cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isoglossa
Utseende
Små (ca. 3 millimeter), avlangt spoleformede, brunlige kortvinger. Hodet er en del smalere enn pronotum som igjen er noe smalere enn dekkvingene.
Levevis
I alle fall noen av artene kan finnes under barken på døde trær og ved skader på trær der sevje flyter ut.
Samyj medlennyj pojezd
Samyj medlennyj pojezd (originaltittel: Самый медленный поезд) er en sovjetisk film fra 1963, regissert av Vladimir Krasnopolskij og Valerij Uskov.
Jessica Dinnage
Jessica Dinnage (født 1993) er en dansk skuespiller.
Priser
Dinnage vant Robertprisen for årets kvinnelige birolle i 2019 for sin rolle i Den skyldige.
Pogostenus
Pogostenus er en slekt av biller som hører til familien kortvinger.
Levevis
Artene er knyttet til maur.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Afrika.
Polustanok
Polustanok (originaltittel: Полустанок) er en sovjetisk film fra 1963, regissert av Boris Barnet.
Handling
En akademiker skal tilbringe ferien sin ved en avsidesliggende landsby.
Men det viser seg etter hvert at landsbyen ikke var like rolig som han hadde trodd at den kom til å vøre. Han begynner i stedet å engasjere seg i de andre landsbyboernes tilværelse.
Norgesmesterskapet i pool
Norgesmesterskapet i pool har blitt arrangert i regi av Norges Biljardforbund hvert år siden 1982. Kongepokaler har blitt delt ut både til menn og kvinner siden 1999 når det har vært nok deltagere.
Oni sjli na Vostok
Oni sjli na Vostok (originaltittel: Они шли на Восток) er en film fra 1964 regissert av Giuseppe De Santis og Dmitrij Vasiljev.
Weineria
Weineria er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Små, avlange, spoleformede, blanke, brunlige kortvinger. Hodet er rundet med middelsstore fasettøyne, antennene middels lange, noe utvidet mot spissen med et spisst kjegleformet ytterste ledd. Pronotum er avrundet, bredere enn langt, med en bred, grunn midfure. Dekkvingene er tydelig bredere enn pronotum, med rundede «skuldre», bakkroppen spoleformet. Føttene er fem-leddete.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Madagaskar.
Zjenitba Balzaminova
Zjenitba Balzaminova (originaltittel: Женитьба Бальзаминова) er en sovjetisk film fra 1964 regissert av Konstantin Voinov.
Im pokorjajetsja nebo
Handling
Historien forteller om en pilot ved navn Alexei Koltsjin, som hadde æren av å være den første personen som lanserte et nytt jetfly og deltok i testingen av denne modellen. Den første lanseringen av det nye flyet går utmerket.
Men under en modernisering av flyet eksploderer motoren, noe som fører til at Alexei dør. Hans venn Sergei Sjarov, basert på anbefalingene fra Alexei, blir deretter med på den andre lanseringen av flyet.
Zatsjarovannaja Desna
Zatsjarovannaja Desna (originaltittel: Зачарованная Десна) er en sovjetisk film fra 1964 regissert av Julija Solntseva.
Konstantin Voinov
Konstantin Voinov (Константи́н Нау́мович Во́инов, Konstantin Naumovitsj Voinov; født 1918, død 1995 i Moskva i Russland) var en sovjetisk regissør, skuespiller og manusforfatter.
Alphonse John Smith
Alphonse John Smith (* født 14. november 1883 i Madison i Indiana i USA; død 16. desember 1935 i Nashville i Tennessee) var katolsk biskop av Nashville.
Prest
Alphonse John Smith ble presteviet i Roma den 18. april 1908 for bispedømmet Indianapolis. Han tok doktorgrader i katolsk teologi og i kirkerett.
Biskop
Den 23. desember 1923 utnevnte pave Pius XI ham til biskop av Nashville. Han ble bispeviet av erkebiskopen av Indianapolis, Joseph Chartrand, den 25. mars 1924 i katedralen Saints Peter and Paul i Indianapolis; medkonsekratorer var biskopen av Corpus Christi, Emmanuel Boleslaus Ledvina, og biskopen av Toledo, Samuel Stritch.
Alphonse John Smith letablerte mange menigheter og skoler i bispedømmet Nashvlle, og et kloster for klarissene i Memphis.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Paralauella
Paralauella er en slekt av biller som hører til familien kortvinger.
Utseende
Små (ca. 1 millimeter), halvblanke, avlangt dråpeformede, rødbrunlige kortvinger. Føttene er fire-leddete, hos noen arter kan de være fem-leddete på bakbeina. Antennene er 9-11- leddete.
Levevis
Disse små billene lever sammen med termitter i undergruppen Nasutitermitinae (Termitidae) i tuene deres.
Utbredelse
Slekten er beskrevet fra Papua Ny-Guinea.
Predsedatel
Handling
Yegor blir etter hvert utnevnt til formann for gården og tar selv på seg alt ansvaret, ikke bare for den kollektive gårdsvirksomheten, men også for skjebnen til alle menneskene som står ham så nær.
Throscinus
Throscinus er en slekt av biller som lever ved saltvann. Larvene graver i jorden og spiser alger og moser. De voksne flyr og kommer gjerne til lys.
Zjivyje i mjortvyje
Zjivyje i mjortvyje (originaltittel: Живые и мёртвые) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Aleksandr Stolper.
Handling
Historien begynner rett etter utbruddet av andre verdenskrig, og frem til midten av vinteren 1941 / 1942. Ivan Sintsov (spilt av Kirill Lavrov) er en krigskorrespondent, men krigen bryter løs mens han er på ferie sammen med sin kone. Han forsøker derfor å returnere til enheten sin, som for tiden holder til i det vestlige Hviterussland.
Denne planen viser imidlertid å være umulig, fordi enheten hans blir overkjørt av den fremrykkende Wehrmacht. I nærheten av byen Borisov møter Sintsov, en annen offiser. Men de havner snart i et tysk luftangrep, og den andre offiseren blir drept. Sintsov må derfor fortsette resten av reisen sin på egen hånd.
Throscinus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og det sørøstlige Nord-Amerika.
Zeljonyj ogonjok
Zeljonyj ogonjok (originaltittel: Зелёный огонёк) er en sovjetisk film fra 1964 regissert av Villen Azarov.
Pomatinus
Utseende
En liten (4,2-5,5 millimeter), avlange, halvmatt mørkbrune til svart mudderbille. Antennene er kortere enn hodets bredde, og består 8-11 ledd, den ytre delen kamformet. Pronotum er avrundet rektangulært, dekkvingene er jevnbrede med kraftige punkstriper, avrundet bak. Beina er nokså lange. Undersiden er kledt med fine, korte, vannavstøtende hår, et såkalt plastron, som holder på et luftlag som er nyttig for billenes gassutveksling. Hunnene har et langt, spisst eggleggingsrør som vanligvis er trukket inn i bakkroppen.
Levevis
Disse billene lever i eller ved vann. Det er bare de voksne individene av noen arter som er rent vannlevende, andre voksne og alle larver finner man gjerne i mudderet i vannkanten. Denne slekten utmerker seg ved at larvene er nokså rent landlevende. De artene som lever i vann kan ikke svømme, men kryper rundt på bunnen, under steiner eller på vannplanter. De trenger ikke komme opp til overflaten for å puste, men gassutvekslingen skjer gjennom plastronet på undersiden. Dette krever oksygenrikt vann og disse artene er derfor vanligvis å finne i kjølig, rennende vann med mye oksygen.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Europa.
Mathilde Hedvig Sara Armfeldt
Mathilde Hedvig Sara komtesse Armfeldt (1822-1862) var en svensk-finsk adelsdame, gift baronesse Wedel-Jarlsberg.
Hun ble født den 14. april 1822 på Åminne herregård i Halikko (nå Salo) i Finland som datter av generalløyntant Gustaf Magnus greve Armfeldt (1792-1856). Moren Louise Cuthbert-Brooke (1801–1865) var av engelsk avstamning. Mathilde Hedvig var hoffrøken i St. Petersburg. Her møtte hun den norsk-svenske minister i Wien, baron Frederik Anton Ferdinand Hartwig Wedel-Jarlsberg, som hun giftet seg med i 1845. De fikk to barn, hvorav den siste døde som spe.
La isbjørnene danse
La isbjørnene danse (orig. Lad isbjørnene danse) er en dansk dramafilm fra 1990. Filmen er regissert av Birger Larsen, som også har skrevet manuskriptet sammen med Jonas Cornell. Manus er basert på Ulf Starks roman med samme navn. Filmen ble produsert av Mads Egmont Christensen og komponist var Frans Bak.
Priser
La isbjørnene danse vant i 1991 både Bodilprisen for beste danske film og Robertprisen for årets danske spillefilm. I tillegg mottok Tommy Kenter Bodilprisen for beste mannlige hovedrolle og Robertprisen for årets mannlige hovedrolle for sin innsats i filmen.
Sled v okeane
Sled v okeane (originaltittel: След в океане) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Oleg Nikolajevskij.
Handling
Det foregår hemmelig testing av en ny oppfinnelse, utarbeidet av en sovjetisk vitenskapsmann Eugenie Ivanovich Sretenskij, og blir arrangert på et av den nordlige flåtens marinefartøy - ikke langt fra grensen.
Test-området deres blir grundig beskyttet av grensevakter. De beste dykkerne skal delta under testingen, og deres helsetilstand blir underveis observert av en erfaren lege.
4711 (TV-program)
4711 er en norsk komiserie med Trond-Viggo Torgersen og Trond Kirkvaag som ble sendt på NRK Fjernsyn i 1986. Serien handler om to gamle menn som treffer hverandre på en benk i parken. Den ene har nettopp mistet leiligheten sin på gamlehjemmet, men den andre er en tidligere skipsreder som eier et stort gammelt hus og som nettopp har fått en arv på tre millioner. Regi er ved Kalle Fürst.
Donskaja povest
Donskaja povest (originaltittel: Донская повесть) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Vladimir Fetin.
Historien forteller om en kosakk som er medlem av Den røde armé under den russiske borgerkrigen og hans elskede kvinne, som under fødselen av barnet deres innrømmer for ektemannen sin at hun er en spion for Den hvite armé.
En soldats far
En soldats far (originaltittel: Отец солдата) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Revaz Chkheidze.
Handling
Sommeren 1942: Den eldre bonden Giorgi Makharashvili opprinnelig fra Georgia oppdager at sønnen hans, Goderdzi, har blitt såret i krigen og ble fraktet til et sykehus. Giorgi forsøker å finne igjen sønnen sin. Men når han endelig kommer frem har sønnen allerede blitt sendt videre til fronten.
Ljogkaja zjizn
Ljogkaja zjizn (originaltittel: Лёгкая жизнь) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Veniamin Dorman.
Handling
En kjemiker, Alexandr Petrovich Bochkin, eier et renseri i Moskva. Men han tar også ordre på siden fra hans spekulative private virksomhet. Men når hans tidligere kamerat fra det kjemiske instituttet, Yuri Lebedev (spilt av Vsevolod Safonov) ankommer Moskva fra den sibirske byen Dalnegorsk, sammen med sitt reisefølge, Olga.
Bochkin bestemmer seg snart for å fortelle vennene sine at han er en vitenskapsmann som arbeieder med topp-hemmelige eksperimenter for myndighetene. Men etter hvert slår denne historien tilbake på ham seg selv, noe som snart fører til den ene misforståelsen etter den andre.
Ko mne, Mukhtar!
Ko mne, Mukhtar! (originaltittel: Ко мне, Мухтар!) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Semjon Tumanov.
Handling
En hund blir oppdaget forlatt i en jernbane-vogn, med kallenavnet Mukhtar. Løytnant Nikolay Glazychev som ble brakt til stasjonen, og tar med seg hunden på jobb.
Kvinnen som forlot hunden blir også funnet igjen, men hun nekter å ta hånd om hunden og selger ham til en milits for 100 rubel. Mukhtar får i oppdrag å ta seg av Glazychev. Mukhtar blir gradvis vant til den nye guiden sin, og Glazychev begynner å gi hunden mer trening.
Revaz Chkheidze
Revaz Chkheidze (født 1926 i Kutaisi i Sovjetunionen, død 2015 i Tbilisi i Russland) var en sovjetisk regissør, skuespiller og manusforfatter.
Mikhail Kalik
Mikhail Kalik (Михаи́л (Моисе́й) Нау́мович Ка́лик, Mikhail Naumovitsj Kalik; født 1927 i Arkhangelsk i Sovjetunionen, død 2017 i Jerusalem i Israel) var en sovjetisk regissør.
Oleg Nikolajevskij
Oleg Pavlovitsj Nikolajevskij (russisk: Оле́г Па́влович Никола́евский; født 1922 i Jekaterinburg i Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk, død 1998 i Jekaterinburg i Russland) var en sovjetisk regissør, skuespiller og manusforfatter.
Tisjina
Handling
Tre år senere er Sergey student, og bor sammen med faren og de yngre søsteren sin i en felles leilighet, side om side med familien til kunstneren Mukomolov - og den prinsipp-løse borgeren Bykov, som drømmer om å finne et større område å bo på. Faren til Sergei, Nikolai Vohmintsev, er en gammel kommunist som blir fordømt - enten av en nabo eller av noen andre. Han blir deretter arrestert av MGB. Men han anser dette som en feil, og tror at hele situasjonen kommer til å ordne seg snart. Men studieinstitusjonen Sergei studerer ved blir også informert om arrestasjonen av faren hans.
Uvarov, en utmerket student og aktivist, og bestevenn med instituttets parti-sekretær, blir glad for å kunne utnytte muligheten til å gå etter Sergei med full kraft. Ved å bruke sin autoritet anklager Uvarov ham for den samme forbrytelsen Uvarov selv hadde begått under krigen, for verdenskrigen hadde tross alt etterlatt dem uten noen andre vitner. Dette resulterer i at Vohmintsev blir utvst fra kommunist-partiet. Sergei reiser langt vekk fra hjemstedet, til Kasakhstan, hvor han finner seg en ny jobb. Han håper at sannheten før eller siden kommer til å bli avslørt for resten av verden. Men det aller viktigste for ham er at Nina fremdeles tror på ham, og kanskje hun vil bestemme seg for å flytte til sin elskede.
Granatarmbåndet
Granatarmbåndet (originaltittel: Гранатовый браслет) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Abram Room.
Handling
På bursdagen hennes mottar prinsesse Vera Nikolajevna et flott armbånd fra en anonym tilhenger som en presang, som er dekorert med en sjelden grønn edelstein.
Det viser seg at avsenderen av denne presangen var Georgij Zeltkov som er veldig forelsket i henne, men Vera gjelder ikke hans romantiske følelser.
Leonid Bykov
Leonid Fjodorovitsj Bykov (russisk: Леони́д Фёдорович Бы́ков; født 1928 i Znamenka i Sovjetunionen, død 1979 i Sovjetunionen) var en sovjetisk regissør, skuespiller og manusforfatter.
Zajtsjik
Zajtsjik (originaltittel: Зайчик) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Leonid Bykov.
Obyknovennoje tsjudo
Obyknovennoje tsjudo (originaltittel: Обыкновенное чудо) er en sovjetisk film fra 1964 regissert av Erast Garin og Khesja Loksjina.
Zajtsjik
Handling
Historien forteller om en ærlig, sjenert og godmodig mann som arbeider med sminke ved et teater. Men plutselig får han vite at han bare har en måned igjen å leve. Han bestemmer seg for å tilbringe den siste måneden av livet sitt med verdighet, og som en god mann.
Han begynner å gjøre ting som han var alt for redd til å gjøre tidligere i livet: å sette frekke og uhøflige mennesker på plass, beskytte uskyldige mennesker mot urettferdighet eller fra voldelige mennesker, og etter beste evne forsvare alt han tror på.
Frederik Anton Ferdinand Hartwig Wedel-Jarlsberg
Frederik (Fritz) Anton Ferdinand Hartwig baron Wedel-Jarlsberg (1807-1870) var en norsk baron og envoyé.
Wedel-Jarlsberg var sønn av offiseren Ferdinand Carl Maria Wedel-Jarlsberg og hustru Juliane Vilhelmine Benzon. Han ble selv utdannet til offiser, eksamen artium 1828 og gjorde senere tjeneste både hos kongen og dronningen. I flere år var han utsendt til Berlin, St. Petersburg, Wien og Bruxelles. I 1853 ble han utvnevnt til hoffstallmester, mens han i 1859 var norsk-svensk minister ved det russiske hoff.
4. september 1845 giftet Wedel-Jarlsberg seg i Helgsinfors med Mathilde Sara komtesse Armfeldt (1822-1862), hoffrøken i St. Petersburg. De fikk to barn sammen.
Wedel-Jarlsberg døde i Christiania 1 september 1870, og ble bisatt i Store Gullkrone ved Jarlsberg.
Do svidanija, maltsjiki!
Do svidanija, maltsjiki! (originaltittel: До свидания, мальчики!) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Mikhail Kalik.
Handling
Historien følger tre tenåringer som endelig blir uteksaminert fra skolen, under andre verdenskrig. Det er sommerferie, og hovedmålet til de tre kameratene er å svømme i Svartehavet, og flørte med unge kvinner de er interessert i.
Men sakte begynner deres verden å forandre seg for alltid. De begynner å bli redd for å miste hverandre og familiene deres, og militæret forsøker å få dem til å verve seg til hæren - i stedet for marinen.
Svet daljokoj zvezdy
Svet daljokoj zvezdy (originaltittel: Свет далёкой звезды) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Ivan Pyrjev.
Handling
Historien følger to elskere, men som har blitt adskilt på grunn av krig.
En stund etter krigens slutt reiser den ene hovedpersonen for å lete etter den tidligere kjæresten sin, etter å ha lagt merke til et fotografi av hennes i et tidsskrift.
Pjad zemli
Pjad zemli (originaltittel: Пядь земли) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Andrej Smirnov og Boris Jasjin.
Morozko (1964)
Morozko (originaltittel: Морозко) er en sovjetisk film fra 1964, regissert av Aleksandr Rou.
Handling
Den attraktive og ydmyke Nastja blir foraktet av stemoren sin, som favoriserer hennes egen ondsinnede og stygge datter Marfusjka. Hennes saktmodige far er maktesløs til å stoppe sin kones oppførsel. Hun tvinger Nastja til å gjøre alt husarbeidet, deriblant å mate kyllingene, gi storfeet deres vann, kløyve ved og feie gulvet. Men en dag møter hun Ivan i skogen, som straks blir så betatt av hennes skjønnhet. Han ber henne umiddelbart om å gifte seg med ham, med hun mener at han skryter så mye av hans påståtte prestasjoner.
Ivrig etter å bevise sin egen verdi, forsøker Ivan å skyte en bjørnemor med ungene hennes. Men Nastja kaster en bøtte med vann på ham, og forhindrer planene hans. Ivan må deretter overvinne en rekke magiske prøvelser, hvis han skal ha håp om å bli sammen med Nastja.
Hamlet (1964)
Den er en filmatisering av William Shakespeares teaterstykke av samma navn, basert på en oversettelse av Boris Pasternak. Tittelrollen spelas av Innokentij Smoktunovskij.
Handling
Når kongen av Danmark plutselig dør, vender sønnen hans - kronprins Hamlet - endelig hjem. Men han oppdager at hans onkel Claudius har tilranet seg tronen, og giftet seg med sin svigerinne: Hamlets mor som nylig hadde blitt enke, etter at kongen døde.
En natt får Hamlet besøk av farens spøkelse, som befaler Hamlet at han skal hevne drapet på kongen som ble begått av Claudius.
Rio Grande Southern Railroad
Rio Grande Southern Railroad Company (forkortet RGS) var et jernbaneselskap i Colorado, USA, som ble stiftet i 1889 av Otto Mears og nedlagt i 1952. Selskapets smalsporede (3 fot - 914 mm) nett var på omtrent 277 km og gikk i vanskelig fjellterreng vest for San Juan-fjellene. Hovedlinjen gikk fra selskapets hovedkvarter Ridgway i nord til Durango i sør, og skapte dermed en forbindelse mellom Denver & Rio Grande Railroads (D&RG) San Juan-linje og Montrose-Ouray-linje. Så å si hele banestrekningen lå i over 2 000 meters høyde, med høyeste punkt på 3 116 moh. RGS slet økonomisk nesten hele tiden det eksisterte. Stadige jordras, snøras, flommer og utvaskinger førte til høye kostnader med å holde linjen åpen. Store svingninger i gruveaktiviteten i området skapte også uforutsigbarhet i inntjeningen til RGS. I slutten av 1940-årene ble det fart i veiutbyggingen, og veitransport og privatbilisme begynte å utkonkurrere jernbanen. I 1952 innvilget myndighetene en søknad fra RGS om oppløsning av selskapet, og i juli 1953 var de siste skinnene fjernet.
Bakgrunn
Etter gullfunn i det sørvestre Colorado i 1860 strømmet gullgravere inn i de utilgjengelige San Juan-fjellene. Det var imidlertid først etter Brunot-avtalen med Ute-indianerne i 1873 at området ble åpnet opp for nybygging og lovlig skjerping. Det viste seg snart at forekomstene fantes i form av årer dypt inni fjellet, og bare begrensede mengder lot seg vaske ut av elvegrusen. Tyngre utsyr og mer arbeidskraft måtte til, noe som skapte stort behov for transporttjenester. På slutten av 1870-tallet hadde de største gruvesamfunnene fått veiforbindelse – mange via Otto Mears' bomveier. Durango fikk jernbaneforbindelse i 1881 fulgt av Silverton i 1882. Dette førte til at fraktratene gikk kraftig ned og gruvevirksomhetene rundt Silverton blomstret. Gruvebyene Telluride og Rico, som lå på vestsiden av San Juan-fjellene, hadde ikke jernbaneforbindelse, og D&RG hadde gjort det klart allerede i 1882 at det ikke var aktuelt for dem å bygge linje dit.
Da Mears bygde bomveier, passet han som regel på å unngå bratte traséer og krappe svinger, noe som gjorde at det senere ble enklere og billigere å erstatte veien med jernbane dersom behovet var til stede. I 1888 gjorde Charles W. Gibbs (som var ingeniør hos Mears' Silverton Railroad) en befaring langs Mears' San Miguel Toll Road (bomvei) mellom Dallas (landsby 4 kilometer nord for dagens Ridgway) og Telluride. Hensikten med befaringen var å anslå hvor omfattende arbeid som måtte til for å bygge jernbane langs veien.
Historie
5. november 1889 ble Rio Grande Southern Railroad Company stiftet av Otto Mears og Fred Walsen. Allerede i november var Gibbs i gang med innledende linjestikking mellom Dallas og Telluride. I februar kjøpte Mears og Walsen landområder fra kvegfarmere noen kilometer sør for Dallas og bestemte at den nordlige endestasjonen for RGS skulle ligge der. Stedet ble først kalt Dallas junction, men endret senere navn til Ridgway. I slutten av februar var finansiering sikret, og Rio Grande Southern Construction Company ble stiftet for å utføre selve byggingen av jernbanen.
The Outer Worlds
The Outer Worlds er et action-rollespill utviklet av Obsidian Entertainment og utgitt av Private Division. Spillet ble utgitt for PlayStation 4, Xbox One og Microsoft Windows i oktober 2019, med en Nintendo Switch-versjon i juni 2020. Spillet mottok generelt positive tilbakemeldinger fra kritikere.
Rio Grande Southern Railroad
Byggingen av banen
Byggearbeidet ble organisert i to avdelinger, en i nord, og den andre i sør. 19. mars 1890 startet arbeidet med banetraséen i Ridgway, og noen uker senere i Durango. I mai ble stikningslagene oppbemannet, og selskapet averterte etter arbeidskraft. I løpet av sommeren var arbeidsstyrken kommet opp i omkring 3 000. I juni ble den første skinnespikeren slått inn i Ridgway samtidig som linjen var ferdig stukket til Telluride. 10. oktober gikk det første rutetoget mellom Ridgway og Placerville, og 2 uker senere var stasjonen i Ridgway ferdigbygd. 26. november 1890 ankom det første rutetoget Telluride. På tampen av 1890 ble linjen i sørenden mellom Durango og Hesperus ferdig, mens arbeidet i nordenden ble avsluttet for vinteren.
The Outer Worlds
Spillopplevelse
The Outer Worlds er et action-rollespill med et førstepersonsperspektiv. Tidlig i spillet kan spilleren skape sin egendefinerte figur og låse opp et skip, som også har funksjon som spillets handlingssenter. Selv om spilleren ikke kan direkte kontrollere skipet sitt, lar det spilleren reise raskt mellom forskjellige områder i spillet, og har også funksjonen å ta vare på gjenstandene spilleren har. Spilleren kan møte på og rekruttere ikke-spillerstyrte figurer som ledsagere som har sine egne personlige oppgaver og fortellinger. Når de følger spilleren, hjelper ledsagerne til i kamp. Hver ledsager har egne, individuelle ferdigheter og spesielle angrepsevner, og kan også utvikle sine egne ferdighetsspesialiseringer. Spilleren kan ta med seg to ledsagere når det skal utforskes, og lar resten bli igjen på skipet. Spilleren kan utføre flere dialogvalg som kan ha innflytelse på spillets historie. Spilleren kan også svare ikke-spillerstyrte figurer på flere måter, som for eksempel heroisk, manisk eller idiotisk.
I løpet av kampsituasjoner kan spilleren bruke forskjellige våpen som nærkampsvåpen og gevær, som har tre forskjellige ammunisjonstyper: «light» (engelsk, «lett»), «heavy» («tung») og «energy» («energi»). Disse våpnene kan bli egendefinerte for å gjøre elementell skade. Spilleren kan snike rundt og bruke sosiale evner (overtalelse, løgn og truing) for å unngå å sloss i det hele tatt. Når spilleren fortsetter i spillet får de ferdighetspoeng som spilleren og ledsagerne kan bruke til å øke nivået sitt og låse opp nye ferdigheter. Spilleren kan utvikle sine tekniske ferdigheter, som er delt opp i tre kategorier: «Science» (engelsk, «vitenskap»), «Medical» («Medisinsk») og «Engineering» («Ingeniørskap»).
Rio Grande Southern Railroad
Byggingen av banen
I april 1891 var sporet i sørenden nådd East Mancos, mens arbeidet i nordenden først kom i gang i mai. Sommermånedene i nordenden gikk med til å forsere stigningene ved vendesløyfen i Ophir (Ophir Loop) og videre over det høyeste punktet på hele strekningen: Lizard Head Pass (3 116 moh). 30. september var sporet lagt frem til Rico, og samme kveld ankom det første toget - til innbyggernes elleville jubel. På tross av at linjen slett ikke var ferdig enda, ble det holdt en formell feiring i Rico 15. oktober for å markere ferdigstillelsen av banen. 25. november var sporleggingen i sørenden nådd Dolores, og 19. desember møttes lagene fra nordenden og sørenden noen kilometer nord for holdeplassen Muldoon (omkring 136 kilometer fra Ridgway). Den siste skinnespikeren ble slått inn i tett snødrev uten noen større seremoni, og dermed var hele linjen mellom Ridgway og Durango fullført.
The Outer Worlds
Spillverdenen
Spillet er satt i en alternativ fremtid som splittet av fra 1901, når attentatet på USAs president William McKinley ikke blir gjennomført av Leon Czolgosz ved Verdensutstillingen i Buffalo (1901). Som et resultat av dette ble aldri Theodore Roosevelt hans etterfølger, og de store bedriftgruppene består, som leder til et meget bedriftssentralt, klasseskilt samfunn dominert av «megacorporations» (engelsk, omtrentlig «megabedrifter») som har begynt å kolonisere verdensrommet, og begynt terraforming av fremmede planeter med forskjellige resultater. Hundrevis av Jordens beboere er fristet av en ny start, og har registrert seg for sjansen om å reise til dette nye grenselandet.
Rio Grande Southern Railroad
1891 - 1893: De første årene
De første to årene tjente selskapet godt, og de ansatte kunne heve lønninger som lå over gjennomsnittet for jernbanearbeidere. De viktigste kundene var sølv- og gullgruver, skogdriftsselskaper og kveg- og sauefarmer langs traséen. Disse hadde ofte egne sidespor eller sidelinjer med tilknytning til RGS' hovedlinje. Aktiviteten i gruvene langs linjen økte sterkt i 1892, siden jernbanens lavere fraktkostnader gjorde at tidligere ulønnsomme malmforekomster ble drivverdige. Den økte trafikken slet på skinnegangen, og RGS begynte å skifte ut 30-punds skinnene med 57-punds skinner mellom Rico og Vance junction. 28. januar 1892 uttalte Otto Mears til avisen Pagosa Springs Sun at RGS ville begynne å legge linje til Cortez neste år. I september kjøpte RGS over 25 brukte godsvogner fra D&RG for å møte den økende etterspørselen. I oktober fortalte Mears aksjonærene at en linje til Prescott junction (Seligman) i Arizona var stukket. Avstanden er snaut 500 km i luftlinje, og linjen skulle knytte RGS til Atchison, Topeka & Santa Fe Railway sitt nett. De ambisiøse planene ble imidlertid aldri realisert.
Dupophilus
'' Dupophilus er en slekt av biller som kryper rundt på bunnen av rennende vann. De voksne billene puster ved hjelp av et såkalt plastron, og trenger ikke komme opp til overflaten etter luft. Til gjengjeld er de avhengige av oksygenrikt vann.
Rio Grande Southern Railroad
1893 - 1895: Sølvkrakket
Optimismen hos RGS og Mears var stor, men det var økonomiske uværsskyer i horisonten. Råvareprisene begynte å gå ned, og i februar 1893 gikk jernbaneselskapet Philadelphia & Reading Railroad dundrende konkurs. Finansmarkedet var urolig, og tilliten til jernbaneselskaper var svekket. Bankene begynte å kreve tilbakebetaling av lån mens markedsprisen på sølv fortsatte å dale. Regjeringen var ved lov (Sherman silver purchase act fra 1890) tvunget til å foreta statlig innkjøp av 4,5 millioner unser sølv i måneden til en fiksert pris (1/16-del av gullprisen). Denne overprisingen av sølv resulterte i at nasjonens gullreserver var i ferd med å gå tomme (USAs økonomiske system var i praksis glidd over i sølv-standard med tilhørende overproduksjon av sølv). 4. mai 1893 var det panikk-salg av industriaksjer på New York-børsen. Tidligere solide selskaper gikk overende, ble suspendert fra børsen, eller ble satt under administrasjon. Tilliten til dollaren var svekket, noe som tvang den nyinnsatte president Grover Cleveland til å sammenkalle kongressen til et ekstraordinært møte 30. juni 1893 for å oppheve loven om tvungent statlig sølvkjøp. Dette resulterte i en halvering av sølvprisen, og de fleste sølvgruvene ble ulønnsomme og måtte stenge. RGS mistet dermed mye av inntektsgrunnlaget sitt så å si over natten. Arbeidsledigheten skjøt i været og gruvesamfunnene langs RGS' linje opplevde fraflytting. Otto Mears innledet frivillig gjeldsforhandlinger med kreditorene 2. august 1893. Konkursen ble unngått, men Mears mistet kontrollen over selskapet som ble satt under administrasjon (amerikansk: receivership). Mears fortsatte imidlertid som styremedlem i RGS frem til 1905. Presidenten i Denver & Rio Grande Railroad, Edward Turner Jeffery ble utnevnt til bobestyrer (amerikansk: receiver), og han iverksatte sparetiltak for å berge selskapet. Lønningene ble redusert, og eldre lokomotiver ble hensatt. 1. desember 1895 ble RGS returnert til aksjonærenes og styrets kontroll. Jeffery ble løst fra sin oppgave som bobestyrer 16. januar 1896, men fortsatte i rollen som president (hos begge jernbaneselskapene).
The Outer Worlds
Utvikling
Tim Cain og Leonard Boyarsky, som er skaperne av Fallout-serien, var spillets direktører, og tok inspirasjon fra Fallout, Firefly, Futurama, Deadwood og True Grit – et ekte mannfolk.
Dupophilus
Levevis
Elvebillene kryper rundt på bunnen av rennende vann. De kan ikke svømme og er avhengige av å klamre seg fast til bunnen. Både larvene og de voksne lever av å skrape alger og detritus fra steiner og grus. Noen få arter lever på vannplanter i stillestående vann. Larvene puster med gjeller som sitter inne i endetarmen (kan skytes ut), mens de voksne billene har et såkalt plastron. Undersiden er dekket av vannavstøtende (hydrofuge) hår. Disse holder på plass en sølvaktig hinne av luft, og oksygenutveksling skjer mellom denne og det omringliggende vannet. Denne tilpasningen gjør at billene ikke trenger komme til overflaten for å få luft, men til gjengjeld er de avhengige av vann med høyt oksygeninnhold, slik som kaldt, raskt rennende vann. De utvokste larvene kryper på lang og forvandler seg til en puppe i en utgravd hule på bredden. De nyklekte billene kan fly langt, men når de først har funnet en passende bekk slår de seg vanligvis til der for resten av livet. De kan leve flere år.
Rio Grande Southern Railroad
1896 - 1909: Under D&RG
Først i 1897 begynte virkningene av sølvkrakket å gi seg. Aktiviteten i gruvene begynte å ta seg opp igjen, og RGS gikk såvidt i pluss på slutten av 1800-tallet. Selskapet skulle imidlertid aldri igjen oppleve de eventyrlige overskuddene fra de to første driftsårene. Med Jeffery som president ble RGS på mange måter et underbruk av D&RG, selv om RGS ble drevet videre som et selvstendig, uavhengig selskap. I 1897 ble stasjonsbygningen i Ophir ødelagt av et snøras som tok med seg 4 godsvogner ned i juvet. 3 personer var inne i bygningen da raset kom, men til alt hell overlevde alle. Stasjonen ble etter dette flyttet til midt i vendesløyfen (noen hundre meter i retning Ridgway). Snøras, jordras og flom fortsatte å være en del av hverdagen langs linjen, men iherdig innsats fra mannskapene gjorde at linjen sjelden var stengt lenge av gangen. Ikke før 1909.
The Outer Worlds
Utvikling
Spillet var i utviklingsstadiet fra 2016, og spillet ble annonsert i 2017.
Dupophilus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Vest-Europa, fra Nederland i nord til de nordlige delene av Spania og Portugal i sør.
The Outer Worlds
Utvikling
Spillets første nedlastbare innhold, Peril on Gorgon, ble utgitt 9. september 2020. Det andre, Murder on Eridanos, ble utgitt 17. mars 2021.
Mottakelse
The Outer Worlds har mottatt «generelt positive tilbakemeldinger» ifølge omtalesamlernettsteder Metacritic. Joe Juba ved Game Informer roste spillet for spillmusikken, og for å sette sammen en «fantastisk besetning av stemmeskuespillere,» mens Daniel Bloodworth ved Easy Allies synes spillet var «svært bra skrevet,» men kritisere figurenes virket «stive og med lav mengde kroppsspråk» i løpet av samtalesamhandlinger.
Rio Grande Southern Railroad
1914 - 1921: Første verdenskrig
På slutten av 1914 var hogstfeltene rundt Glencoe snauhogd, og Montezuma Lumber Company fjernet tømmerbanen sin. Sagbruket ble demontert og flyttet sammen med tømmerbanen, lokomotivet og vognene til La Madera i New Mexico. Glencoe ble en spøkelsesby og RGS mistet en viktig kunde. I 1916 ble 7 aldrende lokomotiver utrangert. Samtidig kjøpte RGS 3 lokomotiver av typen 4-6-0 (Ten Wheeler). Lokomotivene hadde tilhørt Florence & Cripple Creek Railroad som ble nedlagt i 1915 etter omfattende flomskader i 1912. De nyanskaffede lokomotivene var bygd mellom 1899 og 1900, og fikk numrene 20, 22, og 25. Nr. 22 og 25 var i tjeneste til begynnelsen av 1940-årene før de ble vraket, mens nr. 20 ble en veteran som var i drift helt til slutten. Før disse tunge lokomotivene kunne tas i bruk for alvor, måtte skinnegang og broer oppgraderes flere steder.
The Outer Worlds
Mottakelse
Tom Senior ved PC Gamer kritiserke kampsystemet, og skrev at «kampene var ikke utfordrende (...)»
Rio Grande Southern Railroad
1914 - 1921: Første verdenskrig
I april 1917 gikk USA inn i første verdenskrig på alliert side. I desember samme år beordret president Woodrow Wilson at myndighetene skulle ta over styringen av nasjonens jernbaneselskaper. Dette ble oppnådd gjennom United States Railroad Administration - USRA ledet av William Gibbs McAdoo. I 1918 - under USRAs styre - ble verkstedet i Ridgway stengt, og alle vedlikeholds- og reparasjonsjobber ble utført i D&RGs verksted i Alamosa. USRA beholdt kontrollen fram til 1. mars 1920 - 16 måneder etter at fredsavtalen med Tyskland ble signert.
The Outer Worlds
Mottakelse
Spillet solgte mer enn 2,5millioner kopier ved februar 2020, som overgikk forventningene til utgiveren.
Rio Grande Southern Railroad
1921 - 1929: Under D&RGW
Etter at Denver & Rio Grandes datterselskap Western Pacific Railway gikk konkurs og ble tvangssolgt, ble D&RG i 1917 - som kausjonist - dømt til å betale 38 millioner dollar til kreditorene. D&RG overtok samtidig RGS-aksjene og -obligasjonene Western Pacific hadde vært i besittelse av. Selskapet greide ikke disse forpliktelsenen, og ble satt under administrasjon i 1918. Siden jernbanene ble styrt av USRA under første verdenskrig, fikk D&RG være i fred inntil 1. mars 1920. I 1921 ble D&RG solgt på tvangsauksjon og reorganisert som Denver & Rio Grande Western Railroad (D&RGW). Allerede sommeren 1922 ble D&RGW satt under administrasjon igjen, og bobestyreren brukte store summer på å ta igjen forsømt vedlikehold. D&RGW fikk ny ledelse og president, men Jeffery fortsatte i styret i RGS. Samarbeidet med D&RGW fortsatte, og RGS betalte årlig store summer for verkstedtjenester, stasjonsleie i Durango, og leie av rullende materiell.
The Outer Worlds
Oppfølger
Det ble kunngjort 13. juni 2021 ved Xbox og Bethesdas E3-presentasjon, at The Outer Worlds 2 skulle komme til Xbox Series X og Series S og PC.
Rio Grande Southern Railroad
1921 - 1929: Under D&RGW
Siden 1915 hadde RGS transportert store mengder carnotitt- og roscoelitt-malm de få kilometrene fra gruvene nær Saw Pit og Placerville til foredlingsanlegget i Vanadium. Malmen ble opprinnelig brukt til fremstilling av metallet vanadium, men bi-produktet radium var blitt stadig mer ettertraktet. I 1922 startet utvinningen av bekblende i Belgisk Kongo. Dette mineralet er mye rikere på uran og (og dermed radium som var mest ettertraktet) enn carnotitt og roscoelitt fra Colorado, noe som resulterte i at prisene falt på verdensmarkedet. Gruvene og anlegget i Vanadium reduserte produksjonen kraftig, noe som også ga merkbare utslag på RGS' inntjening. Det var imidlertid noen lyspunkt også: På høsten 1923 var D&RGWs sidebane til Farmington ferdig konvertert fra normalspor til smalspor. Transport av råolje til raffineriet i Salt Lake City kunne nå gå via RGS' linje, noe som skulle bli en viktig inntektskilde i årene som kom. Det første toget med olje gikk fra Durango til Ridgway sommeren 1924. Samme år startet New Mexico Lumber Company opp sagbruket sitt i McPhee like vest for Dolores. Byggingen av tømmerbanen gikk raskt, og snart var også sidebanen mellom Dolores og McPhee ferdig. I 1925 var godsmengden økende, både olje fra Farmington og trelast fra McPhee. 3 ekstra togbesetninger måtte settes inn for å ta unna trafikken. 3 lokomotiver av typen K-27 ble leid inn fra D&RGW i 1925 for å ta seg av trafikken i nordenden av linjen (mye av sørenden hadde lettere skinner som ikke var godkjent for disse tyngre lokomotivene). I 1926 ble kullgruven til Calumet Fuel Company på Perins Peak stengt. Den 7 kilometer lange sidelinjen dit hadde vært leaset til RGS siden 1906. Sporet ble fjernet i løpet av 1929. I 1928 stengte den siste gruven i Telluride, og trafikken dit falt markant ettersom malmtransporten stoppet og gruvearbeiderne flyttet ut. I april 1929 gikk det et stort jordskred ved Ames (nord for Ophir) som forskjøv sporet 10 meter og begravde det under 15 meter jord, stein og søle. Den lukrative oljetransporten måtte nå i stedet dirigeres via Antonito og Salida, og RGS gikk dermed glipp av sårt tiltrengte inntekter. Sent i 1929 ble trafikken også innstilt på linjen til May Day gullgruve ved Parrott. På toppen av alt dette kom børskrakket i 1929 med påfølgende nedgang i økonomien. D&RGW besluttet å gi opp å forsøket på å redde RGS, og selskapet ble på nytt satt under administrasjon.
1929 - 1938: Under Victor A. Miller
Victor A. Miller ble utnevnt som bobestyrer i desember 1929, og han iverksatte flere tiltak for å snu selskapet. Det aller første var å reparere linjen som var ødelagt av jordmassene. Det ble mye billigere og enklere enn den forrige ledelsen hadde fryktet, da årsaken til raset viste seg å være en beverdam som hadde ført til at jordmassene i skråningen over linjen var blitt mettet med vann. Tidlig i 1930 var linjen åpen igjen. Neste tiltak var å gjenåpne verkstedet i Ridgway slik at lokomotivene slapp å ta den lange turen til Alamosa for vedlikehold og betale D&RGW store summer for verkstedtjenestene. Noen av de aldrende lokomotivene som var hensatt ble overhalt og returnert til aktiv tjeneste slik at RGS slapp kostnadene ved å leie inn lokomotiver fra «naboen». Ordningen med å leie administrative ledere og tjenester i D&RGWs organisasjon i Alamosa ble avsluttet. Den daglige ledelsen og styringen av selskapet ble flyttet til nærområdet, noe som reduserte kostnadene betydelig. I 1934 besluttet Miller å bygge et mindre verksted og servicefasiliteter i Durango på vestsiden av Animas-elven. Stasjonen fikk det passende navnet «West Durango». Passasjerer og postbefordringen fortsatte imidlertid å bruke D&RGWs stasjon i Durango. Trafikktoppen i forbindelse med høstslaktingen i 1931 ble for første gang gjennomført uten bruk av innleide lokomotiver. RGS' 6 lokomotiver gjorde jobben uten havarier og problemer. Videre fikk Miller reforhandlet kontraktsbetingelsene med USAs postvesen slik at inntektene økte og utgiftene sank. Leieavtalen om bruk av D&RGWs stasjonsfasiliteter i Durango ble også reforhandlet i RGS' favør.
Et annet meget viktig tiltak Miller fikk iverksatt var byggingen av RGS' kanskje mest kjente innslag - «Galloping Geese». Dette var bensindrevne skinnebusser med seter foran og lasterom bak. De ble bygd ved RGS' verksted i Ridgway, og fraktet post og smågods samt de stadig færre passasjerene. Skinnebussenes driftsutgifter var bare en brøkdel av damplokomotivenes, og de trengte bare en besetning på én mot damplokomotivenes 3-4. Den første prototypen («Motor No.1») var ferdig i 1931, og var en suksess selv om den viste seg å være for liten. Nye og større ble bygd, og med ferdigstillelsen av «Motor No.5» i 1934 ble all post- og passasjertransport utført av skinnebussene (som snart ble døpt «Galloping Goose» av lokalbefolkningen). De kostnadskrevende damplokomotivene ble heretter bare brukt til å trekke tyngre godstog. I 1936 ble den siste av RGS' skinnebusser satt inn i tjeneste («Motor No.7»), og «Motor No.2» som var minst, ble parkert i Ridgway som reserve.
1938 - 1948: Under Cass Herrington
Cass Herrington reverserte noen av tiltakene Miller hadde iverksatt. RGS-anlegget i West Durango ble nedlagt, og kontorene ble flyttet til leide kontorerlokaler i D&RGWs stasjonsbygning i Durango. Videre ble praksisen med å leie inn lokomotiver og vogner utenfra (hovedsakelig D&RGW) gjeninnført. De kostnadseffektive skinnebussene ble imidlertid videreført. Også under andre verdenskrig ble jernbaneselskapene i USA underlagt myndighetenes kontroll, og RGS var en tid gjenstand for planer om nedleggelse for å bruke skinnene og materiellet i Alaska. Elizabeth Eyre Pellet fra Rico var representant i Colorados delstatsforsamling, og hun dro til Washington for å overbevise myndighetene om at jernbanen måtte drives videre. Noen få vogner ble avgitt, men forkjemperne for å holde jernbanen i drift fikk gehør i Washington - og etter hvert uventet hjelp og prioritet. Den offisielle forklaringen var at gruver i nærheten hadde noen av USAs få egne forekomster av vanadium - et viktig metall for rustningsindustrien. Den virkelige grunnen ble ikke åpenbar for folk i opmrådet før etter krigens slutt; gruvene i Paradox-området hadde forekomster av uran som ble brukt i Manhattan-prosjektet, og RGS var den nærmeste jernbanelinjen. I januar 1945 var infrastrukturen i forfall, og Harrington sendte et brev der han truet med å selge eller legge ned jernbanen. I et nytt brev en uke senere kunngjorde han at forberedelser til å søke om nedleggelse var gjort. I et svar på et annet brev fra Herrington avslo Denver & Rio Grande Western tilbudet om å kjøpe RGS. I februar 1945 fikk Herrington svar fra RFC - Reconstruction Finance Corporation (et føderalt selskap opprettet i 1932 for å få igang igjen USAs industri). RFC tilbød RGS et lån på 60 000 dollar, et tilbud som RGS takket ja til. Lånet ble brukt til sårt tiltrengt vedlikehold og reparasjoner. I mai innførte Herrington et ekstra gebyr på 20 dollar per vognlast (med unntak av landbruksprodukter), noe som førte til at flere kunder gikk over til veitransport med lastebiler. Under og etter krigen ble veistandarden i området stadig forbedret, og veitransport hadde allerede begynt å utkonkurrere jernbanen. Ekstragebyrene bidro til å akselerere denne utviklingen. 16. mars 1948 omkom Cass Herrington i en bilulykke. Han ble erstattet av Pierpont Fuller snaut 3 uker senere.
1948 - 1953: Under Pierpont Fuller
Tidlig i februar 1949 eksploderte kjelen på RGS' eneste roterende snøplog. Den ble ikke reparert, og uten «Rotary No.2» tvang den harde vinteren RGS til å stenge linjen mellom Vance junction og Dolores frem til 15. mai. Posten måtte fraktes med lastebil, noe som påførte RGS et månedlig straffegebyr fra postvesenet på 300 dollar. I august 1949 stengte fyrstikkfabrikken i Mancos, og sammen med tidligere stenging av en gruve i Rico betød det enda et fall i inntektene. I slutten av desember førte stort snøfall til at linjen mellom Dolores og Vance junction måtte stenges igjen. Denne gangen åpnet den ikke igjen før 6. juni 1950. Posten måtte fraktes med lastebil for andre vinteren på rad. I mars 1950 mistet RGS postkontrakten verd 30 000 dollar årlig. Skinnebussene ble ombygd for å øke passasjerkapasiteten til sightseeing-turene, og ble nå offisielt markedsført som «Galloping Goose». Tilbudet var populært blant jernbane-entusiaster, men kjørtes bare i helgene.
I august gjorde RFC en inspeksjon av jernbanen etter at låneavdragene fra RGS hadde forfalt. Konklusjonen var at selskapet var i svært dårlig forfatning - både fysisk og økonomisk. Inntektene fra godstrafikk gikk ned og vedlikeholdsetterslepet var stort. RFC anbefalte imidlertid ikke nedleggelse, men videre restrukturering. På et brev fra RGS svarte gruveselskapet Rico Argentine Mining Company - den siste store kunden - at de støttet jernbanen, men at de ikke kunne holde liv i den helt på egen hånd. De hadde begynt å undersøke muligheter for veitransport. 1951 ble den siste sommeren «Galloping Geese» fraktet turister. 2 000 hadde tatt turen, men det var ikke nok til å redde Rio Grande Southern.
13. november 1951 leverte Fuller inn søknad om å legge ned banen og oppløse selskapet som hadde 7,3 millioner dollar i gjeld på dette tidspunktet. Siste ordinære tog på linjen gikk i slutten av desember 1951, og våren 1952 ble søknaden om nedleggelse innvilget. Rullende materiell ble solgt, og i løpet av sommeren 1952 begynte Brinkerhoff Brothers Salvage Company arbeidet med å fjerne skinnegangen. Blant annet bygde de om og brukte «Galloping Goose 7» til dette formålet. I løpet av 1953 var linjen fjernet.
Forbindelse til andre jernbaner
Rio Grande Southern var tilknyttet Denver & Rio Grandes smalspornett i Ridgway og Durango. I tillegg var flere private jernbaner tilknyttet RGS i kortere eller lengre tidsrom. Gruvebanene var gjerne korte sidelinjer betjent av RGS. Tømmerbanene var ofte mer uavhengige med egne vogner og lokomotiver. Disse ble bygd og forlenget av trelast-selskapene etter behovet til tømmerhoggerne, og fjernet etter hvert som de forskjellige hogstfeltene ble snauhogd. Den mest omfattende tømmerbanen tilknyttet RGS var New Mexico Lumber Company Railroad basert i firma-byen McPhee nær Dolores. På det meste hadde foretaket et nesten 100 kilometers nettverk av tømmerbaner, seks lokomotiver og 45 tømmervogner.
Sporet
Linjen ble opprinnelig bygd med 30 punds skinner, men allerede i 1892 ble skinnene over Lizard Head Pass erstattet med 57 punds skinner da den økende trafikken slet ut sporet. I 1895 ble skinnene mellom Durango og Hesperus erstattet med 45 punds skinner. Turbulente økonomiske tider gjorde at utskiftingsarbeidet gikk i rykk og napp, og først når tyngre lokomotiver ble anskaffet, ble de siste 30 punds skinnene byttet ut på hovedlinjen. Sporvekslene var av en enkel type som på engelsk kalles Stub Switch (se bilde). Disse sporvekslene har få bevegelige deler, og baseres på at innløpende skinnepar blir fysisk bøyd for å møte enden på skinneparet det skal veksles til. En veksel av denne typen er billig å lage, er mekanisk ukomplisert, og har en viktig fordel i forhold til konvensjonelle sporveksler med tunger: de fungerer selv om de er fulle av snø og is. Det var også enkelt å lage treveis veksler av denne typen, og slike var i utstrakt bruk på RGS' stasjoner og skiftetomter. Linjen hadde ingen tunneler, men på Lizard Head Pass (det høyeste punktet) hadde en kort strekning av sporet treoverbygg for å lette snøryddingen. Største stigning på hovedlinjen var på 4%. Sidebanen opp til Enterprise-gruven i Rico hadde stigning på opptil 5%.
Broer
I alt var det 142 større og mindre broer da banen var ny - de fleste bygd i tre, noen med betongfundamenter. Mange ble etter hvert erstattet av fyllinger både med og uten kulvert. Ved nedleggelsen hadde linjen 111 broer - de fleste av de opprinnelige fra 1890-91 var erstattet eller ombygd og forsterket. Lengre broer hadde vanntønner plassert på små plattinger med jevne mellomrom langs skinnegangen. Dette var for å raskt kunne slokke branntilløp i det tørre treverket når glør og varm aske fra damplokomotivene landet på broen. Broene fikk nummer etter hvor mange miles de var fra linjens nullpunkt (som var Ridgway). Dersom en bro hadde nummeret 13 B betød det at den var den andre broen (B) på den 13. (engelske) milen fra Ridgway (det vil si mellom milstolpe 12 og 13).