cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Poet laureate
Historisk
Tittelen poet laureate ble først bekreftet ved dokument for John Dryden i 1670, to år etter William Davenants død. Posisjonen ble deretter en institusjon. Drydens etterfølger Thomas Shadwell forfattet årlige fødselsdag- og nyttårsoder. Poet laureate fikk tradisjonelt ansvaret for å skrive og presentere offisiell poesi for å minnes spesielle anledninger, både personlige som monarkens fødselsdag og kongelige fødselsdager og ekteskap, og offentlige som kroninger og militære seirer. Poetens aktivitet på dette området varierte i henhold til omstendighetene og sedvanen opphørte å bli obligatorisk etter at Henry James Pye døde i 1813. Posisjonen mistet noe prestisje før Robert Southey, men fikk en ny glans fra hans personlige berømmelse og tilsvarende for William Wordsworth og Alfred Tennyson. Wordsworth avtalte før han aksepterte æren at ingen formell takknemlighet fra hans side skulle bli betraktet som en nødvendighet, men Tennyson var derimot glad for å skrive tallrike offisielle dikt.
Richard Steele
Utgivelser
The Tatler ble til sist nedlagt for å unngå komplikasjonene for å utgi et whigblad som ble angrepet av toryene. Isteden opprettet Addison og Steele et nytt blad i 1711, The Spectator, og deretter The Guardian i 1713.
Poet laureate
Historisk
Da Tennyson døde, var det en allmenn oppfatning at ingen mulig etterfølger fantes tilsvarende Tennyson, spesielt siden William Morris og Algernon Charles Swinburne ikke var høvelige som hoffpoeter. Til slutt ble det ansett som uønsket at tradisjonen ble brutt, og således fjerne den ene offisielle forbindelsen mellom litteraturen og staten.
Belønningen har vært ulik, men tradisjonelt har den også inkludert noe alkohol. Ben Jonson mottok først en understøttelse på 100 mark og senere en årlig «terse of Canary wine» (fin hvitvin). Dryden hadde en understøttelse på 300 pund og et fat med vin fra Kanariøyene. Pye mottok istedenfor vin 27 pund. Tennyson fikk 72 pund årlig fra Lord Chamberlains departement og 27 pund fra Lord Stewards «in lieu of the butt of sack» (fat med Sherry).
Liste over Poets Laureate
Tudortiden
Stuarttiden Etter Spensers død ble posisjonen belønnet mer regelmessig. Da poeten var valgt holdt han posisjonen for resten av livet. De mottok en årlig underholdelse og ble forventet å skrive poesi for formelle anledninger.
Utpekt ved kongelige brev
Poets Laureate i andre land
Andre land har iverksatt tilsvarende offisielle posisjoner til den britiske poet laureate.
Lena Müller
Lena Müller (født 16. juni 1987) er en tysk roer som spesialiserer seg i dobbeltsculler, lettvekt. Under Sommer-OL 2012 i London representerte hun landet sitt, der hun ble nummer 6.
Analog-til-digital omformer
Innen elektronikk, er en analog-til-digital omformer (ADC, A/D, eller A-til-D) er et system som konverterer et analogt signal, slik som lyd plukket opp av en mikrofon eller lys inn et digitalt kamera, til et digitalt signal.
Beijing varmekraftverk
Beijing varmekraftverk er et varmekraftverk i bydistriktet Chaoyang i byprovinsen Beijing i Folkerepublikken Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1300 MW fordelt på 3 stk turbiner. Anlegget er utvidet en gang, og stod ferdig i 2008. Årsproduksjonen er ca. 6 TWh, hvorav 2,42 TWh fra 400 MW ekstra kapasitet som ble installert i 2008. Brenseltypen er kull.
Analog-til-digital omformer
En ADC kan også gi en isolert måling, for eksempel en elektronisk enhet som konverterer en analog spenning eller strøm til en digital tall som representerer omfanget av spenning eller strøm.
A/D-omformer er vanligvis en integrert krets. Signalet kan være et sinussignal som varierer kontinuerlig innen intervallet 0...5 volt og tolkes til kvantiserte digitale verdier mellom 0...255 dersom en A/D-omvformer med 8-bits blir brukt. Med jevne intervall som blir bestemt av samplingsfrekvensen tas en måleverdi av i dette tilfellet av sinusbølgens momentane stilling og spares. Dette kalles sampling. Verdien holdes i en såkalt "sample-and-hold"-krets slik at omvandlingen kan skje tilforlatelig. Det analoge opprinnelige signalets vedri håndteres avrundet eller trunkert i det digitale systemet, eftersom antalet bits de facto ikke er ubegrenset.
En digital-til-analog omformer (DAC) utfører omvendt funksjon; den konverterer et digitalt signal til et analogt signal.
Rotbergsåa
Rotbergsåa (også kalt Rotnebergsåa) er ei elv i Åsnes og Grue kommuner i Innlandet. Den renner fra Fallsjøen til Rotbergsjøen og er 4,8 kilometer lang. Elva har et nedbørfelt på 89,38 km² og middelvannføringen ved munningen er 1,20 m³/s.
Hazel Clark
Hazel Clark (født 3. oktober 1977 i Livingston, New Jersey) er en amerikansk friidrettsutøver, spesialist på 800 meter. I det amerikanske mesterskapet på 800 meter i år 2000 vant hun foran svigerinnen Jearl Miles-Clark og søsteren Joetta Clark-Diggs. I OL 2000 endte hun på 7.-plass. Den beste plasseringen fra et VM er en åttendeplass fra Helsingfors i 2005.
Jayde Taylor
Jayde Taylor (født 3. april 1985) er en australsk landhockeyspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på femteplass med det australske landslaget.
Panshan kullkraftverk
Panshan kullkraftverk er et kullkraftverk helt nord i provinsen Tianjin i det nordlige Kina. Det har en opprinnelig installert produksjonskapasitet på 1030-1200 MW fordelt på 2 stk 500 og 530 MW (brutto 600 MW) russisk-produserte turbiner. Dette er siden økt med 4 x 600 MW superkritiske enheter, slik at totaleffekten har kommet opp i 3.400 MW. Årsproduksjonen er inntil 7,8 TWh.
Anlegget ble påbegynt i november 1998, og stod ferdig med første byggetrinn i 2003. Deretter ble det utbedret i 2008. Operatør var opprinnelig Datang International Power Generation Co Ltd med 75% eierandel, mens CSEC Guohua International Power Co Ltd – et joint venturetidligere kjent som CLP Guohua Poer Co Ltd – hadde en 25% eierandel i anlegget. I dag eier CSEC Guohua 65% av anlegget og er største eier. SCEC Guohua er eid 70% av China Shenhua Energy og 30% av China Light & Power.
De nyeste enhetene er såkalt superkritiske, det vil si at forbrenningen skjer under meget høyt trykk og temperatur for å øke effekten og redusere de relative utslippene.
Samuel Armenteros
Kristiano Samuel Armenteros Nunez Mendoza Jansson (født 27. mai 1990) er en svensk-kubansk fotballspiller som spiller for den nederlandske klubben Heracles Almelo.
Landslaget
Den 13. juni 2017 fikk han sin første landskamp for mot. Han scoret også sitt første landslagsmål i samme kamp.
Christian Falster
Christian Falster (født 1690, død 1752) var dansk skolemann og klassisk filolog.
Som 22-årig kom han til Ribe Katedralskole som konrektor, og det lyktes ham gjennom et langt liv å styrke og forbedre skolen, samtidig med at han fikk et europeisk ry som latinsk filolog. Han ble skolens rektor i 1723 og fikk oppført en ny skolebygning samt innrettet et godt bibliotek (som stadig danner grunnstammen i katedralskolens bibliotek).
Samtidig med Ludvig Holberg utgav han (1721) begynnelsen til danske satirer, som fortsatte i årene deretter. Europeisk kjent ble han for sine essays, Amoenitates philologicae, som utkom i Amsterdam i tre bind 1729–1732 (på dansk «Lærdoms Lystgaard», overs. av Jørgen Olrik 1919) og som er blitt sammenlignet med Holbergs Epistler.
Kyrkjeskipet
Kyrkjeskipet er en fjelltopp i Mühlig-Hofmannfjella i Dronning Maud Land. Toppen ligger rett nord for Kapellet og dominerer den nordøstre delen av Jøkulkyrkja, Dronning Maud Lands høyeste fjell. Høyeste punkt måler 3083 moh.
Området ble flyfotografert og undersøkt under den norske antarktisekspedisjonen 1956–60. Dette dannet grunnlag for utarbeidelse av kart over området, og i samme forbindelse ble toppen navngitt.
Steinkjer Skiklubb
Kjente løpere
Otto Sverdrup og Kristian Kristiansen som deltok på Fridtjof Nansens skiferd over Grønland i 1888 ble begge utnevnt til æresmedlemmer av Steinkjer Skiklubb. Andre kjente medlemmer er Morten Brørs, Anders Bardal, Truls Ove Karlsen og Ole Marius Ingvaldsen.
Sejanus
Lucius Aelius Seianus (født ca. 20 f.Kr., død 18. oktober 31), også kjent som Sejanus, var en ambisiøs soldat, venn og betrodd av den romerske keiseren Tiberius. Tilhørende de romerske ridderne ved fødselen, steg han til makten som pretorisk prefekt av den keiserlige romerske livvakt, kjent som Pretorianergarden, som han var kommandør over fra år 14 til sin død i år 31.
Pretorianergarden ble formelt grunnlagt under keiser Augustus. Sejanus innførte en rekke reformer som førte til at den vokste fra en ren livvakttjeneste til å bli en mektig og innflytelsesrik faktor i regjeringen som involverte allmenn sikkerhet, sivil administrasjon og til syvende og sist som en politisk maktfaktor. Reformene fikk varig innflytelse på utviklingen av Principatet.
På 20-tallet samlet han makt ved å konsolidere sin innflytelse over Tiberius og å eliminere politiske motstandere, deriblant keiserens sønn Drusus Julius Caesar. Da Tiberius trakk seg tilbake til Capri i år 26, satt Sejanus igjen med kontrollen over hele statsapparatet som en de facto regent over imperiet. For en tid den mest mektige og fryktede borger i Roma, falt han plutselig fra maktens tinde i året 31, samme år som hans karriere kulminerte med rollen som romersk konsul. Mistenkt for en sammensvergelse mot Tiberius, ble han arrestert og henrettet, sammen med sine tilhengere.
Hubert-Pascal Ameilhon
Hubert-Pascal Ameilhon (født 7. april 1730 i Paris, død 1811) var en fransk historiker, bibliotekar og egyptolog.
He arbeidet først ved Bibliothèque historique de la ville de Paris, Paris bys historiske bibliotek. I 1766 publiserte han historien om handel og sjøfart i ptolemeernes Egypt, et arbeid han fikk rosende omtale for av Académie des Inscriptions et Belles-Lettres; han ble medlem av akademiet i 1786. Han fullførte flerbinds verket Histoire du Bas-Empire, historien om det seine romerrike og tidlig middelalder Europa, som ikke var fullført av Charles Le Beau. Han fortsatte arbeidet til Gabriel de La Porte du Theil og gjorde den første oversettelsen (til latin og fransk) som ble publisert av den greske inskripsjonen på Rosettasteinen: denne ble publisert i 1803.
Han sørget for at opp mot 800 000 trykte bøker ble reddet da de var truet av ødeleggelse i de første årene av den franske revolusjon. Mange av bøkene kom inn i samlingene til Bibliothèque de l'Arsenal, hvor han ble direktør i 1799.
SkyShowtime
SkyShowtime er en videostrømmetjeneste eid av Paramount Global og Comcast som tilbyr filmer, serier, sport og barneinnhold via video on demand til en fast månedskostnad.
Historikk
5. september 2022 annonserte Paramount at Paramount+ skulle byttes ut med SkyShowtime 20. september 2022, som en del av samarbeidet mellom Paramount Global og Comcast Sky Group.
Elise Pellegrin
Elise Pellegrin (født 7. mai 1991) er en maltesisk-fransk alpinist som har konkurrert siden 2006. Hun ble født i Blois, Frankrike.
Pellegrin fattet tidlig interesse for alpinsporten, og har nå kvalifisert seg for deltakelse under Vinter-OL 2014 i Sotsji som den første vinterolympieren som representerer Malta noensinne. Selv om hun er født og oppvokst i Frankrike kan hun på grunn av sin bestefars maltesiske opprinnelse konkurrere for middelhavsøya. Hun kommer også til å være flaggbærer for landet under åpningsseremonien.
ODBC
Innen databehandling, Open Database Connectivity (ODBC) tilbyr et standard API for å jobbe mot databasehåndteringssystem. Utviklerne av ODBC hadde som mål å lage det uavhengig av programmeringsspråk, databasesystemer og operativsystemer
Rune Belsvik
Rune Belsvik (født 14. april 1956) er en norsk forfatter, dramatiker og barnebokforfatter. Belsvik debuterte i 1979 med Ingen drittunge lenger som han også fikk Noregs mållags pris for i 1980. For barnebøkene om Dustefjerten har Belsvik fått Kulturdepartementets litteraturpris. Han ble også tildelt Brageprisen i 2000.
Biografi
Rune Belsvik ble født i Haugesund i 1956, men vokste opp på Stord. I dag er han bosatt i Randesund ved Kristiansand sammen med kone og barn.
Det var en periode da Belsvik ville bli psykolog, men ettersom han sluttet på videregående skole var ikke lenger dette et valg. Han ville likevel arbeide på et sted hvor han fikk møte og snakke med mennesker, og han tok derfor utdanning som helsefagarbeider på Dikemark i Asker, utenfor Oslo.
23 år gammel flyttet han til Gamvik i Finnmark hvor han jobbet som kontorassistent og lærervikar. Han bodde der i to år før han flyttet tilbake til Stord hvor han jobbet på Valen sykehus, og som forfatter ved siden av. I 1983 gikk ferden til Kristiansand, og han ble forfatter på heltid. Belsvik bor fremdeles i Kristiansand med kone og barn.
Skrivemåte
Rune Belsvik skriver for det meste barne- og ungdomsbøker, men også enkelte bøker for en litt mer moden målgruppe. Noen av bøkene hans har blitt dramatisert til skuespill og dokketeater. Bøkene hans er preget av dikt og poetiske skildringer. Mange handler om gutters tanker om jenter, og generelt om mennesker med seksuelle tanker og/eller ønsker. I Kjærleiken er eit filmtriks beskriver hvordan Arne følger Guro med hjem, og hvordan han tenker på hva som kommer til å skje;
I en annen bok; Dustefjerten, har Belsvik skrevet om hvor vanskelig det er å få til akkurat det du ønsker. Denne romanen ble også lest opp i radioen Barnetimen for de minste i 1991.
Ishockey under Vinter-OL for ungdom 2016 – Turnering for gutter
Ishockeyturneringen for gutter under Vinter-OL for ungdom 2016 ble arrangert i arenaene Kristins Hall og Ungdomshallen, som begge ligger på Stampesletta.
Kvalifisering
Ishockeyturneringen består av i alt 5 lag, med 17 spillere på hvert lag. Vertsnasjonen har lov til å stille med et lag, mens de resterende fire lagene vil bli utvalgt basert på deres plassering på U18-verdensrankingen etter U18-VM i ishockey 2015.
Gruppespill
Alle tider er lokale (UTC+1).
Semifinaler
Alle tider er lokale (UTC+1).
Finale
Tiden er lokal (UTC+1).
Axel Smedal
Axel Smedal (født 30. september 1866 i Kristiansand, død 29. november 1939 i Oslo) var en norsk fengselsdirektør og direktør for Akershus landsfengsel fra 1901 til 1926.
Liv
Han var sønn av fattigforstander Ole Haraldssen Smedal (1822–1874) og Caroline Olsen, og bror av riksadvokat Harald Smedal. Hans datter Marie var gift med Ragnar Frisch, mens datteren Gunvor var gift med historikeren Axel Coldevin.
Etter å ha vært elev ved borgerskolen og katedralskolen i Kristiansand ble Smedal student i 1885 og tok teologisk embetseksamen i 1892. I noen år var han konstituert fengselslærer, assisent i Indremisjonsselskapet og ansatt ved Det norske diakonhjem, før han i 1901 ble ansatt som direktør i Akershus landsfengsel. I 1903 ble han dessuten direktør for Landsfengselet for kvinner. Landsfengselet var det gamle slaveriet på Akershus festning, som fortsatt var svært gammeldags. Direktørstillingen her ble omtalt som «den vanskeligste i den norske fengselsetat».
Feiden med Arne Omsted
I 1926 ble Smedal fjernet fra stillingen som fengselssjef ved Akershus landsfengsel. Bakgrunnen var forholdene i fengselet, som ekspedisjonssjef Arne Omsted i Justisdepartementet hadde undersøkt og funnet dårlige. Blant annet hadde det i 1926 brutt ut mytteri og opprør blant fangene, etter at fengselslegen hadde latt en gammel fange dø i fengselet i stedet for å overføre ham til sykehus. Omsted skrev et promemoria til justisministeren, hvor han kritiserte Smedal for å være for mild og ettergivende. Han hevdet også at Smedal var homoseksuell og derfor hadde særbehandlet en av fangene. Regjeringen lot Smedal midlertidig fratre som direktør for fengselet, men han fikk ikke formelt avskjed før i 1929.
Først noen år etter fikk Smedal vite om Omsteds påstand mot ham. Han anla injuriesak mot Omsted, som forsvarte seg med at han bare hadde gjengitt et rykte. Men da det ble påvist at Omsted stadig forsøkte å skaffe bevis for at Smedal var homoseksuell, og også hadde trukket justisministeren inn i disse undersøkelsene, måtte Omsted i 1929 gå av som ekspedisjonssjef. Han fikk en retrettstilling som skifteforvalter i Oslo, mens Smedal fikk en slags oppreisning og fortsatte som direktør for kvinnefengselet til han gikk av for aldersgrensen i 1936. Men ifølge Yngvar Ustvedt var han en knekket mann etter denne saken.
Forholdene på Akershus ble ikke bedre etter at Smedal gikk av. I de neste årene forekom et drap på en fangevokter og nye opptøyer blant fangene.
Virke
Smedal var medlem av «løsgjengerkomiteen» av 1905 og fra 1906 medlem av styret for Toftes gave. Han var også formann i Foreningen for løslatte straffanger.
Yngvar Ustvedt omtaler Smedal som en «lærd og liberal mann», og som «snill, full av vilje til sanndruhet og rettferdighet».
Utmerkelser
Smedal var ridder av den svenske Vasaordenen.
Tragocephalini
Tragocephalini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Små til middelsstore trebukker, oftest svarte, ofte med gule tegninger. Mange av artene er ganske fargerike.
Levevis
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Afrika, inkludert Madagaskar og det sørlige Arabia.
Alaena
Alaena er en slekt av dagsommerfugler som hører til underfamilien Poritiinae i den artsrike familien glansvinger (Lycaenidae).
Utseende
Ganske små (vingespenn 22-32 millimeter) sommerfugler. Vingene er slanke, kroppen og beina ofte påfallende hårete. På farge er de gjerne brun- eller gulaktige, ofte med hvite flekker, oversiden oftest med mørk ytterkant.
Levevis
Larvene lever av blågrønnbakterier, alger, lav og annet organisk materiale som de skraper av trestammer og steiner. Noen av disse sommerfuglene er skogsinsekter, men det er også en del som holder til på steinete gressmark.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika sør for Sahara, de fleste artene i de sørlige og østlige delene.
Trettenparken
Trettenparken er en midlertidig park langs to sider av aktivitetshallen Skur 13 på Filipstad i Oslo, åpnet i 2018 og 2020, og med en levetid på sannsynligvis ikke mer enn fem år. I parken står kunstinstallasjonen Oslotreet.
Parken på ca. 500 kvadratmeter mellom østveggen på Skur 13 og bassenget mellom Filipstad og Tjuvholmen ble ferdigstilt i juni 2018, og Oslo Havn kaller denne en «lommepark» («pocketpark»). Her er det treningsapparater og en stor treplatting med trær og benker. På plattingen står et 62 kvadratmeter stort containerhus med kontor noen meter over bakken, kalt «Myggen».
Aktivitetsparken sydvest for Skur 13 er ca. 6 dekar og ble ferdigstilt i desember 2019 og åpnet i juni 2020. Parken er utformet med liten investeringskostnad.
I likhet med Skur 13 inneholder denne delen av parken ramper for rullebrett (skateboard), og er ellers tilrettelagt for klatring, husking, sykkel, basket, boccia, løping og styrketrening. Parken er i stor utstrekning bygget med gjenbruksmaterialer fra en gammel låve, stein til overs på Rådhusplassen, brukte fendere og blåser og IBC-beholdere. Oslo Havn og Bymiljøetaten har samarbeidet om anlegget av parken.
Veselin Ðuho
Veselin Ðuho (født 5. januar 1960 i Foča i Bosnia-Hercegovina) var en jugoslavisk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles og 1988 i Seoul. Ðuho ble olympisk mester i vannpolo i Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Han var med på det jugoslaviske laget som vant vannpoloturneringen foran USA og Vest-Tyskland. Jugoslavia vant finalegruppen som besto av fem lag med ni poeng, samme som USA, men med bedre målforskjell. Kampen mellom USA og Jugoslavia endte uavgjort 5-5. Ðuho spilte sju kamper og scoret åtte mål i OL-turneringen.
Kate Jenner
Kate Jenner (født 5. mai 1990) er en australsk landhockeyspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på femteplass med det australske landslaget.
Luisa Gabriela Molina Terrazas
Luisa Gabriela Molina Terrazas (født 25. august 1955 i Uyuni i Bolivia, død 30. mai 2021 i La Paz) var en boliviansk folkesanger, av yrke lærer.
Hun ble kjent som sanger og perkusjonist mot slutten av 1980-årene og et stykke inn i 1990-årene. Blant hennes mest kjente sanger var Falso amor y falso corazón, som senere ble relansert til lambada rytme av en brasiliansk sanger. Andre kjente sanger var Vas a llorar, Pensamientos, Gaviota, Mi viejo Santa Cruz, Ironías de amor, Imilla bandida, La leñera, og Si hoy te vas.
Liste over stortingsrepresentanter 1827–1829
Liste over alle stortingsrepresentanter i perioden 1827 til 1829. Listen omfatter alle som ble valgt til Stortinget. Totalt var det 79 representanter fra 34 valgkretser, hvorav 50 representanter fra 17 landkretser (amt) og 29 representanter fra 17 bykretser. Holmestrand fikk velge sin første egne representant.
Christian C.A. Lange
Christian Christoph Andreas Lange (født 13. august 1810 på Stabekk, død 10. mai 1861 i Christiania) var en norsk historiker og riksantikvar.
Han har fått en gate i Oslo, Langes gate, oppkalt etter seg.
Bakgrunn, utdannelse
Christian C.A. Lange var født på Stabekk som sønn av gårdbruker Balthazar Michael Lange (1782-1812) og Ovidia Margrethe Christine Messel (1787-1883). Etter artium i 1827 begynte han å studere teologi, og han tok teologisk embetseksamen i 1833. Men alt i studietida hadde han fått stor interesse for språk og historie.
Karriere
I 1834 ble han ansatt som lærer i religion, norsk, geografi og historie ved Søkadettskolen i Stavern. Den sterke interessen for historiske kilder førte ham til København for å studere arnamagnæanske håndskrifter, og han publiserte flere mindre arbeider i «Samlinger til Det Norske Folks Sprog og Historie» 1834-1837. Han gav ut kopiboka til Hannibal Sehested for året 1645. Han ivret for et bedre bokhandlervesen og opprettet selv bokhandel i Fredriksvern. På slutten av 1830-tallet gjorde han studiereiser rundt i Norge, og til Danmark og Tyskland. Han arbeidet med å samle stoff om de norske klostrene. I 1843 fikk han stipend for dette arbeidet. I 1845 ble han utnevnt til riksarkivar. Det store verket hans om norske klostre gav han ut 1845–1847. Han tilhørte kretsen «den norske historiske skole» rundt Rudolf Keyser, Carl Unger og P. A. Munch, og så sin rolle i å samle og gi ut historiske kildeskrifter. Han tok initiativet til å gi «Diplomatarium Norvegicum», og hadde ansvaret for de første fem bindene.
Han var også mannen bak «Norske Rigs-Registranter» 1523-1660, men han døde like før første bindet kom ut. Som riksarkivar var han opptatt av å ordne og strukturere arkivene. Han laget "Norsk Forfatter-Lexicon 1814-1856".
Familie
Christian Lange hadde ni barn og stor etterslekt. Blant hans etterkommere kan nevnes sønnesønnen fredsprisvinneren Christian Lous Lange og dennes sønner utenriksminister Halvard Lange og skolemannen August Lange. Sønnedatteren Ellen Lous Lange var gift med forfatteren Johan Bojer. Disse er oldeforeldrene til Odd Nordstoga, ifølge TV-serien Hvem tror du at du er.
Nordisk Folkebåt
Nordisk Folkebåt er en seilbåt (klink-bygd, entypebåt).
Etter initiativ av Göteborgs Kgl. Seilklubb (1939), ble det ved Skandinavisk Seilerforbunds årsmøte (1940) bestemt å utlyse en designkonkurranse om bygging av en «skandinavisk folkebåt». Den første ble bygget i Sverige (Arendalsverftet, 1941 ). Båten er internasjonalt anerkjent, har en mengde entusiastklubber, der Svenska Folkbåtsförbundet, 1944 var først ute. Flere regattaer er tilrettelagt båten, som benytter klasseprefixet FB. Landskampen Sverige – Finland ble først avholdt 1962.
Siden 1976 har man godkjent glassfiberskrog. Totalproduksjonen (over 4000) er fordelt på Sverige (1450), Danmark (1200), Finland (450), Tyskland (800) og USA (100). Dens historie er beskrevet i Folkbåten, en modern klassiker (Svenska Folkbåtsförbund, 2002).
Eudoksos
Eudoksos eller Evdoksos er et gresk navn som kan vise til:
Goddard Henry Orpen
Goddard Henry Orpen (født 8. mai 1852, død 15. mai 1932) var en irsk historiker. Han var utdannet ved Trinity College, Dublin.
Orpens viktigste verk var Ireland under the Normans, et verk i fire bind på totalt ca 1500 sider. Det ble først utgitt av Clarendon Press i perioden 1911-20, og så gitt ut på nytt i 1968. Ireland under the Normans skapte politisk kontrovers da det ble utgitt, siden Orpen fornærmet mange av sin landsmenn med den kontrasten han presenterte mellom Irlands «framskritt, sunnhet og relative orden» under Anglo-Normannisk styre, og «tilbakegang stagnasjon og relativt anarki» under «gjenoppblomstringen av keltisk tribalisme» i de to hundreårene etter 1333. En ny utgave i ett bind ble utgitt av Four Courts Press i 2005.
Orpen redigerte og oversatte også The Song of Dermot and the Earl i 1892.
Sammenslåingen av AFL og NFL
Sammenslåingen av AFL og NFL bestod av de to store profesjonelle amerikansk fotballigaene i USA på tiden: National Football League (NFL) og American Football League (AFL). Den åpnet døren for den kombinerte ligaen, som beholdt "National Football League"s navn og logo, til å bli en av de mest populære idrettsligaene i USA. Sammenslåingen ble annonsert på kvelden den 8. juni 1966. Under avtalen skulle de to ligaene fortsette seriespille i de neste fire sesongene–fra 1966 ut 1969–og deretter bli offisielt sammenslått i forkant av 1970-sesongen, til én liga med to conferences.
Tidlige rivaler
Siden stiftelsen i 1920 måtte NFL kjempe mot flere rivaliserende ligaer. Før 1960 var den største rivalen All-America Football Conference (AAFC), som ble startet opp i 1946. AAFC var ulikt NFL på flere måter. Til tross for stor støtte da ligaen ble stiftet, skulle den eventuelt vise seg å ikke være bærekraftig. AAFCs største svakhet kom fra at liagen nektet å ta i bruk et draft som førte til store forskjeller i lagenes talentnivå. Cleveland Browns, det sterkeste laget i ligaen, dominerte og sikret tittelen i hver av de fire sesongene som ble spilt.
På grunn av AAFCs svake økonomiske situasjon ble ligaen derimot nedlagt etter 1949-sesongen. Tre AAFC-lag–Cleveland Browns, San Francisco 49ers og den originale versjonen av Baltimore Colts–ble flyttet til NFL i. Ligaen var under offseason kjent som National-American Football League, men gikk tilbake til "National Football League" før sesongen begynte. Browns sjokkerte NFLs lojale tilhenger ved å dominere den eldre ligaen, og sikre ligatittelen i sin første sesong, og viste dermed at de var blant de beste lagene i sin tidsperiode.
1950-årene
Etter at NFL absorberte AAFC ble ligaen ikke utfordret av en rivaliserende ligaen ut 1950-årene. De eneste andre profesjonelle ligaene som eksisterte var de som senere kom til å bli slått sammen for å danne det nåværende Canadian Football League i 1958. Interprovincial Rugby Football Union (forløperen til CFLs East Division) var den største i USA etter NFL, etter å ha sikret en kontrakt med NBC (AFLs fremtidige TV-partner).
En stor forskjell mellom 1950-årene og i dag var at sesongen Eastern Canadian begynte omtrent samtidig som NFLs–lag i Canada spilte vanligvis to kamper i uken for å bli ferdig før den canadiske vinteren begynte. Dette gjorde det mulig for NFLs lag å reise nord for grensen for å spille mot CFLs lag i sesongoppkjøringen. NFL-lagene vant flesteparten av disse kampene uten problemer. Den andre store ligaen i Canada (Western Interprovincial Football Union, forløperen til CFLs West Division) ble stort sett ignorert av NFL, delvis fordi den ble sett på som svakere enn Eastern Canadian, men i hovedsak fordi det var vanskeligere å reise til vestlige Canada på en tid da profesjonelle idrettslag reiste med tog, og også fordi Western Conference på denne tiden hadde flyttet sesongstarten til tidligere på året.
Til tross for at NFL dominerte sporten finansielt på tiden, var den fremdeles beskjeden etter moderne standard. Den canadiske ligaen hadde strenge regler på hvor mange amerikanske spillere kunne spille på et lag, og den dominante idretten ishockey holdt interesse for canadisk fotball lav, og sørget dermed også for et lavere antall gode spillere. Dette betydde at NFLs eiere ikke ble nødt til å bruke mye mer penger for å forsikre seg om et høyere spillenivå på banen. Da det ikke eksisterte noen form for spillerunion eller en rivaliserende liga i USA var NFL-eiernes hovedmål å gjøre ligaen så profitabel som mulig. Lag brukte så lite som mulig på lønn til spillere.
AFL vokser frem
I 1959 forsøkte Lamar Hunt, sønn av oljebaronen H.L. Hunt fra Texas, å enten sikre seg eierskap av Chicago Cardinals med Bud Adams og flytte laget til Dallas, eller eie et nytt NFL-lag i Dallas. I hadde NFL kun to lag sør for Washington, D.C. og vest for Chicago: San Francisco 49ers og Los Angeles Rams, begge i California. Ligaen var derimot ikke interessert i å utvides på tiden. Etter å ha blitt avvist kom Hunt opp med planer for en rivaliserende liga, American Football League. I september samme hår tok NFL kontakt med Hunt angående et mulig nytt lag i Dallas, men Hunt var da kun interessert i AFL.
Innen august 1959 hadde den nye ligaen seks lag og åtte innen åpningsdagen i 1960: Boston (Patriots), Buffalo (Bills), New York City (Titans), Houston (Oilers), Denver (Broncos), Dallas (Texans), Oakland (Raiders), og Los Angeles (Chargers). Mens lagene i Los Angeles, New York, Oakland og Dallas delte mediemarked med lag i NFL (henholdsvis Rams, Giants, 49ers, og det nye Dallas Cowboys), utvidet de andre fire lagene (Boston, Buffalo, Denver og Houston) amerikansk fotballs marked da de var etablert i moråder hvor NFL ikke hadde lag. I de følgende årene ble det utvidet videre ved at to av de originale åtte lagene ble flyttet (Chargers til San Diego i 1961 og Texans til Kansas City i 1963), og etableringen av to nye lag (Miami Dolphins og Cincinnati Bengals).
AFL plukket opp fremtidige stjerner fra små colleges og colleges med for det meste mørkhudete (som i hovedsak ble ignorert helt av NFL), som Elbert Dubenion (Bluffton), Lionel Taylor (New Mexico Highlands), Tom Sestak (McNeese State), Charlie Tolar og Charlie Hennigan (Northwestern State i Louisiana), Abner Haynes (North Texas State), med flere. Fra større colleges plukket de opp talenter som LSUs Heisman-vinner Billy Cannon, Arkansas' Lance Alworth, Notre Dames Daryle Lamonica, Kansas' John Hadl, Alabamas Joe Namath, og mange flere. AFL skrev også kontrakter med spillere NFL hadde gitt opp på: "NFL rejects" som utviklet seg til å bli superstjerner. Blant disse var Jack Kemp, Babe Parilli, George Blanda, Ron McDole, Art Powell, John Tracey, Don Maynard, og Len Dawson. I 1960, AFLs første år, hadde ligaens lag plukket opp halvparten av NFLs draft picks i første runde.
AFL introduserte flere endringer og regler til sporten som NFL senere også tok i bruk, inkludert:
Konkurranse mellom de to ligaene
Til å begynne med ignorerte NFL AFL og de åtte lagene, med antagelsen om at AFL kom til å bestå av spillere som ikke kunne vinne en kontrakt med NFL, og at tilhengere av profesjonell amerikansk fotball ikke ville sløse tiden sin på AFL når de heller kunne se på NFL. NFL hadde også mediafordelen: på 60-tallet skrev Sports Illustrateds ledende fotballjournalist Tex Maule, som tidligere hadde jobbet med NFLs kommissær Pete Rozelle da Rozelle var General Manager for L.A. Rams og Maule var lagets PR-ansvarlige; Maule "was certainly an NFL loyalist," negativt om AFL i sin personlige kolonne, som flere andre journalister leste som fakta. Et annet eksampel var Dallas Cowboys' General Manager Tex Schramm, en god venn av Rozelle (Schramm ansatte Rozelle som Rams' GM), som var innflytelsesrik i NFLs dekning gjennom TV-partneren CBS, inkludert at nettverket ansatte tidligere NFL-spillere som kommentatorer og ikke rapporterte resultater fra AFL på nettverket.
Uansett hadde AFL en kritisk fordel over den mer veletablerte rivalen, som var at lageierne var i snitt rikere enn NFLs lageiere. Med noen få unntak som Harry Wismer i New York hadde Hunt rekruttert eiere som ikke bare hadde dype lommer, men også tolmodighet og villighet til å ta de økonomiske tapene i ligaens tidlige år. Til tross for dårlig PR og ulikt andre tidligere ligaer klarte AFL å overleve og vokse, og begynte å gå i pluss på midten av 60-tallet etter at Chargers og Texans ble flyttet til mediemarkeder hvor NFL ikke hadde lag, salget og navneendringen av New York Titans (til Jets) og da Jets signerte University of Alabamas quarterback Joe Namath til en kontrakt verdt $427 000. Ligaens økonomi tjente også godt på NBCs fem-årige kontrakt for dekning av AFLs kamper fra 1965 og ut verdt $36 millioner.
Etter hvert som rivaliseringen ble mer intens begynte de to ligaene en massiv budkrig over de beste collegespillerne, og betalte store mengder penger til nykommere for å sikre de beste spillerne fra college football. Budkrigene eskalerte på midten av 60-tallet, da ligaene hadde draft på samme dag mot slutten av høsten. Dette resulterte i at lag ofte draftet spillere de trodde de hadde en god sjanse til å signere, men ikke nødvendigvis de beste tilgjengelige spillerne. For eksempel var det forventet at Mike Garrett, vinner av Heisman-troféet, skulle skrive kontrakt med et NFL-lag, så han ble ikke plukket opp i AFL Draft i 1966 før i 20. (siste) runde av Kansas City Chiefs. I NFL Draft i 1966 ble han plukket opp av Los Angeles Rams som #18 totalt. Garrett overrasket med å heller velge Kansas City, som han ledet til en AFL-tittel som nykommer. Året før hadde Chiefs brukt sitt pick i første runde på Gale Sayers, som heller skrev kontrakt med NFLs Chicago Bears.
På den andre siden hadde mange av NFLs lageiere relativt små formuer sett bort fra verdien av sine lag. NFL trakk konsekvent høyere tilskuertall enn AFL, spesielt i AFLs tidlige sesonger, som sørget for at den eldre ligaens lag forble mer lukrative sammenlignet med rivalene i AFL. NFLs eiere visste derimot at de ikke hadde ressursene til å fortsette budkriger med AFL.
Lag i National Football League hadde lenge draftet og holdt rettighetene i NFL for spillere som signerte for lag i CFL og andre ligaer. Dette sørget for at dersom en spiller skulle utvikle seg til å bli en stjerne i Canadian Football League var det kun ett lag i NFL som hadde rettighetene til å forsøke å signere ham. Lagene i NFL endte derfor ikke opp i kostbare budkriger med hverandre for de beste free agents. Etter at American Football League ble stiftet utvidet NFL dette til å inkludere spillere som signerte for lag i AFL også, og den nyoppstartede ligaen svarte med samme mynt. Dette utviklet seg eventuelt til en gentlemen's agreement mellom de to amerikanske ligaene — når en spiller signerte for et lag, enten i AFL eller NFL, skulle lagene i begge ligaene forventes å spillernes kontrakter og ikke signere spillere som spilte for lag i den rivaliserende ligaen.
Denne avtalen ble brutt i mai 1966 da NFLs New York Giants signerte Pete Gogolak, den første profesjonelle placekickeren som sparket ballen med fotballstil, som hadde spilt for AFLs Buffalo Bills i 1965. AFL svarte snarlig: Al Davis, medeier av Oakland Raiders, tok over som AFLs kommissær i april 1966, og rampet opp budkrigingen etter at Gogolak ble overført, som førte til at flere store spillere i NFL ble signert, inkludert John Brodie Mike Ditka, og Roman Gabriel til lag i AFL, men etter avtalen om sammenslåing kom frem i juni endte de opp med å bli i den gamle ligaen. Begge ligaene brukte samlet rundt $7 millioner på draft picks i 1966.
Avtalen om sammenslåing
Det var NFL, ikke AFL, som startet diskusjonen rundt en sammenslåing av ligaene, da de var bekymret for at Davis' taktikker kunne skade den eldre ligaen økonomisk og/eller redusere antallet tilgjengelige talenter. Tex Schramm, general manager for NFLs Dallas Cowboys siden 1960, tok i hemmelighet kontakt med AFL-eierne, ledet av Lamar Hunt som eide Kansas City Chiefs, og spurte om de var interessert i en sammenslåing. Samtalene ble utført uten at Davis, AFLs nye kommissær, visste om dem. På kvelden den 8. juni 1966 annonserte de en avtale i New York. Ifølge avtalen:
AFL-eierne opprettet en ny stilling, AFLs President, som skulle administrere ligaen. Eierne hadde håpt at Davis skulle ta over rollen, men Davis (som allerede var sur på eierne i begge ligaene etter å ha forhandlet en sammenslåing uten å hørt med ham) nektet å jobbe under Pete Rozelle. Etter at Davis sluttet som AFLs kommissær den 25. juli 1966 ble Milt Woodard (som var assisterende kommissær under den originale kommissæren Joe Foss og Davis) utpekt til AFLs president.
Selv om Pete Rozelle ikke hadde startet forhandlingene var han kjapp til å godkjenne avtalen, og forble i sin stilling som NFLs kommissær. Selv om han ikke formelt fikk noen ny tittel ble han ofte referert til som The football commisioner eller Commissioner of football i media i de fire årene etter avtalen ble annonsert. Den eksisterende stillingen som NFLs president forble uendret. Stillingen, som da var holdt av Art Modell, eier av Cleveland Browns, var (både før og etter avtalen) i stor grad en ærestittel.
I oktober stemte kongressen over lovforslaget som muliggjorde sammenslåingen. Kriteriet for sammenslåingen var at NFL og AFL skulle legge til ett lag hver før 1970-sesongen. Representanten Hale Boggs og senator Russell Long fra Louisiana spilte viktige roller i å få gjennom den nye loven, og Rozelle godkjente et nytt lag, New Orleans Saints, under en måned etter at loven ble signert av president Lyndon B. Johnson.
Det tiende og siste AFL-laget ble tildelt Paul Brown, tidligere eier av Cleveland Browns, i Cincinnati. Brown hadde prøvd å finne veien tilbake til NFL etter at han ble presset ut av Browns av Modell. Brown hadde ikke støttet AFL før sammenslåingen ble annonsert, men innså snart at AFL var hans eneste sjanse til å komme seg inn i NFL igjen etter at den eldre ligaen tildelte sitt 16. lag til New Orleans. Cincinnati kom heller ikke til å ha et stadion med høy nok kapasitet før i 1970. Brown betalte $10 millioner for sitt lag (400 ganger mer enn han betalte i 1960, som var $25 000), og sa "I didn't pay ten million dollars to be in the AFL."
Etter hvert som 1970 nærmet seg gikk tre NFL-lag (Baltimore Colts, Cleveland Browns og Pittsburgh Steelers) gikk med på å bli med de ti AFL-lagene (Cincinnati Bengals og Miami DOlphins hadde blitt med de originale Boston Patriots, Buffalo Bills, Denver Broncos, Houston Oilers, Kansas City Chiefs, New York Jets, Oakland Raiders, og San Diego Chargers) i American Football Conference (AFC). De resterende 13 NFL-lagene (Atlanta Falcons, Chicago Bears, Dallas Cowboys, Detroit Lions, Green Bay Packers, Los Angeles Rams, Minnesota Vikings, New Orleans Saints, New York Giants, Philadelphia Eagles, St. Louis Cardinals, San Francisco 49ers og Washington Redskins) ble plassert i National Football Conference (NFC). Siden da har Super Bowl vært en kamp mellom vinneren av AFC og NFC. Begge vinnerne avgjøres av ligaens sluttspillturnering.
Selv om AFC-lagene var kjappe til å avgjøre divisjonsfordelingen, i hovedsak basert på geografi, hadde de 13 eierne i NFC problemer med å bestemme hvilke lag som skulle være i hvilke divisjoner. NFL hadde nylig byttet til fire divisjoner med fire lag i hver i. Flere NFC-lag prøvde å unngå å plasseres i samme divisjon som Cowboys og/eller Vikings, og ville heller være i samme divisjon som Saints, det svakeste laget på tiden. 49ers og Rams, begge i California, kom uansett til å være i samme divisjon da de var de eneste lagene vest for Rocky Mountains. I et tidlig forslag ble de to lagene plassert sammen med tre lag i nordøst–New York Giants, Philadelphia Eagles og Washington Redskins–likt Western Conferences Coastal Division hvor L.A. og S.F. var plassert med Baltimore og Atlanta fra 1967–1969. De fem endelige forslagene var som følger:
PLAN 1: East:  NYG, PHI, WAS, ATL, MIN;  Central:  CHI, GB, DET, NO; West:  LA, SF, DAL, STL.
PLAN 2: East:  NYG, PHI, WAS, MIN; Central:  ATL, DAL, NO, STL; West:  LA, SF, CHI, GB, DET.
PLAN 3: East:  NYG, PHI, WAS, DAL, STL: Central: CHI, GB, DET, MIN; West: LA, SF, ATL, NO.
PLAN 4: East:  NYG, PHI, WAS, STL, MIN; Central: CHI, GB, DET, ATL; West: LA, SF, DAL, NO.
PLAN 5: East:  NYG, PHI, WAS, DET, MIN; Central:  CHI, GB, DAL, STL; West: LA, SF, ATL, NO.
Disse fem kombinasjonene ble skrevet på lapper som ble lagt i lukked konvolutter og plassert i et akvarium (andre kilder mente det var en blomstervase), og den offisielle fordelingen for NFC–Plan 3–ble plukket ut av Rozelles sekretær, Thelma Elkjer. Av de fem forslagene var den som ble brukt den eneste hvor Minnesota forble i Central Division og Dallas ble plsasert i Eastern Division. Dette sørget for at Vikings forble sammen med sine geografiske rivaler Chicago, Detroit og Green Bay, og Cowboys med Redskins, Eagles og Giants. Det var også den eneste av de fem forslagene hvor det ikke var noen byer i varme klima i Central Division. Mer kontroversielt endte de to nyeste lagene, Saints og Falcons, med 49ers og Rams. Falcons hadde allerede spilt mot California-lag i Coastal Division, men Saints hadde vært i Capitol Division (med Dallas, Washington og Philadelphia) i Eastern Conference og måtte nå ta to turer til vestkysten hver sesong. Rams var forventet å dominere West, men 49ers vant divisjonen de tre første sesongene før Rams vant de neste fem på rad.
Samtidig skrev alle de tre store TV-nettverkene kontrakter for dekning av kampene, noe som sikret ligaens stabilitet. CBS skulle sende NFC-lagenes bortekamper, NBC sendte AFCs bortekamper, og ABC sendte Monday Night Football, som gjorde NFL til den første ligaen med regelmessige sendinger i beste sendetid.
I kjølvannet av sammenslåingen
Flere observatører mente at NFL hadde kommet ut på toppen av avtalen, da Al Davis, eier av Oakland Raiders og Sonny Werblin, eier av NEw York Jets slapp unna betalingen av erstatninger.
Sportsjournalisten Jerry Magee skrev i San Diego Union-Tribune: "Al Davis taking over as commissioner was the strongest thing the AFL ever did. He thought the AFL–NFL merger was a detriment to the AFL." Andre observatører så på de andre scenarioene som usannsynlige: NFL hadde bedre TV-kontrakter da ligaene ble sammenslått, i stor grad fordi de var alene i markedene for storbyer som Los Angeles, Chicago, Detroit, Philadelphia, Washington, Baltimore, og Atlanta og Dallas-Fort Worth, som alle vokste fort og ville, i løpet av 70-tallet, vokse frem som mediahøyborger.
På den andre siden hadde AFL lag i byer som ikke var blant landets ledende mediamarkeder, som Miami (det eneste andre profesjonelle idrettslaget i Florida frem til Buccaneers ble stiftet i 1976), Buffalo og Denver (ingen av dem hadde heller lag i en av de andre store ligaene), og Kansas City (som på tiden kun hadde et svakt baseballag som eventuelt ble flyttet). Sett bort fra New York og Bay Area-markedene var AFLs største marked Houston, hvor Oilers hadde få supportere utenfor sørøst i Texas på grunn av Cowboys. Noen av tilhengerne av American Football League ble skuffet da de ønsket å se sin liga leve videre; skuffelsen ble forsterket da lag fra AFL vant de to siste AFL-NFL World Championship-kampene etter 1968- og 1969-sesongene.
Til tross for AFLs triumfer i Super Bowl III og IV var det fremdeles forventet at NFL kom til å dominere i den sammenslåtte ligaen i løpet av en sesong. I 1970 viste det seg å, for det meste, stemme: av de 60 kampene i seriespillet mellom gamle lag fra NFL og AFL vant NFLs lag 39 og tapt 19 (to kamper, Buffalo at Baltimore i uke 9 og St. Louis at Kansas City i uke 10 endte uavgjort). Det var kun Oakland som hadde en positiv stilling mot gamle NFL-lag, 3–2 (seier over Washington, Pittsburgh og Cleveland; nederlag mot Detroit og San Francisco) før de tapte mot Colts i AFC Championship. Av de tre NFL-lagene i AFC var det kun Colts som nådde sluttspillet. Browns og Steelers gikk glipp av sluttspillet etter en overraskende sterk andre halvdel av sesongen for CIncinnati Bengals, som startet 1–6 og ble det første ekspansjonslaget i NFL til å nå sluttspillet i sin tredje sesong. Til slutt var det Colts som kom ut på toppen– de slo både Bengals og Raiders og ble det første laget til å representere AFC i et Super Bowl etter sammenslåingen, hvor de slo Dallas Cowboys 16–13 i Super Bowl V, lagets siste NFL-tittel i Baltimore, og siste før i 2006.
Til og med de ubeseirede Miami Dolphins ble sett på som underdogs da de møtte Washington Redskins i Super Bowl VII, men Miami vant 14–7 og avsluttet den eneste perfekte mesterskapssesongen i NFLs historie. Det var ikke før Supe rBowl VIII i 1974 at et tidligere AFL-lag var favoritten til å vinne Vince Lombardi-troféet, da Dolphins slo Minnesota Vikings 24–7 for sin andre ligatittel på rad.
Mot midten til slutten av 1970-årene tok AFC-lagene igjen, og gikk forbi NFC. Selv da mente NFLs tilhengere at de tre lagene fra gamle NFL som hadde blitt plassert i AFC var hovedgrunnen. Sammen spilte de lagene i alle de tre første AFC Championship-kampene, og i åtte av de første ti (hvor de vant fem ganger).
Selv om Colts og Browns ble sett på som kandidater for sluttspillet i periode var det Steelers som dominerte ligaen, med fire Super Bowl-seire på seks år mellom 1974 og 1979. Tilhengere av AFL så ikke på dette som en fortsettelse av gamle NFLs dominans. Før sammenslåingen hadde Steelers vært i bunnen av tabellen hvert år siden laget ble stiftet i 1933, inkludert da de gikk 1–13 i 1969 (delt med Chicago Bears for dårligste seriespill i NFL), med kun åtte vinnende sesonger og én sluttspillkamp (i 1947, da de tapte uten å score poeng) i samme periode.
De $3 millionene Steelers fikk for å bli med i AFC etter sammenslåingen, sammen med et nytt stadion og en tiebreaker mot Bears for første pick i NFL Draft i 1970 (som endte opp med å bli Hall of Fame quarterback Terry Bradshaw) hjalp laget å bygge opp en stall som kunne konkurrere med lag fra gamle NFL.