cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carsten Borchgrevink
Tilbakekomst og mottakelse
Borchgrevink hyllet sin egen ekspedisjon som en stor suksess og snakket om «et nytt Klondyke», en overflod av fisk, seler og fugler, og om metallforekomster. Han listet opp ekspedisjonens viktigste landevinninger i sin bok: bevis for at en ekspedisjon kunne overvintre i Victorialand, ett års kontinuerlige magnetiske og meteorologiske observasjoner, bestemmelse av den magnetiske sørpols posisjon, oppdagelser av nye arter insekter og gruntvannsfauna, kartlegging av kysten og oppdagelsen av nye øyer, den første ilandstigningen på Rossøya og endelig ilandstigningen på isbarrieren og sledeturen til 78°50'S, det sørligste punkt noensinne nådd av mennesker. Imidlertid hadde valget av overvintringsleir ved Kapp Adare utelukket omfattende geografisk utforskning av kontinentets indre. De vitenskapelige resultatene var mindre omfattende enn forventet, delvis på grunn av tapet av deler av Nicolai Hansons naturhistoriske notater. Borchgrevink var muligens skyldig i at disse var blitt borte; han ble senere involvert i en tvist med Hansons tidligere arbeidsgiver, Natural History Museum i London over disse forsvunne notatene og prøveeksemplarer samlet av Hanson.
Etter sin tilbakekomst fra Antarktis ble Borchgrevink æret av American Geographical Society og utnevnt til ridder av St. Olavs Orden. Senere mottok han tilsvarende heder i Danmark og Østerrike, men i England var hans arbeid i mange år i stor grad oversett til tross for Mills anerkjennelse av «et flott stykke pionerarbeid, nyttig for opplæring av menn for senere tjeneste». Historikeren David Crane antyder at dersom Borchgrevink hadde vært britisk marineoffiser ville britene tatt hans bragd mer seriøst.
Montagne Pelée-katastrofen
Sommeren 1902 var Borchgrevink én av tre geografer som var invitert av National Geographic Society (NGS) for å rapportere fra følgene etter de katastrofale utbruddene fra Montagne Pelée på den karibiske øya Martinique. Disse utbruddene hadde lagt byen Saint-Pierre i ruiner i mai 1902 med enorme dødstall. Borchgrevink besøkte øya i juni da den vulkanske aktiviteten hadde stilnet og konstaterte at fjellet var «fullstendig rolig» og at panikken blant øyboerne hadde avtatt. Han trodde imidlertid at Saint-Pierre aldri ville bli befolket igjen. Han rapporterte så vidt å ha unnsluppet da damp hadde sprutet opp av bakken like etter at hans gruppe hadde passert: «Hvis den hadde truffet noen av oss, ville vi ha blitt skoldet til døde». Han overleverte senere sin rapport til NGS i Washington.
Senere liv
I Norge var meningene om Borchgrevink delte; Roald Amundsen var en trofast venn og støttet ham, mens Fridtjof Nansen, ifølge Scott, omtalte ham som en «gedigen bløff». Da Amundsen vendte hjem fra sin sydpolstriumf i 1912, roste han Borchgrevinks pionerarbeid: «Vi må erkjenne at Borchgrevink ved å bestige barrieren har åpnet en vei mot syd og kastet den største hindring til side for de etterfølgende sydpolsekspedisjoner».
I 1930 kom omsider den forsinkede anerkjennelsen fra London da Royal Geographical Society æret ham med sin Patron's Medal og uttalte at omfanget av problemene han hadde overvunnet hadde opprinnelig blitt undervurdert: «Det var først etter Scotts Northern Party (...) vi var i stand til å innse hvor lite sannsynlig det var at noen utforsker kunne utrette mer i Kapp Adare-området enn hva Hr. Borchgrevink hadde gjort.»
Ettermæle
Carsten Borchgrevink døde i Oslo 21. april 1934. Til tross for hans «noe besatte ønske om å være først» og hans begrensede vitenskapelige utdanning har han blitt anerkjent som en pioner innen arbeid i Antarktis og som en forløper for senere, mer omfattende ekspedisjoner. En rekke geografiske objekter i Antarktis er oppkalt etter ham, inkludert Borchgrevinkkysten i Victoria Land mellom Kapp Adare og Kapp Washington, Borchgrevinkbreen i Victoria Land og Carsten Borchgrevinkisen i Dronning Maud Land. Hans navn bæres også av en liten antarktisk fisk, Pagothenia borchgrevinki. Hans ekspedisjonshytte står fremdeles ved Kapp Adare og vedlikeholdes av New Zealands Antarctic Heritage Trust. Bygningene ble utpekt til spesielt verneområde (Antarctic Specially Protected Area (ASPA) nr. 159) i 2002.
Parbatiya
Parbatiya (som betyr folket fra fjellene) er betegnelsen på den religiøse og kulturelle gruppa som har dominert utviklinga av staten Nepal fra 1769.
Motstykker til dette begrepet er betegnelser for nasjonale og kulturelle minoriteter, som janjati og madhesi.
Høykaste-dominans fra Gorkha
Parbatiya består av folk fra høykastene bahun (det nepalske ordet for den hinduiske prestekasten bramin) og chetiri (eller chhetri) (tradisjonelt den hinduiske krigerkasten, som blant annet den nepalske kongeslekta Shah-dynastiet tilhører).
De tilhører den spesielle hinduiske tradisjonen som spredde seg fra det lille kongedømmet Gorkha nordøst for Katmandu med utgangspunkt i kong Prithvi Narayan Shahs erobringer på 1700-tallet, som utbredte Gorkhas religion, kastevesen og språk khas eller gorkhali (i dag vanligvis kjent som nepali) til resten av landet.
Disse to kastene utgjør tilsammen om lag 31 % av Nepals befolkning. Kjerna i deres tradisjonelle ideologi er hinduisme fra Gorkha, dyrking av Shah-kongehuset (Shah-kongene er betrakta som inkarnasjoner av guden Vishnu), nepalsk språk og en sterk nasjonalisme som bygger på disse verdiene og står i motsetning til nasjonale minoriteter, lavkaster, andre religioner og India.
Konservative, nepali-talende, hinduiske menn
Ettersom Gorkhas tradisjonelle form for hinduisme og sosiale struktur var sterkt kvinnediskriminerende, kan man si at den egentlige typiske, tradisjonelle parbatiya er en sterkt troende, hinduistisk, kongetro og nepali-talende mann av høy kaste fra de distriktene som vanligvis kalles åsene (the hills) i Nepal. Denne gruppa utgjør om lag 15 % av totalbefolkninga.
Den moderne, sentraliserte nepalske føydalstatens framvekst har bygd på parbatiya-verdier og parbatiya-menn.
Både Shah-kongenes diktatur og diktaturet til deres konkurrenter i Rana-dynastiet har sosialt, kulturelt og religiøst vært parbatiya-diktaturer, med skarp brodd mot de delene av befolkninga (inklusive kvinner) som ikke var bærere av deres verdier.
Det er vanlig å beskrive parbatiya-dominansen som hovedårsaka til rasediskriminering, diskriminering av lavkaster, nasjonale minoriteter og kvinner i Nepal.
Demokratiopprør mot parbatiya-verdier
Demokratiske opprør i Nepal, blant annet det første demokratiopprøret som Nepals Kongressparti leda i 1950 til 1951 og demokratiopprørene Jana Andolan 1990 og Jana Andolan 2006, har derfor også tatt form av opprør mot parbatiya-dominansen, mot kongedømmet, hinduismen (i praksis hinduismen fra Gorkha) som statsreligion, mot kastevesenet, for rettigheter for nasjonale og religiøse minoriteter, lavkaster, kvinner osv.
På den andre sida har kongelige statskupp (i 1960 og 2005) nettopp apellert til konservative parbatiya-verdier, lojalitet mot kongen, hinduismen, Shah-tradisjonen osv.
NKP(Maobadi) bygd opp på motstand mot parbatiya
Nepals Kommunistiske Parti (maoistisk) leda et opprør som førte til borgerkrigen i Nepal 1996 til 2006. Krav som retta seg mot parbatiya-dominansen var sentrale i dette opprøret.
Blant grunnene til at maoistpartiet i denne perioden vokste fra et relativt lite parti til et av landets sterkeste, er det vanlig å regne med at NKP(M) var det eneste betydelige partiet som gikk inn for å mobilisere nasjonale og sosiale grupper som føler seg sterkt undertrykt av parbatiya-styret i Nepal. En viktig grunn til at opprøret fikk oppslutning, var at store grupper var skuffa over at demokratiopprøret i 1990 ikke holdt løftene om republikk, sekulær stat, like rettigheter for minoritetsspråk, lavkaster, kvinner osv.
Det viste seg ved sammensetninga av Nepals overgangsparlament 2007 at NKP(M) hadde færre parbatiya-medlemmer i sin gruppe og flere ikke-parbatiyaparlamentarikere enn noe anna stort parti i Nepals historie.
Tarai-opprøret i 2007: Hinduer mot parbatiya
Opprøret i Tarai, Nepals grensedistrikt mot India, tidlig i 2007, hadde i begynnelsen sin hovedstøtte blant hinduer med indisk kulturell og religiøs bakgrunn. Denne Tarai-gruppa føler seg likevel så sterkt undertrykt og diskrinert av parbatiya-dominansen fra staten i Katmandu at det har skapt en sterkere solidaritet enn den religiøse solidariteten blant hinduer. Det var mulig å mobilisere mange av dem for å kaste alle «pahade» (innflyttere fra høylandet) ut av Tarai.
Dette var også en reaksjon på at den herskende parbatiya-holdninga var å beskrive hinduer i lavlandet som potensielle «landsforrædere» med loyalitet til arvefienden India, og med det som påskudd sperre dem ute fra stillinger i staten og hæren, nekte dem å starte skoler på sine egne språk, diskriminere deres næringsinteresser i regjeringsvedtak osv.
Anti-parbatiya-holdninger blant parbatiya
Samtidig har det også alltid eksistert sterke motsetninger innafor grupper som har vært rekna til parbatiya.
Pailou
En pailou (kinesisk: 牌楼) er en port som utgjør et populært element i kinesisk arkitektur. Den kalles også gjerne for en paifang 牌坊.
Parbatiya
Anti-parbatiya-holdninger blant parbatiya
Mange nepali-talende høykastemedlemmer er lutfattige bønder, som står i motsetning til godseiere og pengeutlånere som også er parbatiya. De tradisjonelle khas-talende distriktene i det vestlige Nepal, der det finnes mange samfunn som er dominert av høykaster, er også blant landets fattigste som føler seg mest disktriminert av parbatiya-staten i Katmandu.
Pailou
Ordet pailou er sammensatt av pai (牌 = innskriftstavle) og lou (楼 = fleretasjes bygg). Sluttleddet fang (坊 = kvarter) benyttes gjerne der porten går inn til et avlukket boligkvarter eller lignende.
Parbatiya
Anti-parbatiya-holdninger blant parbatiya
Nepals studenter og intellektuelle er sterkt dominert av folk som snakker nepali og har høykaste-bakgrunn. Samtidig har nettopp disse gruppene i over 50 år vært dominert av demokrater og kommunister, som er sekulære og står i motsetning til kongehuset. Det store flertallet av ledere i Nepals mylder av kommunistpartier har vært av parbatiya-bakgrunn, og ofte fra bahun-kasten. Dette gjelder også sentrale ledere av NKP(M), som Prachanda og Baburam Bhattarai.
Pailou
De kan ha vært inspirert av torana-tempelportene i India. Under Tangdynastiet ble de gjerne kalt wutoumen (乌头门, «svarttopport»), fordi øverste del av sidestolpene var smartmalte.
Parbatiya
Anti-parbatiya-holdninger blant parbatiya
Slike holdninger preger også mange i landets eneste storby Katmandu, som i tillegg til å være statens sentrum også er landets mest moderne, med store grupper av ungdommer, statsfunksjonærer, radikale arbeidere og kvinner som sosialt og politisk står i motsetning til mange av de tradisjonelle parbatiya-verdiene, uansett om de sjøl stammer fra tradisjonelle parbatiya-miljøer.
Familiesagaen De syv søstre
Familiesagaen De syv søstre er en norsk såpeserie som ble sendt på TV 2 fra 1996 til 2000. Serien handlet blant annet om temaer som arbeidsledighet, rasisme, vold, prostitusjon, religion, kroppsfiksering, homofobi og konemishandling.
Pailou
Pailouer ble oppført i Kina av stein eller tre. De har bølgende tak med en rekke buer. De kan tildels sammenlignes med europeiske triumfbuer, særlig dersom de skal minne om personer eller hendelser. De kan også rett og slett være særlig seremonielle eller høytidelige inngangsmarkeringer.
Familiesagaen De syv søstre
Handling
Serien handlet om livene til flere ulike familier på det fiktive tettstedet «Solbekk». Familien Frydenlund var den velstående og respekterte familien som styrte hjørnesteinsbedriften Frydenlund & Sønn. Familiens ubestridte overhode var Haakon (Espen Skjønberg), som med kona Nelly (Mona Hofland) hadde sønnen Trygve, som gjennom hele serien lå i koma etter en ulykke. Etterhvert dukket Nellys sønn Walter (Eyolf Soot Kløvig) opp. Han var et resultat av Nellys forhold til en tysk soldat under krigen, og gjorde sitt ytterste for å overta familiebedriften og bli rik. For å nå disse målene tok han blant annet livet av Trygve. Trygves kone var ungdomsskolelæreren Silje (Tina Hartvig), som bodde i overetasjen hos svigerforeldrene med sine barn. Da hun innledet et forhold til gymlæreren Bror Petterson (Boman Oscarsson) vakte det oppstandelse i familien.
Arkeologiåret 1999
Arkeologiåret 1999 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1999.
Familiesagaen De syv søstre
Handling
Familien Birkeland var idrettsfamilien, med faren Frode (Arne Lindtner Næss), som var tidligere norgesmester i hopp og bronsevinner fra OL i 1976, og kona Billeba (Karin Lunden), som drev stedets helsestudio. Billeba hadde et forhold til familien Sivertsens overhode, den alkoholiserte konemishandleren Bjarte (Torfinn Nag), som senere voldtok Billebas 15 år gamle datter. Bjarte hadde den tilbakestående sønnen Kjell Magne (Lars Funderud Johannesen) med ekskona Jannicke (Lene Bragli), som endte som prostituert etter å ha blitt kastet ut av Bjarte. Hans nye kone, Hoang (Vibeke Rae Næss), ble også mishandlet av Bjarte, og tok til slutt livet av ham ved å forgifte maten hans.
Pailou
Slike byggverk har også spredt seg til bruk utenfor Kina, – enhver Chinatown av noen størrelse gjør sitt ytterste for å få på plass en slik inngangsmarkering inn til sitt område.
Familiesagaen De syv søstre
Handling
Den fjerde sentrale familien fra starten av var innvandrerfamilien Shah, som flyttet fra Oslo til Solbekk etter at sønnen Farim (Sajid M. Hussain) var innblandet i et gjengopprør. Familien tok over kafeen Bjarte hadde drevet i grøfta, noe som gjorde dem til Bjartes store fiender. Han kastet blant annet en brannbombe inn i lokalene. Foruten disse fire familiene møtte man fra starten av homofile Roy Bakke (Simon Andersen), som senere ble partner med Frode, og Espen Hjeltevik (Geir Morstad); som etter å ha myrdet en mann i alkoholpåvirket tilstand ble soldat i Frelsesarmeen.
I løpet av de fire årene serien gikk, forsvant flere rollefigurer, og nye kom til, deriblant en psykopatisk rektor (Per Egil Aske) og hans anorektiske datter, en blind rikmannssønn, samt Roys søster Anita (Maja Løvland).
Pailou
Kulturminner i Kina
På Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner er det blitt oppført en rekke verneverdige pailouer, blant annet:
Familiesagaen De syv søstre
Handling
Serien sluttet med at Bror fridde til Silje, men hun trengte betenkningstid. Da hun bestemte seg for å si ja, fant hun ham død på stuegulvet. Frode og Billebas datter Gry (Stine Indrelid), som siden starten av serien hadde hatt et forhold til Siljes sønn Steinar (Erik Ferguson), fant ut at hun var gravid, men hun visste ikke om barnefaren var Steinar eller Farim, noe som skapte en pinlig situasjon da det ble klart dette ville det neppe bli vanskelig å se etter at barnet var født. Frode hadde dødd av kreft, og Roy fortalte i siste episode at han hadde møtt en ny mann. Det siste vi ser er at Roy har med seg blomster og går inn på Stortinget. Det blir sterkt antydet at det dreier seg om en stortingsrepresentant. Helt til slutt ble det avslørt at Walter, Nellys sønn, egentlig var død, og den Walter som var i Solbekk var en svindler. Under en stor broåpning i Solbekk bestemte Nelly seg for å ta hevn og forsøkte å dytte Walter ned fra broen, men han tok henne med seg i fallet.
Sending
Første episode ble sendt lørdag 21. september 1996. Fram til 1998 ble det sendt to episoder hver lørdag, deretter gikk man over til å sende bare en hver lørdag. Det siste året, 2000, ble serien flyttet til søndager. Siste episode ble sendt 5. november 2000. Totalt ble det produsert og sendt 168 episoder.
Pailou
Historikk bak ordet Paifang
Ordet Pai-fang (牌坊) var opprinnelig en kollektiv betegnelse på de to øverste nivåer av de administrative inndelningene og underavdelningene av en tradisjonell kinesisk by. Den største delen (avdelingen) av en by i eldre tiders Kina ble kalt fang (坊). Hver fang (坊) ble avskjermet av murer eller stakitt, og portene for hver inngjerdet/muromgitt avdelnng ble stengt hver kveld og ble befolket gjennom natten. Hver fang (坊) ble videre inndelt i flere pai (牌), og de i sin tur i flere hutonger. Dette system nådde sitt høydepunkt under Tangdynastiet, og ble beholdt under de påfølgende dynastiene. For eksempel bestod Beijing under Mingdynastiet av totalt 36 fang (坊). Paifang er altså en sammensetning av disse två underavdelinger av en kinesisk by.
Familiesagaen De syv søstre
Seertall
Mot slutten av 1996 var serien på sitt mest populære. Siste episode før jula 1996 ble sett av 663 000 seere. Etter at serien høsten 2000 var flyttet til søndager fulgte gjennomsnittlig 330 000 seere serien, med 404 000 seere som høyeste seertall den høsten.
Pailou
Historikk bak ordet Paifang
Opprinnelig ble ordet paifang (牌坊) brukt om en port til en fang (坊) og for markeringen av en inngang til et bygningskompleks eller en by. Allerede under Songdynastiet hadde slike paifang (牌坊) utviklet seg til å omfatte rent dekorative monumenter, en utsmykning i bylivet.
Familiesagaen De syv søstre
Produksjon
Det var Peter Emanuel Falck og Christian Wikander som skapte og utviklet Familiesagaen De syv søstre. De er også kjent for seriesuksesser som Hotel Cæsar (1998–2017), Rederiet (1992-2002) og Tre Kronor (1994-1999).
Serien ble produsert av Rubicon TV, og rettighetene til serien eies av Rettighetsselskapet Intrige. Siste episode ble spilt inn i midten av 1999, da serien ble lagt ned delvis grunnet populariteten Hotel Cæsar oppnådde. TV 2 uttalte da serien ble avsluttet at det ble «meningsløst og altfor tidkrevende å fortsette produksjonen av en daglig [Hotel Cæsar] og en ukentlig [Familiesagaen De syv søstre] serie parallelt».
Rangárþing ytra
Rangárþing ytra er en kommune (sveitarfélag) i regionen Suðurland på Island med 1 454 innbyggere ved utgangen av 2005.
FNs tilsynsråd
FNs tilsynsråd er et av hovedorganene i De forente nasjoner (FN), opprettet for å sørge for at tilsynsområder ble forvaltet med beste hensyn til innbyggerne og internasjonal fred og sikkerhet. Kapittel XIII i De forente nasjoners pakt omhandler rådets sammensetning og oppgaver.
Alle tilsynsområdene – de fleste tidligere mandatområder under Folkeforbundet – har oppnådd selvstyre eller uavhengighet, enten som selvstendige stater eller ved sammenslutning med uavhengige stater. Det siste var Palau, som ble medlem av FN i 1994.
Som følge av at oppdraget er fullført, ble tilsynsrådets arbeid suspendert 1. november 1994. Etter dette møtes rådet ikke lenger årlig, men kan sammenkalles ved behov.
Eidbo
Eidbo er en gård, bestående av en rekke bruk, og ligger i Tvedestrand kommune i Aust-Agder like øst for Sagesund. Funn av flintredskaper viser at det har vært bosetting her veldig lenge. Det er også funnet en hjørnetann av villsvin på Eidbo. Villsvin har det ikke vært i Norge siden bronsealderen. I dag utgjør Eidbo 3,5-4 km², men var i eldre tid vesentlig større.
Brukene på Eidbo ligger tett sammen og en finner hele 35 bygninger samlet innenfor knappe 150*200 m. Slik må Eidbo kunne klassifiseres som et klyngetun. De fleste klyngetun i Norge finnes på Vestlandet. Et eksempel er Havråtunet på Osterøy i Hordaland. Slik er Eidbo spesiell ved at det ligger på Sørlandet. Klyngetunet Eidbo må forsatt anses som intakt. I eldre tid var befolkningstallet høyt nok til at de hadde egen skole på Eidbo.
Den eldste odelsbonden vi kjenner navnet på het Tore Haaskuldsen. Han ble født på 1550-tallet og døde i 1616/1617. I hans tid var Eidbo den største gården i Dypvåg og utgjorde 15 1/2 huder (En fullgård var fire huder). Dagens eiere er 11. og 12. generasjon etter Tore Haaskuldsen. I dag drives ikke jorden, men bolighus og driftsbygninger holdes i stand.
Sagnet om Okse-Tore
Fra Eidbo kommer sagnet om Okse-Tore. Han levde på Harald Hårfagres tid, født omkring 830. Tore hadde mange okser, og han bodde kanskje på Eidbo. En gang Harald Hårfagre manglet proviant, ba han Okse-Tore om å få en av oksene hans. Harald fikk da 80 okser til mat, og Okse-Tore «ble denne gave vidkjent». Det er ingen tvil om at Okse-Tore har levd, og at han hørte hjemme i Egdafylket.
I Holts Præsters historie nevner Andreas Faye at Okse-Tore kan ha gitt Oksefjorden navn. Tore er fremdeles et populært navn på Eidbo.
I likhet med andre gårder hadde Eidbo-gårdene noe de kalte for huskors (fantefjøl). Huskorset gikk på omgang mellom gårdene. Den som hadde huskorset var nødt til å ta imot omstreiferne. I flere av husene var det «fanteloft». Dette rommet ble brukt av farende fant som for forbi. Der hvor fantene ikke var velkommen, ble det satt et merke i dørkarmen. Dette gjorde de for å fortelle neste fantefølge at her var det ikke noe å hale (å få). På en av gårdene var det i sin tid en arrest, gården var lensmannsgård.
Etymologi
Navnet Eidbo skal komme av at gården ligger på et eid med havnen Eidbostrand i vest mot Oksefjorden og Ulevågkilen mot øst.
Annet
Forfatteren Vera Henriksen har slektsrøtter på Eidbo, og i romanen Stavkjerringa fra 1997 er handlingen lagt til denne gården.
Norges herrelandslag i lacrosse
Norges herrelandslag i lacrosse er en del av Norsk lacrosse og Norges Amerikanske Idretters Forbund. Laget har deltatt på en rekke internasjonale tournamenter, deriblant EM i Lahtis, Finland 2008, VM i Manchester UK 2010 og VM i Denver USA 2014.
Edwin Hurd Conger
Edwin Hurd Conger (født 7. mars 1843 i Knox County i Illinois i USA, død 18. mai 1907 i Altadena i California) var en amerikansk politiker, kongressrepresentant, advokat og diplomat. Han ble først og fremst kjent for sin tid som amerikansk minister i Kina i årene under og etter bokseropprøret.
Bakgrunn
Han ble utdannet ved Lombard College i 1862 og tjenestegjorde under den amerikanske borgerkrig for Nordstatene. Han begynte som menig og avanserte til major.
Forretningsmann, politiker
Etter juridiske studier ved Albany Law School ble han skrankeadvokat i 1866 og begynte å praktisere i Galesburg i Illinois. Han flyttet til Dexter i Iowa i 1868 der han ble forretningsmann og ble etterhvert politiker i delstaten.
Conger ble gift med Sarah Pike, som også var fra Iowa. Hun var forfatter, Christian Scientist og leder av Woman's Christian Temperance Union. Hun ble med sin mann til Kina og ble senere kjent for sitt vennskap med keiserdronning Cixi.
Conger ble innvalgt i den amerikanske kongressen som republikansk kongressmann for Iowa. Han etterfulgte der Hiram Y. Smith og tiltrådte den 4. mars. Etter to gjenvalg satt han i Kongressen frem til 3. oktober 1890. I årene 1889 og 1890 var han formann for Committee on Coinage, Weights and Measures. Da han i september 1890 avbrøt sin gjenvalgkamp, var det for å kunne ta imot president Benjamin Harrisons utnevnelse av ham som minister.
Diplomat
I januar 1898 ble han utnevnt til etterfølger etter Charles Harvey Denby som sendemann til Kina. Først hadde president McKinley nominert Charles Page Bryan til Kina-posteringen, men da Bryans manglende relevante erfaring førte til innsigelser i Kongressen, valgte presidenten Conger for Kina og nominerte Bryan til Congers etterfølger i Brasil.
Conger ankom på post i juli 1898 og ble i stillingen frem til 1905 og således under det dramatiske bokseropprøret, da han opplevde beleiringen av legasjonsområdet i Beijing sommeren 1900. Sensasjonssøkende amerikanske aviser meldte tidlig med store overskrifter at Conger var «uten tvil død», sammen med stab bestående av H. G. Squires, William E. Bainbridge og Fleming D. Cheshire og likesom alle andre utlendinger i Beijing. Amerikanerne og andre vestlige hadde i virkeligheten trukket seg inn i diplomatområdet og der ble de beleiret i 55 dager, inntil åttenasjonsalliansen kom dem til unnsetning med en styrke på 20.000 mann. Utlendinger og kinesiske kristne i andre områder av den kinesiske hovedstaden, særlig rundt den mer intenst truede katolske domkirken, ble reddet kort tid etter. Under et hjembesøk i USA i 1901 ble han hyllet som en helt, og vendte så tilbake til Kina.
Hans hustru ble Sarah Pike Conger, venn med Cixi, keiserdronningen, som var makten bak tronen. Det skjedde via maleren Katharine Carl, som fikk bo i keiserbyen og portretterte keiserdronningen. Carl var også selv svært imponert av Cixi, og hun på sin side gav henne en kinesisk orden og 1500 guineas for sin innsats. Sara Pike Conger ble en sterk kritiker av Vestens inngrep på kinesisk suverenitet og innblanding i rikets indre anliggender. USA skulle da også innta en langt mindre hårdhendt holdning til Kina i ettertiden, i forhold til de øvrige involverte vestmakter og Japan.
Han ble så ambassadør til Mexico i 1905. Dette var han imidlertid kun fra juni til august.
Da presidenten så ville sende ham på særoppdrag til Kina, takket Conger nei.
Død
Han døde i Pasadena i California den 8. mai 1907 og ble gravlagt på Mountain View Cemetery i Altadena i California. Dødsårsak ble tilskrevet sykdom han hadde pådratt deg i Kina.
Liste over kommuner i delstaten Jalisco
Den meksikanske delstaten Jalisco består av 126 kommuner (municipios):
2. Bundesliga
2. Bundesliga er den nest øverste divisjonen i tysk fotball. Fra sesongen 1974/75 til sesongen 1980/81 besto den av to divisjoner. Siden har den vært en, med unntak av sesongen 1991/92, da den østtyske fotballen ble en del av det tidligere vesttyske systemet. De to beste lagene i serien rykker direkte opp til Bundesliga, mens den tredje må kvalifisere seg mot den tredjesiste fra Bundesliga. På samme måt rykker de siste to direkte ned til 3. Liga, mens den tredjesiste må kvalifisere seg mot nummer tre fra 3. Liga.
Hart Bochner
Hart Matthew Bochner (født 3. oktober 1956 i Toronto i Ontario) er en canadisk skuespiller, manusforfatter, filmregissør og filmprodusent.
Bochner hadde sin debut på kinolerretet i Islands in the Stream (1977), og har senere opptrådt i filmer som Breaking Away (1979), Terror-toget (1980) og Die Hard (1988).
Referanser
<References/>
STM-1
STM-1 (Synchronous Transport Module) er basis delen i SDH nett. Hastigheten er på 155.52 Mbps. Det finnes også STM-4, STM 16, STM-64 og STM-256.
Synchrone Digitale Hierarchie
Léon Sée
Léon Sée (født 23. september 1877, død 20. mars 1960) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris. Sée kom på tredjeplass i fekting med kårde både i den åpne klassen og for amatørfektmestere under OL 1900 i Paris.
Mefjorden
Mefjorden er navnet på flere fjorder i Norge:
Dave Brubeck
David Warren Brubeck (født 6. desember 1920 i Concord i California, død 5. desember 2012 i Norwalk i Connecticut) var en amerikansk jazzpianist og komponist.
Som komponist har Brubeck komponert flere balletter, en musikal, ett oratorium, verk for solo piano, verk for mindre jazzgrupper og verk for større orkester, med mer. Brubeck har en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Brubecks musikk er preget av hans klassiske musikalske bakgrunn og hans evne til improvisasjon. Musikken inneholder ofte uvanlige taktarter.
Brubeck fikk som barn pianoundervisning av moren som var utdannet pianist fra England. Den unge Dave gikk imidlertid heller sine egne veier, og foretrakk å spille egne melodier enn å følge et partitur. Han begynte først på veterinær-studiet for å bli cowboy som sin far, men skiftet andre året til musikk. På universitetet var han nær ved å bli utvist da det kom fram at han ikke leste partiturene særlig godt, men en rekke av lærerne fremholdt hans forståelse for kontrapunkt og harmonier. Skolen var imidlertid redd for skandale og han ble uteksaminert under løfte å aldri gi pianoundervisning.
Med Paul Desmond og Gerry Mulligan
Etter å ha blitt uteksaminert fra College of the Pacific i 1942 ble Brubeck innkalt til militærtjeneste, og deltok blant annet i den allierte motstanden mot den tyske Ardenneroffensiven vinteren 1944/45. I det militære traff han tidlig i 1944 Paul Desmond og de utviklet etter hvert et samarbeid. Brubeck spilte i et band under avtjeningen av militærtjenesten, og ved at dette var et rasemessig integrert band utviklet Brubeck i denne tiden sin kjennskap til den afroamerikanske musikktradisjonen. Etter nærmere fire år i det militære, vendte Brubeck etter krigen tilbake til studier, denne gangen ved Mills College hvor han i stedet for klassiske musikk særlig fokuserte på fuge og orkestrering.
Samarbeidet med Desmond førte til den eksperimentelle gruppa Jazz Workshop Ensemble, som gjorde sin første innspilling i 1949 som the Dave Brubeck Octet. Senere, i samarbeid med batteristen Joe Morello, kontrabassisten Eugene Wright og altsaksofonisten Paul Desmond, kom gjennombruddet med The Dave Brubeck Quartet. En av de melodiene som gruppen hans ble mest kjent for er «Take Five» av Paul Desmond, stykket går i 5/4-takt og er ansett som en klassiker innen jazz. Den ble den første jazz-platen som fikk millionsalg, til tross for at den kom ut på en tid hvor rockemusikken slo igjennom. Videre er han kjent for sin videreutvikling av Wolfgang Amadeus Mozarts Rondo alla Turca, siste sats i Pianosonate i A-dur, K. 331, til sin egen Blue Rondo à la Turk 9/8-takt. Den engelske rockegruppa The Nice laget en coverversjon av Brubecks versjon i 1967, hvor de omdannet taktarten til 4/4 og omdøpte den til «Rondo».
Desmond ble i 1967 erstattet med Gerry Mulligan og var ifølge Petter Pettersson tiltenkt som erstatning for Archie Shepp til Moldejazz 1967, men det ble Roland Kirk i stedet. Han besøkte Njårdhallen den 24. oktober 1968 med Mulligan, Jack Six bass og Alan Dawson trommelomme, og to år etter, den 22. oktober 1970 ved den første jazzfestival i hovedstaden. Ifølge NRK var han også i Njårdhallen i 1974. På den klassiske side hadde han i februar 1968 premiere på The Light in the Wilderness for bariton, kor, orgel og symfoniorkester, da med Cincinnati Symphony Orchestra dirigert av Erich Kunzel, og med Brubeck på piano. De besøkte Festspillene i Bergen i 1969.
Etter Desmond og Mulligan
Etter Mulligan hadde han sine sønner Darius (trompet), Chris (bass) og Danny (trommer) i besetningen, men da de avsluttet sin tre-dagers turne i Norge med konsert i Chateau Neuf i Oslo den 25. oktober 1979 og Bergen den 27. oktober 1979 var kun Chris med, da på trombone og litt bass. Ellers fant man Butch Miles tromme, Jerry Bergonzi saksofon. Som Billy Joel og Bruce Springsteen dro han på turne til Sovjetunionen i 1987, og i likhet med baseballstjernen Joe DiMaggio, tennisspilleren Chris Evert, forfatteren og nobelprisvinneren Saul Bellow og filmstjernen James Stewart fikk han spise med Mikhail Gorbatsjov og Ronald Reagan ved toppmøtet i desember samme året. Ved det neste toppmøtet året etter ble han med Ronald Reagan til Moskva og spilte sine egne komposisjoner The Real Amabassadors fra 1958 og nevnte Take Five med kvintett der Chris Brubeck forøvrig var med; visstnok var Brubeck den første jazzmusiker som spilte i Det hvite hus og hadde på denne tiden (1988) hatt opptredener for alle presidenter siden John F. Kennedy.
Ifølge Jay Bull var Brubeck og Desmond var på vei til Universitetets Aula i 1957, men med platen Jazz goes to Junior College (Fontana, 1958) tilkom mer friskhet enn før, ifølge anmelderen på grunn av den nye trommeslager Joe Morello. Året etter var kvartetten i Stockholm og jammet på Nalen med en debuterende Monica Zetterlund og den norske batterist Egil Johansen (1934-1998). Brubeck møtte da jazzjournalist Randi Hultin for første gang. Han besøkte Hultins jazzhjem med kona Iola i 1968 og i 1996, og skrev Elegy til minne om henne (2001).
Støtte
Som mange andre kjendiser signerte Brubeck på en støtteerklæring mot apartheid, da man ville ha internasjonal boikott av landet i 1966. Han opplevde den andre verdenskrigs redsler som en forbrytelse mot menneskeheten og disse opplevelsene førte til en åndelig oppvåkning som resulterte i at han i 1980 konverterte til den katolske tro. I 2006 mottok han University of Notre Dames såkalte Laetare Medal, som er den eldste og mest prestisjetunge utmerkelse til amerikanske katolikker. Han mottok denne utmerkelsen under universitetets avgangseremoni dette året og fremførte da «Travellin' Blues» for avgangskullet.
Kommunal vei 155 (Hå)
Veien har blitt omklassifisert fra fylkesvei 155.
Samfundspartiet
Samfundspartiet var et kristen-korporativistisk, holistisk politisk parti først og fremst organisert rundt forfatteren Bertram D. Brochmann. Partiet ble stiftet den 14. januar 1933 og hadde aldri noen formell struktur, hvilket ga Brochmann stort spillerom. Brochmann ble innvalgt på Stortinget fra Bergen i 1933 og gjorde seg blant annet bemerket ved å nekte å ta imot godtgjørelse for sitt verv på Stortinget. Samfundspartiet, ved Brochmanns vararepresentant Gjert E. Bonde, var også det eneste partiet som stemte mot tvangssterilisering av medlemmer av romanifolket i 1934. Partiet ønsket en gjennomgripende revisjon av den rådende økonomiske teorien, og oppslutningen kan blant annet forklares med alminnelig tvil og usikkerhet under den økonomiske krisen i 30-åra.
Ved valget i 1936 mistet Brochmann stortingsplassen, men partiet ble fortsatt representert gjennom Sigurd H. Jacobsen, innvalgt fra Nordland. Da okkupasjonen kom i 1940 valgte partiet å oppløse seg selv. Selv om Brochmann tok avstand fra Vidkun Quisling, ble både han og flere av hans tilhengere seinere dømt i landssvikoppgjøret. Samfundspartiet ble ikke representert på Stortinget etter krigen, men fikk representanter i Bergen bystyre ved valgene i 1945 og 1947 og stilte til Stortinget for siste gang i 1949.
Firedimensjonal
Firedimensjonal eller 4D står for fire dimensjoner. Man er enig om at det finnes tre fysiske dimensjoner (romkoordinater), men ifølge relativitetsteorien skal også tid betraktes som en dimensjon. I så fall finnes det fire dimensjoner; høyde, bredde, dybde og tid.
I fysikken verden diskuteres det om enda flere romlige dimensjoner, og i så fall skal den fjerde dimensjonen være en fysisk retning.
I fysikk og matematikk kan en sekvens av n tall betraktes som en posisjon i et n-dimensjonalt rom. Når n = 4, blir settet av alle slike posisjoner kalt firedimensjonal euklidsk rom.
Rabban Bar Sauma
Rabban Bar Sauma (Bar Ṣaumā, syrisk: ܒܪ ܨܘܡܐ, født ca. 1220 sannsynligvis i Beijing, død januar 1294 i Bagdad, omtalt i kildene i forbindelse med perioden 1280–1288) var en syro-orientalsk kristen reisende prest og diplomat som var født i Beijing omkring midt på 1200-tallet.
Liv og virkei
Ifølge Gregor Bar Hebraeus var han av uighursk opphav. Kinesiske kilder beskriver ham som Wanggu/Ongud, en stamme av turkeropphav som ble regnet som en pilarene for den mongolske makt i Kina (Yuan-dynastiet).
Rabban Marcos, som i Bagdad var blitt ordinert til patriark og tok navnet Mar Yaballaha III i 1281, anbefalte herskeren av Ilkhanatet, Arghun Khan, at han sendte Rabban Sauma som sendemann til Europa. Hensikten var at han skulle få i stand en allianse mellom Ilkhanatet og kristenhetens viktigste land mot deres felles muslimske fiender, særlig mot mamelukk sultanene. Bar Sauma begynte på dette oppdraget i 1287, og bragte med seg brev fra Arghun til keiseren av Det bysantinske rike, paven og kongene av Frankrike og England. I Konstantinopel nøle han mottatt i audiens av kreiser Andronicus II Palaeologus; han gir en entusiastisk beskrivelse av Hagia Sofia. Derfra reiste han videre til Roma, der han besøkte Peterskirken, presenterte seg som utsending fra tatarenes konge, og hadde lange forhandlinger med kardinalene. Rabban Sauma kunne fortelle at ''«mange av våre fedre i tidligere tider var kommet til tyrkernes, mongolenes og land, og har undervist dem i troen. I dag er mange mongoler kristne»''.
RS 49 «Willie Wilhelmsen»
RS «Willie Wilhelmsen» (RS 49) er en tidligere redningsskøyte som ble bygget for Redningsselskapet av K. Christensen & Co. i Risør i 1939. Den var den tolvte av i alt fjorten skøyter i Bjarne Aas klassen som ble bygd for Redningsselskapet.
Rabban Bar Sauma
Liv og virkei
Dette var på et tidspunkt da pavestolen stod vakant, slik at han da ikke kunne få noe definitivt svar på forslaget om en allianse. I Roma la han også frem Storkhanen Kublai-khans ønske om at paven sendte hundre misjonærer til Kina. Bar Sauma reiste så videre til Paris, der han fikk audiens for franskekongen Filip den smukke.
I Gascogne traff han kong Edvard I av England nær Bordeaux i St.-Sever, som han omtaler som hovedstaden av Alanguitar (antagelig Aquitaine). En av grunnene til Rabban Saumas reise var SOM NEVNT å foreslå en mongolsk allianse med det kristne Vesten mot muslimene. Forslaget vant ingen tilslutning, skjønt nettopp Edvard I viste en viss interesse for tanken – men uten å følge opp på noen måte.
RS 49 «Willie Wilhelmsen»
Skøyta er oppkalt etter skipsreder Willie Wilhelmsen fra Tønsberg som døde i 1938.
Rabban Bar Sauma
Liv og virkei
Da han reiste tilbake til Roma ble han hjertelig mottatt av den nettopp valgte nye pave Nikolas IV, som gav ham nattverd på Palmesøndag 1288 og lot ham feire sin egen gudstjenesteliturgi etter syro-orientalsk manér, som paven selv overvar. Dette vakte betydelig oppsikt blant kardinalene. Paven gav ham i oppdrag å besøke de kristne i Østen og gav ham med en tiara som man skulle gi til Mar Yaballaha. Paven skulle også ikke lenge etter sende en flokk fransiskanermisjonærer til Kina.
Hans beretning er av stor interesse for det bilde det gir av middelalderens Europa mot slutten av korsfarertiden, sett med en lærd østasiats øyne. Hans Europareise fant sted rett før Marco Polos reiser som gav et tilsvarende vestlig bilde av landene i Øst. Hendelsene på Bar Saumas reise vitner også om et vennskapelig forhold mellom katolisismen og den syro-orientalske kristendom som reflekterer at man bare var splittet geografisk, ikke som kristne.
Litteratur
Rabban Bar Saumas reisebeskrielse er blitt oversatt til engelsk to ganger:
RS 49 «Willie Wilhelmsen»
Frem til 1972 var «Willie Wilhelmsen» i tjeneste som redningsskøyte og berget 83 personer fra «den visse død», 13 fartøyer fra totalforlis og gitt assistanse til totalt 741 fartøy.
Idag er fartøyet stasjonert i Trondheim og tjener som charterbåt og skoleskip.
Friedrich Reinhold Kreutzwald
Friedrich Reinhold Kreutzwald (uttales [krö'jtsvalt]), (født i Neeruti i Kadrina kommune, død  i Tartu) var en estisk folklorist, skald og lege i Võru.
Andre halvdel av 1800-tallet var den tid da det nasjonale estiske skriftspråket tok form. Takket være Kreutzwalds anstrengelser ble det gjennomført et nytt rettskrivingssystem som hadde blitt anbefalt av E. Ahrens og finnen A. I. Arwidsson.
Ossuarium
Ossuarium fra nylatin og fransk ossuaire er et beinhus eller knokkelhus/-rom, alternativt en beholder, der man på enkelte kirkeområder eller vigslede steder oppbevarer knokler fra avdøde etter at den opprinnelige graven er slettet. Slike ossuarier finnes i flere land. Noen av dem er blitt turistmål. Dette gjelder ikke minst de steder som har behandlet skjelettrestene på spesielt vis, enten ved ryddig stabling, eller ved å bruke dem dekorativt.
Persia
I Persia brukte tilhengerne av Zoroastrismen for ca. 3 000 år siden en dyp brønn til dette formålet. Denne ble kalt astudan, som bokstavelig talt betyr «plass for beina». Det var mange regler og ritualer rundt denne skikken. Sogdianerne (en del av Aleksander den stores persiske erobringer langs silkeveien) kalte sine ossuarier for tanbar.
Romersk-katolsk
I Europa finnes mange eksempler. Her kan nevnes Santa Maria della Concezione dei Cappuccini i Roma,Beinkirken i Sedlec og i Tsjekkia. Det store Douaumont-ossuariet i Frankrike inneholder restene etter mer enn 130 000 tyske og franske soldater som falt under slaget ved Verdun under den første verdenskrig
Jødisk
I perioden som kalles «det andre tempelets tid», var det vanlig gravskikk med primærbegravelse i klippegraver, med sekundærbegravelse i ossuarier, (her:urner) som ble plassert i nisjer til hovedgraven. Noen av disse kalksteinsossuariene er nå funnet av arkeologer, og finnes på israelske museer. De er utstyrt med geometriske mønstre og en tekst som identifiserer innholdet.
I den tid debatterte jødiske vismenn hvorvidt innsamling av foreldrenes ben skulle være grunn for sorg eller glede. Løsningen var å faste om morgenen og feste om kvelden. Skikken opphørte etter ødeleggelsen av tempelet og utviklingen av den jødiske diasporaen, og finnes ikke blant nålevende utøvere av jødisk religion.
Karplanter på norsk rødliste 2006
Dette er en oversikt over karplanter i Norge som er tatt med på norsk rødliste 2006.
Kategorier
RE - Utdødd i Norge (Regionally Extinct)
CR - Kritisk truet (Critically Endangered)
EN - Sterkt truet (Endangered)
NT - Nær truet (Near Threatened)
DD - Datamangel (Data Deficient)
Utdødd i Norge
Anthericum ramosum Småsandlilje RE
Camelina alyssum Lindodre RE
Crepis multicaulis Altaihaukeskjegg RE
Cuscuta epilinum Linsnyltetråd RE
Euphrasia affsalisburgensis Osloøyentrøst RE
Groenlandia densa Kranstjernaks RE
Hypochaeris glabra Åkergrisøre RE
Lemna gibba Klumpandemat RE
Phleum arenarium Sandtimotei RE
Schoenus nigricans Svartskjene RE
Sherardia arvensis Blåmaure RE
Ulex europaeus Gulltorn RE
Valeriana dioica Småvendelrot RE
Vincetoxicum hirundinaria Svalerot RE
Kritisk truet
Aphanes australis Dvergmarikåpe CR
Arctophila fulva Hengegras CR
Asperula tinctoria Fargemyske CR
Blysmus compressus Flatsivaks CR
Botrychium matricariifolium Huldrenøkkel I§ CR
Botrychium simplex Dvergmarinøkkel I§ CR
Buglossoides arvensis Åkersteinfrø CR
Butomus umbellatus Brudelys CR
Camelina microcarpa Sanddodre CR
Cephalanthera rubra Rød skogfrue I§ CR
Cerastium brachypetalum Raggarve CR
Chamaedaphne calyculata Finnmyrt CR
Cirsium acaule Dvergtistel § CR
Dactylorhiza praetermissa Stormarihånd I CR
Draba muralis Murrublom CR
Draba subcapitata Halvkulerublom CR
Drymocallis rupestris Kvitmure § CR
Elymus fibrosus Russekveke CR
Eurybia sibirica Sibirstjerne I§ CR
Genista tinctoria Fargeginst CR
Glaucium flavum Gul hornvalmue § CR
Herminium monorchis Honningblom I§ CR
Juncus acutiflorus Spiss-siv CR
Lysiella oligantha Sibirnattfiol I§ CR
Melampyrum cristatum Kammarimjelle § CR
Microstylis monophyllos Knottblom I§ CR
Moehringia lateriflora Russearve CR
Oenanthe aquatica Hestekjørvel § CR
Onopordum acanthium Eseltistel CR
Polemonium boreale Polarflokk I§ CR
Polygonum oxyspermum Nebbslirekne CR
Potamogeton trichoides Knortetjernaks CR
Rubus firmus Sørlandsbjørnebær CR
Rubus glauciformis Lyngdalsbjørnebær CR
Rubus lindleyanus Bustbjørnebær CR
Scabiosa columbaria Bakkeknapp CR
Sesleria caerulea Svenskegras CR
Silene involucrata Småjonsokblom I§ CR
Silene tatarica Tatarsmelle § CR
Stellaria fennica Finnstjerneblom CR
Stellaria hebecalyx Pomorstjerneblom CR
Tephroseris integrifolia Finnmarkssvineblom § CR
Tilia platyphyllos Storlind CR
Trifolium montanum Bakkekløver CR
Trisetum subalpestre Kveinhavre I§ CR
Vulpia bromoides Ekornsvingel CR
Sterkt truet
Ajuga reptans Krypjonsokkoll EN
Allium fistulosum Pipeløk EN
Allium senescens Kantløk EN
Anagallis minima Pusleblom EN
Anisantha sterilis Sandfaks EN
Aristolochia clematitis Legeholurt EN
Baldellia repens Soleigro EN
Berula erecta Vasskjeks § EN
Botrychium lanceolatum Håndmarinøkkel EN
Callitriche brutia Stilkvasshår EN
Campanula barbata Skjeggklokke EN
Carduus acanthoides Piggtistel EN
Carex acutiformis Rankstarr EN
Carex extensa Vipestarr EN
Carex hartmanii Hartmansstarr EN
Carex rhynchophysa Blærestarr EN
Centaurium littorale Tusengylden EN
Cerastium x blyttii EN
Chimaphila umbellata Bittergrønn § EN