cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Clonakilty
Historie
I april 1943 fløy en Boeing B-17 Flying Fortress fra Marokko til England da den ble tvunget til å lande ved en myr like utenfor Clonakilty. Mannskapet (som var uskadd) trodde de hadde fløyet over det tyskokkuperte Norge.
Clonakilty ble grunnlagt 5. mai 1613, og 5. mai 2013 fikk byen særskilt besøk av president Michael D. Higgins og hans kone i feiringen av byens 400 år siden den fikk sitt opprinnelige charter.
Attraksjoner og turisme
Sentrum i byen regnes som svært attraktivt, med butikk- og restaurantfasader som er malt i lyse farger. Det kommer mange turister på sommeren, og befolkningstallet kan øke fra de 4000 fastboende til over 6000 med turistene. Det er også mange turister som velger å bo i Inchydoney like i nærheten, og som da besøker Clonakilty. Det er flere strenger og turområder, og severdighetene The West Cork Model Railway Village og ringborgen Lios-na-gCon.
Byen er et turismeknutepunkt i West Cork, og ble anerkjent som «Beste by i Europa» i 2017, og «Årets beste sted» i 2017 av Royal Institute of the Architects of Ireland. Clonakilty er i Dáil-valgkretsen i Cork South-West, som har tre seter. Clonakilty er kjent for den lokale blodpuddingen. Lokal melk brukes i produksjonen av Irish Yogurts, som er et av de mest kjente yoghurtmerkene i Irland.
Audi Q7
Audi Q7 er en luksuriøs SUV, en bil produsert av det tyske selskapet Audi, som idag eies av Volkswagen AG. Den har blitt solgt helt siden 2006, og i og med at den har «7» i navnet er det posisjonert mellom Audi A6 og Audi A8.
Hovedkonkurrenter i denne klassen er Mercedes-Benz GL klasse, BMW X5 og Cadillac SRX.
I 2007 ble det solgt 37 Audi Q7 i Norge, en nedgang fra 387 i 2006. Også i 2008 ble det solgt 37 stk.
Arne Treholt
Arne Treholt (1942–2023) var en norsk embedsmann og politiker (Ap) som i 1985 ble dømt for spionasje til fordel for Sovjetunionen og Irak.
Den 20. januar 1984 ble han arrestert og siktet for spionasje, og 20. juni 1985 ble han i Eidsivating lagmannsrett dømt til 20 års fengsel for spionasje til fordel for Sovjetunionen og Irak, i det som ble kjent som Treholt-saken. I dommen het det at Treholt hadde gjort skade mot Norge «som til dels ikke lar seg reparere» og at skadene «som teoretisk kan avbøtes» ifølge forsvarssjefen ville koste «flere års forsvarsbudsjetter». Treholt var byråsjef i Utenriksdepartementet da han ble arrestert.
Etter åtte og et halvt års soning ble han benådet av regjeringen Brundtland av helsegrunner 3. juli 1992. Etter løslatelsen flyttet Treholt til Russland og etablerte seg der som forretningsmann. Han spesialisert seg etterhvert på å handle med russiske verdipapirer via internett. Han oppholdt seg tidvis på Kypros.
Treholt har begjært straffesaken sin gjenopptatt flere ganger. Treholt holdt hele tiden fast ved at han var uskyldig.
I 2010 hevdet Geir Selvik Malthe-Sørenssen, en privatetterforsker engasjert av Treholt, at bevisene i Treholt-saken var fabrikkert. Kommisjonen for gjenopptagelse av straffesaker festet ikke lit til påstandene og avslo begjæring om gjenopptagelse for fjerde gang den 9. juni 2011. Malthe-Sørenssen ble i 2016 avslørt for å ha fabrikkert beviser som angivelig skulle renvaske Treholt og ble i 2018 dømt til tre års fengsel for omfattende bedrageri og dokumentfalsk i flere saker. Etter løslatelsen var Treholt tidvis aktiv i norsk offentlig debatt, og ble kritisert for å fremme russisk propaganda.
Liv og bakgrunn
Treholt ble født den 13. september 1942 som sønn av tidligere landbruksminister Thorstein Treholt (Ap). Som ung flyttet han til Oslo for å ta artium ved Oslo katedralskole. Deretter studerte han sosialøkonomi, politisk historie og statsvitenskap ved Universitetet i Oslo.
Treholt var gift første gang med Brit Treholt og deretter med fjernsynsjournalisten Kari Storækre. De ble separert etter at Treholt ble fengslet i 1984 og senere skilt.
Han oversatte den første boka i Isaac Asimovs trilogi «Foundation» til norsk, kalt Keiserrikets fall (Stiftelsen).
Arne Treholt døde etter en tids sykeleie den 12. februar 2023 i Moskva i Russland.
Tidlig karriere
Fra 1965 til 1970 arbeidet han som journalist i Arbeiderbladet og engasjerte seg mot den greske militærjuntaen. Han var også med på å grunnlegge Den norske komité for Demokrati i Hellas. Hans bok Marketakis og juntaen er fra denne epoken av hans liv.
Politisk karriere
Mens Treholt jobbet som journalist i Arbeiderbladet ble han oppdaget av Jens Evensen, og de innledet et nært politisk samarbeid og personlig vennskap. Treholt var mellom 1972 og 1976 politisk sekretær for handels- og sjøfartsministeren (som var Evensen mellom 1973 og 1974), og fra 1976 til 1978 var han statssekretær for Evensen, som da var havrettsminister. Politisk ble Treholt regnet for å tilhøre venstresiden i Arbeiderpartiet, og Jens Evensen blir beskrevet som hans politiske mentor. Den senere avsløringen av Treholt som sovjetisk spion virket knusende på Evensen både personlig og karrieremessig og førte til et fullstendig brudd mellom dem. I en høring i Stortinget sammenlignet Jens Evensen Treholt med Vidkun Quisling i 1989 (Evensen deltok i rettssaken mot Quisling tidlig i sin karriere).
«Gråsoneavtalen»
Som statssekretær deltok Treholt i fremforhandlingen av den omstridte Gråsoneavtalen. Det har blitt hevdet at Treholt fremmet sovjetiske interesser under disse forhandlingene. Sigurd Allern mente i Klassekampen: ''«I praksis betød dette at russerne satt på begge sider av forhandlingsbordet. Den norske statssekretæren kunne diskret fungere som informant og medspiller for fiskeriminister Isjkov. Avtalen ble, som man kunne vente, elendig, og Jens Evensen hadde problemer med å få den akseptert både av regjeringen og Stortinget. Treholt spilte forræderens rolle, men opererte også innenfor et politisk miljø der det var mulig å forene rollen som agent med rollen som politisk påvirker for russiske interesser»''. Også Kåre Willoch mener avtalen var sterkt skadelig for Norge og at hele det politiske miljøet var sjokkert over den. Treholt ble ikke tiltalt for spionasje for sin rolle under Gråsoneforhandlingene, men i et intervju med Danmarks Radio i 1990 innrømmet han at han hadde latt en representant for KGB få se de norske møteprotokollene.
Karriere i utenrikstjenesten
Fra 1979 til 1982 tjenestegjorde Treholt som ambassaderåd med ansvar for økonomiske og sosiale saker utvikling ved den norske FN-delegasjonen i New York, og fra 1983 og frem til arrestasjonen var han byråsjef i presse- og kulturavdelingen og fungerende pressetalsmann i Utenriksdepartementet.
Treholt var avsettelig embedsmann og ble avskjediget av Kongen i statsråd 6. april 1984. I medhold av Grunnloven § 22 beholdt han imidlertid 2/3 av lønnen frem til Stortinget tok stilling til om han skulle fratas lønnen.
Stortinget vedtok 4. juni 1984 å frata Treholt resten av lønnen.
Spionsaken
Treholt-saken ble møtt med voldsom interesse, og rettssaken i 1985 ble gjennomført med et stort sikkerhetsoppbud.
Den 20. juni 1985 ble Treholt dømt til 20 års fengsel (med fradrag av 518 dager for utholdt varetektsarrest) for spionasje til fordel for Sovjetunionen og Irak, samt inndragning av 700.000 kroner og 52.000 amerikanske dollar. Blant annet fastslo retten at det var sannsynlig at han hadde avslørt politiske og militære hemmeligheter til den sovjetiske sikkerhetstjenesten KGB.
Treholt hadde hatt flere møter, som han ikke hadde fortalt noen om, med sovjetiske KGB-folk med diplomatstatus i Helsingfors og Wien, blant annet med Gennadij Titov som var utvist fra Norge etter at han i slutten av 1970-årene var blitt mistenkt for å være føringsoffiser for spionen Gunvor Galtung Haavik.
Treholt ble blant annet dømt for å ha gitt KGB detaljert informasjon om organiseringen av det norske invasjonsforsvaret ved sovjetisk invasjon.
Retten fant det bevist at Treholt hadde mottatt store pengebeløp, tilsvarende flere årslønner på den tiden, både fra KGB og fra Iraks etterretningstjeneste.
Under rettssaken i 1985 utgav Treholt den selvbiografiske boken Alene. Manuset ble smuglet ut av fengselet og utgitt av Cappelen. Til tross for at en rekke offentlige personer som Gunnar Sønsteby og Gerhard Heiberg oppfordret til boikott av boken, solgte den i et betydelig opplag. Treholt fikk likevel ingen glede av pengene, som ble beslaglagt av retten. Hans kone utgav samme år boken God tur til Paris (tittelen henspilte på at Treholt hadde sagt at han skulle til Paris da han i virkeligheten skulle til Wien for å møte KGB-agenter), som var sterkt kritisk til Treholt, og som også fikk stor oppmerksomhet.
Nestsjefen i KGBs utenlandsspionasje uttalte i 1992 at arrestasjonen av Treholt ble sett på som tapet av en KGB-agent fra KGBs side.
Tidligere forsvarssjef Sverre Hamre uttalte i intervju med NRK at Treholt var «den største landsforræder Norge har hatt i fredstid». I et leserinnlegg skrev Treholt selv fra fengselscellen i 1985 at «jeg er hengt ut for det norske folk som en simpel landsforræder, den største siden Quisling».
Soning
29. juli 1985 ble han overført til Ila landsfengsel. Hans planer om å organisere en flukt fra fengselet natt til søndag 22. juni 1986 ble avdekket, og han ble derfor overført til Ullersmo landsfengsel. Sikkerhetstiltakene var preget av kontroll under det meste av soningen. De bestod blant annet i forholdsvis omfattende bruk av nakenstripping, isolat og bevæpnede vakter. Forholdet mellom Treholt og fengselspersonalet var også tildels konfliktfylt.
Om soningsforholdene uttalte daværende direktør i Fengselsstyret Rolf B. Wegner: «En spiondømt kan representere en særlig risiko for samfunnet dersom han kommer i forbindelse med sine gamle oppdragsgivere. Det måtte vi forhindre».
Arne Treholt har skildret livet i fengsel i tre ulike bøker: Den første boken Alene kom ut i 1985 og fokuserte på tiden etter arrestasjonen. I 1991 utgav han Avdeling K om livet i fengselet. Han tok opp tråden i den senere selvbiografien Gråsoner (2004). Treholt har fortalt at han under soningen fattet interesse for skjebnen til de som ble dømt for landssvik etter andre verdenskrig, og at han leste alle landssvikdommene og «reagerte på hvor løsaktige mange av disse dommene var. Seierherrens logikk og oppgjør preget dommene».
I Drammen kretsfengsel møtte Treholt 17-åringen Renee Michelle («Shelly») Steele (1968–1992), som han kom til å fungere som støttekontakt for i lekselesning. I 1987 giftet Treholt og Steele seg uten at foreldrene hennes var klar over det, og etter at Steele ble løslatt engasjerte hun seg for mannens sak. Ekteskapet fikk kritikk i media, og etter Shelly Steeles død og benådningen av Treholt anklaget hennes mor Treholt for å ha brukt hennes dødssyke datter som et «redskap for å komme seg ut av fengselet». Hun stilte seg også «uforstående til at en voksen mann gifter seg med en 18-årig pike som han visste ville komme til å dø av AIDS», og spurte hvordan det kunne henge sammen at Treholt disponerte en leilighet på Oslos vestkant full av verdifulle møbler samtidig som han skyldte Staten store pengesummer.
Benådning og løslatelse
Den 8. august 1988 ble han igjen overført til Ila, og 8. juli 1990 hadde han sin første permisjon fra fengselet i tolv timer. Etter at Gro Harlem Brundtlands tredje regjering tiltrådte i november 1990, søkte Treholt om benådning av helsegrunner 26. november 1990, men fikk avslag. 28. mai 1992 døde hans kone, Shelly Steele Treholt, av Aids etter å ha vært syk i flere år, og Treholt fikk permisjon for å delta i begravelsen. 3. juli samme år ble han benådet av Kongen i statsråd av helsegrunner og slapp å returnere til fengselet. Han hadde da sonet 8,5 år av straffen på 20 år.
Den tidlige benådningen fikk kritikk fra blant andre jusprofessor Carl August Fleischer, som mente det var særbehandling av en tidligere Ap-politiker fra Ap-regjeringens side og at «signaleffekten er meget uheldig». Fleischer mente Treholt burde sonet ytterligere to-tre år etter vanlig praksis før en benådning kunne komme på tale. Det ble pekt på at flere av statsrådene som stemte for avgjørelsen «var i et slikt vennskaps- eller kollegaforhold til den spiondømte at det kan stilles spørsmål om deres habilitet». Det ble også pekt på at begge legene som anbefalte benådningen, enten kjente Treholt-familien eller hadde engasjert seg politisk for Arne Treholt. Høyre-leder Kaci Kullmann Five uttalte at hun var «rystet over det hun mener ser ut som en særbehandling av Arne Treholt i forhold til lignende saker der fanger søker om benådning på grunn av helse». Sjefredaktør Norulv Øvrebotten i Ap-avisen Rogalands Avis mente benådningen var «en skandale», uttalte at det fantes «ingen saklig grunn til å benåde Treholt» og at regjeringen hadde blitt «kraftig manipulert». Etter initiativ fra Høyre ble benådningen senere i 1992 tatt opp i Stortingets kontrollkomité fordi det var «skjedd ulik behandling av fanger [og] at Arne Treholt har fått gunstigere behandling enn andre». På lederplass uttalte VG:
Arbeid for gjenopptagelse
Treholt har forsøkt å få tatt opp saken sin flere ganger. Høyesteretts kjæremålsutvalg forkastet begjæringer om gjenopptagelse i 1988 og 1992.
Gjenopptagelseskommisjonens avgjørelse ble truffet under dissens. Ett av medlemmene, psykologiprofessor Svein Magnussen, anførte at «den samlede kommisjon har kommet til at det er flere svake ledd i beviskjeden. Mindretallet mener at disse omstendighetene må tillegges avgjørende vekt til fordel for gjenåpning».
Treholt gav i intervjuer etter avgjørelsen uttrykk for at «tidspunktet er kommet for å sette punktum» og at han ikke vil prøve å få gjenopptatt straffesaken sin flere ganger. Han begrunnet det med at det var belastende for hans familie og venner at det ble rippet opp i saken. Statsadvokat Stein Vale, som representerte påtalemyndigheten i saken, uttalte at «en liten krets rundt Arne Treholt har valgt å holde liv i saken, men de bør nå slå seg til ro med at den opprinnelige dommen var riktig».
Treholt-saken ble debattert i media fra september 2010 etter at det kom en ny bok om saken av den tidligere journalisten Geir Selvik Malthe-Sørenssen med påstander om fabrikasjon av det såkalte pengebeviset. Det ble fremlagt gamle bilder tatt av Politiets overvåkingstjeneste (POT), som Malthe-Sørenssen mente dokumenterte at POT måtte ha forfalsket et pengebeviset i Treholt-saken. I artikler i Aftenposten ble det hevdet at en ikke navngitt angivelig tidligere POT-tjenestemann uttalte at dette beviset skal ha blitt fabrikkert.
24. september 2010 bestemte Gjenopptakelseskommisjonen seg for å vurdere Treholts tredje begjæring om gjenopptagelse på nytt. 16. mars 2011 var det klart at påtalemyndigheten for fjerde gang innstiller på at søknaden om gjenopptagelse blir avslått. 9. juni 2011 avgjorde Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker at det ikke var grunnlag for påstandene om bevisfabrikkering og avgjorde at straffesaken til Treholt ikke blir gjenopptatt. Kommisjonens avgjørelse var enstemmig.
I 2016 avslørte VG at Geir Selvik Malthe-Sørenssen hadde fabrikkert en ny kilde i Treholt-saken. Overfor advokat Harald Stabell og Arne Treholt hadde Malthe-Sørenssen fortalt at en agent i Forsvarets etterretningstjeneste skulle kaste nytt lys over Treholt-saken. VG avslørte at hans kilde ikke var en agent i Forsvarets etterretningstjeneste, men en draps- og bedrageridømt bruktbilselger som Malthe-Sørensen betalte for å utgi seg for å være agent. Malthe-Sørensen ble i 2015 også siktet for grov korrupsjon.
Treholt har i alle år hevdet å være uskyldig i spionasje, men har innrømmet både å ha hatt hemmelige møter med KGB, å ha gitt KGB graderte dokumenter og å ha tatt imot penger både fra KGB og Saddam Husseins Irak, som til dels ble plassert på en hemmelig konto i Sveits. Treholt gav Sovjetunionen opplysninger om forsvarsplanene for Nord-Norge ved sovjetisk invasjon, materielle svakheter i Forsvaret, mobiliseringstider, soldater på vakt, norske angrepsalternativer i tilfelle sovjetisk invasjon, beredskapslagre, møtereferatene til statsministeren og utenriksministeren, og NATO-alliertes lagring av tungt utstyr i Norge. Treholts egen forklaring om at han var en slags «privatpraktiserende utenriksminister» ble beskrevet som grensende til stormannsgalskap i dommen. I sin egen bok Gråsoner fra 2004 innrømmet han både grov uforstand i tjenesten og «stormannsgalskap» og mente at KGB hadde startet såkalt grooming med sikte på å verve ham som agent, men at arrestasjonen av ham kom KGB i forkjøpet. I interne KGB-dokumenter som ble kjent i 2022 het det at Treholt «samvittighetsfullt og med stor ansvarsfølelse hjalp Sovjetunionens sikkerhetstjeneste» [KGB] og systematisk motarbeidet den vestlige forsvarsalliansen NATO, og at han «var en kilde til verdifull informasjon i militærstrategiske spørsmål» for Sovjetunionen. Ifølge KGB-dokumentene var Treholts samarbeid med KGB bygget på «et ideologisk-politisk grunnlag, understøttet av materielle goder». I dokumentene ba KGB Stasi om hjelp til å befri Treholt fra fengselet i en mulig fangeutveksling.
Livet etter soningen
Etter løslatelsen flyttet Treholt til Russland og etablerte firmaet Ismos Trading sammen med en tidligere KGB-general; Treholt har senere spesialisert seg på å handle med russiske verdipapirer via internett. Han har tidvis også oppholdt seg på Kypros, der det bor mange russiske forretningsmenn, men har hatt Moskva som hovedbase.
Etter benådningen stod Treholt på bar bakke i tillegg til at han hadde en betydelig gjeld. Etter eget utsagn måtte han i flere måneder stille seg i kø på sosialkontoret. Han fikk en halv million kroner av en anonym giver, som gjorde det mulig for ham å flytte til Moskva i 1993. Der startet han et firma, Ismos Trading, sammen med en tidligere KGB-general, som han var sjef for til 1995. KGBs tidligere formann Vladimir Krjutsjkov har uttalt at KGB hjalp Treholt med de rette kontaktene for å starte forretninger i Russland, men ifølge Treholt har Krytsjkov sagt i samtale med Treholt, etter at Treholt tok det opp med ham, at han ble feilsitert på dette.
Fra 1995 til 1997 ledet han et annet Moskva-basert firma, START-gruppen. I 1997 startet han og tre partnere investeringsselskapet RIM Investment Management, hvor han også ble administrerende direktør. Han har i lengre perioder vært bosatt på Kypros. I begynnelsen av 2004 var Treholt aktuell med en ny selvbiografi: Gråsoner. I oktober 2004 ble RIM oppkjøpt av FMC Securities, og Treholt fulgte med selskapet videre som administrerende direktør.
Våren 2006 ble det kjent gjennom Treholts forsvarer at han var svært syk etter en blodforgiftning. Han ble flyttet i respirator fra Kypros til Norge. Treholt overlevde sykdommen og uttalte i NRK at han fortsatte kampen for å få saken sin gjenopptatt.
Treholt deltok under Litteraturfestivalen på Lillehammer i 2007, der han snakket om svik. «Treholt ble dømt for å være utro mot oss alle, og derfor ble han et naturlig og svært spennende valg til åpningen», ifølge festivalsjef Randi Skeie.
Treholt ble i 2020 kritisert av Aftenpostens Moskva-korrespondent Kjell Dragnes for å spre russisk propaganda «som hentet rett ut av propagandakanalen Russia Today eller en håndbok for web-brigadene eller russiske påvirkningsagenter i trollfabrikker». I 2022 publiserte Dagbladet en artikkel med opplysninger om at blant andre Treholt eide en mindre aksjepost i Pål Steigans nettsted steigan.no. Han har også bidratt gjentatte ganger som skribent i Steigans nettsted.
Treholt i fiksjon
I 2006 utgav Thomas Cappelen Malling boken Ninjateknikk II. Usynlighet i strid. Av Arne Treholt, som gir seg ut for å være en manual i ninjateknikker fra 1978, skrevet av «kommandør Arne Treholt». Boken ble filmatisert under tittelen Kommandør Treholt & Ninjatroppen med Mads Ousdal i rollen som «kommandør Arne Treholt». Malling sier om prosjektet: «All historieskriving er alternativ; all historie skrives med et formål av den historiens seierherrer som skriver den».
Dokumentarer
Dokumentarfilmen Et svik mot oss alle (2009) følger Arne Treholt og advokat Harald Stabell i deres arbeid med å få Treholt-saken gjenopptatt.
NRK-podkasten Hele historien viet høsten 2019 seks episoder til Treholt-saken, under navnet Spionen Treholt.
HMS «Vanguard» (1909)
HMS «Vanguard» var et britisk slagskip av «St. Vincent»-klassen.
HMS «Vanguard» hadde som hovedbestykning ti 50-kaliber Mk XI 12" kanoner plassert parvis i fem tårn. Sekundærbestykingen bestod av tyve 50-kaliber 4" kanoner og hun var utstyrt med tre 18" torpedorør, to i baugen og en akter. Det aktre torpedorøret var fjernet i 1917.
HMS «Vanguard» ble operativ i mars 1910 med 1. divisjon i Home Fleet. 5. mai 1912 ble hun en del av 1. slagskipskvadron, og fra august 1914 en del av Grand Fleet med 4. slagskipskvadron og deltok i Jyllandsslaget. 9. juli 1917 sank hun ved anker i Scapa Flow etter en massiv eksplosjon forårsaket av feil med ammunisjonen.
Pogonocherus decoratus
Utseende
En liten (4–6 mm), kraftig, brunspraglete trebukk. I likhet med Pogonocherus fasciculatus mangler den en tagg bakerst på dekkvingene, fra denne arten kjennes den på at den er mindre og at dekkvingene har et stort, sammenhengende svart felt bak det grå tverrbåndet. Antennene er kraftige, med ganske lange børster, omtrent så lange som kroppen. Hodet er stort og bredt, tett kledt med håraktige skjell. Pronotum er litt bredere enn langt, hvelvet, med en smal, skarp tagg midt på hver sidekant. Dekkvingene er brune, omtrent en tredjedel bakover i vingene er det et litt utydelig, gråaktig tverrbånd, bak dette en stor, svart skråflekk, ikke flere små, runde flekker som hos Pogonocherus fasciculatus. Beina er korte og svært kraftige.
Levevis
Larvene lever under barken på nylig døde greiner av furu, kanskje også på gran. Etter hvert borer larven seg også inn i veden. Larveutviklingen tar to år. Den voksne billen klekkes på høsten, men er ikke aktiv før etter at den har overvintret. Da er den i aktivitet fra mai til juli. Arten ser ut til å være noe varmekjær og går helst på furutrær som står soleksponert.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa, unntatt lengst i vest. I Norge finnes den på Østlandet og i indre strøk i Nordland og Finnmark.
Ararat (provins)
Ararat (armensk: Արարատի մարզ; IPA: ɑɾɑˈɾɑt; uttale: ) er en av Armenias ti provinser. Provinsens areal er 2 096 km². I 2002 hadde Ararat 252 665 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Artasjat.
Alice i Eventyrland (1951)
Alice i Eventyrland (originaltittel: Alice in Wonderland) er en amerikansk tegnet musikal- og fantasyfilm fra 1951 produsert av Disney. Filmen handler om en ung jente som forfølger en kanin ned gjennom et hull i bakken. Der kommer hun til en eventyrverden fylt med merkverdige skapninger. Handlingen bygger på Lewis Carolls absurde barnebok Alice i Eventyrland (1865) og oppfølgeren Gjennom speilet (1871).
Ararat (provins)
Provinsen er oppkalt etter det bibelske Ararat-fjellet. Den grenser til Tyrkia i vest og Nakhitsjevan, Aserbajdsjans autonome provins, i sør. Ararat omringer Karki, en av Aserbajdsjans eksklaver, som har vært under armensk armensk kontroll siden den ble tatt over under Nagorno-Karabakh-krigen i mai 1992. Innen Armenia grenser Ararat til Armavir i nordvest, Kotajk i nord, Gegharkunik i øst, og Vajots Dzor i sørøst. Hovedstaden Jerevan grenses til i nord.
Alice i Eventyrland (1951)
Filmen er den 13. i rekken av Disneys klassikere.
Handling
Filmen begynner i en park i England, med at en kanin løper forbi den halvt slumrende jenta Alice - som sitter sammen med katten sin Dinah. Kaninen peker urolig på klokken sin, og forsvinner ned i et hull i bakken. Alice forstår at det haster, og kryper nysgjerrig ned i hullet hvor kaninen forsvant. Der nede oppdager hun en eventyr-verden som heter Wonderland, helt ulik hennes egen verden. Der oppdager hun en liten dør, hvis håndtak anbefaler å drikke fra en flaske på et bord i nærheten. Alice drikker fra flasken, og krymper til passe høyde. Men hun glemmer nøkkelen på bordet. Hun spiser deretter fra en kake, som får henne til å vokse seg alt for stor. Opprørt over disse forandringene begynner hun å gråte, og dette oversvømmer snart værelset hun sitter i med tårer. Hun tar en slurk til fra en flaske for å krympe igjen, og fortsetter å følge etter kaninen.
Alice møter snart flere underlige figurer, den ene merkeligere enn den andre. Alice sporer opp kaninen til hjemmet hans. Men han forveksler henne med hushjelpen sin Mary Ann, og han sender henne for å hente hanskene hans. Mens hun leter etter hanskene, oppdager Alice en annen informasjonskapsel som hun spiser. Da vokser hun seg raskt gigantisk, og blir sittende fast i huset. Kaninen tror at Alice er et monster. Men hun spiser en gulrot, og blir liten igjen. I skogen går Alice seg vill, og møter den rampete Cheshire Cat. Katten foreslår å spørre den sprø hattemakeren. En frustrert Alice forsøker å forklare sin egen situasjon. Men hun blir frustrert over deres avbrudd, og absurde logikk. Kaninen prøver å reparere lommeuret sitt, noe som resulterer i at lommeuret blir ødelagt.
Cheshire-katten dukker opp igjen for den fortvilte Alice, og tilbyr en vei til hjerte-dronningen - den eneste personen i Eventyrland som kan få Alice med hjem. I dronningens labyrint-hage er Alice vitne til at dronningen – som kaninen tjener for som kammerherre – dømmer noen spillekort til halshugging. Dronningen inviterer en motvillig Alice til å spille mot henne i krokett, hvor blant annet levende flamingoer og pinnsvin brukes som utstyr. Men utstyret rigger spillet slik at dronningen kan vinne kampen. Katten dukker opp igjen og spiller en narrestrek på dronningen, og forsøker å gi Alice skylden for dette.
Reunion
Reunion, eller Réunion, kan vise til:
Alice i Eventyrland (1951)
Handling
Før dronningen rekker å dømme Alice, foreslår kongen en mer formell rettssak. Men dronningen dømmer likevel Alice til å bli henrettet ved halshugging, før Alice spiser fra en sopp for å vokse seg langt større - noe som skremmer hele hoffet. Imidlertid er soppens effekt kortvarig, så Alice forsøker å komme seg raskest mulig gjennom eventyr-landet med en stor folkemengde som snart tar opp jakten på henne. Alice må derfor finne veien gjennom den lille døren, for å komme seg hjem tilbake til hennes egen verden.
Ararat (provins)
Etymologi
Ararat-provinsen er oppkalt etter den historiske provinsen Ajrarat i Kongeriket Armenia. Dette var en av 15 provinser i kongedømmet. Det var en del av det armenske høylandet.
Alice i Eventyrland (1951)
Popularitet og økonomi
Alice i Eventyrland innbrakte $2,4 millioner i USA i 1951 og ytterligere $3,5 millioner i forbindelse med en relansering i 1974.
Den ble et kommersielt tap siden produksjonskostnadene var på $3 millioner.
Ararat (provins)
Etymologi
Selve ordet ararat (armensk: Արարատ) kommer fra det hebraiske navnet på kongedømmet Urartu.
Alice i Eventyrland (1951)
Anmelderne
Den ble godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 81 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Leonard Maltin gav den 3 av 4 stjerner.
Ararat (provins)
Geografi
Ararat har et areal på 2 003 km² (7 % av Armenias totalareal). Provinsen ligger i den østlige delen Armenia. I nord grenser den til Armavir, Jerevan og Kotajk. I øst grenser den til Gegharkunik og Vajots Dzor. Iğdır-provinsen i Tyrkia og Nakhitsjevan, som er en del av Aserbajdsjan, grenses til i vest og sør.
Historisk sett dekker det nåværende territoriet til dagens provins hovedsakelig deler av Vostan Hajots-området i Ajrarat-provinsen i Kongedømmet Armenia.
Provinsen ligger sør for Araratsletten, og er omringet av Jeranos-fjellene i nord, samt flere andre fjellkjeder i andre retninger, blant annet Gegham, Dahnak, Mzhkatar og Urts. I tillegg ligger Aras-elven til vest for provinsen. Jerakh-fjellene ligger sentralt i provinsen. Rundt 30 % av provinsen er sletter, mens resten er fjell.
Det høyeste fjellet i Ararat er Spitakasar, som er en del av Gegham-fjellene. Det er 2560 meter høyt, og er det nest høyeste fjellet i Armenia. Det laveste punktet i provinsen ligger i Aras-dalen, og er 801 meter over havet.
Det går fire større elver gjennom provinsen Aras, Hrazdan, Azat og Vedi.
Alice i Eventyrland (1951)
Priser
Den vant ingen priser, men ble nominert til en Oscar i klassen beste musikk, samt Gulløven under Filmfestivalen i Venezia.
Ararat (provins)
Historie
Etter at det armenske kongedømmet falt i 428, ble regionen en del av Sasanideriket. I midten av det syvende århundret ble regionen igjen tatt over av Rashidun-kalifatet. I 775 opprørte de armenske prinsene i regionen mot Abbasid-riket som da kontrollerte området. Opprører fant sted i det som nå er Erciş og var mislykket.
Mot slutten av det niende århundret ble området uavhengig igjen, styrt av bagratidene en del av Armenia. Mellom det ellevte og 15. århundret ble regionen invadert av seldsjukkene, mongolene, Ag Qoyunlu og Kara Koyunlu. I starten av det 16. århundret ble området tatt over av Safavidene, som var et persisk dynasti. Under den første halvdelen av det 18. århundret ble regionen en del av Erivan-khanatet, som igjen var styrt av Afsharid-dynastiet. Senere ble det styrt av Qajar-dynastiet. Området forble under persisk styre inntil det ble tatt over av det russiske imperiet i 1828. Etter at det russiske imperiet kollapset, i tillegg til flere suksessfulle slag mot tyrkerne i Sardarabad, Abaran, og Gharakilisa, ble Armenia uavhengig, da som Den demokratiske republikken Armenia, i mai 1918.
Erter to korte år med uavhengighet, ble Armenia en del av Sovjetunionen i desember 1920. Fra 1930 til 1995 var Ararat delt opp i tre rajoner innen den armenske SSR: Masis rajon, Artashat rajon og Vedi rajon. i 1995 ble Armenias 37 regioner redusert til ti provinser, som førte til at de tre rajonene ble samlet til dagens provins.
Demografi
Ifølge den offisielle folketellingen i 2011 hadde provinsen en befolkning på 260 367 (74 103 menn og 133 146 kvinner), som er rundt 8,6 % av Armenias befolkning. Den urbane i provinsen er på 74 103, mens resten av befolkningen i provinsen, 186 264 mennesker, bor på landet. Den største byen i provinsen er Artashat, som har en befolkning på 22 269.
Turisme
Khor Virap-klosteret er blant et av de mest populære turistmålenen i Ararat. De urgamle bosetningene i Artaksata og Dvin er også populære blant arkeologer.
Utdannelse
I 2015-2016 semesteret hadde Ararat 112 skoler. 107 av dem var under provinsadministrasjonen, mens fem er administrert direkte av Armenias kunnskaps- og vitenskapsdepartement. I slutten av 2015 var det 31 457 studenter i provinsen.
Honduras under Sommer-OL 1984
Honduras under Sommer-OL 1984. Ti sportsutøvere fra Honduras deltok i tre sporter, blant annet friidrett og svømming under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Det var tredje gangen Honduras deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer
FLK «Pelagos»
FLK «Pelagos» var et flytende hvalkokeri eid av de norske rederne Svend Foyn Bruun og Anton von der Lippe fra Tønsberg. Skipet ble bygget ved Harland & Wolff i Belfast i 1901 og overlevert rederiet White Star Line som passasjer- og fryseskipet DS «Athenic». «Athenic» ble i 1928 solgt til Hvalfangerselskapet Pelagos i Tønsberg med rederne Bruun og von der Lippe. Skipet ble bygget om til et flytende hvalkokeri og omdøpt «Pelagos».
DS «Athenic»
«Athenic» gikk sammen med sine to søsterskip, «Corinthic» og «Ionic», i linjefart mellom London og Wellington i New Zealand for Shaw Savill & Albion Co Ltd, som i en årrekke hadde hatt et samarbeid med White Star Line. Utreisen gikk via Cape Town, mens returreisen vanligvis gikk rundt Kapp Horn.
Ved utbruddet av første verdenskrig befant «Athenic» seg ved New Zealand og ble rekvirert som troppetransportskip. Linjen ble imidlertid stort sett opprettholdt, til tross for at «Athenic» utførte flere troppetransporter.
Mot slutten av 1920-årene gjorde nye, mer bekvemmelige passasjerbåter «Athenic» og hennes søsterskip mindre konkurransedyktige, og «Athenic» ble i 1928 solgt for å bli konvertert til hvalkokeri.
FLK «Pelagos»
Skipsrederne Anders Jahre og Anton von der Lippe, samt hvalfangstbestyrer Carl F. Herlofsen, besiktiget «Athenic» i London 9. mars 1928 og fant at det var velegnet til ombygging til hvalkokeri. Det ble kjøpt inn for £ 33 000 (ca. kr. 600 000 etter datidens kurs), og i juni utgikk det innbydelse til å danne Hvalfangerselskapet Pelagos A/S. I mellomtiden hadde det blitt inngått kontrakt med Smith's Dock Co. Ltd. i Middlesbrough om ombygging til hvalkokeri. Kontraktssummen på ombyggingen beløp seg til kr. 1 730 000. Totalt kom utgiftene for det ferdige kokeriet opp i 2 627 923,79, under halvparten av hva det noe større, spesialbygde kokeriet «Tafelberg» kostet i 1930.
Ombygging og utrusting
Det ble anskaffet fem hvalbåter: «Gos I» – «Gos V». «Gos I» på 274 brt. var bygget ved Jarslø verft året før, «Gos II» og «Gos III» (247 brt.) ble nybygget ved Smith's Dock og «Gos IV» (217 brt.) ved Akers mekaniske verksted. «Gos V» (220 brt.) var en eldre hvalbåt, «Allardyce», som var bygget ved Smith's Dock i 1923 og ble benyttet som bøyebåt.
Første fangstsesong, 1928–29
Kaptein Sverre Schjeldsøe, som tidligere hadde ført kokeriet «Lancing», ble ansatt som fangstbestyrer og skipsfører. Det var ikke tid til å gå til Norge etter ombyggingen, og mannskap og utstyr måtte derfor sendes hjemmefra. «Pelagos» avgikk fra Middlesbrough 18. september 1928 og anløp deretter Cardiff for å ta om bord kull. Dette var en omstendelig prosess, da skipet etter ombyggingen hadde små luker og små lasterom med til dels vanskelig adkomst. Først den 10. oktober gikk reisen videre, med 12 000 tonn kull om bord.
«Pelagos» ankom Sør-Georgia 5. november og fikk etterfylt kull og ferskvann i Leith Harbour. Tidlig om morgenen den 9. november satte alle ekspedisjonsfartøyene kursen østover, forbi Sør-Sandwichøyene, og deretter videre sørøstover. To dager senere gikk startsignalet for fangsten. Det ble fanget både langs iskanten og i åpent hav fram til 2. mars 1929, da man returnerte til Sør-Georgia. Her ble hvalbåtene opplagt, og «Pelagos» gikk deretter hjem til Tønsberg med ankomst 11. april. Den første sesongen ble det fanget 766 hval, noe som ga 69 600 fat med hvalolje.
1930-årene
Sverre Schjeldsøe førte «Pelagos» de tre første sesongene. 1930/31 ble det satt ny fangstrekord med 122 000 fat, og driftsoverskuddet ble på 4 302 073,36. Det var også rekordmange hvalfangstekspedisjoner til Antarktis denne sesongen, med 41 kokerier og seks landstasjoner i aktivitet. Totalfangsten utgjorde 3,6 millioner fat olje. På grunn av overproduksjon og økonomisk depresjon kollapset imidlertid markedet for hvalolje, og året etter lå alle de norske kokeriene i opplag. «Pelagos» lå også i opplag den neste sesongen, 1932/33, men våren 1933 ble hun ombygget til oljefyring ved Framnæs Mekaniske Værksted i Sandefjord og deretter utrustet for en ny fangstsesong. Deretter fanget hun i Sørishavet i alle sesongene fram til andre verdenskrig. Også hvalbåtene ble i denne perioden bygget om til oljefyring, og flere nye hvalbåter ble anskaffet.
Andre verdenskrig
Til tross for krigsutbruddet i 1939, gikk de fleste hvalfangstekspedisjonene sørover også dette året. «Pelagos» forlot Tønsberg 7. oktober og fulgte kysten rundt til Stad og krysset Nordsjøen nord for Shetland. Via Curaçao og Walvis Bay, der hvalbåtene lå i opplag utenfor sesongen, kom hun seg trygt fram til fangstfeltet. Fangsten pågikk fram til 2. mars, og 17. mars ankom hele ekspedisjonen Walvis Bay. Hvalbåtene ble igjen etterlatt der for overhaling og opplag, mens «Pelagos» fortsatte nordover.
Den 9. april 1940 befant «Pelagos» seg om lag 200 mil sør-sørøst for Asorene. Etter skipsråd om bord ble det besluttet å opprettholde den nordlige kursen, men dagen etter ble det bestemt at man skulle sette kursen mot New York. Etter opprettelsen av Nortraship noen dager senere ble det gitt ordre om å gå til Bermuda eller Halifax, og 19. april ankom «Pelagos» sistnevnte havneby.
Den 14. januar 1941 ble kokeriet «Ole Wegger» med fire hvalbåter og forsyningsskipet «Solglimt» oppbrakt i posisjon av den tyske raideren «Pinguin». Den tyske hjelpekrysseren, som de siste dagene hadde lyttet til den åpne radiotrafikken mellom hvalfangstekspedisjonene, utnyttet den manglende oppmerksomheten i forbindelse med ankomsten av forsyningsskipet. «Pinguin» fortsatte sitt tokt østover, og oppbrakte «Pelagos» og hennes sju hvalbåter. «Pelagos» ble deretter benyttet som forsynings- og reparasjonsskip for tyskkontrollert skipsfart utenfor Nord-Norge. Skipet ble gjenfunnet i Narvik etter krigen, full av utstyr for dette formålet.
Etterkrigstiden
Selskapet Bruun & von der Lippe ble etter krigen splittet opp og Svend Foyn Bruun overtok A/S Pelagos. Etter endt sesong 1962 ble hun solgt til opphugging i Tyskland. «Pelagos» var på det tidspunkt verdens eldste hvalkokeri og et av de eldste skipene i verdensflåten.
Ved Slottsfjellsmuseet er det bevart fotografier, tegninger og modeller av skipet, samt deler av interiøret.
Mosse Jørgensen
Margit "Mosse" Jørgensen (født 3. januar 1921 i Kristiania, død 30. juni 2009 i Oslo) var en norsk sakprosaforfatter og skoleleder.
Mosse Jørgensen er mest kjent for å ha vært leder ved Forsøksgym / Forsøksgymnaset i Oslo fra starten i 1967, samt premissleverandør for idéene til Nyskolen som kommer til uttrykk gjennom boken Ny Skole: for lærelyst og livsglede. Den 23. august 2004 startet friskolen Nyskolen i Oslo hvor hun satt som styremedlem fra starten.
I mer enn 30 år markerte Mosse Jørgensen seg som pedagog og samfunnsdebattant, initiativtaker til praktiske skoleforsøk.
Mosse Jørgensen var den første kvinne i Norge som studerte ved Institutt for Pedagogikk ved Universitetet i Oslo; til tross for at Helga Eng var instituttets første professor etter at det ble vedtatt opprettet av Stortinget i 1936. Og hun var erklært sosialist og sto for en revolusjonær pedagogisk filosofi.
Biografi
Mosse Jørgensen ble døpt Margit Goll og var datter av vinagent Sven Thorvald Goll (1868–1946) og sanger Margit Kaspara Jensen (1885–1921).
Jørgensens familie ville ikke at hun skulle gå på gymnaset. Med ettårig handelsskole kunne hun raskere skaffe familien inntekter, mente faren. Etter å ha fullført handelsskolen i 1937 arbeidet hun som kontordame i åtte år. Men etter at hun giftet seg med arkitekt Kurt Jørgensen i 9. januar 1943, oppmuntret ektemannen henne til å ta videre utdannelse, og hun begynte på latinlinjen på Haagaas Artiumskursus, og tok eksamen artium sommeren 1945. Hun studerte historie, norsk og pedagogikk, og etter pedagogisk seminar ble hun adjunkt i 1953.
1953–57 var Mosse Jørgensen hjemmearbeidende husmor med to små barn. Deretter arbeidet hun ett år som kontordame i NRK. 10. juli 1957 ble Jørgensen den første kvinne som leste Dagsnytt-meldingene på NRK Radio.
1958–67 startet hun sin lærerkarriere ved Nordstrand høyere skole. Det dominerende miljøet på Nordstrand var konservativt, både pedagogisk og politisk. En studietur til København brakte henne blant annet til Bagsværd Lilleskole. Her opplevde hun for første gang en skole som praktiserte en pedagogikk hun kunne tro på og som hadde en struktur som forløste det hun gjennom mange år hadde slitt med å få til på Nordstrand. Besøket ble en avgjørende inspirasjon for det som siden skulle bli Forsøksgymnaset i Oslo.
Møtet med den danske Friskole 70, nå Ryparken Lille skole, var vesentlig for utviklingen av ideen om en ny skole i Norge. Friskole 70 bygget på den tysk-danske pedagogen Peter Petersens ideer, og kalles en jenaplanskole. Sverige har hatt en tilsvarende skole i Säffle, og i andre europeiske land finnes tallrike jenaplanskoler.
Etter et år som rådgiver på Apalløkka ungdomsskole 1971–72 arbeidet hun som lærer ved Avdeling XVI på Ullevål sykehus 1972–86 og som pedagog ved Gaustad sykehus, psykiatrisk ungdomsteam 1986–88.
Hun mottok Kongens fortjenstmedalje i gull i 1991, St. Hallvard-medaljen i 1993 og Ole Brumm-prisen i 1998 for «etter beste evne å ha utvist en brummsk livsholdning i sitt virke».
Gaffel (andre betydninger)
ΨΣ Gaffel kan på norsk bety:
Jeg har vandret med Jesus
«Jeg har vandret med Jesus» er en sang som ble skrevet av David Welander i 1922, året før han skrev «Navnet Jesus blekner aldri». Welander laget selv melodien til sangen, som er å finne i en rekke sangbøker.
Bakgunn
Ifølge Nils-Petter Enstad i Norsk biografisk leksikon avspeiler teksten opplevelser i Welanders liv. Første linje i sangen lyder: «Jeg har vandret med Jesus i mørke og lys». Da Welander som ung gutt arbeidet på Norsk Hydro på Rjukan, fikk han i en arbeidsulykke svovelsyre rett i det ene øyet, som han ble blind på. Siden gikk han alltid med mørke briller, både for å skjerme det friske øyet og for å skjule arret etter det ødelagte øyet. De mørke brillene ble et slags kjennetegn på ham.
Innspillinger
Sangen er blitt spilt inn av mange artister:
Saturniinae
Saturniinae er en gruppe (underfamilie) av sommerfugler som hører til familien påfuglspinnere (Saturniidae). Gruppen omfatter de største og noen av de vakreste av alle sommerfugler.
Utseende
Middelsstore til meget store (vingespenn 35 – 300 mm) sommerfugler med store vinger, forholdsvis liten og kort kropp. Det er ofte stor forskjell mellom kjønnene, hunnen er betydelig større og kraftigere enn hannen. Hannen har store, fjærformede antenner, hunnes antenner er mye mindre. Hodet er ganske lite og munndelene er reduserte hos de voksne sommerfuglene. De store vingene er ofte bleke eller rødbrune. I midten av hver vinge er det som oftest enten en rund øyeflekk eller en mer eller mindre trekantet, halvt gjennomsiktig flekk. Mange arter har sigdformede forvinger i alle fall hos hannene, mange har også bakvingenes bakhjørner trukket ut til spisser. De grønne larvene har kroppen dekket med kjegleformede vorter, i spissen av disse sitter en kvast med stive hår. Når larvene er utvokst, spinner de seg inn i en stor, mer eller mindre pæreformet kokong av silke.
Levevis
Larvene lever på ulike slags busker og trær. De fleste av artene kan utnytte en rekke forskjellige fødeplanter. De voksne sommerfuglene tra ikke næring til seg, men overlever på fett de har lagret fra larvetiden. Hunnene sitter mest i ro og sender ut feromoner, som de aktive hannene kan merke på lang avstand.
Økonomisk betydning
Enkelte arter kan gjøre noe skade på frukttrær, men det er sjelden de er så tallrike at det er store problemer. På den andre siden har en del arter blitt brukt i produksjon av silke. Silken blir ikke så fin som den fra silkeormen (Bombyx mori), men godt brukbar til tekstiler, særlig om man vil ha en silke med litt grovere struktur.
Populære insekter
Larvene til Saturniinae er vanligvis ikke kravstore når det gjelder føden, og det er også vanligvis forholdsvis lett å få dem til å formere seg i fangenskap, så det har blitt populært å avle opp de store og vakre artene. Egg og/eller kokonger av mange arter kan kjøpes fra oppdrettere, og det er utviklet protokoller for oppdrett av dem som gjør at man har gode muligheter til å lykkes med å klekke disse flotte insektene.
Farmakodynamikk
Farmakodynamikk er læren om legemidlenes effekter og virkningsmekanismer, altså hvordan ligander (legemidler, rusmidler, giftstoffer og hormoner) virker på sine målorganer i kroppen. Et legemiddels virkninger eller effekter omfatter både de farmakologiske virkninger som det er hensikten å utnytte i behandlingen, de terapeutiske effekter, og de uønskede som kalles bivirkninger.
Noen legemidler virker ved enkle fysikalsk-kjemiske mekanismer (f.eks syrenøytraliserende midler). Andre utløser effekt ved å binde seg til ekstracellulære makromolekyler (f.eks heparin). De fleste legemidler virker imidlertid på cellene enten via enzymer eller ved binding til spesielle reseptorer.
Zandkreekdemningen
Zandkreekdemningen (ned.: Zandkreekdam) er en 830 meter lang sekundær demning i Deltaprosjektet (ned.: Deltaplan) som ligger mellom øyene Noord-Beveland (Kats) og Zuid-Beveland (Wilhelminadorp) i den nederlandske provinsen Zeeland. Demningen var den andre av demningene i Deltaprosjektet som ble bygget. Den er også i bruk som fylkesvei N256, som forbinder Goes og Zierikzee. Veien over demningen ble offisielt åpnet av dronningens kommissær jonker A. F. C. de Casembroot 1. oktober 1960. Denne demningen brøt forbindelsen mellom fjordmunningen Veerse Gat og Oosterschelde, når så Veerse Gatdemningen er ferdig, har den kunstige innsjøen Veerse Meer blitt til.
Zandkreekdemningen er en av to demninger som hører til en plan som ble utviklet i 1930-'39, Drie Eilandenplan (no.: tre-øy-planen). Denne planen hadde to delmål: ta mer land tilbake fra sjøen og veiforbindelser mellom Walcheren, Noord- og Zuid-Beveland. Etter den store oversvømmelsen i 1953 ble planen integrert i Deltaplanen, men med et endret mål: det viktigste var nå å beskytte landet mot springflo og oversvømmelser. Byggingen av Zandkreekdemningen ble startet i 1959, det var den første delen av planen som ble utført.
Demningen selv består av fire deler:
I 1959 begynte byggingen av slusen med en demning til Noord-Beveland, deretter fulgte en stenkai fra Zuid-Beveland. Det siste man gjorde var å stenge Zandkreek, den siste (160 meter brede) åpningen, med standardiserte caissons. Disse var 11 meter lange, 7,5 meter brede og 6 meter høye. 3. mai 1960 ble forbindelsen mellom Veerse Gat og Oosterschelde stengt med to caissons som var forbundet med hverandre.
Ved siden av demningen ble Katse heule bygget, en sluse som både sørger for at skip og lystfartøy kan komme og gå mellom Veerse Meer og Oosterschelde og å regulere vannstanden og vannhusholdningen i Veerse Meer.
For at Zandkreekdemningen skulle kunne fungere optimalt, måtte en del punkter oppfylles:
Konstruksjon
I 1957 begynte arbeidet. Det ble bygget en kort demning som forbandt en schor (sandbanke) ved kysten av Noord-Beveland med fastlandet. Denne banken var utgangspunktet for platået der slusen skulle plasseres. Zandkreekdemningen ble bygget i fire etapper: først ble sandbanken forbundet med kysten av Noord-Beveland, deretter ble Katse heule (slusen) anlagt mens man arbeidet på stenkaien ved Zuid-Beveland. Til slutt ble det resterende løpet stengt med caissons. I 1959 er 300 meter av demningen ferdig.
Slusen
Anleggsområdet for slusen var 140 x 20 meter, denne størrelsen var nødvendig i forbindelse med at man mente at Veerse Meer ville være en del av en viktig rute til og fra havnen i Vlissingen. Dette viste seg å stemme, den er i dag (2006) et knutepunkt for forbindelsen mellom Bruinisse, Zierikzee og Goes. Slusen ble bygget i løpet av 1958-59, og 21. oktober 1959 ble basculebroen over slusen heist på plass av to flytende kraner, Kolossus og Simson (no.: Samson).