cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marilyn Monroe
De siste årene
De siste ukene av livet sitt diskuterte Monroe flere kommende filmprosjekter; Hun vurderte å spille i en biografisk film om Jean Harlow, og var også aktuell i hovedrollen i Irma la Douce, regissert av Billy Wilder, og Hvor skal dette ende?. Shirley MacLaine endte til slutt opp med hovedrollen i begge filmene. Kim Novak erstattet Monroe i Kyss meg, tosken, en komedie der hun skulle spille mot Dean Martin. En filmatisering av Broadway-musikalen A Tree Grows in Brooklyn, og en musikal med Gene Kelly der handlingen foregikk under første verdenskrig ble også diskutert. Uoverensstemmelsen med Fox ble løst og filmingen av Something's Got to Give skulle gjenopptas i løpet av året. Monroe planla også å søke om offisielt medlemskap i Actors Studio. Makeupartisten hennes, Allan «Whitey» Snyder, møtte Monroe den siste uken hun var i live og uttalte at hun var fornøyd med mulighetene som var tilgjengelige for henne, og at hun «aldri hadde sett bedre ut [og] var i strålende humør».
Død
Den 5. august 1962, klokken 04.25 på morgen fikk politibetjent Jack Clemmons i Los Angeles Police Department en telefonsamtale om at Monroe var død etter å ha begått selvmord. Han var den første fra politiet som ankom hjemmet hennes i Brentwood rundt ti minutter senere.
Mange spørsmål er fremdeles ubesvart når det gjelder omstendighetene rundt Monroes død. Obduksjonen, som ble utført av dr. Thomas Noguchi, avslørte at hun hadde 8 milligram kloralhydrat og 4,5 milligram Nembutal i blodet, og 13 milligram Nembutal i leveren, men ingen medisinrester i magen. Dødsårsaken ble satt til «sannsynlig selvmord».
Den 8. august 1962 ble Marilyn Monroe begravet i krypt nummer 24 i Corridor of Memories på Westwood Village Memorial Park Cemetery i Los Angeles.
James Dougherty
I desember 1941 arrangerte bedriften som Monroes fosterfar, Erwin «Doc» Goddard, jobbet i en juledans. Goddards kone og Monroes fostermor, Grace, mente at James Dougherty burde følge Monroe på dansen. Han nølte på grunn av hennes unge alder, men gikk likevel med på det. Etter dette hadde de et par uforpliktende stevnemøter.
Da familien Goddard flyttet til Vest-Virginia i 1942 ble Monroe igjen i California, og flyttet inn hos Grace Goddards tante, Ana Lower. Goddard var imidlertid bekymret for tantens høye alder, og redd for at Monroe skulle havne tilbake på barnehjem. Hun fant derfor ut, sammen med Doughertys mor, at et ekteskap mellom Dougherty og Monroe ville løse problemet. Han gikk med på dette, men fortsatte likevel å treffe andre jenter i flere uker etterpå.
Doughertys søster hevdet i en artikkel i Modern Screen i 1952 at Dougherty var Monroes «første og kanskje største kjærlighet». Året etter skrev Dougherty en artikkel for Photoplay, der han beskrev ekteskapet med Monroe som lykkelig. Dougherty hevdet imidlertid at han var glad for at han ikke hadde endt opp som «herr Monroe», men i stedet var i et ekteskap der han var «kapteinen» og hans kone var «styrmannen». I bøkene The Secret Happiness of Marilyn Monroe og To Norma Jeane with Love, Jimmie hevdet Dougherty at han og Monroe var forelsket, men drømmen om stjernestatus lokket henne bort. Etter å ha blitt informert om Monroes død 5. august 1962 av Los Angeles Police Department-kollegaen Jack Clemmons, sa Dougherty til konen sin: «Be en bønn. Norma Jeane er død.»
Joe DiMaggio
I 1951 så den tidligere baseballspilleren Joe DiMaggio et bilde av Monroe sammen med noen Chicago White Sox-spillere, men fikk ikke arrangert et stevnemøte før i 1952. Monroe var opprinnelig skeptisk til å møte ham fordi hun fryktet at han var en stereotypisk brautende idrettsmann. De giftet seg 14. januar 1954 i San Francisco, med et fåtall av DiMaggios familie og venner til stede. Bryllupsreisen gikk til Japan. Monroe reiste også innom Korea, der hun underholdt soldatene, en avgjørelse som DiMaggio ikke var fornøyd med. Han ønsket at hun skulle pensjonere seg som skuespillerinne, noe hun ikke var villig til. Senere uttalte Monroe: «Jeg har altfor mange fantasier til å være en husmor.» DiMaggios sjalusi skapte problemer i ekteskapet og den legendariske scenen fra Gresskar i nød, der kjolen hennes blåser opp, var den siste dråpen. Etter innspillingen av denne scenen hadde de en opprivende krangel der DiMaggio skal ha brukt vold mot henne. To uker senere søkte Monroe om skilsmisse, som hun fikk innvilget 27. oktober 1954. De beholdt imidlertid vennskapet, noe som førte til rykter om at de hadde gitt forholdet en ny sjanse, men som Monroe avviste.
Arthur Miller
Monroe møtte forfatteren og dramatikeren Arthur Miller for første gang i Hollywood i 1951, men de innledet ikke et forhold før i 1955. Den 29. juni 1956 giftet de seg; Først i en borgerlig seremoni i White Plains i New York, og deretter i en jødisk seremoni noen dager senere. Siden Miller var jøde konverterte hun til jødedommen før de giftet seg. Mens han reflektere over sitt forhold til Monroe, skrev Miller: «Hun var et skinnende lys for meg den gang: Motsigende og mystisk. Tøff det ene øyeblikket, mens hun hadde en lyrisk og poetisk sensitivitet få beholder utover barndommen i det neste.»
I løpet av ekteskapet deres fikk Miller ofte rollen som megler for Monroe. Han måtte overvåke hennes inntak av medisiner, og prøve å glatte over effekten av disse på hennes karriere og forhold. Han skrev manus til filmen Uten feste som en kjærlighetsgave til henne, men det var under innspillingen av denne filmen ekteskapet deres tok slutt. Den 20. januar 1961 var de offisielt skilt. Miller giftet seg på nytt 17. februar 1962 med Inge Morath, en av Magnum-fotografene som hadde tatt bilder under innspillingen av Uten feste.
Kennedy-brødrene
Monroe ble introdusert for president John F. Kennedy og broren, justisminister Robert Kennedy, gjennom deres søster Patricia Kennedy Lawford og hennes ektemann, skuespilleren Peter Lawford. Det ryktes at hun hadde et forhold til dem begge. Robert Slatzer, som hevdet at han var gift med Monroe i 1952, har påstått dette. Det samme har skuespillerinnen Jeanne Carmen, som hevdet å være en nær venninne av Monroe. I 1973 uttalte Monroes psykiater, dr. Ralph Greenson, til forfatteren Maurice Zolotow at Monroe ikke var «særlig involvert» med Kennedy-brødrene. Peter Lawford har nektet for at Monroe hadde et forhold til noen av Kennedy-brødrene. Både hans andre og tredje kone, Mary Rowan og Deborah Gould, har imidlertid hevdet at han betrodde det motsatte til dem.
Ifølge Monroes massør og nære venn, Ralph Roberts, var hun bare intim med John F. Kennedy ved én anledning, uten at det betydde noe stort for noen av dem. Venninnen hennes, Susan Strasberg, har også hevdet at hun ikke ønsket et seriøst forhold med ham. Monroe skal ha informert Roberts og den tidligere pressesekretæren sin, Rupert Allan, at ryktene om et forhold med Robert Kennedy ikke stemte. Flere av Peter Lawfords nære venner, inkludert William Asher, Milton Ebbins og Joseph Naar, har også hevdet at Monroe og Robert Kennedy ikke var intime. Monroes makeupartist og nære venn fra 1946 og frem til hennes død, Allan «Whitey» Snyder, har uttalt at 90 prosent av det som har blitt sagt om Monroe og Kennedy-brødrene etter hans mening ikke er sant. Mona Rae Miracle har hevdet at tanten hennes ikke var imtim med noen av Kennedy-brødrene.
Administrering av dødsboet
Lee Strasberg arvet alle hennes klær og personlige eiendeler, som han ifølge testamentet kunne fordele til hennes venner, kollegaer og andre som stod henne nær. Etter Strasbergs død i 1982 arvet hans tredje kone, Anna, det som var igjen. I oktober 1999 auksjonerte hun en rekke av disse eiendelene bort gjennom en stor auksjon på Christie's. Den totale inntjente summen ble 13 405 785 dollar. Den spesialdesignede Jean Louis-kjolen, som Monroe hadde på seg da hun sang «Happy Birthday, Mr. President» på bursdagsfesten til president John F. Kennedy, ble solgt for rekordhøye 1,26 millioner dollar.
I tillegg til å arve alle hennes klær og eiendeler, fikk også Anna Strasberg kontrollen over publiseringsrettighetene og lisensieringen av Monroes bilde. Strasberg startet å selge lisenser til bruk av Monroe-fotografier i 1982, sammen med Los Angeles-advokaten Roger Richman, til alt fra t-skjorter, kaffekopper og dukker. Etter flere år med suksess og stor inntjening, avsluttet Strasberg samarbeidet med Richman i 1996. I stedet ansatte hun Mark Roeslers selskap, CMG Worldwide, til å håndtere Monroes publiseringsrettigheter. I 2000 startet så Strasberg selskapet Marilyn Monroe LLC, som på dette tidspunktet eide alle publiseringsrettighetene til Monroe.
Striden om hvem som egentlig har rettighetene til å selge og tjene penger på fotografier av Monroe pågikk i flere år. Strasberg var i rettslig strid med barna til fire fotografer som tok bilder av Monroe mens hun levde. Barna hevdet å ha rett til å lisensiere Monroe-fotografier, og at dette ikke falt eksklusivt til Marilyn Monroe LLC ettersom Monroe var en innbygger i delstaten New York da hun døde. Strasberg og CMG hevdet på sin side at hun var en innbygger tilhørende i California. Forskjellen ligger i at en persons publiseringsrettigheter opphøres etter vedkommende død i New York, mens lovene i California opprettholder disse rettighetene. Sistnevnte gir muligheten for avdødes etterlatte til å tjene penger på lisensavtaler.
I en separat, men relatert sak, tapte også Strasberg og CMG mot Legends Licensing LLC, et selskap som selger lisenser til Monroe-bildene tatt av fotografene Milton H. Greene, Harold Lloyd og Tom Kelley. Dommen, som ble avgitt 17. mars 2008 i California, påpekte at CMG og Marilyn Monroe LLC ikke eier publiseringsrettighetene til Monroe. Dermed står både Legends Licensing LLC og The Shaw Family Archives Ltd. fritt til å selge lisenser av sine Monroe-bilder.
I midten av januar 2011 ble det annonsert at Strasberg hadde solgt Marilyn Monroe LLC til Jamie Salters selskap, Authentic Brands Group.
I populærkulturen
Som en av de mest kjente kulturpersonlighetene i det det 20. århundre blir Monroe ofte imitert og referert til i populærkulturen. Hun regnes som både et symbol på femininitet, glamour og sex. Historien hennes kan regnes som et symbol for USA i seg selv, ettersom hun både representerer den amerikanske drømmen og den fortapte lille foreldreløse jenta. Hun kan også regnes som et symbol på Hollywood, ettersom hun både representerer glamouren og fallgruvene i filmbyen. Selv om hun også er et symbol på 1950-tallet, er hun ikke fastlåst i dette tiåret. Billy Wilder, som regisserte henne i Gresskar i nød og Noen har det hett, har uttalt: «Unik er et oppbrukt ord, men i hennes tilfelle gjelder det. Det kommer aldri til å komme noen annen som henne, og gudene vet at det har vært mange imitatorer.»
Bilde av Monroes ansikt har blitt brukt på frimerker i land som USA, Den demokratiske republikken Kongo, Mali, Tanzania, Montserrat, Gambia og Madagaskar. Det amerikanske frimerket ble utgitt i 1995 og er per 1999 det nest mest solgte minnefrimerket, med bilde av en person, etter at Elvis Presley ble avbildet i 1993. I 1998 ble Monroe kåret til århundrets mest sexy kvinnelige stjerne av Playboy. Året etter ble hun kåret til en av de 100 viktigste menneskene i det 20. århundre av Time og til tidenes sjette største kvinnelige filmlegende av Det amerikanske filminstituttet. I 2005 ble hun kåret til en av århundrets ti største ikoner av Variety. I 2009 ble hun kåret til en av de 40 største filmgudinnene av den britiske utgaven av Glamour. Magasinet beskrev henne som «den ultimate filmgudinnen» og «sannsynligvis verdens mest ikoniske kvinne». Monroe var også den eneste kvinnen på Forbes' topp 13-liste over mesttjenende avdøde kjendiser fra 2001 til 2008.
Brygge
En brygge er en installasjon i sjøkanten der båter kan legges til land og fortøyes, og der lasting og lossing kan foregå. En brygge står gjerne vinkelrett på land, men begrepet brukes også om installasjoner langs land, og om konstruksjoner som kan kalles kai. Konstruksjoner for anløp av skip kalles gjerne kai om de går langs land, og pir om de står vinkelrett på land.
Begrepet brygge brukes også om flytende installasjoner til fortøyning av båter, og til bygninger i sjøkanten, plassert slik at båter og mindre skip kan laste og losse direkte. Denne type installasjoner og begrepet skriver seg i alle fall fra vikingtiden i nordisk område. Begrepet har gitt opphav til en rekke stedsnavn.
Fortøyning av båter
Den vanligste betydningen av begrepet brygge er en installasjon i sjøkanten til fortøyning av båter. En brygge står vanligvis vinkelrett på kystlinja, mens en kai går langs kystlinja, men dette er likevel ikke konsekvent.
En brygge er lettere i konstruksjonen, og beregnet på båter og mindre varemengder. En kai er tyngre i konstruksjon, og beregnet på skip og større lastevekt. En kai kan også stikke ut vinkelrett, og vil da ofte betegnes som en pir.
Forskjellen mellom flo og fjære har stor betydning for konstruksjon av brygger og kaier. Denne forskjellen varierer i ulike farvann. Brygger kan noen steder bygges i flere etasjer for å tilpasses dette forholdet.
Allerede i vikingtiden ble det bygd brygger for å ta i mot handelsskip, knarrer, i byene.
Flytebrygger
På grunn av høye kostnader ved å konstruere en fast brygge er flytebrygge et billig alternativ for småbåthavner. Dessuten er denne konstruksjonen uavhengig av vannstand, noe som er spesielt viktig i områder med stor tidevannforskjell. Flytebrygger lages av flytemidler pongtong av ulikt materiale. I de senere år er de fleste brygger produsert i betong. Dette gir stabile flytebrygger med lite vedlikehold og lang levetid.
Bygninger med tilflott
Brygge kan også betegne bygninger som ligger helt i sjøkanten, sjøboder er en annen betegnelse for det samme. Det karakteristiske ved brygger eller sjøboder er at fartøyer og båter har tilflott, dvs. at de kan fortøyes helt inntil bygningen og lasting og lossing kan foregå direkte fra hus til båt eller omvendt, uten bruk av kai. Denne betydningen av ordet brygge brukes særlig fra Nordmøre og nordover. Kristiansund og Trondheim er byer der havnemiljøet var dominert av store sjøboder eller brygger. Bygninger av denne type brukes til produksjon eller rene lagerformål, eller en kombinasjon. En sjøbod for lagring og pakking av klippfisk kalles i Kristiansund for ei klippfiskbrygge. Tyskebryggen i Bergen var opprinnelig bestående av sjøboder med tilflott eller smal brygge/gangbro, der senere utfylling har gjort at bryggefunksjonen er forflyttet. Et ekstremt eksempel på slike «landlige» kulturminnesmerker finnes i Lærdalsøyri der masseutfylling fra kraftutbygging i fjellene rundt, har gjort at en må gå nesten 300 meter fra sjøbodene til fjorden.
Pulp
Pulp er et britisk band som ble startet i 1978, men som forbindes med britpop-bølgen midt på 1990-tallet. Pulp tok pause på ubestemt tid i 2001.
Biografi
Pulp ble startet av Jarvis Cocker (født 1963) (vokal, gitar, keyboards) i 1978 under navnet Arabicus Pulp. Bandet skiftet raskt navn (og medlemmene skiftet også hyppig) til bare Pulp. Bandet debuterte i 1983 med singelen «My Lighthouse», og fulgte opp med «Everybody's Problem» og albumet It samme år, på plateselskapet Red Rhino Records. I 1984 ble Russell Senior (gitar, fiolin) med i bandet, og året etter kom også Candida Doyle (keyboards) med. Album nummer to, Freaks, kom i 1986 på Fire Records.
Medlemmene fortsatte å komme og gå, av sentrale medlemmer de første årene bør nevnes Simon Hinkler (keyboards), Wayne Furniss (trommer), Magnus Doyle (trommer) og Peter Mansell (bass). Ingen av disse ble værende særlig lenge. Nick Banks (trommer) ble med i 1987 og Steve Mackey (bass) ble med i 1988.
Pulp fortsatte å gi ut singler og EP-er med jevne mellomrom. I 1989 spilte de inn et album ved navn Separations, som de valgte å ikke gi ut (det ble gitt ut tre år senere av Fire, etter at Pulp hadde begynt å slå igjennom). I 1992 forlot de Fire til fordel for Gift, der de ga ut tre singler. Like etterpå signerte de på det atskillig større selskapet Island Records. Endelig ble omverdenen oppmerksom på dem, og albumet His 'n' Hers ble en mellomstor suksess. Med singelen «Common People» og albumet Different Class (begge 1995) lå Storbritannia for deres føtter. Nå hadde de fått en gitarist til, nemlig Mark Webber, som var sjef i fanklubben.
I 1997 sluttet Russell Senior. Året etter ga Pulp ut plata This Is Hardcore, og i 2001 kom deres hittil siste plate, We Love Life.
28. januar 2013 gav de ut låta «After You», den første på over et tiår.
PCP
PCP kan vise til:
Statens kriminaltekniska laboratorium
Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) var fra 1975 i Linköping og sorterte under Rikspolisstyrelsen. SKL hadde cirka 230 ansatte eksperter på diverse vitenskapelige områder. Ved laboratoriet ble det utført kriminaltekniske undersøkelser, hovedsakelig for politi, påtalemyndighet og domstoler. En stor del av undersøkelsene gjaldt spor fra åsteder som var samlet inn av politiet, alt fra fingeravtrykk og hårstrå til prøveskyting av våpen. Også DNA-testing og DNA-registeret ble forvaltet av SKL.
SKL ble erstattet av Nationellt forensiskt centrum fra 2015.
Verifiserum
Potions_in_Harry_Potter
Piedra del Toro
Piedra del Toro er en by i kommunen Empalme Olmos i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 332 innbyggere.
Befolkning
Piedra del Toro har 332 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
Mark O’Meara
Mark O'Meara (født 13. januar 1957) er en amerikansk golfspiller som hadde stor suksess på PGA-touren og internasjonalt fra midten av 1980-tallet til slutten av 1990-årene.
O'Meara har vunnet 16 turneringer på PGA-touren; den første var Greater Milwaukee Open i 1984. Han passerte sin 40-årsdag uten å ha vunnet en major-turnering og fikk sitt beste år i 1998 da han tok to major-turneringer, The Masters og The Open, samt HSBC World Match Play Championship på Europatouren. Mange mener dette skyldtes inspirasjon fra hans nære venn Tiger Woods.
O'Meara er kjent for å konkurrere mer utenfor USA enn de fleste andre ledende amerikanske spillerne, og har vunnet turneringer i Europa, Asia, Australia og Syd-Amerika. På grunn av sitt gode humør og vennlige opptreden er han en av de mest populære stjernene i internasjonal golf. På 2000-tallet begynte han å slite med skader og kom ut av form, men i 2004 vant han Dubai Desert Classic på Europatouren, hans første tour-seier siden 1998.
Transport i Sør-Afrika
Veisystemet
I 2002 hadde landet et veinettverk på 362 099 km, hvorav 73 506 km (17 %) var brolagt (inkludert 239 km med ekspressveier). Den nasjonale fartsgrensen er 50 eller 60 km/t i boligområder, 100 km/t på motorveier og 120 km/t på riksveier. Om lag 10 000 mennesker dør på veiene i Sør-Afrika årlig.
Kjøring skjer venstresides.
Jernbanen
Jernbanesystemet i Sør-Afrika blir regnet som den viktigste delen av landets transportinfrastruktur. Alle de store byene i Sør-Afrika er knyttet opp mot nettet og systemet er det mest utviklede i hele Afrika. Hele jernbanetransportindustrien er eid av staten, og drives av Transnet og dets datterselskaper Transnet Freight Rail, Shosholoza Meyl, Metrorail, Transwerk, Protekon osv.
I 2000 hadde Sør-Afrikas jernbanenettverk med en samlet lengde på 20 384, hele lengden var smalspor. 20 070 km var kappspor (hvorav 9 090 km var elektrifisert), og de gjenværende 314 km med smalspor på 610 mm. I 2008 hadde den samlede lengden økt til 20 872 km, noe som gjør den sørafrikanske jernbanen til verdens 14. lengste. Av dette er 20 436 km kappspor og 436 km skinnegang med en sporvidde på 610 mm.
Det skal gjennomføres et mulighetsstudie for utbyggingen av en 720 km lang normalsporet (1 435 mm) jernbanelinje fra Johannesburg til Durban som skal kunne brukes av containertog med dobbelt containere (såkalte double-stack cars).
Jernbaneforbindelser til naboland
Det finnes forbindelser til Botswana, Lesotho, Namibia, Swaziland og Zimbabwe. Jernbaneforbindelsen til Mosambik er under reparasjon.
Sporveier
En rekke urbane sporveissystemer pleide å operere i Sør-Afrika tidligere, men det siste systemet (i Johannesburg) ble stengt i 1961.
Flyplasser
Oversikten under viser antall flyplasser som har rullebaner av en gitt lengde. Landet har i alt 727 små og store flyplasser (flybaser).
Skipstrafikk
Sør-Afrikas største havner er Cape Town, Durban, East London, Mossel Bay, Port Elizabeth, Richards Bay og Saldanha Bay. I 2006 åpnet en ny havn: Ngqura i Coega, som ligger 20 km nordøst for Port Elizabeth. Landets havneanlegg administreres og driftes av to datterselskaper av Transnet, Transnet National Ports Authority og South African Port Operations (SAPO).
I 2002 bestod handelsflåten av åtte skip på 1 000 bruttotonn eller mer, i alt 271 650 bruttotonn eller 268 604 dødvekttonn. Seks var containerskip og to var oljetankere (herunder utenlandske skip registrert som bekvemmelighetsflagg: Danmark – 3 og Nederland – 1).
Rørledninger
Per 2009 finnes det 980 km med oljetransporterende rørledninger, 908 km med naturgasstransporterende rørledninger, 11 km med kondensatfraktende rørledninger og 1 379 km med rørlednigner som frakter raffinerte produkter. Petronet, et datterselskap av Transnet, som igjen for det meste er statseid, står i hovedsak ansvarlig for driften av Sør-Afrikas rørledninger.
Lina Sandell
Carolina (Lina) Vilhelmina Sandell, gift Berg (født 3. oktober 1832 i Fröderyd i Småland, død 26. juli 1903 i Stockholm) var dikter, teolog, forfatter og salmeforfatter. Hun skrev oftest under signaturen L.S., og navnet hennes oppgis med hennes pikenavn, kun mannens etternavn, eller begge disse navnene i ulike kombinasjoner.
Lina Sandell var redaktør ved mannens (Carl Oscar Berg) bokforlag i Stockholm. Hun forfattet først og fremst tekster til bruk i søndagsskolen. Hun utgav Berättelser för söndagsskolan (1870–1874), Samlade sånger (2 bind, 1882-1885), kalenderen Korsblomman (1865- 1902) og en mengde oversettelser. Fra 1889 var hun redaktør for et religiøst tidsskrift. Hun skrev over 1 700 dikt, bl.a. Tryggere kan ingen vara (norsk: Ingen er så trygg i fare), Blott en dag samt Jag kan icke räkna dem alla, hvorav flere siden har fått melodier.
Lina Sandell Berg døde i 1903, 70 år gammel. På gravsteinen på Solna kirkegård i Stockholm står hennes egne ord: «Tryggare kan ingen vara än Guds lilla barnaskara».
I hennes barndomshjem, Fröderyds prästgård, finnes det i dag et lite museum, Lina Sandell-gården, og utenfor minnegården, under det 300 år gamle asketreet, der hun satt mens hun skrev, står Axel Wallenbergs statue av Lina Sandell.
Det norske plateselskapet Kirkelig Kulturverksted utgav i 1998 albumet Blott en dag, der Carola Häggkvist synger salmer av Lina Sandell.
Dumarsais Estimé
Dumarsais Estimé (født 21. april 1900 i Verrettes i Haiti, død 20. juli 1953 i New York City i USA) var president i Haiti fra 16. august 1946 til 10. mai 1950.
Paso de la Cadena
Paso de la Cadena er en by i kommunen San Antonio i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 142 innbyggere.
Befolkning
Paso de la Cadena har 142 innbyggere (beregning 2011).
Jostedalsrypa
Jostedalsrypa er navnet på ei jente som ifølge sagnet var den eneste i Jostedalen som overlevde svartedauden, den store pesten som herjet Norge på 1300-tallet.
Sagn
Historien om Jostedalsrypa sier at hun var datter i en stormannsfamilie fra Sogn, som sammen med flere av de rikeste familiene i Sogn bosatte seg i Jostedalen for å slippe unna svartedauden.
De nye innbyggerne i Jostedalen skal ha isolert seg fullstendig fra omverdenen for å unnslippe pesten, men den nådde til slutt fram til de små gårdene i den lille dalen.
Etter at pesten hadde herjet seg ferdig, sier sagnet at noen mennesker tok seg opp til Jostedalen for å se om folket der hadde overlevd. Da de kom til dalen røyk det ikke fra noen piper, og samtlige innbyggere var døde. Ved en av de mest avsideliggende gårdene i dalen fant de fotspor i snøen. Da de fulgte sporene fant de ei lita jente som var i live. De forsøkte å fange henne, men hun prøvde å rømme unna, og da de fanget henne klarte de bare å få ut av henne tre ord – «Mor, vetle rjupa», derav navnet «Jostedalsrypa». I tillegg sies det at jentas mor hadde lagt henne i ei seng av fjær like før hun døde, og at det hadde vokst ut fjær på ryggen hennes.
Jenta ble tatt med disse menneskene tilbake til sivilisasjonen, og noen påstår at hun gifta seg med en dansk rikmann og flytta til Danmark, mens andre påstår at hun ble gift på gården Bjørkahaug, og andre igjen mener at hun ble gårdkone på Røneid i Gaupne i Luster kommune. Slekten til jenta ble kalt Rypeslekten.
Virkelighet
Nyere undersøkelser viser at Jostedalen ikke var så utdødd som sagnet forteller. Det har vært drevet jordbruk og vært bosetting i dalen uten avbrekk både under og etter svartedauden. Sagnet kan likevel godt for eksempel bære i seg et minne om utflyttingen fra Jostedalen i forbindelse med folketapet under pestens ødeleggelser.
Jostedal historielag har på sitt nettsted en grundig gjennomgang av sagnet og har også gjort det mulig å lese en mengde varianter av sagnet. En skulptur i granitt av Jostedalsrypa utenfor Breheimsenteret ble i august 2016 avduket av ordføreren i Luster kommune. Skulpturen er hugget av billedkunstneren Stig Eikaas.
Hugh d’Avranches, 1. jarl av Chester
'''Hugh d'Avranches, 1. jarl av Chester''' (født 1047, død 27. juli 1101), med tilnavnet den fete eller ulven var den første Jarl av Chester.
Heinrich Eberhard
Heinrich Eberhardt (født 13. september 1919 i Ehningen, død mai 2003 i Leonberg) var en tysk maler og grafiker.
Han startet med å gå i vanlig malerlære, men kom inn på akademiet for bildende kunst i Stuttgart 1938–1940. Han fikk ett bilde beslaglagt i tilknytning til nazistenes forsøk på å rense kunsten. Utkalt som soldat til andre verdenskrig, og havnet på østfronten. Etter russisk krigsfangenskap, kom han hjem og forsøkte seg som uavhengig kunstner. Han fant raskt ut at han ikke kunne leve av bare å være kunstner, og tok malermesterbrev, og fortsatte som deltidskunstner og senere som faglærer ved yrkesskolen i Stuttgart. Han var også lærer ved kunstnerforbundets seminarer i Württemberg i en årrekke. Fra 1981 fortsatte han som maler og grafiker i eget atelier. En del arbeider er til salgs på Artnet.
Målmannen
Målmannen er et målpolitisk tidsskrift som redigeres på høgnorsk. Utgiver er Samorganet Målmannen, og redaktør er Olav Torheim.
Formål
Den tradisjonelle nynorsken fra 1917 er ikke så mye brukt, og Målmannen mener det bør gjøres en innsats for å holde oppe en levende høgnorsk skrifttradisjon. Målmannen er ment å være «ei rettleiding for deim som ynskjer å odla skriftmålet sitt i norsk leid.»
Redaksjonell profil
27. januar 2006 ble to av redaksjonsmedlemmene intervjuet i radioprogrammet Sånn er livet. Her slår de fast at de anser det som viktig å fremme nynorsk på nye felt, og at målreisningen er like mye en praktisk oppgave som et spørsmål om ideologi og politikk. Redaksjonens holdninger gjenspeiles i bladets profil, som de siste årene har tatt for seg både historiske, politiske, litterære og naturvitenskapelige emner, selv om norsk målreisning fortsatt er den røde tråden i bladet.
Historie
Redaktør for Målmannen var Olav Torheim i 2002, deretter Klaus Johan Myrvoll i 2003, 2004 og nummer 1/2005, og fra nummer 2/2005 var Torheim tilbake som redaktør.
1199 Geldonia
1199 Geldonia er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 14. september 1931 av Eugène Joseph Delporte ved Observatoire Royal de Belgique i Uccle.
Flyttnøkkel
Magiska föremål i Harry Potter
Skumle eventyr med Billy og Randi
Det første navnet på serien var egentlig «Stygg og Slem» («Grim and Evil» på engelsk), men da var serien en kombinasjon av to serier i ett. For hver sending ble det sendt en del av Slemme Con Carne (Evil Con Carne) klemt mellom to episoder av Billy og Randi. I 2003 bestemte Cartoon Network seg for å gi hver kortepisode av serien sin egen faste fulltidssending. Som en følge av dette ble Slemme Con Carne avsluttet. Våren 2007 kom Slemme Con Carne tilbake på lufta med nyskapt introduksjon og rulletekst. Figurene fra Slemme Con Carne finnes ennå, siden de flere ganger dukker opp i Skumle eventyr med Billy og Randi, uten å være klar over at de egentlig ikke skal være der.
Innledning
Billy og Randi er to barneskoleelever fra byen Endsville, som er en typisk, amerikansk «gjennomsnittsby». En dag mens de feirer den ellevte fødselsdagen til Billys gamle kjælehamster, Herr Snufse, dukker Mannen med ljåen opp. Han har kommet for å ta med seg hamsteren, men til hans overraskelse er ikke Billy og Randi det spor redde for ham. Randi nekter å gi ham hamsteren og tilbyr ham å leke en lek over den i stedet – hvis han vinner får han hamsteren og Billy, men hvis han taper får de beholde hamsteren. Grim var sikker på seier, så sikker at han lovet at hvis de vant så skulle han også være deres bestevenn «for evig og alltid». Grim tok de to barna med til en verden ved navn Limbo, hvor de skulle konkurrere i Grims favorittlek: Limbodans.
På seierens rand spurte Grim Randi om hun hadde noen siste ord, hvorpå hun ropte ut «kyss, kyss», ordene som var avtrekkeren til Herr Snufse og som fikk ham til gjøre et krampaktig anfall som raskt slo den ubeseirede limbomesteren i bakken. Dermed var Grim dømt til å være disse to barnas «bestevenn», en oppgave han lider igjennom med en god porsjon forakt og hån fra andre overnaturlige skapninger. I sine første tjeners dager var Grim svært deprimert, men mens tiden gikk, begynte han gradvis å tilpasse seg sitt nye liv. Nå er han en «vanlig mann» som ser på TV og filmer, surfer på Internett, spiller videospill, spiser hurtigmat og iskrem og ellers foretar seg en rekke andre «normale» ting. I sjeldne tilfeller kan man til og med se ham tilegne seg femininet, å iføre seg en rosa kjole for eksempel, eller snufse, plukke blomster eller drive med omhyggelige hygienerutiner. Selv om han har tilpasset seg noenlunde til sitt nye liv og lever med de to barna i et slags hat/kjærlighetsforhold avskyr han Billy og Randi, og lever i evig håp om en dag å kunne bryte seg løs fra tjenerskapet sitt.
Randi
(engelsk: Mandy)
Ørjan
(engelsk: Irwin)
Mørkel
(engelsk: Nergal)
Spørge
(engelsk: Sperg)
Miljø
Store deler av serien foregår i Billy og Randis hjemby, Endsville. Verken beliggenheten eller alderen til Endsville kan bestemmes eller dateres, selv om byen har dukket opp i flere tilbakeglimt, både fra Billys fars ungdom, begynnelsen på 1900-tallet og Middelalderen. Grim kommer helt åpenbart fra Underverdenen, og serien avlegger derfor hyppige besøk her. Grims ljå er nemlig i stand til å lage kosmiske rifter som personene i serien kan bruke til å besøke andre eksistensielle plan i universet, inkludert forskjellige varianter av livet etter døden: Nirvana (Buddhismen), Åsgard (Norrøn mytologi) og «Nedre helvete».
Billy og Randi har også reist med Grim til steder som Tidshallen (hvor de ved et uhell vendte opp-ned på timeglassene sine, og dermed begynte å eldes bakover og til slutt forsvant), Fryktens sirkus (hvor ekte menneskebarn blir sett på som en del av misfosteroppvisningen), Underverdenes rettssal og til med Underverdens spisesal (Kun åpen for ansatte). Grims ljå kan også mane frem monstre, overnaturlige skapninger og ymse innbyggere av Underverdenen til Endsville. Han kan også bruke den til å høste inn sjeler, selv om Randi i episoden Dødelig Dilemma spesifikt forbød ham fra å drive med «innhøsting». I tillegg til at universet i serien bryter med naturlovene, finner man også flere historiske sideversjoner og feilplasserte historiske gjenstander og personer. For eksempel er Abraham Lincoln president og at De forente nasjoner (FN) ikke er verdens fredsbevarende organisasjon, i stedet er det Folkeforbundet som innehar den plassen (Folkeforbundet ble egentlig oppløst i 1946).
At det befinner seg en person som ser ut til å være kommunist i Folkeforbundet antyder også at Sovjetunionen ikke er oppløst i dette universet. På denne og mange andre måter (slik som antiromansen mellom figurene og den bisarre oppfatningen av raser og kjønn) minner serien om George Herrimans poetiske og bakkerystende Krazy Kat. Dette universet er også samme univers som i serien Slemme Con Carne i episodene Chicken Ball Z (En parodi på Dragon Ball Z) møtes alle figurene fra de to seriene en kort stund. I Anden dukker Hector Con Carne opp i fengselet (for øvrig med replikken «Jeg er jo ikke engang med i denne serien lenger!»). I Kompani holt kommer Hector Con Carne og assistenten hans på besøk hos General Arr. I episoden Arr for livet fra sesong tre, møter figurene General Arr, i det som kan sees på som en full krysningsepisode mellom de to seriene. Arr er nå blitt en tilbakevendende figur i serien, vanligvis vist mens han til stadighet kjemper mot krigsavhengigheten sin. Begjæret etter makt undertrykker han som regel ved å lage maisbrød eller stelle hagen.
Fra tid til annen overrasker hovedrollene med ordspill som er uvanlig for slike urealistiske animasjonsserier (selv ikke i halvvoksne serier er slike ordspill vanlige). Slik som: «Evolusjon fengsler ingen» (Randi), «Penger er roten til alt ondt» (Randi), «Håp kastes bort på de håpløse» (Randi) og videre.
Randis introduksjonsreplikker
Etter introen på begynnelsen av hver episode dukker Randi opp foran en helt svart skjerm, bryter «sceneveggen» med den vanlige spissheten i stemmen, og kommer med en introduksjonsreplikk. Selv om hennes aller første hilsen da serien gikk under navnet Stygg og Slem var: «Klapp igjen og følg med på showet», så er som regel replikkene hennes ordspill, slik som: «Det er ikke nok å vinne, andre må tape», og «Evolusjon fengsler ingen».
Disse kommentarene refererer ofte til kjente eller ukjente kilder. Ved en anledning utbrøt Randi: «Do as thou wilt' shall be the whole of the law» (På norsk blir det noe sånt som: «Eders vilje skal forbli Eders lov»). Dette er tatt fra den notoriske Aleister Crowleys Lovens Bok. Randi har også sitert fra Sir Arthur Conan Doyles bok Hunden fra Baskerville: «Hvis du verdsetter liv og helse, hold deg unna myra».
I en annen åpningsscene sa Randi: «Ondskap. Ren og enkel fra den åttende dimensjon», et sitat fra filmen The Adventures of Buckaroo Banzai Across the 8th Dimension. Noen ganger kan også andre figurer avlevere introduksjonsreplikken. Den krypende sjarm/Rett opp/Et Grimt show er den første episoden hvor Randi ikke kommenterte på den svarte skjermen; denne gangen ser vi Billy gå fram foran skjermen og si «Hvor er jeg? Hvem er dere’a?». I episoden Dyrebare utvekster/Problemet med Billy spør Randi «Hvem vet hva slags ondskap som lurer i menns hjerter», hvorpå Grim plutselig dukker opp og roper «Jeg vet, jeg vet!» (En parodi på åpningsreplikken i radiokanalen The Shadow).
5838 Hamsun
5838 Hamsun er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 29. september 1973 av Cornelis Johannes van Houten, Ingrid van Houten-Groeneveld og Tom Gehrels. Asteroiden er oppkalt etter den norske forfatteren Knut Hamsun.
Urgård
Urgård kan sies å være den første gården i et bestemt geografisk område, opprinnelig bygget i det vi kaller urtid. Urgården kjennetegnes helst av sin sentrale beliggenhet i landskapet og sitt usammensatte naturnavn, et navn som beskrev det menneskene så (i naturen ved eller rundt) med et enkelt ord. Dette er typisk gårder med navn som Berg, Fjell, Haug, Ås, Stein, Lund, Bjørk, Eik, Ask, Os, Vik og By m.fl.
En litt yngre type urgårder fikk gjerne sammensatte navnebeskrivelser (fra naturen), som for eksempel Sætrang (trolig avledet av sátr og vangr, i betydningen fast oppholdssted eller plass der noe hjemlig befinner seg), Jevnaker (jevn eller slett åker), Tønsberg (av tún, som betyr gjerde, og berg).
I Norge er de eldste urgårdene trolig mer enn 3 000 år gamle, i Danmark og Sverige og Europa forøvrig trolig enda eldre. Nøyaktig hvor gamle de er får vi nok allikevel ikke fullstendig klarhet i, siden det ikke finnes samtidige, skriftlige kilder i verken i Norge eller Skandinavia forøvrig. Antagelsene baserer seg derfor på hva vi vet om tidlig jordbruk og bosetning i vår del av verden. Pollenanalyse og C14-dateringer er en metode for å datere gårdsbosetningen i en lokalitet.
Begrepet urgård er i hovedsak regnet som foreldet av de fleste arkeologer. Det er i de færreste tilfeller mulig å følge en gård tilbake til jordbrukets gjennombrudd i Norge. Forskningen omkring gårdsutviklingen i Norge viser at de eldste gårdene blir grunnlagt omkring 2000 år f.Kr. Denne perioden kalles ikke urtid, men senneolitikum/bondesteinalder. Forskning viser også at gårdstunet kan flytte rundt og at gårder kan ligge øde i perioder.
1200 Imperatrix
1200 Imperatrix er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 14. september 1931 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Gastón Parra Luzardo
Gastón Parra Luzardo (født 1933, død 14. desember 2008) var en venezuelansk økonom.
Han var utdannet innen økonomi ved University of Zulia, og var sentralbanksjef (President) i Venezuelas sentralbank fra 2005 til sin død.
Før han ble sentralbanksjef var han bl.a. visesentralbanksjef i 2000, og han har vært styreformann i den statlige oljegiganten Petroleos de Venezuela S.A. (PDVSA).
Shuttle–Mir-programmet
Shuttle-Mir programmet var et samarbeidsprogram i verdensrommet mellom Russland og USA. Det innebar at amerikanske romferger koblet seg opp mot den russiske romstasjonen Mir. Programmet ble annonsert i 1993 og den første ferden skjedde i 1995. Til tross for amerikansk skepsis til sikkerheten, ble programmet gjennomført i sin helhet til det ble avsluttet i 1998. Programmet var en viktig forløper til den nåværende Den internasjonale romstasjonen.
Charles Crowe
Charles Robert Crowe (født 12. oktober 1867 i Ontario, død 3. september 1953 i Ontario) var en canadisk skytter som deltok i de olympiske leker, 1908 i London.
Crowe vant en olympiske bronsemedalje i skyting under Sommer-OL 1908 i London. Han var med på det canadiske laget som kom på tredjeplass i lagskytingen med armégevær, bak USA og Storbritannia. Det var åtte lag med seks mann på hvert som deltok i konkurransen som ble gjennomført 10. og 11. juli 1908. Crowe skjøt 415 poeng som var det nest beste resultatet på det canadiske laget. De andre på laget var William Eastcott, Harry Kerr, Dugald McInnis, William Smith og Bruce Williams.
Villa Arejo
Villa Arejo er en by i kommunen Canelones i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 147 innbyggere.
Befolkning
Villa Arejo har 147 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
Skjeggøks
En skjeggøks er en våpenøks som var vanlig i vikingtid og middelalder. Den var et våpen som bl.a. ble brukt til å rive unna motstanderens skjold. Skjeggøksen kjennetegnes på at eggen er forlenget bakover langs skaftet, slik at egglengden er forhorholdsvis mye lenger enn på en alminnelig vedøks og de første kampøksene. Skjeggøks er kjent for å ha blitt brukt på drapet på Grim i Egilsoga. I tillegg så er det kjent at vikingene brukte skjeggøksen til å stusse skjegget.
Ivan Maksimov
Ivan Maksimov (Иван Максимов på russisk, født 19. november 1958 i Moskva) er en russisk animatør, illustratør og tegnefilmskaper.
Ivan Maksimov studerte fysikk før han tok utdannelse i animasjon fra 1986 til 1988. Fra 1987 regisserte han filmer for flere Moskva-baserte studioer og har siden 1995 arbeidet uavhengig med film, video og dataanimasjon. Han har siden 2002 også undervist i filmlregi ved VGIK og studio-skolen Shar i Moskva. I tillegg har Maksimov arbeidet som illustratør for ulike aviser og magasiner og tegnet logoer for forskjellige selskaper og festivaler. Hans filmografi inneholder Bolero (1992), som vant Gullbjørnen under Filmfestivalen i Berlin 1993, Wind Along the Coast og Rain Down from Above.
Tegnefilmene hans er preget av morsomme figurer og en leken surrealisme.
7279 Hagfors
7279 Hagfors er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 7. november 1985 av Edward L. G. Bowell og er oppkalt til ære for den norske radarastronomen Tor Hagfors.
Vitus Bering
Vitus Jonassen Bering, på russisk Витус Ионассен Беринг, også kjent som Иван Иванович Беринг, Ivan Ivanovitsj Bering (døpt  i Horsens i Danmark, død  på øya Avatsja - nå Beringøya - østenfor Sibir i Russland) var en dansk polarforsker i russisk tjeneste.
Bakgrunn
Vitus Bering var sønn av tolltjenestemannen Jonas Svendsen Halmstad og prostedatteren Anne Pedersdatter Bering, en nær slektning av historiografen Vitus Bering.
Karriere
Etter en reise til Karibia lot Vitus seg i 1703 bli vervet av den norskfødte Cornelius Cruys som var i russisk tjeneste, til tsar Peter den stores da ferskt opprettede flåte, og ble stasjonert ved hovedbasen i Kronstadt utenfor St. Petersbuyrg. Han deltok med heder i den store nordiske krig i Østersjøen, og i krigen mellom Russland og Det osmanske rike i Azovsjøen.
To av Berings barnebarn fulgte i hans fotspor og ble kapteiner i den russiske flåte, og en av dem dro også på oppdagelsesferder.
Vitus besøkte sin hjemby Horsens en siste gang i 1715.
Oppdagelsesreisende
Utforskning av Russlands østligste farvann: Etter krigene ønsket Peter den store å utforske og kartlegge Russlands østlige områder for å finne ut om det fantes en landfast forbindelse mellom Sibir og Nord-Amerika. Formålet var å legge til rette for russisk ekspansjon på det nordamerikanske kontinent.
Første ekspedisjon: Kamtsjatkaekspedisjonen
Vitus Bering ble utnevnt til leder av ekspedisjonen som dro ut fra Kamtsjatka 24. juli 1728 i skipet «Svjatoj Gavrijl» (St. Gabriel). Med på reisen var også Morten Spangsberg, som trolig var hans landsmann. Ekspedisjonen seilte nordover langs Russlands nordøstkyst inntil man på 65 grader nordlig bredde så halvøya Tsjukter forsvinne i vest. De mente dermed å ha påvist at det var et strede mellom de to kontinentene selv om de aldri så land på den amerikanske siden. Stredet er senere oppkalt etter Bering: Beringstredet.
Andre Kamtsjatka-ekspedisjon
I 1740 dro han ut på nok en ekspedisjon på i området for blant annet å finne Amerika. De la ut i skipene «Svjatoj Pjotr» (St. Peter) og «Svjatoj Pavel» (St. Paul) fra byen som i dag er oppkalt etter skipene, Petropavlovsk. Ekspedisjonen støtte på store problemer og allerede etter 16 dager kom skipene fra hverandre i en storm.
På vei tilbake fra Alaska i 1741 strandet skipet på det som nå heter Beringøya på posisjon 67 grader N og 170 grader V. På dette tidspunktet var forsyningene blitt så knappe at det hadde brutt ut skjørbuk blant besetningen på «Svjatoj Pjotr». Det var under denne strandingen at Bering den 16. juni 1741 skal ha oppdaget Mount St. Elias i Alaska, uten at han navngav det. Den tyske adjunkt Georg Wilhelm Steller foretok noen botaniske ekskursjoner.
Sykdommen mange var rammet av, begynte imidlertid å kreve liv. Mange, deriblant Bering, døde før man året greide å bygge opp igjen skipet av vrakrestene for å seile tilbake til Russland.
Ettermæle
Med Berings død kom den store ekspedisjonen til en plutselig og utilfredsstillende avslutning.
Hans ferder fikk imidlertid meget stor betydning for utviklingen av Russlands makt i nordøstlige Asia. Til tross for dette ble han ikke like berømt som mange andre av de oppdagelsereisende som betød noe for landet. Dette skyldtes til en viss grad at makthaverne i Tsarrussland ikke gjerne ville la utlendinger få æren for nasjonens oppdagelser.
Nå var Berings bragder, som var betydelige, ikke førstegangshendelser på to sentrale punkter. Han var ikke den første russer (eller person i russisk tjeneste) som fra asiatiske side fikk Nord-Amerika i øyensyn – det var det Mikhail Gvozdev som gjorde i 1730-årene, og heller ikke den første russer som passerte gjennom det strede som nå bærer hans navn – det var den relativt ukjente ekspedisjon på 1600-tallet som ble ledet av Semjon Dezjnjov.
Berings levninger
Danske arkeologer fant Vitus Berings levninger på Beringøya i 1991.
Gatenavn
Vitus Jonassen Bering er hedret med Berings gate i Bekkefaret (Stavanger).
Marius Solberg
Marius Solberg (født 3. desember 1981) er en norsk fotballspiller fra Porsgrunn, som spiller for Førde.
Han spilte for Hei da han ble hentet til Grenland Fotball-systemet. Han spilte som junior for Odd Grenland, men ble som senior plukket opp av Pors Grenland. Solberg spilte i Pors i fem sesonger, fra 2001 til 2005. I denne perioden markerte han seg som en av lagets støttespillere, og han spilte nesten alle sine kamper for Pors som back.
Sommeren 2005 flyttet Solberg til Bergen for å studere ved Norges Handelshøyskole, og begynte å trene med Løv-Ham Fotball samtidig som han spilte for Pors. Før sesongen 2006 skrev imidlertid venstrebacken under to-årskontrakt for «Løvene».
Solberg annonserte før 2007-sesongen at han ville legge opp, men ble overtalt til å fullføre vårsesongen for Løv-Ham. På grunn av skadeproblemer i klubben mot slutten av sesongen sa han likevel ja til å stille opp i sesongens siste kamper. Etter dette ville han være ferdig utdannet revisor og hadde uttalt at han ikke lenger ville satse på toppfotball. Han lot seg likevel overtale til å signere en ny toårskontrakt med Løv-Ham. Etter 2009-sesongen signerte han en ny kontrakt ut 2010-sesongen. Skader gjorde at han ikke spilte for Løv-Ham i 2010-sesongen og i august meldte han overgang til Førde.
Andrew Lloyd Webber
Andrew Lloyd Webber, baron Lloyd-Webber, (født 22. mars 1948) er en britisk musikalkomponist.
Gjennom karrieren har han produsert flere musikaler samt arrangert musikk til to filmer (Gumshoe og The Odessa File) og et rekviem (en latinsk sjelemesse). Per 2017 hadde Lloyd Webber vunnet syv Tony Awards, tre Grammy Awards (samt Grammy Legend Award), én Oscar, fjorten Ivor Novello Awards, syv Oliver Awards, én Golden Globe og én BRIT Award. Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame. Lloyd Webber er antageligvis det siste århundrets mest populære teaterkomponist, og flere av hans musikaler har vært satt opp i flere tiår, både på Broadway i New York og West End i London.
Salim Sdiri
Salim Sdiri (født 26. oktober 1978) er en fransk lengdehopper. Sdiris personlige rekord er på 8,25, oppnådd i juli 2005 i Angers.
Andrew Lloyd Webber
Han er eier av sju teatre i London, blant annet Theatre Royal Drury Lane og London Palladium.
Oppsetninger/musikaler
(Tekstforfatter er satt i parentes.)
Salim Sdiri
Spyduhellet i Roma
Fredag 13. juli 2007, under IAAF Golden League-stevnet på Stadio Olimpico i Roma, ble Sdiri truffet av et spyd etter et mislykket kast av finske Tero Pitkämäki. Sdiri ble truffet i ryggen etter at lengdekonkurransen var ferdig, idet Sdiri var i ferd med å pakke sammen utstyret. Sdiri ble fraktet til et sykehus i Roma uten livstruende skader, ifølge svensk TV4.
Dugald McInnis
Dugald McInnis (født 1875, død 1929) var en canadisk skytter som deltok i de olympiske leker, 1908 i London.