cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kristiania Hockeyklub
Norgesmesterskapene
I 1912 ble det for første gang arrangert norgesmesterskap, og Hockeyklubben tapte 11-2 mot Ready i den avgjørende kampen. I mesterskapet året etter møtte ikke Hockeyklubben opp til finalekampen, så Ready vant dermed på walk over. Vinteren 1914 var svært mild, så det ble ikke arrangert norgesmesterskap. Da bandyaktiviteten ble gjenopptatt i 1915, deltok Kristiania Hockeyklub i de innledende kamper. Klubben vant semifinalen i NM mot Trygg 7-6, men kunne ikke stille lag til finalen, så Trygg spilte finalekampen i stedet. Etter sesongen gikk Hockeyklubben i oppløsning.
975 Perseverantia
975 Perseverantia er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Koronis. Den ble oppdaga den 27. mars 1922 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Navnet betyr «standhaftighet», en egenskap som er blitt tilskrevet Palisa.
976 Benjamina
976 Benjamina er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaga den 27. mars 1922 av Benjamin Jekhowsky fra Observatoire astronomique d’Alger - Bouzaréah i Alger. Den er oppkalt etter Jekowskys sønn av samme navn.
Darkside of the Force
Darkside of the Force (DOTF) er en norsk hiphop-gruppe med tilholdssted Kristiansand. Gruppen består av halvbrødrene og rapperne Salvador Sanchez og Oscar Sepulveda, samt DJ Breakneck (Christian Sørensen) på albumet El Dia De Los Puercos (2006).
I 1997 ga de ut debutalbumet Darkside of the Force,som fikk positiv omtale.
Åtte år senere, i 2006, ble oppfølgeren El Dia De Los Puercos utgitt. Også denne platen mottatt positivt og nominert til Alarmprisen 2007.
Gruppen vant Spellemannprisen 2006 (hiphop) med albumet El Dia De Los Puercos.
LCA
LCA kan referere til:
Møller (navn)
Møller er et norsk og dansk slektsnavn.
Personer med Møller som slektsnavn:
Jon Palmer Austnes
Jon Palmer (født Palmar) Austnes (født 25. november 1945, død 27. oktober 2022 ) var en norsk fotballspiller for Molde og Lyn. Han ble fast på Molde i 3. divisjon i 1964 og scoret en rekke mål for laget. Sin siste kamp for romsdalsklubben spilte han 27. august 1967, i et 0–2-tap mot Herd i 3. divisjon. Som Lyn-spiller fikk han blant annet med seg cupmesterskap i 1968 og cupvinnercupkamper mot FC Barcelona, som senere tapte finalen i turneringen.
Peter Carlberg
Peter Sigvard Carlberg (født 8. desember 1950 i Essinge församling i Stockholm), er en svensk skuespiller. Han har utdannelse fra Statens scenskola, Stockholm.
Deborah Coleman
Deborah Coleman (født 3. oktober 1956 i Portsmouth i Virginia, død 12. april 2018) var en amerikansk bluesgitarist, låtskriver og sanger kjent for sine bidrag innenfor moderne blues.
Coleman vokste opp i en musikalsk militærfamilie, som flyttet fra Virginia via San Diego, San Francisco, Bremerton og Washington til Chicago-området. Coleman begynte å spille gitar i en alder av åtte år, men slo ikke igjennom før hun var 39 år gammel i 1995, da hun gav ut sitt første album Takin' a Stand. Hennes versjon av «Fine and Mellow», skrevet av Billie Holiday, fikk spilletid på flere radiostasjoner i USA.
Hun har spilt på flere kjente musikkfestivaler opp igjennom karrieren, som blant andre North Atlantic Blues Festival (2007), Waterfront Blues Festival (2002), Monterey Jazz Festival (2001), Ann Arbor Blues and Jazz Festival (2000), Sarasota Blues Festival (1999), San Francisco Blues Festival (1999) og Fountain Blues Festival (1998). Hun har også spilt i Norge ved flere anledninger, blant annet ved Kongsberg Jazzfestival (2000) og Hamar Music Festival (2002).
I 2001 vant Coleman prisen Orville Gibson Award for beste kvinnelige bluesgitarist. Hun har for øvrig også vært nominert til kategorier i Blues Music Award hele elleve ganger. I 2007 kom hennes niende og siste studioutgivelse Time Bomb, hvor også de canadiske bluesmusikerne Sue Foley og Roxanne Potvin deltok.
Utenlandske spillere i Sportsklubben Brann
Liste over utenlandske spillere i Sportsklubben Brann inneholder samtlige 106 spillere med utenlandsk pass som har spilt for Sportsklubben Brann.
Den første utenlandske spilleren i Brann var engelskmannen Baird allerede i 1913. Det er ukjent hvor mange kamper han spilte, men han scoret ett mål i klubbens aller første kamp i NM i fotball, da Brann tapte 4-6 for Stavanger Idrettsforening.
Et par år senere kom skotten George Deans til klubben, og han var klubbens første utenlandske spiller i en cupfinale, da Brann tapte 1-4 for Sarpsborg i 1917.
Etter George Deans tok det flere tiår før Brann igjen hentet en utenlandsk spiller, før spanjolen Fernando Blanco gjorde et par gjesteopptredener tidlig på 70-tallet. Så tok spillerimporten av. Ólafur Örn Bjarnason er den utelandske spilleren som har spilt flest kamper (213), mens Robbie Winters er spilleren med flest mål (70).
Liste
Oversikten viser antall obligatoriske kamper og mål, inkludert norgesmesterskapet og europeiske kamper.
Egypt under Afrikamesterskapet i friidrett 2022
Resultater (ufullstendig)
(Q, q – kvalifisert, NM – ikke noe gyldig resultat, SB – årsbeste, PB - personlig rekord)
Juhonpieti och Erkheikki
Juhonpieti och Erkheikki er et lite tettsted i Pajala kommun i Norrbottens län, Sverige.
Juhonpieti ble grunnlagt i 1613 av Per Persson Karvonen fra Pajala. Byen ble oppkalt etter hans sønnesønn Per Johansson Karvonen (død 1743), hvis finske navneform er «Juhon Pieti».
Erkheikki ble grunnlagt 1651 av Erik Eriksson Niva fra Pajala, sønnesønn av Pajalas grunnlegger, birkarlen Lasse Pajanen. Byen er oppkalt etter Erik Eriksson Nivas sønn Henrik Eriksson Erkki, hvis finske navneform er «Erkin Heikki».
Farman Goliath havari 1921
Farman Goliat-havariet skjedde 21. august 1921, da en Farman F.60 Goliath fra Syndicat National d'Etude du Transport Aérienne havarerte i Nordsjøen utenfor kysten av Belgia. Flyet fløy med luftpost fra Croydon lufthavn i Storbritannia til Brussel-Evere Airport, Belgia.
Flyet tok av fra Croydon kl 12:25. Et politimann rapporterte at han hørte en "eksplosjon" kl 13:32 og så flyet kollapse før det forsvant i den Den engelske kanal 5 km fra Calais, Frankrike. Flere fiskebåter og andre båter ble sendt ut for å lete etter flyet. Vraket ble lokalisert like utenfor kysten.
Gregor Paulsson
Nils Bernhard Gregor Paulsson (født 27. august 1889 i Helsingborg, død 14. februar 1977) var en svensk kunsthistoriker, og hans firebinds verk Konsten världshistoria var pensum for også norske kunsthistoriestudenter i flere tiår. Han var først og fremst aktiv ved Uppsala universitet og betraktes som en av verdens ledende arkitekturteoreikere.
Lederskap (tidsskrift)
Lederskap er et norsk, kristent tidsskrift, som ønsker å bidra til kompetanseheving for ledere i kirker og menigheter. Bladet har artikler om ledelse og praktiske råd til ledere. Bladet skal være et verktøy som ivaretar behovet for god undervisning, ny kunnskap og praktiske ledelsesredskaper.
Misjonsforstander og DAWN-leder Sten Sørensen og Lederskolen i Filadelfia Oslo, utgir bladet, Aril Svartdahl er redaktør. Bladet gis ut av Filadelfiaforlaget AS (KS Publikasjoner AS), med fire nummer hvert år.
977 Philippa
977 Philippa er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 6. april 1922 av Benjamin Jekhowsky fra Observatoire astronomique d’Alger - Bouzaréah i Alger. Den er oppkalt etter bankmannen Philippe de Rothschild.
Gregor Paulsson
Paulsson, som var sønn av en skreddermester, studerte ved Lunds universitet hvor han tok doktorgraden i 1915 med en avhandling om Skånes kunsthistorie fra renessansen. Han var virksom som intendant vid Nasjonalmuséet i Stockholm 1916–1924 og ordfører for Svenska Slöjdföreningen 1920–1934. Han arbeidet med Stockholmsutställningen 1930. Mellom 1934 og 1956 var Paulsson professor i kunsthistorie ved Uppsala universitet hvor hans betydning var blant annet å sette kunsten inn i en sosial sammenheng ut ifra en marxistisk tankegang.
Hans verk Konstens världshistoria har blitt en klassiker i både den norske som den svenske kunsthistorielitteraturen og kom ut første gang i 1949. Gregor Paulsson var en foregangsmann for å markere svensk design og kunsthåndverk og ble dens fremste teoretiker. I 1919 utga han sine ideer i boken Vackrare vardagsvara hvor spesielt funksjonalismen var den stilretningen Paulsson fremmet. Svensk design lever fortsatt i Paulssons ånd ved å være en design for alle i samfunnet og trakk sine ideer fra den engelske bevegelsen Arts and Crafts. Også innenfor arkitekturen var han en markant skikkelse med de tilsvarende ideer, konkretisert i boken Svensk stad, 1950–1953, og preget således arkitekturutdannelsen i Sverige i årene etter.
I 1960 ble han æresdoktor i Basel og en utmerkelse er opprettet i hans navn, «Gregor Paulsson-statuetten».
Louis-François-Auguste de Rohan Chabot
Louis-François-Auguste de Rohan Chabot  (født 29. februar 1788 i Paris i Frankrike, død 8. februar 1833 i Besançon) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han ble prest etter at hans kone omkom i 1815. Han var erkebiskop av Auch 1828, og deretter av Besançon 1828–1833.
Han ble kreert til kardinal i juli 1830 av pave Pius VIII.
Han deltok ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Clas-Göran Carlsson
Som nyvalgt riksdagsmedlem ble Carlsson medlem i forsvarskomiteen, samt vara i sivilkomiteen.
Norge under EM i svømmesport 2018
Norge deltok under EM i svømmesport 2018 i Glasgow i Storbritannia fra 3. til 12. august 2018.
Johnny Appleseed
Johnny Appleseed (født 26. september 1774, død 18. mars 1847) var en amerikansk pioner-gartner og misjonær. Hans opprinnelige navn var John Chapman. Han introduserte eplet til delstatene Ohio, Indiana og Illinois, og ble legendarisk på grunn av sin vennlige framtreden og sine gode taleevner. Han er portrettert i en rekke kunstneriske verker.
Qinyang
Qinyang (kinesisk: 沁阳; pinyin: Qìnyáng) er et byfylke i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Jiaozuo.
Befolkningen var på 444,480 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Zhu Zaiyus grav (Zhu Zaiyu mu, 朱载堉墓), Sanshengpagoden ved Tianningklosteret (Tianning si sansheng ta, 天宁寺三圣塔) og Beidamoskeen i Qinyang (Qinyang Beida si, 沁阳北大寺) er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Tempeltre
Tempeltreet (vitenskapelige navn Ginkgo biloba) er den eneste overlevende arten av en stor gruppe nakenfrøede planter som hadde sin blomstringstid i jura- og krittiden, men oppstod allerede i perm i jordens oldtid, da man har funnet 270 millioner år gamle fossiler av gruppen. Treet forekom vilt i den kinesiske provinsen Sichuan, men har etter ca. 1000 e.kr. blitt utbredt i hele Øst-Asia som et hellig tre i tempelanlegg. Imidlertid synes alle ville populasjoner å blitt utryddet, og det er mulig at arten i dag kun finnes som kultivert prydtre. Ginkgo er sammen med konglepalmene de eneste frøplanter som produserer bevegelige sædceller.
En annen art, Ginkgo adiantoides, er utryddet.
Tempeltreet ble kjent i Europa etter at det ble beskrevet av Engelbert Kaempfer i 1712. Etter dette ble treet også populært i europeiske parker. I enkelte europeiske byer brukes tempeltreet også som gatetre ettersom det krever lite stell. Vanligvis er det hanntrærne som brukes, siden hunntrærne bærer frukt som lukter sterkt av råtten ost. Artsbeskrivelsen ble gjort av Linné i 1771.
Egenskaper
Tempeltreet er et sommergrønt, diøcisk tre som blir opptil 40 m høyt, men som i Norge sjelden blir høyere enn 20 m. Mest karakteristisk er bladene, som er vifteformete, dels tydelig todelte med et hakk i midten (jf. artsepitetet biloba = «tofliket»). Fruktene ligner på plommer og smaker søtt, men utvikler en intens lukt av smørsyre.
Bruk
I Asia blir fruktene og frøene brukt til matlaging. Mer kjent er tempeltreets betydning som legemiddel. Fruktene og ekstrakt fra bladene brukes for å fremstille medisin som styrker blodforsyningen, spesielt av hjernen. Selv om ekstraktene markedsføres som at det skal være bra for hukommelse og Alzheimers sykdom, så viser de beste vitenskapelige forsøkene at Ginkgo biloba ikke har noen effekt.
Navn
Navnet tempeltre refererer til treets betydning i tempelparker. Opphavet til navnet Ginkgo kan bero på en skrivefeil av treets europeiske «oppdager» Engelbert Kaempfer. Tempeltreet het tidligere Yín Xìng på kinesisk (銀杏 = «sølvaprikos»; i dag Bái Guǒ, 白果), en referanse til fruktens utseende, noe som ble oversatt til japansk med Ginkyō (= «sølvfrukt»; i dag Ichō). Hvorfor Kaempfer erstattet y-en med en g, er uklart.
Robo
Robo (originaltittel: Робо) er en russisk film fra 2019, regissert av Sarik Andreasjan.
Handling
Mitja Privalov er tolv år gammel, og hans eneste favoritt-hobby er å tegne sine egne tegneserier. Men foreldrene hans forstår ikke denne tiltrekningen. Begge foreldrene arbeider med robotikk, og drømmer om at sønnen deres en dag skal følge i deres fotspor.
Med en dag dukker det opp en ny uvanlig superhelt ved navn Robo, som møter Mitja uventet under merkelige omstendigheter.
978 Aidamina
978 Aidamina er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 18. mai 1922 av Sergej Beljavskij fra Simeiz-observatoriet på Krim. Den er oppkalt etter Aida Minaievna, en venn av Beljavskijs familie.
LUX
LUX eller Lux kan referere til:
Universal Studios
Universal Studios er et amerikansk filmselskap. Selskapet ble grunnlagt i 1912 og er en del av mediakonglomeratet NBCUniversal som er et resultat av sammenslåing av selskapene NBC og Vivendi Universal i mai 2004.
Filmproduksjonen foregår i Universal City ved Los Angeles i California og i Orlando i Florida, mens distribusjon og administrasjon er basert i New York.
Selskapet eier Universal Studios Hollywood, som er et filmstudio med tilhørende temapark i Universal City i San Fernando Valley.
Ana Lopez
Ana Isabel Taylor Lopez (født 14. juli 1953 i Uruguay) er en norsk pedagog og politiker. Den 11. mars 2007 ble hun valgt som nestleder i det nye partiet Rødt. Hun kom til Norge i 1980 som flyktning fra Uruguay via Brasil. I Uruguay satt hun tre år i fengsel i en tvangsarbeidsleir under det daværende diktaturet.
Høsten 2009 stod Lopez på 2.-plass på Rødts stortingsliste i Telemark.
Hønsefugler
Hønsefugler (Galliformes) er en orden som tilhører gruppen ande- og hønsefugler (Galloanserae) og består av fem familier. Hannen kalles hane, hunnen høne og avkommet kylling. Gruppen teller cirka 307 arter.
Tidligere regnet man sju familier til denne gruppen, men Wang et al. (2013) plasserer de to tidligere familiene Meleagrididae (kalkunfamilien) og Tetraonidae (skoghønsfamilien) under Phasianidae (fasanfamilien). Dette støttes også av del Hoyo & Collar (2014).
Evolusjon
For omkring 77,1 (± 2,5) millioner år siden separerte Galloanserae i to linjer. Den ene førte til dannelsen av Galliformes (hønsefugler), den andre ledet til Anseriformes (andefugler). .
Inndeling
Inndelingen følger HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World og HBW Alive, som blant annet bygger på Wang et al. (2013).
Klippan (andre betydninger)
Klippan har flere betydninger:
Glenida
Glenida er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, blanke, litt metallglinsende trebukker. Pronotum er gjerne rødoransje, dekkvingene mer eller mindre blått metalliske. Antennene er tynne og litt kortere enn kroppen. Pronotum er sylindrisk med butte tenner på sidene. Dekkvingene er parallellsidige, glatte og blanke.
Levevis
Larvene lever i levende stammer, mest på løvtrær. Noen kan gjøre betydelig skade og også drepe unge trær. De voksne billene gnager på bladene på larvenes næringstrær.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Kina, Bhutan, Taiwan, Borneo, Laos og Vietnam).
Magne Sturød
Magne Sturød (født 19. oktober 1979 i Ulefoss) er en norsk fotballspiller som spilte for Kongsvinger IL.
Sturød startet karrieren i Ulefoss Sportsforening. I 1998 gikk han videre til Skarphedin før han i 2001 ble kjøpt av Sandefjord Fotball. I hans siste sesong i Sandefjord rykket klubben opp til Tippeligaen for første gang.
I januar 2006 gikk Sturød til den danske klubben Odense Boldklub. I januar 2007 skiftet han klubb til AC Horsens. Han debuterte for klubben 11. mars 2007 i SAS liga-kampen mot Silkeborg. I desember 2008 gikk Sturød til Kongsvinger IL, hvor han hadde Tom Nordlie som trener. Sommeren 2011 gjorde Magne Sturød comeback for moderklubben Ulefoss SF.
Jonas Lie (1899–1945)
Jonas Lie (født 31. desember 1899 i Kristiania, død 11. mai 1945 i Bærum) var en norsk jurist, politiembedsmann, forfatter og politiker for Nasjonal Samling (NS).
Som sønnesønn av forfatteren Jonas Lie har han tidvis blitt kalt Jonas Lie den yngre. Han gjorde seg i mellomkrigstiden bemerket som en anerkjent kriminalforfatter og som politijurist som ledet aksjoner mot streikende arbeidere.
Under andre verdenskrig var han politiminister både blant Josef Terbovens kommissariske statsråder og i Vidkun Quislings andre regjering, hvor han ble kjent som representant for en tyskvennlig linje. Dette gjorde at han ble møtt med mistenksomhet og manglende tillit innen de NS-kretser som var nasjonalistisk innstilt og prøvde å være en motvekt mot det tyske styret, og ble særlig forhatt innen motstandskretser i Norge under andre verdenskrig. Han sto også bak Politiets særdomstol og stadfestet dommene mot nordmenn som ble dømt til døden under krigen. Han hadde to perioder som frontkjemper hvor han var offiser i Waffen-SS.
Bakgrunn
Jonas Lie var sønn av forfatteren og journalisten Erik Røring Møinichen Lie (1868–1943) og tidsskriftredaktør og forfatter Kathrine Elisabeth Dons (1876–1947). Han var fetter av søsknene Ragna Stang og Helge Thiis. Nils Kjær var hans onkel (gift med morens søster) og hadde sammen med faren en sterk innflytelse på den unge Jonas, særlig når det gjaldt den sterke Tysklandsorienteringen, men også senere når det gjaldt antisemittismen som ble sterkere under krigen.
De første årene av sitt liv bodde Jonas Lie og familien i Paris, men Erik Lie ønsket at sønnen skulle gå på norsk skole og mente at det landlige livet i Norge var bedre for sønnens fysiske fostring enn den urbane tilværelsen i Paris. De kjøpte da i mars 1906 Villa Granskog i den såkalte «Kunstnerdalen» på Hvalstad i Asker – med Hulda og Arne Garborg som nærmeste naboer og med Otto og Tilla Valstad, Gustav og Kitty Wentzel, Aagot og Andreas Singdahlsen, samt Rasmus og Marta Steinsvik i kretsen.
Lie tok examen artium i 1917 ved Fru Ragna Nielsens skole i Kristiania, Ragna Nielsen var hans mors tante. Etter avlagt artium reiste han som krigskorrespondent på østfronten og avslørte en sterk sympati for Tyskland.
I årene 1918–1919 gikk han på Krigsskolens infanteriavdeling, og i 1924 tok han juridisk embetseksamen. Jonas Lie ble beskikket til kaptein i 1935. Han besøkte Tyskland flere ganger både før og etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen; mens han gikk på Krigsskolen reiste han en gang etter eget ønske iført sin kadettuniform. Tyskland var svært urolig etter første verdenskrig, blant annet med et høyreorientert statskuppforsøk, en kommunistisk revolusjon truet, landet led i en periode av hyperinflasjon, og det rådet tidvis en allmenn undergangssteming hvor Hitler bare var en av flere frelserfigurer. Da ting begynte å gå bedre igjen, så Jonas Lie det som en tysk gjenfødelse etter Versaillestraktatens ydmykelser, men han ga aldri uttrykk for at han likte de tyske nasjonalsosialistene, og SA oppfattet han som politiske fanatikere.
Lie var gift tre ganger, i 1925 med Sigrun Lund, skilt i 1928, deretter gift samme år med Ruth Pettersen, skilt i 1934, og giftet seg samme år med sangerinnen Gunvor Evju (født 21. august 1901) som han var gift med resten av livet. Han hadde barn i to av disse ekteskapene, en sønn (født mai 1929) med Ruth Pettersen, og en datter (født 15. oktober 1935) og en sønn (født mai 1943) med Gunvor Evju.
Han ble boende i Villa Granskog på Hvalstad fra han flyttet tilbake fra Bergen i 1931 og resten av livet.
Polititjeneste
Sommeren 1934 ledet han Statspolitiets vakthold under Nasjonal Samlings riksstevne på Stiklestad og i Trondheim i dagene 26. til 29. juli, hvor det var en del motdemonstrasjoner.
Lie deltok i den internasjonale politistyrken som overvåket folkeavstemningen i Saargebiet i 1935. Avstemningen dreide seg om området skulle slutte seg til Tyskland eller Frankrike, og den overveiende tyske befolkningen stemte med over 90 % flertall for tilslutning til Tyskland under navnet Saarland. For sin innsats i Saarland ble Lie tildelt det tyske Røde Kors' æresmedalje. Lev Trotskij søkte politisk asyl i Norge i 1935, men norske myndigheter tvilte på at han overholdt betingelsen for oppholdstillatelsen, å ikke drive politisk virksomhet, så i 1936 ble han internert på Sundby gård ved Storsand i Hurum. Vaktholdet fikk Lie ansvaret for. Da Trotskij ble innvilget asyl i Mexico, fikk Lie oppdraget med å eskortere den utviste Trotskij på den 22 dagers lange skipsreisen til Mexico. Etter å ha avlevert Trotskij i Mexico, reiste Lie til USA og studerte FBIs arbeidsmetoder. Statspolitiet ble oppløst året etter, og Lie ble da utrykningssjef i Oslo og underlagt politimester Kristian Welhaven.
Takket være erfaringene fra Saarland fikk Lie plass i Folkeforbundets delegasjon som i 1938 skulle organisere en folkeavstemning om hvorvidt provinsen Alexandrette skulle slutte seg til Tyrkia eller Syria, men avstemningen ble avlyst og området tyrkisk etter at Frankrike støttet Tyrkias krav.
Forfatterskap
Jonas Lie var ikke bare sønn av forfatter Erik Møinichen Lie og sønnesønn av den berømte forfatteren Jonas Lie, ofte kalt «hjemmets dikter», men var selv en av mellomkrigstidens mest kjente kriminalforfattere.
De to første bøkene utgav han under eget navn uten at noen av dem vakte særlig oppsikt: romanene Vestbaneguttene – ved en av dem (1924) og ''Slegtens sidste. Beretningen om Orla Wolff'' (1925). Den første er en selvbiografisk, humoristisk guttebok som tar utgangspunkt i hans egen situasjon som pendler på strekningen Asker, Vestbanen og skolen som lå i Oslo, og beskriver en rekke rampestreker han utførte sammen med sine venner. Den andre er et bredere anlagt verk som viser klare likhetstrekk med Knut Hamsuns Victoria. Boken ble karakterisert som et mislykket forsøk på å gjøre forfatteren til en ny Hamsun.
Allerede under polititjenesten i Bergen begynte han å skrive mer rendyrkede kriminalromaner – årsaken skal ha vært at han slet med gjeld. De to første skal han ha skrevet fordi han satt og kjedet seg i Holmestrand. Politijuristen Jonas Lie gav i mellomkrigstiden ut til sammen fem kriminalromaner under pseudonymet Max Mauser, blant annet En hai følger båten (1939), som han skrev på båten over Atlanteren da han fulgte Lev Trotskij til Mexico.
Lie fortsatte å skrive krim også etter Max Mauser-bøkene: i årene 1938 og 1939 skrev han kriminalnoveller for A-magasinet hvor heltinnen var den vakre Barberina som ble framstilt som en hardkokt etterretningsagent og ingen honningfelle. Han utgav også politifaglige og politiske skrifter.
Motstandskamp mot den tyske invasjonen
Da tyskerne angrep Norge i 1940, var Lie fremdeles i Kirkenes. Han hilste ikke det tyske overfallet velkommen, men var innstilt på å forsvare landet mot enhver invaderende fiende. Samtidig rettet han sitt sinne mot regjeringen Nygaardsvold som han mente hadde framprovosert det tyske overfallet ved å opptre ettergivende overfor England.
Lie ble meget oppbrakt da han kvelden 10. april fikk melding om at Quisling hadde oppnevnt ham som justisminister i Quislings kortvarige kuppregjering 9. april 1940. Lie sammenlignet Quislings kuppregjering med Terijokiregjeringen til Otto Kuusinen og tok avstand fra den. Hans protest mot ministerutnevnelsen ble også offentliggjort i Finnmark Radio kl 23.00 10. april, og gjentatt i senere samtaler med C.J. Hambro i Stockholm, samt til svenske journalister. Det gikk melding om dette ut over Tidningarnas Telegrambyrå 11. april. Han sendte også et telegram til Quisling med denne beskjed. Fiendskapet mellom Lie og Quisling fortsatte under hele okkupasjonen.
Lie kom seg inn i Norge ved Drevsjø 20. april 1940. Her traff han blant andre Ragnvald Hvoslef som også var blitt ufrivillig innlemmet i Quislings kuppregjering. Lie reiste deretter over Rena og med fly til et islagt vann ved Øyer. 21. april meldte han seg til tjeneste for Hærens Overkommando, som var midlertidig forlagt i skolebygningen på veien til Ringebu. Fordi han var vernepliktig kaptein ble han satt inn i et nyopprettet militærpoliti i området Ringebu. Den 30. april stilte han seg opp ved Lesja kirke i full feltutrustning for å vente på de fremrykkende tyske styrkene. En av motorsyklistene stoppet og ba ham overgi seg. Slik ble han tysk krigsfange, men frigitt etter kort tid etter å ha avgitt æresord på ikke å slåss mot tyskerne.
Ifølge Mølmen var Lie på Lesjaskog mens det omkring 23. april ble arbeidet med å rydde en flystripe på det islagte og snødekte Lesjaskogsvatnet. Lie skal ha opplyst til de norske offiserene der at han hadde fått i oppdrag av den norske overkommandoen å finne et egnet hovedkvarter for de britiske styrkene. Etter at Lesjaskog var oppgitt rømte britene mot Åndalsnes og de første tyske soldatene kom fra Dombås på vei til Åndalsnes skal Jonas Lie iført hjelm, våpen og uniform ha begynt å gå i motsatt retning, uten at de møtende tyske soldatene reagerte. På Lesja møtte Lie den tyske sjefen, general Pellengahr. Ifølge Rødder var Jonas Lie lenger sør i Gudbrandsdalen 23. april, men var på Lesja 30. april mens britiske styrker gjorde retrett mot Åndalsnes. Mellom Lesja og Dombås traff han general Pellengahr som Lie overga seg til. Pellengahr kjørte motorsykkel og Lie fikk skyss i sidevognen til Dombås.
Tyskernes mann
Etter sine erfaringer fra felttoget i Sør-Norge, var Lie overbevist om at Tyskland ville vinne krigen, ikke minst på bakgrunn av det han oppfattet som en heller miserabel engelsk krigsinnsats i området. I den foreliggende situasjonen så ikke den tyskvennlige Lie et tysk styre som det verste som kunne hende Norge, og var av den oppfatning at hele Vest-Europa før eller siden ville komme under tysk styre.
Den tyske okkupasjonsmakten behandlet Lie korrekt og høflig, og ville at han i tillegg til å fortsette i sin gamle stilling som sjef for utrykningspolitiet skulle fungere som kriminalpolitiets koordinerende politiinspektør for landets politidistrikter. Inspektørstillingen gjorde Lie til overordnet all politisk overvåkning i det okkuperte Norge. Etter at Lie ble utnevnt brente politimester Welhaven i Oslo sitt overvåkningskartotek over registrerte kommunister for å forhindre at det falt i Lie og tyskernes hender. Lie var imidlertid oppmerksom på at han var tiltenkt en politisk rolle, og at arbeidsoppgavene innen politiet var midlertidige, så han forholdt seg avventende sommeren 1940. Hans overordnede i Administrasjonsrådet og leder av Justisdepartementet, Ole F. Harbek, uttalte at «Lie aldri skadet norske interesser i sin daværende stilling».
Men det skulle ikke vare lenge, for mens Lie ledet den politiske overvåkningen i Finnmark under vinterkrigen hadde han vært med på å bygge opp et arkiv med opplysninger om personer fra hele Norge som ble antatt å spionere til fordel for Sovjetunionen. Arkivet var blitt etterlatt 12. april, men under en reise til Nord-Norge sommeren 1940 sammen med blant andre Josef Terboven, fant Lie fram arkivet igjen og overleverte det til Sicherheitspolizei og Sicherheitsdienst.
Både Lie og justisminister Sverre Riisnæs ble under hele krigen mistenkeliggjort av mange i NS, både på grunn av deres tidligere uttalte NS-motstand og deres sterke tyskvennlighet. Skepsisen ble ikke mindre av deres nærhet til Himmler og at han fikk dem inn i begge regjeringene under krigen og inn i ledelsen av Norges SS og Germanske SS Norge.
Den tyske planen
I henhold til den opprinnelig tyske planen skulle Josef Terboven fungere som rikskommissær i en overgangsperiode fram det ble stablet på bena en norsk regjering med en viss folkelig legitimitet, tilsvarende den i Danmark. Deretter skulle kontakten mellom Norge og Tyskland gå via en tysk riksfullmektig. Da dette ikke lyktes, blant annet på grunn av Quislings kuppforsøk 9. april, ble Administrasjonsrådet etablert sommeren 1940 som et styringsorgan.
Konstituert statsråd
Utover i 1941 omorganiserte han det norske politiet etter modell av det tyske politiets organisering. Samtidig fikk uniformene en feltgrå farge og et mer militært uttrykk. Høsten 1941 var Lie på studietur. I Berlin observerte han en fengslingsaksjon rettet mot jøder, deretter fulgte han aksjonene til einsatzgruppen i Ukraina, blant annet i Nikolajev, og overvar deretter de store massakrene i Odessa 22.–24. okober etter at byen falt 16. oktober etter to måneders beleiring. Jøder var hengt i alle trær og stolper og friområdene fylt med likhauger. Lie omtalte denne tiden i Odessa som «livlig», og kom hjem som en større antisemitt enn tidligere. Jonas Lie besøkte fra midten av oktober 1941 Einsatzgruppe D ledet av Otto Ohlendorf. Detaljene fra Lies besøk hos Ohlendorf er ikke kjent.
Verveaksjon for NS
Høsten 1940 meldte så mange norske polititjenestemenn seg inn i NS at 40 prosent av dem ble medlem av partiet – riktignok med store geografiske forskjeller – mens andelen NS-medlemmer blant øvrige offentlige tjenestemenn var seks prosent. I ettertid fikk Lie mye av ansvaret for den massive vervingen av polititjenestemenn, men rollen han spilte er uklar. Vervingen ble frontet av lokale NS-ledere, Quisling, Hagelin og leder av Politiembetsmennenes Landsforening og politimester i Bergen, August Pedersen, mens Lie holdt seg mer i bakgrunnen. Dette sto i kontrast til den handlingsorienterte personen han ønsket å framstå som, men kan være et utslag av konfliktskyhet og manglende politiske erfaring.
Forholdet til NS
Utover høsten 1940 og vinteren 1940/41 ble Lie stadig mer positivt innstilt til NS og partiets organisasjoner, blant annet sendte han 14. desember 1940 ut to rundskriv til alle landets politimestere, hvor han i det ene omtaler hirdens medlemmer som NS' «politiske soldater», at disse må støttes og det måtte vises varsomhet ved arrestasjon av disse. I det andre rundskrivet, som vel å merke kom etter den store verveaksjonen, oppfordret han alle politifolk om å melde seg inn i NS.
Samtidig ble han oppmerksom på den motstanden han møtte i folket. Tidligere hadde han vært en anerkjent politimann og populær forfatter, og fikk nå et stort behov for å rettferdiggjøre sine valg, noe som bare forsterket hans oppslutning om NS.
Frontkjemper
Lie var en ivrig talsmann for frontkjempertjeneste på tysk side, og ble sammen med Riisnæs valgt ut til å lede den norske avdelingen av Allgemeine SS. Riisnæs var Lies nærmeste fortrolige i regjeringen og ble i likhet med Lie møtt med stor mistro innen NS. På et møte i forbindelse med Himmlers avreise etter norgesbesøket i februar 1941, ble man enige om at Lie og Riisnæs skulle få fronterfaring. Dette var i tråd med SS', og særlig Reinhard Heydrichs, oppfatning at lederne i SS måtte ha kamperfaring (Kämpfende Verwaltung). Man ville unngå et tilbaketrukket og fjernt byråkrati uten kjennskap til realitetene, så for den som ønsket å gjøre karriere i SS var fronterfaring en betingelse.
Balkan
28. mars 1941 fløy Lie, Riisnæs, gauleiter Paul Wegener og Heinrich Fehlis til Berlin for å møte Himmler. Himmler ba Lie og Riisnæs om å melde seg for Sepp Dietrich, sjef for Leibstandarte SS Adolf Hitler ved hans midlertidige hovedkvarter i Bulgaria. Riisnæs, som ikke hadde militærfaglig bakkgrunn, ble krigskorrespondent, mens Lie fikk grad av Hauptsturmführer og tjenestegjorde i den 1. bataljons stab under invasjonen av Jugoslavia og slaget om Hellas.
6. mai ankom Himmler det erobrede Hellas og delte ut Jernkorset til 70 SS-offiser, deriblant Lie. Lie og Riisnæs hadde deretter møte med blant andre Himmler for å diskutere den framtidige dannelsen av Norges SS og Quislings innledende skepsis til planene. Senere var det seiersparade i Aten, og Lie deltok under defileringen forbi Himmler og felttogets tyske øverstkommanderende, Wilhelm List.
Lie og Riisnæs reiste med fly til München 10. mai, og skulle etter planen ha møtt Hitler i Berghof, men dette ble avlyst som følge av Rudolf Hess' flytur til Skottland samme dag. 14. mai kom de tilbake til Norge.
Etter opplevelsene på Balkan skrev Lie krigsdokumentaren Over Balkans syv blåner som ble utgitt i 1942. Boken gjennomsyres av krigsromantikk og beundring for Tyskland og nasjonalsosialismen. Han knapt antyder de massakrene som Einsatzgruppen utførte under felttoget, og det er uklart om han kjente til dem, selv om det regnes som sannsynlig.
Leningrad
I løpet av det halve året Lie var borte, fungerte Riisnæs som leder av Politidepartementet. I denne perioden iverksatte Riisnæs og Karl A. Marthinsen arrestasjonen av norske jøder og deportasjonen med DS «Donau» 26. november 1942, en aksjon Lie hadde vært sentral i planleggingen av.
I begynnelsen av september 1942 reiste det norske ''1. politikompani'' i Den norske legion med båt til Tallinn for å delta under Beleiringen av Leningrad. Som kompanisjef ledet Lie enheten da de tok oppstilling ved fronten den 8. oktober. Lies intensjon var imidlertid ikke at kompaniet skulle ha ordinær fronttjeneste, han ønsket at de skulle fungere som et ordenspoliti med ordenstjeneste i en russisk by eller distrikt bak de tyske linjene. Det er ikke klart hvilken type polititjeneste Lie så for seg, det kan ha vært anti-partisanvirksomhet eller det som ble omtalt som «bandebekjempelse» – i realiteten jødeutryddelser. Tjenesten ble imidlertid endret rett før avreise, og selv om kompaniet bare besto av tre geværtropper og en stab, tilsammen 90 mann, ble det satt inn i fronttjeneste som om det var fullt bemannet. Dette var også nødvendig etter at Den norske legion var blitt sterkt redusert samtidig som kampmoralen i legionen var svært lav etter at de fikk melding om at for seksmånederskontraktene var det bare tiden ved fronten som talte, og ikke den forutgående treningsperioden. I tillegg ble ikke støtten de skulle få fra Lies kompani tatt alvorlig, sammenrasket, liten og svakt trent som de var. I realiteten hadde de bare kapasitet til å opptre som en vaktlinje som avviste oppklaringspatruljer og mindre angrep.
I januar 1943 ble kommandanten for Den norske legion, major Arthur Qvist sendt på permisjon i Berlin, og Lie ble fungerende sjef for legionen. Himmler var sterkt misfornøyd med legionens innsats, og da Quisling krevde at alle sårede og stridsudyktige i enheten skulle sendes tilbake til Norge, ble Himmler så rasende at han truet med å kaste alle nordmenn ut av Waffen SS. Kampmoralen var så lav at av 50 som hadde vært på permisjon i Norge, vendte bare 10 tilbake til tjeneste. Også Lie fikk ansvaret for at det sto så dårlig til, da han hadde vært med på å sende så dårlig trente mannskaper i felt, samtidig som han ble oppfattet som en av få nordmenn som hadde tilstrekkelig autoritet overfor tyskerne til å si ifra. I stedet for å si fra sendte Lie den 14. februar styrken ut på et offensivt oppdrag der oppgaven var å sprenge russiske bunkere i ly av snøværet. Aksjonen ble vellykket, særlig etter at russerne svarte med et mislykket angrep på stillingene, og ti russere falt.
Lie ble dekorert med Jernkorset av første klasse, og kom tilbake i Oslo i slutten av februar 1943 som SS-Sturmbannführer. Han var imidlertid sterkt svekket, både fysisk og psykisk: smittet av malaria og redusert av alkoholbruk, og etter nederlaget ved Stalingrad, nederlaget i Nord-Afrika, avsettelsen av Benito Mussolini, invasjonen av Sicilia og tapet av det sørlige Italia var det begynt å gå opp for ham at Tyskland kunne komme til å tape krigen.
Pangermanisme
Lie var, sammen med Sverre Riisnæs, Hans S. Jacobsen og Klaus Hansen blant de sentrale bannerførerne for pangermanismen i det tysk-okkuperte Norge. Men verken Lie eller Riisnæs var med i de pangermanske miljøene som, særlig etter det tyske nederlaget ved Stalingrad 1943, arbeidet for å få avsatt Quisling.
Norges SS
Etter å ha kommet tilbake fra fronttjenesten på Balkan, ble han 21. mai 1941 leder av det nystiftede Norges SS under en seremoni i Frimurerlosjens bygning i Oslo som var konvertert til partibygning for NS. Ved denne seremonien ble et hirdregiment på 130 mann opptatt som SS-medlemmer. Videre ble det opprettet en SS-skole på Elverum, med fire ukers utdannelse i blant annet nasjonalsosialistisk ideologi og verdensanskuelse, i tillegg til militære fag. Norges SS skulle være en norsk parallell til Allgemeine-SS, men falt sammen i forbindelse med det tyske overfallet på Sovjetunionen samme sommer og hovedstammen i Norges SS gikk inn i Den norske legion i Waffen-SS, etter krav fra sjefen for SS-styrkene i Norge, Wilhelm Rediess.
For de nasjonalt orienterte NS-medlemmene var opprettelsen av en norsk SS-organisasjon en stor provokasjon, særlig med Lie som leder og hvor hirden mistet sine sikkerhetsoppdrag og ble tildelt en rolle som en sports- og verneorganisasjon, og i tillegg være et rekrutteringsreservoar for Norges SS. Det ble argumentert med at dette var et anslag mot norsk suverenitet og at Himmler på denne måten overtok som forvalter også av Norge.
Videre spredte det seg en misforståelse, helt opp til Quisling, om at hirden skulle være den norske parallellen til Allgemeine SS, mens Norges SS skulle være en del av Waffen SS, noe som ikke var tilfellet. Denne krangelen fikk ingen avgjørelse da Norges SS opphørte å eksistere etter at 85 mann gikk inn i Den norske legion.
Germanske-SS Norge
For å bryte Terbovens maktmonopol i Norge, var det viktig for SS å få etablert egne institusjoner i Norge. På Himmlers vegne kom derfor Gottlob Berger til Norge for å kunne gjenopprette Norges SS. På dette tidspunktet var det bare 50 medlemmer igjen, og disse ble av Hirden sett på som forrædere. Berger var imidlertid skeptisk til Lie. Han mente Lie ikke var i stand til å lede politiet, ikke maktet å se de store linjene og fortapte seg i detaljer, samtidig som han manglet støtte innen NS.
Berger utnevnte sin svigersønn, Karl Leib, til leder av Germanische Leitstelle i Oslo, men de lyktes ikke å komme forbi Lie. 21. juli 1942, bare noen uker før han dro til Leningradsfronten, ble han leder av Norges SS' etterfølger Germanske-SS Norge (GSSN), som på samme måte var en norsk seksjon av Germanske-SS. Han var sammen med Riisnæs blant pådriverne til å etablere disse organisasjonene, som var mer pangermansk orientert. De hadde et ønske om at GSSN skulle bli en alternativ maktfaktor til Nasjonal Samling overfor den tyske okkupasjonsmakten og en videreføring av tankene om å opprettet en SS-stat.
Da Lie kom tilbake fra Nord-Norge 27. november 1944 hadde han mistet stadig mer støtte blant toneangivende tyskere; blant annet foreslo Gottlob Berger at Lie burde fjernes som leder for GSSN. Dette skyldes både Lies fysiske og psykiske forfall, hans arbeidsstil, men også at han angivelig hadde forlatt GSSNs pangermanske linje. Lie skal ha gått i kompaniskap med NS' generalsekretær Rolf Jørgen Fuglesangs nasjonalistiske linje, noe som skapte stor forargelse innen GSSN. Dette linjeskiftet skal ha kommet som følge av at Lie var desillusjonert over tyskerne, blant annet på grunn av de tyske løftebruddene overfor de norske frontkjemperne, blant annet ved å gjøre de «norske» avdelingene til rene tyske avdelinger, under tysk kommando.
Politiminister
31. januar 1942 holdt det kommissariske statsrådet sitt siste møte på Victoria terrasse, hvor de vedtok å legge ned sine embeter og anmode Quisling om å danne en ny regjering. Lie var imidlertid allerede på dette tidspunktet invitert til høytideligheten på Akershus festning, den såkalte «Statsakten på Akershus» dagen etter. Her ble Vidkun Quislings andre regjering innsatt og Himmlers krav fra 1940 om at Lie skulle være politiminister gjaldt forsatt. Denne endringen til en Quislingledet regjering viste seg ikke å medføre noen realitetsendring av den tidligere situasjonen med kommissariske statsråder.
For Lie innebar heller ikke denne endringen særlige realitetsendringer, og han kunne videreføre prosessen med å omdanne politiet til et nasjonalsosialistisk redskap og prosessen med å omdanne Norge til en SS-stat. I denne stillingen var han ansvarlig for planleggingen av aksjonene mot jødene. Men perioden som politiminister i Quislings regjering var preget av hans engasjement andre steder, særlig innen GSSN, verving til Waffen SS og senere i Finnmark, videre ble svakhetene i hans arbeidsstil og dårligere psykiske og fysiske helse stadig tydeligere. Hans støtte hos tyskerne ble svekket, også hos Himmler.
Lie etablerte Politiets særdomstol som dømte blant andre politimannen Gunnar Eilifsen og en rekke andre til døden. Lie var pådriver for dødsdommen mot Eilifsen. Saken mot Eilifsen vakte stor oppsikt, da Eilifsen ble dømt etter en lov som under press fra Terboven var skrevet av Sverre Riisnæs etter at Eilifsens ordrenekt hadde skjedd. Dette betydde at han ble dømt etter en lov med tilbakevirkende kraft. Loven ble undertegnet av Quisling tre dager etter Eilifsens henrettelse. Videre vakte Lies rolle i saken oppsikt, da Eilifsen var en gammel kollega og venn av Lie fra tiden ved Bergen politikammer.
Etter at Finland gikk ut av krigen etter den finske fortsettelseskrigens avslutning, skulle de tyske soldatene som stod i både Finland og i Finnmark og Nord-Troms, trekke seg tilbake til en forsvarslinje ved Lyngenfjorden og iverksette brent jords taktikk i områdene som ble evakuert. Da Terboven i oktober 1944 forberedte tvangsevakueringen og nedbrenningen av Finnmark og Nord-Troms, beordret Quisling om å bidra. Lie ble da utnevnt til leder fra norsk side, med tittelen «styresmann» og NS-mannen Johan Andreas Lippestad ble hans nestleder, begge med «særskilte fullmakter i krigstid». Etter hvert delte Lie og Lippestad området inn, slik at Lie tok ansvaret for Finnmark, mens Lippestad tok ansvaret for Nord-Troms.
Lie kom imidlertid på kollisjonskurs med Wehrmachts øverstkommanderende, østerrikeren generaloberst Lothar Rendulic, som ville brenne ned alt og slakte husdyrene. Lie så som sin oppgave å verne norsk kultur, liv og hjem mot hordene fra øst. Slik ville han bare evakuere den del av sivilbefolkningen som selv ønsket det, unntatt offentlige embets- og tjenestemenn som var nødvendige for å holde samfunnet intakt. Men til Lies fortvilelse foretrakk befolkningen å vente på sovjeterne i stedet for å la seg evakuere frivillig. Hans svekkede framtoning og store alkoholkonsum medførte at han ikke ble tatt alvorlig, da han og hans reisefølge var «staur fulle».
Slaget var tapt for Lie da Hitler 28. oktober bestemte tvangsevakuering og nedbrenning. Lie så da sin rolle å beskytte sivilbefolkningen gjennom tvangsevakueringen. Imidlertid benyttet Lie anledningen til å drive rasepolitikk, rettet mot samene, særlig sjøsamene. Denne holdningen mot samene var imidlertid på kollisjonskurs med Himmlers oppfatning av denne folkegruppen, som han ønsket å bevare som «raseren».
Lie kom tilbake til Oslo 27. november, og fremmet før jul 1944 et forslag overfor Quisling rettet mot tatere og sigøynere, hvor han ønsket tvangssterilisering, bygging av en egen leir for disse i Norge, og eventuelt deportering til Øst-Europa. Planene ble imidlertid ikke iverksatt, da de kom for sent i krigen.
Siste dager og død
Lie barrikaderte seg på Skallum gård i Bærum utenfor Oslo i maidagene 1945 sammen med fylkesfører og nylig utnevnt leder av Statspolitiet Henrik Rogstad. 7. mai ble også justisminister Sverre Riisnæs på Lies ordre hentet til Skallum av SS-Hauptsturmführer Olaf T. Lindvig som da var stabsleder i Germanske-SS Norge. Sammen med disse tre var opprinnelig en gruppe frontkjempere, SS-menn og statspolitifolk samlet på Skallum. Det ble gjentatte ganger via telefon og kurer forsøkt å mobilisere forsterkninger, uten hell. Lie, Rogstad og Riisnæs holdt stand på gården, men de øvrige på Skallum gård, inkludert Egil Reichborn-Kjennerud som disponerte eiendommen, kledte seg i sivil og reiste natten til 8. mai med en buss og ni personbiler forbi hjemmefrontsmennene som hadde samlet seg rundt gården.
Fra de neste dagene er det bevart to ulike avskjedsbrev, hvorav ett bærer tre underskrifter. Her heter det at de tre «foretrekker å ta sine liv som frie menn». Pr. telefon ble det innledet forhandlinger mellom Lie og lederen for hjemmefrontstyrkene, Jens Wulfsberg, og de to mennene møttes også i oppkjørselen ved én anledning. Da Wulfsberg i en av telefonsamtalene spurte hva de drev med, hadde Rogstad svart at de røkte, drakk og hygget seg sammen, og vekslet på å holde vakt ved maskingeværstillingen. Gårdsbestyreren på Skallum fikk lov til å hente dyrene på gården, og de tre spurte ham da om hva som foregikk utenfor. Blant annet uttalte de at de hadde hørt om lynsjing av NS-medlemmer. Gårdsbestyreren svarte at han hadde ikke hørt om noe slikt, og i ettertid fortalte han at de alle tre hadde virket nervøse og at Lie hadde vært litt beruset, mens de to andre var edru.
Etter hvert fikk denne siste skansen av det nasjonalsosialistiske Norge større offentlig oppmerksomhet, og hjemmestyrkene hadde problemer med å holde unna de opptil 30–40 pressefolkene i området som prøvde å komme seg inn til de tre for å få fotografier og intervjuer. Hjemmefrontmannen Hans Aamodt klarte å snike seg inn til de tre forskansede den 10. mai. Han tok bilder og fikk uttalelser fra dem, der de hevdet at nå ble det bolsjevikisk og jødisk herredømme i Europa. Lie ba ham hilse til Lies hustru, og Rogstad ba ham hilse til Rogstads far.