkene nærmest sentrum har andelen økt siden 2004, og på Fredensborg er den 72,2 %. Nord i bydelen er andelen lavere og har gått ned, særlig er den relativt lav og synkende på Valleløkken (29 %), Fagerborg (34 %, ned 8 %) og Jessenløkken og kvartalene ved Jacob Aalls gate (26 %, ned 14 %).
Christen Brun
Brun var en konservativ teolog. Han støttet opprettelsen av Menighetsfakultetet, og ble sensor der da institusjonen fikk eksamensrett i 1913.
Tiger Karateklubb
Tiger Karateklubb er en norsk karateklubb som ble opprettet i 1976 og holder til på Frysja ved Teknisk Museum i Oslo. I klubben trenes det shotokan-karate, der dype stillinger og eksplosive øvelser står sentralt. Klubben har over 200 betalende medlemmer. Klubben har høstet en rekke nasjonale og internasjonale titler. Juniorutøvere fra Tiger har gjort seg bemerket blant annet i junior- og senior-NM fra 2008 med flere gullmedlajer og bestemannspriser.
Bydel St. Hanshaugen
Befolkning
Den unge befolkningen avspeiler seg i husholdningsstørrelsene. Husholdningene i bydelen besto i 2019 av 1,66 person i gjennomsnitt. Det er det laveste av alle kommuner og bydeler i landet, bortsett fra Oslo sentrum. Tallet for Oslo var 1,98, for landet 2,16. I 2011, ved siste folketelling, bodde 13,4 % av alle personer i bydelen i husholdninger med 4 eller flere beboere, mens tallet for Oslo var 31,6 og landet 39,7 %.
Christen Brun
Bibliografi
Brun skrev flere teologiske bøker, innenfor kirkehistorie og systematisk teologi/dogmatikk.
Tiger Karateklubb
Blant instruktørene er det tidligere landslagsutøvere i både kumite og kata. Per 2018 var Tiger regjerende norgesmester i lag-kata for femte år på rad for herrer og fir år på rad for damer, samt regjerende mestere for gutter. I NM 2016 ble Tiger beste klubb med flest gullmedaljer totalt i WKF og Shotokan/Shobu Ippon. Tiger tok sølv i lag-kata i WTKO-EM i 2016, der laget tapte for Irland marginen 0,1 poeng. Tiger satte i 2018 norgesrekord med seks deltakende katalag i NM, samt sitt totalt 11. gull i lagkata på rad.
Bydel St. Hanshaugen
Befolkning
Bydelen har et svært høyt utdanningsnivå med 64,2 % av alle over 16 år som i 2018 hadde fullført høgskole- eller universitetsutdanning. Det var den høyeste andelen av bydelene i Oslo. Andelen for Oslo var 51,6 %, for Norge 34,1 %.
Tiger Karateklubb
Det instrueres vanlig shotokan-karate (kihon-kata-kumite). I tillegg trenes det noe selvforsvar, blant annet applikasjoner (bunkai) fra kata. Det blir også hentet selvforsvarsteknikker fra andre stilarter da klubben har instruktører gradert i Shito Ryu, Goju-Ryu, Kyokushinkai, Shorin Ryu, krav maga og WKF. Det benyttes også inspirasjon og teknikker fra andre kampformer som boksing, muay thai, Krav Maga, Jujutsu, Kali, m.m. til å utfylle den grunnleggende basis fra Shotokan-karate.
Bydel St. Hanshaugen
Befolkning
Innvandrerbefolkningen utgjorde 28 % av befolkningen ved inngangen til 2020. Personer med landbakgrunn fra Asia, Afrika og Latin-Amerika utgjør 12 %. Sverige er landbakgrunn for 2,9 % i 2020, ned fra 5,2 % i 2012, Polen tilsvarende 2,2 i 2020 og 2,5 % i 2012. Deretter følger Somalia med 1,5 %.
Tiger Karateklubb
Klubben samarbeider med Norges Shotokanforbund (NShF), blant annet med årlige sommerleirer med instruktører som Kagawa, Asai, Kase, Kato, Yahara og Kawasoe, og i senere år med Richard Amos, Tom Kompier, Scott Langley, Steve Ubl og Aidan Trimble. Det arrangeres også flere NSF-treninger og samlinger i løpet året med internasjonale instruktører, deriblant Richard Amos, Scott Langley, Scott Midleton og andre instruktører. Tiger holder tradisjonelt en av disse samlingene.
Bydel St. Hanshaugen
Administrativ bydel – politikk, forvaltning, navn
Bydel St. Hanshaugen grenser til bydelene Grünerløkka, Sagene, Nordre Aker, Vestre Aker, Frogner og Sentrum (som St. Hanshaugen administrerer).
Bydelens budsjett for 2020 er på rundt 1,1 milliarder kr. De store utgiftspostene er helse- og omsorgstjenester 485 mill. kr, barnehager 416 mill. kr, sosiale tjenester og ytelser 242 mill. kr, barnevern 69 mill. kr, aktivitetstilbud til barn og unge, helsestasjoner og skolehelsetjeneste 62 mill. kr, i tillegg til administrasjon og noen fellestjenester 88 mill. kr. Bydelsadministrasjonen holder til i Stensberggata 25.
Bydelsutvalget på 15 medlemmer er valgt ved direkte valg og har i perioden 2019–2023 denne sammensetningen: Miljøpartiet de Grønne 4, Høyre 4, Arbeiderpartiet 3, Sosialistisk Venstreparti 2, Venstre 1 og Rødt 1. Bydelsutvalgets leder er Ingrid Randisdatter Fjellberg, Miljøpartiet De grønne. Ved valget til bydelsutvalget hadde tre partier mer enn tre prosent forskjell mellom resultatet i bydelsvalget og kommunestyrevalget i Oslo: MDG 26,3 % (Oslo 15,3 %), Ap 15,6 % (Oslo 20,0 %) og H 21,6 % (Oslo 25,4 %).
Navnet St. Hanshaugen betegner også den høyden og parken St. Hanshaugen som har gitt bydelen navn. Strøket St. Hanshaugen ligger langs østsiden og syd og vest for parken. Bydelens symbol er silhuetter av tårnhuset i parken og av Gamle Aker kirke.
Middelalder og tidligere
Tidlig bosetting er kjent fra et stort antall førkristne graver i området fra Schwensens gate sydvest for St. Hanshaugen (parken) til Nordre gravlund helt nord i bydelen. På Blåsen i Stensparken er det funnet rester av kunstige voller, sannsynligvis et forsvarsanlegg fra folkevandringstiden (400-600 e.Kr.).
Den eldste veien vestover fra Oslo (middelalderbyen under Ekeberg) gikk over forløperen til Grünerbrua, opp Telthusbakken forbi Aker kirke mot dagens Bislett og videre til Frogner. Cirka år 1300 ble Akersveien, der Akersveien og Akersgata ligger i dag, anlagt som forbindelse mellom Aker kirke og den nye Akershus festning.
(Store) Aker gård er fra eldre jernalder. Gården, som har ligget nær kirken, var i tidlig middelalder et religiøst sentrum i det som nå er Oslo by, der også ting ble holdt. Gamle Aker kirke, bygget sannsynligvis på slutten av 1000-tallet, er byens eldste stående bygning. I berget under kirken ble det på 1100-tallet drevet gruvedrift på sølvholdig blyglans. Akersberg gruver var Norges første gruvedrift. Gruvedriften ble gjenopptatt fra tidlig på 1500-tallet til den ble stoppet en gang før 1579.
Bymarken og forstedene
Det meste av bydelen ligger på den bymarken som ble lagt ut ved jordegodsgaver fra kong Christian IV i 1629. Marken som ble gitt til byens borgere som beitemark var grunnen som hørte til eksisterende gårder, blant andre Aker, Lindern, Stein (rett nord for Stensparken), og Ullevål, alle fra eldre jernalder, og Valle (yngre gård som ved en senere løkke har gitt strøksnavnet Valleløkken). Byborgerne gjerdet etter hvert inn teiger av bymarka (løkker eller byløkker) og bygget hus på dem. Strøkene Meyerløkka, Bolteløkka, Fagerborg, Lovisenberg og Marienlyst har navn fra løkker.
Fra 1730-årene kom det bebyggelse i det som cirka 1800 ble forstaden Hammersborg med trange, krokete gater med små hus og uthus. Gamle Hammersborg ble revet i 1930-årene.
Fra slutten av 1700-tallet ble Bergfjerdingen, området øst for Akersveien med Dops gate og Damstredet, og Telthusbakken rett sydøst for Gamle Aker kirke, bebygget med små trehus. I begge områder er mange hus bevart.
1800 til 1910: institusjoner, murbyen
Empirekvartalet, der høyblokken i Regjeringskvartalet ligger og Y-blokken lå) ble utbygget med Militærhospitalet 1807 og Rikshospitalet 1826. I 1860-årene hadde denne nedre del av bydelen blitt en del av det sentrale Christiania med blant annet Sankt Olav katolske domkirke (nygotikk, 1856) og Trefoldighetskirken (nygotikk, 1858). Disse områdene ble innlemmet i byen ved byutvidelsen i 1839, mens resten av bydelen ble innlemmet i 1859, med unntak av Adamstuen, halve Lindern og Marienlyst som først ble en del av byen da Oslo og Aker ble slått sammen i 1948.
Meyerløkka nord og syd for St. Olavs gate ble bebygget med bygårder fra 1860-årene til 1880-årene. I 1870-72 ble Frølichbyen ved Geitmyrsveien og Banksjef Frølichs gate bygget med små hus i sveitserstil med fasader av soltørkede, pussede leirblokker. I 1880-årene kom bygårder blant annet langs Waldemar Thranes gate ved krysset med Ullevålsveien og på Bolteløkka.
Fra 1865 ble høyden St. Hanshaugen opparbeidet som park ved at Christiania Byes Vel plantet 1275 trær, og parken ble frem mot århundreskiftet en attraksjon i byen med sin utsikt, restaurant, konserter, fremvisning av dyr med mer.
I 1890-årene var det en voldsom byggevirksomhet i bydelen, som i byen ellers, med leiegårder så langt nord som Fagerborg og Adamstuen. Strøket St. Hanshaugen fikk tett bebyggelse. Av 6050 gjenværende boliger i 2011 bygget før 1900 ligger rundt 5700 i bygårder, rundt 150 er eneboliger og rundt 200 tomannsboliger og andre hus på en eller to etasjer. Omtrent en fjerdedel av alle 22 140 boliger i bydelen i 2011 tilhører derfor den historiske murbyen. Bydelen tilhørte det som i tiårene frem til 1900 ble vestkanten, med preg av den nye middelklassen. I 1890-årene var tomteprisene ved St. Hanshaugen av de høyeste i byen, og Myhre peker på den sentrale beliggenheten som en blant flere forklaringer.
To små parseller av Pilestredet hadde hestesporvogn fra 1875 (Homansbyen-linjen). I 1899 kom trikken i Ullevålsveien og via Geitmyrsveien til Sagene. Taksten var 10 øre for voksne og 5 øre for barn. Da linjen ble nedlagt 1966 var voksentakst 80 øre. Trikk til Adamstuen åpnet i 1909, til Ullevål Hageby i 1925.
Fra århundreskiftet og det første tiåret av 1900-tallet finnes enkeltstående jugendbygninger: Regjeringsbygningen (nå Finansdepartementet), bygårdene Fougstads gate nr. 22 og 25 og Waldemar Thranes gate 40 på Ila, Vallegaten 6, Anton Schjøths gate 15-17 og Ullevålsveien 48 og 60 på Valleløkken, og Geitmyrsveien 27 ved St. Hanshaugen park. Kjente bygninger fra tidlig i århundret er blant annet Lovisenberg kirke (1912), Ila skole (1916), Bislett bad (1920), Ila pensjonat (1921), Torggata bad (1928), Deichmanske bibliotek (1933).
1900-tallet
Bydelen har flere kjente, større boliganlegg fra første verdenskrig og mellomkrigstiden. Lindern haveby, syd for Kirkeveien i hjørnet med Geitmyrsveien, 525 leiligheter i 25 bygninger i nordisk nybarokk, kurvede gater og mye vegetasjon, sto ferdig i 1919. Jessenløkken på Fagerborg, avgrenset av Suhms gate, Kirkeveien (ring 2), Gørbitz’ gate og Jacob Aalls gate, består av 37 leiegårder i nordisk nybarokk, ble bygget i 1919–22.
Ilakomplekset i Fougstads gate, Diriks gate, Colletts gate og Uelands gate, 725 leiligheter, 1920-tallsklassisisme, med den monumentale Ilatrappen fra Fougstads gate til Uelands gate, ble bygget fra 1924 til 1933. Bislet Byggeselskap langs Sofies gate og Bislett stadion ble likedan bygget i 1920-tallsklassisisme og var fullført 1929.
Martinus Lørdahls plass, boliganlegg 1930–årene i funksjonalisme danner en halvsirkel mot stadion. I 1930–1939 ble Egebergløkka, Westye Egebergs gate øst for Vår Frelsers gravlund, fire boligblokker rundt åttekantet plass, bygget og var et tidlig eksempel på høye bolighus, synlig fra store deler av byen. Doublougløkka, buede blokker på en kolle langs Mikkel Doblougs gate mellom Colletts gate og Louises gate ble bygget i 1930-årene.
2000-tallet
Ved siste folke- og boligtelling i 2011 var boligbebyggelsen i bydelen helt dominert av bygårder og boligblokker, med 21,067 boliger, 95,2 % av alle 22,140. Antall boliger i rekkehus, kjedehus og andre småhus var 363, 1,6 %, mens antall eneboliger var 150, 0,7 %, og tomannsboliger 111. I alt 430 boliger tilhørte kategorien Annen bygningstype. Boligprisene var nest høyest av bydelene, bak Frogner, med 81,664 kr per kvadratmeter i boligblokk/bygård i 2018.
På 2000-tallet har større utbygging vært Pilestredet park, området som Rikshospitalet forlot i 2000; en rekke nye boligbygg i Hausmannskvartalene; nye Bislett stadion (åpnet 2005); St. Hanshaugen studentby i Bjerregaards gate (drøyt 400 leiligheter og hybler, ferdig 2005-2006); og boligprosjektet Lille Bislett (225 leiligheter, 2007).
Gjennom vedtak i kommuneplan 2015 ble det sammenhengende området med strøkene Bislett, St. Hanshaugen og Ila gjort til hensynssone – bevaring kulturmiljø som spesielt verdifulle bygningsmiljøer. Om plan- og byggesaker i dette området heter det: «Nye tiltak skal derfor plasseres og utformes slik at man viderefører viktige elementer i eksisterende gate-, byroms- og bebyggelsesstruktur. Bygninger med nasjonalt og regionalt viktige kulturminneverdier bør bevares.» Fagerborg har også sterkt vern.
Strøkene i bydelen
Strøkene i Oslo er oppstått etter hvert som den bymessige bebyggelsen er kommet til. I bydelen har det stort sett vært en bevegelse fra syd mot nord. Strøkene har historisk både lagt seg ved siden av hverandre og «oppå hverandre» ved at lommer i byen er bygget ut, for eksempel slik Bislett først ble strøksnavn da bebyggelsen nord og øst for stadion kom i mellomkrigstiden. Grensene mellom strøk vil det derfor være uenighet om.
Området syd for St. Olavs gate – Arne Garborgs plass – Hammersborggata (ring 1) hører til Oslo sentrum og har ikke eget strøksnavn. Strøkene er, nevnt tilnærmet fra syd til nord: