cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dmitrij Sjostakovitsj
Biografi
Ved begynnelsen av 1970-årene ble Sjostakovitsj behandlet av en ortopedikirurg i Sibir, og etter behandlingen kunne han spille piano igjen. Forbedringen var ikke varig, og gjentatte behandlinger og besøk på sykehus og helsehjem var nødvendig. I 66-årsalderen ble han rammet av det neste hjerteinfarktet. Sjostakovitsj kunne allikevel foreta reiser utenlands, til Tyskland, flere ganger til England, Irland og til og med til USA, for å konsultere leger. Fra og med februar 1973 ble Sjostakovitsj strålebehandlet for lungekreft som etter hvert spredte seg til leveren.
Ålem
I Ålem ligger Sveriges eldste grunnskole i drift, grunnlagt av Johan Skytte (Skytteanska skolan).
Dmitrij Sjostakovitsj
Biografi
Dmitrij Sjostakovitsj døde klokken 16:30 den 9. august 1975, trolig av lungekreft. Han ble hedret med en statsbegravelse på Novodevitsjijkirkegården i Moskva.
Tidlige år
Dmitrij begynte å studere komposisjon og piano ved St. Petersburgs konservatorium høsten 1919 under blant annet Aleksandr Glazunov, Leonid Nikolajev og Maksimilian Sjtejnberg. Dmitrijs pianospill vakte oppmerksomhet. Dette ledet til at han stilte opp i Chopin-konkurransen i Warszawa i 1927, der en annen russer, hans venn Lev Oborin, vant førsteprisen.
Hans første symfoni, som ble uroppført 12. mai 1926, fikk en svært bra mottagelse blant konsertpublikumet og fikk komponisten til å fortsette med ytterligere to symfonier med revolusjonstema, som også ble godt mottatt: Symfoni nr. 2 (Oktober, oppført 26. november 1927) og Symfoni nr. 3 (1. mai, oppført 21. januar 1930). Begge symfoniene hadde en tydelig form gjennom korsatser med politiske tekster av Aleksandr Bezymenskij og Semjon Kirsanov. Hans første opera var Nesen som bygget på Gogols fortelling. Operaen ble oppført samtidig med Symfoni nr. 3, men ble mislykket og tatt av plakaten etter bare tre forestillinger. Verket ble utsatt for kritikk, til en viss grad på grunn av sin abstrakte handling. Ballettene Den gylne alderen og Bolten hadde politiserende tendens, men ble dårlig mottatt på grunn av logisk og ideologisk svake handlinger. De spilles i dag som suiter eller enkeltstykker.
Stalin-tiden
I 1934 hadde hans opera Lady Macbeth fra Mzensk (senere også kalt Katerina Ismajlova) urpremiere på to teatre samtidig - i Moskva og i Leningrad, og fikk svært bra mottagelse. De ble spilt for fulle salonger (83 gange bare i Leningrad), ble sendt seks ganger i radio og ble hyllet som den nye sovjetiske operaen. Vendingen kom da Josef Stalin besøkte en oppføring den 26. januar 1936, hvoretter en serie av sterkt negative kritikkartikler i pressen ble offentliggjort blant annet i Pravda: kaos istedenfor musikk), der han ble kalt «formalist» og «folkets fiende». Stalin anså hans musikk for ufolkelig, og ønsket en høyere grad av nasjonalisme i musikken. Sjostakovitsj tilpasset seg disse kravene. I året 1936 ble også Symfoni nr. 4 forbudt. Tross partiets negative kampanje, som dessuten sammenfalt med den store undertrykkelsesperioden i Sovjetunionen der flere kulturpersonligheter fikk gjennomgå (se Moskvaprosessene), ble Symfoni nr. 5 (1937), strykekvartett nr. 1 op.49 (1938) og pianokvintett op. 57 (1938) mottatt positivt av publikum, og Sjostakovitsj mottok Stalinprisen av første grad i mars 1941 for kvintetten. Senere ble han belønnet med Stalinprisen også for 7. symfoni («Leningradsymfonien») (første kategori, 11. april 1942) og Pianotrio (annen kategori, 1946).
Under andre verdenskrig ble Sjostakovitsj fremstilt som patriotisk og fikk stor publisitet – det største bidraget var Leningradsymfonien hvis partitur ble fløyet rundt halve jorden (som mikrofilm), for å muliggjøre premiere nesten samtidig i Russland (5. mars 1942 i Kujbysjev (Samara), der Sjostakovitsj var evakuert, og den 20. mars i Moskva, samt hos de allierte (29. juni av Henry Wood i London, i USA den 19. juli av Arturo Toscanini i en radiosending på NBC, og den 14. august av Sergej Kusevitskij i Massachusetts). Den mest bemerkelsesverdige oppføringen fant sted i det beleirede Leningrad den 9. august, der man skrapet sammen et symfoniorkester av 40–50 overlevende. Konserten ble sendt over høyttaler til de tyske troppene ved frontlinjen.
I 1946 startet Andrej Zjdanov (1896–1948), som ble utnevnt av Stalin til ideologisk utrensker av blant annet kunstene, sine aksjoner mot «formalister» og andre som avvek fra partiets oppfatning om hva som var korrekte sovjetiske kunstverker. Ved sin side hadde Zjdanov komponisten Tikhon Khrennikov, som ble ordfører i komponistforeningene og lojal talsmann for, hovedsakelig middelmådig, sosialrealistisk musikk. Det kulminerte med «komponistenes plenum» (2.–8. oktober 1946) og «sovjetiske komponisters første kongress» (17.–26. februar 1948). Komponister som Vano Muradeli, Sergej Prokofjev, Nikolaj Mjaskovskij, Aram Khatsjaturjan, Dmitrij Kabalevskij, Vissarion Sjebalin og Dmitrij Sjostakovitsj ble angrepet svært heftig. Partiet opprettet en «indeks over forbudte verker». For Sjostakovitsjs del havnet symfoniene nr. 6, 8 og 9, 1. pianokonsert, «To stykker for strykeoktett», «Annen pianosonate», «Seks romanser til tekster av W Raleigh, R Burns og W Shakespeare», samt «Aforismer» på forbudslisten. Sjostakovitsj ble dessuten avskjediget som professor. Tross de offisielle reprimandene for ikke å ha vært seg sitt ansvar som kunstner bevisst, ga han aldri noen offentlig kritikk mot dette.
Sjostakovitsj innså situasjonens alvor og var nær ved å ta sitt liv, ventet på å bli arrestert og måtte leve uten lønn den første tiden etter utrenskningen. Samtidig holdt han på å komponere «Passacaglia« i fiolinkonserten, og trolig gjengir den fortvilelsen i komponistens situasjon. Til tross for at konserten var ferdig i 1948, fant han det klokest å vente med oppføringen til etter Stalins død, liksom med den fjerde symfonien. Noen andre verker ble også skrevet for skrivebordsskuffen, for eksempel sangene «Fra jødisk folkepoesi», som ble skrevet akkurat da Stalin satte i gang en antisemittisk utrenskning i 1948. «Antiformalist Rajok» er en kjent musikkarikatur med kobling til kritikken i 1948 og til den andre komponistkongressen i 1957. Det gikk lenge rykter om Rajoks eksistens, og disse skapte en del autentisitetsdebatter, også etter at notene kom fram i 1989.
Sammen med noen forfattere ble Sjostakovitsj valgt til å representere Sovjetunionen på Kultur- og vitenskaps-kongressen for verdensfreden i New York i 1949, og lignende kongresser i Warszawa i 1950 og Wien i 1952.
Avstalinisering
Etter Stalins død gjenopptok Sjostakovitsj arbeidet med symfonier, og i desember 1953 ble hans tiende symfoni (Op. 93) oppført med stor suksess hos publikum i Leningrad og Moskva. Symfonien inneholder komponistens signatur D-Ess-C-H og de til hans «muse«Elmira Navizova, en 24-årig pianist fra Baku. Hennes signatur er en variant av Elmira - E-A-E-D-A (etter E, L=russisk «Л» ser ut som A, Mi=E, R=russisk «Р» ser ut som D, og A). Til tross for symfoniens fremgang fortsatte Khrennikov å kritisere dens «formalisme», men atmosfæren i Sovjet ble mer og mer avstalinisert, og det kulturelle mangfoldet ble igjen akseptert innenfor visse grenser.
Noen av Sjostakovitsjs verker som var umulige å oppføre under Stalin, ble uroppført:
Dessuten kom verkene som var blitt forbudt (såkalt «upassende å oppføres i Sovjetunionen») igjen på konsertprogrammet. Blant annet Lady Macbeth, som ble satt opp igjen for operasesongen 1959–1960 på Kirovteateret.
Da komponisten fylte 50 år, ble han tildet Leninordenen og ved en hyldningstilstelning ble fiolinkonserten samt hans 5. symfoni oppført.
Den første cellokonserten op. 107, som ble uroppført 21. september 1959 av Mstislav Rostropovitsj, syntes å inneholde et «kodet» tema – det fire toner lange motivet som finnes i hele stykket er hentet fra «prosesjonen før henrettelsen» i Sjostakovitsjs filmmusikk til Den unge garden (1948), og finalen inneholder et ledemotiv som er forvrengte fraser fra Stalins yndlingsfolkemelodi Suliko.
Senere år
Den 19. september 1961 publiserte Jevgenij Jevtusjenko diktet Babij Jar i Literaturnaja gazeta, som berørte jødenes forfølgelse. Diktet opprørte opinionen og poeten ble anklaget for å løfte fram jødisk framfor det russiske folkets lidelse under verdenskrigen. Sjostakovitsj satte umiddelbart i gang med å komponere diktet, og kontaktet deretter Jevtusjenko for å få hans godkjennelse til å anvende teksten. Da de møttes, ble Sjostakovitsj interessert i flere dikt av forfatteren, og Symfoni nr.13 ble et femsatsers verk for symfoniorkester, basstemme og mannskor med satsene: «Babi Jar», «Humor», «I butikken», «Skrekk» og «En karriere».
Komponisten hadde problemer med å finne dirigent og bass som var villige til å oppføre dette kontroversielle verket. Hans førstehåndsvalg var Mravinskij, som hadde uroppført flere av hans symfonier, men han vegret seg. Likeså avslo den ukrainske bassen Boris Gmirja, som etter at han konsulterte det ukrainske kommunistpartiet, fikk beskjed om at diktene ville bli forbudt i Ukraina. Dirigenten Kirill Kondrasjin var villig til å dirigere symfonien, og begynte innstuderingene med bolsjoj-bassen Viktor Netsjipailo, og erstatteren Vitalij Gromadskij. Det påstås at det dagen før premieren oppstod en skarp meningsutveksling mellom Jevtusjenko og Nikita Khrusjtsjov da Jevtusjenko og Sjostakovitsj nektet å trekke verket tilbake. Ved siste repetisjon var også bassen Netsjipailo forsvunnet av uklare årsaker, og reserven Gromadskij måtte innkalles. Verket ble oppført som planlagt den 18. desember 1962, men ble ikke omtalt i pressen. Det ble forlangt at teksten skulle justeres for å påpeke at også det ukrainske og russiske folket måtte lide under nazismen. Jevtusjenko endret åtte linjer slik at stykket passet bedre til regimets krav og ble nå oppført med den endrede teksten. Sjostakovitsj ville allikevel ikke endre partituret, og i Minsk oppførte straks etter dirigenten Vitalij Katajev den opprinnelige teksten. Selv om verket ikke var blitt forbudt, ble det gjort klart at videre fremføring ikke ble godkjent.
Komposisjonene som ble til under Sjostakovitsjs siste ti år har et mer personlig preg. Annen cellokonsert, op.126, ble skrevet spesielt for Rostropovitsj og uroppført ved æreskonserten ved Moskvakonservatoriet i sammenheng med komponistens sekstiårsdag, der han ble overrakt Leninordenen, gullordenen «Hammeren og sigden» og tittelen «Helten av det sosialistiske arbeide».
I samme periode var Sjostakovitsj i en komposisjonsfase der dodekafoniske elementer ble anvendt: Syv vers av Alexander Blok opus 127, ''Fiolinkonsert nr. 2 opus 129, Strykekvartettene nr.12 opus 133 og nr.13 opus 138, Sonate for fiolin og piano opus 134 og symfoni nr.14 opus 135.'' Under de tidligere årene hadde Sjostakovitsj i samsvar med sovjetdoktrinen bestemt avvist tolvtonemusikken (som dessuten var forbudt i landet).
Syv vers av A. Blok er skrevet for sopran, cello, fiolin og piano, og var påtenkt hans venner David Ojstrakh, Galina Visjnevskaja, Mstislav Rostropovitsj og komponisten, selv om hans helsetilstand ikke tillot ham å oppføre verket. Ved den første oppføringen den 23. oktober 1967 spilte en annen venn, Mieczyław/Moisej Vainberg, piano. ''Fiolinkonsert nr. 2 og fiolinsonaten'' ble skrevet som 59- respektive 60-års fødselsdagsgaver til David Oistrakh, og ble uroppført av fiolinisten den 26. desember 1967 (med Kirill Kondrasjin) samt den 8. januar 1969 og ble deretter et konsertnummer på dennes turneer. Den fjortende symfonien er egentlig en sangsyklus til tekster av Federico Garcia Lorca, Guillaume Apollinaire, Wilhelm Küchelbecher og Rainer Maria Rilke. Symfonien ble uroppført for en liten krets den 21. januar, med introduksjon av komponisten, og for publikum den 29. september 1969. Den uoffisielle oppføringen fant sted på Sjostakovitsjs initiativ, da han var syk og usikker på hvor lenge han hadde igjen å leve.
Symfoni nr.15 opus 141 (uroppført 8. januar 1972) og Strykekvartett nr.15 opus 144 (uroppført 1. oktober 1975) kan ses som komponistens musikalske testamente og en oppsummering av hans livsverk der nettopp disse to musikkformene var de viktigste. Symfonien vever inn en rekke sitater fra Rossinis Wilhelm Tell, Wagners skjebnemotiv fra Der Ring des Nibelungen, hans egne verker, blant annet passacagliaen fra den første fiolinkonserten, samt signaturen D-Ess-C-H. Sitatet i symfonien førte til flere spekulasjoner omkring skjulte meldinger. Kvartetten er svært alvorlig og preget av dødsstemning. Sjostakovitsjs siste komposisjon var Sonate for viola og piano opus 147.
Systemtro eller dissident?
Sjostakovitsjs memoarer, utgitt på engelsk, fikk en helt annen reaksjon: plutselig ble Sjostakovitsj fremstilt som dypt kritisk mot sovjetsystemet og mot Stalin. Memoarene, nedskrevet av Solomon Volkov og publisert under tittelen Memoarer, har ledet til en omfattende revisjonist-debatt om Sjostakovitsjs sanne lojalitet. Ifølge Fay, Brown og andre forskere er det mye som tyder på at Volkovs bok ikke kan ses som autentiske memoarer; de notatene som ble forevist av Volkov og som var signert av komponisten, gjengav tekster som ble publisert i russisk media. Dessuten møttes ikke Volkov og Sjostakovitsj mer enn tre-fire ganger i perioden 1971–75, ifølge komponistens enke Irina.
Senere forskning antyder at Sjostakovitsj i store deler av livet faktisk var dypt kritisk mot det systemet han tjente. Mye tyder på at han var overbevist sosialist; og han ble dessuten rikelig belønnet (på samme måte som den kommunistiske eliten), men på den annen side var han periodevis dypt fornedret og hatet (hovedsakelig under Stalin-æraen). Det er mest trolig at Sjostakovitsj har vært en skapdissident, og at han bare uttrykte sine avvikende meninger gjennom musikken. Verket Antiformalist Rajok, nevnt tidligere, er et eksempel på at han eksplisitt uttrykte et dissidentstandpunkt.
Sjostakovitsj kom tidlig til å innse spillereglene i systemet. To runder med kraftige reprimander (1936–37 og 1948) lærte ham å tilpasse seg til partiets krav, selv om det virket hemmende på hans innovative kreativitet, overlevelsen var viktigere enn dumdristig heroisme. Han uttalte seg i offisielle sammenhenger, som kontakter med vesterlandsk presse, i overenskomst med den sovjetiske ideologien. Men på den andre siden kunne han i sine verker ta seg store friheter og berøre veldig følelsesmessige emner som antisemittisme. Hans tonale språk i de originale komposisjonene er fylt med dysterhet, sarkasmer og konfliktfylte eksplosjoner og skiller seg markant fra den påbudte sosialrealistiske estetikken. På den andre siden skrev han også et stort antall politisk korrekte verker av varierende kvalitet. Hans relasjon til Lenin var også spesiell – komponisten skrev på eget initiativ et antall hyldningsverker til minnedager, det siste var Lojalitet op.136 (1970), der Lenin i Dolmatovskijs tekst - som kom til etter nøye anvisninger fra Sjostakovitsj – løftes opp til religiøse nivåer over gudebildene i verdensreligionene.
Da Aleksandr Solzjenitsyn fikk Nobelprisen svarte det sovjetiske systemet med forfølgelse og baksnakkelse; og mens makkerne Rostropovitsj og Visjnevskaja protesterte åpent og støttet forfatteren, valgte Sjostakovitsj kommuniststatens side og fordømte ham. Sjostakovitsj forsøkte også å tale makkerne til forstand – Visjnevskaja skrev i sine memoarer at han sa ''«Sløs ikke med kreftene. Arbeid, spill. Dere lever i dette landet og må se saken som den er. Ha ingen illusjoner. Det finnes intet annet liv, det kan ikke være annet. Vær takknemlige for at dere fremdeles puster!»''. Lignende episode oppstod når Andrej Sakharov ble utsatt for en grov heksejakt etter sin kamp for de medborgerlige rettighetene – også dette fordømte Sjostakovitsj, selv om han ifølge visse kilder skal ha angret på dette.
Se listen over komposisjoner av Dmitrij Sjostakovitsj.
Kleon
Kleon (gresk: Κλέων) (d. 422 f.Kr.) var en athensk strategos under Peloponneskrigen. Han var den første eminente representanten fra den kommersielle klassen i den athenske politikken.
Esther Brand
Esther Cornelia Brand (født 29. september 1924 i Springbok i provinsen Northern Cape, død 20. juni 2015 i Bloemfontein) var en sørafrikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Brand ble olympisk mester i friidrett under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Hun vant konkurransen i høydehopp for damenr med et hopp på 1,67 meter foran britiske Sheila Lerwill (1,65) og Aleksandra Tsjoedina (1,63) fra Sovjetunionen.
Liste over selvdrevet luftvern
Liste over selvdrevet luftvern, fordelt etter produksjonsland. Kjøretøyer som er samarbeid mellom flere nasjoner dukker opp flere ganger.
Trängslet
Trängslet kraftverk er en demning med et vannkraftverk i Sverige. Den er anlagt i Österdalälven i midtre Sverige. Byggingen av kraftverket og demningen var ferdig i 1960. Installert vannkrafteffekt er 330 MW.
Kraftverket eies av det finske energiselskapet Fortum Oy.
Alene hjemme
Alene hjemme (originaltittel: Home Alone) er en amerikansk filmkomedie fra 1990, med Macaulay Culkin i hovedrollen som «Kevin McCallister», en åtte år gammel gutt som ved en feil blir etterlatt alene hjemme da familien flyr til Frankrike på juleferie. Andre sentrale roller spilles av Joe Pesci og Daniel Stern, som de stupide forbryterne «Harry» og «Marv». På rollelisten figurerer også blant andre Catherine O'Hara, Roberts Blossom og John Heard.
Filmen gjorde Macaulay Culkin til superstjerne.
N.W.A
N.W.A (en forkortelse for Niggaz Wit Attitudes) var en amerikansk hiphop-gruppe fra Los Angeles, California. De var blant de tidligste og mest betydningsfulle popularisatorene og kontroversielle frontfigurende for gangster rap-undersjangeren, og er allment betraktet som en av de største og mest innflytelsesrike gruppene innen for rap/hiphop. Gruppen eksisterte fra 1986 til 1991 skapte kontrovers på grunn av tekstenes grove innhold, som mange betraktet som respektløse ovenfor kvinner, samt deres glorifisering av narkotika og kriminalitet. Gruppen ble senere utestengt fra mange populære amerikanske radiostasjoner. Til tross for dette har den solgt over 10 millioner enheter bare i USA. På bakgrunn av sine erfaringer med rasisme og overdreven politivold laget gruppen iboende politisk musikk. De var kjent for sitt dype hat mot politisystemets oppførsel mot mørkhudede, noe som utløste mye kontrovers gjennom årene.
Alene hjemme
Mesteparten av filmen ble spilt inn i Chicagos forstad Winnetka i Illinois.
N.W.A
Den opprinnelige gruppen ble dannet i 1986, og besto av Arabian Prince, Dr. Dre, Eazy-E, og Ice Cube. DJ Yella og MC Ren kom senere, Arabian Prince forlot gruppen kort tid før den offisielle utgivelsen av Straight Outta Compton, som kom ut i 1988, og Ice Cube fulgte etter i desember 1989. Eazy-E, Ice Cube, MC Ren og Dr. Dre ville senere bli platina-selgende soloartister i 1990-åra. Deres debutalbum Straight Outta Compton markerte begynnelsen på den nye gangster rap-epoken, der musikkproduksjon og tekstlige kommentarer var revolusjonerende innen sjangeren. N.W.A.s andre album Niggaz4Life ville bli det første hardcore rap-albumet til å debutere som nummer en på Billboard 200. Rolling Stone rangerte N.W.A nummer 83 på deres liste ove de "100 Greatest Artists of All Time". I 2016 ble gruppen inkludert i Rock and Roll Hall of Fame.
Alene hjemme
Filmen ble svært populær og har fått fire oppfølgere: Hjemme Alene 2, Forlatt i New York, Hjemme Alene 3, Hjemme Alene 4 og Home Alone: The Holiday Heist.
N.W.A
Begynnelse
Historien om N.W.A. begynte med doplangeren Eric Wright, alias Eazy-E. Eazy-E ville starte et hiphop-imperium med de beste rapperne. Dette var lite vellykket, helt til hans tidligere naboer Dr. Dre og Ice Cube begynte å skrive sanger for ham. Deres første singel het 'Boyz-N-The Hood'. Eazy-E prøvde å tilby sangen til New York gruppa 'HBO', men de avslo og sa at det ikke var deres stil. Dermed dannet Eazy-E gruppa N.W.A., en forkortelse for 'Niggaz Wit Attitudes'. Etterhvert ble det til at Eazy-E selv spilte inn sangen og ga den ut som en singel. Sangen ble en enorm hit, og etterhvert ble Eazy-E kontaktet av manager Jerry Heller, som hjalp gruppen til å få en platekontrakt med Priority Records. Gruppa besto fra starten av Eazy-E selv, Ice Cube, Dr. Dre og Arabian Prince. Etter hvert kom DJ Yella og MC Ren til, mens Arabian Prince forlot gruppa.
Suksessen
I 1987 ga N.W.A. ut sitt første album, N.W.A. And The Posse. Dette albumet inkluderte en hel del andre artister, slik som gruppa til The D.O.C. – Fila Fresh Crew – og Ron-De-Vu. Albumet hadde hits som A Bitch Iz A Bitch og Boyz-N-The Hood.
Alene hjemme
Handling
Dagen etter en familiekrangel blir åtteåringen Kevin McCallister ved en feil etterlatt hjemme da familien reiser på juleferie. Dette er første gang han ikke har noen voksne å forholde seg til, og han utnytter muligheten til å sove i foreldrenes store seng, samt en rekke andre ting han ellers ikke får lov til. Men han oppdager at det også finnes ulemper med å være hjemme alene; for eksempel synes han det er skummelt å måtte gå ned i kjelleren alene.
De to forbryterne Marv og Harry – også kalt «Vannbandittene» – oppdager at huset til familien McCallister tilsynelatende står tomt i julen. De forsøker å bryte seg inn for å tømme huset for verdisaker. Kevin oppdager de to innbruddstyvene, og setter opp en mengde særdeles kreative feller for å forhindre dem i å stjele familiens eiendeler. Bandittene blir til slutt pågrepet av politiet, blodige og forslåtte etter brutale møter med Kevins feller.
N.W.A
Suksessen
I 1988 ga N.W.A. ut sitt første studioalbum Straight Outta Compton, som ble en mega-suksess i L.A. Til tross for at gruppen ikke fikk noen støtte fra media, solgte albumet over 2 millioner kopier. Straight Outta Compton, Express Yourself og Gangsta Gangsta var bare noen av hitene på albumet.
Albumet var preget av voldelige tekster, noe som kom tydelig fram i sangen Fuck Tha Police – en sang som var rettet mot politiet i L.A., og måten de behandlet svarte folk på (Ice Cube: "They have the authority to kill a minority").
Nederlaget
Arabian Prince hadde forlatt N.W.A. Ice Cube var veldig uenig i de finansielle planene, og hvor liten andel han fikk. Dette førte til at Ice Cube forlot gruppa, og N.W.A. mistet en veldig god låtskriver og rapper. Nå var de gjenværende medlemmene av gruppen; MC Ren, Eazy E, Dr. Dre og DJ Yella. De kom ut med et nytt album i 1990; 100 Miles And Runnin. Dette var en bra plate, men oppnådde ikke den samme suksessen som Straight Outta Compton.
I 1991, etter 100 Miles And Runnin, ga N.W.A. ut EFIL4ZAGGIN – NIGGAZ 4 LIFE – bakvendt. Dette albumet var også bra, men verken EFIL4ZAGGIN, eller 100 Miles And Runnin ble på langt nær så populære som 'Straight Outta Compton'. I 100 Miles & Runnin disset NWA Ice Cube fordi han forlot gruppa, blant annet ved å referere til ham som Benedict Arnold, og på NIGGAZ4LIFE lå det mange flere disser siktet mot Ice Cube. I 1991 ga Ice Cube ut albumet Death Certificate, og på dette albumet hadde han sangen No Vaseline; en sang ene og alene fokusert på å disse alle medlemmene av N.W.A. Etter EFIL4ZAGGIN ble i likhet med Ice Cube, også Dr. Dre uenig med Eazy E om gruppens finansielle planer, noe som førte til at også han forlot gruppa. Litt senere slo Dre seg sammen med Suge Knight, og dannet Death Row Records. Dermed var N.W.A. ferdig for godt. En tid senere skværet Eazy-E opp med Ice Cube og de to pratet om å samle gruppen igjen. Men Eazy-E var begynt å bli alvorlig syk. Kort tid senere ble han diagnostisert med aids og han døde 26. mars 1995. Ikke lenge etter dette forlot Dr. Dre Death Row Records for godt, og startet sitt eget selskap, Aftermath.
Willum van Steenwinckel
Willum van Steenwinckel (også Willem, født før 1615, død efter 22. juni 1653 i København) var en dansk byggmester og arkitekt med flamske røtter.
Et ev. kunstnerisk særpreg er vanskelig å påvise, da kun lite er bevart av Willum van Steenwinckels byggerier. Av disse står kun det gjenoppbyggede rådhus på torvet i Glückstadt samt Brockdorffs pale i Am Fleth.
Porsi kraftverk
Porsi kraftverk er en demning med et vannkraftverk i Sverige. Den er anlagt i Luleälven i nordlige Sverige. Installert vannkrafteffekt er 275 MW.
Torleiv Austad
Torleiv Austad (født 9. mars 1937 i Valle i Setesdal) er professor i teologi ved Menighetsfakultetet.
Han tok teologisk embetseksamen (cand.theol.) i 1962 ved Menighetsfakultetet (MF), og hadde deretter et studieopphold i Erlangen i Tyskland. Etter at han ble ordinert hadde han tjeneste som feltprest i H.M. Kongens Garde. Deretter var han forskningsstipendiat ved Norges almenvitenskapelige forskningsråd (NAVF) i perioden 1966–1969, og ble ansatt ved Menighetsfakultetet i 1969 med systematisk teologi som fagfelt.
Han tok doktorgraden (dr. theol.) ved Universitetet i Oslo (UiO) i 1974 med avhandlingen ''Kirkens Grunn. En analyse av en bekjennelse fra okkupasjonstiden 1940–1945''. Han var professor ved MF fra 1982 til 2007 og har også vært dekan ved MF.
I 1965 ble han redaksjonssekretær i Luthersk Kirketidende, der han var redaktør fra 1973 til 1982. Han har også vært leder av Den norske kirkes lærenemnd.
Han ble tildelt H.M. Kongens gullmedalje i 1964, samme år som han tok praktikum og ble ordinert til prest.
Livets Spil
Livets Spil er et drama av forfatteren Knut Hamsun. Det ble utgitt i 1896 i København av Det Nordiske Forlag. Stykket fikk sin uroppførelse på Christiania Theater 4. desember 1896.
Livets Spil er annen del i en trilogi, der første del er Ved Rigets Port og siste del Aftenrøde. Slutningsspil. Trilogien var åpningsforestilling da Oslo Nye Teater åpnet 26. februar 1929.
William av Poitiers
William av Poitiers (født ca. 1020 i Les Préaux ved Pont-Audemer, død 1090) var en normannisk krønike-skriver som ble født i Les Préaux i nærheten av Pont-Audemer, og kom fra en innflytelsesrik normannerfamilie. En av hans søstre ble abbedisse ved klosteret i Préaux.
Orderic Vitalis har gitt en kort biografi om ham i sin Historia ecclesiastica hvor han forteller at han også skrev vers.
William skrev en lovprisende biografi om hertugen, Gesta Guillelmi II ducs Normannorum – Dådene til Vilhelm II, Normannernes hertug. Det ble overrakt til kong Vilhelm av forfatteren mellom 1071 og 1077. Det eksisterer i ett eneste manuskript (Cottonian Manuscript, British Museum), som er bortimot ødelagt. I henhold til Ordericus Vitalis strakte ikke opptegnelsene seg lengre enn til 1071, men det er ikke riktig. Begynnelsen (fra rundt 1047) og slutten av verket (fra 1068) har gått tapt.
Den mest omfattende delen dekker perioden mellom 1047 og 1068 og har verdi for å dekke detaljer om hertug Vilhelms liv, skjønt ikke tillitvekkende med hensyn til hva som skjedde i England. Den gir en detaljert beskrivelse om forberedelsene for den normanniske invasjonen av England, om slaget ved Hastings og hva som skjedde etterpå. Blant de kildene han har benyttet er Dudo av Saint-Quentin og annaler som nå har gått tapt. Han forhørte og intervjuet også vitner til hendelsene. For en moderne leser skjemmes verket av en stadig lovprising av brutalitet. Stilen er pretensiøs, komposisjonen omhyggelig og en bortimot panegyrisk i den subjektive omtalen av hertug Vilhelm.
Vektløfting under Sommer-OL 1920
Vektløfting under Sommer-OL 1920. Det var tredje gang som vektløfting var på det olympiske programmet under OL i Antwerpen. Det ble konkurrert i fem ulike vekt-klasser alle for menn.
William av Poitiers
Eksempelvis forteller William av Poitiers at hertug Vilhelm utmerket seg både som soldat og med tapperhet. Han dominerte slagene, løftet motet til sine menn og delte deres farer. Han var edel general, inspirerte med sitt mot, delte farer, mer enn ofte kommanderte menn til å følge ham enn å jage dem framover fra bak i rekkene. Fienden i slaget ved Hastings mistet motet ved synet av den enestående og fryktinngytende ridderen. Tre hester ble drept under ham og tre ganger landet han på føttene. Skjold, hjelmer, brynjer ble kuttet opp av hans rasende og skinnende sverd mens andre angripere ble holdt unna med skjoldet....
Det ble skrevet en gang mellom 1071 og 1077, og verket ble også en av kildene til Orderic Vitalis. Verket har blitt oversatt til moderne engelsk, The Gesta Guillelmi of William of Poitiers (ISBN 0-19-820553-8).
Johan Leonard Belfrage
Johan Leonard Belfrage (født 4. november 1754 i Ör, død 26. november 1820 på Malma ved Lidköping) var en svensk generalmajor og godseier. Han var gift med friherrinnen Hedvig Charlotta (1775–1829), født von Köhler. Belfrage var blant annet eier av et godskompleks som omfattet Malma gods, Thamstorp, Hedåkers gods og Anestorp i daværende Skaraborgs län, Västergötland.
Løvstakktunnelen
Løvstakktunnelen er veitunnel på fylkesvei 540 som ble åpnet i 1968. Den er 2032 meter lang og forbinder Fyllingsdalen og Bergen sentrum (via Gyldenpris og Puddefjordsbroen). Den heller svakt mot sentrum og har ett felt i hver retning, og er i det siste blitt malt hvit for å bedre belysningen. På Fyllingsdalssiden må man gjennom bompengeringen for å kjøre gjennom tunnelen til sentrum.
Trafikkutvikling
Årsdøgntrafikken i tunnelen siden 2010:
Ved Rigets Port
Ved Rigets Port, Forspil er et drama av forfatteren Knut Hamsun. Det ble utgitt i 1895 i København av P.G. Philipsens Forlag. Stykket fikk sin uroppførelse på Christiania Theater 28. oktober 1896.
Ved Rigets Port er første del i en trilogi, der de andre delene er Livets Spil og Aftenrøde. Slutningsspil. Trilogien var åpningsforestilling da Oslo Nye Teater åpnet 26. februar 1929.
Gears of War
Gears of War er et Gullstikka-belønnet taktisk tredjepersonsskytespill. Ulikt andre spill fokuserer det på taktikk og ikke bare styrke. Du kan lede teamet ditt gjennom vinduer og hull i veggene for å bekjempe fiendene. Du må stadig gjemme deg bak vegger og søyler for å unngå å bli drept. I tillegg er det noen av fiendene du ikke kan drepe med vanlige våpen, slik at du må bruke et laserangrep fra satellitt (Hammer of Dawn). Spillet har hatt stor suksess på spillmarkedet, og blir regnet som det beste Xbox 360 spillet i år 2006.
Spillet har også hatt stor suksess på Xbox Live, der det er tidenes mest spilte spill etter Halo 2. Live.delen omfatter fire moduser, deriblant Warzone (Tradisjonell Team deathmatch) Execution, Assasination (Kill the leader) og Annex (Terretorium overtagelse) Utvikleren Epic Games har også lykkes i å gi ut en rekke oppdateringer, mest for Xbox Live.
Spillet ble også utgitt på PC 3. kvartal 2007. Denne versjonen hadde en utvidet single player-del.
Gears Of War 2 kom i spillbutikkene 7. november. Spillet solgte flere eksemplarer sammenlignet med alle andre spill over alle konsollplattformer i desember 2008, og har nylig passert over 4,9 millioner solgte kopier, ved utgangen av 2009. Over 750,000 har lastet ned nye flerspillerkart via Xbox Live.
Gears of War
I begge spillene styrer du Marcus Fenix, en toppsoldat som i begynnelsen av første spill er fengslet i et millitærfengsel, anklaget for å forlatt sin post i krig, en forbrytelse Marcus er skyldig i, siden han var på jakt etter hans forsvunne far. Universet til Gears of War er en fjern planet bebodd av mennesker som engang koloniserte planeten og gjorde den om til et paradis på jord. Noen år før spillet begynte møtte de plutselig en rase som hadde bodd under jorden, de ble kalt Locust og med stor styrke angrep de de mange nasjonene på planeten. Etter kort tid organiserte de mennesklige nasjonene seg og dannet et felles forsvar. Likevel ble de raskt presset ut av sine byer og når spillet begynner er det bare hovedstaden Jacnito som gjenstår.
I resten av spillet må du kjempe deg gjennom Locust styrker i forlatte storbyer, via elektriske anlegg og herskapshus til et pågående tog, alt for å finne ut hva det var Fenix far jobbet med. Det viser seg at han jobbet med å kartlegge gangene og lokalisere Locusts hovedstad Nexus, for deretter detonere en Lysmassebombme som ville ødelegge Locusthordene.
I veien står bare tusenvis av Locust soldater og den store hærføreren av Locust armeen ved navn General RAAM.
Gears of War 2
Toeren begynner kort tid hvor eneren stoppet. Det viste seg at Locust ikke opplevde det store tapet som man trodde de ville gjøre ved en detonasjon av bomben, og det oppleves at de angriper hyppigere og dristigere enn før. Etter å slått tilbake et angrep på et sykehus bestemmer menneskene seg å slå tilbake. De kjemper seg gjennom en fjellkjede og en landsby for å ankomme et punkt hvor de kan direkte angripe Locusts sine kanaler. Idet Fenix skal entre de mange kanalene, får han et glimt at Skorge, en av Locusts hovedprester som ved letthet ødelegger en tanks.
Mens han kjemper seg fremover i de mange kanalene oppdager han grunnen til at de mange byene blir rasert, en gigantisk orm ble vekket av bomben og som nå legger byer i ruiner.
Carl Lumholtz
Carl Sofus Lumholtz (født 1851 på Bårdseng i Fåberg, Lillehammer, død 5. mai 1922 i Saranac Lake, New York) var en norsk oppdagelsesreisende, etnograf og forfatter. Han reiste på ekspedisjoner til Australia, Mexico og Borneo der han beskrev stammer, planteliv og dyrarter.
Gears of War
Gears of War 2
Etter å ha kjempet seg gjennom ruinene av den siste ødelagte byen blir de angrepet av ormen og befinner seg plutselig inne i ormen, her må de unngå magesyren og fordøyingssystem til ormen og ødelegge arteriene slik at den dør.
Carl Lumholtz
Han ble utdannet cand.theol. i 1876. I 1880 dro han til Australia. Her tilbrakte han fire år hvor han utforsket ukjente områder i Queensland og identifisert flere nye pattedyr. Han bodde også en periode sammen med Australias urbefolkning. I 1886 avslo han et tilbud om å bli konservator ved Arendal Museum. I stedet dro han til USA hvor han slo seg ned i USA omkring 1890. Lumholtz oppdaget flere nye plante- og dyrearter og studerte indianere i Mexico i årene 1890-1910. Reisene var på oppdrag av blant annet American Museum of Natural History og American Geographical Society, og en stor samling fotografier var ett resultat av reisene.
Gears of War
Gears of War 2
Etter å ha nedkjempet trusselen må Fenix og laget hans dra til en nedlagt lab hvor de oppdager at menneskene tuklet med DNA og laget noen supersoldater. Fenix finner ut ifra informasjonen hvor en gjemt og lite bevoktet inngang til Nexus ligger. Etter å ha møtt stor motstand og drept en superfisk kommer de til ansikt med Locustdronningen. I tillegg oppdager de at det foregår en borgerkrig mellom Locust, noe som forklarer hvorfor Locust angriper hyppige bevoktede menneske bosetninger.
Carl Lumholtz
Med støtte fra blant andre Andrew Carnegie og J.P. Morgan utrustet han i 1890 en ekspedisjon på 30 mann til fjellområder i Mexico. Han hadde flere ekspedisjoner i Mexico og planla deretter å krysse Ny-Guinea. I stedet for å vandre over Ny-Guinea tak han seg inn i det indre av Borneo. Indonesias regjering stilte en dampbåt og militær eksorte til disposisjon. Ifølge Morten Strøksnes var Lumholtz preget av den tids rasistiske verdensbilde, og etterhvert fikk han mer respekt for naturfolkene han besøkte - han beundret deres naturkunnskap og gjestfrihet.
Gears of War
Gears of War 2
Fenix og laget hans får i oppdrag å plassere en ny bombe ved et sentralt sted slik at man kan senke Jacinto og sende vann inn i Locustkanalene og dermed drukne dem. Etter å ha bekjempet Skorge kaprer Fenix en diger versjon av en Locusttanks og angriper basene deres.
Carl Lumholtz
Han bodde på Borneo i årene 1913-1917 og dokumenterte dyrelivet på øya og samlet verdifull informasjon og kulturgjenstander fra Dajak-folkene.
Gears of War
Gears of War 2
Dessverre mister de bomben, men siden området er dekket av Illirum, et merkelig og eksplosivt stoff, og som muterer skapninger, bestemmer de seg for å drepe Locustskapningen som er blitt mutert ved hjelp av en satellitt.
Carl Lumholtz
Det står et minnesmerke over Lumholtz i parken foran Lillehammer videregående skole, og han har fått en gate på Lillehammer oppkalt etter seg.
Gears of War
Gears of War 2
Online
Multiplayer er minst like viktig som tidligere. Nytt i Gears of War 2 er samarbeidsmodusen Horde som lar fem spillere samarbeide om å bekjempe endeløse rekker av fiender.
Kilforsen kraftverk
Kilforsen kraftverk er en demning med et vannkraftverk i Sverige. Den er anlagt i Ångermanälven i midtre Sverige. Installert vannkrafteffekt er 275 MW.
Göran Hammar
Göran Niklas Hammar (født 1821, død 1873) var en svensk handelsmann, visekonsul og politiker, kjent under signaturen G. N. Hammar. Han var riksdagsman for borgerskapet i Halmstad og Kungsbacka under ståndsriksdagarna 1856-58 og 1859-60, samt for Halmstad i periodene 1862-63 og 1865-66.
En byste av Hammar er plassert i byparken Norre Katts park i Halmstad, med følgende inskripsjon:
Pionér (uttrykk)
Ordet pionér på norsk kommer fra tysk pionier og fransk pionnier, som betyr «fotsoldat» eller «nybygger», et ord i slekt med det latinske pes, det vil si «fot». Militære pionértropper er ofte ingeniørsoldater som anlegger veier, broer, skanser og skyttergraver.
Johan Einar Hustad
Johan Einar Hustad (født 26. januar 1954 i Bud, Møre og Romsdal) er en norsk professor og tidligere prorektor for nyskaping ved NTNU. Prorektorene ved NTNU ansettes for perioder på fire år og Hustad har vært prorektor siden 2009. I 2013 ble han ansatt for en ny periode, 1.8.2013–31.7.2017. I august 2016 ble det kunngjort under NTNUs styremøte at Hustad ikke kom til å sitte ut hele perioden. Fra 1. oktober 2016 ble han ansatt som direktør for NTNUs tematiske satsningsområde NTNU Energi.
Hustads fagfelt er termisk energi og mye av hans forskning og publikasjoner, har vært innen industrielle forbrenningsprosesser, miljø og fornybar energi.
Han har sin utdannelse fra NTH, der han ble ferdig utdannet sivilingeniør fra Maskinavdelingen i 1979 og dr. ing. i 1990 med avhandlingen Efficiency and safety in combustion processes.
Han har arbeidet ved SINTEF blant annet som forsker, avdelingsleder og forskningssjef i ulike perioder, til sammen 15 år. I perioden 1992–1996 var han Nordisk Forskningsprofessor innen faste brensler, som ansatt ved NTH under Norden – Nordic Energy Research Program.
I 1997 ble Hustad ansatt som professor ved NTNU Institutt for energi og vannkraft, der han også var instituttleder i tre år. Etter et år som gjesteprofessor ved Stanford University i California (2003–2004), ble han i 2004 nestleder og senere instituttleder ved Institutt for energi og prosessteknikk ved NTNU. Parallelt med stillingen som instituttleder, var han leder for Senter for Fornybar Energi ved NTNU-SINTEF-IFE.
Han har og har hatt mange verv, blant annet har Hustad vært aktivitetsleder for ulike prosjekter innen Det internasjonale energibyrået (IEA) i seks år.
Han er medlem av Norges Tekniske Vitenskapsakademi og satt i styret for UKCCSRC (Styret for karbonfangst og lagring UK) 2014-2017. Scientific Advisory Board: E.ON-RWTH Aachen University, Energy Research Center 2008-2010. Programstyre EnergiX 2017-2019, tidligere programstyrer: "Energi for fremtiden" og "Energi og industri" i forskningsrådet. Portefølgestyre i forskningsrådet for energi. transport og lavutslipp fra 2019. Styremedlem i Energi21 oppnevnt av Olje- og Energidepartementet fra 2019.
Han er deleier i firmaet Ecoxy AS, som har som forretningsidé å redusere skadelige utslipp til luft fra energiproduksjon. Selskapet ble i 2009 tildelt Technoports pris for innovativ miljøteknologi: «Technoport Award for Innovative Environmental Technology».
Bahamas under Sommer-OL 2000
Bahamas under Sommer-OL 2000. Tjuefem sportsutøvere, seksten menn og ni kvinner fra Bahamas deltok i tre sporter, friidrett, tennis og svømming under Sommer-OL 2000 i Sydney. Bahamas kom på delt 35.-plass med to gullmedaljer. Friidrettsutøveren Pauline Davis-Thompson var Bahamas flaggbærer under åpningsseremonien.
Routt County
Routt County er et fylke i den amerikanske delstaten Colorado. Det ligger i den nordvestlige delen av staten og grenser mot Jackson County i øst, Eagle County og Grand County i sørøst, Garfield County og Rio Blanco County i sørvest og mot Moffat County i vest. Det har også grense mot delstaten Wyoming i nord.
Routt Countys totale areal er 6,133.14 km², hvorav 16,65 km² er vann. Ved folketellingen i 2010 hadde fylket 23,509 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Steamboat Springs, som også er fylkets største by.
Fylket ble grunnlagt i 1877 av land som ble skilt ut fra Grand County, og det har fått sitt navn etter guvernør John L. Routt.
Vestnorge
Vestnorge er et norsk danseband som ble startet i 2004. Fire av gutta var medlem i PK & DanseFolket fra 2002 til 2004. Fra å ha vært med på plateinnspilling og dokumentar på TV 2 bestemte de seg for og starte Vestnorge.
McCloud
McCloud er en amerikansk drama- og kriminalserie som gikk på NBC fra 1970 til 1977. Serien handlet om Sam McCloud, en marshal fra en småby i New Mexico som ble sendt på et mer eller mindre permanent oppdrag i New York. Med sitt cowboyantrekk, og ofte ridende på hest, vakte han oppsikt i den urbane millionbyen New York. Hovedrollen som McCloud ble spilt av Dennis Weaver. Serien gikk i syv sesonger, men på grunn av at det var såpass få episoder per sesong ble det bare produsert 46 episoder i alt.
Om serien
McCloud var den 14 mest sette serien i USA i 1972 og den femte mest sette i 1973.
Priser og nominasjoner
Dennis Weaver ble nominert til to Emmy-priser for sin rolle. I 1973 vant manusforfatter Glen A. Larson en Edgar-pris for en episode.
Aftenrøde (skuespill)
Aftenrøde, Slutningsspil er et drama av forfatteren Knut Hamsun. Det ble utgitt i 1898 av Gyldendalskes boghandels forlag.
Aftenrøde er siste del i dramatisk trilogi om filosofen Ivar Kareno, inspirert av Nietzsches tanker. Første og annen del er Ved Rigets Port og Livets Spil. Trilogien var åpningsforestilling da Oslo Nye Teater åpnet 26. februar 1929.
Krångede kraftverk
Krångede kraftverk er en demning med et vannkraftverk i Sverige. Den er anlagt i Indalsälven i nordlige Sverige. Byggingen av kraftverket og demningen startet i 1933 og var ferdig i 1936. Installert vannkrafteffekt er 245 MW.
Kraftverket eies av det finske energiselskapet Fortum Oy.
Pioner (militær)
Pioner i militær forstand er en infanterist med en viss grad av ingeniøropplæring. Pionerer brukes til å bygge feltstillinger og skyttergraver, rydde hindringer for stridsvogner og til lette ingeniøroppgaver som grøftegraving, snekring. Pionersoldaten er utdannet innen minerydding og eksplosiver. Tidligere hadde pioneren også ansvar for å håndtere flammekastere. I den britiske hæren gjør mange av pionerene tjeneste som trommeslagere. De er også de eneste som får ha skjegg ved parader.
Paulina Maciuszek
Paulina Maciuszek (født 2. september 1985 i Rabka-Zdrój) er en polsk langrennsløper, som har konkurrert siden 2004. Under Vinter-OL 2010 i Vancouver ble hun nummer 29 på 30 km klassisk, nummer 45 på 10 km fri og nummer 52 på 7,5 km + 7,5 km dobbel jaktstart med skibytte. Hun deltok også på det polske laget som ble diskvalisert fra en sjetteplass på 4 x 5 km stafett fordi Kornelia Marek avla positiv dopingprøve.
Charlie Aitken
Charlie Aitken (født 5. januar 1942 i Edinburgh) var en skotsk fotballspiller. Han er den spilleren som har spilt flest kamper for Aston Villa FC, han spilte i 17 sesonger for klubben, fra august 1959 til mai 1976.
Zucchetto
Zucchetto er en flat hodebekledning som brukes av geistlige i den romersk-katolske kirke. Hos prester og diakoner er den sort, hos biskoper lilla, hos kardinaler rød, og hos paver hvit. Den kan bæres under birettaen eller bispeluen.
René Hoppe
René Hoppe (født 9. desember 1976) er en tysk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 2006 i Torino.
Hoppe ble olympisk mester i bobsleigh under vinter-OL 2006 i Torino. Sammen med Kevin Kuske, André Lange og Martin Putze vant han konkurransen i firerbob foran Russland og Sveits.
Hoppe har blitt verdensmester fem ganger i bobsleigh, alle i firerbob. 2000 i Altenberg, 2003 i Lake Placid, 2004 i Königssee, 2005 i Calgary og 2008 i Altenberg.
Benito Mussolini
Benito Amilcare Andrea Mussolini (født 29. juli 1883 i Dovia di Predappio i provinsen Forlì i regionen Emilia-Romagna i Italia, død 28. april 1945 Giulino di Mezzegra i provinsen Como i Lombardia) var Italias statsminister og det italienske fascistpartiet Partito Nazionale Fascistas leder («il Duce», «leder» eller «fører») fra slutten av 1922 frem til 8. september 1943.
Barne- og ungdomsår
Benito Mussolini ble født i den lille norditalienske småbyen Dovia, en frazione av kommunen Predappio, ikke langt fra Forlì. Han var sønn av den fattige smeden Alessandro Mussolini og hans kone folkeskolelærerinnen Rosa (født Maltoni, død 1905). En kort periode var hun også sin sønns lærerinne. Hele kommunen Predappio hadde på dette tidspunktet en befolkning på drøyt 5 000 innbyggere.
Det var faren som bestemte hva sønnen skulle hete. Gutten ble med navnene Benito, Amilcare og Andrea oppkalt etter tre radikalismens helter: Benito – et spansk navn (den italienske formen er «Benedetto») – var etter Benito Juárez, den meksikanske reformist som ble president og som styrtet og lot henrette keiser Maximilian av Mexico. De to mellomnavnene Amilcare og Andrea var etter to av anarkososialismens datidige helter, Amilcare Cipriani og Andrea Costa. Navnene gjenspeilte farens brennende sosialisme med et anarkistisk islett.
Benito var den eldste av tre søsken. Hans søsken var Arnaldo (1885-1931) og Edvige (1888-1957). Arnaldo var forresten blitt oppkalt etter Arnaldo da Brescia, som ble henrettet i 1155 og ble hyllet av italienske sosialister som en opprørsmartyr for sin kritikk av kirkelig maktmisbruk.
Faren var medlem av den første internasjonale, likesom Marx og Engels, og var med i det lokale sosialistrådet. Benito Mussolini har beskrevet i sin første selvbiografi (1910/11) hvordan farens hjerte banket for sosialismens teorier, og hvordan han leste høyt for ham passasjer fra Kapitalen. I likhet med mange italienske sosialister som hadde vokst opp under østerriksk-ungarsk styre, var han imidlertid mer nasjonalistisk enn den internasjonalistiske sosialisme skulle tilsi.
Det var faren som skulle ha sterkest innflytelse på Benito.
Motsetningen mellom foreldrene vedrørende religion førte til at Benito, i motsetning til italienere flest, ikke ble døpt etter fødselen. Men, som et kompromiss med moren, tillot faren at gutten etter de to første års skolegang i Dovio og så i Predappio (1889–91) ble sendt til en internatskole drevet av salesianerordenen i Faenza.
Men Benito hadde arvet farens hat mot tradisjonell religion, især mot katolisismen, og var også blitt temmelig stri. Da han var ti år gammel måtte skoleprestene tvinge den hylende protesterende Benito inn til skolemessen. Etter en serie med episoder ble han i 1894 straffet med å bli tilbakestilt fra fjerde til andre klasse; han hadde blant annet kastet stein på menigheten under messen, kastet et blekkhus mot en lærer, og knivstukket en medelev i hånden. Denne straffen gjorde at foreldrene fant det tjenlig å ta ham ut av skolen.