cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Agnes Nygaard Haug
Agnes Margrete Nygaard Haug (født 27. august 1933 i Oslo) er en norsk jurist, førstelagmann og har vært konstituert høyesterettsdommer.
Haug har vært konstituert dommer ved Norges Høyesterett to ganger, i 1994 og 1995.
Hun ble i 1993 utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden.
Minoritet
Minoritet utgjøres av de som er i mindretall, og som utgjør mindre enn 50 % av en populasjon eller forsamling. I sosiologi brukes begrepet ofte om en etnisk gruppe som ikke har flertall i et samfunn, da forstått som en språklig minoritet. Det kan også brukes om en religiøs gruppe som er i mindretall, og om folk med funksjonshemming sammenlignet med folk uten funksjonshemming.
Mariann Mimi Maróty
Mariann Mimi Maróty (født 10. oktober 1998) er en ungarsk alpinist. Hun deltok i Vinter-OL 2018, der hun kom på 53.-plass i slalåm.
Sesongen 2016/17
Maróty deltok i det østerrikske mesterskapet i alpint i februar 2017, og kom der på 15.-plass i storslalåm i seniorklassen, og 17.-plass i juniorklassen. Hun deltok i slalåm under VM i alpint 2017 i St. Moritz, men kjørte ut i kvalifiseringen, og deltok ikke i hovedrennet. Under det bulgarske mesterskapet i alpint 2017 kom hun på åttendeplass i slalåm og sjetteplass i storslalåm.
Sesongen 2017/18
Hun deltok i det italienske mesterskapet i alpint 2018, og kom på 14.-plass i slalåm. I juniorklassen kom hun på 10.-plass i slalåm. Hun deltok også i det østerrikske mesterskapet, og kom der på 32.-plass i storslalåm i seniorklassen og 35.-plass i juniorklassen.
Under Junior-VM i alpint 2018 kom hun på 62.-plass i storslalåm, men kjørte ut i slalåmen.
Maróty representerte Ungarn under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang. I slalåm endte hun på 53.-plass, men i storslalåm ble hun diskvalifisert i andre omgang.
Portugal under Paralympiske sommerleker 2008
Portugal sendte en tropp til Paralympiske sommerleker 2008 i Beijing. Landet sendte 35 utøvere som konkurrerte i syv grener.
Sinsenparken
Sinsenparken er en park mellom Lørenveien og Gjøvikbanen på Sinsen i Oslo. Oslo kommune bruker Sinsenparken også om et område ved Schouterrassen lenger syd på Sinsen.
Parken ved Lørenveien
Parken er avgrenset av Lørenveien i nordøst, Sinsen videregående skole og Sinsenparken barnehage i sørøst, noen anlegg for idrett og Gjøvikbanen i sørvest og Båhusveien i nordvest. Sinsenparken er 21,2 dekar stor, grunnen er eiet av kommunen og regulert til friområde. Bydel Grünerløkka forvalter og drifter parken.
Navnet Sinsenparken er brukt av Oslo kommune i Kommunedelplan torg og møteplasser. I andre sammenhenger er navnet Sinsenjordet brukt. Parken er også oppført som kulturminne i Riksantikvarens base Kulturminnesøk.
I parken står det en bauta som minnesmerke over 24 Sinsen-beboere som falt under andre verdenskrig. Bautaen ble avduket i september 1949.
Parken ved Schouterrassen
Sinsenparken brukes også om en ca. 6 dekar stor gressflate på et garasjetak mellom gatene Schouterrassen og Olaf Schous vei litt lenger sør enn Sinsenparken omtalt ovenfor. Området er avgrenset av 6 etasjers boligbebyggelse på tre kanter, i sørvest er det vidt utsyn over Oslofjorden. Det er et aktivitets- og rekreasjonsområde for nærmiljøet og brukes til frilek, ballspill, mosjon, hundelufting, solbading, grilling, sosiale sammenkomster og annen rekreasjon. Hele flaten er dekket av gress, og i den nordøstre del av parken finnes noen store trær.
For å sikre at området ikke skulle bli bebygget, tok foreningen Sinsenparken Vel (tidligere Aksjon Sinsenparken) initiativ til en reguleringsplan som ble utarbeidet av INBY og fremmet for Plan- og bygningsetaten. Bakgrunnen var at kommunen i 1998 solgte garasjeanlegget og grunnen oppå til eieren av garasjeanlegget, og denne ville bebygge området. Sinsenparken Vel sa seg villig til, ved et positivt vedtak, å ta på seg ansvaret for detaljplanlegging, opparbeidelse og drift av området, mens bruken av arealet ville være for allmennheten. Etaten førte saken videre, og bystyret vedtok regulering til fellesområde lek og opphold m.m. i oktober 2009.
Guvernementet Betlehem
Betlehem guvernement (arabisk محافظة بيت لحم, Muḥāfaẓat Bayt Laḥm; hebraisk: נפת בֵּית לֶחֶם Nafat Beit Leḥem) er et av 16 guvernementer i De palestinske selvstyresmaktene i De palestinske territorier.
I følge United Nations Office for the Coordination of Humanitarian Affairs (OCHA) har guvernementet et areal på rundt 660 km².
Beskrivelse
Den dekker et område av Vestbredden sør for Jerusalem. Den største byen og distriktshovedsted er Betlehem.
I følge Palestinsk statistisk sentralbyrå var folketallet estimert til 199 463 i 2012.
Området er okkupert av Israel, og palestinerehan benytte bare 13 % av området og meget av det er fragmentert.
Byer
Guvernementet består av 10 kommuner, tre flyktningleirer, og 58 landsbyer.
Honda Jazz
Honda Jazz er en firedørs kombikupe i sub-kompakt klassen, produsert av Honda fra 2001.
Generasjon 2 av bilen kom i 2008.
Den skulle opprinnelig hete Honda Fitta, noe som ble skrinlagt i Europa pga. navnets betydning på flere språk.
Erik A. Foss
Erik Arnt Foss (født 22. juni 1926 i Bergen, død 10. august 2014) var en norsk jurist. Han var advokat, byfogd i Bergen, før han fra 1988 til 1996 var førstelagmann i Gulating lagmannsrett. Foss var også konstituert dommer ved Norges Høyesterett i 1994.
Hawthorne Heights
Hawthorne Heights er et band fra Dayton, Ohio i USA. Det ble startet i juni 2001.
Cubansk peso
Cubanske pesos er den offisielle valutaen på Cuba, men på grunn av den spesielle situasjonen landet er i med den kommunistiske økonomien kombinert med USAs handelsblokade er det i praksis to ulike valutaer på Cuba:
Amerikanske dollar (ISO 4217 kode USD) var inntil 14. november 2004 offisiell valuta, men fra denne datoen ble ikke lenger dollaren gyldig betalingsmiddel. Amerikanske dollar kan veksles på større hoteller i landet og det går da 0,9 «konvertible peso» på én dollar.
Før og nå – 15 store suksesser fra 1973 til 1979
Før og nå – 15 store suksesser fra 1973 til 1979 er et samlealbum med den norske popsangeren Inger Lise Rypdal, utgitt 1979 på plateselskapet Talent.
Øyvind Nyborg
Øyvind Nyborg (født i 1973) er en norsk journalist og utenrikskorrespondent. Nyborg tok over etter Espen Aas som NRKs korrespondent i Storbritannia og Irland sommeren 2017.
Deltorhinum vazdemelloi
Deltorhinum vazdemelloi er en art av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
Middelsstore (ca. 8 millimeter), høyt hvelvede, blankt svarte skarabider. Hodet er bredt skovlformet med fremstrakt "snute", nærmest trekantet sett ovenfra. Dekkvingene har fine punktstriper. Oversiden er tilsynelatende uten hår. Beina er kraftige, leggene (tibiae) nærmest trekantede, på forbeina med tre butte tenner. Føttene (tarsi) er ganske små og mangler helt på forbeina.
Levevis
Nesten ingenting er kjent om biologien til disse billene, som tilsynelatende er ganske sjeldne. De aller fleste kjent eksemplarene er fanget i kollisjonsfeller for flygende insekter, dette viser at de er aktive flygere.
Utbredelse
Arten er utbredt i Sør-Amerika.
AFOL
En AFOL (engelsk: Adult fans of LEGO) er voksen tilhenger av LEGO. AFOL-er har dannet egne foreninger og utgjør en viktig kundegruppe for LEGO. I Norge finnes det også en slik gruppe LEGO-tilhengere. Foreningen heter Brikkelauget, og ble stiftet 17. november 2005 av en liten gruppe AFOL-er, og får stadig flere voksne og unge-voksne medlemmer. Brikkelauget arrangerer den årlige LEGO-utstillingen «På kloss hold» i Trondheim.
Betegnelsen ble første gang brukt i 1995 på Usenetgruppen rec.toys.lego.
Sturla Dyregrov
Sturla Dyregrov (født 22. desember 1973 i Bergen) er en norsk programleder i TV 2 Nyhetene. Han er sønn av professor Kari Dyregrov og psykologen Atle Dyregrov.
Utdanning og tidlig arbeidserfaring
Dyregrov er utdannet cand.mag. fra Universitetet i Bergen og har tatt grunnfag psykologi, grunnfag AdmOrg og grunnfag/mellomfag i medievitenskap. Utdanningen ble avsluttet i 1997, samtidig som Dyregrov begynte å jobbe i TV 2.
Profilerte nyhetssaker
Dyregrov har dekket de fleste større ulykker til sjøs de siste 25 årene, blant annet «Sleipner»-forliset, «Rocknes»-ulykken, «Server»-forliset, Bourbon Dolphin-ulykken og KNM Helge Ingstad-ulykken Han har også dekket utallige hendelser på land som 22.juli-terroren, naturkatastrofer og kriminalsaker.
I TV 2 og TV 2 Nyhetskanalen har Dyregrov hovedsakelig arbeidet som nyhetsanker samt som reporter og live-reporter. Dyregrov har også laget programmet "Fregatten" om Helge Ingstad-ulykken (2019) og "På tur med Kronprinsen" (2020) der han snakket med Kronprins Haakon om fremtiden som Norges konge mens de to gikk Flyktningeruten fra Oslo til Svenskegrensen.
Våren 2022 ble Dyregrov tildelt Riksmålsforbundets TV-pris. – «Sturla Dyregrov har en svært språksikker formidlingsevne. Han bruker et korrekt moderat bokmål på en forbilledlig måte og med bergensk suffisanse til å forklare kompliserte forhold slik at alle kan forstå.»
Inn for landing
Inn for landing er et musikkalbum med Bjørn Eidsvåg, spilt inn i januar 1976 og utgitt våren samme år. Dette er hans debutalbum. Bjørn Eidsvåg har skrevet alle tekstene selv, med hjelp av Jan Eirik Breen, Vidar Kristensen og Erik Hillestad på enkelte av sporene. Platen ble utgitt på Kirkelig Kulturverksted i 1976 og ble lansert på CD i 1992.
Tekstene markerte avstand til rådende politikk og til tradisjonelle kristne holdninger. På sporet «Fader forlat oss» lyder følgende vers: «Tusen sivile mennesker ble bombet i Vietnam, de skyldige var veldig lei seg da sannheten kom fram...» Andre sanger er ironiske som «Kristen livsstil»: «Ikke storme inn i stua, før du har tatt av deg lua, gutten min, sett deg pent ved bordet, hysj vær stille, ikke søl, si takk for maten, de kaller det kristen livsstil...»
Bjørn Eidsvåg skriver bak på coveret: «Utgangspunktet for å kunne gå, er at man i det minste har ett bein på jorda...» Musikken på albumet kan ifølge Eidsvågs nettsted karakteriseres som en blanding av folkegospel og countryrock med tekster som inneholder satire, forkynnelse og kirkekritikk. Bjørn Eidsvåg har ikke brukt sangene herfra på senere best of-plater.
I 2022 kom boka "Bjørn Eidsvåg & Frender - Inn for landing" ut, skrevet av bandmedlem Tormod Eikill, som et ledd i Falck Forlags bokprosjekt "Norske albumklassikere".
Nepals kommunistiske parti (maoistisk) – historie
Denne artikkelen er om historia til maoistpartiet i Nepal, Nepals kommunistiske parti (maoistisk). For forhistoria før partiet offisielt blei stifta i april 1994, se artikkel om Nepals kommunistiske parti (maoistisk) – forhistorie.
NKP(M), Communist Party of Nepal (Maoist), er et kommunistparti i Nepal.
Fra 1996 til 2006 leda NKP(M) det største og viktigste bondeopprøret i Asia i denne perioden. I 2006 slutta NKP(M) og regjeringa i Nepal fred. Fra 15. januar 2007 gikk NKP(M) inn i Nepals overgangsparlament, som skal forberede valg på ei grunnlovsgivende forsamling i juni.
NKP(EK)
For den lange utviklinga innafor Nepals kommunistiske bevegelse som førte fram til NKP(Maobadi), se hovedartikkel NKP(M) – forhistorie.
Framstillinga i denne artikkelen starter med det partiet som var den umiddelbare forløperen til maoistpartiet: NKP(Ekda Kendra) (Enhetssenteret).
NKP (EK) blei stifta i november 1990, med Prachanda som partileder.
Våren 1991 danna NKP(EK) valgorganisasjonen SJM (Nepals Forente Folkefront) for å delta i parlamentsvalget samme år. Baburam Bhattarai blei leder av SJM, og NKP(EK)s viktigste offentlige talsperson.
Ved valget blei SJM 3. største parti i parlamentet.
NKP(Maobadi)
I mai 1994 sprakk NKP(EK) i to. Majoriteten fulgte fløya til Prachanda og B. Bhattarai, som gikk inn for å forberede opprør. Denne splittelsen rekner maoistene som stiftelsen av NKP(Maobadi).
(Flertallspartiet beholdt likevel navnet NKP(EK) til mars året etter. Mindretallet brukte samme navn til 2002.)
(Også her fortsatte begge fløyer å bruke navnet SJM: B. Bhattarais fløy fram til 2000, den andre fløya fram til 2002.)
En domstol bestemte at de 6 representantene skulle få bruke valgnavnet SJM. Prachandas og B. Bhattarais fløy vedtok etter dette at de ikke lengre ville stille til valg.
I mars 1995 hadde partiet sentralkomitemøte. Her blei navneskiftet til NKP(Maobadi) offisielt vedtatt. Møtet vedtok også timeplanen for å starte opprør.
Opprørets første fase
4. februar 1996 sendte B. Bhattarai på vegne av SJM 40 krav til statsministeren, med beskjed om at de måtte innfris hvis han ville unngå opprør. (Om innholdet i krava, se hovedartikkelen Samyukta Janamorcha Nepals 40 krav 1996).
13. februar starta et par tusen aktivister fra NKP(M) opprøret (de fleste av dem uten skytevåpen) med angrep på politistasjoner og administrative sentra i fjerntliggende områder. Rolpa- og åsdistriktene i det vestlige Nepal var sentrum for opprøret.
I 1996 og 1997 gikk opprøret raskt fram. Opprørerne kjempa bare mot politistyrker som var dårlig bevæpna og trent. (Kongen, som hadde kommandoen over hæren, tillot ikke at den blei satt inn.) Opprørerne jaga ut avsidesliggende politiposter i områder uten vei, og regjeringa hadde etter det ingen innflytelse der lenger. Tapene av menneskeliv var i disse første åra små på begge sider.
NKP(M) rekrutterte mye, mange tidligere medlemmer av det store legale kommunistpartiet UML gikk over på slutten av 1990-tallet. Partisplittelsen i UML i 1998 bidro også til dette.
Framgangen gjorde andre former for organisasjon nødvendig. Lokale revolusjonskomiteer blei oppretta. En stor regjeringsoffensiv i 1998 bidro til reorganisering av opprørsstyrkene mer i retning en regulær hær.
Støtteorganisasjoner for partiet blei kraftig utbygd. Bl.a. blei det stifta organisasjoner for de viktigste nasjonale minoritetene, som dominerte områdene der opprøret starta.
Framgangen skapte også problemer. Store mengder svært unge, uutdanna rekrutter og fattige kadre som plutselig blei makthavere i store områder der det fantes betydelig rikdom, bidro til manglende disiplin, overgrep og korrupsjon.
Før parlamentsvalget i 1999 gikk en av lederne i partiet NKP(Mashal), Dinanath Sharma, inn for at dette partiet skulle boikotte valget og støtte maoistopprøret. Da partiledelsen avviste det brøyt han og ei mindre gruppe tilhengere seg ut og stifta sitt eget NKP(Mashal). I 2000 slutta dette partiet seg til NKP(M) og Sharma gikk inn i partiledelsen.
Opprørerne kontrollerte nå godt over halve arealet til Nepal. I 1999 kom de første følerne fra regjeringa for å få til forhandlinger. NKP(M) sa seg villig til å forsøke å komme fram til ei forhandlingsløsning, men mente ikke at tida var moden, særlig etter at G. P. Koirala, som blei ansett som sterkt antikommunistisk, tok over som statsminister.
Prachanda-Veien
Våren 2001 hadde NKP(M) sentralkomitemøte, som vedtok at partiets ideologi fra nå av var marxismen-leninismen-maoismen og Prachandaveien (Prachanda Path), ei spesiell tilpasning av denne ideologien for Nepal. Partileder Prachanda fikk også den nye, spesielle tittelen formann (engelsk Chairman).
Internasjonalt blei dette tolka som ei venstredreining av partiet under innflytelse av RIM, et uttrykk for økt sjølsikkerhet, og kanskje for at partiledelsen mente at NKP(M) nå begynte å bli klar til å ta makta i Nepal.
Guildford (distrikt)
Guildford er et administrativt distrikt i Surrey, England. Administrasjonssenteret er byen Guildford.
Nepals kommunistiske parti (maoistisk) – historie
Våpenhvilen i 2001
Opprørets sterke framgang i 2000 og 2001 utløste sterke motsetninger i Nepals regjering. Store nederlag for politistyrkene førte til krav om at hæren skulle settes inn, men kong Birendra gikk ikke med på det.
1. juni 2001 blei kong Birendra og hans nærmeste familie drept i Kathmandu slott. Kongemassakren førte også til at hans to sønner døde, og hans svært upopulære bror Gyanendra overraskende blei konge.
Mordene blei offisielt forklart som en følge av en upolitisk familiestrid. Men svært mange i Nepal mistenkte at enten Gyanendra, hæren eller begge parter sto bak. Dette utløste voldsomme demonstrasjoner og førte til unntakstilstand.
I juli måtte regjeringa til G. P. Koirala gå, og Sher Bahadur Deuba tok over og erklærte ensidig våpenhvile. Prachanda sa seg straks villig til forhandlinger.
En delegasjon leda av B. Bhattarai kom til Kathmandu. Første forhandlingsrunde i august blei av begge parter beskrevet som positive. NKP(M) reiste krav om å avskaffe monarkiet, nyskrive grunnlova og lage ei overgangsregjering for å forberede republikken.
NKP(M) starta samtidig en stor propaganda- og organisasjonsoffensiv i Kathmandu og de andre regjeringskontrollerte storbyene, som de fortsatte så lenge fredsforhandlingene varte.
14. august møttes NKP(M) med lederne i de legale kommunistpartiene i Darjeeling i India og tilbød dem en fellesfront for republikk. De avslo.
Annen runde, 13. til 15. september, blei av begge parter framstilt som resultatløse.
I oktober slapp NKP(M) fri 26 politioffiserer, og regjeringa slapp ut et lite antall maoister. NKP(M) sa at forhandlingene holdt på å bryte sammen og forlangte at flere skulle løslates.
NKP(M) kom til at regjeringa trakk ut tida og ikke ønska noe resultat. Mislykka forhandlinger i november bekrefta etter deres mening dette. At Indias regjering mens våpenhvilen ennå var i gang erklærte NKP(M) for å være terrorister, styrka også mistanken.
21. november erklærte Prachanda at forhandlingene hadde slått feil. 23. november gjennomførte opprørerne en serie angrep, som for første gang også retta seg mot Den Kongelige Nepalske Hær.
Omorganiseringa høsten 2001
Perioden med fredsforhandlinger blei utnytta til omfattende reorganisering.
Samme dag som våpenhvilen tok slutt, 23. november, proklamerte maoistene ei revolusjonsregjering: Nepals Forente Revolusjonære Folkeråd, under ledelse av B. Bhattarai. Folkerådet erstatta det oppløste SJM som kjerna i en revolusjonær stat (det som noen ganger antydningsvis blei kalt «Folkerepublikken Nepal») og organisatoren av revolusjonære statsorganer over hele landet.
Opprørsstyrkene blei også reorganisert til en hær: Folkets frigjøringshær (Peoples Liberation Army, PLA) leda av partiformann Prachanda.
Militær kamp blei også utvida til nye områder, bl.a. det folkerike, flate Tarai på grensa mot India, og det blei gjennomført noen aksjoner i storbyene.
Unntakstilstand og hardere krig
Statsminister Deuba svarte på NKP(M)s brudd på våpenhvilen med unntakstilstand. De maoistiske støtteorganisasjonene som hadde vært legale, blei nå forbudt, dette gjaldt også bl.a. aviser som sto nær partiet. Undertrykkelsen ramma også radikale journalister og venstreaktivister som var kritiske mot krigen.
Hæren, som først nå var i kamp mot opprørerne, fikk i praksis frie hender til å bruke tortur og terror for å skaffe informasjon og bryte ned motstand. Nepal blei et land der «forsvinninger» og voldtekt blei vanlige militære virkemidler. Det viste seg å ramme en mengde fattigfolk på landsbygda som ikke hadde noe med maoistene å gjøre.
Regjeringa fikk militær støtte fra de viktigste stormaktene, bl.a. India, USA, Kina og land i EU.
Blant kommentatorer i Kathmandu, på regjeringgsida og i utlandet, var oppfatninga høsten 2001 at maoistene skada seg sjøl kraftig ved å bryte våpenhvilen. Mens de før hadde hatt sympati for krava sine, ville de nå bli oppfatta som brutale og ekstremistiske. Med hæren mot seg, og utenlandsk støtte i ryggen, ville regjeringa kunne slå dem tilbake.
Men sjøl om bruddet på våpenhvilen nok kosta NKP(M) støtte i Kathmandu, fikk ikke regjeringssida den framgangen den venta.
Maoistene oppfatta kong Gyanendras kroning som et kupp som hadde til hensikt å gjøre det mulig å sette inn hæren i opprøret. De mente at kongen og hæren ville bruke forhandlingene til å forberede et nytt angrep. Derfor var det best å komme fienden i forkjøpet og angripe først. De trodde også at regjeringa bare ville forhandle når den var slått, og at det derfor var avgjørende at de viste militær styrke.
Når det gjaldt politisk støtte, så de å konsolidere sin makt over landsbygda og bygge ut sine organisasjoner som viktigst. Det gjorde de også med stor suksess i tida under og etter forhandlingene. Særlig i utlandet blei utbygginga av NKP(M)s statsapparat og støtteorganisasjoner til å omfatte millioner av organiserte, kraftig undervurdert i denne perioden.
I 2002 konsoliderte og økte opprørerne områdene de kontrollerte, og tilføyde den kongelige hæren kraftige nederlag. Dette bidro til å skjerpe den indre krisa på regjeringssida, og tvang den til å gå inn for ei ny periode med forhandlinger fra 2003.
Strategisk partidiskusjon 2001 - 2002
Partiledelsen førte samtidig strategiske diskusjoner som fikk stor betydning.
Grunnleggeren av den nepalske staten, Gorkha-kongen Prithvi Narayan Shah, sammenlikna landet med en yam mellom to steiner – altså en bløt frukt mellom de to stormaktene India og Kina.
Partiledelsen i NKP(M) kom til at opprøret ikke kunne vinne i Nepal uten å komme til en forståelse med en av disse to stormaktene, som den begge så som fiendtlige.
NKP(M)-ledelsen så Kina som et kapitalistisk diktatur der det var gjennomført en kontrarevolusjon. Den hadde likevel, ut fra geopolitiske vurderinger, et håp om å få støtte fra Kina mot India og USA.
Men NKP(M) hadde ingen kontakt med Kinas kommunistparti eller regjering, og heller ingen framgang når det gjaldt å få noen form for forståelse for opprøret i Beijing. Kinas regjering støtta tvert imot Kathmandu-regjeringa politisk og militært.
NKP(M) innleda et samarbeid med flere, for det meste små, maoistpartier på det indiske subkontinentet i paraplyorganisasjonen CCOMPOSA. Partiledelsen rekna med at opprørets framgang ville føre til Indisk intervensjon i Nepal, og forberedte en felles, kontinental kamp mot Indias regjering sammen med allierte i India og nabolanda.
Opprøret gikk raskt fram på 1990-tallet – trolig også mye raskere enn partiledelsen hadde venta. Etter 2000 derimot, viste det seg ikke mulig å få til noe stort folkeopprør i Kathmandu og de andre storbyene, som kunne styrte regjeringa. For maoistenes lett væpna fotsoldater var det utelukka å ta de befesta storbyene militært.
Dette reiste spørsmålet om å få til en front med de legale partiene i Kathmandu for å styrte kongen.
Men det var klart at noen allianse på et sånt grunnlag ville partiene i Kathmandu aldri godta.
Innafor maoistpartiet hadde det også utvikla seg en politisk kritikk av denne tradisjonelle sovjetiske og kinesiske modellen. Det blei hevda at ettpartistyre slett ikke sikra sosialismen, men førte til byråkratisering og politisk degenerasjon, og derfor førte til at sosialismen gikk under. Baburam Bhattarai, som også var en ledende teoretiker, skreiv at Rosa Luxemburg hadde rett da hun kritiserte Lenin for å gå inn for for mye makt til bolsjevikpartiet under sosialismen. Konklusjonen var at også under sosialismen må det være flerpartisystem og politisk konkurranse, og kommunistpartiet må gi fra seg makta hvis det taper i frie valg.
På dette grunnlaget kom partiledelsen til at den ville tilby de legale partiene en allianse mot kongen, bygd på avtale om flerpartidemokrati og frie valg.
Ledelsen i NKP(M) mente at en del geriljabevegelser hadde fulgt denne strategien, men etter mange års kamp hadde brutt sammen nettopp på det tidspunktet da det kunne virke som om de var like ved å bli virkelig sterke, og så blei tilintetgjort.
USAs «krig mot terrorismen» etter 9/11 2001 var også en del av dette bildet. Ville USA tillate en revolusjon som var leda av kommunister å seire i denne perioden, eller ville det føre til militært angrep?
Disse diskusjonene kom til å endre NKP(M)s strategiske linje i åra som fulgte.
Våpenhvilen i 2003
19. januar 2003 starta den andre, gjensidig avtalte perioden med våpenhvile og forhandlinger mellom den kongelige regjeringa og NKP(M).
Regjeringas og hærens offensiv i 2002 hadde slått feil. De indre motsetningene på regjeringgsida, mellom kongen, hæren og partiene, hadde også vokst.
I de 7 månedene fram til våpenhvilen brøyt sammen var det 3 runder med forhandlinger: 27. april, 9. mai og 17. til 19. august.
I maoistenes forhandlingsforslag var løfte om å respektere flerpartidemokrati, ytringsfrihet og menneskerettigheter som en del av ei pakke for å få valgt ei grunnlovsgivende forsamling og innføre republikk. Disse forslaga var i prinsippet svært like de som blei resultatet av forhandlingene i 2005 og 2006.
Som sist nytta maoistene våpenhvilen til store propaganda- og organisasjonsframstøt i byene. I 2003 hadde deres offentlige virksomhet der vært forbudt. Nå organiserte de bl.a. massemøter med hundretusener av deltakere, der forhandlerne talte.
Regjeringssida blei kritisert for å ta seg svært god tid, ikke reagere på maoistenes forslag og ikke komme med egne, konkrete motforslag.
Maoistene anklaga hæren for å bryte våpenhvilen, og organisere provokasjoner mot forhandlere som var i Kathmandu.
Dette ført også til at andre kommentatorer stilte spørsmål om regjeringa egentlig ønska å komme fram til noen avtale, eller om det var motsetninger og uenighet på regjeringssida (og bl.a. kong Gyanendra ikke ønska at forhandlingene skulle føre fram.)
Samme dag som siste forhandlingsrunde starta, 17. august, massakrerte hæren 19 politiske aktivister i Doramba i det østlige Nepal.
NKP(M) svarte med å erklære at dette betydde at regjeringgsida hadde brutt våpenhvilen og forhandlingene hadde brutt sammen.
Krigen starta igjen, men NKP(M) erklærte samtidig at partiet sto ved sine forslag og var klar til å forhandle igjen, når tida var inne.
Organisering av autonome republikker 2004
Som etter våpenhvilen i 2001, blei våpenhvilen i 2003 fulgt av store reorganiseringer av maoistenes statsapparat.
fra januar 2004 og til begynnelsen av februar grunnla Nepals Forente Revolusjonære Folkeråd 9 autonome (eller sjølstyrte) regioner, med egne regionsregjeringer og parlamenter. 7 av dem var ment som nasjonale hjemland for Nepals viktigste nasjonale minoriteter, 2 som regjeringer for tilbakeliggende områder som var forsømt av Kathmandu.
Den første, Magaret autonome region, ble proklamert den 9. januar i opprørets hjerteland Rolpa, på et massemøte der det angivelig var 75 000 deltakere, i landsbyen Tawang som var et berømt kommunistisk feste fra 1950-tallet. Denne regionen var ment som hjemland for magar-nasjonaliteten, som hadde vært en hovedstøtte for opprøret fra starten i 1996.
Etter dette fulgte i rask rekkefølge regionsregjeringer for Tamang Saling, Bheri-Karnali, Newar-regionen, Madesh, Taruwan, Sethi-Mahakali, Thamuwan og Khitang, de fleste proklamert på samme måte med store offentlige massemøter.
Med dette hadde maoistenes Folkeråd oppfylt et løfte fra 2001 om å reorganisere Nepal på føderalt grunnlag, med nasjonalt og regionalt sjølstyre for de viktigste minoritetene og tilbakeliggene områdene.
Dette var også en viktig del av planen for å bygge opp et politisk alternativ til Kathmandu-regjeringas styre, som blei kritisert langt utafor maoistenes rekker for å være ekstremt sentralistisk, ikke gi rettigheter til nasjonaliteter utenom den dominerende nepali-talende og hinduistiske, og forsømme alle distrikter utenom Kathmandu-dalen.
Blokader av Kathmandu, frykt for indisk angrep
Maoistenes militære framganger fortsatte i 2004. Den indre oppløsninga på regjeringssida også. Det blei organisert store demonstrasjoner, bl.a. fra studentforbundet til UML, som krevde nye fredsforhandlinger.
Opprørshæren PLA gjennomførte ei rekke kortvarige blokader av Kathmandu og andre storbyer, der de sperra trafikken på hovedveiene. Dette blei av kommentatorer i utlandet tolka som oppbygging til militære angrep for å ta over storbyene. Men hensikta var nok heller å vise at den Kongelige Nepalske Hær ikke kunne hindre PLA i å operere overalt, og at Kathmandu ikke kunne regjere landet i kamp mot maoistene.
NKP(M)s vurdering var at Kathmandu-regjeringa utvikla seg i retning et sammenbrudd. Dette ville Indias regjering ikke kunne se på uten å reagere, og følgen ville bli indisk intervensjon. Prachanda sa n Nepals revolusjon måtte gå gjennom en fase med forsvarskrig mot India.
PLA forberedte seg på indisk angrep, og grov bl.a. spesielle skyttergraver berekna på forsvar mot indiske militærhelikoptre. NKP(M) oppfordra offiserer i den Kongelige Nepalske Hær til å kjempe sammen med dem for å forsvare fedrelandet dersom India intervenerte.
Splittelser i Tarai 2004
Andre halvdel av 2004 gikk NKP(M) gjennom en splittelse i Tarai som få beit seg merke i da den skjedde, men som skulle få større betydning seinere.
Blant de nasjonale minoritetsfrontene som partiet bygde opp etter 1996 var Terai Mukti Morcha eller Madhesi Liberation Front (Tarais eller Madhesi-folkets Frigjøringsfront). Leder av denne fronten var sentralkomitemedlem Jay Krishna Goit, som også satt i ledelsen i Folkerådet.
I 2004 brøyt Goit med NKP(M) og grunnla sin egen organisasjon: Janatantrik Terai Mukti Morcha (JTMM – Tarais Demokratiske Frigjøringsfront).
Det er ikke helt klart hva bruddet skyldtes. Tilhengere av Goit anklaga seinere NKP(M) for å ikke ha vist ham nok respekt – Matrika Prasad Yadav og ikke Goit blei leder av den autonome Madhes-regjeringa i januar 2004. Goit var visstnok også uenig i at NKP(M) ville dele Tarai i to autonome områder: Tharuwan, dominert av den ikke-hinduiske, fattige Tharu-minoriteten i vest og Madhes i øst. Hinduiske madhesi-er av midlere og høyere kaste kan stå i et sterkt motsetningsforhold til de fattige tharu-ene.
Goit anklaga NKP(M) for å ikke virkelig forsvare Tarai-folkets interesser. Han og JTMM utvikla en politikk som er sterkt fiendtlig mot innflyttere til Tarai fra de høyere delene av Nepal, og kom seinere til å gå inn for å skille ut Tarai i en egen stat.
NKP(M) hadde sin største styrke i det høyereliggende åsdistriktet, og kom seint igang med militær kamp i det flate og lavtliggende Tarai. Styrkene partiet hadde rekruttert var ikke store, og Goit |tok derfor ikke med seg enn kanskje noen få hundre. Splittelsen ser også ut til å ha vært konsentrert om distriktet Saptari i Øst-Nepal. På den andre sida kan dette ha vært en nokså stor del av styrkene PLA hadde der.
JTMM blei anklaga for å utvikle seg til en upolitisk organisasjon som dreiv med bankrøverier og kidnappinger for penger, noe i retning av en røverbande. Organisasjonen fikk først større oppmerksomhet i 2006.
I februar 2004 blei Matrika Prasad Yadav arrestert i Delhi, India, sammen med bl.a. Upendra Yadav, lederen av MJF – en legal madhesi-organisasjon som til da hadde fått lite oppmerksomhet. Mens M. K. Yadav raskt blei utlevert til Nepal, der han blei fengsla, ser det ut til at indisk politi beholdt U. Yadav og slapp ham fri etter kort tid. I NKP(M) blei U. Yadav etter dette anklaga for å ha gått i tjeneste hos det indiske politiet.
Uansett om disse mistankene stemte eller ikke, blei arrestasjonen fulgt av et brudd mellom NKP(M) og U. Yadav og hans MJF. U. Yadav fikk støtte fra ekstremt høyreorienterte indiske hindunasjonalister, og MJF dukka opp som en svært sentral organisasjon i de store demonstrasjonene i det vestlige Tarai i 2007.
Enda ei gruppe brøyt ut fra maoistene i det østlige området i Tarai sommeren 2004. Ajay Yadav (Shambu Prasad Yadab), som skal ha vært i PLA, brøyt ut og danna Madhesi Tigers. Den beskrives som ei lita, lokal gruppe, som hjalp politiet i kampen mot maoistene. 25. april 2005 blei A. Yadav og hans nestkommanderende Raju Misra funnet skutt på bredden av Bagmati-elva i Sarlahi disktrikt i det sentrale Tarai. Pressa hevda at NKP(M) sto bak likvideringa. Etter det blei gruppa mindre aktiv, til den dukka opp igjen under Madhesi-opprøret i 2007 leda av Chattan Singh Arjun .
Splittelser i Kirat-området
Liknende nasjonale splittelser utvikla seg over flere år i det aller østligste Nepal, i Kirat-regionen, som NKP(M) oppretta som et nasjonalhjem for kirat-folket (som består av de nærbeslekta limbu- og raj-nasjonalitetene).
I motsetning til Tarai var dette ikke et område der opprøret sto svakt. Tvert imot hadde nasjonalister her starta væpna kamp før og uavhengig av maoistene, og maoistenes Kirat National Front (KNF) blei danna ved forhandlinger og sammenslutning av flere organisasjoner som var der før de kom. Minst et ledende medlem av disse organisasjonene, Ghopal Khambu, blei tatt inn i partiledelsen i NKP(M).
Både 2002 og 2004 skal det ha vært brudd mellom deler av KNF og maoistene. Kirat Workers Party skal ha brutt med NKP(M) og gjenoppretta forholdet flere ganger, og Khambu skal også ha vært ute i minst en periode.
Ulikt i det østre Tarai, ser det ut til at splittelsene i Kirat-området blei løst ved forhandlinger.
Gyanendras statskupp februar 2005
Høsten 2004 blei det klart at han forberedte et åpent kongelig diktatur, uten å bruke partiene som kamuflasje. Han reiste til Delhi for å få støtte til et statskupp. Men den indiske regjeringa gikk mot planene og advarte ham.
1. februar 2006 gjennomførte han statskuppet likevel og innsatte seg sjøl som regjeringsleder i en diktatorisk utpekt regjering. Det blei nå klart at han satsa på et varig, kongelig diktatur, der de gamle partiene skulle erstattes av bare rojalistiske partier som skulle stille til valg.
En sterk internasjonal solidaritetsbevegelse, særlig i India, vokste raskt fram og krevde militærboikott av Nepal.
De fleste politiske partiene, som nå hadde fått kniven på strupen, slo seg sammen i Sjupartialliansen for demokrati i Nepal.
NKP(M) protesterte mot diktaturet, tilbød støtte til Sjupartialliansen og gjentok forslaget om en felles front mot kongens diktatur, for flerpartidemokrati og republikk.
Partistriden Prachanda - B. Bhattarai våren 2005
Samtidig med at den politiske situasjonen så ut til å gå i ei retning som var svært gunstig for partiet, brøyt den tilsynelatende verste partikrisa noensinne ut i NKP(M).
Helt ukjent for alle utafor partiet hadde en skarp indre partistrid brutt ut høsten 2004 mellom Prachanda og partiets nr. 2 og leder for Folkerådet, Baburam Bhattarai. Ifølge noen kilder starta striden på sentralkomiteens plenum i august.
30. november 2004 sirkulerte B. Bhattarai et langt, kritisk dokument, der han bl.a hevda at det var persondyrkelse av Prachanda og demokratiet fungerte dårlig og stilte spørsmål ved om partiledelsen vakla i sin holdning til kongen som partiets hovedfiende. Bhattarai, som slutta seg til NKP(M)s forløperparti NKP (EK) våren 1991, hevda også at klikker som bygde på de tidligere partiene NKP(M) var slått sammen av, fungerte innafor partiet.
Prachandas fløy svarte bl.a. ved å anklage Bhattarai for å være en borgerlig individualist og for å være pro-indisk. I tillegg til motsetninger mellom partiets to viktigste ledere, virka det som om en strategisk diskusjon om kongen eller India skulle betraktes som revolusjonens hovedfiende, lå under partikampen.
Språket var svært skarpt og uforsonlig fra begge sider. En partisplittelse virka uunngåelig.
Striden blei offentlig kjent da propagandaavdelinga i Nepals Kongelige Arme sendte ut meldinger om den i første halvdel av mars 2005. Armeen hevda bl.a. at B. Bhattarai var ekskludert, og fløyene sto på randen av militær kamp. Disse påstandene (som ikke viste seg å stemme) fikk noen kommentatorer til å oppfatte dette som rein militærpropaganda.
Dokumentene fra B. Bhattarai sirkulerte internasjonalt og blei offentliggjort på engelsk. Fra 1. mai begynte partiledelsen å svare offentlig, og dens kritikk av Bhattarai blei også sendt ut på engelsk. Dette styrka inntrykket av en meget alvorlig krise, som i verste fall kunne virke ødeleggende for partiet.
I mai 2005 dukka B. Bhattarai overraskende opp i Delhi, India, der han leda samtaler med indiske regjeringsrepresentanter på vegne av NKP(M). (Denne overraskende vendinga blei av noen kommentatorer utlagt som at indisk innflytelse var viktig for å gjenvinne Bhattarais innflytelse i partiet.)
I juni var det klart at Bhattarai og hans medarbeidere var gjeninnsatt i partiledelsen. På høsten offentliggjorte NKP(M) vedtak som erklærte at partistriden var over.
I detalj hvordan dette skjedde er ikke kjent utafor partiet. Det virker klart at Prachanda hele tida beholdt flertallet i partiledelsen, og både eksklusjonen av Bhattarai og hans tilhengere fra tillitsverv og at de blei tatt inn igjen blei bestemt av Prachanda.
Ei mulig tolkning er at Prachanda fant at partiet ikke kunne klare seg uten disse sentrale lederne i den ekstremt krevende situasjonen partiet gikk inn i etter kongens statskupp.
På den andre sida kan det også se ut som om partiflertallet på viktige punkter tok hensyn til Bhattarais kritikk. Det gjaldt bl.a. holdninga til India, som endra seg drastisk våren 2005. Det virker også som om begrepet Prachanda Path har trått i bakgrunnen i partipropagandaen i tida etterpå.
Bhattarai og hans medarbeidere, bl.a. Dinanath Sharma, har også spilt ei helt sentral rolle som representanter for NKP(M) i 2006 og 2007.
Indias og Sjupartialliansens nyorientering
Mange mente at Kong Gyandendra holdt på å tape krigen. Dette skapte frykt for at et opprørsk, kaotisk Nepal kunne styrke opprør fra naxalitter og minoritetsgrupper i de fattige, kriseramte statene i Indias nordøst. Når kongen ikke kunne løse problemet, blei alternativet å få til en avtale med opprørerne.
India hadde også skifta regjering. De to moderate, sosialdemokratiske kommunistpartiene Communist Party of India (Marxist) (vanligvis kalt CPM) og Communist Party of India satt ikke i regjeringa, men var viktige støttepartier. Det største av dem, CPM, var regjeringsparti i Vest-Bengal, som grenser mot Nepal, og hadde egeninteresse av å få slutt på opprøret.
Det blei seinere kjent at politbyråmedlem i CPM og sentral partileder i Vest-Bengal, Sitaram Yechury, hadde diskusjoner med NKP(M) fra 2004. Yechury var en personlig venn av B. Bhattarai fra tida da de begge var studenter i Delhi. Han var åpenbart mellommann mellom NKP(M) og den indiske regjeringa, og spilte ei viktig rolle i å organisere solidaritetsbevegelsen i India i 2005.
India har tradisjonelt sterk innflytelse blant regjeringspartiene i Kathmandu. Nepals Kongressparti reknes som pro-indisk og spesielt nær den indiske kongressen. UML har gode forbindelser med CPM. Partiene i Sjupartialliansen hadde ikke lengre noen framtid i samarbeid med kongen. Nå la India sterkt press på dem for å få til en avtale med maoistene.
På forsommeren blei det for første gang klart at partiene svarte positivt på invitten til samarbeid fra NKP(M). Maoistene, som tidligere hadde drevet funksjonærer for NC og UML vekk fra områder de beherska, tilbøy dem å komme tilbake. Partiene svarte med å lage store massemøter og demonstrasjoner mot diktaturet i områder opprørerne beherska. I praksis, men ikke formelt, oppsto det en front mellom partiene og NKP(M).
NKP(M)s ensidige våpenhvile fra september 2005
Det var nå tydelig at det var forhandlinger i gang for å formalisere samarbeidet, sjøl om partiene i Khatmandu benekta det. USAs ambassadør James F. Moriarty var blant dem som advarte partiene mot å gjøre avtaler med maoistene. Partiene svarte først at de ikke hadde samtaler, seinere at det ikke kom på tale å gjøre formelle avtaler.
Våpenhvilen bekrefta også at opprørerne nå oppfatta seg som så militært sterke at de kunne slutte å kjempe mot regjeringshæren i en periode uten at den gjengjeldte våpenhvilen – altså at de i praksis dikterte krigsutviklinga.