cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nord-Afrika
Nordlige Afrika er den nordligste subregionen på det afrikanske kontinentet, og separeres fra subsaharisk Afrika ved ørkenen Sahara.
Følgende seks stater inngår:
Fransk er også mye brukt, særlig i Algerie, Marokko og Tunisia.
Egypt har størst folkemengde, Algerie har størst areal.
Største byområder er Kairo, Khartoum, Aleksandria, Casablanca, Alger, Tunis, Rabat, Marrakesh, Fes, Tangier, Tripoli og Nyala.
Det spanske plazas de soberanía er på sørkysten av Middelhavet, omgitt av Marokko på land.
De spanske Kanariøyene og portugisiske Madeira ligger i Nord-Atlanteren nordvest for det afrikanske fastlandet.
Geografisk sett blir Mauritania og, mer sjelden, Asorene noen ganger inkludert.
Maghreb inkluderer Vest-Sahara (gjort krav på av Marokko), Marokko, Algerie, Tunisia og Libya. Nord-Afrika inkluderes veldig ofte i vanlige definisjoner av Midtøsten, siden begge regionene utgjør den arabiske verden. I tillegg er Sinaihalvøya i Egypt en del av Asia, noe som gjør Egypt til et transkontinentalt land.
Landskap
Atlasfjellene, som strekker seg over store deler av Marokko, nordlige Algerie og Tunisia, er en del av fjellkjeden som strekker seg gjennom mye av Sør-Europa. De faller tilbake mot sør og øst, og blir dermed et steppelandskap før det møter Sahara-ørkenen som dekker mer enn 90 % av regionen. Sedimentene fra Sahara ligger over et eldgammelt område med krystallstein, hvorav noen er mer enn fire milliarder år gamle.
Folkeslag
Befolkningen i Nord-Afrika blir vanligvis delt inn på en måte som stort sett samsvarer med de geografiske hovedregionene i Nord-Afrika: Maghreb, Nilen og Sahara. Nordvest-Afrika skal angivelig ha vært befolket med berbere siden begynnelsen av historisk tid, mens den østlige delen av Nord-Afrika har blitt hjemmet til egyptere, abessiniere (etiopiere) og nubier (sudanesisk opphav), selv om oldtidens egyptere hadde mye kontakt med berbere og proto-berbere i den vestlige delen av ørkenen. Som en følge av den muslimsk-arabiske striden på 600-tallet, gjennomgikk regionen en prosess med arabisering og islamisering som har preget dens kulturelle situasjon i ettertid. Spørsmål om etnisk identitet avhenger normalt av en tilknytning til arabisk nasjonalisme og/eller Islam, eller av innfødte kulturer og religioner. nordafrikanere varierer stort i sine fremtonende trekk; alt fra lys til mørk hudfarge.
Kultur
Menneskene i Maghreb og Sahara snakker ulike dialekter berbisk og arabisk, og dyrker nesten utelukkende islam. De arabiske og berbiske språkgruppene er fjernt relatert, siden begge tilhører de afroasiatiske språkene. Sahara-dialektene er helt klart mer konservative enn de ved kystbyene (se tuareg-språkene). Gjennom årene har berbere blitt inspirert av andre kulturer som de kom i kontakt med: nubier, grekere, fønikere, egyptere, etiopiere, romere, vandaler, arabere og nylig europeere. Kulturene i Maghreb og Sahara kombinerer derfor innfødt berbisk, arabisk og elementer fra nabodeler av Europa, Asia og Afrika. I Sahara er forskjellen på den fastboende oasebefolkningen og de nomadiske beduinene og tuaregene spesielt stor.
De forskjellige folkeslagene i Sahara blir normalt kategorisert etter etnisk-språklige trekk. I Maghreb, hvor arabere og berbere ofte integreres, kan disse forskjellene være mindre. Noen berbiskspråklige nordafrikanere kan gå under definisjonen «araber», avhengig av de sosiale og politiske omstendighetene, selv om et stort antall berbere (eller imazighen) har fått tilbake en tydelig kulturell identitet, som på 1900-tallet har fått klart etnisk samsvar med berbisk historie og språk. Arabiskspråklige nordvestafrikanere, uavhengig av etnisk bakgrunn, identifiserer seg ofte med arabisk historie og kultur, og har ofte felles syn som arabere. Derimot kan, og kan ikke, dette ekskludere stolthet av og identifisering med berbere og/eller andre deler av deres arv. Berbiske aktivister (politiske og kulturelle) blir ofte kalt for berberister, og kan ofte anse nordvestafrikanere som hovedsakelig berbere, enten de snakker berbisk eller arabisk som morsmål (se også arabisert berber).
Den sudanesiske delen av Nilen har sitt opphav i de antikke sivilisasjonene i Egypt og kongedømmet Kusj. Egyptere har, gjennom flere århundrer, endret sitt språk fra egyptisk til moderne egyptisk-arabisk (begge er afroasiatiske språk), mens de har holdt på den nasjonale identiteten som historisk sett skilte dem fra andre mennesker i samme region. De fleste egyptere er Sunnimuslimer, og en betydelig minoritet holder fast ved koptisk kristendom — som har sterke historiske bånd med den Etiopisk-ortodokse kirken. I Nubia, deler av Egypt og Sudan, har en stor bestanddel av befolkningen holdt på det urgamle nubiske språket, men har sluttet seg til islam. Den nordlige delen av Sudan hovedsakelig hjem til arabiske muslimer, mens lenger nedover Nilen begynner områdene til de ikke-muslimske nilotene og nubaene. Sudan er det største og mest mangfoldige landet i Nord-Afrika.
Oldtiden og antikkens Roma
De mest kjente landene fra oldtiden i vestlige Nord-Afrika er Karthago og Numidia. Karthagenerne var av fønikisk opphav, og en romersk myte om deres opphav sier at dronning Dido, en fønikisk prinsesse, ble gitt landområder av en lokal hersker etter hvor mye land hun kunne dekke med et stykke kuskinn. Hun fant ut en genial måte for å utvide kuskinnet til en stor størrelse, og fikk dermed kontroll over et stort område. Hun ble også avvist av den trojanske prins Aeneas, ifølge Vergil, og skapte dermed et historisk uvennskap mellom Karthago og Roma, og Aeneas skulle senere legge grunnlaget for Roma. Karthagenerne var en handelsmakt og hadde en sterk marine, men var avhengige av leiesoldater for å styrke bakketroppene. Karthagenerne utviklet et imperium i Spania og Sicilia, hvor den sistnevnte var årsaken til den første punerkrigen med romerne. I mer enn en hundreårsperiode ble alle karthagenske territorier erobret av romerne, noe som førte til at de karthagenske nordafrikanske territoriene ble til den romerske provinsen i Nord-Afrika i 146 f.Kr.. Dette skapte spenning — og senere konflikt — mellom Numidia og Roma. De numidiske krigene er kjent for å være starten på både Gaius Marius og Lucius Cornelius Sulla sine karrierer, og for å ha strukket den konstitusjonelle byrden på den romerske republikk; Marius krevde en profesjonell hær, noe som var motstridende med de tidligere romerske verdiene, for å overvinne den talentfulle militære lederen Jugurtha. Nord-Afrika forble en del av Romerriket, som kom opp med kjente navn som Augustus av Hippo, helt til udugelig lederskap fra romerske kommandører tidlig på 400-tallet tillot vandalene, et germansk barbarisk folkeslag, å krysse Gibraltarstredet hvorpå de overvant det usolide romerske forsvaret. Tapet av Nord-Afrika blir ansett som den forårsakende hendelsen til Vestromerrikets fall, siden Afrika tidligere hadde vært en viktig kornprovins som opprettholdt den romerske velstanden, på tross av de barbariske inntogene, og velstanden gjorde at de kunne bygge nye hærer. Å ta tilbake Nord-Afrika var av overordnet prioritet for Vestrommerriket, men de var frusterte over vandalenes seire og at de måtte bruke sin energi på å forsvare seg selv fra hunerne. I 468 f.Kr. kom det siste forsøket fra romerne, med bistand fra bysantinerne, men dette forsøket på å erobre Nord-Afrika endte med at de ble drevet tilbake. Heretter var det «ingen vei tilbake» for Vestrommerriket, i historisk perspektiv, og den siste romerske keiseren ble avsatt i år 475 av østgoternes øverstkommanderende, Odoacer, som ikke så noe poeng i å ta tilbake Nord-Afrika. Handelsrutene mellom Europa og Nord-Afrika holdt seg intakte helt til fremveksten av muslimene.
Arabisk overtakelse til moderne tid
Den arabisk-islamske erobringen nådde Nord-Afrika i 640 e.Kr. Innen år 670 hadde mesteparten av Nord-Afrika falt under muslimsk herredømme. Innfødte berbere startet deretter en respons i form av regjeringer på steder som Fez, Marokko og Sijilimasa. I det ellevte århundre ble det dannet en reformistisk bevegelse som kalte seg for Almoravidene, startet en jihad mot kongerikene lenger sør i savannen. Denne bevegelsen befestet troen på islam, og åpnet for videre inntrenging i det subsahariske Afrika. Etter middelalderen var området løst kontrollert av Det osmanske riket, med unntak av Marokko. Etter 1800-tallet ble det kolonisert av Frankrike, Storbritannia, Spania og Italia. Under andre verdenskrig, fra 1940 til 1943, var området preget av felttoget i Nord-Afrika. På 50- og 60-tallet hadde alle nordafrikanske stater oppnådd uavhengighet. Det strides fortsatt over Vest-Sahara mellom Marokko og den Algerie-støttede frigjøringsbevegelsen Polisario.
Land og sjø
Beskyttede daler i Atlasfjellene, daler og elvemunninger ved Nilen, og Middelhavets kyst er de beste landbruksområdene. Disse byr på et bredt spekter av verdifull avling, inkludert korn, ris og bomull, og skoger med seder og korkeik blir dyrket. Typiske middelhavsavlinger som oliven, fiken, dadler og sitrusfrukter trives også i disse områdene. Dalene rundt Nilen er spesielt fruktbare, og mesteparten av Egypts befolkning lever like ved elven. Andre steder er det nødvendig med vanning for at muligheten for avling skal være til stede, spesielt i ørkenområdene.
Mange nordafrikanske nomader, som f.eks. beduinene, opprettholder en tradisjonell, prestelig livsstil i ørkenens utkantområder, hvor de flytter sine horder med sauer, geiter og dromedarer fra sted til sted – og de krysser landegrenser for å finne tilstrekkelige gressområder.
Transport og industri
Oljerigger står spredt over ørkenområdene i Libya og Algerie. Libysk olje er høyt prissatt på grunn av dens lave svovelinnhold, noe som betyr at den forurenser mindre enn andre oljetyper.
Chisapani-demningen
Chisapani-demningen er en planlagt demning med et mulig vannkraftverk som har vært under posjektering i Karnali-kløfta i elva Ghaghara i Nepal. Det er utredet en totaleffekt på mellom 3 600 og 10 800 MW, og vil i så fall bli et av verdens største. Dette prosjektet er derimot inntil videre stilt i bero. Det er prosjektert installasjon av inntil 18 turbiner, hver på 620 MW.
Anlegget vil utnytte et vannføreområde på 43 679 km² dersom det bli utbygd, og vil nedenfor demningen kunne gi irrigasjon til landruksområdet på 2 380 km² i Nepal og 32 000 km² i India.
Ida Berntsen
Bakgrunn
Ida Berntsen er datter av sangeren Anne-Lise Berntsen (1943–2012) og arkitekten Øyvind Gunnarsjaa (1942–).
De amerikanske Jomfruøyers nasjonalpark
De amerikanske Jomfruøyers nasjonalpark er en nasjonalpark på øygruppen De amerikanske Jomfruøyer i Karibia, som tilhører USA. Parken ble etablert 2. august 1956, og er på 59 km².
Ida Berntsen
Yrkesliv
På 1990-tallet arbeidet hun i NRK Radio, blant annet som produsent og programleder i P2, og som programleder i P1s Reiseradioen.
De amerikanske Jomfruøyers nasjonalpark
Nasjonalparken dekker omtrent 60% av øya St. John i De amerikanske Jomfruøyer. Hassel Island utenfor Charlotte Amalie og noen mindre områder på St. Thomas inngår også i nasjonalparken. Nasjonalparkens område på St. John ble gitt i gave av Laurance Rockefeller.
Ida Berntsen
Yrkesliv
I 1997 ble hun ansatt i Cappelen Damm.
De amerikanske Jomfruøyers nasjonalpark
Parken inneholder sukker-plantasjer som nå er i ruiner kalt Cinnamon Bay Nature Trail og Bourdeaux Mountain Trail som fører til det høyeste punktet på øya på 389 meter over havet. Den mest populære turistturen er imidlertid Reef Bay Trail, da denne ruten baner vei for å se restene av møller, historiske helleristninger, en vakker foss og små vann. Ruten er i tillegg en mulighet for hvile og avslapning og snorkling på Genti Bay. Nasjonalparken har årlig 725 000 besøkende. Trunk Bay er en av de mest kjente strendene i nasjonalparken.
Ida Berntsen
Yrkesliv
Sommeren 2006 var hun gjestende debattredaktør i Dagbladet.
Fra 2000 til 2014 var hun forlagssjef for dokumentarlitteratur i Cappelen Damm. Fra 2010 til 2013 var hun også forlagssjef for faktabøker og kart. Hun har vært forlegger for forfattere som Haakon Lie, Kåre Willoch, Jonas Gahr Støre, Erna Solberg, Kristin Halvorsen, Carl I. Hagen og Gerd-Liv Valla. Av litterære sakprosaforfattere har hun blant andre utgitt Tore Rem, Hans Olav Lahlum, Torbjørn Færøvik, Tor Bomann-Larsen, Åsne Seierstad og Aage Borchgrevink, og utenlandske forfattere som Peter Englund, Simon Sebag Montefiore, Antony Beevor, Anne Applebaum, Ayaan Hirsi Ali, Flemming Rose og Tariq Ramadan.
Verv
Fra 2015 til 2019 var hun medlem av og senere leder for Kulturrådets utvalg for innkjøp av ny norsk sakprosa. I 2016 deltok Berntsen i Arbeiderpartiets demokrati- og medieutvalg.
Demmevasshytta
Demmevasshytta er en turisthytte i Eidfjord kommune eid av Den Norske Turistforening (DNT) og blir i all hovedsak brukt til kursing på bre. Hytta ble oppført som anleggshytte i 1896, og har vært turisthytte siden 1901. Hytta var betjent fra 1908 til 1941. Endrede breforhold gjorde Demmevasshytta vanskelig tilgjengelig og under krigen forfalt hytta. Virksomheten ble tatt opp igjen ved dannelsen av DNTs bregruppe i 1961 som tok på seg restaureringen. Idag er stedet mer eller mindre levende museum.
Demmevasshytta har en unik beliggenhet rett over brearmen Rembesdalskåka til Hardangerjøkulen og byr på en særdeles flott utsikt om ikke tåken ligger tett. Turen fra Finse er normert til 6-7 timers gangtid, går over flere breer og krever derfor tilstrekkelig med utstyr. Plass må reserveres på forhånd, men den er ellers åpen for alle DNT-medlemmer.
Barnefilm
Barnefilmer er filmer som er laget for barn. Filmene kan være både lengre spillefilmer og kortfilmer, animasjons- og realfilmer. Barnefilmer vises på TV og kino og kan leies, lånes eller kjøpes på DVD-er o.l. I Norge er det dessuten rundt 35 barnefilmklubber som viser filmer for barn og unge.
ShadowCon
ShadowCon var en science fiction-festival (eller kongress) som ble arrangert årlig fra 1996 til 2009. Festivalen sprang ut av entusiastmiljøet rundt TV-serien Babylon 5 og var oppkalt etter et av folkeslagene i seriens univers.
Barnefilm
Innholdet i barnefilmer er tilpasset målgruppen tematisk og fortellerteknisk, ofte med barn i viktige roller, tydelig handling, enkel dialog og rettlinjet kronologi. Filmene kan være spennende og humoristiske, men er sjelden svært skremmende. De pleier ellers å ha en tydelig moral eller ideologi og nesten alltid en lykkelig slutt. Filmene kan også være poetiske og estetisk utfordrende. Innholdet er oftest rent underholdende og skjønnlitterært. Dokumentarer, fakta- og undervisningsfilmer beregnet på barn og unge kan være opplærings- eller skolefilmer.
ShadowCon
Blant aktiviteter på ShadowCon kan nevnes visning av filmer og TV-serier, foredrag, debatter, konkurranser, auksjoner og kostymeball. Arrangementet foregikk om sommeren på Helga Engs hus på Universitetet i Oslo.
Barnefilm
Filmer tillatt vist for barn trenger ikke nødvendigvis være barnefilmer. Filmkontrollens aldersgrenser forteller bare at innholdet i filmene ikke er skremmende for barn.
ShadowCon
Ved flere anledninger ble ShadowCon arrangert i samarbeid med den litteraturorienterte festivalen Norcon, under navnet Multicon (2000 og 2001), Intercon (2005) og Oslo Science Fiction Festival (2007, 2008 og 2009).
Barnefilm
Det er en rekke internasjonale barnefilmfestivaler, blant annet i Chicago. I Norge er det filmfestival for barnefilm hvert år i Kristiansand.
Familiefilm
Familiefilmen har mange fellestrekk med barnefilmen, men har en bredere målgruppe enn bare barn. Dette vil oftest dreie seg om underholdningsfilmer som passer for både barn og voksne. Et eksempel på en slik film er Hallvard Bræins Børning.
Populære filmer om ungdom og ungdomskultur betegnes som ungdomsfilmer.
Storskjoldhale
En storskjoldhale (vitenskapelig navn Pseudotyphlops philippinus) er en slange som lever på Sri-Lanka. Den blir 45–50 cm lang. Storskjoldhalen lever i jordganger under bakken, og går sjelden opp på bakken.
Bukknebb
Tiere der Harry-Potter-Romane Rubeus Hagrid Buckbeak Buck (Harry Potter) Buckbeak Fierobecco Scheurbek Hardodziob Buckbeak Magiska varelser i Harry Potter
New American Gospel
New American Gospel er det første studioalbumet til Lamb of God etter at gruppen endret navn fra Burn the Priest. Albumet var også det første med gitaristen Willie Adler. Prosthetic Records gå ut albumet på nytt i 2006. Det inneholdt alle sangene fra originalen og 4 bonussanger.
Arado Ar 232
Arado Ar 232 Tausendfüssler (tysk: Tusenbein) regnes som det første moderne frakteflyet og var designet og bygget i et lite antall av Arado Flugzeugwerke under andre verdenskrig. Designet og konstruksjonen innførte nesten alle kjennetegn som i dag regnes som standard på moderne transportfly, inkludert en lav bokslignende flykropp, lasterampe bak, et høyt haleparti for å lette lasting/lossing og evne til å operere fra dårlige og lite tilgjengelige rullebaner. Til tross for at Luftwaffe viste interesse for å erstatte og supplere sin flåte bestående for det meste av eldre Ju 52–maskiner, bestilte de likevel ikke et større antall av Arado Ar 232.
Utviklingen
Ar 232s design kom som følge av en anbudskonkurranse utlyst av Reichsluftfahrtministerium (RLM) sent i 1939 med formål å erstatte Ju 52. Både Arado Flugzeugwerke og Henschel ble bedt om å komme med tegninger på et fly beregnet på inn– og utlasting bakfra, og som skulle bli drevet av to BMW 801A/B–motorer på 1 600 hestekrefter hver, som akkurat hadde blitt satt i testproduksjon. Arados tegninger utkonkurrerte Henschel etter en nøye vurdering og en ordre på tre prototyper ble levert i 1940.
Ved Arado Flugzeugwerke ble Ar 232 utviklet i regi av Wilhelm van Nes. Utkastet tok utgangspunkt i lasterommet, med et rom plassert direkte bak cockpit og som fortsatte 6,6 meter bakover i en form som dannet et rektangel på 2,3 meter i bredden og to meter i høyden. Typiske transportfly fra denne tiden hadde sidemonterte dører for lasting/lossing av flyet, men Ar 232 brukte hydraulisk opererte dører i bakenden av flyet med en rampe som tillot frakten å bli rullet inn i lasterommet. Styrekontrollene til halefinnene ble montert i enden av en lang bom for å skape plass til et område bak dørene hvor lastebiler kunne kjøre tett opptil rampen på flyet. Dette gjorde at Ar 232 kunne bli lastet og losset på betydelig kortere tid enn andre flytyper.
For å forbedre egenskapene på korte rullebaner fikk Ar 232 såkalte «reisende flaps» på omtrent hele den bakre vingeoverflaten. Selv med last på 16 000 kg kunne flyet ta av på 200 meter. Denne distansen kunne bli ytterligere forkortet ved bruk av RATO under avgang og/eller fallskjermer og RATO ved landing.
Innovativt understell
Den mest særpregede ved Ar 232 var landingsunderstellet. Normalt ble fly utstyrt med tre landingshjul i en trekant, med ett hjul foran og ett på hver side under flyskroget ved vingene, men dette ville ikke holde ved landinger på dårlig underlag. Derfor ble det tatt med ett ekstra sett på elleve mindre hjul på hver side av Ar 232 for å forsterke flyet når den benyttet seg av denne funksjonen og for at flyet skulle kunne lande jevnere på en ujevn rullebane. Flyet var opprinnelig ment å kunne takse i lav fart på små hjul for å komme klar av små hindre som for eksempel en grøft på opp til 1,5 meter i bredde. Det var først etter at flyet fikk sine rekker av små landingshjul at flyet ble benevnet «Tausendfüssler», eller tusenbein. I flyvning ville landingsunderstellet ved begge vingene bli trukket helt tilbake til naceller bak motorene, mens hovedlandingsunderstellet ville forbli ute og nesehjulet hadde muligheten til å gå halvveis inn i skroget.
Ar 232 hadde en besetning på fire, hvor piloten var den eneste som ikke hadde to jobber ombord på flyet. Navigatørens andre oppgave var å operere et MG 131 maskingevær ved nesen, radiooperatørens oppgave var å operere en roterende MG 151 maskinkanon på toppen av flyskroget mens lastmesterens andre oppgave var å betjene et MG 131 maskingevær fra en luke over lastedørene med utsyn bakover.
Fra tegnebordet til tjeneste
Selv før prototypene av Ar 232 ble fullført i 1941 hadde prosjektet som gjaldt Focke-Wulf Fw 190 byttet motorer til BMW 801A/B, som fikk rykte på seg for å være en pålitelig og solid motor. Produksjonen av BMW 801 viste seg derimot ikke tilfredsstillende nok til å kunne brukes på Ar 232, så man måtte finne et nytt motoralternativ. Til slutt ble motoren BMW Bramo 323 valgt, som også ble brukt på Junkers Ju 352 og som var den eneste virkelige brukbare motoren i produksjon da behovet var tilstede. Derimot hadde produksjonen av de to første prototypene av Ar 232 kommet så langt at et omfattende motorbytte av denne typen ville forsinket programmet ytterligere. Derfor ble de to første versjonene levert med to BMW 801A/B–motorer under betegnelsen Ar 232A mens den tredje prototypen og den ytterligere bestilte versjonen kom med fire BMW Bramo 323–motorer under betegnelsen Ar 232B. Firemotorsversjonen hadde forlengede vinger, og et lengre lasterom for å beholde riktig tyngdepunkt.
De to første prototypene fikk benevnelsene GH+GN og VD+YA og startet testflyvninger tidlig i 1941. Den første flyvningen resulterte i en kollaps på nesehjulet, mens resten av hjulrekkene reddet flyet fra å bli skadet. Etter dette ble ytterligere ti prefabrikkerte maskiner bygget og gitt benevnelsen Ar 232A-0 i påvente av produksjonsmodellene. Helhetlig hadde Ar 232 langt bedre ytelser enn hva tilfellet var for Ju 52, og det fraktet over dobbelt så mye last over lengre avstander med en hastighet på rundt 70 km/t raskere enn Ju 52 mens det samtidig kunne ta av fra kortere og mer ujevne rullebaner.
Utviklingen av Ar 232B gikk foregikk samtidig, med fire BMW Bramo 323–motorer på 1 200 hestekrefter hver, noe som økte antallet hestekrefter per fly til 4 800 hk. Dette løste A–modellens problemer knyttet til ekstra motorkraft, særlig hvis en motor skulle feile. Dette byttet gjorde det også nødvendig å forlenge vingene og vingespennet med litt over tre meter. Den ekstra vekten av de nye motorene medførte at tyngdepunktet ble flyttet fremover i flyet, noe som igjen ble rettet ved at man forlenget lasterommet bakover med én meter.
Ytterligere to prototyper med benevnelsene V3 og V4 ble bestilt, hvor det første, V3, fløy første gang i mai 1942. Senere ble ti fly bestilt av Luftwaffe under betegnelsen Ar 232B-0. Disse ble brukt omfattende i forskjellige roller. Til tross for denne ene orderen for Ar 232, gav Luftwaffe produksjon av transportfly lav prioritet. Tilfellet var at flere av flyene som ble produsert faktisk aldri fikk aktiv frontjeneste, men ble brukt av Arado Flugzeugwerke for å transportere flydeler mellom deres fabrikker.
Det ble også lagt planer om å erstatte de ytre vingeseksjonene og kontrollflatene med treverk for å tilpasse produksjonen til den nå begrensede adgangen til aluminium. I det som ble kjent som Ar 232C og senere under benevnelsen Ar 432 ble konstruksjonen forlenget på flere vis. Planen var å starte produksjonen i oktober 1945, men krigen satte en stopper på all produksjon. Det var også planer om to enda større versjoner under benevnelsene Ar 532 og Ar 632, som nesten doblet vingespennet til 60 meter og hadde to ekstra motorer.
To av Ar 232B-0–maskinene ble siden beslaglagt av britene ved krigens slutt, og etter testflyvninger av blant andre Eric Brown, som gav maskinene gode skussmål, ble de brukt av Royal Air Force på flyvninger mellom England og Tyskland i en periode etter krigen.
The Evil Dead
The Evil Dead er en amerikansk skrekkfilm fra 1981 skrevet og regissert av Sam Raimi. Filmen handler om noen ungdommer som vekker til live demoniske krefter mens de befinner seg i en hytte i skogen. Hovedrollen spilles av Bruce Campbell.
Filmen har fått to oppfølgere: Evil Dead II i 1987 og Army of Darkness i 1993. I 2013 kom en fjerde film som er dels en nyinnspilling og dels en oppfølger.
Handling
Fem venner skal tilbringe en helg i en hytte langt inne i en skog i Tennessee. Det de ikke vet er at hyttas tidligere eier var en professor som hadde funnet "Dødens bok". Noen av dem får et forvarsel om farene ved stedet, men velger å avfeie dem som innbilning. På mystisk vis går noen av dem ned i kjelleren der finner den gamle boka sammen med en kassettspiller. Senere spiller de av båndet og dermed vekker de intetanende til live den ondskapen som finnes i skogen rundt hytten. En etter en blir de drept og selv omgjort om til demonvesen.
Bakgrunn
Etter å ha skrevet en skoleoppgave om Necronomicon (lat. «de dødes bok») av H.P. Lovecraft, bestemte Sam Raimi seg for å skrive en film sentrert rundt boken. Sammen med kompisene Bruce Campbell og Robert Tapert dannet de filmselskapet Renaissance Pictures for å filme manuset. De hadde imidlertid ikke nok penger til å finansiere en helaftens spillefilm, og for å skaffe investorer filmet de en kortere versjon av historien, kalt Within The Woods. Denne ble vist rundt omkring Detroit, og klarte tilslutt å skaffe de et budsjett på $375.000. Et filmteam på 37 mennesker ble samlet, og filmen ble skutt over en periode på tre måneder. De ville opprinnelig filme i Michigan, men siden de mente det ville bli for kald (de begynte i november 1979) flyttet de produksjonen til Tennessee. Den vinteren var det unaturlig varmt i Michigan, og unormalt kaldt i Tennessee. Med i crewet var spesialeffektmannen Tom Sullivan, og filmens suksess skyldtes mange av hans realistiske løsninger. Filmingen skulle i utgangspunktet ta seks uker, men ble utvidet til tolv. Men det tok allikevel to år før filmen var ferdig. I løpet av den tiden var budsjettet for lengst brukt opp, og de måtte ta mange ekstrajobber for at ikke filmplanene skulle stoppe helt opp.
Filmen hadde premiere på Redford Theatre i Detroit 15. oktober 1981 under originaltittelen The Book Of The Dead. Filmen kom fra New York, der den hadde blitt klippet, samme dag som premieren. I mai 1982 ble den vist på Cannesfestivalen, der blant annet Stephen King var i salen. Han var fra seg av begeistring, og med hans sitater på posterene, ble filmen lansert i resten av USA, under tittelen The Evil Dead (etter tips fra produsent Irvin Shapiro om at ingen ville se en film om en bok av frykt for at de måtte lese i 90 minutter).
Filmkritikerne
Filmen ble godt mottatt av kritikerne, noe som blant annet gjenspeiles i at den har fått 95 % på Rotten Tomatoes. Leonard Maltin gav den 2.5 av 4 stjerner.
Økonomi og popularitet
Filmen ble vist på kino i USA fra høsten 1981, men den fikk ikke ordinær visning før 1983. Filmen innbrakte bare 2,4 millioner dollar på ordinær kinovisning i USA. De beskjedne tallene skyldest at den kun ble vist på 128 kinoer på det meste. Til sammenligning ble samtidige skrekkfilmer som Haisommer 3, The Entity og Nightmares vist på over 1000 kinoer på det meste. Overskuddet ble imidlertid solid siden produksjonskostnadene bare var på 400 000 dollar. Til sammenligning var produksjonsbudsjettet til oppfølgeren på 3,6 millioner dollar.
Det må bemerkes at filmen ble en forholdsvis stor kultfilm og fikk jevnlig spesialvisninger på kino utover 1980- og 1990-tallet.
Oppfølgere
Filmen har fått to oppfølgere, Evil Dead II i 1987 og Army of Darkness i 1993. Hver av etterfølgerne har inneholdt mer og mer humor, såpass at sistnevnte ofte ikke regnes som en ordentlig skrekkfilm, men mer som en parodi.
Det har også blitt produsert fire videospill basert på filmen. The Evil Dead (for Commodore 64), Evil Dead: Hail to the King (for PlayStation, Sega dreamcast og PC), Evil Dead: A Fistful of Boomstick (for PlayStation 2 og Xbox) og Evil Dead: Regeneration (for PlayStation 2, Xbox og PC).
Joseph De Combe
Joseph De Combe (født 19. juni 1901, død 1965) var en belgiske svømmer og vannpolospiller som deltok flere olympiske leker; 1924 i Paris, 1928 i Amsterdam og 1936 i Berlin.
De Combe vant to olympiske sølvmedaljer under OL 1924 i Paris. Han kom på andreplass i svømming 200 meter bryst bak amerikaneren Robert Skelton. Han var også med på det belgiske laget som kom på andreplass i vannpoloturneringen. Det var tretten nasjoner som stilte lag. I kvartfinalen vant Belgia over Ungarn med 7-2 og siden slo de Tsjekkoslovakia med 5-1 i semifinalen. De tapte finalen mot Frankrike med 0-3 og Frankrike ble dermed olympiske mestere i vannpolo. I spillet om andreplass vant siden Belgia over Sverige med 4-3 og over USA med 2-1. De Combe spilte en kamp i OL-turneringen.
De andre spillerne på det belgiske laget var Gérard Blitz, Maurice Blitz, Joseph Cludts, Pierre Dewin, Albert Durant, Georges Fleurix, Paul Gailly, Joseph Pletinckx og Jules Thiry.
Tolv år senere, under sommer-OL 1936 i Berlin, spilte han alle sju kampene for Belgia som kom på tredjeplass bak Ungarn og Tyskland i vannpoloturneringen.
Framstegspartiet (1957)
Framstegspartiet var i 1957 et norsk politisk parti som stilte til valg i Sør-Trøndelag ved stortingsvalget i 1957. Partiet oppnådde 105 stemmer (0,1 % av stemmene i Sør-Trøndelag). Det ble dermed på landsbasis det minste av alle partiene som stilte til valget dette året, og oppnådde ikke representasjon på Stortinget.
Fagernes (Lenvik)
Fagernes er et sted og en grunnkrets i Senja kommune i Troms og Finnmark. Fagernes er en del av Aspelund, og grunnkretsen omfatter i hovedsak hele Aspelundområdet, fra Botnhågen i vest til Blomlia og Målselvs grense i øst, og til Kistelva og Holmemoen ved Rossfjordvatnet i nord. Grunnkretsen tilhører Delområde Finnsnesområdet. Fagernes grunnkrets dekker et areal på 55,95 km².
Innbyggere i Fagernes grunnkrets:
Matthew Laborteaux
Matthew Laborteaux (født 8. desember 1966 i Los Angeles i California) er en amerikansk skuespiller fra fjernsyn og film.
Laborteaux er trolig mest kjent som «Albert Quinn Ingalls» i Huset på prærien (1974–1983). Han spilte Albert fra 1978-1982. Han hadde en liten rolle i sesong 3 og en i sesong 4, men kom til Ingalls i sesong 5. Broren Patrick Labyorteaux spilte også i Huset på prærien. Laborteaux spilte også i den kortlevende fjernsynsserien Whiz Kids.
Laborteaux er trolig mest kjent for filmrollen som Paul Conway i Wes Cravens film Deadly friend fra 1986.
Kasakhstans visepresident
Republikken Kasakhstans visepresident var det nest høyeste politiske embetet i landet etter presidenten. President Nursultan Nazarbajev utstedte 22. februar 1996 et dekret hvor han fjernet Asanbajev fra sin stilling.
Fungerende president
Ifølge artikkel 48 i Kasakhstans forfatning av 1995 er suksesjonsrekkefølgen som følger:
Sonny & Cher
Sonny & Cher var en pop- og folkrock-duo som varte fra 1964 til 1975. Duoen besto av Cher og Sonny Bono og deres største hit «I Got You Babe».
Sonny Bono traff Cherilyn Sarkisian (Cher) første gang i 1962 da han arbeidet sammen med Phil Spector med innspillinger i Los Angeles. Året etter introduserte han Cher for Spector som først brukte henne som korist. Bono var på dette tidspunktet gift, men etter en tid brøt han opp fra ekteskapet og giftet seg med Cher.
Kasakhstans visepresident
Fungerende president
En fungerende president har ingen rett til å initiere endringer og tillegg til Republikken Kazakhstans forfatning.
Sonny & Cher
På dette tidspunktet, da de sto høyt i karrieren, deltok de i filmen Good Times som var den senere Oscarsbelønnede regissøren William Friedkins debut som regissør av en langfilm. Filmen fikk imidlertid dårlige kritikker, og ble ingen suksess.
Polaris Media
Polaris Media eier 49 mediehus i Norge og 15 mediehus i Sverige. De største er Göteborgs-Posten, Adresseavisen og Fædrelandsvennen. Polaris Media eier også syv trykkerier og fem regionale distribusjonsselskaper i Norge, samt ett distribusjonsselskap i Sverige. I tillegg eier Polaris Media blant annet 10 % av Finn.no og 34 % av Helthjem Netthandel.
Sonny & Cher
De fortsatte å gi ut singler og nådde gode listeplasseringer i USA, men nådde aldri helt toppen. Høsten 1966 ga de ut «Little Man» som ble en av deres største suksesser, også i Skandinavia. I 1967 kom «The Beat Goes On» som ble en stor hit, også i Norge. Etter dette fikk den ingen store hits før i 1971 med sangen «All I Ever Need Is You». Deres site hit kom året etter med «A Cowboy's Work Is Never Done» og to år etter gikk ekteskapet i oppløsning og duoen ble oppløst.
Polaris Media
Konsernets mediehus hadde i 2021 i gjennomsnitt 974 000 daglige brukere på mobil og gjennomsnittlig 266 millioner sidevisninger per måned. Ved utgangen av 2021 hadde mediene 591 000 registrerte abonnenter.
Sonny & Cher
13. november 1987 fremførte de sangen I Got You Babe på Late Night with David Letterman. Det var den siste gangen de sang sammen.
Polaris Media
Per Axel Koch er konsernsjef og Trond Berger er styreleder.
Sonny & Cher
Cher fortsatte en framgangsrik solokarriere, mens Bono lyktes aldri musikalsk igjen. Han ble imidlertid en framgangsrik politiker på 1990-tallet, blant annet som borgermester i Palm Springs, før han døde i 1998 etter en skiulykke.
Polaris Media
Schibsted ASA er største aksjonær i Polaris Media med 29 % av aksjene. Aksjekapitalen er på 48,943,975 kroner.
Etablering
Dannelsen av Polaris Media henger sammen med Schibsteds arbeid med å etablere Media Norge. I 2006 var det et prosjekt for å skape en felles eiermessig overbygning for Aftenposten og regionsavisene Adresseavisen, Bergens Tidende, Stavanger Aftenblad og Fædrelandsvennen, hvor Schibsted skulle være største eier. Dette prosjektet lot seg ikke gjennomføre da eierskapsloven satte en begrensning på eierskap av maksimum én tredjedel av det samlede avisopplaget i landet. De fem regionsavisene sammen med de øvrige avisene i Schibsted-konsernet utgjorde nær 37 prosent av totalopplaget i 2005. Som følge av dette fortsatte prosessen med å etablere Media Norge uten at Adresseavisen var en del av fusjonen.
Adresseavisen Gruppen valgte da å gå sammen med Harstad Tidende-gruppen om en fusjon. Arbeidet resulterte i at Polaris Media ble etablert og børsnotert i 2008. I fusjonen inngikk en rekke mindre aviser eid av de to konsernene, og Polaris Media ble dermed det største mediekonsernet i Midt- og Nord-Norge.
Vekst
I 2009 kjøpte Polaris Media opp Edda Medias enheter på Nordvestlandet. Polaris Media betalte 675 millioner for Sunnmørsposten AS, Romsdals Budstikke AS, Eddas trykkerivirksomhet i Ålesund, og Eddas distribusjonsvirksomhet i Møre og Romsdal. Kjøpet gjorde Polaris Media til landets tredje største aviskonsern.
I 2019 ble Polaris Media et skandinavisk mediehus- og trykkerikonsern da de kjøpte seg inn i Stampen Media, Sveriges femte største mediekonsern. Oppkjøpet innebar at Polaris Media sammen med de svenske medieselskapene NWT Gruppen og VK Media overtok 51 prosent av aksjene i selskapet. I 2021 ble de øvrige minoritetsaksjonærene kjøpt ut, og Polaris Media eier nå 70 prosent av aksjene i Stampen Media.
Polaris Media fortsatte veksten sin i 2020 med å etablere seg på Sør- og Vestlandet. I september 2019 ble det kjent at Polaris Media og Agderposten Medier inngikk en avtale om sammen å etablere og utvikle Polaris Media Sør, et nytt regionalt mediehuskonsern, med virkning fra 1. januar 2020. Konsernet ble etablert med utgangspunkt i Agderposten Mediers mediedivisjon (inklusiv trykk og distribusjon) og Schibsteds mediehus og distribusjon i Vest-Agder. I juni 2020 ble Polaris Media hovedaksjonær i Mediehuset Sunnhordland, og i forbindelse med dette oppkjøpet ble Polaris Media Vest etablert.
Mars 2021 inngikk Polaris Media og Mentor Medier en strategisk samarbeidsavtale, og Polaris Media kjøpte 12 % av aksjene i Mentor Medier.
Organisasjon
I Norge er Polaris Media det ledende medie- og trykkerikonsernet på Sørlandet og fra Nordvestlandet til Finnmark. Konsernet har også en ledende posisjon på vestkysten av Sverige. Virksomheten er organisert i åtte hoveddatterselskaper: I tillegg eier Polaris Media strategiske posisjoner i selskaper som Finn.no (10 %), Helthjem Netthande l (34 %), Mentor Medier (12 %), Good Game (22 %), Folkeinvest (20 %), Elekt (10 %), Avisa Nordland (38 %), Cxense (5 %), Fanbooster (10 %) og Trønder-Avisa (10 %).
Mediehus
Polaris Media er også tilknyttet tre andre mediehus, Dølen, Ávvir og Grenda.
Trykkeri
Trykkerivirksomheten er samlet i Polaris Trykk, som består av:
I tillegg eier Polaris Trykk 38 % av Amedia Trykk Bodø.
Stormyra (Lenvik)
Stormyra er et boligfelt i Lenvik kommune, Troms, beliggende i Finnfjordbotn, 4 km øst for Finnsnes sentrum. Stormyra er et av de eldste boligfeltene i byen, og utbyggingen startet allerede på 1960-tallet. Boligfeltet ligger på en knaus mellom "Gammelveien" og den nye innfartsveien mot Finnsnes. De fleste boligene ligger i Skavikveien
Veier
Gater og veier i feltet: Stormyra har adkomst via Kleivaveien fra Skogenveien.
Grunnkrets
Stormyra grunnkrets er med sine 1,52 km² den arealmessig minste i Lenvik kommune. Grunnkretsen tilhører Finnsnesområdet, og består av boligfeltene Lunde og Stormyra, samt noe bebyggelse i Skogenveien.
Innbyggere:
28 Days Later: The Soundtrack Album
28 Days Later: The Soundtrack Album er musikkalbummet som ble utgitt i forbindelse med 2002-filmen 28 dager senere. Albumet ble lansert 17. juni 2003. Filmmusikken ble komponert av John Murphy, og spor fra Brian Eno, Grandaddy og Blue States som også medvirket i filmen er med på musikkalbumet. En egen toolkning av East Hastings av det kanadiske post-rock-bandet Godspeed You! Black Emperor opptrer i filmen, men ikke på dette albumet.
Sporliste
Alle spor utføres av John Murphy om ikke annet er angitt.
Aarno Yrjö-Koskinen
Aarno Armas Sakari Yrjö-Koskinen (født 9. desember 1885 i Helsingfors, død 8. juni 1951 i Helsingfors) var en finsk friherre og advokat. Han var Finlands utenriksminister mellom 1931 og 1932 samt Finlands sendemann i Moskva mellom 1931 og 1940, hvor han også deltok i forhandlingene med Sovjetunion som etterhvert brøt sammen og ledet til den finske vinterkrigen.
Dag Sjøberg
Dag Sjøberg (født 24. januar 1961) er en norsk informatiker.
Siden 1999 har han vært professor i software engineering (systemutvikling) ved Institutt for informatikk ved Universitetet i Oslo (UiO). Sjøberg tok hovedfag i informatikk (cand.scient.) ved UiO i 1987 og doktorgrad (PhD) i Computing Science ved Universitetet i Glasgow i 1993. Han arbeidet som systemutvikler og gruppeleder i Statistisk sentralbyrå fra 1987 til 1990.
I 1999 etablerte Sjøberg forskningsgruppen Industriell Systemutvikling ved institutt for informatikk, UiO. Fra 2001 til 2008 var han forskningsdirektør ved Simula Research Laboratory og etablerte og ledet Avdeling for Software Engineering som ble rangert som best i verden for perioden 2004-2008 av tidsskriftet Journal of Systems and Software. Siden 2010 har Sjøberg vært assisterende redaktør av IEEE Transactions on Software Engineering.
Sjøberg har hovedsakelig arbeidet med forskningsmetoder og stor-skala, realistiske studier i systemutvikling.
I sin ungdom var han lovende løper og langrennsløper.
I 2016 ble han folkevalgt for Miljøpartiet De Grønne i bydel Nordstrand. I perioden 2019−2023 er han nestleder av byutvikling-, miljø- og samferdselskomiteen.
Datafil
En datafil, oftest bare kalt fil, er en oppføring i et filsystem. Ordet er en fornorskning av det engelske ordet file som betyr arkiv. Null eller flere filnavn kan referere til en fil i filsystemet. I tillegg til vanlige filer, som representerer data, kan filsystemer ha andre typer filer, for eksempel Mapper. Dataene representeres som en endimensjonal byte-sekvens, men noen filsystemer støtter flere datastrømmer (for eksempel NTFS). I tillegg vil filsystemer typisk assosiere forskjellige metadata til en fil, for eksempel rettigheter, tidspunkt for opprettelse, sist endret og sist brukt, sikkerhetskontekst, til og med vilkårlige brukerdefinerte metadata. Filsystemets metadata er altså ikke det samme som eventuelle metadata som måtte ligge i innholdet av en fil.
Lesing og skriving
Et dataprogram kan blant annet lese, skrive, opprette og slette datafiler ved bruk av funksjonskall til operativsystemet (såkalte systemkall). En hensikt med operativsystemer er nettopp å koordinere brukerprogrammenes tilgang til filer.
Formater
Hvordan innholdet av en fil skal tolkes er opptil det enkelte programmet, men mange filformater, særlig bilde-, lyd- og videofiler, inneholder detaljer om hvordan dette skal gjøres. Det er vanlig at ulike filformater har en gjenkjennelig signatur (engelsk: magic number) i nærheten av starten. De fleste filformater vil kunne gjenkjennes på de første 16 bytene. Eksempler på filer som ikke nødvendigvis inneholder en slik signatur er mp3-filer og forskjellige former for tekstfiler. Av konvensjon er det vanlig å indikere filtypen med et filnavnsuffiks, noe som er nyttig for grafiske brukergrensesnitt for å avgjøre hvilket program fila skal åpnes i når man åpner den. En mer kategorisk og beskrivende angivelse er MIME-typen, som brukes på internett.
Typer
Noen hovedtyper filer:
DS «Sortland»
DS «Sortland» var et lasteskip bygget av Stavanger Støberi & Dok i 1906 med byggenummer 52. Hun ble levert til rederiet Vesteraalens Dampskibsselskab i Stokmarknes i september samme år. Skipet ble ved samme rederi frem til forlis 26. desember 1924.
Nelson Mandela
Nelson Rolihlahla Mandela (1918–2013) var Sør-Afrikas første svarte president (1994–1999), og landets første president valgt i frie valg blant alle landets borgere. Før han ble president hadde han i en årrekke vært en av de toneangivende antiapartheidaktivister i landet, og hadde sittet fengslet i 27 år, hvorav 18 år på Robben Island.
Da han i 1990 ble løslatt fra fangenskap gikk han i bresjen for en politikk for forsoning og samarbeid, som bidro til å føre landet inn i et multietnisk demokrati. For dette arbeidet fikk han Nobels fredspris i 1993, sammen med Sør-Afrikas daværende president Frederik Willem de Klerk.
Siden apartheids fall fikk Mandela bred anerkjennelse fra alle parter, også fra tidligere motstandere. Han mottok mer enn ett hundre priser og utmerkelser i løpet av sin 40-årige virksomhet. Som eldre statsmann deltok han fortsatt i den politiske debatten, men siden 2005 trakk han seg mer tilbake, stadig mer merket av alder og sykdom. I sitt hjemland blir han ofte omtalt som Madiba, navnet på klanen Mandela tilhørte og som benyttes som en høflighetsform.
Oppvekst og utdannelse
Mandela var av folkegruppen thembu og hadde xhosa som morsmål. Han og var født inn i thembuklanens kongehus, i det nåværende iMpuma-Koloni. Her var hans far, Gadla Henry Mphakanyiswa (1880–1928) en viktig høvding frem til han ble avsatt av engelske kolonimyndigheter. Mandela var imidlertid ikke selv tronarving, og han flyttet med sin mor til landsbyen Qunu i Transkei, hvor han ble oppdratt hos sin onkel kong Jongintaba Dalindyebo. Oppdragelsen tok sikte på at han skulle bli rådgiver for den fremtidige thembukongen, som også var Mandelas fetter.
Mandelas xhosa-navn, Rolihlahla, betyr bokstavelig «dra i greinene på et tre», i overført betydning «bråkmaker». Da han begynte på skolen, fikk han navnet Nelson av lærerinnen. Dette må forstås i en kolonihistorisk kontekst hvor misjonsskoler på denne tiden innrullerte og registrerte elevene sine under engelske navn. Mandela skriver i sin selvbiografi at han kanskje ble oppkalt etter Horatio Nelson, men at det bare er en gjetning.
Mandela vokste opp innen tradisjonelle themburammer og gjennomgikk thembuenes tradisjonelle manndomsprøver som sekstenåring. Han fikk parallelt en europeisk utdannelse, og tok eksamen tilsvarende norsk artium som nittenåring.
Mandela begynte i 1939 å studere ved Universitetet i Fort Hare, men måtte i november 1940 forlate lærestedet etter å ha deltatt i studentprotester. I stedet fullførte han Bachelor of Arts-graden ved Sør-Afrika-universitetet. I 1943 begynte han igjen ved Universitetet i Fort Hare, men gikk over til jusstudier ved Universitetet i Witwatersrand. I 1948 sluttet han der, uten å fullføre bachelorgraden. Selv om han ikke hadde fullført juridisk grad, besto Mandela i 1952 advokateksamen og fikk rett til å arbeide som advokat. Senere studerte han også juss ved University of London. I 1989 fullførte han bachelorgraden i juss (Bachelor of Laws, LLB) ved Sør-Afrika-universitetet.
Samtidig som han forlot Universitetet i Fort Hare fikk Mandela høre at onkelen, kong Dahlindyebo, hadde funnet en kone til ham, og ville presse ham til å gifte seg. Mandela stakk da av til Johannesburg, hvor han til å begynne med fikk seg jobb som vakt i et gruveselskap. Etter hvert kom han i kontakt med representanter for ANC, og gjennom disse fikk han også jobb i et advokatfirma. Han ble medlem i ANC i 1942.
Motstandskamp
I 1943 var Mandela med å stifte ungdomsforbundet ANCYL (African National Congress Youth League) blant annet sammen med Walter Sisulu og Oliver Tambo, som sammen med Mandela ble ledende figurer innen ANC. Det nye ungdomsforbundet sto for en langt mer konfronterende linje enn moderpartiet ANC, med masseaksjoner, streiker og boikotter på programmet. Snart overtok også moderpartiet ungdomsorganisasjonens linje, da under presidentskapet til den senere vinneren av Nobels fredspris, Albert Lutuli. Den nye politiske linjen var blant annet inspirert av Mahatma Gandhi, som hadde vært aktiv i Sør-Afrika på begynnelsen av 1900-tallet. Også det sørafrikanske kommunistpartiet, som på den tiden ble forbudt, hadde stor innflytelse på ANC. Blant annet var Mandela på denne tiden hemmelig medlem i kommunistpartiet, noe som ikke kom frem før etter hans død.
ANC krevde ikke lengre bare gradvise rettigheter for de svarte. Nå krevde ANC først og fremst allmenn stemmerett. Dermed frontet ikke lengre ANC seg som et parti utelukkende for svarte, men for alle sørafrikanere. Høydepunktet i den politiske kampen i 1950-årene var vedtaket av det såkalte Freedom-Charteret under et enormt folkemøte i Kliptown Soweto, i juni 1955. Dette var et manifest som foreslo og konkretiserte like politiske, økonomiske og kulturelle rettigheter for alle borgere i Sør-Afrika. Manifestet markerte en ikke-rasistisk linje og pekte på et klart politisk alternativ til apartheidstaten som ble innført i 1948. Mandela var selv ikke til stede på møtet ettersom han satt i husarrest, men var sentral i utformingen. I 1956 ble hele ledelsen i ANC og flere andre organisasjoner anklaget for høyforræderi, og Mandela ble en av 105 andre arresterte. Saken ble endelig avvist fem år senere etter å ha kostet staten store summer og ført til enorm medieoppmerksomhet i landet.
I 1953 startet Mandela sammen med Oliver Tambo et advokatfirma i Johannesburg sentrum: Mandela and Tambo. Firmaet var det første advokatkontor utelukkende drevet av svarte advokater i Sør-Afrika. Kontoret arbeidet hovedsakelig med saker forbundet med myndighetenes undertrykking av svarte aktivister og ekspropriering av land. Firmaet ble etter hvert oppløst ettersom politikken tok mer og mer tid for de to. Den formelle grunnen var at begge var i husarrest eller fengsel store deler av tiden.