cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sigurd Kloumann
Utmerkelser
Kloumann ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden mai 1911, og han var også kommandør av den svenske Vasaordenen.
Nødal bru
Nødal bru er en hvelvbru på 19 meter på tidligere E6 i Steinkjer kommune i Trøndelag. Den ble avløst av Nødalsbrua i 1982, og har blitt del av den private Kvamsvegen.
Christian Jensen (amtmann)
Christian Jensen (født 14. april 1823 i Bergen, død 3. september 1884 i Kristiania ) var amtmann i Christians amt fra 1859 til 1869. Tidligere hadde han blant annet vært ekspedisjonssekretær i Indredepartementet (utnevnt 1854). I sin tid på Lillehammer var Jensen i flere år stortingsmann for mjøsbyene. Siden møtte han for Christiania, Hønefoss og Kongsvinger. I likhet med sin forgjenger, Johan Christian Collett, bodde Jensen i Wiesegården. Kona Bergitte Jensen  var født i Trondheim ca. 1833.
Jensen forlot Lillehammer i 1866 da han ble borgermester i Kristiania i 1866, et verv han hadde til 1879. Christian Jensen var statsråd fra 1879 til mars 1884 i flere departementer.
Kunstneren og presten Frederik Nicolai Jensen var hans bror.
Utmerkelser
Jensen var innehaver av St. Olavs Orden, Nordstjerneordenen og Dannebrogordenen.
Chloris (zoologi)
Chloris (grønnfinker) er en slekt i finkefamilien som inkluderer fem arter med tilsammen 20 taxa. Slekten sorterer i tribuset Carduelini, som tilhører underfamilien Carduelinae. Artene er utbredt i Palearktis, hvorav de fleste i Asia.
Artene ble tidligere regnet til slekten Carduelis, men den viste seg å være ei polyfyletisk gruppe. Mange arter ble derfor flyttet til nye slekter, og akkurat disse fem artene viser seg ikke engang å være spesielt nært beslektet med Carduelis. Chloris er nå ei monofyletisk gruppe, og gruppen regnes som søstergruppen til Linurgus.
Båsmo barneskole
Båsmo barneskole er en barneskole i Brakkebakken 22 på Båsmoen i Mo i Rana, på Helgeland i Nordland. Skolen var avgiverskole til Båsmo ungdomsskole, men i dag til Mo Ungdomsskole. I 2013 hadde skolen omkring 280 elever og 37 ansatte. 23. mai 2022 åpnet en ny barneskole, som ble bygget på tomten til gamle Båsmo Ungdomsskole.
Jorf Lasfar kullkraftverk
Jorf Lasfar kullkraftverk er et kullkraftverk i Marokko. Det har en installert produksjonskapasitet på 1356 MW, fordelt på 4 turbiner. Anlegget ble påbegynt omkring 1990, fikk første turbin installert i 1994 og stod ferdig i 2001. Brenselkilden er kull.
Skogvikelva
Skogvikelva er ei elv i Lebesby kommune i Finnmark. Den har utspring på fjellvidda Gikšduottar og renner i hovedsakelig vestlig retning til munningen i Ifjorden ved Skogvika. Elva er 11,8 kilometer lang.
St. Kliment Ohridski forskningsstasjon
St. Kliment Ohridski (База св. Климент Охридски, Baza Sv. Kliment Ohridski \'ba-za sve-'ti 'kli-ment 'o-hrid-ski\) er en bulgarsk forskningsstasjon i Antarktis, beliggende på sørsiden av Livingston Island i øygruppa Sør-Shetlandsøyene. Basen er kalt opp etter den lærde Klement av Ohrid (840–916), Bulgarias første erkebiskop.
Historie
Etter et mislykket ilandstigningsforsøk på Cape Vostok på Alexander Island, ble to prefabrikkerte hytter satt opp på Livingston Island mellom 26. og 29. april 1988 av en bulgarsk firemannsgruppe med støtte fra det sovjetrussiske forskningsskipet «Mikhail Somov». Bygningene ble senere pusset opp og innviet som permanent base den 11. desember 1993.
Et utvidelsesprogram ved St. Kliment Ohridski foregikk fra 1996 til 1998, inkludert oppsetting av en ny flerbruksbygning. I 2003 ble St. Ivan Rilski-kapellet bygget som det første ortodokse byggverk i Antarktis. Et postkontor for det bulgarske postvesen har vært i drift ved St. Kliment Ohridski siden 1994/95.
Basen besøkes jevnlig av representanter for institusjonene som er ansvarlige for Bulgarias aktiviteter i Antarktis, og president Georgi Parvanov besøkte basen i januar 2005.
Bruk
Basen benyttes av vitenskapsmenn fra Bulgaria og andre nasjoner for forskning innen geologi, biologi, glasiologi, topografi og geografiske informasjonssystemer.
St. Kliment Ohridski besøkes av cruiseskip fra Hannah Point, et av de mest populære turistmålene i Antarktis, som ligger 12 kilometer lenger vest.
Sense
Sense Communications ASA  var et mobiltelefoniselskap med over 200 000 mobiltelefonikunder i Norge. Selskapet ble etablert av Reitangruppen på slutten av 1990-tallet og hadde hovedkontor i Oslo. Selskapet ble solgt til Chess Communication AS våren 2005. Virksomheten flyttet til Bergen og ble i 2006 innlemmet i Chess (avviklet i 2018).
Selskapet var på begynnelsen av milleniet det raskest voksende mobilselskapet i Norge og hadde blant annet distrubusjonsavtale med Narvesen. Sense leverte produkter med både forhåndsbetalt (kontantkort) og etterskuddsfakturert abonnement.
Telegrafgränd
Telegrafgränd er et smug i Gamla stan i Stockholm. Det fikk sitt nåværende navn i 1876 etter Stockholms telegrafstation som ble oppført i 1869 i Æolus-kvartalet.
Smuget hadde mange forskjellige navn opp gjennom årene. I 1502 var det et smug i den middelalderske bydelen Våmbefjärdingen og hadde navnet Lindhwidz grend etter en skipper Lindvid. I 1689 omtales smuget som Salt Compagnie gränden (Saltkompanigränden) etter det pakkhuset, Saltkompaniets hus, som Västerviks skeppskompani (også kalt Stora Saltkompaniet) fikk oppført i 1647 i Æolus-kvartalet mot Skeppsbron.
I forbindelse med at Stockholms telegrafstation ble bygd krevde noen forretningsdrivende i området at smuget skulle kalles «Telegrafgränd», de ansåg at ordet «Saltkompanigränd» var «lång, tung att uttala samt svårt att bibehålla i minnet», dessuten kunne det forveksles med Saltmästaregränden (nåværende Gåsgränd). Stockholms bystyre hadde ingen innvendinger mot forslaget. I 1953 gjorde Hembygdsföreningen Gamla stan et mislykket forsøk på å gjenopplive navnet «Saltkompanigränd».
Svømming under Europalekene 2015 – 200 meter butterfly menn
Svømming under Europalekene 2015 - 200 meter butterfly menn i Baku.
Eksterne lenker
Offisiell resultatside
Mohammedia kullkraftverk
Mohammedia kullkraftverk er et kullkraftverk i Marokko. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW, fordelt på 4 turbiner. Anlegget ble påbegynt omkring 1975, fikk første turbin installert i 1980 og stod ferdig i 1986. Brenselkilden er kull.
Chalcocrates bretoni
Chalcocrates bretoni er en slekt av biller som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
Ganske store (30-40 millimeter), mørke, brede biller. Hos denne gruppen mangler hannene horn og kjønnene ser nokså like ut, hunnen er litt bredere enn hannen. Kroppens grunnfarge er svart, denne arten er ganske fint punktert og uten metallisk glans. Beina har skarpe tenner på utsiden av leggene.
Utbredelse
Arten er utbredt på Ny-Guinea.
Båsmo ungdomsskole
Båsmo ungdomsskole var en ungdomsskole i Brakkebakken 22 på Båsmoen i Mo i Rana, på Helgeland i Nordland. Skolen ble åpnet i 1978 og nedlagt i 2019. Avgiverskolene var Båsmo barneskole og Alteren barneskole. På tomten av ungdomsskolen, ble det bygget en ny barneskole, som erstatter Båsmo Barneskole. Skolen åpnet 23. mai 2022.
I 2013 hadde skolen omkring 185 elever og 20-30 ansatte.
St. Hallvard (tidsskrift)
St. Hallvard er et tidsskrift som utgis av Selskabet for Oslo Byes Vel.
Tidsskriftet har navn etter Oslos skytshelgen Hallvard Vebjørnsson.
Historie
St. Hallvard utkom første gang i 1915, startet av arkeologen Anton Wilhelm Brøgger og historikeren Edvard Bull d.e. Tidsskriftet rettet seg mot et bredt publikum, og ville sette byens historie og egenart på dagsordenen. Utgivelsen stanset i 1923. Oslo Byes Vel å ta over som redaksjonelt ansvarlig. Redaksjonskomité ble påtroppende formann, byarkitekt Harald Aars, Edvard Bull og Arno Berg, den gang nyansatt sekretær i selskapet. Arno Berg ble senere redaktør, inntil sin død i 1974. Jan Sigurd Østberg var redaktør fra 1974 til 2014, da Ole Rikard Høisæther overtok.
Aschehoug forlag var utgiver fra 1915 inntil 1964. Opplaget var cirka 600 i 1927 og cirka 2100 i 1936. I løpet av 1980-årene økte opplaget fra 2–3000 til over 6000. I 1989 og 2009 var opplaget ca. 3000.
Cruiser Tank Mk II
«Cruiser Tank Mk II» var en britisk stridsvogn som ble produsert som en tyngre pansret versjon av Cruiser Tank Mk I, og beholdt skroget og hovedtårnet fra denne, men kvittet seg med mitraljøsetårnene. I alt 175 eksemplarer ble bygget frem til september 1940, produsentene var Vickers-Armstrongs m.fl. Stridsvognen fantes i tre varianter: Mk II med en hovedbestykning bestående av en 2 punds kanon hvorav 13 ble bygget, Mk IIA med hovedbestykningen i en forbedret lavett og den ene mitraljøsen montert koaksialt med hovedbestykningen hvorav 132 ble bygget, og Mk IIA CS med en hovedbestykning bestående av en 3,7 tommers haubitser hvorav 30 ble bygget.
Cruiser Tank Mk II var i operativ tjeneste ved begynnelsen av den andre verdenskrig og var i kamp i Frankrike frem til evakueringen av britiske styrker i juni 1940, og i Nord-Afrika frem til slutten av 1941.
Chowan County
Chowan County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Carolina.
Cao Pi
Cao Pi (kinesisk: 曹丕; pinyin: Cáo Pī; født 187 i Luoyang i Kina; død 29. juni 226) var den første keiser i det kinesiske Wei-dynastiet, og sønn av krigsherren Cao Cao (155–220). Med avsettelsen av Han-dynastiets siste keiser i 220 innledet Cao Pi de tre rikers tid i Kina. Han var også dikter, som sin far. Hans dikt Svalesang (燕歌行; Yàngēxíng) er det første kinesiske syvstavelsesdikt (七言詩; Qīyánshī). I verket Diskurs om litteraturen (典論), som er gått tapt for ettertiden, tok han for seg samtidens forfattere og diktere.
Bakgrunn
Cao Pi ble født i år 187 som sønn av krigsherren Cao Cao og hans konkubine Bian. Faren var den gang fortsatt offiser i den keiserlige livvakt i hovedstaden Luoyang. Cao Cao seg gjennomførte tallrike felttog og ble en av de mektigste feltherrene i det forfalne kinesiske keiserriket. I årene 196–207 beseiret han sin rival Yuan Shao og hans sønner og bemektiget seg den mindreårige keiser Xian av Han (181–234). Cao Caos eldste sønn Cao Ang falt på slagmarken i 197 og dermed fikk Cao Pi førstefødselsretten. Hans navn dukker opp i historieskrivningen først i 204, da han giftet seg med hustruen til den beseirede krigsherren Yuan Xi, Zhen Luo. Deres sønn Cao Rui ble født åtte måneder senere, noe som gav opphav til ryktet at det ikke var Cao Pis legitime barn.
Suksesjon, seier over Han-dynastiet
Våren 220 døde Cao Cao, og Cao Pi, som på det tidspunkt oppholdt seg i byen Yecheng (i dagens Handan i Hebei), skulle overta etter ham. Uro i riket hindret ham først i dette. Dessuten hadde troppene fra Qing-provinsen forlatt Luoyang og begitt seg hjem. General Cao Zhang (189–223), en annen sønn av Cao Cao, begav seg straks til Luoyang med en gang dødsbudet om faren nådde ham og ga derved inntrykk av at han ville komme sin bror i forkjøpet og ta makten som etterfølger. Da bud om dette nådde Cao Pi, tok han initiativet og lot seg utnevne son fyrste av Wei, etter edikt gitt av moren. Dette skritt var et tydelig tegn på hans maktplaner, for slik en tittel kunne bare gis av keiseren. Cao Pi hadde sikret sin posisjon og befalte Cao Zhang og Cao Zhi å vende hjem til sine lensområder. For å avverge enhver fare som Cao Zhi ennå kunne utgjøre, reduserte han brorens len og lot henrette mange av hans støttespillere.
Vinteren samme år forberedte Cao Pi avsettelsen av keiseren. Han befalte ham å tilby sin avgang, og da keiseren gjorde så, avslo Cao Pi dette tre ganger. (Denne metode skulle danne skole for senere tronranere.) Til slutt aksepterte han, og besteg tronen som keiser Wen av Wei. Keiser Xian utnevnte ham til fyrste av Shanyang; frem til barbarinvasjonene i 325 forble lenet i hans etterfølgers besittelse.
Utenrikspolitikk og felttog
Cao Pis tronbestigelse var et signal for de to gjenværende krigsherrer i Kina, Liu Bei (161–223) og Sun Quan (182–252). Så langt hadde ingen av dem våget å tilta seg keisertittel, og Cao Pi hadde nå iscenesatt seg selv som rettmessig etterfølger av Han-dynastiet. Liu Bei, som på grunn av sitt fjerne slektskap med keiserhuset anså seg som den rettmessige keiser, tok opplysningen om Cao Pis tronbestigelse våren 221 som fornærmelse og utfordring, og erklærte seg som keiser for sitt eget rike, Shu Han. Sun Quan, den sørøstlige krigsherre, reagerte imidlertid ikke, og avventet begivenhetenes gang. Cao Cao var allerede beseiret i slaget ved Chibi (207), og etter dette var det oppstått en slags balanse mellom de tre maktblokkene. Sun Quans største bekymring var Liu Bei, som i 219 hadde lidd nederlag mot herskeren av Wu og da mistet kontrollen over den strategisk viktige Jing-provinsen og hans dyktigste general, Guan Yu.
Cao Pi kunne altså samle krefter og spille sine to sørlige rivaler ut mot hverandre. Sun Quan ville ikke risikere noen tofrontskrig og søkte derfor å få i stand en forståelse med keiseren. Han tilbød seg å bli keiserens vasall, men Cao Pis rådgiver Liu Ye foreslo et eroberingsfelttog mot Sun Quan, som måtte slå ut mot to fronter. Keiseren vegret seg imidlertid mor dette og aksepterte Sun Quans undergivenhet. Han utnevnte ham til prins av Wu og overrakte ham de ni æresbevisninger.
Sun Quans underdanighet ble ikke av lang varighet. Etter hans seier over Liu Bei i slaget ved Xiaoting løste han seg gradvis fra Wei. Bruddet kom da Sun Quan verget seg mor å sende sin sønn Sun Deng som gissel til Luoyang. Cao Pi sendte av sted sine stridskrefter sørover, men Sun Quans general Lu Xun kunne forpurre kryssingen av Yangtzefloden. Sun Quan utropte seg til keiser av Wu-dynastiet og erklærte sin uavhengighet fra den nordlige regjering. Cao Pis styrker oppnådde ingen fremganger de følgende år, og Kinas tredeling som hadde bestått siden slaget ved Chibi, ble sementert. Fremfor alt bidro Liu Beis død i 223 og hans hovedminister Zhuge Liangs (181–234) fredsslutning med Wus hovedminister Zhuge Jin (174–241), hans bror, bidro til dette.
Innenrikspolitikk
Cao Pis innenrikspolitiske tiltak var nyttig, men uten de store reformer. Han holdt stort sett fast ved farens kurs, og avviste ethvert kritisk råd mot dette. Han henrettet enkelte av sine kritikere. Under hans korte regjeringstid forble riket stabilt, men de sosiale misforhold som hadde ført til Han-dynastiets fall, ble ikke rettet på.
Ekteskaps- og etterfølgerordninger
Allerede kort etter sin tronbestigelse beskjeftiget Cao Pi seg med spørsmålet om hvem han skulle velge som sin keiserinne. Ektefellen Zhen Luo hadde allerede tapt hans gunst, og Cao Pi vendte sin interesse sterkere i retning sin konkubine Guo Nüwang. For å gjøre seg selv til keiserinne benyttet hun seg av han sønns Cao Rui tidlige fødsel (og dermed tvilsomme herkomst) til å bli gjort til keiserinne i stedet for hans hustru. Keiseren, som allerede hadde kalt hustruen til hovedstaden, sendte henne atter tilbake til Yecheng. Zhen Luo var såret, og da meldingen nådde keiseren, tvang han henne til selvmord. I 222 eleverte han Guo Nüwang til keiserinne.
Da forholdet mellom keiser og sønn var forstyrret, og keiserinnen ikke gav ham noen sønner, ble tronfølgen etter Cao Pi lenge et uavklart spørsmål. Riktig nok hadde han enkelte andre sønner med forskjellige konkubiner, men de var betydelig yngre enn Cao Rui. Da keiseren ble alvorlig syk sommeren 226, bestemte han seg for å elevere sin førstefødte til kronprins.
Kort etter døde Cao Pi, og kronprinsen etterfulgte ham som keiser Ming.
Blindefotball
Blindefotball er en variant av futsal for spillere som er blinde eller svaksynte. Det er for tiden en paralympisk idrett og International Blind Sports Association (IBSA) arrangerer også verdensmesterskap. Ifølge IBSA begynte fotball for blinde og svaksynte som et lekeplassspill for skolebarn på spesialskoler for synshemmede.
Brasil regnes som et foregangsland innen blindefotball. Organiserte spill har blitt spilt der og i resten av Sør-Amerika samt i England og Spania siden 1960-årene. Det første verdensmesterskapet ble arrangert i 1998, siden 2004 har det vært en paralympisk disiplin. Blindefotball har blitt praktisert og spilt i Tyskland siden sommeren 2006. Blindefotball har også blitt spilt i Østerrike siden oktober 2009.
I 2014 startet Mälarhöjdens IK Sveriges første ordentlige lag for synshemmede.
I oktober 2022 ble den første turneringen i Sverige spilt i Västerås.
Teknikk
Spillet fungerer gjennom god hørsel (derfor kan ikke døvblinde delta), retningssans, kroppskontroll og nærkontakt med den hørbare ballen. En spesiell løpeteknikk holder ballen og føttene i kontakt til den slippes. I et straffespark i blindefotball slår målvakten begge stolpene først, for å hjelpe straffetakerens orientering til der midten av målet er.
Regler
Generelt er reglene for blindefotball veldig like reglene for futsal. Det er imidlertid noen viktige unntak:
Alteren barneskole
Alteren barneskole var en barneskole på Alteren i Mo i Rana, på Helgeland i Nordland. Skolen ligger langs riksvei 12.
I 2013 hadde skolen omkring 60-70 elever og 11 ansatte.
Klubbhuset Phønix i Fredrikstad
Klubbhuset Phønix i Fredrikstad ble åpnet med stort ball den 6. januar 1876. Bygget skal da ha vært så nytt at en kunne risikere å sitte fast i fersk maling og lakk. Arkitekt for bygget er Jacob Wilhelm Nordan og ligger i Ferjestedsveien 17 i Fredrikstad
Navnet Phønix kan ha sin bakgrunn i et spiselokale i Storgaten 20. Her dannet en rekke unge herrer fra «Forstaden» (Fredrikstad på vestsiden av Glomma), en klubb de kalte Fønix der de hygget seg med samtaler og kortspill. Disse tok initiativet til byggingen av Phønix etter modell av engelske herreklubber.
På tomten nederst i Ferjestedsveien stod det en låve. Denne ble revet i 1863 og erstattet med et dampbakeri. Dette bakeriet brant ned i 1871. Tomten ble da forært av J.N.Jacobsen og Halvor Bjørneby til det da planlagte, klubblokalet Phønix – festivitetslokalet reiste seg som en fugl Phønix av asken. Dette kan være en annen forklaring på navnet Phønix.
Klubselskabet Phønix leiet i bygningen frem til 1911, deretter som eiere. Klubblokalene omfatter et biljardrom på hjørnet mot Phønixplassen og et lese- røkeværelse langs J.N.Jacobsens gt. Bygningen domineres av en stor ballsal med scene, galleri og tilhørende salonger med kjøkken. Gjennom årene har en rekke fester, revy- og teaterforestillinge vært avviklet i Phønix. Gjennom mange år på 1960-1980 tallet avviklet Randi Bangs danseinstitutt sine juleball her. For enkelt av byens unge kunne det bli hektisk med Danseskoleball, Framball (gymnasforeningen) og 5. dags ball (Phønix) i tyllkjoler og sorte dresser med hvite hansker. Mange ungdommer i Fredrikstad har gjennomførte sin første polonese i Phønix.
Vinteren 1965/66 var det russekro i den mørke kjelleren under klubblokalene.
Lokalen drives i 2008 av Phønix Selskapslokaler AS og Klubselskabet Phønix eksisterer fortsatt.
Clay County (Nord-Carolina)
Clay County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Carolina.
Eiffeltårnet
Eiffeltårnet er et fagverkstårn bygd av smijern, og er med sin høyde på 330 meter (med antennene) det mest kjente landemerket i Paris, og er internasjonalt kjent som et symbol for Frankrike.
Tårnet ble innviet 31. mars 1889, men allmennheten fikk ikke tilgang før 6. mai samme år.
Eiffeltårnet er oppkalt etter sin konstruktør, ingeniøren Alexandre Gustave Eiffel. Tårnet befinner seg i 7. arrondissement og er en kjent turistattraksjon, med nesten 7 millioner besøkende hvert år per 2019. Antall besøkende gjennom tidene passerte 300 millioner i 2017.
Originaltegninger av tårnet ble funnet i Deichman bibliotek i Oslo i 2019.
Bakgrunn
Eiffeltårnet ble bygget mellom 1887 og 1889 og stod ferdig til Verdensutstillingen i 1889 som en hyllest til hundreårsdagen for den franske revolusjonen. 300 arbeidere klinket sammen 18,038 stykker av smijern ved bruk av 1,050,846 nagler. I alt ble det brukt ca. 7,000 tonn smijern. Totalvekten er 9,000 tonn.
Høyeste utsving i sterk vind er tolv centimeter, mens tårnet utvider seg maksimalt 15 centimeter i sterk varme. De fire fundamentene er gravd 9–14 meter ned i jorden og har hver en flate på 625 kvadratmeter. Tårnet har 1,665 trappetrinn til toppen og kostet i 1889 7,8 millioner franske franc (ca. 20 millioner norske kroner) å bygge. Med tanke på den generelle sikkerhetstilstanden på den tiden er det bemerkelsesverdig at ingen arbeidere døde under byggingen. (Mens tårnet ble bygd, døde en arbeider ved et uhell på fritiden (en søndag), da han ville demonstrere noe for sin forlovede.) Det var en søndag da Angelo Scagliotti besluttet å gi kjæresten en privat tur bare noen få dager før tårnet åpnet for publikum våren 1889. Men den italienske arbeideren mistet tilsynelatende fotfestet på første nivå og falt i døden.
Tårnet ble møtt med en del motstand fra offentligheten, da man mente at tårnet ville være en torn i øyet. I dag er tårnet anerkjent som et av de vakreste stykker arkitektur i verden.
Den 25. februar 1889 kunne ingeniør Eiffel heise Trikoloren (det franske flagg) på toppen. Den første besøkende var den daværende prinsen av Wales (Edward VII), som besteg tårnet 10. juni 1889.
Eiffeltårnet hadde opprinnelig kun tillatelse til å stå i 20 år, men da tårnet viste seg å være verdifullt for telekommunikasjon, ble det stående. Den 12. januar 1908 ble den første langdistanseradiomeldingen sendt fra tårnet.
Eiffeltårnet var verdens høyeste byggverk frem til 1930, da det ble overgått av den 319 meter høye Chrysler-bygningen i New York.
Tårnet har også blitt solgt til en mann med et bondefangerknep av Victor Lustig.
I dag
Tårnet er 300,65 meter høyt, uten å regne med TV-antennen på toppen som har en høyde på 30 meter. Vedlikeholdet av tårnet krever 50 tonn mørk brun maling hvert syvende år. I 2000 ble det installert blitslys og prosjektører. Disse lysene har etterhvert blitt del av det nattlige Paris. Prosjektørene har blitt et fyr på Paris' nattehimmel. Tårnet har også en rekke praktiske formål, da det huser radio- og TV-antenner, en meteorologisk stasjon og er et luftfyr. I første og annen etasje finnes restauranter og på toppen en snackbar. Når det er pent vær og god sikt, kan man se opptil 67 km utover Paris. Eiffeltårnet er en svært populær turistattraksjon og kan sees i bakgrunnen i mange filmer.
Navn på tårnet
72 navn på ledende franske vitenskapsmenn er gravert og malt på tårnet, dette som en hyllest av deres bidrag til vitenskapen.
Reproduksjoner
Flere reproduksjoner (ofte i mindre skala) eksisterer i:
Beliggenhet
Tårnet kan nås ved hjelp av blant annet disse transportmidlene:
Verdenscupen i alpint 1987/88
Sesongen 1987/1988 i verdenscupen i alpint startet 26. november 1987 i Sestriere, og ble avsluttet 27. mars 1988 i Saalbach-Hinterglemm. Det ble arrangert 28 renn for herrene (10 utfor, 4 Super-G, 6 storslalåm, 8 slalåm). For damene ble det arrangert 26 renn (8 utfor, 4 Super-G, 6 storslalåm, 8 slalåm). I tillegg kom to kombinasjonskonkurranser og to parallellslalåmer (som bare talte i nasjonscupen).
Jerada kullkraftverk
Jerada kullkraftverk er et kullkraftverk i Marokko. Det har en installert produksjonskapasitet på 165 MW, fordelt på 3 turbiner. Anlegget ble påbegynt omkring 1965, fikk første turbin installert i 1971 og stod ferdig i 1972. Brenselkilden er kull.
Ancistrosoma
Ancistrosoma er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore, avlange, blankt svarte oldenborrer. Slekten er lett kjennelig på at pronotum og dekkvingene har gule striper av tettsittende skjell. "Snuten" (clypeus) har en V-formet innskjæring i midten eller to trekantede tenner.
Utbredelse
Slekten er utbredt fra Trinidad og Tobago i nord til Argentina i sør.
Øst-Tyskland
Den tyske demokratiske republikk (DDR), ofte omtalt som Øst-Tyskland, var en stat i Sentral-Europa som eksisterte fra 7. oktober 1949 til 3. oktober 1990. Landet var på papiret selvstendig og demokratisk (fra 1974 definert som en «sosialistisk arbeider- og bondestat»), men var i realiteten en satellittstat for Sovjetunionen og et diktatur, der Sozialistische Einheitspartei Deutschlands (SED) hadde all makt.
Etter det tyske nederlaget i andre verdenskrig ble landet delt i fire okkupasjonssoner, og 23. mai 1949 ble Forbundsrepublikken Tyskland (Vest-Tyskland) etablert i de tre sonene som de vestallierte landene USA, Storbritannia og Frankrike kontrollerte. Som en reaksjon erklærte Sovjetunionen den sovjetiske okkupasjonssonen (SBZ), bortsett fra de østlige områdene som Sovjetunionen eller det kommunistiske Polen annekterte, som en egen stat, DDR. Pommern og Schlesien ble annektert av Polen, mens Øst-Preussen ble delt mellom Polen og Sovjetunionen. Den nordlige delen av Øst-Preussen ble Kaliningrad oblast i RSFSR.
Mens Forbundsrepublikken Tyskland var (og er) et parlamentarisk demokrati med sosial markedsøkonomi og fra 1955 NATO-medlem, hadde DDR en kommandoøkonomi og var fra 1955 medlem av Warszawapakten. Kommunistpartiet hadde all makt i landet. DDR utviklet den høyeste levestandarden blant COMECON-statene i 1960-årene, en posisjon landet beholdt til sin oppløsning. Det var særlig byggingen av Berlinmuren som i første omgang gjorde at levestandarden skjøt fart.
Landet var i starten av 1970-årene verdens tiende største industristat, men var økonomisk svakere enn Vest-Tyskland. Det politiske politiet Stasi bidro til å ensrette staten og undertrykke opposisjon gjennom et omfattende angiversystem. Det var et problem for regimet at svært mange innbyggere flyktet fra staten, og for å hindre dette ble det bygget omfattende grensebefestninger, der Berlinmuren, av regimet omtalt som «den anti-fascistiske beskyttelsesmur», er best kjent.
DDRs økonomi stagnerte fra 1970-årene, og i 1980-årene var staten praktisk talt bankerott. Sammen med mangelen på politisk frihet og menneskerettigheter førte dette til stadig økende protester i slutten av 1980-årene. Høsten 1989 brøt kommunistregimet sammen. Dets mest forhatte symbol, Berlinmuren, falt. Året etter det gjennomført frie valg som resulterte i at DDR opphørte å eksistere, og at den tidligere kommuniststatens territorium ble en del av Forbundsrepublikken Tyskland (se Tysklands gjenforening).
Det delte Tyskland og den østtyske staten DDR var den sentrale faktoren i internasjonale forhold i Europe etter krigen og til 1990. En egen østtysk stat markerte delingen av Europa i vestlig/amerikanske sfære og en sovjetisk sfære. DDR hadde fra begynnelsen i 1949 et legitimitetsproblem ved at den under tvil ble opprettet av den sovjetiske okkupasjonsmakten. DDRs makthavere ble stadig mindre popluære i 1980-årene på grunn av økonomisk stagnasjon og politisk undertrykkelse. DDR var fra begynnelsen det svakeste av de to tyske stater. Til midten av 1950-årene var sovjetiske myndigheter åpne for et samlet og nøytralt Tyskland. I 1950-årene var DDRs eksistens truet av den omfattende migrasjonen fra øst til vest. Da DDR ble fysisk fullstendig adskilt fra vestlige områder, særlig i form av Berlinmuren fra 16. august 1961, ble det bedre grunnlag for DDR som en levedyktig statsdannelse. På grunn av den tildels ulovlige utvandringen vestover fra DDR var landet det eneste i Europa med en absolutt nedgang i folketallet. Vest-Tyskland (Forbundsrepublikken) anerkjente lenge ikke staten DDR og betraktet Øst-Tyskland som den sovjetiske okkupasjonssonen. I 1972 undertegnet de to landene en avtale om gjensidige anerkjennelse og i 1973 ble begge tatt opp i FN.
Navn
DDR ble uformelt også kalt Øst-Tyskland, mest utenfor Tyskland. I Vest-Tyskland brukte man under den kalde krigen gjerne uttrykk som SBZ (eller sonen, den sovjetiske sonen osv.), Midt-Tyskland, såkalte DDR eller «DDR» (med anførselstegn). DDR omtales i historisk forskning og nåværende offisiell tysk språkbruk også som SED-diktaturet eller SED-staten.
Historie
Før slutten av den annen verdenskrig var den regionen som senere ble kjent som Øst-Tyskland plassert i midten av den tyske staten og var derfor kjent som «Mitteldeutschland». Øst for elvene Oder og Neisse var de store prøyssiske provinsene Pommern, Øst- og Vest-Preussen, Øvre- og Nedre Schlesien og det østlige Neumark i Brandenburg.
Under Teherankonferansen i 1943 ble de allierte stormaktene enige om Tyskland etter kapitulasjonen skulle okkuperes av de allierte med hver sin sone. Okkupasjonen skulle var til det igjen var ordnete forhold i landet. På Jaltakonferansen mot slutten av den annen verdenskrig besluttet de allierte lederne at de polske etterkrigsgrensene skulle flyttes vest for Oder-Neisse-linjen for å kompensere Polen for tapet av de østlige provinsene som Sovjetunionen hadde annektert. Dermed utgjorde det tidligere sentrale Tyskland med dette de facto den østlige delen av den tyske nasjon. Sovjetiske myndigheter tok beslag i store mengder materiell som ledd i krigserstatning og fraktet dette til Sovjetunionen, blant annet maskiner, fabrikker og jernbaneskinner.
Etablering av DDR i den sovjetiske sonen
Foruten å dele Tysklands areal i okkupasjonssoner hvor hver av de fire allierte maktene Storbritannia, USA, Sovjetunionen og Frankrike skulle styre hver sin del inntil tysk suverenitet igjen var mulig, vedtok Jaltakonferansen retningslinjer for en koordinert forvaltning og kontroll av sonene. Denne beslutningen ble bekreftet på Potsdamkonferansen sommeren 1945, og det allierte kontrollrådet (ACC) med medlemmer fra hver av de fire alliansepartnerne ble opprettet.
Distriktene (Länder) Mecklenburg-Vorpommern, Brandenburg, Sachsen, Sachsen-Anhalt og Thüringen havnet i den sovjetiske okkupasjonssonen (på tysk Sowjetische Besätzungszone eller SBZ). Den sovjetiske okkupasjonssonen utviklet seg i sovjetisk retning mens de tre vestlige okkupasjonssonene utviklet seg mer etter mønster av USA og Storbritannia. I den sovjetiske sonen kom tyske kommunister fra Moskva og gjorde seg raskt gjeldende, særlig den såkalte Ulbricht-gruppen. Disse fikk støtte av kommunister som hadde overlevd under nazismen, til dels internert i konsentrasjonsleire. I den østlige delen av Tyskland var det også i 1930-årene et sterkt og dogmatisk kommunistisk parti (KPD).
Sovjetiske protester mot økonomiske og politiske forandringer i de vestlige okkupasjonssonene førte til at Sovjetunionen trakk seg ut av ACC. I 1948 innledet et folkeråd på 400 medlemmer arbeidet med en forfatning for DDR og i 1949 ble en folkekongress valgt. De tre vestlige okkupasjonssonene ble da til Forbundsrepublikken Tyskland (i mai 1949), og SBZ ble til Den tyske demokratiske republikk 7. oktober 1949 da folkekongressen vedtok forslaget til forfatning. Wilhelm Pieck ble valgt til president. Walter Ulbricht, en tradisjonell kommunist, ledet oppbygging av den nye staten og i praksis diktator til 1971. Etter at republikken var erklært begynte blant annet oppbygging av et folkepoliti med militært preg. I 1954 erklærte Øst-Tyskland seg som suveren stat og i 1955 gikk landet inn i Warszawapakten.
Både de vestlige allierte og Sovjetunionen var ifølge Potsdamkonferansen forpliktet til å opprettholde et samlet Tyskland etter de grenser landet hadde i 1937. Stalin foreslo i 1952 en tysk gjenforening, og at Sovjet, USA, Frankrike og Storbritannia trakk seg ut av Sentral-Europa, men USA og dets allierte avslo forslaget. Stalin døde i mars 1953. Berija tok opp forslaget, men ble arrestert og henrettet før noe mer ble gjort. Etterfølgeren Nikita Khrusjtsjov avviste ideen totalt, og satte en stopper for gjenforeningstanken helt frem til sammenbruddet av DDRs kommunistregime i 1989. I ettertid er det dominerende synet blant historikere at Stalin først og fremst ønsket å hindre Vest-Tysklands integrasjon med Vesten.
Akkurat som Tyskland var delt etter krigen, var den tidligere hovedstaden Berlin delt i fire sektorer. DDR og resten av østblokken betraktet Øst-Berlin som DDRs hovedstad. De vestlige allierte bestred legaliteten av dette og betraktet hele byen som okkupert område styrt av ACC gjennom en unntakslov. I praksis sluttet ACC å fungere etter hvert som den kalde krigen ble mer intens og den østtyske regjeringen ignorerte de tekniske legale restriksjonene på hvordan Øst-Berlin kunne kobles til DDR.
Konflikten om Vest-Berlins status førte til Berlinblokaden, da den sovjetiske regjering hindret trafikk mellom de vestlige sonene av Tyskland og Vest-Berlin. De vestlige allierte svarte med å opprette en luftbro og forsyninger ble fløyet inn i stor skala.
17. juni-oppstanden
Skadene etter krigeshandlingene og krigserstatning til Sovjetunionen gjorde at næringsliv og økonomi var vanskelig de første årene. 16. juni 1953, etter en økning i produksjonskvotene på ti prosent for arbeiderne som bygget Øst-Berlins nye boulevard, Stalinalleen (i dag kjent som Karl-Marx-Allee), oppstod det spontane demonstrasjoner blant misfornøyde arbeidere. Dagen etter spredte protestene seg over hele DDR med flere enn en million mennesker i streik og demonstrasjoner i 700 områder. Regjeringen fryktet revolusjon og ba om hjelp fra sovjetiske tropper. 18. juni ble protestene slått raskt og brutalt ned av stridsvogner og soldater. Transitt mellom Vest- og Øst-Berlin var mulig på den tiden, noe som gjorde at protestene og de kraftige sovjetiske reaksjonene utspant seg med vestlige vitner til stede.
17. juni ble i august samme år erklært som nasjonaldag i Vest-Tyskland, som Den tyske enhets dag. Denne dagen ble markert 17. juni frem til etter den tyske gjenforeningen, da den ble flyttet til 3. oktober. 17. juni ble beholdt som nasjonal minnedag.
Sovjetiske krigserstatninger
Sovjetiske krigserstatninger, tatt først og fremst fra den østlige okkupasjonssonen, hadde en avgjørende effekt på østtysk økonomi. I de tidlige stadiene av okkupasjonen, særlig i 1945 og 1946, beslagla Den røde armé en tredjedel av industrielt utstyr i det østlige Tyskland og sendte det til Sovjetunionen. Ytterligere 10 milliarder dollar i erstatning ble samtidig gitt fra det østlige Tyskland til Sovjetunionen i form av jordbruks- og industriprodukter. I den kjemiske industrien alene ble 116 fabrikker i den sovjetiske okkupasjonssonen demontert og sendt til Sovjetunionen.
Berlinmuren
Den økende økonomiske veksten i Vest-Tyskland førte til at et stort antall østtyskere flyktet vestover. Siden 1940-årene hadde østtyskere forlatt den sovjetiske okkupasjonssonen for å emigrere til Vesten. Denne stadige emigrasjonen hadde negative virkninger for østtysk økonomi. Grensen mellom de to tyske statene var stort sett stengt ved midten av 1950-årene. I Berlin var det imidlertid mulig å krysse over til Vest-Berlin, som ikke var en del av DDR, og kunne man komme seg over til Vest-Berlin fra Øst-Berlin var man i praksis i Vesten. Berlins undergrunnsbane gikk mellom øst og vest til 1961 da Berlinmuren ble reist.
DDR utviklet seg fra midten av 1950-årene svakere enn Vest-Tyskland og den økte politiske spenningen medvirket til at flyktningstrømmen økte. Jordbruket ble kollektivisert med hard hånd og i 1960 økte andelen kollektivjord fra 45 % til 85 % og mange bønder reiste til vest. I løpet av de første syv månendene av 1961 reiste 207,000 personer fra øst til vest.
På grunn av den politiske undertrykkelsen i øst og den høyere levestandarden i vest, emigrerte mange høyt utdannede østtyskere (som for eksempel leger) til Vesten, noe som førte til mangel på eksperter i øst. Til 1961 hadde rundt 3 millioner innbyggere reist til Vest-Tyskland og Vest-Berlin. Den 13. august 1961 begynte østtyske styrker å bygge Berlinmuren og stengte dermed Vest-Berlin fullstendig inne. I 1963 ble Vest-Tyskland og Øst-Tyskland enige om en ordning der østberlinere en viss adgang til å besøke Vest-Berlin. Dette til tross for at statssjef Walter Ulbricht i juni 1961 hadde forsikret omverden om at «ingen har til hensikt å bygge en mur gjennom Berlin». Muligheten til utreise fra DDR ble med dette meget begrenset. Stasi, kommunistregimets effektive etterretningstjeneste og politiske politi, overvåket østtyske borgere for å stanse opposisjon gjennom et svært komplisert og omfattende nettverk av informanter og agenter.
Lederskifte og internasjonal anerkjennelse
I 1971 gikk Walter Ulbricht av som leder etter sovjetisk press og ble erstattet av gammelkommunisten Erich Honecker. Honnecker gikk inn for en forsterket avgrensing mot Vest-Tyskland og anla samtidig en mer pragmatisk holdning i relasjonen til Forbundsrepublikkens ledelse i Bonn. Ulbricht hadde eksperimentert med noen få reformer, men Honecker strammet inn og fikk vedtatt en ny konstitusjon som brukte ordet «tysk» svært lite og definerte landet som en «republikk av arbeidere og bønder». Under Honecker skulle DDR snart bli sett på som det mest økonomisk vellykkede landet i Warszawapakten. Dette skyldtes ikke minst at DDR nøt godt av at østtyske forbruksvarer hadde tollfrihet i EU (ved at de ble klassifisert som tyske på linje med de vesttyske). På grunn av dette gikk DDRs BNP etter hvert forbi Storbritannias.
Frem til 1970-årene anså Vest-Tyskland DDR som en illegal stat, og etter den såkalte Hallsteindoktrinen nektet landet å ha noen diplomatisk forbindelse med noe land utenfor østblokken som anerkjente DDR som et eget land. I 1970 møttes forbundskansler Willy Brandt og statsminister Willi Stoph i Erfurt, og grensekontrollen ble noe oppmyket. På begynnelsen av 1970-årene førte Willy Brandts Ostpolitik til at Vest-Tyskland og DDR anerkjente hverandre. Moskvaavtalen i august 1970, Warszawaavtalen i desember 1970, firemaktsavtalen i Berlin i september 1971, transittavtalen i 1971 og Hovedavtalen i desember 1972 førte til en delvis oppmykning i forholdet mellom DDR og Vest-Tyskland, og førte til at de begge ble medlemmer av FN i 1973. På Helsingfors-konferansen i 1975 (KSSE), kom neste store gjennombrudd for DDR, ved at Warszawapakten fikk gjennomslag for prinsippet om "grensenes ukrenkelighet". Dette innebar i praksis at konferansen fastslo at Europas grenser etter 1945 skulle ligge fast, noe som betød at spørsmålet om tysk gjenforening ble fjernere og fjernere.
På 1980-tallet bedret forholdet seg mellom de to tyske statene. Dialogen med Vest-Tyskland ble stanset av sovjetiske myndigheter og et planlagt møte mellom Honecker og Kohl i 1984 ble avlyst. Gorbatsjovs oppmyking i Moskva fra 1985 ble ikke fulgt av særlig endring av den østtyske politikken.
Murens fall og DDRs oppløsning
I 1989, på grunn av omfattende misnøye med lokalvalget om våren, søkte mange borgere om utreisevisum eller forlot landet ulovlig. I august samme år åpnet Ungarn grensene, og mer enn 13,000 østtyske borgere dro via den «grønne» grensen til Tsjekkoslovakia inn i Ungarn, og derfra videre til Østerrike og Vest-Tyskland. Utvandringen truet med å undergrave regime, spesielt faren for å miste store deler av ungdomsgenerasjonen.
Den kritiske økonomiske situasjonen i landet, som var blitt noe forbedret etter 1983, da den bayerske statsministeren Franz Josef Strauss sørget for vesttysk kreditt på en milliard D-Mark, var nå blitt prekær. Dette kombinert med skuffelse over at Honecker ikke kom til å følge Gorbatsjovs modell med perestrojka og glasnost, men i stedet holdt fast på gamle totalitære mønstre, førte til stadig større demonstrasjoner i DDR. DDRs pompøse 40-årsfeiring virket som en provokasjon på demonstrantene.
Særlig i byen Leipzig ble det arrangert enorme protesttog. Kurt Masur, dirigenten for Gewandhausorchester Leipzig, ledet lokale forhandlinger med regjeringen og holdt møter i konserthallen i byen. Demonstrasjonene førte til at Honecker ble tvunget av politbyrået til å gå av 19. oktober 1989, og han ble erstattet av Egon Krenz. Få dager senere gikk hele DDR-regjeringen av. 9. november ble Berlinmuren åpnet. 17. november valgte Folkekammeret Hans Modrow, tidligere førstesekretær for SED i Dresden, til ny leder for Ministerrådet (statsminister). Krenz gikk snart av og ble erstattet av liberaldemokraten Manfred Gerlach mens Gregor Gysi ble partisjef. I Modrows regjeringstid ble rundebordsdiskusjonene til den andre demokratiske diskusjonsarenaen.
Stadig flere demonstranter deltok i mandagsdemonstrasjonene, og åpningen av muren førte til at SED-regimet brøt sammen. De ubevæpnede mandagsdemonstrasjonene forble fredelige. De bevæpnede organene i DDR som gjentatte ganger hadde prylt og arrestert demonstranter, avsto fra voldsbruk stilt overfor en stadig voksende menneskemengde og det faktum at SED ikke lenger hadde kontroll.
Ved det første frie valget til Folkekammeret 18. mars 1990 fikk Allianz für Deutschland, et valgforbund bestående av CDU (DDR), DSU og DA, 48,15 prosent av stemmene, ikke minst takket være Vest-CDU og Helmut Kohls sterke engasjement til støtte for de borgerlige i DDR. Sammen med sosialdemokratene og de liberale dannet Allianz für Deutschland ny regjering med Lothar de Maizière som statsminister og innledet prosessen som førte til Tysklands gjenforening 3. oktober samme år, da DDR som stat ble oppløst og statens territorium ble en del av Forbundsrepublikken Tyskland.
Hendelsene i Tyskland, særlig DDR, i 1989/1990 omtales ofte på tysk som die Wende, norsk: vendepunktet.
Geografi
DDR omfattet et areal på 108,178 km2 og hadde i 1980-årene en befolkning på rundt 17 millioner med relativt stort befolkningstetthet. Den nordlige delen (utenom Berlin) er del av det nordeuropeiske slettelandet og var relativt tynt befolket blant annet med vidstrakte åkrer og store øde skoger. Omtrent 25 % av arealet var dekket av skog. Den sørlige delen omkring Leipzig og Dresden var relativt befolket med over 100 innbyggere/km2. Det nordlige lavlandet er flatt og godt egnet til mekanisert landbruk i stor skala. Rundt 1980 var det fortsatt overvekt av kvinner på grunn andre verdenskrig. Sør og øst for Berlin er landskapet mer kuppert med noen av verdens største forekomst av brunkull (årlig utvinning i 1980-årene var nær 300 millioner tonn). Kraftverk fyrt med brunkull dekket over 80 % av DDRs strømforsyning. I sør er det fjell (med Fichtelberg 1214 meter som det høyeste) og høyland med forekomster av jernmalm, gull og kull.
Landets grenser var for en stor del resultat av andre verdenskrig. Den vestlige grensen mot Vest-Tyskland var den vestlige grensen for den sovjetiske okkupasjonssonen og denne gikk blant annet gjennom Thüringer Wald, over Harz-fjellen og til Østersjøen vest for Lübeck. Østegrensen fulgte Polens nye vestgrense langs elvene Oder og Neisse, den tyske befolkningen øst for denne linjen ble tvangsflyttet etter andre verdenskrig. Mot sør fulgte grensen Erzgebirge mot Tsjekkoslovakia. Mot nord hadde DDR 355 kilometer kyst mot Østersjøen.
Byene i DDR var svært ødelagt etter andre verdenskrig og regimet ønsket under gjenoppbyggingen å skape en arkitektur og byplan som gjenspeilet regimet. Mange byer ble i tråd med dette oppført med en stor sentral plass egnet for parader og oppvisninger, og en hovedgate som leder til denne plassen. Bysentrum fikk lite handlegater og forretningsområder, mens i flere byer ble det reist boligblokker for arbeidere i sentrum.
Administrativ inndeling
Ved opprettelsen den 7. oktober 1949 bestod DDR av de fem delstatene Brandenburg, Mecklenburg-Vorpommern, Sachsen, Sachsen-Anhalt og Thüringen. Hovedstaden Øst-Berlin utgjorde en sjette administrativ enhet.
Den 25. juli 1952 ble det foretatt en kretsreform i DDR. De fem landene ble oppløst, og erstattet av fjorten distrikter (Bezirke). I tillegg ble Øst-Berlin betraktet som det femtende distriktet.
Etter Tysklands gjenforening ble de tidligere delstatene gjenopprettet, som forbundsstater i et gjenforent Tyskland.
Store byer
De største byene med anslag over befolkningstall i 1988:
* "Bezirksstadt" (sentrum i distriktet)
Forfatning
Forfatningen av 1968 bestemte at nasjonalforsamlingen skulle være et Volkskammer med 500 representanter valgt for 5 år. Presidentembetet ble avskaffet i 1960 og deretter var formannen i Statsrådet statsoverhode. Statsrådet ble valgt av Volkskammer. Ministerrådet hadde ifølge forfatningen den utøvende makten. DDR forstod seg selv som en sosialistisk stat og grunnloven av 1968 definerte DDR som en sosialistisk stat av arbeidere og bønder. Såvel statsbygningen som organisasjonene av partier og masseorganisasjoner fulgte prinsippene i den demokratiske sentralismen. Den egentlige makten lå hos SED (det kommunistiske partiet i DDR) og dets organer. Ved valgene i 1971 fikk SEDs kandidater 99 % av stemmene.
SEDs krav om å lede staten, var siden 1968 nedfelt i DDRs forfatning:
Det formelle lederskap
Ministerrådet som regjering i DDR var i henhold til forfatningen det høyeste utøvende organ i staten og ble valgt av Folkekammeret. Ministrene kom fra de ulike partiene i Nationale Front («Den nasjonale front»), men i praksis var det de respektive sekretærer og avdelingsledere i sentralkomiteen i SED som dikterte ministrene.
Statsrådet i DDR var, etter den første og eneste presidenten Wilhelm Piecks død, det kollektive presidiumsråd for statsoverhodet i DDR. Medlemmene av statsrådet ble helt til die Wende utnevnt av SED.
Statsoverhoder:
På papiret hadde Folkekammeret mye makt, ved at det utnevnte medlemmene av statsrådet og ministerrådet, og formannen for det nasjonale forsvarsrådet. I virkeligheten lå den faktiske makten hos partiet SED. Det sterkeste uttrykket for opposisjon var da fjorten CDU-medlemmer stemte mot og åtte avstod fra å stemme over å liberalisere abortlovgivningen.
Statsministre (formann i ministerrådet):
Det reelle lederskap
Walter Ulbricht var fra 1950 til 1971 førstesekretær (frem til 1953 generalsekretær) i SEDs sentralkomite og var således landets faktiske makthaver. Han ble etterfulgt av Erich Honecker som satt fra 1971 til 1989 (fra 1976 også som DDRs president). Etter at Honecker ble tvunget til å gå av i 1989 ble han etterfulgt av Egon Krenz, som satt fra 18. oktober til 3. desember 1989, da hele politbyrået i SED gikk av.
De førende statsorganer i DDR handlet i et rom uten rettsbeskyttelse. Borgere hadde mulighet til å sende en petisjon til forvaltningsorganer, som for eksempel et byråd, partiorganer, Folkekammeret eller DDRs statsråd. Disse ble behandlet vilkårlig. Petisjoner kunne føre til represalier mot avsenderen.