cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frankerriket
Det karolingske rike, 751–840
Juledagen 800 kronet pave Leo III Karl som "keiser av romerne" i Roma i en seremoni presentert som en overraskelse, da Karl ikke ønsket å stå i gjeld til biskopen i Roma, ytterligere en nyvinning av paven i en rekke av symbolske virkemidler som definerte de gjensidige rollene til pavelige auctoritas og keiserlige auctoritas. Karl den store foretrakk, i aktelse for bysantinsk krenkelse, tittelen "keiser, konge av frankerne og langobardene", anerkjente seremonien Frankerriket som etterfølgerstaten til (vest)romerriket (skjønt kun den forfalskede konstantinske skjenkelsen ga paven politisk autoritet til å gjøre dette), således utløste en rekke strider med Konstantinopel og Østromerriket over det romerske navnet. Etter en innledende protest som usurpasjon, anerkjente den bysantinske keiser Mikael I Rangabe i 812 Karl som med-keiser. Kroningen i Roma ga den endelige legitimitet til karolingernes forrang blant frankerne.
Delt rike, etter 840
Karl den store hadde flere sønner, men kun en overlevde ham. Denne sønnen, Ludvig den fromme, etterfulgte sin far av et forent rike. Men enearv forble en tilfeldighet framfor en hensikt. Da Ludvig døde i 840 holdt karolingerne fast til skikken med delt arv, og etter en kortvarig innbyrdeskrig mellom hans tre sønner, inngikk de en enighet i 843, traktaten i Verdun, hvor de delte riket i tre deler:
Ludvigs andre sønn, Ludvig den tyske, ble konge av østfrankiske rike, eller Østfranken. Dette området utgjorden kjernen i det senere tysk-romerske rike ved at det tyske kongedømme ble forstørret ved ekstra områder fra Lothars midtre frankiske rike: store deler av disse områdene utviklet seg med tiden til hva som i dag er Østerrike, Sveits og Tyskland. For en liste over etterfølgere, se Liste over tysk-romerske monarker.
Ludvigs tredje sønn, Karl den skallede, ble konge av vestfrankerne, eller Vestfranken. Dette området, det meste av dagens sørlige og vestlige Frankrike, ble grunnlaget for det senere Frankrike under kongeslekten huset Capet. For hans etterfølgere, se Liste over Frankrikes monarker.
Derpå, ved traktaten i Meerssen i 870 ble delingen omarbeidet, og det med et resultat som var til ulempe for Lotharingia. Den 12. desember 884 forente Karl den tykke (sønn av Ludvig den tyske) det meste av det karolingske riket, med unntak av Burgund. I slutten av 887 gjorde hans nevø Arnulf av Kärnten opprør og tok tittelen som konge av østfrankerne. Karl trakk seg tilbake og døde ikke lenge etter den 13. januar 888.
Odo, greve av Paris, ble valgt som hersker i vest, og ble kronet måneden etter. Ved dette tidspunkt var Vestfranken sammensatt av Neustria i vest og i øst av regionen mellom elvene Maas og Seinen. Karolingerne ble gjenopprettet på tronen ti år senere i Vestfranken, og stryte da fram til 987 da den siste frankiske kongen, Ludvig V, døde etter et fall under en jakt. Han etterlot seg ingen legitim arving. Hans onkel, hertug Karl av Nedre Lorraine, ble nominert som arvelig etterfølger til tronen. Presteskapet, inkludert Adalberon og Gerbert (som senere ble pave Sylvester II), argumenterte veltalende for Hugo Capet. Han var ikke i slekt med de kongelige, men hadde bevist seg selv gjennom sine handlinger og militære dyktighet. Han ble valgt som konge og ble kronet av Adalberon innen to måneder av Ludvigs død. Det ble begynnelsen på huset Capet. Etter 987 ble kongedømmet kjent som Frankrike etter som Capet var tidligere hertuger av Île-de-France.
Lovsystemet
De ulike frankiske stammene hadde ulike lovtradisjoner som kun ble nedskrevet i tiden under Karl den store. Lex Salica, Lex Ripuaria og Lex Francorum Chamavorum var senere opprettelser under karolingerne, deres grunnlag i eldre frankisk virkelighet er vanskelig for forskerne å skjelne ved dagens distanse. Under Karl den store ble kodifisering også gjort av saksisk lov (Lex Saxonum) og frisisk lov (Lex Frisionum).
Det var også under frankisk overherredømme at andre germanske samfunn øst for Rhinen begynte å kodifisere deres stammelover, som Lex Alamannorum og Lex Bajuvariorum for henholdsvis alamannerne og bavarerne. Selv om de frankiske kongedømmene der fortsatte å være gallo-romanere underlagt romersk lov og presteskapet underlagt kanonisk rett (jus canonicum). Etter den frankiske erobringen av Septimania og Catalonia, regioner som hadde vært under gotisk kontroll, fortsatte å benytte vestgotisk lov (Lex Visigothorum) under frankerne.
I løpet av den eldste perioden ble frankisk lov bevart av enkeltpersoner som bevarte loven i hukommelsen og fungerte som dommere. Hos frankerne ble disse kalt for «levende bibliotek» og som ble beskrevet som «lovens personifiserte ondskap, uberegnelig og fryktelige». Merovingerkongene benyttet kapitularier (middelalderlatin: capitularium) som et redskap for bekjentgjøring og bevaring av kongelige forordninger. Det fortsatte under karolingerne og selv under de senere hertugene av Spoleto, Guy III og Lambert, under et program om fornyelse, regni Francorum («fornyelse av det frankiske kongerike»).
Blant de lovreformer som ble gjennomført under Karl den store var kodifiseringen av den tradisjonelle loven nevnt over. Han søkte også plassere kontroll over lokal makt og regional dommere ved å utnevne missi dominici («herskerens sendebud») i par over å overvåke særskilte regioner i kortere tidsperioder. Vanligvis ble disse valgt fra utsiden av deres respektive regioner for å forhindre interessekonflikter. En kapitulari fra 802 gir innsikt i deres plikter. De skulle å utøve rettsvesen, gjennomtvinge respekt for kongelige rettigheter, kontrollere administrasjonen til grevene og hertugene (som fortsatte var kongelige utnevnte), motta ed om lojalitet, og overvåke presteskapet.
Kirken
Den frankiske kirke vokste ut av den galliske kirke i merovingerperioden, noe som førte til en særskilt germansk utvikling i en rekke «frankiske synoder» gjennom 500- og 600-tallet, og med den karolingiske renessanse, fikk den frankiske kirke betydelig innflytelse på middelalderens vestlige kirke.
På 600-tallet var området til det frankiske rike kristnet ved hjelp av irske og skotske misjonærer. Resultatet var tallrike klostre, hvilket ble grunnlaget for utviklingen av den gammelhøytyske skriftkulturen i det karolingerriket. Irske Columbanus (543–615) var aktiv i Frankerriket fra 590, etablerte klostre fram til han døde. Han kom til det europeiske fastlandet sammen med tolv følgesvenner og opprettet klostre i Annegray, Luxeuil, og Fontaines i dagens Frankrike og Bobbio i dagens Italia. I løpet av 600-tallet opprettet disipler av Columbanus, og andre irske og skotske misjonærer flere klostre, schottenklöster, i hva som nå er Frankrike, Tyskland, Belgia, og Sveits. Den irske innflytelsen i disse klostrene er reflektert i tilpasningen av en egen insulær stil i bokproduksjonen, synbar i verker fra 700-tallet som det liturgiske verket Sacramentarium Gelasianum. Den insulære innflytelsen på uncialskrift i den senere merovingerperioden førte til sist til utviklingen av karolingisk minuskel på 800-tallet.
Pengesystem
Bysantinske mynter ble brukt i Frankerriket før Teodebert I begynte å prege sine egne penger ved begynnelsen av sin kongetid. Myntene solidus og triens mellom 534 og 679. Denarius (eller denier) kom senere i navnet til Kilderik II og ulike ikke-kongelige i tiden 673–675. En karolingsk denarius erstattet den fra merovingerne, og den frisiske penning, i Frankerriket fra 755 og til 1000-tallet.
Skogflått
Skogflått (Ixodes ricinus) er en parasittisk midd i hardflåttfamilien, der den inngår i den tallrike slekten Ixodes. Arten er etablert i Norge og kan overføre flåttbårne sykdommer til mennesker.
Frankerriket
Pengesystem
Denarius dukket til sist opp i Italia, utgitt i navnet til karolingermonarkene etter 794, senere av såkalt «innfødte» konger på 900-tallet, og enda senere av tysk-romerske keisere fra og med Otto I av Det tysk-romerske rike i 962. Til sist ble denarii utgitt i Roma i navnene til paven og keiseren fra Leo III og Karl den store og varte fram til slutten av 900-tallet.
Skogflått
Skogflått har mange ulike navn på norsk; skaubjønn, skaumann, skogbjørn, tege, hantikk, blodmidd, kinnflått, påte, sugar m.m. er alle navn som brukes, men som oftest kalles den bare flått eller skogflått. Den suger blod av fugl og pattedyr, inkludert mennesker, og har i den forbindelse potensial til å overføre en del sykdommer. Den er vanlig langs kysten av Norge opp til Helgeland. I den senere tid er de påvist hos smågnagere i høyere fjellstrøk i Norge.
Frankerriket
Samfunn
Den mest dramatiske endringen i Frankerriket i tidlig middelalder var sammenbruddet i handelen og bylivet. Mens mange «byer» eksisterte var de egentlig befestede landsbyer eller sentre for markeder, omgitt av myndighetenes bygninger og religiøse hus; mange av byene var levninger fra romerske byer som hadde forfalt og langsomt bygde seg opp igjen. Det var imidlertid forbedringer i jordbruket, mest merkbart ved spredningen av en ny, tung plog og anvendelsen av trevangsbruk, hvilket innebar at dyrket mark ved en landsby var inndelt i tre innhegnede vanger (sidestykker) med en treårig rotasjon.
Skogflått
Utbredelse
I Norge er det spesielt i kystområdene opp til Helgeland man finner skogflåtten. I Oslofjordområdet er den vanlig på begge sider av fjorden nord til Snarøya, men kan sporadisk finnes lengre nordover, selv på indre deler av Østlandet. Aller vanligst er den på Sørlandet. På Vestlandet og i Trøndelag følger den kyststripen og går inn langs fjordene, men når ikke inn i de innerste deler av Hardangerfjorden og Sognefjorden. Det er viktig å huske på at flåtten kan transporteres med fugler, og således dukke opp langt utenfor kjerneområdene. Noen steder i innlandet kan det derfor holde seg bestander i noen år før de forsvinner igjen. Skogflåtten trives best i områder med blandingsskog og krattskog.
I Sverige er flåtten utbredt i de sørøstre deler av landet med nordgrense fra Iddefjorden til Gävle, men også her finnes spredte funn lengre nord, spesielt langs Bottenviken. Det samme gjelder i Finland med nordgrense langs en skrå linje fra ca. 62°N i vest til ca. 64°N i øst.
Skogflått er vanlig over det meste av Europa. Man finner den også i fjellområder i Nord-Afrika, og i de sørvestlige delene av Russland, Kaukasus-området, Tyrkia og de nordlige delene av Kasakhstan.
Kjennetegn
Skogflått er en midd. Den har åtte bein og ikke noe tydelig skille mellom hode, bryst og bakkropp. Alle midd hører til edderkoppdyrene, og er ikke insekter. Edderkoppdyrene har åtte bein, i motsetning til insektene som har seks bein. Edderkoppdyrene har heller ingen antenner.
Skogflåtten har fire utviklingsstadier; egg, larve, nymfe og voksen. Larven er bare 0,5 mm lang. Det spesielle er at flåttlarven, som alle middlarver, bare har tre par bein. Nymfene er ca. 1 mm. De voksne hannene er 2 mm og gråsvarte, mens de voksne hunnene er litt over 2 mm med svart hode og bein og brunrød bakkropp. Fullsugd av blod kan imidlertid hunnen bli inntil 1,5 cm lang, og bakkroppen får da en gråblå farge.
Livssyklus
Nymfen overvintrer vanligvis før den prøver å feste seg til et nytt vertsdyr. Igjen klatrer den opp i planter og små busker for å vente på forbipasserende verter. Også nymfene fester seg til små pattedyr og fugler. Akkurat som larvene, kan også nymfene suge blod av store pattedyr. Etter blodsugingen følger et nytt hudskifte, og nymfene blir til voksne flått som overvintrer en gang til.
De voksne hunnene klatrer igjen opp i vegetasjonen for å finne et passende vertsdyr som de kan suge blod fra. Også hannene prøver å feste seg på vertsdyr, ikke for å suge blod, men for å finne en hunn de kan pare seg med. De voksne finnes på større pattedyr som hare, rådyr, elg, storfe og hunder. Hunnen suger blod i 7-10 dager, og størrelsen mangedobles. Utviklingen fra egg til voksen flått som igjen legger egg tar omtrent tre år.
Skogflåtten er sårbar for tørke. Størst forekomst vil det være på fuktige steder med gress, små busker, kratt og i åpen skog med god bestand av hjortedyr. På steder der hjortedyrene ligger og hviler kan antallet flått være meget høyt. I Norge er skogflåtten som hovedregel i aktivitet i perioden fra april til november.
Skogflått som smittespreder
Skogflåtten er regnet som den verste smittebæreren blant blodsugerne i de nordlige delene av Europa. Den vanligste sykdommen som overføres med skogflått i Norge er Lyme borreliose, som skyldes bakterier i slekten Borrelia. Antallet flått som er infisert med denne bakterien varierer mye, selv innenfor begrensete områder.
Symptomer hos hund
Også hunder kan bli syke av flåttbitt hvis de smittes av Borreliabakterier. De vanligste symptomer på smitte hos hunder er at hunden ikke vil spise, den virker nedstemt og «ute av humør», den har smerter i ett eller flere ledd og halter derfor på ett eller flere bein, samt at den har feber.
Valnesvatnet
Valnesvatnet er en innsjø i Bodø kommune i Nordland.
Skogflått
Anaplasmose
Anaplasmose ble tidligere kalt for ehrlichiose, og er en flåttbåren sykdom forårsaket av bakterien Anaplasma phagocytophilum. Tidligere var dette kjent som en sykdom på hund, katt, hest, storfe og sau (sjodogg). Man har i de senere år også påvist sykdommen hos mennesker, men dette er meget sjeldent forekommende. Vanligvis gir sykdommen ingen symptomer hos mennesker, men influensasymptomer kan forekomme. I sjeldne tilfeller kan man få symptomer på sykdom i lunger, nyrer og nervesystem.
Tularemi
Tularemi (kalles også for harepest) kan en sjelden gang overføres til mennesker gjennom flåttbitt. Andre smittemåter er kontakt med syke dyr, innånding av smittestoff, inntak av forurenset vann og mat, samt myggstikk. Sykdommen er forårsaket av bakterien Francisella tularensis. Ved smitte via flåttbitt oppstår det ofte en lokal hudbetennelse og hovne lymfeknuter. Senere kan feber, hodepine og brekninger forekomme.
Blodpiss
Blodpiss (piroplasmose, babesiose) er sykdommer hos storfe som overføres med flått. Babesiose er en alvorlig sykdom hos mennesker uten milt. Smågnagerbabesiosen Babesia microti kan være farlig for mennesker.
Både larver, nymfer og voksne flått suger blod av mennesker
Mange er av den oppfatning at det bare er de voksne hunnflåttene som suger blod av mennesker. Bakgrunnen for denne oppfatningen er at det er de voksne flåttene som er lette å oppdage, samt at de sitter godt festet i huden. Det er imidlertid slik at det er vanligst med larver og nymfer på mennesker. Larvene er så små og sitter så løst at de lett kløs av uten at man blir klar over at de har bitt seg fast. Nymfene, som er noe større, ramler også lett av når man klør seg. De små larvene og nymfene kan også rett og slett være vanskelig å oppdage på grunn av den lille størrelsen de har. Det er spesielt nymfestadiet som er regnet for å utgjøre den største risikoen når det gjelder borreliose hos mennesker.
Forebygging og bekjempelse
Det er som regel ikke mulig å foreta en bekjempelse av flått i naturen. En kjemisk bekjempelse vil kunne ha dramatiske konsekvenser for miljøet. For å redusere forekomsten av flått kan det hjelpe noe hvis man fjerner høyt gress, busker og kratt. På enkelte øyer med store flåttproblemer kan det hjelpe hvis man fjerner hjortedyr, som er verter for de voksne flåttene.
For å redusere muligheten for flåttbitt bør man bruke lange bukser og være godt tildekket ved anklene når man ferdes på områder med mye flått. Bruk av myggmidler som inneholder DEET på klærne reduserer også risikoen for flåttbitt. Hvis man bruker lyse klær, er det lettere å oppdage eventuelle flått. Man kan også redusere risikoen for flåttbitt ved å gå på stier i områder med mye flått, i stedet for å gå på steder med høyt gress, lyng og kratt. Hos veterinæren kan man få resept på midler mot flått som man kan bruke på hunder og katter.
Det er viktig å kontrollere seg selv, samt dyr som hunder og katter, når man kommer hjem etter en tur i områder med flått. Husk at flåtten gjerne oppsøker skjulte og tynnhudede steder som for eksempel knehaser, lysken, armhuler og området bak ørene. De kan imidlertid også finnes andre steder på kroppen.
Fjerning av flått
Flått som har festet seg på huden må fjernes så raskt som mulig for å redusere risikoen for sykdomssmitte. Det er viktig å fjerne flåtten så tidlig som mulig. Sitter flåtten fast i mer enn 24 timer øker risikoen for overføring av Borreliabakterier.
Guxian-demningen
Guxian-demningen er en demning med et vannkraftverk tilknyttet elven Huang He, i fylket Luoning i Henan-provinsen, nordlige Kina. Formålet med anlegget er å demme opp elva og sørge for irrigasjon til landbruket, samt tilby betydelig flomkontroll i Henan. Vannkrafteffekten er 60 MW, fordelt på 3 like store francisturbiner.
Demningen er 125 meter høy og 315 meter bred.
Herefordshire County Football Association
Herefordshire County FA er det styrende organ for fotball i Herefordshire og arrangerer en rekke ligaer og cuper i fylket.
Minni Mus
Minni Mus (eng. Minnie Mouse) er en tegnefilm- og tegneseriefigur skapt av Ub Iwerks og Walt Disney. Hun opptrådte for første gang i tegnefilmen Plane Crazy, som kom 15. mai 1928.
Minni fremstilles ofte som kjæresten til Mikke Mus. Hun har en katt som heter Figaro. Hun har også en niese som på norsk gikk under navnet Tone (originalt navn Melody Mouse).
Eksterne lenker
Liste der Bewohner Entenhausens
Den kinesiske patriotiske katolske forening
Den kinesiske patriotiske katolske forening (kinesisk: 中国天主教爱国会, pinyin: Zhōngguó Tiānzhǔjiào Àiguó Huì, forkortet KPKF, i engelsk litteratur varierende forkortet CPA, CPCA eller CCPA) er en avdeling av Folkerepublikken Kinas administrative avdeling for religiøse anliggender, formelt opprettet i 1957. KPKA, og strukturer opprettet i tilslutning til KPKA, er de eneste organisatoriske størrelser for katolikker som Folkerepublikken Kina anerkjenner som uttrykk for den katolske tro som sammen med fire andre trosretninger (protestantisme, buddhisme, islam og taoisme) tilkjennes rettslig status og vern.
1950-1956: Forhistorie
Ett år etter at Folkerepublikken Kina ble utropt, tok i 1950 Det kinesiske kommunistparti fatt på arbeidet med å innordne de religiøse grupper i et folkefrontsystem inspirert av Stalins tilsvarende politikk i Øst-Europa årene før. De kristne trossamfunn ble gruppert i to: De forskjellige protrestantiske kirker, og den katolske kirke. Man søkte å organisere dem i hver sin «patriotisk» forening ledet av kirkefolk som samarbeidet med kommunistpartiet. Arbeidet på protestantisk side gikk raskt. De to første ukene av mai 1950 hadde rundt 20 protestantiske kirkeledere tre møter med statsminister Zhou Enlai som munnet ut i et «manifest» godkjent av statsministeren og meget raskt kom en protestantisk patriotisk Tre-selv-bevegelse i stand.
I forhold til katolikkene gikk det tregere, motstanden mot kommunismen var meget sterk og det var vanskelig for partiet å finne villige samarbeidsparnere blant biskoper og prester.
Men i november 1950 var det kommet så langt. Regjeringen hadde funnet en prest, Wang Liangzuo, i Guangyuan i Sichuan som ville ta et parallelt initiativ. Det ble offentliggjort et katolsk «manifest» som ble tilskrevet ham og ble sagt skulle stamme fra et møte med 500 katolikker. De gikk inn for å «bryte alle bånd med imperialismen og å etablere en selvstyrende, selvfinansierende og selvforkynnende ny kirke». En knapp måned etter kom det et lignende katolsk manifest i Sichuan (Chongqing-dokumentet), som ble sagt å stamme fra generalvikaren fader Shi Mingliang etter et reformmøte med 700 katolikker. China Mission Bulletin så på språkføringen og skrev at ''«det synes ikke å være ... skrevet av noen katolikk, verken god eller dårlig sådan. Manifestets stil har alle de vanlige klisjéer som kommunistiske dokumenter har; det er knapt ett ord i det som røper at forfattere kjenner Kirken fra innsiden». Vurderingen virker riktig; for eksempel er ikke ordet «likvidere» dagligtale i kirkelige dokumenter («Vi må likvidere de elementer i kirken som er beredt til å tjene imperialismen, for å utslette alle spor av imperialisme»). Underskrifter ble så innsamlet for å støtte også bevegelsen, som på lignende vis som sitt protestantiske motstykke ble presentert som en patriotisk fornyelsesbevegelse.
Regjeringen ville bryte kirkens bånd med Roma. På den tid var fremdeles den pavelige internuntius i det gamle regimes hovedstad Nanjing, den monegaskiske erkebiskop Antonio Riberi. Han hadde allerede i 1949 bedt om en audiens hos Mao Zedong og ville flytte til Beijing, og hadde ennå ikke fått svar. Han hadde samme år også bedt de utenlandske katolske misjonærer om ikke å forlate sine poster og reise hjem. Etter aksjonene for å opprette en katolsk Tre-selv-kirke hadde han i slutten av mars sendt et latinsk skriv til landets biskoper og advarte dem mot dette som et truende skisma. Det utløste en voldsom kampanje. Renmin Ribao fremholdt der som «Ugjendrivelig bevis på Vatikanets støtte til at imperialister intervenerer i forskjellige lands indre anliggender», det kom (angivelig) en masse protester fra opprørte katolske patrioter mot den pavelige diplomaten med krav om hans utvisning, og Renbin Ribao konkluderte senere med at han var «en løpehund for amerikansk imperialisme og en borger av fyrstedømmet Monaco». Fra juni 1951 ble erkebiskopen holdt i husarrest, og i november det endelige svar: Utvisning.
Kommunistene slet med å få opprettet katolske patriotiske komiteer, og det tok tid både i Beijing og i Shanghai. Trusler måtte til: Ved Fu Jen-universitetet i Beijing fikk de prester som studerte der til å bøye hodet for et bilde av Mao. I Shanghai døde pater Beda Chang (Zheng Boda), en dekanus ved Aurora-universitetet, i fengselscellen. Kommunistene ble indignert over at byens katolikker kalte hans død en hederskrans, fremholdt ham som forbilde og begynte å ære ham som martyr. Motkampanjen, presseoffentligjørelsen av hans angivelige forbrytelser, hadde liten overbevisningskraft blant de troende.
1957-1966: Fra stiftelsen av Den kinesiske patriotiske katolske forening til kulturrevolusjonen
I mars 1957 ble det offentliggjort at katolske patriotiske foreninger var etablert 200 steder i Kina. I juni/juli 1957 møttes deres utsendinger, over 200 av dem, til stiftelseskongress i Beijing for Den kinesiske patriotiske katolske forening. Etter en studiesesjon om Mao Zedongs Om den riktige behandlinga av motsigelser i folket (februar 1957) valgte de til sin leder erkebiskop Ignatius Pi Shushi av Shenyang, en mann som hadde sittet i årevis i fengsel og husarrest og hvis motstand var brutt. Blant viseformennene var presten Li Weikuang, som Paven hadde eksplisitt ekskommunisert. (Noe senere skulle han ble bispeviet uten pavelig godkjhenning). I Shanghai kritiserte senere pressen noen fremstående lekfolk som hadde deltatt på kongressen, men hadde argumentert for opprettholdelse av nære bånd med Vatikanet. En av dem ble lagt til last at han hadde forsvart nonnene i Shanghai, og beklaget det monumentet som var satt opp ved det tidligere barnehjemmet over de barna som var blitt «myrdet av nonnene».
I april 1958 ble de første to bispeordinasjoner uten pavelig mandat utført i Wuhan, av fransiskanerne Bernardine Dong Guangqing (for erkebispedømmet Hankou) og Mark Yuan Wenhua (for bispedømmet Wuchang). Ordinerende biskop var Joseph Li Daonan av Puqi; han hadde først nektet, men etter to ukers tortur gav han etter.
Roma reagerte straks og negativt på bispevielsene. Fra patriotisk side er det blitt fremhevet at man hadde henvendt seg til Vatikanet i forkant, slik at dersom Roma hadde samstemt ville det heller ikke blitt noen krise. Men å forestille seg at Roma kunne ha vært velvillig til regimestøttede ordinasjoner i lys av at det samme regime hadde fengslet prester og biskoper, er ikke naturlig. To måneder etter kom det en encyklika fra pave Pius XII, Ad Apostolicum Principis, som kritiserte fengslingen av mange kirkefolk og fordrivelsen av den pavelige nuntius, fastslo at Pavestolen alene har rett til å foreta bispeutnevnelser, og sa at uhjemlede bispevielser ifølge kirkeloven er et delikt som kan straffes med ekskommunikasjon. Dokumentet sa imidlertid intet om slik ekskommunikasjon i det konkrete tilfellet. Underhånden ble det forklart at det skyldtes at Vatikanet, avskåret fra sikker informasjon, ikke kunne skjelne klart mellom dem som samarbeidet under ekstremt press og dem som eventuelt bare gir etter for egne ambisjoner.
Tiltakene mot Roma-lojale biskoper og kirkefolk fortsatte. Den 5. februar 1958 ble biskop Dominic Tang Yee-ming (apostolisk administrator for Guangzhou) arrestert. Han ble aldri anklaget for noen konkret forbrytelse, men skulle tilbringe 22 år i fengsel, hvorav syv i isolat. Slikt var ikke enestående, også vanlige lekfolk kunne få slik medfart, både i fengsel og som slaver i tvangsarbeidsleirer. Den siste utenlandske biskopen i Kina, amerikaneren James E. Walsh M.M. ble etter fem års husarrest i Shanghai tatt i fengselsforvaring i oktober 1958, sammenfallende med de massearrestasjoner som fulgte som «det store spranget»-kampanjen begynte å gå galt og krevde sine syndebukker. Under en offentlig rettssak i Shanghai i oktober ble han dømt til tyve års fengsel («en veteran blant de amerikanske spioner, ledet personlig Kung-Pinmeis klikk av forræderske kontrarevolusjonære», og erkebiskop Kung ble dømt til livsvarig («hovedmannen i klikken»).
Den katolske patriotiske forening var under prosessene et redskap for myndighetene, knyttet tiltak og dommer mot Roma-lojale biskoper til kampen mot «USA-imperialismen», og sørget for å fylle noen av de bispestolene som slik ble tomme med patriotiske biskoper.
Etter 1960 var alle de viktige slagene mot kirken over, og myndighetene oppviste heller liten interesse i tiden frem til 1966. Dette var en periode som ellers var preget av en stadig mer utviklet personkult rundt Mao Zedong. Den Roma-tro katolske kirke var knekket og hadde ikke lenger noen fungerende strukturer, og en regimetro struktur hadde tatt dens plass og fikk fungere innenfor de rammer de kommunistiske myndigheter fant passende. Lignende kontroll ble fra myndighetene utøvet overfor protestanter, buddhister, taoister og muslimer, men det kan sies at Den katolske kirke fikk særlig røff medfart på grunn av sine bånd til Vatikanet, som i de dager ble betraktet som et redskap for USA-imperialismen.
I januar 1962 møttes Den kinesiske patriotiske katolske forening til sin annen nasjonale kongress; møtet fant sted i Beijing og det var 256 deltakere. Imens var et stort antall ytterligere bispevielser funnet sted. Det fastslått at prester og troende måtte godta kommunistpartiets føringer og etter behov underkaste seg indoktrinering og reform ved kroppsarbeid. Kirken i Kina måtte stå imot enhver underordning under Pavestolen. I et pressekommuniké fra konferansen het det at
Konferansen formulerte sine fremtidige oppgaver i fem punkter: 1) Full aksept av Det kinesiske kommunistpartis lederskap; 2) Opposisjon mot imperialismen og «To Kina»-[modellen], fortsatt avsløring av Den Hellige Stols og USA-imperialismens manipuleringer, og full virkelliggjøring av kirken som selvbestemmende og selvstyrende; 3) mer politisk indoktrinering og mer arbeid ved hvilket fortsatte følelsesmessige bindinger til Den Hellige Stol kan bli utrenset; 4) innrettelse av det religiøse liv i pakt med regjeringens politikk og lover; og 5) opprettelse av en teologisk skole for å trene «prestelig personell og intellektuelle elementer».
Som formann for foreningen ble biskop Pi Shushi gjenvalgt. Som en av viseformennene fortsatte Li Weikuang.
1966-1977: Under kulturrevolusjonen
I 1966 brøk kulturrevolusjonen inn over landet. Fra slutten av august/tidlig september ble alle landets kirker stengt. Det gjaldt både katolske og protestantiske kirker; moskeer og buddhisttempler fikk samme medfart. Alt etter størrelse og andre forhold ble de omgjort til fabrikker, lagre eller annet. Nesten alle prester og nonner ble fengslet eller sent til tvangsarbeidsleirer.
Heller ikke de katolikker og protestanter som hadde ment seg trygge på grunn av sitt samarbeid i de to respektive patriotiske bevegelser, gikk ikke fri. De ble nå rammet som om de skulle være store og farlige fiender. Mens en rekke tidligere ledende kommunistledere ble utskjelt som kontrarevolusjonære revisjonister, forrædere, kapitalistveivandrere, forrædere og spioner, ble partilojale patriotiske religiøse ledere uthengt som restene av det føydalistiske overtroiske system  og halehenget på den vestlige imperialisme. De ble behengt på daglige offentlige kamp- og selvkritikkmøter med plakater som proklamerte dem som «oksespøkelser og slangeånder». Det som skjedde med den «patriotiske» katolske biskop av Shanghai, Zheng Jiazhu, er et godt eksempel. Han var en fredelig og kompromissvillig prest som ville være alle til lags og var blitt bispeviet i 1960. I 1966 ble han tatt av rødegardistene som anklaget ham for å være en opprører. Han ble behengt med en tung plakat og tvunget til fots gjennom gatene til almen spott og grove ydmykelser til endeløse daglige kritikksesjoner og offentlige rettssaker. Biskop Wu Guohuan av Hangzhou, som var blitt patriotisk biskop samtidig som Zheng, måtte øve daglig selvkritikk og skrive utallige erklæringer om hvor meget han angret sine feil. Bare på denne måten var det mulig å overleve kulturrevolusjonens verste fase.
Mange biskoper og prester som giftet seg tok seg nonner som hustruer. Dette var i de fleste tilfeller et trekk som hadde til hensikt å fortsette å leve de facto sølibatært samtidig som dermed to personer (prest og nonne) slapp ytterligere ubehageligheter fra myndighetenes side, og fordi de dermed kunne sikre disse kvinnene et livsunderhold som de ellers med nokså stor sannsynlighet ville bli berøvet. Disse ekteskapene var rene pro forma-arrangementer. På den annen side var det også de som rett og slett ønsket seg et ekteskap. Og det må også sies at enkelte av de «patriotiske» biskoper hele tiden hadde hatt en dragning til slikt samliv; enkelte hadde inngått hemmelige ekteskap selv før kulturrevolusjonen.
1978-1999: Etter kulturrevolusjonen
Fra 1978 begynte myndighetene gradvis å løslate prester og biskoper fra fengsler og arbeidsleirer, og en del hadde fysisk og psykisk styrke og mot til å gå tilbake til sitt kirkelige arbeide. Noen av dem samarbeidet da myndighetene bestemte seg for å gjenopplive Den kinesiske patriotiske katolske forening. Stadig flere kirker ble gitt tilbake til trossamfunnene, og ble tatt i bruk etter renovasjoner nødvendige etter rødegardistenes herjinger.
I mai 1980 kunne KPKF holde sin tredje nasjonale konferanse, etter et avbrudd på 18 år. Mer enn to hundre delegater fra den regjeringsregistrerte katolske kirke samlet i Beijing for dette, og i umiddelbar tilslutning var det dagene etter et møte for det som ble kalt «Den nasjonale forsamling av katolske representanter». Møtene bekreftet de gamle selvstyreprinsippene, og selv om man ville ha kontakt med «utenlandske venner» skulle det ikke være noen innblanding eller avhengighet. Dette var naturligvis en antipavelig markering. Leder for foreningen ble Joseph Zong Huaide, en av de første som i 1958 var blitt bispeviet uten pavelig mandat.
Man organiserte også en patriotisk bispekonferanse, og noe som ble kalt «Den kirkelige administrative kommisjon», og den «patriotiske» biskop av Shanghai, eks-jesuitten Louis Zhang Jiashu, ble valgt til formann for begge. Noe av det første konferansen gjorde, var å forfatte en skarp uttalelse mot «onde mennesker og reaksjonære krefter som i religionens navn skaper mirakler, sprer rykter, sår splid og forårsaker splittelser». Bakgrunnen var at etterkommere av katolske fiskere noen uker før hadde hatt en spontan tredagers pilegrimsferd til det stengte valfartsstedet Zose ved Shanghai, og brutt seg inn i de stengte og ramponerte kapeller for å be, og begynt med reparasjoner. Noen hadde hevdet at de hadde hatt visjoner av jomfru Maria. (I 1981 overtok Den patriotiske forening stedet; de to kirkene der ble åpnet og likeså ble et «patriotisk» presteseminar etablert der. )
Fra nå av frasa Den katolske patriotiske forening seg formelt rollen som tilsynsmyndighet over alle kirkelige anliggender, og omdefinerte sin rolle til eksterne anliggender og kirke-stat-relasjoner. Ansvaret for læremessige og sjelesørgeriske anliggender ble gitt til kleresiet og kirkelige ledere.
George Washington University
George Washington University er et privat universitet i Washington, D.C., grunnlagt i 1821 som Columbian College. Det ble grunnlagt med utgangspunkt i et initiativ fra president George Washington for å gi ungdom i USA kunnskap om politisk ledelse og administrasjon i kombinasjon med akademisk trening.
Den kinesiske patriotiske katolske forening
1978-1999: Etter kulturrevolusjonen
I 1992 kom nok en reorganisering, idet Bispekonferansen ble satt på samme nivå som Den katolske patriotiske forening, mens Den kirkelige administrative kommisjon ble redusert til en komite understilt Bispekonferansen og med ansvar for sjelesørgeriske anliggender. Det ble dessuten etablert fem komiteer i tillegg, for seminarutdannelse, liturgi, teologistudier, finansiell utvikling og internasjonale relasjoner. Initiativer innen disse områder gjorde det klart at de nye strukturendringer ble effektivt implementert. Fra 1990-årene har utvalgte seminarister og geistlige kunnet reise ut for videre teologisk utdannelse ved katolske seminarer og universiteter i USA. Et resultat for dette har vært utviklingen av flere kanaler for en fremtidig forsoning mellom Pavestolen og Den åpne kirke.
George Washington University
Det faglige hovedfokus er på statsvitenskap og internasjonale studier, foruten jus og økonomi. Skolepengene (2006) utgjør US$ 39 240, som er høyt i amerikansk sammenheng. Det tildeles alle gradsnivåer inklusive doktorgrad (Ph.D).
Mount Vernon campus ble etablert i 1998.
Den kinesiske patriotiske katolske forening
1978-1999: Etter kulturrevolusjonen
Med mange opp- og nedturer har den åpne kirkes holdning til det pavelige primat blitt mer og mer imøtekommende. Bønnen for paven som var blitt fjernet fra boken «Kompendium av viktige bønner», ble gjeninnført i 1982. I februar 1989 tillot regjeringen i det såkalte Dokument 3 at man hadde en åndelig affiliering til Pavestolen, og ved Bispekongeransens møte i april 1989 anerkjente de straks og offentlig paven som den katolske kirke som kirkens åndelige leder. Ved slutten av 1990-årene hadde de fleste åpne menigheter også gjeninnsatt bønnen for paven under Messens eukaristiske bønn.
George Washington University
GWU har følgende ni skoler:
Den kinesiske patriotiske katolske forening
KPKA og regjeringen i Beijing
Selv om alle religiøse grupperinger og organisasjoner offiielt må være regjeringsgodkjente og -registrerte, finnes det de facto også mange uoffisielle grupperinger, også på katolsk grunn. Det kinesiske kommunistpartis offisielle politikk tolererer ikke at organisasjoner i Kina igger under for utenlandsk innflytelse eller styring, og godtar derfor ikke at katolikker underordner seg paen i Roma på noen annen måte enn at de betrakter ham som en åndelig leder. Dette åndelige lederskap kan imidlertid ikke gi seg noen reelle utslag for eksempel hva gjelder kirkestyre.
KPKA måtte derfor erklære sin avvisning av den pavelige myndighet og at de ikke anså seg bundet av pavelige forordninger verken av administrativ eller trosmessig art etter 1949, det år Folkerepublikken Kina ble utropt. Det betyr blant annet at erklæringen om Maria himmelopptagelse (1950), eller dekretene fra Annet Vatikankonsil (1962–1965), eller de store liturgiske forandringer som ble innført i verdenskirken fra 1969/1970 kunne gjøres gjeldende i Kina. Slik ble det at det til å begynne med paradoksalt nok bare var den Romtro «undergrunnskirke» som fra ca. 1970 begynte å gå over til feiring av messen på folkespråket (kinesisk), men prester tilknyttet den patriotiske Beijing-styrte forening holdt fast på feiring av messen etter tridentinsk ritus, og på latin. Det var bare fra 1992 at den «patriotiske» fløy av kirken gradvis gikk over til messefeiring etter ny ritus og på kinesisk.
Regjeringens grep om KPKA forhindrer også at kirkeledere tilknyttet foreningen kan ytre noen kritikk mot de lover og ordninger som kommunistpartiet har innført, som for eksempel ettbarnspolitikken eller spesielt dens konsekvenser hva gjelder for eksempel tvangsaborter eller tvangssterilisering. Ettbarnspolitikken impliserer også i praksis bruk av kunstig prevensjon, noe som en fri katolsk kirke normalt ville avgrense seg mot moralteologisk også i offentligheten.
Katolske biskoper i og utenfor KPKA
Vatikanet har aldri erklært at katolikker som tar del i KPKA-godkjente gudstjenester skulle være skismatikere. Siden 1957 er en rekke biskoper blitt ordinert uten pavelig mandat, av biskoper som mer eller mindre frivillig hadde gått med i KPKA, men disse illegitime bispevielser ble ikke kjent kirkerettslig ugyldige. Dette innebærer at den alminnelige sakramentsforvaltning av de sakramenter som krever at de utøves av geistlige stående i apostolisk suksesjon, betraktes som gyldige av Vatikanet (f.eks. nattverd, skriftemål, ordinasjoner).
Flertallet av de biskoper som ledet kirken i det kommunistiske Kinas tidligste år, nektet å tilslutte seg KPKA, og ble av den grunn utsatt for forfølgelser og fengsel – og det var flere som enten døde i fangenskap eller ble henrettet. Etter kulturrevolusjonen, da samtlige katolske biskoper (og prester, søstre og kirkefolk forøvrig) ble utsatt for forfølgelser enten de var i eller utenfor KPKA, var det fremdeles et mindre antall Roma-tro biskoper som fremdeles var i live. Én av dem, biskop Joseph Fan Xueyan av Baoding, konsekrerte i 1981 tre nye biskoper, uten å ha innhentet Romas tillatelse. Denne tillatelsen kom imidlertid kort tid etter, og paven gav da de Roma-tro biskoper en situasjonsbetinget fullmakt med å fortsette å ordinere egnede Roma-tro prester til biskoper. Etter nå år økte dermed gruppen Roma-tro «undergrunnsbiskoper» til over 50 (inkludert et titall overlevende fra 1940- og 50-tallets legitime bispeordinasjoner).
Det ble samtidig bestemt at KPKAs bispekandidater kunne henvende seg til Roma og innhente forhåndsklarering av sine ordinasjoner. Til å begynne med ble det holdt stille med at de nye KPKA-biskoper som regel alltid hadde fått slik tillatelse. I Roma ble det aldri offentliggjort gjennom de vanlige pressebulletiner eller oversikter over katolske biskoper, men i Kina ble det på kirkelig hold ettersom årene gikk mer og mer en «offentlig hemmelighet» at det var slik det hang sammen, selv om det pavelige mandat ikke ble opplest under ordinasjonsmessene eller omtalt i andre offisielle sammenhenger.
Utviklingen siden 2000
Dette arrangementet fikk et tilbakeslag den 6. januar 2000, da ledelsen av KPKA forserte ordinasjonen av fem nye biskoper som ikke hadde innhentet noen pavelig godkjenning. Ordinasjonen førte til kraftig og tildels offentlig ordskifte mellom Vatikanet på den ene side, og KPKAs mer selvstendighetsorienterte ledersjikt og det offisielle Kina på den annen. Etter noe tid ble imidlertid den tidligere ordning i stillhet gjenetablert; knapt noen eller ingen av KPKA-bispevielsene fant sted uten pavelig godkjenning på forhånd. Ordinasjonene av Peter Feng Xinmao in 2004 som koadjutor av Hengshui, Joseph Xing Wenzhi som hjelpebiskop i Shanghai (28. juni 2005). og Anthony Dang Ming Yan som koadjutor av Xi'an den 26. juli samme år var således alle i virkeligheten pavelig forhåndsklarert. En gestus som forteller om Vatikanets forståelse av situasjonen var også pave Benedikt XVIs invitasjon av fire kinesiske biskoper - tre KPKA-biskoper og én «undergrunnsbiskop» - til fullverdige deltagere ved den romerske bispesynode i oktober 2005. (Ingen kunne komme, grunnet manglende utreisetillatelser fra myndighetenes side.)
I 2006 fulgte en serie nye tilbakeslag med likhetstrekk til hendelsene i januar 2000, da den ene etter den andre av KPKA-ordinasjoner fant sted uten pavelig godkjenning.
I januar 2007 ble det bekjentgjort i Roma at paven aktet å henvende seg i brevs form til de kinesiske myndigheter og de kinesiske katolikker om hvordan man kan oppnå en synligere enhet mellom alle katolikker i Folkerepublikken. Brevet skulle offentliggjøres etter påske. Sentralt i en slik normalisering vil være en gjennomtenkning av KPKAs fremtidige rolle – om noen – i den kinesiske katolske kirkes liv fremover.
Den kinesiske patriotiske katolske forening (KPKF / CCPA/CPCA)
(opprettet 15. juli 1957)
Formenn
KPKF lå nede fra 1966 til 1980
Parlamentsvalget i Belgia 2010
Parlamentsvalet i Belgia 2010 foregikk 13. juni 2010 og var et valg til begge kamrene i Belgias føderale parlament.
Bakgrunn
Valget fant sted bare tre år etter det forrige valget, Parlamentsvalget i Belgia 2007, til tross for at valgperioden er fire år. Det tidlige valget ble gjennomført da koalisjonsregjeringen til Yves Leterme måtte gå av da det ikke lyktes å finne noen løsning på valgkretsen Brussel-Halle-Vilvoorde, som strekker seg over begge språkområdene, og hele tiden har vært kontroversiell. Etter at Vlaamse Liberalen en Democraten hadde gått ut av regjeringen, innleverte Leterme sin avskjedssøknad 22. april 2010. 26. april godkjente kong Albert II Letermes avskjedssøknaden, og 6. mai ble det utlyst nyvalg.
Ingen av partiene stilte opp i hele landet, men bare i enten i de flamsk-språklige eller de franskspråklige valgkretsene. Forandringer fra valget i 2007 var at valgalliansen mellom Christen Democratisch en Vlaams (CD&V) og Nieuw-Vlaamse Alliantie ikke lenger eksisterte og de stilte til valg hver for seg. Likeens hadde samarbeidet mellom og Socialistische Partij Anders og VlaamsProgressieven opphørt.
Representantkammeret
Valget sto om alle de 150 plassene i Belgias representantkammer.
Senatet
40 av senatets 71 plasser skulle velges gjennom direkte valg.
Mapei (selskap)
Mapei S.p.A er et italiensk selskap. Denne artikkelen handler om Mapei AS, som er den norske delen av konsernet.
Mapei i dag
Mapei i Nord-Odal har ett av Mapei-konsernets 28 forskningssentra. Utvikling av nye produkter og optimalisering av eksisterende produkter spesielt med tanke på nordisk klima er hovedfokus i FoU-senteret. Senteret er tredelt, innen mørtel, herdeplast og tilsetningsstoffer til betong.
Mapei - starten
Mapei tidligere Rescon ble grunnlagt av Geir og Odd Tjugum, og Svein Kjennerud i 1976. Da bedriften ønsket å starte med produksjon av mørtelprodukter og lager for disse i Nord-Odal, ble det fattet et vedtak i kommunestyret å tilby om rimelige lokaler og tomt til bedriften. Forutsetningen var at kommunens tekniske etat skulle overta bygningsmassen vederlagsfritt hvis prosjektet mislykkes. Dette var et politisk vedtak som fikk mye oppmerksomhet i 1976. Rescon mislykkes ikke, og er i dag Nord-Odals største, private bedrift.
Geir Tjugum var bedriftens administrerende direktør frem til Trond Hagerud tok over i 1998.
I kjølvannet av Mapeis utvikling har flere bedrifter blitt etablert, blant annet Resconsult og Ruuds Transport. Resconsult er et firma som rehabiliterer betongkonstruksjoner.
Kate (andre betydninger)
Kate har flere betydninger:
Kjelkehockey under de paralympiske vinterlekene 2010
Kjelkehockey var en av øvelsene under Paralympiske vinterleker 2010.
Jaguarão
Jaguarão (elv) utgjør deler av Brasils grense mot Uruguay.
Nedgangsskolen
Nedgangsskolen er ifølge folketroen en sjuårig videregående studieretning i svartekunst, hvor djevelen selv var læremester.
Opptakskrav, eksamensvitnesbyrd og skolepenger
Nedgangsskolen skulle ligge i Wittenberg, og bare de dyktigste blant studentene ved teologisk embetseksamen fra stedets universitet fikk tilbud om opptak. I alt sju kandidater fra hvert kull fikk muligheten til å lære alskens esoteriske kunster og bli såkalte svarteboksprester.
Ved endt utdannelse fikk hver av kandidatene utdelt hvert sitt eksemplar av svarteboka, men ifølge sagnet skulle den onde, som lønn for strevet, få beholde den siste blant elevene som forlot skolen. Uheldigvis for læreren var eleven blitt mer kyndig og snartenkt enn han selv.
Ut i verden uten skosåler og skygge
En variant av vandresagntypen (ML 3000) forteller hvordan sistemann ut lurer den onde og klarer å unnslippe ham gjennom pipa. Djevelen anses nemlig i tradisjonen for å være lettlurt: Først løper han rundt fra hjørne til hjørne i klasseværelset etter talende kniver som kandidaten har plassert der. Med studentens stemme svarer knivene etter tur når djevelen roper og spør hvor han har gjemt seg. Etter å ha løpt slik en stund, stopper han opp og hører at kandidaten er i ferd med å kravle opp gjennom piperøret. Fanden farer etter og griper fatt i skosålene, men disse rives av, slik at den «fullt utdannede» teologen på dramatisk vis unnslipper djevelens klør og springer barbent ut i verden.
En annen variant av samme sagntypen forteller at eleven rådsnart peker bak seg på skyggen sin og sier: "Ta ham". Den onde tror at skyggen er den siste kandidaten i følget og kaster seg over denne isteden. Etter dette blir presten, selv på den mest solrike dag, gående uten å kaste skygge.