cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Booby trap
Etymologi
Begrepet boobytrap har siden 1980-tallet fått en formell bruk og en juridisk definisjon i England, i henhold til Protocol on Mines, Booby-Traps and Other Devices («Protokoll om miner, boobytrap og andre anordning»). Den opprinnelige protokollen var et vedlegg til Våpenkonvensjonen av 1980 om bestemte konvensjonelle våpen og trådte i kraft 2. desember 1983. Protokollen ble endret i Genève 3. mai 1996. Den endrede versjonen trådte i kraft 3. desember 1998 og fra oktober 2020 har 106 statspartier, som omfatter 105 medlemsland i FN pluss Den hellige stol.
Militære boobytrap
Det er ingen klar skille mellom en boobytrap og nedgravde konvensjonelle landminer utløst av en snubletråd eller retningsbestemt mine. Andre lignende enheter omfatter selvskudd og mekanismer som SM-70 retningsbestemte antipersonellmine.
Det som skiller en boobytrap er at aktiveringen er ment å være uventet for offeret. Derfor er utformingen av en boobytrap svært variert, med feller eller deres utløsermekanismer ofte skjult. Ofte er i det minste en del av enheten improvisert fra standard ammunisjon, for eksempel et artillerigranat, granat eller høyeksplosiv. Noen miner har imidlertid funksjoner som er spesielt designet for benyttes i boobytrap, og militære har blitt utstyrt med en rekke masseproduserte utløsningsmekanismer beregnet på å bli brukt i ulike utforminger av boobytrap.
En del av ferdighetene i å plassere en boobytrap ligger i å utnytte naturlig menneskelig atferd som vaner, selvoppholdelsesdrift, nysgjerrighet eller oppkjøpsevne. Et vanlig triks er å gi ofrene en enkel løsning på et problem, for eksempel å la bare én dør stå åpen i en ellers sikker bygning, og dermed lokke dem rett mot avfyringsmekanismen.
Å utstyre dukker eller leketøy som en bobbytrap er noe som blant annet den islamistiske terroristorganisasjonen ISIS er rapportet å ha praktisert. Å ramme barn eller sivilie helt uten militær formål er utelukkende en krigsforbrytelse. Overgrep i krig: «Det er aldri lov, hverken i krig eller fred, å drepe eller skade noen som ikke utgjør en fare.»
Nesten alle gjenstander kan bli gjort om til feller på en eller annen måte. For eksempel er en klassisk taktikk å gjør en lommelykt til en boobytrap: en lommelykt inneholder allerede de fleste nødvendige komponentene. Først av alt fungerer lommelykten som agn, og frister offeret til å plukke den opp. Enda viktigere, det er lett å skjule en detonator, noen eksplosiver og batterier inne i lommelykthuset. En enkel elektrisk krets er koblet til på/av-bryteren. Når offeret prøver å slå på lommelykten for å se om den fungerer, blåser den resulterende eksplosjonen hånden eller armen av.
En boobytrap kan være av hvilken som helst størrelse. Men som en generell regel er størrelsen på de fleste eksplosive fellene mellom 250 g og 1 kg med eksplosiver. Ettersom de fleste boobytrap er rigget til å detonere innenfor en meter fra offerets kropp, er dette tilstrekkelig til å drepe eller såre alvorlig. Som regel blir det plantet feller i enhver situasjon der det er stor sannsynlighet for at de blir påtruffet og utløst av de målrettede ofrene. Vanligvis plantes de på steder som folk naturlig tiltrekkes av eller er tvunget til å bruke.
En boobytrap inneholder ikke nødvendigvis eksplosiver i konstruksjonen. Eksempler omfatter spisse punjipinner og dødfallsfeller som bruker tunge gjenstander som er satt opp for å falle på og knuse den som forstyrrer utløsermekanismen. Det er imidlertid arbeidskrevende og tidkrevende å sette opp ikke-eksplosive boobytrap, de er vanskeligere å skjule og det er mindre sannsynlig at de gjør alvorlig skade. I motsetning til dette er boobytrap som inneholder eksplosiver mye mer ødeleggende: de vil enten drepe ofrene eller såre dem alvorlig.
Sivil bruk og juridiske konsekvenser
Boobytrap har blitt brukt som defensive våpen mot uvelkomne gjester eller mot ikke-militære inntrengere, særlig i USA grunnet de liberale våpenlovene hvor det hevdes at ens hjem skal kunne forsvares med alle tilgjengelige midler. Men de fleste jurisdiksjoner anser praksisen som ulovlig. Mange amerikanske delstater har lover spesifikt mot utsetting av skjulte feller av typen boobytrap, og presedens holder eiendomseieren strafferettslig og sivilt ansvarlig. Den høyeste presedensen for dette er People v. Ceballos, 12 Cal. 3d 470 (1974), som ble hørt for Høyesterett i California som ga følgende bemerkninger da han avsa sin dom:
Borgerkrigene i Eritrea
Borgerkrigene i Eritrea var to konflikter mellom de to opprørsgruppene i Eritrea, som kjempet for selvstendighet og løsrivelse fra Etiopia.
Den første borgerkrigen var kjempet mellom 1972 og 1974.
Den andere borgerkrigen var kjempet mellom 1980 og 1981. EPLF angrep ELF etter at ELF hadde gått i samtaler med Etiopia og Sovjetunionen om å avslutte krigen. ELF tapte og måtte flykte til Sudan, hvor de i dag opererer fra.
Farmyrane naturreservat
Farmyrane naturreservat er et naturreservat i Iveland kommune. Det ble opprettet 10. oktober 1986 samtidig med Kyrelitjønn naturreservat i Valle kommune, Storslåtta naturreservat i Evje og Hornnes kommune og Melandsmyrane naturreservat i Iveland kommune. Fylkesmannen i Aust- og Vest-Agder er forvaltningsmyndighet over området, som er 211 dekar stort og ligger om lag 405 moh.
Naturreservatet er et myrområde to km sør for Eptevatn øst for Fylkesvei 291 (Aust-Agder). Farmyrane er flatmyr med flere tjern. Tidligere var området slåttemyr. Rundt området står glissen lyngfuruskog. De vanligste vekstene er bjørneskjegg, torvull, vortetorvmose og dvergtorvmose. I tillegg finnes den sjeldne pisketorvmosen Sphagnum annulatum var. annulatum her.
Marienlyst gård
Marienlyst gård, på Marienlyst i bydelen Strømsø i Drammen, er en lystgård bygget rundt 1770. Gården har siden den ble overtatt av Drammens Museum i 1911, blitt brukt som museets hovedsete.
Bygningene
Marienlyst er bebygget med fire hvitmalte og panelte fløyer som ligger regelmessig omkring et firkantet gårdsrom.
Østre hovedbygning
Østre hovedbygning i to etasjer er antagelig oppført omkring 1770. Det er 15,2 meter langt, 8,7 meter bredt og har én skorstein.
Restaurering
Gården ble restaurert av arkitekt Christian Fredrik Arbo i 1911. Han sto for deler av portene og gjerdene, og museumsparken i stram nyklassisistisk stil, som ble anlagt etter at museets hovedbygning ble oppført i 1928. Gården er møblert med gjenstander fra lystgårdstiden. I den eldste bygningens store stue er det avdekket veggtapeter fra 1770-årene, malt av Diderik von Dram.
Parkanlegg
Bygningene er omgitt av en park med trær, plenarealer og en speildam sentralt mellom bygningene.
Mellom Marienlyst gårds hovedbygning og Museumsbygningen ligger arkitekt Christian Fredrik Arbos nyklassiske park, anlagt etter at museumsbygningen tegnet av samme arkitekt stod ferdig i 1930. Den stramme stilen er typisk for 1920-tallets reaksjon mot de romantiske parkers slyngende stier og asymmetriske treklynger.
Den nyklassiske parken fikk vokse fritt frem til 2014, da var det en stemningsfull, frodig og til dels forvokst park, med et forenklet stisystem og uklare linjer og markeringer mellom de ulike delene. Den gav et fredfullt, lettere romantisk inntrykk. At parken i sin tid ble plantet slik, var blandt annet en følge av at det var tegnet to sidefløyer til den store museumsbygningen. Hver av disse skulle danne endepunktet for alléer som skulle binde den nye museumsbygningen til hovedbygningen ved Marienlyst og ramme inn parken. Disse sidefløyen ble aldri bygget. Alléene ble derfor værende uten sine endepunkter og tankene bak strukturen ble ikke realisert. Ved bygging av Lychepaviljongen i 1990 og den derpå følgende plantingen av en linde allé ut mot Danvikgata, skjedde en ytterligere forskyvning bort fra intensjonene og den opprinnelige parkformen. Det opprinnelige stisystemet var rettvinklet og mer komplekst enn slik det ble etter en forenkling på 1990-tallet. Det opprinnelige stisystemet ble derfor i 2009–2010 reetablert og parkformen presis og det resulterte i et mer forståelig kulturminne. Restene av alléen langs Lychepaviljongen ble fjernet og den ene trerekken plantet på nytt.
Som jag är
Som jag är er et musikkalbum med Agnetha Fältskog, utgitt i 1970.
Eric Franke
Eric Franke (født 16. august 1989) er en tysk bobkjører.
Han representerte Tyskland under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han tok sølv i firer-bob.
Han tok sølv under Vinter-OL 2018.
University of California, Los Angeles
University of California, Los Angeles (UCLA) er et offentlig universitet i Westwood i Los Angeles i USA. Det er den nest eldste campusen ved University of California og det største universitetet i delstaten California.
UCLA ble etablert i 1881 som Los Angeles State Normal School og ble en del av University of California i 1919.
Bibliotekene ved UCLA har 8 065 millioner titler, som gjør det til USAs trettende største bibliotek (2006).
Pitfalls of a Big City
Pitfalls of a Big City er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Frank Lloyd.
Handling
Molly Moore, som forsøker å glemme sin kriminelle fortid og bli lovlydig, driver en billig restaurant for å betale utdannelsen for sin yngre søster Marion. Jerry Sullivan og Spike Davis, to venner fra Mollys fortid, blir etter hvert løslatt fra fengsel. Jerry har alltid vært forelsket i Molly, og er fast bestemt på å finne seg lovlig arbeid - til tross for Spikes dårlige innflytelse.
Marion blir snart forlovet med Ted Pemberton, broren til hennes venninne Alice. Mn Spike planlegger å rane Pemberton-hjemmet, og truer med å avsløre Mollys kriminelle fortid - med mindre hun hjelper ham.
Turukhansk-demningen
Turukhansk-demningen (russisk: Туруханская ГЭС – Turukhanskaja GES) er en planlagt oppdemming av elva Nedre Tunguska, med et tilhørende vannkraftverk. Kraftverket ville blitt et av verdens største målt etter installert effekt. Planene har vært å installere en ytelse på inntil 12,000 eller 50,000 MW. Dammen skulle ligge 120 km oppover elva fra utløpet i Jenisej, i Evenki autonome område, nord i det meget store Krasnojarsk kraj (som grovt sett dekker Jenisej-vassdraget).
Planen ble første gang kunngjort av Nikita Khrusjtsjov 18. oktober 1961 ved Sovjetunionens kommunistiske partis kongress. Prosjektet fikk ny aktualitet i 2001, men har per 2020 fortsatt ikke hatt prioritet.
Demningen skulle bli 200-206 meter høy. Reservoaret som demmes opp skulle bli om lag 9 400 km² stort og 45 km³ i volum, verdens største kunstige reservoar. Vannmengden var beregnet å kunne nå 70 000 m³/sek. Området er preget av taiga og er tynt befolket.
The Old Maid’s Valentine
The Old Maid's Valentine er en britisk stumfilm fra 1900 regissert av George Albert Smith.
Qinglong
Qinglong kan være:
Riksskattmester
Lord High Treasurer eller Lord Treasurer er en engelsk, og siden 1707, britisk embetstittel. Embetsinnehaveren er leder for 's Treasury og tredje høyest i rang av riksembetmennene med rikskansler over og president for Det kongelige råd under.
Siden Charles Talbot, 1. hertug av Shrewsbury hadde embedet en kort periode i 1714 har det ikke blitt holdt av en enkelt person, men av en gruppe som kalles Lords Commissioners of the Treasury. I henhold til sedvane er statsministeren First Lord of the Treasury, mens finansministeren (Chancellor of the Exchequer) er Second Lord of the Treasury. Andre medlemmer av regjeringen, gjerne hentet blant whips i Underhuset, blir utnevnt som juniormedlemmer av gruppen.
Historie
Riksskattkammeret ser ut til å ha blitt opprettet omkring 1126 som en egen enhet, da finansielle spørsmål ble utskilt fra det embetet som senere ble Lord High Chamberlain. Det var opprinnelig en del av det kongelige hushold, men i 1216 ble en riksskattmester oppnevnt for å styre skattkammeret i Winchester. I tudortiden hadde riksskattmesteren blitt den tredje høyest rangerte av riksembetsmennene.
Mario Tennis
Mario Tennis er en spillserie utgitt av Nintendo. De utgitte spillene er som følger:
Mario Golf
Mario Golf er en spillserie utviklet av Camelot Software Planning og utgitt av Nintendo. Serien inkluderer kjente figurer fra Mario-serien som for eksempel Mario, Luigi, Donkey Kong, Wario, Bowser og Prinsesse Peach. De utgitte spillene er som følger:
Dalsfjord
Dalsfjord er en tidligere kommune i Møre og Romsdal, opprinnelig del av Volda. Geografisk er Dalsfjorden en arm av Voldsfjorden.
Dalsfjord ble fradelt som egen kommune 1. juli 1924. Kommunen hadde ved etableringen 960 innbyggere.
1. januar 1964 ble Dalsfjord igjen slått sammen med Volda til den nye Volda kommune. Dalsfjords innbyggertall hadde på dette tidspunktet økt til 1 151. Det var 742 innbyggere i 2015.
På østsiden av fjorden har vi i retning innover: Kornberg, Nautvik og Dale. Innerst i fjorden ligger Steinsvik. På vestsiden av fjorden i retning utover har vi: Åmelfot, Inselset, Aksnes,Lyngneset, Løvik, Holen, Lisjemyra, Dravlaus, Lauvstad og Velsvik. Det går ferje mellom Lauvstad og Volda. Det ligger en barneskole på Lauvstad og en barne- og ungdomsskole i Dravlausbygda.
Anleggsarbeidere fra Dalsfjord spesialiserte seg midt på 1800-tallet i å bygge fyr, fyrlykter og sjømerker langs norskekysten. Deres virksomhet har fått sitt minnesmerke i hjembygda, nemlig Dalsfjord fyrmuseum.
Charles Mungoshi
Charles Lovemore Mungoshi (født 2. desember 1947 næt Chivhu i daværende Sør-Rhodesia, død 16. februar 2019 i Harare) var en zimbabwisk forfatter.
Liv og virke
Hans første roman var på shona og var Makunungunu Maodzamoyo. Deretter kom en engelsk novellesamling, Some Kinds of Wounds, som ble forbudt av den britiske kolonimakt. Shonaromanen Kunyarara Hakusi Kutaura vant flere priser og skuespillet Ingongova Njakenjake viste mangesidigheten hans som forfatter.
Han ble tildelt priser som Noma-prisen (1992) og Commonwealth Writers Prize for Afrika to ganger (1988 og 1998). To av romanene hans, en på shona og en på engelsk, begge utgitt i 1975, vant den internasjonale PEN-prisen. Han fikk også et æresdoktorat fra University of Zimbabwe.
Årnes
Årnes har flere betydninger:
«De Zeven Provinciën»
Det er flere nederlandske skip som har hatt navnet «De Zeven Provinciën»:
Pareccrisis
Pareccrisis er en slekt av biller som tilhører familien trebukker (Cerambycidae).
Utbredelse
Arten er endemisk for Madagaskar.
Jørleif Uthaug
Jørleif Uthaug (født 3. august 1911 i Ørland, død 25. august 1990 i Oslo) var en norsk billedhugger, maler og tegner. Han er særlig kjent for sine relieffer og materialbilder fra 1950- og 1960-tallet, sveisede jernskulpturer fra 1960-tallet og for sine store nonfigurative stålskulpturer fra 1970-tallet.
Jørleif Uthaugs kunstneriske produksjon kom til å utvikle seg gjennom flere ulike faser, som hver for seg bygget videre på foregående erfaringer. Relieffene og materialbildene som ble hans gjennombrudd på 1960-tallet bygget på summen av erfaringer fra kunstutdannelsen, malerkunsten og arbeidet med montasjer i reklamebransjen. Senere utviklet han relieffene til rundskulpturer på fasader, og til frittstående abstrakte og figurative skulpturer.
Blant hans hovedverk kan regnes den store relieffmontasjen Tromsøveggen (1960/1961), som nå henger i Troms' fylkestingssal, og stålskulpturene Ekspansjon (1977) og Amfitrite, bølgen og havfuglene (1985).
Livsløp
Jørleif Uthaug var født på Brekstad i Ørland som sønn av Daniel Meyer Uthaug (1886–1977) og Anne Johanne Grande (1890–1962). Faren drev bakeri på Brekstad. Familien flyttet i 1915 til Trondheim, hvor Jørleif vokste opp som den andre av fire søsken. I Trondheim arbeidet faren først i et firma som solgte melkemaskiner. Familien bodde i Credoveita i sentrum fra 1915 til 1925 og i 35 på Tempe fra 1925; her etablerte faren egen forretning.
Oppveksten var preget av hans interesse for tegning, uvilje mot teoretiske skolefag, interesse for styrkeløft og annen idrett og viserguttjobb i familiens butikk. Et lite forsøk som førstereisgutt på båt foregikk i innenlandstrafikk. Han var elev i Tegneklassen på 1927–29. I perioden 1932–35 var han elev på professor Harald Krohg Stabells private tegneskole i Mathesongården i Trondheim, hvor han studerte akt; og han fortsatte deretter ett år på reklameskole. Hans første bestillingsverk som kunstner var en scene malt på kjellermuren i Fønix hotell, Munkegata: en kroscene fra middelalderen, med riddere, væpnere og damer.
I 1936 flyttet han til Oslo og fikk arbeid i reklamebyrå: først hos Krognæs, siden i Paul Lorck Eidems byrå. Han studerte ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole og ved «det illegale kunstakademi» under Per Krohg og Axel Revold 1941–43. Under krigen rømte han, sammen med andre tegnere og kunstnere til Lom, hvor han arbeidet som dreng på gården Garmo, og i fritiden hadde omgang med unge kunstnere som Kjell Aukrust og. Etter krigen studerte han i malerklassen ved Statens kunstakademi under Jean Heiberg 1945–47. Mens han arbeidet i reklamebyrå hadde han særlig oppdrag med tablåer, vindusutstillinger og montasjer i stort format til bruk under varemesser. Han fikk også oppgaver som illustratør av bokomslag.
Jørleif Uthaug var forlovet i om lag seks år med en kvinne fra hjembyen Trondheim, men brøt dette forholdet i 1944. Han var gift fra ca. 1947 til 1950 med Ingeborg Aaberg. Han giftet seg i 1950 med den norsk-engelske journalisten Guri Eve Christopherson (1923–2010), som han hadde møtt via vennen og innledet et forhold til i 1949. Hun var datter av en norsk sjøkaptein som døde tidlig og en engelsk kvinne, og var født i Newcastle. Etter farens død vokste hun opp hos fasteren Nanna Sæknan i Trondheim. Eve og Jørleif Uthaug etablerte seg i 1952/53 i Meltzers gate 9 i Homansbyen. Her bodde de siden, sammen med hennes fostermor og barna Geir (født 1950) og Gro (født 1953).
Sine kunstneriske inntrykk mottok han særlig fra England, mens mange av reisene gikk til Middelhavet, noen ganger i samarbeid med norske fraktrederi som ga ham gratis reise mot betaling i kunstverk. Han hadde studiereiser til Tyskland 1937, Danmark 1939 og 1946, Sverige 1946 og 1947, Skottland og England 1949, Middelhavet, Suezkanalen og Persiabukten 1949, London, Paris, Spania og Marokko 1953, Middelhavet og Midtøsten 1955, USA 1968 og 1972 og Roma 1980. Fra flere av reisene laget han reisebrev i avisene, enten alene eller sammen med Eve.
Han deltok på Høstutstillingen fra 1945 til 1948, og hadde sin debututstilling med malerier i Trondhjems Kunstforening i 1949, hvor han stilte ut sammen med , og senere samme år en separatutstilling i Galleri Per i Oslo med de samme arbeidene. Responsen fra kritikerne var blandet, og førte til at han i noen år holdt seg unna maleri, og ikke stilte ut på ny før i 1955. Hans første utsmykningsarbeider var et relieff i Redernes Hus 1950, en mosaikk i glass og metall på Stefanhotellet i Oslo 1952 og et veggmaleri «Ungdom og fugler» på Ris skole 1953. Gjennom 1950-tallet vekslet han mellom kunstneriske utsmykninger og lignende store montasjer og illustrasjoner som hadde bakgrunn i reklamefaget. Til de siste kan regnes kartet på veggen i Kon-Tiki Museet 1957. Han laget også illustrasjoner med motiv fra historiske bygninger til et servise for Bøndenes salgslag, trolig på 1960-tallet.
Hans første atelier på Grønland 26 ble tatt i bruk mens han arbeidet med Tromsøveggen fra 1959 til 1961. Etterhvert som han fra 1963 tok i bruk sveising i økende grad trengte han også et mer flammesikkert arbeidsrom, og fant et kjellerlokale på Frogner; hvoretter han alternerte mellom de to verkstedene. Etter at han på slutten av 1970-tallet vant flere utsmykningskonkurranser for kommunale prosjekter, ble han etter søknad tildelt atelier i Oslo rådhus' vestre tårn. Hans siste atelier var i Maridalsveien.
Av samtidige kunstnere samarbeidet Uthaug særlig med Rolf Nesch (1893–1975), som var en foregangsmann innen materialbilder i Norge, og han assisterte Nesch med noen arbeider på 1950-tallet. Sammenlignet med Nesch' «fabulerende bisarre figurer» var Uthaug selv på dette tidspunktet klassisk figurativ. Forholdet til den noe yngre Arnold Haukeland (1920–83), som var en foregangsmann innen stålskulptur og sveising, var imidlertid preget av rivalisering og skepsis.
Etterhvert som han utviklet sitt arbeid med metallskulpturer tok han i 1961–62 og 1974 videreutdanning i sveising, henholdsvis ved Statens teknologiske institutt og ved Norges sveiseskole.
Han fikk et finsk stipend i 1945, stipend fra Tegnerforbundet i 1953, A.C. Houens legat i 1968, Statens reisestipend i 1974 og Statens treårige arbeidsstipend i perioden 1978-80. Han mottok reklamebransjens utmerkelse Gullblyanten i 1963 for sitt arbeid med en kalender for Esso. Hans skulptur Ad astra ble i tre år brukt som prisgave for Farmandprisen.
Etter en trafikkulykke i januar 1981, et halvt år før 70-årsdagen, var han delvis lammet i noen måneder. 70-årsdagen ble markert med Øistein Parmanns biografi og med en retrospektiv utstilling på Galleri F 15 i Moss. Jørleif Uthaug døde av kreft på Diakonhjemmet Sykehus i Oslo 25. august 1990. Hans tolv år yngre kone Eve overlevde ham med 20 år.
Kunst
Jørleif Uthaugs kunstneriske produksjon kom til å utvikle seg gjennom flere ulike faser, som hver for seg bygget videre på foregående erfaringer. Relieffene som ble hans gjennombrudd på 1960-tallet bygget på summen av erfaringer fra kunstutdannelsen, malerkunsten og arbeidet med montasjer i reklamebransjen. Senere utviklet han relieffene til rundskulpturer på fasader, og til frittstående abstrakte og figurative skulpturer.
I verkkatalogen i Parmanns biografi er hans arbeider gruppert i ni kategorier i denne rekkefølgen:
Tegning, maleri og grafikk
Da Uthaug debuterte som maler i 1949 hadde han lagt bak seg tidligere hjemlige forbilder som Harald Kihle, Aage Storstein, Arne Ekeland og Alf Rolfsen, og «kastet seg over det europeiske maleri, kubismen, Braque, Picasso» med bilder som beskrives som «splintrede bilder, halvt figurative, halvt surrealistiske». Kritikerne var imidlertid reserverte, og mente at bildene viste for tett påvirkning fra forbildene; Adresseavisens kritiker Hilmar Bakken så «Picasso og Storstein spøkende i bakgrunnen». Aftenpostens kritiker Stenstadvold berømmet bildene for deres fargerikdom og effektfullhet, men mente at det manglet et personlig uttrykk. Anmeldelsene hadde en sammensatt vurdering, dels preget av at man, som Parmann skriver, «en gang for alle skulle ta Picasso-epigonene», men også med anerkjennelse av Uthaugs billedskapende evner og talent.
Det skulle ta 6 år før han i 1955 igjen stilte ut malerier; også denne gang i Trondhjems Kunstforening og deretter i kunstforeningen Fredrikstad og i Galleri Moderne Kunst i Oslo. Bildene er denne gang «eksotiske og fremmedeartede motiver i varierende grader av abstraksjoner», og det var ved denne anledning at Arbeiderbladets kritiker Arve Moen karakteriserte kunstneren som «robust, praktglad, primitiv og raffinert».
Uthaugs grafiske arbeider utgjør en beskjeden del av hans verk. I verkkatalogen er det registrert 16 arbeider, fra 1947 til 1972, hvorav de fleste er litografier fra 1950-årene. Disse arbeidene ble nyoppdaget av Frances Carey fra British Museums grafikkavdeling i 1993, da hun samlet inn arbeider til en utstilling av skandinavisk grafikk. Museet kjøpte inn 5 av arbeidene, hvorav kan nevnes det det Picassoinspirerte halvfigur kvinneportrettet Eve (1951) og Fiskeflåten (1951), som ser ut til å være inspirert av at Uthaug det samme året laget en 25 m lang frise til fiskeridelen av den norske paviljongen på en internasjonal varemesse i Milano.
Geir Uthaug skriver at han etter skulptur- og maleriutstillingen i 1968 regnet seg som «ferdig med maleriet», og siden ikke arbeidet mer med akrylmaleri. Fra 1975 av arbeidet han stadig oftere med akvareller, som regel med en mer upretensiøst uttrykk og som «rekreasjon, hvilen fra det tunge arbeidet med jern». Flere av akvarellene er laget på utenlandsreiser; i Frankrike, England, Spania og Marokko. Etter 1978 hadde han flere akvarellutstillinger, den første i Bamble kunstforening.
En siste utstilling med akrylmalerier ble vist på i Oslo i 1988. Disse bildene var av to ulike typer: «et slag er enkle, nesten demonstrativt figurative, som store fargelagte illustrasjoner. Det andre er kompliserte komposisjoner av koloristisk karakter».
Utsmykninger og relieffer
Uthaug utførte flere relieffdekorasjoner for skoler og andre offentlige bygg på Østlandet i løpet av femtiårene: Stefanhotellet 1952, Ris skole 1953, Krøderen skole 1958, Noresund skole 1959, Setskog 1962 og Ugla skole i Trondheim 1967. I økende grad begynte han i 1950-årene å «interessere seg for andre materialer i tillegg til maleriet, og det var denne befatning med materialene – glass, sten, tre, og ikke minst materialer som kobber og messing – som etter hvert skulle lede ham til det frie formspill og arbeidet med tredimensjonal form. Fra begynnelsen av femtiårene til begynnelsen av sekstiårene skapte han en rekke figurative arbeider for offentlige bygg utført ved hjelp av loddebolt, syrer og glasskjæring. Slike tidlige arbeider innbefatter et relieff av en ung gutt med en tiur for Krøderen skole og samfunnshus.» Da han første gang viste relieffer på en utstilling i Galleri Paletten i 1956 skrev kunstnerkollegaen Olav Strømme at «''her har han funnet et materiale som ligger godt til rette for ham. Det er flere før ham som har gått den vanskelige vei. En sammensetning av forskjellige arter materialer som metall, sten, glass og tre er fra gammel tid benyttet i den primitive kunst. Nå og da er den dukket opp i moderne kunst. Jørleif Uthaug har her tatt skrittet fullt ut og kastet seg over dette gjenstridige, men fascinerende materiale.»
I årene 1950-60 utførte Uthaug en rekke oppdrag for Norges Varemesse, både i Norge og utlandet. Slike monumentalfriser med motiv fra industri, skipsfart og landbruk ble laget til varemesser i Buenos Aires, Chigaco, Milano og New York. For SAS fikk han i 1955 i oppdrag å lage et stort oljemaleri, basert på en ny kartprojeksjon, som viste SAS' rutenett, og glimt av menneskers liv verden over. Bildet ble distribuert i store opplag som reklameplakat for SAS. Til denne kategorien arbeider kan også regnes kartet på veggen i Kon-Tiki Museet 1957, som viser Kon-Tikis ferd.
Et av hans hovedverk er relieffet Mennesker på en strand, eller «Tromsøveggen» et 30 kvadratmeter stort relieff til Troms fylkesbygg. Arbeidet måler 10 x 3 meter, og består av 52 figurer montert på en bakgrunn av kobber. Figurene er skåret ut i tre, rammet inn av metallbånd og belagt med farvet glass, kork, stein, drivved og netting.
Rundt 1970 fikk Jørleif Uthaug også flere oppdrag av norske rederier, som ønsket seg norsk kunst på sine cruisebåter. Kontakten med rederinæringen startet allerede da han i 1950 gjorde utsmykning på Redernes Hus, og i 1960 utsmykket han Wilh. Wilhelmsens kontorer med sandblåste glassfriser. Han hadde i 1961 laget et figurativt relieff av «Europa og Oksen» for Europafergen, Høegh Line. Hans seks store messingrelieffer kalt Six seamen's knots, som finnes på MS «Royal Viking Sky» fra 1974 er et karakteristisk verk fra Uthaugs hånd. Han hadde også oppdrag på Den norske Amerikalinjes MS «Vistafjord» 1974. I 1982 laget han et 20 m stort monumentalmaleri til cruiseskipet «Song of America», og i 1987 laget han figurative metallrelieffer fra norrøn mytologi til «Sovereign of the Seas». Like før han døde i 1990 fullførte han et veggfelt på ca. 5 x 2 m i tre, messing, kobber og glass, kalt Crowning of a viking prince til MS «Nordic Express».
Uthaugs siste oppdrag ble altertavlen Kristi himmelfart og Jerusalem. Altertavlen var opprinnelig bestilt til Holsen kirke i Førde, hvor man siden kansellerte bestillingen; tavlen ble fullført av assistenter etter hans død og ble i 2001 satt inn i Vassenden kyrkje, Jølster da denne ble innviet i 2001. Kristus er vist oppadstigende, med ansiktet vendt ned mot menneskene.
[[Fil:Jørleif uthaug ekspansjon.jpg|thumb|left|Ekspansjon, 1977. Mandal rådhus.
«Materialet er rustfritt stål, og hovedformen er en veldig ring, og på skrå inn i denne ringen skyter sterke, sprengende stråler. Som en forklaring på ideen uttalte Uthaug at hvis man ville se et symbol i det, kunne ringen leses som byen, det lukkede samfunn, mens formene som sprenger seg vei innenfor symboliserer de ekspansive kreftene. Det lukkede vernede, lokale i samspill med det utadvendte, søkende, oppadstrebende.» Samspillet mellom «den sluttede form» og «de virile krefter» kan også tolkes som «de skulpturale ur-symboler», representanter for det passivt kvinnelige og det mannlige. ]]
Skulptur
thumb|Sort fetisj (1968) er karakteristisk for hans 1960-tallsarbeider: sveiset jern satt sammen av [[Objet trouvé|objets trouvés eller «jernskrap».
«''Disse jernskulpturene mangler all konvensjonell skjønnhet, de er ikke til pynt, de er rå, ja, brutale, men de taler til oss med sine sterke uttrykk»
I utlandet var kunstnerne begynt å ekseperimentere med jernskulptur, satt sammen av såkalte objet trouvé, tilfeldige metallstykker, og dette fascinerte Uthaug. Han lærte seg å sveise på Akers mek og viste sine jernskulpturer for første gang på galleri KB (Kaare Berntsen) i Oslo i 1963. Hans første jernskulpturer var «abstrakte, røffe og ofte aggressive [sic] i uttrykket», men uttrykket endret seg i løpet av 1970-årene til det «roligere og mer harmoniske».
I 1964 ble han invitert til England der han holdt en stor utstilling av nonfigurative malerier og jernskulpturer på The Laying Art Gallery. I 1968 holdt Uthaug en stor utstilling i Trondheim med jern- og stålskulpturer og nonfigurative malerier, og samme år ble Uthaug inivitert til å holde utstilling i the Vincent Price Gallery i Chicago i USA. Her viste han flere jernskulpturer og nonfiguratuive metallrelieffer. Utstillingen ble en suksess for kunstneren, som fikk i oppdrag å lage en stor metallskulptur til styrerommet i Kresgee Company i deres administrasjonsbygg i Detroit; bygget er senere overtatt av Kmart. Dette arbeidet, som fikk tittelen Vital Movement, sto ferdig i 1971. Skulpturen måler 2,7 x 1,5 x 0,9 meter, og står i et åttekantet styrerom. Biografen Parmann skriver om Vital Movement at «''Det var utvilsomt Uthaugs hittil mest spennende og virkningsfulle skulptur. Sokkelen er en del av hele formen. Skulpturen reiser seg fra sokkelen og slår ut sine former i store, enkle, favnende plan som et stort levende hjerte. Øyet følger uanstrengt formene som åpner og lukker seg, spenner imot og gir etter i en - ja, vital rytmikk.» og «Det vitale, pågående og ungdommelige i Uthaugs kunst fant for første gang sitt toppladede balansepunkt […] Her var han kommet i nærheten av seg selv, og alle de internasjonale forbilder han har søkt inspirasjon og hjelp hos fra Picasso, Julio Gonzales, Pevsner, Gabo, Brancusi, Giacometti, Henry Moore, Chadwick, Reg Butler, Calder, Pasmore og til dansken Robert Jacobsen ikke å forglemme, til alle disse modernismens pionerer har Uthaug kunnet si takk for hjelpen og takk for følget.''»
Hans skulturer på 1960-tallet hadde vært mindre, abstrakte arbeider i sveiset jern, ofte kantete og basert på skrapjernsbiter. Han videreførte dette på 1970-tallet, men tiåret medførte også flere større arbeider i stål og tambak, mer gjennomarbeidet utformet til avrundede elementer. Skulptural front fra 1970 ved Godlia skole Oslo, er et overgangsverk, med røffe kanter, men med rundede former. Karakteristiske arbeider fra 1970-årene er Ekspansjon fra 1977 i Mandal, fasaderelieffet hos Bergen Bank 1976 og Hellebard 1980 ved Sogn videregående skole. Til denne gruppen arbeider hører også Guard, 1979, som er i privat eie. De fleste av disse ble utført i stål, men han brukte også materialer som corteenstål, som har en rustrød farge uten å ruste, og kobberlegeringen tambak, som i Bergen.
I 1977 vant han en lukket konkurranse utlyst av Porsgrunn kommune med verket Amfitrite, bølgen og havfuglene. På grunn av sykdomsperioden i 1981 og flere andre forhold tok det tid før verket ble fullført, og senere kunne avdukes i Porsgrunn 11. mai 1985 av daværende kulturminister Lars Roar Langslet. Verket består av en 4 meter høy bølgeform, en svevende kvinneskikkelse, oppkalt etter den greske gudinnen Amfitrite og to fugler i flukt, foran kvinnen. Uthaug hadde ikke laget mange tilsvarende skulpturer med figurative elementer tidligere, men hadde laget flere arbeider med tilknytning til sjø og sjøfart, blant annet som dekorasjoner på cruiseskip. «''Bølgen er unik i Jørleifs produksjon. Den er en sammensmeltning av to stilarter – den abstrakte figurasjon og den frie form. Her møtes Jørleif som billedskaper og Jørleif som konstruktør. […] Det ser ut som om kvinnen svever fritt, bare på ett punkt er hun sveiset fast til den bærende hovedformen der hun synes å utfordre selve loven om tyngdekraften''».
Ettermæle
Hver ny dag møter mitt blikk blinkende metallplater og fragmenter av klipp liggende utover atelierets gulv forlatt en sen kveld i all hast
anonyme vesener harde – kalde livløse Men bøyer en seg ned og tar dem opp i sine hender da får de liv
og når sveiseflammens varme trenger inn i materialets atom og forløser den indre kjerne går det hårde stoff inn i en ny epoke på vei til form. ]] En utstilling av Uthaugs tegninger og grafikk ble vist på galleri Holst Halvorsen i Oslo i 1991, og en stor retrospektiv utstilling i alle hans stilarter, fra maleri, grafikk til skulptur ble holdt på Galleri Steen, Oslo i 1997.
Uthaug måtte til sin skuffelse vente lenge på å bli innkjøpt av offentlige samlinger. Ved utstillingen i 1975 kjøpte Nasjonalgalleriet, Riksgalleriet og Norsk kulturråd skulpturer av ham. I 1979 kjøpte Nasjonalgalleriet et av verkene fra 1960-tallet. Han er også innkjøpt av Oslo kommunes kunstsamlinger, Trondhjems Kunstforening og flere private samlinger. Fem av Uthaugs grafiske arbeider ble i 1993 innkjøpt av The British Museum.
I forbindelse med 100-årsjubileet i 2011 utkom den andre biografien om ham, skrevet av sønnen Geir Uthaug. Den første utkom til 70-årsdagen i 1981. Jan Christian Mollestad har laget dokumentarfilmen «Jørleif Uthaug, en moderne klassiker». I anledning 100-årsdagen ble det også åpnet tre utstillinger med Uthaugs verker: utstillingen «Kunstneren bak Tromsøveggen» ved Nordnorsk Kunstmuseum; utstillingen «Jørleif Uthaug, en klassisk modernist» i Ørland kultursenter, samt en utstilling med skulptur, maleri, tegning og grafikk ved Galleri KS Tønsberg.
University of California
University of California (UC) er et delstateid universitet i den amerikanske delstaten California. Universitetets første campus – Berkeley – ble grunnlagt i 1868 i Oakland, mens den tiende og nyeste campusen åpnet høsten 2005 ved byen Merced.
Universitetssystemet har ti campuser (Berkeley, Davis, Irvine, Los Angeles, San Francisco, Santa Barbara, San Diego, Merced, Santa Cruz og Riverside som tilhører det såkalte Public Ivy – en gruppe av offentlige universiteter i USA som holder faglig og studiemessig meget høy kvalitet.
Nordmannen Finn Kydland, som vant Sveriges Riksbanks pris i økonomisk vitenskap til minne om Alfred Nobel i 2004, er tilknyttet universitetet (University of California, Santa Barbara).
Campuser
Av disse lærestedene er UCSF det eneste som kun har høyeregrads studenter (medisin), mens UC Hastings College er uavhengig administrert og ikke en formell del av noen av campusene.
Styreform
UC styres av et universitetsråd med 26 stemmeberettigede medlemmer, fastlagt av Californias grunnlov. 18 av medlemmene utnevnes av guvernøren for perioder på 12 år. Ett medlem er en student utnevnt for ett år. Syv av medlemmene er ex officio-medlemmer – guvernøren, viseguvernøren, formannen for den lovgivende forsamlingen, skoledirektøren, presidenten og visepresidenten for alumniforeningen og presidenten for universitetet.
Det akademiske senat, bestående av fakultetsmedlemmer, er delegert myndighet til å fastlegge universitetets akademiske kurs. I tillegg har fakultetet to medlemmer uten stemmerett i universitetsrådet.
Universitetsrådet utnevner en president til å drive hele universitetet. De individuelle campusene styres av rektorer med betydelig grad av autonomi.
Shuangluan
Shuangluan (kinesisk: 双滦区; pinyin: Shuāngluán Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Chengde i Hebei i Folkerepublikken Kina. Arealet er på 338 km² og folketallet på ca. 120.800 innbyggere (2007).
Anthony Michael Pilla
Bakgrunn
Anthony Michael Pilla gikk på barneskole og Cathedral Latin High School i Cleveland og senere på St. Gregory Seminary High School i Cincinnati, hvorfra han ble uteksaminert i 1951. Deretter studerte han ved St. Gregory Seminary College i Cincinnati og ved Borromeo College i Wickliffe, hvor han tok en grad i 1955. Fra 1955 til 1959 studerte Pilla katolsk teologi ved Saint Mary Seminary i Cleveland.
Shuangluan
Shuangluan ligger ved floden Luan He (滦河).
Anthony Michael Pilla
Prest
Den 23. mai 1959 mottok han prestevielsen for bispedømmet Cleveland fra biskop Floyd Lawrence Begin av Oakland.
Shuangluan
Administrative enheter
Subdistrikter:
Anthony Michael Pilla
Prest
Fader Pilla fungerte som sogneprest for St. Bartholomew's Parish i Middleburg Heights fra 10. juni 1959 og underviste også ved Borromeo Seminary i Wickliffe fra 21. juni 1960. I 1972 ble Anthony Michael Pilla rektor for Borromeo Seminary og i 1975 var han også bispedømmesekretær for presteskapet og ordensfolket i bispedømmet Cleveland.
Hjelpebiskop i Cleveland
Den 30. juni 1979 utnevnte pave Johannes Paul II ham til titulærbiskop av Scardona og hjelpebiskop i Cleveland. Han ble ordinert til biskop av biskopen av Cleveland, James Aloysius Hickey, 1. august samme år i Cleveland; medkonsekratorer var Clarence George Issenmann, biskop emeritus av Cleveland, og Joseph Abel Francis S.V.D., hjelpebiskop i Newark. Som hjelpebiskop var Anthony Michael Pilla også biskoppelig vikar for den østlige del av bispedømmet Cleveland.
Shuangluan
Administrative enheter
Storkommuner:
Anthony Michael Pilla
Hjelpebiskop i Cleveland
Etter biskop Hickeys utnevnelse til erkebiskop av Washington, ble Pilla apostolisk administrator av Cleveland 29. juli 1980.
Biskop av Cleveland
Den 13. november 1980 utnevnte pave Johannes Paul II ham til biskop av Cleveland. Innsettelsen fant sted 6. januar 1981.
Shuangluan
Administrative enheter
Kommuner:
Anthony Michael Pilla
Biskop av Cleveland
I USAs katolske bispekonferanse tjente Anthony Michael Pilla i den administrative komite (1981–1984), finanskomiteen (1983) og Commission on Ecumenism and Interreligious Dialogue (1985). Fra 1981 til 1982 var han representant for biskopene i Region IV (Ohio og Michigan) og i 1986 leder av ad hoc-komiteen for videreføring av det pastorale arbeid i forretningslivet. Etter å ha tjent som kasserer fra 1990 til 1992, fungerte Pilla som visepresident fra 1992 til 1995 og til slutt som president fra 14. november 1995 til november 1998, for USAs biskopskonferanse. I tillegg var Pilla medlem av den pavelige kommisjon for kirkens kulturarv.
Den 4. april 2006 innvilget pave Benedikt XVI biskop Anthony Michael Pillas tidlige avskjedssøknad. Han hadde kardiovaskulare problemer og hadde hatt bypasskirurgi.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Gange-Rolvs gate (Oslo)
Gange-Rolvs gate (1-5, 2-6) er en gate på Skarpsno i bydel Frogner i Oslo. Det er en blindvei på nedsiden av Drammensveien. Gaten fikk navn etter Gange-Rolv i 1901.
L’Homme-Orchestre
L'Homme-Orchestre er en fransk stumfilm fra 1900 regissert av Georges Méliès.
Martin Larsen (idrettssosiolog)
Martin Larsen (født 18. juni 1981 i Halden) er en norsk idrettssosiolog, lektor, manager og forfatter.
Larsen var manager (2008-2012) for Johan Remen Evensen, som 11. februar 2011 satte ny verdensrekord i skihopp da han landet på 246,5 meter i kvalifiseringen til åpningsrennet i den nye skiflygningsbakken i Vikersund. Verdensrekorden resulterte i boken Flygeren høsten 2011, ført i pennen av Martin Larsen og utgitt av forlaget Fagtrykk Idé.
Larsen arbeider i dag som lektor ved Ullern videregående skole i Oslo, innen fagområdene kroppsøving og samfunnsrettede fag.
Larsen har en mastergrad i idrettssosiologi med forskningsoppgaven "Innebandy - en analyse om sosial samhanding, identitet og særpreg (2008) og har tatt praktisk pedagogisk utdanning ved Norges idrettshøgskole. I tillegg dette innehar også Larsen et mellomfag i religion fra Fjellhaug utdanningssenter.
Miltbrann
Miltbrann, eller antraks, er en sykdom som normalt angriper husdyr som sauer og storfe, men kan også overføres til mennesker. Det skjer vanligvis gjennom kontakt med infiserte dyr gjennom sår i huden, gjennom inhalering av sporer eller inntak av infisert kjøtt. Symptomene er feber, byller, sår og opphovning av lymfekjertlene, og kan være dødelig hvis den ikke behandles raskt. De mørke feltene i byller som dannes har gitt den navnet anthrax som betyr «kull».
Sykdommen skyldes bakterien Bacillus anthracis. Sporene som bakterien danner er hardføre; de overlever opp til flere tiår, og vanlig koking er ikke tilstrekkelig til å drepe dem. Dyr som forstyrrer gamle skjeletter fra andre dyr som døde av miltbrann kan dermed bli smittet, og slik kan et enkelt dyr starte en epidemi.
Miltbrannbakterien er blitt brukt innen biologisk krigføring, blant annet under første verdenskrig. Miltbrann smitter ikke direkte mellom mennesker, men via miltbrannsporer som kan være på klær og hud.
Miltbrann-utbruddet i Sverdlovsk i Sovjetunionen i 1979, resulterte i 66 døde. Det er det dødeligste utbruddet (per 2016) blant mennesker.
Rowland Wolfe
Wolfe var anemisk som barn, så hans far meldte ham tidlig inn i Dallas Athletic Club for å trene. Han drev med flere ulike sporter, og ble klubbmester i sin vektklasse i både boksing og bryting. Han utmerket seg i tumbling, noe som ble hans spesialitet. Han vant gull i Southern AAU Jr. Championships allerede som 14-åring, i 1929. Dette var hans første konkurranse. Samme år vant han sølv i Southern AAU Sr. Gymnastics Championships, og året etter vant han gull i samme mesterskap.
I 1932 vant han tumbling i AAU Championships, og ble med dette kvalifisert til Sommer-OL 1932. Han deltok derfor i tumbling i OL 1932 i Los Angeles, der han vant gull. USA fikk de tre første plassene i denne konkurransen. Treneren hans, Marshall Brown, var samtidig assistenttrener på OL-laget.
Norges herrelandslag i basketball
Norges herrelandslag i basketball, styrt av Norges Basketballforbund, er landslaget i basketball som representerer Norge i internasjonale konkurranser.
Historie
Våren 1965 oppnevnte Idrettsstyret «Norges Idrettsforbunds utvalg for basketball», men Norge var fortsatt det eneste landet i Europa som ikke var medlem av det internasjonale basketballforbundet, FIBA. Et av utvalgets første oppgaver var å få «representasjon med et herrelag og ledere til Polar Cup og kongress i København våren 1966».
Polar Cup 1966
Høsten 1965 tok utvalget ut «en stamme på 12 spillere» som hadde samlinger gjennom 1965/66-sesongen og spilte treningskamper mot svenske og danske klubblag før turen til København.
Det første landslaget ble tatt ut 3. mars 1966 og besto av Fredrik Clausen, Petter Faye-Lund, Pål Vik og Tore Vik fra Bærum Basket, Leif Bråten, Johan Foss, Terje Holm, Tore Sandnæs og Trygve Woxen fra Oslostudentenes Idrettsklubb (OSI), samt Sven Austad fra Ullern Basket og Per Hågå fra Asker Basket.
OSIs coach Al Hughes ble utpekt som lagleder og trener, med OSI-veteranen Knut Myhre som hans assistent. Myhre skulle i utgangspunktet ikke spille grunnet kneskade og meniskoperasjon, men ble gjort spilleklar med «totalplastret kne etter beste evne».
Sven Austad måtte melde forfall til turneringen og ble erstattet med Bærums Karl Bay og Askers Sven Gunderson. Grunnet assistenttrener Myhres comeback fikk Bay og Gunderson spille to kamper hver istedenfor alle fire.
Norges avsluttende kamp var mot Danmark. Norge ledet gjennom hele første omgang, men Danmark gikk forbi med ett poeng rett før pause. Kampen endte til slutt med tap 50–73. Finland vant til slutt turneringen etter å ha slått Sverige 84–62 i finalen.
Eurobasket
Norge har prøvd å kvalifisere seg til Eurobasketkonkurransen flere ganger, men har aldri greid det. Landslaget har vært med i OL-kvalifiseringen bare en gang, til Sommer-OL 1988, uten å kvalifisere seg.
Mellom 2007 og 2009 var det ikke noe herrelandslag som representerte Norge i de internasjonale konkurransene, men i 2009 ble det nok en gang dannet et nytt landslag. Dette landslaget var forøvrig bare midlertidig, og ble oppløst igjen det samme året. I 2010 ble det dannet nok et landslag.
Flest landskamper
Kilde: Basket.no
Årnes (Åfjord)
Årnes er den østligste delen av tettstedet Å i Åfjord og er administrasjonssenteret i Åfjord kommune i Trøndelag. Årnes ligger innerst i Åfjorden, mellom utløpet av Stordalselva og Norddalselva, to av landets beste lakseelver, derav av navnet; et nes mellom to åer. Stedet har navn etter gården som opprinnelig lå her.
Kommuneforvaltningen ble flyttet hit etter at Austdalsveien ble åpnet i 1950. På grunn av kommunens geografi var dette naturlig, de fleste hovedveiene i kommunen møtes her i stjerneform. Før 1950 representerte Monstad forbindelsen med resten av verden da rutebåten hadde anløpssted der. Sentrumsutvikling i Åfjord 1950-70 og rivaliseringen mellom Monstad og Årnes drøftes i Helge Buengs bok om Åfjord Sparebank.
Åfjord Rådhus ligger midt på Årnes. Ved Årnes ligger også Åfjord skolesentrum, med Åset barne- og ungdomsskole og Åfjord videregående skole. Stedet er også Åfjords viktigste trafikknutepunkt, med busstasjon, postkontor og hotell, det ligger langs.
I 1995 fikk Åfjord vegdirektoratets Vakre Vegers Pris for Årnes torg, Åfjordsbåten med ror var brukt som motiv ved utformingen.
Bildene under er alle tatt fra omtrent samme sted og viser bebyggelsens forandring i løpet av ett hundre år.
Litteratur
Bueng, Helge. En samfunnsbygger runder hundre : Åfjord sparebank 1902-2002 En omfattende skildring av økonomi og samfunnsutvikling i kommunen.
Pest in Florenz
Pest in Florenz er en tysk stumfilm fra 1919, regissert av Otto Rippert.
Handling
Plutselig dukker en ond kvinne som forfører menn opp i Firenze, og Cesare - byens hersker - og sønnen hans blir begge vanvittig forelsket i denne kvinnen. Sønnen dreper sin egen far, før en ordre om å torturere kvinnen kan gjennomføres. Han gjør deretter byens kirker om til huler av seksuell utskeielse. Handlinger med ondskap og korrupsjon fortsetter med uforminsket styrke, og bringer med seg en forferdelig pest som risikerer å havne over hele byen.