cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Festiviteten i Kristiansund
Historie
Under 2. verdenskrig ble Festiviteten, i likhet med resten av Kristiansund, sterkt skadet av tyske bombeangrep. Bygget ble nærmest totalskadd, men ble raskt gjenoppbygd av tyske styrker for å bli brukt som fengsel og politistasjon. I tillegg ble det også opprettet en kinosal og en kafé i Festiviteten. Politistasjonen ble værende der helt fram til 1970 da den fikk nye lokaler. I 1971 begynte man igjen å sette opp operaforestillinger i Festiviteten, noe som førte til dannelsen av Operafestukene som i dag er en årlig kulturbegivenhet i regi av Operaen i Kristiansund.
9. desember 2009 ble den kjente bloggeren Regine Stokke begravet fra Festiviteten.
Modernisering
Da bygget ble oppført var det et av Norges flotteste lokaler for framføring av konserter og teaterforestillinger, samt for selskapelige arrangementer. På begynnelsen av 2000-tallet var bygningen blitt svært slitt, og det var behov for oppgradering av scene, orkestergrav og garderobeplass for aktørene slik at bygget fortsatt kunne huse virksomheten til Operaen i Kristiansund.
En arkitektkonkurranse ble utlyst for utbygging av Festiviteten, og forslagene ble vurdert av en jury bestående av Olav Grytnes, tidligere operasjef i Kristiansund; Ingar Warvik, virksomhetsleder i Kristiansund kommune; Arne Andresen, ved kommunens tekniske etat, og Georg Øie, arkitekt i Surnadal. I september 2006 valgte juryen utkastet «Dance with a Stranger» fra Medplan og BGO arkitekter AS i Oslo. Forslaget ble lagt fram for bystyret i Kristiansund i slutten av september 2006, og det ble da vedtatt å sette i gang med et forprosjekt for utbygging og ombygging.
Fakta om Festiviteten i Kristiansund
Adresse: Kong Olavs Vs gate 1, Kirkelandet
Bygningen inneholder bankett- og andre selskapslokaler.
Olav Hilmar Iversen
Olav Hilmar Iversen (født 24. mars 1923 i Horten, død 25. desember 1997 i Alta) var en norsk patolog, kjent for et omfattende faglig forfatterskap innen kreftforskning, men også for et stort engasjement i forskningsformidling til publikum.
Utdanning
Iversen tok examen artium i 1942 og begynte å studere teologi ved Universitetet i Oslo. Men han kom inn i motstandsarbeidet under andre verdenskrig og la teologien på hylla. Fra 1945 til 1948 studerte han medisin ved Københavns Universitet, deretter fortsatte han studiene ved Universitetet i Bergen, hvor han tok eksamen i 1951. Han var deretter turnuskandidat i Halden, Ballangen og Horten. I 1957 ble han forskningsstipendiat i patologi ved Rikshospitalet. Han forsvarte doktorgraden i 1962 på et arbeid om hudkreft hos mus og ble godkjent spesialist i patologi samme år.
Virke
Olav Hilmar Iversen arbeidet ved patologisk avdeling på Rikshospitalet i 33 år og var professor i patologi ved Universitetet i Oslo i over 25 år. Han var seniorstipendiat fra 1990 til 1993 etter at han hadde gått av med pensjon i 1990. Da han begynte der, ble han engasjert av eksperimentell kreftforskning, hvor man forsker på levende organismer. Hans sjef, professor Leiv Kreyberg, hadde arbeidet under den internasjonalt anerkjente norske forskeren Knud Magnus Haaland og førte tradisjonen videre til Iversen, som bevarte interessen for dette hele livet. I 1991 tok han en ny doktorgrad, denne gangen filosofisk, og også den handlet om hudkreft.
I 1964 overtok han som professor etter Leiv Kreyberg. Han ble da også overlege ved biopsiavdelingen og medvirket aktivt i planleggingen av patologibygget som Rikshospitalet fikk i 1971. Da ble de to avdelingene for biopsi og autopsi slått sammen til et sterkt fagmiljø for forskning, undervisning og medisinsk rutinearbeid. Da bruk av biopsier ble mer vanlig i medisinsk diagnostikk, medvirket Iversen til at Laboratorium for patologi ble etablert for å øke kapasiteten, og han arbeidet selv med diagnostikk der i mange år.
Iversen var en dyktig formidler og foreleser. I 1978 lanserte han det selvutviklede systemet Integrated Pathology Audiovisual Learning System (IPALS) som kombinerte lysbilder med forelesninger innlest på lydbånd. Sammen med den tilhørende læreboken ble IPALS tatt i bruk over hele verden og kom særlig til nytte i utviklingsland med liten lærerkapasitet.
Hans sterke kristne grunnsyn førte ham til aktivt engasjement i nasjonale og internasjonale organisasjoner for kristne leger, blant annet stod han for verdenskongressen for kristne leger i Oslo i 1969. I 1985 var han med på å gi ut en bok om obduksjon, han mente at det var nødvendig og var bekymret over motstanden som ble uttrykt i mange kristne kretser.
Mausoleum
Et mausoleum er en bygning hvor ett eller flere avdøde mennesker er stedt til hvile. Ordet kommer fra den persiske satrapen Mausollos, som fikk bygget en monumental grav for seg selv, kjent som mausoleet i Halikarnassos.
De jordiske restene kan ligge i sarkofager, under gulvet eller i nisjer i vegg, eller det kan være urner som er satt inn i et columbarium.
Revy
Revy er en teaterforestilling som er sammensatt av flere numre, eksempelvis sketsjer, monologer, stand-up eller sanger, som regel med aktuelle temaer. Revytradisjonen stammer fra midten av 1800-tallet, men har hatt litt forskjellig utvikling i Frankrike, England, Tyskland og USA, mens den i de skandinaviske landene har vært nokså lik.
Tidligere var revy den viktigste arenaen for norske komikere, og den har gitt oss stjerner som Leif Juster og Arve Opsahl. Revyvisene med sine tekster var og er også vanlige innslag i revyer, fra storhetstiden for revyvisene har vi navn som Einar Rose og Lalla Carlsen.
Revyene har parallelt og seinere utviklet seg til blant annet musikalske show, litterære og politiske kabareter, stand up-komikk og teatersport.
De viktigste profesjonelle teatrene for revy i Norge har blant annet vært Chat Noir (Oslo), Edderkoppen teater (Oslo), Dizzie Showteater (Oslo), Latter (Oslo), Hjorten (Trondheim), Ole Bull Scene (Bergen) og Stavangeren (Stavanger).
På samme måte som de beslektede musikkteaterformene operette og musikal forener varietéen musikk, dans og tekst til en helhetlig forestilling. Men i motsetning til de andre teaterformene har den ikke noen gjennomgående handling. I stedet har den et generelt tema som fungerer som motto for en rekke numre som byr på alt fra solofremføringer til danseensembler.
I dag fremføres varietéforestillinger først og fremst i tradisjonelle varietéteatre som Lido, Moulin Rouge og Friedrichstadt-Palast Berlin, men også som shows i Las Vegas.
Historikk
Skandinavisk revytradisjon har sin opprinnelse i fransk 1800-tallsrevy, da med inspirasjon både fra den litterære kabareten og den mer storslåtte utstyrsrevyen som slo igjennom med opprettelsen av Folies-Bergère i Paris 1869. Fra siste halvdel av 1800-tallet ble det sporadisk satt opp revyer i Oslo. Den første registerte forestilling som har likhetstrett med en revy ble satt opp i daværende Kristiania i 1848 på nyttårsaften. Forestillingen fikk navnet Nyttårsaften 1848-49, og det var den danske skribenten Erik Bøgh som under et kort norgesopphold skrev og fikk oppført den. Forestillingen ble senere også vist i København.
Den første helnorske revyen ble oppført på Møllergatens teater i 1872 og bar tittelen: ”Ola Glommen”. Den første store suksessen var forestillingen Tutti Frutti som ble satt opp på Eldorado i 1893. Den gikk 101 ganger for fulle hus i et lokale som rommet 2000 mennesker.
Det var dog først da Victor Bernau i 1917 tok over Bokken Lassons litterære kabaret på Chat Noir at Norge fikk sitt første faste revyteater.
Amatørrevyer
Amatørrevyene har en sterk lokal forankring i Norge, og det finnes en stor mengde revyer knyttet til lokalsamfunn, bedrifter, skoler og universiteter. Revyen fungerer som folkets talerstol med en satirisk snert.
I Norge finnes to organisasjoner som arbeider med faglig utvikling av det frivillige revymiljøet. Norsk Revyfaglig Senter og HATS-kompetansesenter for revy og teater.
En del av amatørrevyene, og da primært lokalrevyene, møtes annet hvert år til konkurranse på Norsk Revyfestival på Høylandet i Nord-Trøndelag, der også Norsk Revyfaglig Senter ligger. I mellomår arrangeres det regionale revyfestivaler, der et nummer blir kvalifisert til NM på Høylandet. De regionale festivalene som arrangeres i 2010 er: Oslofjorden revyfestival arrangeres annethvert år i Horten i Vestfold for revyentusiaster fra hele Østlandet, Humorfestivalen i Hemne, Gapskrattfestivalen i Tresfjord, Nord-Norsk Revyfestival på Ørnes, Berre Galskap på Fitjar, Stavanger Revyfestival og Fylkesrevyfestivalen i Finnmark, som arrangeres hvert år i Lakselv.
Skolerevyer
Skolerevy er betegnelsen på revyer satt opp av skoleelever, ofte blir en av skolens gymsaler eller auditorier brukt som scene. Skolerevyene har vært springbrettet for mange av Norges mest kjente skuespillere og komikere. De har en høyere stjerne og er ofte mer gjennomarbeidet enn russerevyer, selv om dette ikke nødvendigvis betyr at de holder et høyere nivå. Skolerevytradisjonen har vart nesten like lenge som de profesjonelle revyene, og blant de eldste regulære revyene finner vi Bragerevyen/Bragiaden i Tromsø (første premiere 1930). Fagerborgrevyen i Oslo hadde sin første premiere 1922 og var lenge den eldste skolerevyen i landet, frem til de hadde sin siste forestilling januar 2014 i forbindelse med skolens nedleggelse.
Skolerevy står spesielt sterkt i Oslo og Akershus. Aftenposten anmelder samtlige revyer, og konkurransen er hard og budsjettene store. Skolerevyene i Oslo og Akershus møtes etter hver sesong til en Revykavalkade hvor hver revy viser sitt beste nummer. Her deler også Aftenposten ut Revyprisen til årets revy. Skolene i Asker og Bærum konkurrerer også om Budstikkas revypris. Budstikka anmelder alle skolene i Asker og Bærum, akkurat som lokalavisene under Ditt Oslo anmelder Oslo-revyene.
Skolerevyene i Oslo og Akershus har vært og er viktige for rekrutteringen til norsk kultur og underholdning, og har vært utgangspunktet for aktører og bakmenn som:
Dessuten har en rekke skuespillere, produsenter, tekstforfattere, regissører og andre i underholdningsbransjen i Norge erfaring fra Oslo- og Akerhus' skolerevyer.
Andre byer har også skolerevytradisjon. Eksempelvis er det også et stort skolerevymiljø i Tromsø, og i Bergen fant Peter Brandt Ylvis-brødrene da de spilte skolerevy på Fana Skoleteater ved Fana gymnas. En del skoler andre steder i landet arrangerer dessuten russerevyer.
Studentrevyer
Studentrevyene har lange tradisjoner i Norge, både Studentersamfundets Theater i Oslo og Elevforeningene ved NLH (nå Norges miljø- og biovitenskapelige universitet) i Ås og Trondhjems Tekniske Læreanstalt i Trondheim satte opp revyer og cabareter allerede fra midten av 1800-tallet. Fra begynnelsen av 1900-tallet skjedde imidlertid en forandring, da revyene gikk fra å være små, interne arrangement til å bli de store inntektsmaskinene for studentsamfunnene og elevforeningene. Blant de store revyer fra denne tiden, er revyen Maxis! fra Oslo i 1909 en av de mest kjente. Denne revyen spilte først for 25 fulle hus i Oslo, før den reiste på sin kystturné, blant annet til Bergen, og til slutt endte opp med å bli satt opp av det nyopprettede Studentersamfundets Teater (senere Studentersamfundets Interne Teater) ved Studentersamfundet i Trondhjem i 1913. Den spilte også i Trondheim for fulle hus, og reddet med dette Samfundet fra økonomisk kollaps.
Studentrevyen fikk med dette god grobunn i Trondheim, og i 1917 ble UKErevyen, den lengste sammenhengende revytradisjonen i Norge, innstiftet. Revyen "Baccarat", satt opp og skrevet av Studentersamfundets Teater ved Studentersamfundet i Trondhjem, spilte for fulle hus en uke høsten 1917, og var sentrum i den første Studenteruken.
I dag finnes Studenteruker i en eller annen form ved de aller fleste læresteder i landet, og ved mange av dem er fremdeles en UKErevy sentral. De største av disse revyene er i dag UKErevyene ved UKA i Trondheim, UKA i Ås og UKEN i Bergen. Alle disse UKErevyene trekker over 10 000 mennesker, og er med sine inntekter i millionklassen meget viktige for å sikre den videre driften av sine respektive studentsamfunn og elevforeninger.
Utenom UKErevyene, arrangeres det også utallige foreningsrevyer ved de ulike lærestedene. I Trondheim har for eksempel mange av Linjeforeningene en revy, og i Ås arrangerer sangkorene og foreningene tilknyttet Studentsamfunnet i Ås sine revyer hvert år.
Hver høst i partallsår møtes norske studentrevyer til NM for studentrevy, som arrangeres under UKA i Ås. Alle norske studentrevyer kan melde seg på, og vinneren herfra går videre til NM i revy på Norsk revyfestival på Høylandet i Nord-Trøndelag.
Lokalrevyer
Det finnes en rekke lokalrevyer i Norge som har innslag med lokal, regional og nasjonal tematikk, disse er som regel drevet av lokale entusiaster og settes ofte opp med faste mellomrom. Et eksempel på en slik gruppe er Lillestrøm Teaterselskab. Gruppen stammer fra Romerike Teater som var aktiv på 70-tallet. Fra 1995 drev gruppen med familieteater, musikaler og farser, og det er først de siste 10-12 årene at de har utviklet seg til Lillestrøm's eget revyteater: Lillestrømrevyen. I Arendal har Idrettsklubben Grane arrangert Granerevyen siden begynnelsen av 1920-tallet. Revyen har blitt arrangert kontinuerlig siden oppstarten, kun avbrutt av revyforbudet i krigsårene.
Flere komikere har sin bakgrunn fra lokalrevyer, blant annet Arthur Arntzen.
Kjente revyartister og -grupper
Det er en lang rekke sangere, skuespillere, komikere, tekstforfattere, musikere og komponister som har blitt kjent gjennom populære revyer, kabareter og show. Disse revyene har ofte blitt formidlet til et større publikum gjennom turneer, fjernsynsopptredener, radioinnslag og plateutgivelser. {| border="0" width="100%"
Revyviser
Her er noen eksempler på kjent norske revyviser:
Olemic Thommessen
Olaf Michael «Olemic» Thommessen (født 18. april 1956 på Lillehammer) er en norsk politiker (H) og tidligere advokat. Han var stortingsrepresentant for Oppland fra 2001 til 2021 og stortingspresident fra 2013 til 2018. Han har påtatt seg mange verv innen kultur og idrett.
Familiebakgrunn og yrkeskarrière
Thommessen er sønn av kaptein Rolf Thommessen (1930–2013) og skuespiller og forlagsredaktør Mona Margareth Lie (1931–). Han er døpt Olaf Michael, men best kjent under kallenavnet Olemic.
Han gikk grunnskolen i Søre Ål og Slemmestad og gikk så Stabekk gymnas. Han tok juridisk embedseksamen med opphavsrett som spesialfag ved Universitetet i Oslo i 1983 og begynte som advokatfullmektig. Han var advokat og partner i advokatfirmaet Eggen & Thommessen 1985–1990.
I 1990 ble Thommessen avdelingsleder i Lillehammer Olympiske Organisasjonskomite (LOOC) med ansvar for fakkelstafetten og seremoniprogrammet under Vinter-OL 1994. Fra 1994 til 2001 var han leder av kulturproduksjonsselskapet Kulturarrangement Lillehammer, hvor han blant annet arbeidet med åpningen av Oslo lufthavn, Gardermoen, Pilegrimsvandring 97 og kongeparets 60-årsfeiring. Han fungerte som operasjef for RingsakerOperaen 2000–2001.
Politisk arbeid
Thommessen meldte seg inn i Unge Høyre som 15-åring, etter eget utsagn fordi han lot seg provosere av ml-bevegelsen i 1970-årene. Han var leder i Lillehammer Høyre 1986–1991, medlem av Lillehammer kommunestyre og hovedutvalget for kultur 1988–199 og leder i Oppland Høyre 1991–2001.
Thommessen var fast innvalgt representant på Stortinget fra Oppland fra 2001 til 2021. Han var vararepresentant fra 1993 til 1997. Han var medlem av Stortingets familie- og kulturkomité (tidligere Stortingets familie-, kultur- og administrasjonskomité) fra 2001 til 2013 og fungerte da som Høyres kulturpolitiske talsmann. Thommessen har i flere intervjuer og medieutspill lagt vekt å på at et av de fremste kulturpolitiske mål er å «spre makt i kulturlivet».
Han har også vært medlem av Den utvidede utenriks- og forsvarskomiteen og leder av Valgkomiteen, og var fra 2017 medlem av Fullmaktskomiteen.
Fra mars 2018, da han hadde gått av som stortingspresident, og til han gikk ut av Stortinget i september 2021 var han Høyres fraksjonsleder i Stortingets kommunal- og forvaltningskomité.
Stortingspresident
Ved Stortingets konstituering etter valget i 2013 ble Thommessen valgt til stortingspresident med 164 stemmer. To representanter stemte blankt. Han ble gjenvalgt som stortingspresident etter valget i 2017. Han fikk da 86 stemmer, mot Eva Kristin Hansens (Ap) 80 stemmer. Dette var første gang siden 1972 at opposisjonen fremmet en motkandidat til presidentvervet. Tre representanter stemte blankt.
Dalai Lama
Det ble møtt med kritikk da Stortingets presidentskap ikke ønsket å la fredsprisvinner Dalai Lama benytte Stortingets hovedinngang, og heller ikke ønsket å låne ut lagtingssalen, i forbindelse med et besøk i 2014. Årsaken var ifølge Thommessen at en slik mottakelse ville «virke unødig provoserende på Kina» i lys av tildelingen av Nobels fredspris til Liu Xiaobo i 2010.
Kritikerne viste blant annet til at Thommessen tidligere hadde vært leder av den såkalte Tibetkomiteen på Stortinget. Thommessen har i etterkant vedgått at han fant behandlingen av Dalai Lama svært ubehagelig.
Arveoppgjør
Thommessen fikk også kritikk etter at han i 2014 henviste til sin posisjon som stortingspresident og sin relasjon til statsminister Erna Solberg i et privat brev til britiske skattemyndigheter. Brevet ble sendt i et forsøk på å få kontroll over arven etter den britiske scenografen Maria Bjørnson. Thommessen hadde selv plassert de omstridte midlene i et fond i skatteparadiset Guernsey i 1987, og skal etter Bjørnsons død i 2002 ha ønsket å flytte pengene, anslagsvis 200 millioner kroner, til to fond som skulle gi penger til kultur og veldedighet, i strid med ønskene til andre venner av Bjørnson.
Kostnadsoverskridelse i byggesak
Etter at ytterligere kostnadsoverskridelser på 500 millioner kroner ble kjent i februar 2018, ga Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Rødt og Kristelig Folkeparti uttrykk for at de ikke lenger hadde tillit til Thommessen som stortingspresident. Han kunngjorde derfor 8. mars 2018 at han ville trekke seg fra vervet.
Teaterinteresse
Thommessen har vært aktiv innen amatørteater som skuespiller og regissør og har skrevet flere teaterstykker. Han var styreleder i Lillehammer amatørteater 1984–1990 og styreleder i Norsk Amatørteaterråd 1989–1992. I 1989, mens han spilte rollen som Thesevs i Shakespeares En midtsommernattsdrøm i losjehuset på Maihaugen, giftet han seg (både i rollene og i virkeligheten) med Nina Høstmælingen, som spilte Hippolyta.
Thommessen skrev teaterstykket «Mot Gulating», som ble framført på Flolid ved Eivindvik i Gulen kommune i forbindelse med åpningen av 1000-årsstedet i Sogn og Fjordane i 2005. Det handlet om den lovkyndige Åne (spilt av Svein Tindberg) som skulle lede Gulatinget da den skrevne loven skal legges frem for aller første gang. To år senere ble enakteren Utvalgt spilt på Stortingets konferansesal med regi av Det Åpne Teater og handlet om såkalte donorsøsken, det vil si barn unnfanget i den hensikt å donere benmarg, en nyre, blod til syke søsken. Stykket ble fremført under Stortingets debatt om bioteknologiloven og er muligens første gang politisk teater blir trukket inn i en pågående stortingsdebatt og dessuten trolig første teaterstykke med urpremière i Stortinget. Hans teaterstykke 22:13 Destination Africa var dokumentarisk, og omhandlet FNs andre generalsekretær Dag Hammarskjöld siste dager i Kongo i 1961, og var bygd på Hammarskjölds bok Vägmärken. I første oppsetning spilte Erik Hivju rollen som Hammarskjöld og Raymond Sereba rollen som Moïse Tshombe.
Frimurer
Thommessen er medlem av Den Norske Frimurerorden, St. Johanneslogen St. Olav til det gyldne Kors. Han har graden VIII.
Utmerkelser
Thommessen ble i 2014 tildelt storkors av Dannebrogordenen. I 2016 ble han tildelt Kong Harald Vs jubileumsmedalje 1991–2016
Diademyuhina
Diademyuhina (Parayuhina diademata) er en monotypisk art i brillefuglfamilien (Zosteropidae) og inngår i den monotypiske slekten Parayuhina.
Taksonomi
Diademyuhina blir av Cai et al. (2019) plassert i slekten Parayuhina og regnes som basal til alle andre yuhinaer, som ellers omfatter tre arter i slekten Staphida og sju arter i slekten Yuhina. Birds of the World, BirdLife International og Artsdatabanken plasserer arten i slekten Yuhina.
Det er i øyeblikket uklart om arten er monotypisk eller består som to underarter. Nominatformen beskrives her, mens ampelina er noe mørkere og mer gråbrun i fargen, men den geografiske variasjonen synes klinisk.
Biologi
Diademyuhina blir cirka 14,5–18 cm lang og veier typisk 15–29 g, og med det er arten den fysisk største av alle yuhinaene. Som andre yuhinaer har den en karakteristisk fjærkam på hodet. Hodepryden er mørkegrå til mørk gråbrun og ganske distinkt. Fjærdrakten er i hovedsak gråbrun på oversiden og lysere grå på undersiden. Stjerten er ganske lang. Undervingene har hvite dekkfjær. Øredekkerene og nakken er hvit fra bakkant av øynene. Nebbet er blekgult og øynene mørk nøttebrune. Kjønnene er like.
Diademyuhina regnes som standfugl og er utbredt fra det sørvestre Kina til det sørøstre Myanmar og det nordvestre Tonkin. Fuglene trives i åpen bredbladet eviggrønn skog, sekundærskog og i te-plantasjer, typisk i høyder omkring 800–3 600 moh i Kina og 1 250–2 745 moh ellers i Sørøst-Asia. Maten består i hovedsak av insekter, inkludert biller (Coleoptera), ulike typer små frø og nektar fra planter i rododendronslekten (Rhododendron).
Inndeling
Inndelingen følger i hovedsak IOC version 11.1, men med noen justeringer i henhold til kommende rettelser i IOC version 11.2. Norske navn på artene følger Norske navn på verdens fugler og er i henhold til Syvertsen et al, (2020).
Kevin Mitnick
Kevin David Mitnick (1963–2023) var en amerikansk datasikkerhetskonsulent, forfatter og hacker som ble berømt etter han ble arrestert og dømt til flere års fengsel for en rekke IT- og kommunikasjonsrelaterte lovbrudd, i 1995. Hans virksomhet, arrestasjon og rettssak, som vakte betydelig oppmerksomhet og kontrovers, er gjenstand for en lang rekke reportasjer, bøker og dokumentarfilmer.
Mitnick Security Consulting
Mitnick Security Consulting, LLC tidligere kjent som Defensive Thinking er et selskap for informasjonssikkerhet grunnlagt av Kevin Mitnick og Alexis Kasperavičius. Mitnick er kjent for å teste datasikkerhet i firmaer som mener sosial manipulering er en bedre måte å få tilgang til datasystemer på enn tradisjonell hacking. Han ble dømt og satt i fengsel for føderal kriminalitet. Kasperavičius har bakgrunn som produsent av filmer, radioprogram og videospill.
Selskapet designet og driver CSEPS IT-sertifisering.
Beau Bridges
Bridges giftet seg med Julie Landfield i 1964. De skilte seg i 1984. De har to sønner, Casey Bridges, født 1969 (adoptert), og skuespilleren Jordan Bridges, født 1973. Like etter skilsmissen giftet han seg med Wendy Treece Bridges. Med henne har han barnene Dylan, født 1985, Emily «Beau», født 1987, og Ezekiel «Zeke» Jeffry, født 1993.
Order of the Companions of Honour
The Order of the Companions of Honour er en britisk orden som ble innstiftet av kong Georg V av Storbritannia i juni 1917.
I likhet med Order of the British Empire er den for belønning for særlige fortjenester innen kunst, litteratur, musikk, vitenskap, politikk, industri og religion.
Motto
In action faithful and in honour clear
Ranveig Frøiland
Ranveig Hjørdis Frøiland (født 15. september 1945 i Sund Hordaland, Død 16. mars 2020 ) var en norsk politiker (Ap).
Hun var stortingsrepresentant for Hordaland i fem perioder 1985-2005 og var olje- og energiminister i Thorbjørn Jaglands regjering 1996-1997. Hun var varaordfører i daværende Fjell kommune 1983–1985.
Frøiland var oppnevnt riksrevisor fra 2006. Hun var styreleder i Helse Bergen 2006-2016.
Agens (naturvitenskap)
Agens er et kjemisk stoff, organisme eller kraft som er i stand til å forårsake en forandring. Ordet stammer fra det latinske ordet agere. I medisinen er for eksempel en farmakologisk agens en kjemisk substans med en biologisk effekt. En bakterie kan også være en sykdomsfremkallende agens.
Neosatyrus
Neosatyrus er en slekt av sommerfugler som hører til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Slekten omfatter bare én kjent art fra Chile.
Utseende
En middelsstor, brun sommerfugl med avrundede vinger. Oversiden er ensfarget mørkbrun. Undersiden av forvingen er brunoransje med brune kanter og en stor øyeflekk med to hvite kjerner ved spissen. Bakvingens underside er brun, med to middelsstore øyeflekker og noen mindre, hvite flekker som til sammen danner et bånd.
Utbredelse
Arten er bare kjent fra Chile.
Systematisk inndeling
Denne artens taksonomiske historie er uvanlig i og med at slekten formelt sett er beskrevet før den første kjente arten (det samme gjelder slekten Neomaenas). Dette skyldes at navnet Neosatyrus ambiorix ble publisert i 1858 uten en påfølgende beskrivelse, arten er dermed ikke gyldig publisert, mens slektsnavnet blr gyldig publisert i 1858 fordi det ble markert en art som typeart for slekten. En beskrivelse av arten ble først publisert i 1860.
Mao Yuanxin
Mao Yuanxin (forenklet kinesisk: 毛远新, tradisjonell kinesisk: 毛遠新, pinyin: Máo Yuǎnxīn, født 15. februar 1941 i Dihua - Ürümqi - i Xinjiang i Kina) var liaison mellom den kinesiske lederen Mao Zedong og det kinesiske kommunistiske partis sentralkomité i sistnevntes siste sykdomsår, da han var for svekket til å kunne delta jevnlig på politiske sammenkomster. Mao Yuanxin var nevø av Mao Zedong og ble ansett som alliert med firerbanden. Han ble selv arrestert like etter Maos død i den maktkampen som da oppstod.
Kulturrevolusjonen
I Mao Zedongs siste år var det klart at Mao Yuanxin hadde tette bånd til Firerbanden.
Etter kulturrevolusjonen
Etter Maos død ble han arrestert sammen med andre av gruppens støttespillere i oktober 1976 og dømt til 17 års fengsel. Maos privatlege, Li Zhisui, hevdet at Mao Yuanxin forsøkte å tilkalle tropper fra Nordøstkina til Beijing.
Mao Yuanxin var borte fra offentlig oppmerksomhet etter dette. Time Magazine meldte i i 1995 at han "now labors in an obscure Shanghai factory". Han var blitt løslatt fra fengsel i oktober 1993. Han endret navn til «Li Shi» (李实) og arbeidet i Shanghai Automobile Industry Quality Testing Institute. Han gikk i pensjon i 2001.
Bavans
Bavans er en kommune i departementet Doubs i Bourgogne-Franche-Comté-regionen øst i Frankrike. Kommunen ligger i kantonen Bavans som tilhører arrondissementet Montbéliard. Bavans hører til kommuneforbundet Pays de Montbéliard Agglomération.
Ashrita Furman
Ashrita Furman (født 16. september 1954 i Brooklyn i New York er kjent for sine mange guinness-rekorder.
Han har satt rekorder på alle 7 kontinenter, og i over 30 land. Bl.a. har han satt rekorder ved kjente landemerker som pyramidene i Egypt (løpe mens man balanserer en biljardkø), Stonehenge (balansere på treningsball), Eiffeltårnet (flest sit-ups på en time) og Den kinesiske mur (hoppe på hoppeball).
Han er en nær elev av Sri Chinmoy.
Amalie Storelv
Hun vant tre NM-gull i 2022. Hun vant også kongepokalen i 2022. Hun deltok i junior-EM i 2022, der hun endte på 4.-plass.
I Junior-VM i 2021 endte hun på en 33.plass
Cabanatuan
Cabanatuan (City of Cabanatuan) er en by på Filippinene som ligger i provinsen Nueva Ecija i regionen Central Luzon. Den hadde 302 231 innbyggere ved folketellingen i 2015.
I 1899 var Cabanatuan for en kortere tid sete for Emilio Aguinaldos regjering under den første filippinske republikk og nabobyen San Isidro var stedet for revolusjonskongressen; dette var etter at amerikanerne hadde erobret Malolos og Calumpit i provinsen Bulacan.
Barangayer
Byen er per 30. september 2019 inndelt i 89 smådistrikt, barangayer, hvorav 82 er klassifiserte som urbane.
Zimbabwe
Republikken Zimbabwe, tidligere Sør-Rhodesia, Rhodesia og Zimbabwe-Rhodesia, er en republikk i det sørlige Afrika. Zimbabwe grenser opp mot Zambia, Mosambik, Sør-Afrika og Botswana. Navnet Zimbabwe er hentet fra ruiner som ligger i landet, fra en kultur som eksisterte i middelalderen. Ruinene kalles Great Zimbabwe.
Zimbabwes jernbanenett er på totalt 3,427 km hvorav 313 km er elektrifisert. Veinettet har en total lengde på 90,000 km, hvorav 19 % er asfaltert, og det er bygd sju flyplasser med regulær trafikk.
Naturgeografi
Zimbabwe er omgitt av Sør-Afrika i sør, Botswana i vest, Zambia i nordvest og Mosambik i øst og nordøst og har ingen kystlinje. Den nordvestlige grensen er definert av Zambezielven. Victoriafallene er et populært turistmål ved Zambezi. I sør danner Limpopoelven grensen mellom Zimbabwe og Sør-Afrika. Zimbabwe deler også en kort grense med Namibia i vest via en smal landkorridor.
Zimbabwe har en rekke nasjonalparker, viltreservater og safariparker som i varierende grad er tilrettelagt for besøkende.
Demografi
Ifølge FNs Verdens helseorganisasjon er forventet levealder 46 år, et av de laveste i verden i 2008.
Historie
De tidligste innbyggerne i området var khoisan-jegere og samlere. De ble stort sett fortrengt av bantu-stammer i en serie migrasjoner. Den sørlige delen av landet ble kalt matabeleland etter ndebele-stammen som okkuperte området på begynnelsen av 1800-tallet under en løs konføderasjon av ndebelespråklige stammer ledet av khumalostammen under deres sjef Mzilikazi. Det har vært spenning helt opp til vår tid mellom denne folkegruppen og de shona-språklige stammene i Mashonaland, den nordlige delen av Zimbabwe.
Kolonitiden
I 1888 signerte Cecil Rhodes en avtale med ndebelenes kong Lobengula som hadde etterfulgt Mzilikazi. Den førte til omfattende britisk intervensjon i området, og dets formål var hovedsakelig utvinning av mineraler. I 1889 skaffet Rhodes seg en kontrakt for British South Africa Company (BSAC) for å okkupere og administrere det som senere ble kjent som Rhodesia og for å utvinne gull og andre mineraler. I 1895 okkuperte en avdeling på 200 bevæpnede hvite menn rekruttert av BSAC i Sør-Afrika Mashonaland og oppmuntret til kolonisering av regionen og dets landområder, arbeidskraft og mineralressurser.
I 1896–1897 utførte ndebelene og shonaene mislykkede opprør mot de hvite kolonistenes ran av deres opprinnelige land. Dette ble senere kjent som den første chimurenga («frigjøringskrig»). Nehanda Nyakasikana, Chaminuka, Muponda og andre shona åndemedier og herskere var lederne i dette opprøret, og ble senere fanget og henrettet. Shonaene og ndebelene med deres spyd og batonger var sjanseløse mot tungt bevæpnede British South Africa Police (som politistyrken i Rhodesia ble kalt) som hadde hester, skytevåpen og kanoner.
Sør-Rhodesia ble administrert av Rhodes sitt BSAC frem til 1923. I en folkeavstemning året i forveien avslo bosetningsbefolkningen et forslag om å bli innlemmet i den sørafrikanske union, og ble i stedet en britisk selvstyrt koloni.
Sør-Rhodesia, Nord-Rhodesia (nå kalt Zambia) og Nyasaland (nå kalt Malawi) dannet i 1953 Føderasjonen av Rhodesia og Nyasaland, også kalt den Sentralafrikanske Føderasjonen.
Etter at føderasjonen ble oppløst i 1963, krevde den hvite minoritetsadministrasjonen i Sør-Rhodesia (kalt Rhodesia fra 1964) uavhengighet, men den britiske regjeringen hadde startet politikken ingen uavhengighet før afrikansk majoritetsstyre.
På samme tid ble frigjøringsgrupper grunnlagt, Zimbabwe African National Union (ZANU) og Zimbabwe African People's Union (ZAPU).
Selverklært uavhengighet
I respons til dette erklærte statsminister Ian Smith Rhodesia uavhengig 11. november 1965. Storbritannia kalte erklæringen en opprørshandling og Samveldet av nasjoner innførte økonomiske sanksjoner. I 1968 stemte FN for å gjøre sanksjonene obligatoriske, men de var stort sett lite effektive. I et forsøk på å distansere landet fra Storbritannia, erklærte Smith Rhodesia for republikk i 1970, men dette førte ikke til internasjonal anerkjennelse. Smith fortsatte å administrere et stort sett segregert sosialt samfunn som i prinsippet var et apartheid-regime. Uavhengigheten ble aldri godkjent av andre land enn apartheid-regimet i Sør-Afrika, da det hvite mindretallet kun erklærte selvstendighet for å holde på et hvitt, rasistisk mindretallsstyre ikke ulikt Sør-Afrikas. I motsetning til Sør-Afrika, der hvite hadde levd i flere hundre år og utgjorde en betydelig folkegruppe, var de hvite i Rhodesia forholdsvis nyankomne og utgjorde under en prosent av befolkningen.
Motstanden mot det hvite styret vokste seg sterkere, og begynte med en trefning ved Chinhoyi hvor seks krigere fra Zimbabwe African National Liberation Army (ZANLA) kjempet mot regjeringsstyrker. ZANLA og Zimbabwe People's Revolutionary Army (ZIPRA) brukte geriljataktikker som minnet om Viet Cong under Vietnamkrigen.
Bevegelsen for like rettigheter for afrikanere i Afrika og i diasporaen ble intensivert i den andre halvdel av det 20. århundre verden over. Med slutten på portugisernes styre i nabolandet Mosambik i 1975, gav frigjøringsfronten i Mosambik (Frelimo) ledet av president Samora Machel støtte til ZANLA, og motstanden ble intensivert til et opprør i stor skala som ble kalt den andre Chimurenga.
De rhodesiske sikkerhetsstyrkene hadde operasjonelle suksesser mot de kommuniststøttede geriljaene. Selv under presset av de økonomiske og militære sanksjonene, utførte rhodesiske styrker svært effektive angrep på geriljabaser i Zambia og Mosambik. Opp gjennom 1970-årene ble geriljakrigføringen mot Ian Smiths UDI-regjering intensivert. Som resultat av dette åpnet Smith-regjeringen for forhandlinger med lederne av Patriotic Fronts — henholdsvis ZANU som var ledet av Robert Mugabe og ZAPU som var ledet av Joshua Nkomo.
I mars 1978, da Smith-regimet var på sammenbruddets rand, signerte Ian Smith en avtale med tre svarte ledere, med biskop Abel Muzorewa i spissen. Disse lovte sikkerhet for den hvite delen av befolkningen. Som en følge av avtalen ble det avholdt valg i april 1979. Partiet United African National Council (UANC) vant valget, og 1. juni 1979 ble partileder Abel Muzorewa innsatt som statsminister, og landet skiftet navn til Zimbabwe-Rhodesia. Avtalen lot de hvite fortsette å ha kontroll over landets politi, sikkerhets-styrker, embetsverket og rettsvesenet, samt sikret de hvite omkring en tredjedel av setene i parlamentet.
Internasjonal anerkjennelse av uavhengighet og fremveksten av ZANU
Etter konferansen som ble holdt i 1979–1980 ble Storbritannias Lord Soames utnevnt til guvernør for å overvåke avvæpningen av revolusjonsgeriljaen, gjennomføring av valg og til å gi uavhengighet til koalisjonsregjeringen med Joshua Nkomo, leder av Zimbabwe African People's Union (ZAPU). I det frie valget i februar 1980 vant Robert Mugabe og hans Zimbabwe African National Union (ZANU) et valgskred, og Mugabe har vunnet alle valg siden, selv om de fleste valg ikke har blitt regnet som «frie og rettferdige» ifølge internasjonale standarder. Det har blitt hevdet at velgere har blitt truet og medlemmer av opposisjonen har blitt trakassert.
80-tallet: fremgang og kamper mellom ZANU og ZAPU
80-årene var preget av stabilitet og økonomisk oppsving i Zimbabwe. Mugabe utviklet blant annet Afrikas mest effektive skole- og helsesystem. Zimbabwe var på denne tiden et mønsterland sett med vestlige øyne, og var for eksempel et hovedsamarbeidsland for Norad. Mellom 1982 og 1985 satte imidlertid Mugabe i gang en hemmelig utryddelseskrig mot sine tidligere allierte Zapu. Opp mot 10 000 ZAPU-tilhengere ble drept, andre kilder angir enda høyere tall.
Nkomo ble kastet fra sitt kabinett i 1982 da et lager av våpen fra krigen ble oppdaget på eiendommer han og hans øverste løytnanter eide, noe som satte i gang kamper mellom ZAPU–tilhengere i den sørlige ndebele–språklige regionen av landet og det styrende ZANU. Der var utstrakte angrep på hvite jordeiere og shonaer i mindre deler av Masvingo, sentrale områder og provinsene i Matabeleland. Den mest kjente var Gwesela som førte sine tilhengere i angrep mot shonaene.
Regjeringen mobiliserte den femte brigaden ledet av oberst Perence Shiri for å slå ned urolighetene. I februar 1983 dro de til Tsholotsho i det nordlige Matabeleland og dro videre over Manzamnyama–elven inn i den sørlige delen i 1984. I hendelsenes løp ble det utført flere ugjerninger mot ndebelene.
Til slutt avholdt Mugabe og Nkomo fredsforhandlinger som gjeninnførte fred og gjenforente den patriotiske fronten. Det ble gitt benådning til de som hadde utført ugjerninger på begge sider. Fredsavtalen i 1987 førte til at ZAPU og ZANU i 1988 ble slått sammen til Zimbabwe African National Union – Patriotic Front (ZANU–PF).
2000–2005: Landreformer
Tørken i det sørlige Afrika, kanskje den verste på et århundre, hadde så stort effekt på Zimbabwe at det ble erklært en nasjonal katastrofe i 1992. Tørken sementerte landets gjeldskrise. Den påfølgende IMF-støttede økonomiske justeringen og strenge strukturtilpasningsprogram førte til vanskelige tider for befolkningen. Utover 1990-tallet stagnerte Zimbabwes økonomi, og motstanden mot Mugabe økte. Han hadde skaffet seg næmest eneveldig makt, og han avfeide all opposisjon. Da han i 2000 tapte en folkeavstemning om grunnlovsendringer, valgte han som et politisk grep å vende seg mot de om lag 4500 hvite stor-farmerne. Mugabes regjering satt dermed igang de såkalte landreformene.
Selv om majoritetsstyre var innført i 1980, fortsatte de hvite å dominere nasjonens økonomi. Cirka 4500 hvite farmere var i besittelse av 70 % av landets dyrkbare jord. Av denne hadde bare en liten del blitt kjøpt opp av staten og fordelt ut til svarte siden uavhengigheten i 1980, til tross for at det ble gitt millioner av pund i hjelp fra britene til dette formålet. Av de få gårdene som ble kjøpt, endte mange opp som eiendommen til høytstående militære og politiske personer. Men Lancaster House-avtalen la også sterke begrensninger på regjeringens muligheter for oppkjøp de første 10 årene, og selv om de hvite hadde liten direkte politisk makt, hadde de kontrollen over vesentlige deler av økonomien. Behovet for landreformer var anerkjent av store deler av samfunnet i lang tid, men lite ble foretatt – både av regjeringen og av de hvite eierne av store, kommersielle gårder. Dette var et forhold som ikke kunne vare, og derfor et tema som stadig vekk "ulmet" i ulike sammenhenger. Omfordelingen av landbruksjorda fra de store kommersielle farmene ble igjen en politisk sak i 1999.
Den tvungne fjerningen av hvite jordeiere førte til skarp prisstigning i landbruksvarer som korn og sukker, og Zimbabwes økonomi kollapset. Zimbabwe var tidligere en viktig mateksportør i regionen, men i de siste årene har hungersnød vært utbredt på grunn av Mugabes landreformspolitikk som omfordelte jorda til politiske støttespillere som ikke dyrker jorda effektivt. Dette har etterlatt den store majoriteten av jordløse svarte i en verre forfatning på grunn av et katastrofalt fall i produktiviteten, hyperinflasjon og utstrakt arbeidsløshet.
I etterspillet til Mugabes håndtering av jordkrisen som omfordelte jord til utvalgte svarte ved å fjerne eierne med makt uten kompensasjon, ble Zimbabwe suspendert fra Samveldet av nasjoner anklaget for brudd på menneskerettighetene og valgfusk i 2002 som inkluderte utstrakte trusler og vold mot støttespillere av opposisjonspartier. Zimbabwe trakk seg ut av Samveldet 7. desember 2003.
I de senere årene har ytringsfrihet, presse- og forsamlingsfrihet blitt sterkt innskrenket. Omfanget av menneskerettighetsbrudd er betydelig. Selv om vestlige medier har hatt mye omtale av tvangsfordrivingen av de hvite storfarmerne, er det utvilsomt mange vanlige, ofte fattige, zimbabwere som har lidt de største overgrepene – som har gjort deres situasjon enda mer vanskelig med kollapsen i økonomien.
Operasjon Murambatsvina
Regjeringen i Zimbabwe startet Operasjon Murambatsvina i mai 2005. Hjem skulle ødelegges og store mengder mennesker skulle tvangsflyttes fra urbane områder til landsbygden. 19. mai 2005 startet raseringen og brenningen av fattigstrøkene i Harare. Aksjonen spredde seg til hele landet. I løpet av noen uker arresteres titusener av mennesker mens hundretusener blir hjemløse og like mange mister levebrødet. Flere barn omkommer fordi vegger på hus som rives, faller ned over dem. EU og FN fordømmer rivingen av de fattige områdene. Utover høsten gjennomføres det flere aksjoner mot disse områdene. Ifølge FNs spesialutsending Tibaijuka mistet 700 000 mennesker enten huset eller levebrødet sitt, mange begge deler. Til sammen ble over to millioner berørt av aksjonen.
2005–2009: Hyperinflasjon
Landreformen førte til en dramatisk reduksjon i produksjon av jordbruksprodukter, landets viktigste kilde til utenlandsk valuta. Landets ustabile situasjon svekket også turistsektoren. Etterhvert førte disse problemene til en omfattendede inflasjon som sentralbanken under ledelse av Gideon Gono håndterte ved å trykke mer penger. Devalueringen av den zimbabwiske dollaren skjøt fart, inflasjonen begynte å galoppere og kom opp i mange millioner prosent i 2008. Zimbabwes økonomi kollapset, og ved siden av landbruks- og turistnæringen ble også den tredje store grenen av landets økonomi rammet: gruvesektoren. Handel med landets egen valuta ble etterhvert svært omstendelig på grunn av de store seddelmengdene. Regjeringen gjorde i denne tiden ingen grep som kunne stoppe eller bremse utviklingen. Offentlige tjenester fungerte svært dårlig inkludert helse- og skolevesen og lønningene var nesten verdiløs. Også vedlikehold av infrastrukturen er svært dårlig, noe som blir ansett som medansvarlig for koleraepidemien i 2008. I denne situasjonen ble det avhold valg i landet i mars 2008.
Valgene i 2008, "The Global Agreement" og samarbeidsregjeringen
Valgene 29. mars 2008 på president og til parlamentet var forholdsvis frie, ZANU-PF hadde ikke brukt så mye vold som tidligere. Partiet ble overrasket av resultatene, men måtte medgi at opposisjonen hadde vunnet parlamentsvalget. Resultatet av presidentvalget ble ikke presentert før i begynnelsen av mai og manipulasjoner av valgresultatet må mistenkes. Ingen av de to hovedkandidatene Robert Mugabe (43,2 %) eller Morgan Tsvangirai (47,9 %) hadde oppnådd flertall. En ny valgrunde ble derfor nødvendig og denne gangen ble en massiv voldskampanje rettet mot MDC tilhengere, særlig utenfor byene. Volden førte til at Tvangirai trakk seg som kandidat og Mugabe ble erklært som vinner. Opposisjonspartienes seier i parlamentsvalget og fremgang i presidentvalget, samt landets katastrofale situasjon og utenlandsk press førte til at Mugabe og ZANU-PF i september 2008 undertegnet en avtale hvor de gikk inn for å styre landet sammen, kalt «The Global Agreement». Avtalen ble fremforhandlet av Sør-Afrikas avtroppende president Thabo Mbeki på oppdrag fra SADC. Likevel tok det til februar 2009 før en ny avtale var presset frem av Sør-Afrika og SADC som endelig satt hovedpunktene i The Global Agreement ut i livet. Robert Mugabe fikk holde frem som president og regjeringssjef. Den 11. februar ble Morgan Tsvangirai utnevnt til statsminister, og skulle bli leder for et ministerråd, som skulle stå for den daglige regjeringsdriften. Han skulle også være regjeringssjefens nestkommanderende.
Avtalen har blitt motarbeidet av Mugabe og ZANU-PF fra første stund. Det var sterke uenigheter om hvordan makten skulle fordeles. Under regjerningsdannelsen tok Mugabe ensidig alle omstridte ministerier utenom finansministeriet. Det var særlig innenriksministeriet (ansvarlig for politi) og informasjonsministeriet som var omstridt. I etterkant har hovedstridspunktene mellom de to partene vært Mugabes ensidige bekreftelse av Sentralbankens president Gideon Gono, hvis pengepolitkk blir ansett som viktig årsak til hyperinflasjonen og innsettelse av landets øverste dommer. Dessuten nektet han å tar Roy Bennett i ed som stedfortredende landbruksminister, istedenfor ble Bennett innviklet i en lang rettssak med falske bevis. I tillegg utropte Mugabe alle guvernører i landet, noe som også var mot avtalen. Utover det skjer regelmessig overgrep overfor MDC medlemmer og journalister. I mars 2009 ble Tsvangirais bil påkjørt på en landevei i høy fart. Tsvangirais kone døde og han selv fikk alvorlige skader. Omstendigheten rundt ulykken er omdiskutert.
Selv etter manipulerte og tapte valg sitter ZANU-PF fortsatt med det meste av makten. Likevel har MDC fått betydelig innflytelse, blant annet med finansminister Tendai Biti som fikk suspendert landets valuta som et av sine første tiltak. Det skapte ro for en viss økonomisk fremgang siden begynnelsen av 2009.
Politikk og administrasjon
Zimbabwe er en republikk med en utøvende president og et parlament med to hus. Under grunnlovsendringene i 2005 ble et overhus, senatet, gjeninnsatt. Folkeforsamlingen er underhuset i parlamentet.
Robert Mugabe, valgt til statsminister i 1980, reviderte grunnloven i 1987 for å bli president. President Mugabes parti har vunnet alle valg siden uavhengigheten 18. april 1980. I noen leire har han blitt anklaget for korrupsjon og for å ha drevet valgfusk. Særlig valget i 1990 ble fordømt nasjonalt og internasjonalt, hvor det nest største partiet, Edgar Tekeres Zimbabwe Unity Movement, fikk kun 20 % av stemmene.
Presidentvalg ble sist holdt i 2002 og var preget av beskyldninger om stemmeendringer, trusler og fusk. Det neste presidentvalget ble holdt i 2008.
Det største opposisjonspartiet var i 2005 Movement for Democratic Change (MDC) ledet av Morgan Tsvangirai. MDC var (per 2005) delt i to fraksjoner. En fraksjon, ledet av Welshman Ncube bestrider valget til senatet, mens den andre, ledet av Tsvangirai, er imot å bestride valget og hevder at deltakelsen i et forhåndsbestemt valg er det samme som å godkjenne Mugabes påstand om at valgene i Zimbabwe er helt frie og rettferdige. De to leirene i MDC hadde tidligere i 2005 sine kongresser hvor Tsvangirai ble valgt til å lede den største gruppen som har blitt mer populær enn den andre gruppen. Professor Arthur G.O. Mutambara, professor i robotikk og tidligere spesialist i robotikk i NASA, har blitt utpekt til å erstatte Ncube som var interimlederen etter splittelsen. Mutambara-fraksjonen har riktignok blitt sveket av deserteringer av folkevalgte og individer som er disillusjonert av deres manifest. Det Tsvangirai-ledede MDC har blitt den mest populære med folkemengder så store som 20,000 som deltar på deres samlinger til sammenligning med splittelsesgruppens 500 til 5000.
Parlamentsvalget i 2005 ble avholdt 31. mars. Mens Den afrikanske union ikke rapporterte om noen uregelmessigheter, har opposisjonsfigurer som erkebiskop Pius Ncube fremsatt påstander om stemmefusk.
Administrativ inndeling
Kilde: Central Statistical Office of Zimbabwe