cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Terje Ness
Hans mor var diettkokk på sykehuset i hjembyen. Ness gikk i lære ved Sunnfjord Hotell 1987, fikk fagbrev 21 år gammel i 1989, og var hos Frode Aga ved Hallingstuene på Geilo. Deretter arbeidet han for Eyvind Hellstrøm på Bagatelle fra 1994 til 2000, der han i 1997 ble kjøkkensjef. I et eget arrangement ble han årets kokk i 1997, hvilket brakte ham til Bocuse d'Or i 1999, som han da vant.
Ness gikk i 2000 over til kjøkkenet ved Oro i Tordenskiolds gate sammen med Björn Svensson, Sven Erik Renaa og Lise Finckenhagen. Oro fikk en stjerne i Michelinguiden i 2001. Etter uenigheter med eierne Bengt Wilson og Lars Erik Underthun, forlot han Oro i 2004 og startet i 2005 Haga restaurant på Haga Golfpark. Haga Restaurant fikk det påfølgende året en stjerne i Michelinguiden. I 2009 tok han over Oro. I 2011 etablerte han og den norske kokken Rune Mogens Pal (født 1968) Onda Restaurant på Aker Brygge. Med Pal drev han fra 2010 spisestedet Alfred på Aker Brygge i tilknytning til Nobels fredssenter, som ble nedlagt i 2014. Samarbeidet med Pal (som også innebar brasseriet Blanche) ble avsluttet våren 2013, hvilket innebar at Ness kun fortsatte som eier og driver av Oro. Stedet reåpnet etter dårlige tider i 2015 med en ukes gjesteopptredener fra Eyvind Hellstrøm og store deler av staben fra tiden på Bagatelle. Terje Ness la ned driften av Oro etter sommeren 2016.
Fra 2012 har han også vært kokk for REMA 1000. Samme året begynte han også på et samarbeid med det svenske firmaet Electrolux.
Ness har også vært mentor i TV-serien Barnas restaurant på NRK, som har gått i tre sesonger. I serien lærer Terje Ness opp en gjeng med barn (kalt lærlinger) og gjør dem i stand til å lage og servere et tre-retters restaurantmåltid for kjendiser og familie.
Universal carrier
Universal carrier (ofte kjent under navnet Brengun carrier) var en mindre britisk beltevogn. Den ble brukt under andre verdenskrig av britiske og samveldestyrker, dessuten var den også i bruk i den norske Brigaden i Skottland.
Den var lett bevæpnet og lett panseret, blant annet manglet den tak, noe som gjorde soldatene inni særdeles utsatt for splinterskader.
Mindlandet
Mindlandet er ei øy i Alstahaug kommune i Nordland, ved munningen av Vefsnfjorden. Øya var tidligere et fiskerisamfunn med store jordbruksarealer.
Geografi
Øya Mindlandet er ca 8,5 km lang og tre km bred. Den har et areal på 14 km². Øyas høyeste punkt er 163 meter over havet. Øya har tidligere vært del av Tjøtta kommune, men ble ved kommunereformen i 1964/65 del av Alstahaug kommune.
Geologi
Den vestre delen av øya er dominert av relativt høye åser som strekker seg i sørvest/nordøstlig retning. Disse åsene danner to parallelle strukturer med Smalfjellet lengst mot nord og åsen med Kruna og Lakeskarhatten som en sørlig struktur. Disse to åsene er skilt av et skar som har navnet Brastadskaret. Den østlige delen av øya er ganske flat med slakt høydefall mot havet og består av morenemasse avsatt i slutten av siste istid. Denne morenemassen ble avsatt et godt stykke under den daværende havflaten og fikk derfor i lang tid etterpå tilført marine sedimenter som gav grunnlag for det jordbruksland som dominerer øya i dag. I området ved Rota finner man restene av en grandioritt som egentlig er en eruptiv dypbergart, vesentlig bestående av kvarts og feltspat som har ganske lys farge. Den isen som kom glidende lenger mot nord på øya, og også gjennom Brastadskaret, brakte med seg masser som ble avsatt i Brastad-regionen og som gav brukbart jordbruksland også der etter at landhevingen hadde løftet dette området så det ble tørrlagt.
Øyas navn
Opphavet til Øyas navn, Mindlandet, er usikkert. I historiske dokumenter finnes ulike benevnelser og skrivemåter på øya. Mynda går igjen som første del av navnet og kan spores tilbake til et diplom fra 1323 (Diplomatarium Norvegicum). Nøkkelen til navnet ligger antakelig i ordet Mynda. Det har blitt antydet at det kan ha vært navnet på selve øya, men dette er på ingen måte sikkert. Ut fra det man kjenner til så har gården Mindnes hatt administrative funksjoner langt tilbake i tid og ser ut til å ha vært et administrativt senter i en periode hvor man blant annet hadde en styringsmessig inndeling i fylke, halvfylke og fjerding hvor begrepet fjerding kunne være en fjerdedel av et prestegjeld er eller aller helst en fjerdedel av et fogdesogn.
Befolkningsutvikling
Det antas at det har bodd folk på Mindlandet i mer enn 7 000 år. Det foreligger ikke kilder som er egnet til å estimere folketall før år 1600, men basert på manntall (prestemantall) kan det anslås følgende antall beboere på Mindlandet på ulike tidspunkt: Det foreligger ikke tilgjengelig manntall senere, men har vært en betydelig reduksjon, sannsynligvis primært i siste halvdel av 1900-tallet. Ifølge lokale kilder er antallet innbyggere i 2020 52 personer.
Mindlandet har tidligere hatt butikk, posthus, skole og barnehage. Den lokale butikken ble nedlagt i ca 2003. Barnehagen og skolen ble nedlagt senere, skolen sannsynligvis i 2010, barnehagen noe senere, årstall ukjent.
Offentlig kommunikasjon
Det er fergeforbindelse til Tjøtta, Tro, Stokkasjøen, Forvik og Vågsodden
Den fransk-tyske krig
Den fransk-tyske krig, også kalt den fransk-prøyssiske krig (tysk: Deutsch-Französischer Krieg; fransk: Guerre franco-allemande) og i Frankrike kjent som 1870-krigen, ble utkjempet mellom Frankrike og Det nordtyske forbund under Preussens ledelse, sammen med de sørtyske statene Baden, Bayern, og Württemberg, samt Storhertugdømmet Hessen mellom 19. juli 1870 og 10. mai 1871.
Krigen endte med en overveldende tysk seier etter at tyske styrker hadde erobret Paris, og Tyskland ble i løpet av krigen samlet under Preussens ledelse.
Bakgrunn
Den fransk-tyske krig 1870-1871 hadde mange og dyptliggende årsaker. Franskmenn og tyskere, likesom deres regjeringer, mistrodde hverandre gjensidig. Den nordtyske forbundskansler og prøyssiske statsminister Otto von Bismarck hadde mistet all tillit til Frankrike, etter at landet i 1866 allikevel støttet Østerrike til tross for at Napoleon III og Bismarck på et møte i Biarritz i oktober 1865 hadde blitt enige om å ikke blande seg inn i striden om Østerrikes krav på den italienske regionen Veneto. Frankrike ønsket slik å bidra til å fremprovosere en krig mellom Tyskland og Østerrike, hovedsakelig på grunnlag av striden om forvaltningen av Slesvig og Holsten etter den andre slesvigske krig gjennom den østerriksk-prøyssiske krig i 1866.
I Frankrike så man med mistro og misunnelse på Preussens økede makt etter Den østerriksk-prøyssiske krig, overvurderte den motvilje mot tysk samling under prøyssisk ledelse som rådet i statene i det sørlige Tyskland og håpet, gjerne med hjelp fra Østerrike, å ta «revansje for Sadowa». Hertil kom Otto von Bismarcks løfte om å fullføre samlingen med «blod og jern», samt Napoleon IIIs og hans miljøs tro på at en ærerik krig kunne befeste dynastiet og stanse den økende motstanden mot regjeringens innenrikspolitikk.
Brennbare emner fantes således på begge sider. Den utløsende årsaken ble imidlertid prins Leopold av Hohenzollern-Sigmaringens kandidatur til den spanske tronen. Spanias regjering tilbød nemlig Leopold tronen. Prinsen og hans familie var i tvil, og han gav avvisende svar to ganger, høsten 1869 og vinteren 1870. Hans holdning ble delt av kong Wilhelm I av Preussen, som i egenskap av huset Hohenzollerns overhode deltok i forhandlingene. Bismarck var ikke involvert i forhandlingene, men fulgte dem med interesse, overbevist om at en forbindelse mellom Preussen og Spania kunne holde Frankrike i sjakk. Gjennom hemmelige agenter klarte Bismarck å få den spanske regjering til å gjenoppta forhandlingene, og siden han hadde vunnet kronprins Fredrik for sin sak, fikk man prins Leopold i mai 1870 til å endre sin beslutning og akseptere tilbudet om den spanske tronen. Før kongevalget kunne skje i Spania, ble imidlertid planen kjent i Paris. Den franske regjeringen, spesielt utenriksminister Antoine Agénor de Gramont, som hadde håpet å tilføre Preussen et diplomatisk nederlag, krevde i en aggressiv tone at prinsens kandidatur formelt skulle trekkes tilbake av regjeringen i Berlin. Han lot sin ambassadør, grev Vincent Benedetti, oppsøke kong Vilhelm i Bad Ems for å få ham til å foreta en slik erklæring. Kongen, som ønsket å avslutte sin livsgjerning i ro, svarte unnvikende at saken ikke angikk Preussen, men kun prinsen personlig, og skyndte seg den 13. juli å gi Benedetti del i prinsens definitive avgjørelse og sin velsignelse av denne.
Det telegrammet som kongen sendte Bismarck for å underrette ham om sin samtale med Benedetti (Ems depeschen), ble publisert av Bismarck samme aften i avisene. Det skjedde i en lett redigert form; Bismarck fikk det til å se ut som om kongen hadde avvist ambassadørens krav temmelig bryskt.
Denne fremstillingen reiste en storm av sjåvinistisk uvilje i Paris. Den ble skjerpet av Bismarck-inspirerte artikler i den tyske presse. Keiser Napoleon personlig ønsket fred, men han ble revet med av den franske nasjonalforsamlingen, og den 19. juli 1870 offentliggjorde han Frankrikes krigserklæring mot Preussen.
Roald Bruun-Hanssen
Roald Bruun-Hanssen (født 14. januar 1962) er en tidligere norsk fotballspiller og fotballtrener. Roald Bruun-Hanssen er født og oppvokst på Åstveit i Åsane, Hordaland og var til 2014 daglig leder i Sportsklubben Brann.
Den fransk-tyske krig
Franske forberedelser
28. juli 1870 forlot Napoleon III Paris og reiste til Metz for å ta kommandoen over den nyopprettede hæren som hadde fått navnet Rhin-hæren. Den besto på dette tidspunktet av kun 202,448 soldater, men det var forventet at hærstyrken skulle vokse etter hvert som mobiliseringen gikk videre.
Roald Bruun-Hanssen
Bruun-Hanssen er utdannet cand.mag. med fagkretsen idrett (Norges idrettshøgskole), offentlig administrasjon (Universitetet i Bergen) og bedriftsøkonomi (NHHK). Han har vært regionsansvarlig for spillerutvikling innen fotball i fylkene Hordaland, Rogaland og Sogn og Fjordane, og i fra 2000–2006 var han daglig leder i Hordaland Fotballkrets. Høsten 2006 ble han ansatt i Sportsklubben Brann som ny sportsdirektør i klubben, etter at Per-Ove Ludvigsen trakk seg. Denne stillingen hadde han frem til mai 2010, da han ble gitt en administrativ stilling i klubben.
Den fransk-tyske krig
Franske forberedelser
Den franske krigsledelsen lyktes imidlertid ikke i å samle mer enn rundt 300,000 menn. Størstedelen av dem ble forlagt mellom Metz og Saarbrücken, bortsett fra 1. korps, ledet av marskalk Patrice Mac-Mahon, som ble samlet omkring og nord for Strasbourg, 5. korps ved Bitsche, 6. korps ved Châlons-sur-Marne, og 7. korps i øvre Alsace. Stor uorden rådet såvel under mobiliseringen som under arméenes oppmarsj.
Roald Bruun-Hanssen
Før han ble ansatt som sportsdirektør i Brann, var han toppfotballsjef i Norges Fotballforbund.
Den fransk-tyske krig
Prøyssiske og tyske forberedelser
Natten mellom 15. og 16. juli 1870 ble mobiliseringsordrer utstedt i Det nordtyske forbunds medlemsstater, fulgt en av tilsvarende avgjørelse i de sydtyske stater. Det nordtyske forbunds riksdag bevilget 120 millioner daler og de sørtyske folkeforsamlingene tilsammen 34 millioner gylden til krigen.
Roald Bruun-Hanssen
Han er bror til Norges tidligere forsvarssjef Haakon Bruun-Hanssen.
Den fransk-tyske krig
Prøyssiske og tyske forberedelser
Den 23. juli begynte jernbanetransportene, og den 4. august rykket tyskernes venstre flanke over den franske grensen.
Roald Bruun-Hanssen
Spillerkarriere
Roald Bruun-Hanssen hadde en aktiv karriere i Tertnes, Varegg, Åsane og i Drøbak/Frogn. 1. divisjon var det høyeste nivået han spilte på (Varegg i 1981). Bruun-Hanssen la opp som spiller i 1991.
Den fransk-tyske krig
Prøyssiske og tyske forberedelser
Tre arméer ble dannet.
Roald Bruun-Hanssen
Trenerkarriere
Roald Bruun-Hanssen har vært hovedtrener Åsane i to perioder. I sesongene 1992–1993 og 1995–1996.
Den fransk-tyske krig
Prøyssiske og tyske forberedelser
Øverstkommanderende for alle arméer var kong Vilhelm av Preussen, med general Helmuth von Moltke som generalstabssjef.
De franske planene
De opprinnelige franske planene baserte seg på en sterk fransk offensiv fra Thionville mot Trier og videre inn i den prøyssiske Rhinprovinsen. Denne planen ble imidlertid endret til en mer defensiv plan utarbeidet av generalene Charles Auguste Frossard og Bartélemy Lebrun, hvor Rhin-hæren skulle bli stående i en mer defensiv posisjon nær den tyske grensen og slå tilbake en prøyssisk offensiv. Franskmennene bygde videre på at Østerrike, Bayern, Württemberg og Baden skulle slutte seg til dem i en krig mot Preussen, og det franske 1. korps skulle invadere området som i dag er Rheinland-Pfalz og rykke videre for å «befri» de sørlige tyske statene sammen med styrker fra Østerrike-Ungarn. 5. korps skulle kunne settes inn på det frontavsnittet hvor det var mest nødvendig.
Imidlertid mobiliserte de prøyssiske styrkene langt raskere enn hva den franske planen forutsatte. Videre var Østerrike-Ungarn ikke i stand til å gå til en ny krig mot Preussen så tidlig etter krigen i 1866, og var tilbakeholdne, før de til slutt erklærte at de bare ville gripe inn i Sør-Tyskland dersom befolkningen der støttet en fransk innmarsj. Dette skjedde ikke, derimot sluttet de sørtyske statene seg til Preussen og mobiliserte sine styrker mot Frankrike.
Fransk framrykking
Napoleon III var under et innenriks press for å iverksette en offensiv før de tyske statene ble i stand til å gjennomføre en full mobilisering. De hadde avklart at bare den prøyssiske 16. infanteridivisjon sto i området mellom grensen og Saarbrücken, og overfor hele den franske Rhin-hæren. 31. juli rykket denne over elven Saar for å innta Saarbrücken.
De franske 2. korps og 3. korps krysset den tyske grensen 2. august og presset de fåtallige prøyssiske styrkene tilbake og ut av Saarbrücken gjennom en rekke direkte angrep. Det viste seg her at de franske geværene hadde en større rekkevidde enn geværene som prøysserne var utrustet med. Allikevel ytet prøysserne stor motstand, og franskmennene hadde et tap på 86 mann, mot prøyssernes 83 i forbindelse med at Saarbrücken ble inntatt.
Okkupasjonen av Saarbrücken
Franskmennenes 2. korps rykket inn Saarbrücken den 2. august, og de tyske styrkene trakk seg ut. For franskmennene var det imidlertid logistiske problemer med å bli stående i byen; den hadde bare én jernbanelinje som gikk inn i Tyskland, og denne var enkel å forsvare for tyskerne. Videre rant elvene langs grensen og ikke inn i innlandet, slik at heller ikke disse egnet seg som forsyningskanaler. Mens franskmennene hilste okkupasjonen velkommen som et første steg mot Rhinprovinsen og senere Berlin, mottok også den franske hærledelsen alarmerende rapporter om at prøyssiske og bayerske styrker samlet seg i sørøst, i tillegg til dem som allerede sto i nord og nordøst.
Moltke hadde i realiteten tre armeer i området, den prøyssiske 1. arme under Karl Friedrich von Steinmetz besto av 50,000 og sto overfor Saarlouis, den prøyssiske 2. armé under prins Fredrik Karl med 134,000 sto mot linjen Forbach–Spicheren, og den prøyssiske 3. armé under kronprins Fredrik med 120,000 mann sto langs grensen overfor Wissembourg.
Franskmennene trakk seg derfor i de følgende dagene tilbake til høydene ved Spicheren, hvor de ble angrepet og slått tilbake av den prøyssiske 1. og 2. armé den 6. august.
Tysk framrykking
På den andre fløyen overskred den 3. tyske armé grensen den 4. august og beseiret divisjonen Douay av det første franske korps, som var blitt sendt til Wissembourg hvor det ble bygget opp defensive posisjoner da franskmennene ble klar over hvor nær den tyske styrken faktisk sto.
Slaget om Wissembourg sto 4. august og ble en intens bykrigføring fra hus til hus. Til tross for stadige angrep fra prøyssiske og bayerske enheter, holdt de tallmessig underlegne franske styrkene ut, men måtte gi tapt da bybefolkningen i realiteten kapitulerte ved å nekte å gi sine egne styrker assistanse i noe de anså som et tapt sak, for slik å unngå at byen skulle bli ytterligere ødelagt. Til sammen 1,000 franske soldater med full utrustning ble tatt til fange av de tyske troppene.
De øvrige franske soldatene fra Wissembourg trakk seg ut vestover. Neste dag fortsatte fremrykningen til Wœrth (Wörth), der marskalk Patrice Mac-Mahon hadde tatt stilling med sitt korps og en divisjon av det 7. korps. Etter et modig forsvar ble han slått den 6. august og trakk seg da i all hast tilbake til Châlons-sur-Marne, dit også 5. korps begav seg fra Bitsche. Støttet av Rhinhæren trakk de seg etterhvert tilbake til Metz. Der ble de reorganisert og slått sammen som det 6. korps, og 12. august ble de stilt under marskalk Achille Bazaines kommando.
Franskmennene kunne til å begynne med ikke få seg til å beordre et ordnet tilbaketog til Frankrikes indre. En slik retrett ville prisgi en stor del av landet til fienden. Når retretten likevel ble nødvendig, og troppene skulle overføres fra den østre til den vestre Moselbredden, ble de 14. august angrepet av tyskernes 1. armé ved Colombey-Nouilly og ytterligere svekket.
Tyskernes 2. armé hadde i mellomtiden rykket frem med hovedretning mot Pont-à-Mousson, og størstedelen av dens tropper nådde Mosel den 15. august. Samme dag satte franskmennene seg i marsj fra Metz mot Verdun, men gikk så langsomt frem at de den 16. august ble møtt av tyskernes 3. og 10. korps ved Vionville. Tyskerne hadde rykket raskt frem fra Pout-à-Mousson i nordvestlig retning for å kunne holde følge med franskmennene, som de trodde var i fullt tilbaketog. Slaget ved Vionville, eller slaget ved Mars-la-Tour, ble utkjempet den 16. august 1870 og endte med tysk seier.
Etter det blodige slaget ved Vionville som størstedelen av Bazaines armé deltok i, inntok marskalk Bazaine stilling med ryggen mot Metz. Størstedelen av 1. og 2. tyske armé var nå kommet over til den vestre Moselbredden. En frontforandring 180 grader ble utført til høyre, hvoretter tyskerne angrep franskmennene den 18. august 1870.
Til å begynne med hadde tyskerne ingen fremgang, og hadde franskmennene under Bazaine utnyttet de mulighetene som bød seg, kunne slaget kanskje ha blitt vunnet av den franske hær. Da Bazaine forble passiv, kunne tyskerne omgruppere og reorganisere seg, slik at de med ytterligere forsterkninger kunne bryte ned franskmennenes høyre fløy ved St. Privat.
Etter slaget ved Gravelotte — det største under krigen — ble franskmennene drevet tilbake til Metz, hvor denne store franske styrken ble omringet av tyske styrker 19. august. Denne beleiringen varte helt fram til 27. oktober, da Bazaine ble tvunget til å overgi seg med hele sin hær på nesten 180,000 mann.
Ny fransk hær
Som følge av det franske nederlaget ved Gravelotte ble det ved Châlons-sur-Marne dannet en ny hær under marskalk Mac-Mahon, kalt Châlons-hæren og bestående av 1., 5. og 7. korps og de nydannede 12. korps. Soldatene besto i hovedsak av den deler av Rhin-hæren som unnslapp beleiringen av Metz. Denne nye hæren skulle marsjere mot Metz for å komme de beleirede franske styrkene der under Bazaine til unnsetning, og den rykket mot nordøst og krysset den belgiske grensen for å unngå tyskerne før de skulle slå til sørover mot Bazaines styrker.
Keiser Napoleon III tas til fange, republikk innføres i Frankrike
Tyskerne angrep da den franske Châlons-hæren fra alle sider i slaget ved Sedan den 1. september. Mac-Mahon var blitt såret tidlig under slaget, og general Emmanuel Félix de Wimpffen overtok kommandoen. Dagen etter overga Napoleon III seg og ble tatt til fange med sine 104,000 soldater. Det var en overveldende seier for tyskerne, ikke bare hadde de tatt en hel fransk hær til fange, mens den andre ble holdt innestengt i Metz, men de hadde også fanget Frankrikes leder.
Da nyheten om at keiseren var blitt tatt til fange nådde Paris, førte det til at det franske keiserdømmet ble avviklet under en fredelig revolusjon. Det ble erstattet med den tredje franske republikk. Den nye regjeringen, som kalte seg Den nasjonale forsvarsregjeringen og ble utropt den 4. september, bestemte at krigen skulle fortsette, mens Napoleon III fikk dra i eksil til England.
União do Oeste
União do Oeste er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Den fransk-tyske krig
Keiser Napoleon III tas til fange, republikk innføres i Frankrike
Tyskerne mente at i denne situasjonen var krigen over og tilbød franskmennene våpenhvile. Den nye utenriksministeren, Jules Favre, innledet fredsforhandlinger med Bismarck, men disse brøt sammen overfor det tyske kravet om Alsace og Lorraine.
Beleiring av Paris
Da fredsforhandlingene brøt sammen, vendte de tyske styrkene seg mot Paris og nådde raskt byen. 15. september ga Moltke ordre om å omringe byen. Styrkene under kommando av kronprins Albert av Sachsen nådde byen fra nord, uten å møte motstand, mens kronprins Fredrik av Preussen rykket inn med sine styrke fra sør. 17. september angrep en fransk styrke under kommando av Joseph Vinoy kronprins Fredriks styrke i nærheten av Villeneuve-Saint-Georges i et forsøk på å sikre seg et forsyningsdepot, men ble slått tilbake av det tyske artilleriet. Jernbanelinjen til Orléans ble kuttet, og 18. september ble Versailles inntatt av tyske styrker, og der opprettet tyskerne sitt hovedkvarter.
Loire-aksjonen
Den første republikanske armé, den såkalte Loire-arméen (også kalt 1. Loire-armé, og bestående av to korps), ble dannet syd for Orléans under kommando av general Louis Jean Baptiste d'Aurelle de Paladines. Den rykket frem over Mer-Marchenoir og lyktes gjennom slaget om Coulmiers den 9. november å fordrive fra Orléans en arméavdeling utsendt fra beleiringsarméen ved Paris (bestående 1. bayerske korps m.fl. tropper), som siden 11. oktober (det første slaget om Orléans) hadde holdt byen.
Loirearméen inntok en fast stilling nord for Orléans og fikk betydelige forsterkninger. Imidlertid var Metz begynt å forhandle etter at Bazaine 31. august-1. september forgjeves hadde forsøkt å bryte inneslutningslinjen gjennom slaget ved Noisseville. Prins Fredrik Karl av Preussen fikk da ordre om å skynde seg til Loire med sin 2. armé. Han gjorde dette, og konsentrerte sine tropper (3., 9., og 10. korps) rundt Pithiviers fra 20. til 24. november. Den tyske arméavdelingen på denne krigsskueplassen (1. bayerske korps, 2. infanteri- og 3. kavaleridivisjon) var blitt stilt under storhertug Fredrik Franz av Mecklenburg-Schwerins kommando og hadde forflyttet seg til Dreux for å hindre fransk aktivitet på denne siden. Gambetta bestemte seg for å rykke frem i retning Paris og gav ordre om at Loire-arméens høyre fløy (to korps) skulle slå seg frem fra Gien over Montargis. Denne bevegelsen mislyktes da angrepet ble slått tilbake av tyske styrker (10. korps) ved Beaune-la-Rolande den 28. november. Den venstre fløyen (2. korps ledet av general Antoine Eugène Alfred Chanzy) skulle nå føres fremover, men ble den 2. desember slått ved Loigny og Poupry av storhertugens arméavdeling. Prins Fredrik Karl, som hadde fått kommandoen også over denne arméavdeling, passet da på å bryte gjennom franskmennenes langstrakte stillinger og bemektiget seg etter det andre slaget om Orléans den 3. og 4. desember denne byen.
Paris kapitulerer
I det nordlige Frankrike var en ny fransk armé, den såkalte nordarméen (2 korps med 45,000 mann) blitt dannet under general Louis Faidherbe. Mot denne ble etter Metz' fall den 1. tyske armé sendt (1. og 8. korps) under general Edwin von Manteuffel (senere under general August von Goeben), og etter slagene ved Amiens (27. november 1870), Hallue (23.-24. desember 1870), Bapaume (3. januar 1871) og Saint-Quentin (19. januar) var franskmennenes krefter slutt.
Fra hovedstaden var det blitt gjort et stort utfall den 30. november 1870 under general Auguste-Alexandre Ducrot i sydøstlig retning og et annet (slaget ved Mont-Valérien) under general Trochu den 19. januar 1871 i sydvestlig.
Etter råd fra Bismarck igangsatte det tyske artilleriet rundt byen et omfattende bombardement, hvor rundt 12,000 granater ble skutt inn i byen gjennom 23 netter i den hensikt å bryte den franske kampmoralen gjennom strategisk bombing. Rundt 400 mennesker ble drept eller savnet, men bombardementet viste seg å ha liten effekt på kampmoralen i Paris.
Siden alle matforrådene var brukt opp, overga Paris seg, og våpenhvile ble sluttet den 28. januar 1871.
Krigen til sjøs
Ved krigsutbruddet stakk deler av den 470 skip store franske marine til sjøs for å iverksette en blokade av den nordtyske kyst. Den nordtyske forbundsflåte var alt for liten til å kunne konfrontere sin fiende, men likevel ble ikke den franske blokaden helt vellykket. Dette skyldtes franskmennenes kroniske kullmangel og mangelen av forsyningsbaser nærmere Nordsjøen og i Østersjøen.
Napoleon III og andre i den franske overkommando la også planer om å landsette tropper på de nordtyske strender. Dette håpet man ville redusere det voldsomme presset de var utsatt for i Alsace-Lorraine, og anspore Danmark til å gå med i krigen med sin store marine og sin hær på 50 000.
Prøyssiske junkere var engstelige for at franskmennene ville invadere Pommern, fordi det kunne oppildne etniske polakker der til oppstand. Men da franskmennene oppdaget at Preussen hadde gjennomført en kraftig opprustning av forsvarsverkene rundt de større nordtyske havnebyene, blant annet med kraftig kystvernartilleri med svære kanoner fra Krupp, innså de at den franske marinen ikke ville lykkes i å støtte opp under en invasjon.
Den tyske riksgrunnleggelse
Seieren over Frankrike gjorde at Tyskland kunne samles. Etter at kong Ludvig II av Bayern hadde sendt et brev der han ba Wilhelm stille seg i spissen for et samlet tysk rike, aksepterte den prøyssiske kongen endelig å stille som tysk keiser. En improvisert seremoni ble gjort i stand i Speilsalen i Versailles utenfor Paris hvor de tyske styrkene hadde sitt hovedkvarter i slottet under beleiringen av Paris, der Wilhelm ble proklamert som keiser den 18. januar 1871.
Det nye tyske keiserrikets forfatning bygde på forfatningen til Det nordtyske forbund fra 1867. Det ble en forbundsstat av 26 stater, men med Preussen som den førende stat. Keiseren var også konge av Preussen og hadde den utøvende makt, og det var ingen parlamentarisme, slik at rikskansleren var ansvarlig direkte overfor keiseren. Riksdagen var en videreføring av tilsvarende riksdag i Det nordtyske forbund, og ble valgt gjennom en alminnelig stemmerett for menn. Imidlertid favoriserte valgordningen landdistriktene. Riksdagen hadde ingen reell innflytelse over utenrikspolitikk og militærvesen. I tillegg var det et forbundsråd av representanter for regjeringene i de enkelte tyske statene.
Fortsatte stridigheter og tysk seier
Den våpenhvile som ble sluttet etter Paris' fall gjaldt imidlertid ikke den østlige krigsskuesplass. Der hadde tyskerne under general August von Werder beleiret Strasbourg (som åpnet sine porter 28. september), rykket videre frem i øvre Alsace og begynt å beleire Belfort. Etter at Loire-arméen var knust, hadde dens høyre fløy (3. korps), som først ble kalt den 1. Loire-armé, senere Østarméen, under general Charles Denis Bourbaki trukket seg tilbake til Bourges.
Gambetta la da en dristig plan: Han ville sende denne armé til Belforts unnsetning, og deretter trenge inn i Tyskland.
General Werder tok med det nydannede 14. korps stilling foran Belfort og lyktes gjennom det forbitrede slaget ved Lisaine fra 15. til 17. januar å kaste franskmennene tilbake. Disse ble deretter angrepet i sin venstre fløy av en nydannet armé (2. og 7. korps) under general Manteuffel, som kom fra Troyes og Auxerre, og ble til slutt trengt inn på sveitsisk område ved Verrières, der de ble avvæpnet av sveitsiske myndigheter.
Belfort kapitulerte den 18. februar, da våpenstillstanden inntrådte på denne krigsskueplassen.
Krigens avslutning
Krigen ble avsluttet ved freden i Frankfurt den 10. mai 1871. Fredsavtalen ble undertegnet i Hotel Schwan på Steinweg.
Freden i Frankfurt bygget på det såkalte Versailler Präliminar-Vertrag, sluttet den 26. februar mellom Otto von Bismarck og Adolphe Thiers på de tyske styrkenes hovedkvarter i Versailles.
Generalstaben
I fredstid var den regjerende monark den øverstkommanderende for de hærene i de tyske kongedømmene Preussen, Bayern, Sachsen og Württemberg, men i krigstid overtok keiseren som øverstkommanderende og koordinerende ledd for disse fire hærene gjennom den prøyssiske generalstaben.
Denne arbeidsformen medførte at Moltke under denne krigen bare trengte å utstede korte direktiver til de store formasjonene, slik at stabsoffiserene ved de underliggende hovedkvarterene kunne utarbeide disse videre i detalj, med sin lokalkjennskap og kjennskap til de militære doktrinene og den strategiske tenkningen de var lært opp til. Dette var i motsetning til situasjonen hos Preussens motstandere som Frankrike, hvor den sentrale militære enheten ble overlesset med spørsmål, detaljer og et svært vanskelig kommando- og kontrollsystem.
Verneplikt
Albrecht von Roon, som var prøyssisk krigsminister i årene fra 1859 til 1873, etablerte et vernepliktssystem hvor alle stridsdyktige prøyssiske menn kunne bli utskrevet ved mobilisering. Dette medførte at til tross for at Frankrikes befolkning var større enn den samlede befolkning i de deltakende tyske statene, var den tyske siden i stand til å mobilisere flere soldater. Videre skapte dette et grunnlag også for fortsatt økning av de tyske styrkene.
Jernbanesystemet
Både Frankrike og Tyskland hadde vel utviklede jernbanesystemer. Preussen hadde den fjerde tetteste dekningen i verden, mens Frankrike hadde den femte tetteste dekningen. Imidlertid hadde den prøyssiske hærledelsen under Moltke utarbeidet planer som gjorde at de tyske troppene kunne utnytte dette mer effektivt.
Da krigen brøt ut, var det utplassert 462,000 tyske soldater langs grensen mot Frankrike, mens bare 270,000 franske soldater var på plass, mens 100,000 franske soldater ikke hadde kommet fram eller var sendt til gale steder og slik satt ut av spill allerede før krigen startet.
Diplomatisk isolasjon
Både Østerrike-Ungarn og Danmark kunne ønske revansje etter sine nylige nederlag i henholdsvis Den østerriksk-prøyssiske krig i 1866 og Den andre slesvigske krig i 1864, men ingen av disse utnyttet situasjonen mens Preussen hadde bundet opp sine styrker i Frankrike. Dette skyldtes at de ikke stolte tilstrekkelig på franskmennene og Napoleon III. Napoleon hadde heller ikke sørget for å ivareta sine forbindelser med Det russiske keiserrike eller Storbritannia, noe som også skyldtes Bismarcks diplomatiske aktiviteter. Frankrike ble derfor stående alene mot Preussen.
Utrustning
Selv om franskmennenes Chassepot-rifler var nyere og bedre enn de tyske tennålsgeværene og de hadde et enkelt maskingevær, ble deres munningsladede artilleri langt underlegen det prøyssiske artilleriet, laget av Krupp-stål. Dette skulle vise seg, særlig under Slaget ved Gravelotte, å være viktigere enn det franske infanteriet og deres utrustning.
Land som tidligere ikke hadde hatt en generalstab eller et vernepliktsystem, innførte dette etter krigen, og utviklet logistikksystemer og militær bruk av jernbane, samt brukt av telegrafi, alt tiltak som bidro til den tyske seieren.
Tysk tilbaketrekning
De prøyssiske styrkene holdt en liten seiersparade i Paris 17. februar, og som en anerkjennelse av våpenhvileavtalen sendte Bismarck jernbanelaster med mat til byen og trakk styrkene ut til øst for byen.
De tyske troppene forble stasjonert i deler av det nordlige Frankrike og i festninger i Paris inntil Frankrike hadde betalt krigsskadeserstatningene på fem milliarder gullfranc som landet var blitt pålagt ved fredstraktaten.
I september 1873 var erstatningene betalt, og de tyske troppene trakk seg tilbake, men med en konsentrasjon stående i Elsass og Lothringen, som Frankrike måtte avstå til Tyskland etter å ha annektert provinsene i det 17. og 18. århundre.
Pariskommunen
Mange franskmenn fant nederlaget svært ydmykende, spesielt hæren og arbeidere i Paris. Parisere som nektet å akseptere nederlaget og skyldte på den konservative regjeringen for ikke å ha maktet å forsvare landet, tok kontroll over den franske hovedstaden og etablerte Pariserkommunen den 18. mars.
Den franske regjeringshæren fikk lov å passere forbi de tyske linjene for å slå ned opprøret, og Bismarck løslot 100,000 franske krigsfanger for å hjelpe den franske regjeringen. Anslagene over antall drepte varierer mellom 10,000 til 50,000. Benedict Anderson hevder at «7,500 ble fengslet eller deportert, og rundt 20,000 henrettet» under den «blodige uken» (21. mai-28. mai) da regjeringen gjenopprettet kontroll over hovedstaden.
Minnet om dette har fortsatt å splitte venstre- og høyresiden i fransk politikk. Pariserkommunens sosiale eksperimenter skulle senere bli en inspirasjon for den tyske filosofen Karl Marx gjennom blant annet boken Der Bürgerkrieg in Frankreich fra 1871 og utviklingen av kommunismen.
Italiensk samling
Kongedømmet Italia brukte maktvakuumet som oppstod ved det franske nederlaget til å fullføre samlingen av italienske stater. På grunn av krigen var Frankrike ikke lenger istand til å garantere Pavestatens uavhengighet.
Den franske garnisonen i Roma hadde blitt trukket tilbake fra juli 1870, og etter Napoleon IIIs nederlag ved slaget i Sedan hadde Pavestaten mistet sin garantist. Italia erklærte Pavestaten krig den 10. september 1870, og den 20. september okkuperte italienske styrker Roma.
Polen
I den prøyssiske provinsen Posen var det en stor polsk befolkning de sentrale og østlige områdene som ga Frankrike sterk støtte, og meldinger om prøyssiske seiere under krigen utløste sinte demonstrasjoner, som klare manifestasjoner av polske nasjonale strømninger. Polske rekrutter ble også oppfordret til å desertere fra den prøyssiske hæren, men oppfordringene ble i hovedsak ikke fulgt. En alarmerende rapport til Bismarck 16. august 1870 førte til at en kontingent av reservestyrker ble stasjonert i provinsen. Krigen ble en viktig hendelse i forholdet mellom den tyske og polske befolkningen, og den markerte innledningen til en lengre periode med undertrykkelse og harde tiltak, samt forsøk på germanisering.
Ny maktbalanse i Europa
Frankrikes nederlag og samlingen av Tyskland medførte et nytt politisk landskap i Europa. Krigen forbitret forholdet mellom Frankrike og Tyskland i årtier. I Frankrike bidro den til fransk agitasjon for révanche – hevn for tapet av Alsace-Lorraine – som gav navn til revansjismen. Etter krigen arbeidet Bismarck for å isolere Frankrike diplomatisk, men disse bestrebelsene tok slutt da Bismarck gikk av i 1890 og muliggjorde Frankrikes allianse med andre stormakter. Fransk revansjisme var en av faktorene bak den spenningen som til slutt førte til utbruddet av første verdenskrig.
Opptakt til første verdenskrig
Den fransk-prøyssiske krig kan sees som en direkte forløper og forutsetning for første verdenskrig. Krigen dreide seg rundt de gamle tysk/franske spenningene som hadde eksistert gjennom historien helt siden Karl den stores karolingske rike ble delt etter Ludvig den fromme mellom hans arvinger ved Traktaten i Verdun i 843. I tillegg var den franske stoltheten blitt alvorlig krenket av Den fransk-prøyssiske krig og det ydmykende tapet av Alsace-Lorraine.
Bismarck prøvde å unngå at Frankrike fikk allierte, men etter at keiser Wilhelm II avsatte ham, ble den tyske utenrikspolitikken mer kortsiktig og aggressiv. Keiseren lot vennskapet med Russland forfalle, slik at Russland i stedet ble en alliert med Frankrike, og støttet i stedet Østerrike-Ungarn, noe som førte til at Tyskland ble dratt med i første verdenskrig.
Gjerdinga
Gjerdinga Areal: Flate: 5,5 km² Befolkning: Innbyggere (2010): 18 Geografi: Breddegrad: 64° 57' 0 N Lengdegrad: 11° 25' 0 Ø Høyeste punkt: 118 m Laveste punkt: 0 m
Gjerdinga er ei øy og ei bygd i Nærøysund kommune i Trøndelag. Øya ligger plassert ved hovedskipsleia 8,3 nautiske mil nord for Rørvik.
Øya har i 2010 om lag 20 innbyggere, i tillegg har mange fritidshus her. De fleste yrkesaktive fastboende har sine arbeidsplasser på fastlandet. Hovednæring på øya er lokal småskalaproduksjon av mat. Gjerdinga har ferjeforbindelse til Eidshaug på fastlandet med seks daglige avganger. Ferjeforbindelsen opereres av FosenNamsos Sjø.
Navnet Gjerdinga betyr fra gammelt av «gjerde mot storhavet».
Gjerdinga har gjestehavn med vann og strøm.
Paisley
Paisley (skotsk-gælisk: Pàislig) er en by og tidligere burgh i Renfrewshire i Skottland. Den ligger omkring 11,1 km vest-sørvest for Glasgow, ikke langt fra Glasgow internasjonale lufthavn. Nord for byen møtes elvene White Cart Water og Black Cart Water og danner elven Cart. Byen er administrativt senter for Renfrewshire. Byen er den femte største i Skottland, og den største med status som town. Byen tilhører den sørvestlige delen av Stor-Glasgow. I henhold til folketellingen i 2011 har byen en befolkning på 76 834 innbyggere, beregnet til 76 560 for 2014.
Gjerdinga
Øya har flere turstier og gode muligheter for naturopplevelser. Her kan du låne grillhus gratis, og gå merkede turstier til Hallarsfjellhula, ei hule som havet lagde for 20-30 tusen år siden. Hallar betyr fra gammel av katedral. Du finner også merkede turstier til Øyrshatten, øyas høyeste punkt på 118 moh. På toppen av Øyrshatten er det fortsatt krigsminner fra tyske luftskytsstillinger.
Brosme
Beskrivelse
Brosma er brun eller gulbrun på ryggen med lysere buk. Unge individer har brede gule tverrbånd. Finnene har en hvit kant ytterst. Den har litt overbitt og tydelig skjeggtråd. Brosma skilles lett fra andre arter ved en lang sammenhengende ryggfinne som er forbundet med den avrundede halefinnen og gattfinnen. Vanlig størrelse er 70 cm lang og 3 kg. Kan bli opptil 130 cm og 20 kg.
Gjerdinga
Øya har gode fiskemuligheter fra båt og fra land.
Brosme
Adferd
Brosma liker seg best på hardbunn. Finnes fra 50-1000 m, men mest vanlig fra 200-500 m i dype fjorder og langs kontinentalskråningen. Den lever i små stimer eller enkeltvis. Spiser bunndyr som krepsdyr og flerbørstemarker. Blir kjønnsmoden i 6-10 års alderen. De viktigste gyteområdene er mellom Skottland, Færøyene og Island, der gytingen foregår mellom april og august. En gjennomsnittlig brosmehunn kan legge to millioner egg. Yngelen lever pelagisk til de blir omtrent 5 cm lange og slår seg ned nær bunnen.
Gjerdinga
På Gjerdinga kan du se rådyr, ørn og mange fulgearter på nært hold.
Paisley
Historie
Tidligere mente man at den romerske festningen Vanduara, som ble nevnt av Klaudios Ptolemaios, lå der Paisley nå ligger. Denne identifikasjonen er basert primært på likheten mellom navnene Vanduara og Gwen-dwr, det antatte brytoniske navnet på White Cart Water. Det er ikke gjort funn som støtter teorien, og de fleste har gått bort fra den.
Brosme
Utbredelse
Brosma er vanlig på begge sider av Atlanterhavet. I vest langs kysten av Amerika fra Cape Cod og nordover. I øst fra De britiske øyer og nordover til Barentshavet. I Norge er den vanlig langs hele kysten.
Gjerdinga
Gjerdinga er en del av Hummulen.
Brosme
Økonomisk betydning
Brosma er en god matfisk. I Norge foregår fangsten hovedsakelig som line- og garnfiske, men det tas også litt som bifangst i trål.
Paisley
Historie
Paisley har en gammel klostertradisjon. Et kapell skal ha blitt reist på 500-/600-tallet av en irsk munk St. Mirin på en tomt ved en foss av White Cart Water som er kjent som Hammils. St. Mirin er byens skytshelgen. Byens katolske katedral, St. Mirins katedral er oppkalt etter ham, så er også byens fotballklubb, St. Mirren FC. Byen var tidligere og ujevnt kjent som Paislay, Passelet, Passeleth, og Passelay, men stedsnavnet opprinnelse er ukjent. En del kilder antyder en avledning fra enten det brytoniske ordet pasgill, «gressgang», «beitemarker», eller kanskje mer sannsynlig, passeleg i betydningen «basilika», det vil si «stor kirke», i seg selv avledet fra greske βασιλική, basilika. Andre forklaringer har foreslått «Pæssas leāh», fra angelsaksiske personnavnet Pæssa + leāh, «tre», «rydning». Dokumenterte stavelser av stedsnavnet er Pasilege (1182) og Paslie (1214). Den skotsk-gæliske stavingen er Pàislig.
På 1100-tallet ble klosteret Paisley Abbey opprettet i Paisley, og en bosetning vokste raskt opp rundt dette. Innen et århundre hadde gått ble klosteret et abbedi. Byen ble senere, på 1700- og 1800-tallet kjent for tekstilproduksjon, spesielt bomull med det distinkte paisleymønsteret.
Brosme
Økonomisk betydning
Fangsten av brosme ved kysten av Amerika har falt dramatisk fra 70-tallet til slutten av 90-tallet.
Paisley
Personer med tilknytning til Paisley
● Gerard Butler (skuespiller)
● Kenneth McKellar (sanger)
● James Peace (komponist)
● Robert II av Skottland (konge)
Husevågøy
Husevågøy er ei øy i Kinn kommune i Vestland. Øya ligger ytterst i Nordfjord, mellom Bremangerlandet og Vågsøya. Det er ferjeforbindelse med Måløy. Arealet er 9,3 km². Det største stedet på øya er Husevåg med ca. 30 innbyggere.
Fra gammelt av var det en enkel bygdeveg gjennom selve grenda Husevåg. I 1975 ble det bygget veg Ramsevik-Tytingvåg-Krabbestig. I 1989 ble det bygget veg over fjellet fra Husevåg til Ramsevik. Tanken var å holde frem med vegen helt frem til ferjekaien ved Våganeset, men denne siste stubben kom ikke før i 1992.
Kyndby kirke
Kyndby kirke befinner seg i landsbyen Kyndby ca. 11 km sydvest for Frederikssund på Sjælland.
Kirken ble bygget omkring 1125 i romansk stil og av frådsten. Den er forlenget i to omganger: Omkring 1400 fra mot vest og omkring 1500 ble det tilbygd et langhuskor mot øst. Opprinnelig hadde kirken et flatt tak, men på midten av 1400-tallet på det bygget inn hvelvinger. Tårnet er fra 1876, og står på samme sted som våpenhuset tidligere befant seg.
Kirken har kalkmalerier som menes utført av Jørlundeverkstedet I kirkens nordvegg henger et krusifiks av tre, som er utført i 1375 og gjenfunnet i 1945.
INRI
INRI er et akronym for Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum, som er latin og betyr «Jesus fra Nasaret, jødenes konge».
Nytestamentlig bakgrunn
Ifølge Johannesevangeliet stod denne innskriften på en plakett som var festet på Jesu kors.
De andre tre evangelier har lignende beskrivelser. Matteusevangeliet angir at innskriften lød «Det er Jesus, jødenes konge» (kap. 27, v. 37), Markusevangeliet «Jødenes konge» (kap. 15, v. 26), og Lukasevangeliet nevner «Han er jødenes konge» (kap. 23, v. 38).
Romersk skikk
Den offentlige angivelse av en dødsdømts forbrytelse var i pakt med datidens romerske ordning. Ettersom romerne forbød herskere over jødiske vasallstater å benytte kongetittel, og uttrykket «jødenes konge» i Det nye Testamentet kun dukker opp som ikke-jøders utsagn, reflekterer teksten «Jesus fra Nasaret, jødenes konge» den forbrytelse som lå til grunn for den romerske historiske dødsdom: Jesus ble ansett for å implisitt eller eksplisitt ha uttrykt at han var Messias.
Varianter
I noen av de ortodokse kirker ser man noen ganger varianten INBI, som svarer til den greske utgave av teksten, Ἰησοῦς ὁ Ναζωραῖος ὁ Bασιλεὺς τῶν Ἰουδαίων.
I kunsten ser man ofte denne inskripsjonen på krusifikser.
Bonnie & Clyde
Bonnie & Clyde var et beryktet par (Bonnie Parker og Clyde Barrow) som herjet i det sentrale USA under den store depresjonen, ofte sammen med medlemmer av Barrow-banden. Deres kriminelle handlinger tildro seg pressen og lesernes interesse over hele USA i en tid som har fått navnet public enemy era, mellom 1931 og 1935. Andre beryktede kriminelle som John Dillinger og Ma Barker var også virksomme i samme tidsperiode.
Bonnie
Bonnie Elizabeth Parker (født 1. oktober 1910 i Rowena i Texas, død 23. mai 1934) var det andre barnet i en søskenflokk på tre. Da hennes far, som var murer, døde, var Bonnie kun fire år. Moren ble nødt til å flytte med barna til West Dallas, der de levde i meget fattige kår. Bonnie var et veslevoksent barn som var flink på skolen. Hun utmerket seg særlig i kreativ skriving der hun vant konkurransen «County League» i litterærkunst for sin skole Clement City School. Hun holdt også innledningstaler for lokale politikere. Hun ble av dem som kjente henne, beskrevet som en intelligent og sjarmerende, attraktiv ung kvinne med egne meninger og vilje. Hun var liten av vekst, kun 150 cm høy, og hun veide kun 41 kg.
Hun giftet seg 15 år gammel den 25. september 1926 med Roy Thornton. Ekteskapet ble kortvarig. Hun hadde hjemlengsel, og ektemannen forsvant i lange perioder, iblant opptil et helt år. I 1929 gikk de fra hverandre. Kort tid etterpå ble han dømt til fem års fengsel. Men de tok aldri ut skilsmisse, og Bonnie bar vigselsringen til Thornton fram til sin død.
Clyde
Clyde «Champion» Chestnut Barrow (født 24. mars 1909 i Ellis County i Texas nær Telico (sør for Dallas), død 23. mai 1934) var det femte av sju eller åtte barn i en fattig jordbrukfamilie. Clyde ble første gang arrestert i slutten av 1926. Han stakk av da han ble konfrontert av politiet med at en leiebil ikke var levert tilbake innen avtalt tid.
Den andre arrestasjonen skjedde kort tid etterpå, da han sammen med sin bror Buck Barrow ble tatt med stjålne kalkuner. Det er mulig at Clydes innblanding i begge disse episodene var uten kriminell hensikt. Men i perioden 1927-29 gjorde han flere innbrudd i butikker, brøt opp kassaskap og begikk mindre ran og biltyverier. Han er mest kjent som bankraner, men han foretrakk mindre jobber som ran av matbutikker og bensinstasjoner som han gjorde betydelig flere av enn de 10-15 ran av banker som han og Barrow-gjengen antas å ha utført.
Ifølge John Neal Phillips var Clydes målsetning ikke å bli berømt og rik av å rane banker, men å revansjere seg mot fengselsystemet i Texas for de skadene han var blitt påført da han ble misbrukt mens han sonet der. Til tross for det inntrykket Warren Beatty skaper i sin tolkning av Clyde i spillefilmen fra 1967, følte Clyde i virkeligheten skyld for personene han tok livet av.
Fengsel og løslatelse
Bonnie og Clyde møttes første gang på en fest i West Dallas den 5. januar 1930.