cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grandvergmåler
Levevis
Larvene lever på gran (Picea abies), av og til også på andre bartrær. De voksne målerne flyr i mai – juli.
Bogøy
Bogøy eller Bogøyvær er en øygruppe som ligger i Frøya kommune i Trøndelag, nordvest for øya Frøya. Bogøy består av de to øyene Bogøy og Smaløy, som er knyttet til hverandre med hengebru.
Uíge (provins)
Provinsen var også sentrumet for et utbrudd av marburgfeber, en sykdom som er nært beslektet med ebola. Utbruddet startet i oktober 2004 og fortsatte i 2005. Den er nå antatt å være under kontroll, og var verdens verste epidemi av hemoragisk feber.
Bogøy
Været har opplevd fraflytting i likhet med hele øyrekken utenfor Frøya i årene etter andre verdenskrig. Skolenedleggelsen i 1992 nesten halverte folketallet. Ved tusenårskiftet bodde 16 fastboende på været, de fleste pensjonister, noe som holdt seg stabilt fram til 2007. Siden da har folketallet vokst, og det bor i 2010 28 mennesker i Bogøyvær krets – deriblant tre barnefamilier. Ved skolestart i august 2012 var hele åtte barn fra Bogøya klar for å ta daglig båt til Mausund for å gå i barnehage og skole.
På Bogøy er det per 2017 bare en barnefamilie, noen flytter fra mens noen flytter til Bogøy. Det bygges mange hytter.
Stedet var lenge mest kjent for landhandelen på kaia som var selvbetjent når kjøpmann Odd Skatvold selv ikke var til stede. Etter sommersesongen 2008 ga Skatvold imidlertid opp butikkdriften. Familien Skatvold etablerte spisestedet Supen Pøbb og har innredet deler av det gamle pakkhuset til utleieleilighet. Puben er åpen i påske- og sommersesongen. Det er også etablert gjestebrygge i tilknytning til puben.
Bogøy har hurtigbåtforbindelse til Sula, Mausund og videre til Frøya. 3. mai 2006 ble det åpnet fergeforbindelse fra Norddyrøya på fast-Frøya til Mausund og Sula. Dette sambandet trafikkerer også Bogøy. Skolebarna fraktes med hurtigbåt til Mausund, en tur som tar omkring ti minutter.
Postadressen til Bogøy er 7282 Bogøyvær.
Epilepsiforbundet
Omfang
Omtrent 45,000 personer i Norge har epilepsi. Epilepsiforbundet har ca. 6500 medlemmer og 24 lokale organisasjonsledd.
Jens Juel
Jens Juel (født 8. januar 1580 på Refstrup, død 26. mars 1634 i Bøvling) var en dansk adelsmann og stattholder i Norge.
Juel gikk på Sorø adelsskole 1590-96, foretok deretter en syvårig dannelsesreise med utenlandsstudier og ble i 1603 ansatt i Den danske kanselli. Han fikk raskt store oppgaver: som rentemester fra 1609, medlem av riksrådet fra 1616 og utsending i flere diplomatiske oppdrag.
Fra 1618 var han stattholder i Norge, hvortil som alltid hørte lensherreembetet over Akershus. Juel skulle vise seg som en energisk og aktiv stattholder, både på embetets, kronens og egne vegne. At kongen, Christian IV, var opptatt med trettiårskrigen, gjorde sitt til at Juel fikk friere spillerom. Han sørget gjennom garnisonsskatten i 1627 for grunnlaget for en selvstendig forsvarsorganisasjon for Norge, en bondemilits. Et initiativ for sjøforsvar, såkalte defensjonsskip, ble imidlertid avslått av kongen. Juel var også aktiv for å utvide bergverksvirksomheten i Norge, og var den første direktør for Kongsberg Sølvverk. Han sto også i spissen for et privat partisipantskap som i 1628 kjøpte sølvverket av kronen.
Juel hadde en aktiv privatøkonomi, med utlånsvirksomhet som skaffet han flere norske eiendommer som pantegods, og han ervervet seg også flere gods i Danmark i løpet av sin tid i Oslo.
Med Ide Hansdatter Lange fikk Juel bl.a. datteren Christence Juel. Hun ble den 12. august 1637 gift med Jørgen Rosenkrantz (født 1607).
Young Guns II
Young Guns II er en amerikansk westernfilm fra 1990 regissert av Geoff Murphy. Filmen handler om en beryktet gruppe med loveløse unge menn i det ville vesten som tvinges på flukt av myndighetene. Hovedrollene spilles av Emilio Estévez, Kiefer Sutherland, Lou Diamond Phillips og Christian Slater, mens sentrale biroller spilles av James Coburn og William Petersen. Den er en direkte oppfølger til Young Guns fra 1988.
Handling
Handlingen starter i 1950 – i ørkenen i New Mexico. En olding kontakter en ung advokat for å få den benådningen som guvernør Lew Wallace hadde lovet ham i 1879. Den gamle mannen utgir seg for å være den lovløse legenden Billy the Kid, og forteller så den opprivende historie om hvordan sheriff Pat Garrett jaktet på ham og gjengen hans slik at den ble utryddet. Filmen skildrer i hovedsak gjengens til Mexico.
Popularitet og økonomi
Young Guns II ble en moderat suksess. Den innbrakte $44,1 millioner i USA (Omtrent det samme som den første filmen) og havnet på 28. plass over de mest innbringende filmene i USA i 1990.
Anmelderne
Filmen fikk blandet mottakelse av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 35 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den 2 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin gav den 2,5 av 4.
Også i Norge var kritikerne blandet. Dagbladet og Aftenposten gav den terningkast tre, mens VG og Dagsavisen gav den to.
Soundtrack
"Blaze of Glory" var både tittelen på sangen og på albumet som ble utgitt i forbindelse med filmen i 1990.
Dette var Jon Bon Jovis første soloalbum. Albumet havnet på tredjeplass på Billboard-200, og på andreplass på den britiske UK Albums Chart. Singelen "Blaze of Glory" havnet på førsteplass på Billboards Hot-100. Sangen var skrevet spesifikt for filmen og det ble også brukt klipp fra filmen i musikkvideoversjonen.
Priser
Den ble tildelt Golden Globe for beste originalsang (Jon Bon Jovi).
Anton Peter Vinje
Anton Peter Vinje (født 29. april 1859 i Mosvik, død 8. juni 1932 i Trondheim) var en gründer og bedriftsleder i Trondheim. Han etablerte i 1889 Vinjes Transport under navnet A. Vinjes vognmandsforretning.
Foreldre var Zephanias Svendsen Lerbakk (1833-1870) og Ingeborg Anna Andersdatter Kvernbakk (1834-1930); de bodde fra 1862 husmannsplassen Sørenget i Nervika, under Vinje bruk i Mosvik i Nord-Trøndelag. Den 8. mai 1879 reiste han til Trondheim. Senere fulgte de fire yngre søstrene etter ham til Trondheim.
Med seg i kofferten hadde han en attest fra brugsfullmektig Wilhelm Berre på Vinje Brug som slo fast at han var «en i alle henseender meget flittig, dygtig og tjenestevillig arbeidsmand. Dessuten er han en sjelden ordentlig rettskaffen og edruelig person». Han fikk jobb hos vognmann Ole Solberg i Apotekerveita 10. Han giftet seg med en av vognmann Solbergs døtre.
Anton P. Vinje døde 8. juni 1932. Vinjes Transport ble drevet videre av hans sønn Oscar S. Vinje.
Ridder Stig kaster runer i miss
Ridder Stig kaster runer i miss også kalt Stig Liten er en folkevise av den typen vi kaller ballade. Den klassifiseres som natyrmytisk ballade og har typenummer TSB A 4 i TSB katalogen.
Handling
Ridder Stig er forelsket i Liti Kjersti og får det rådet at han skal kaste kjærlighetsruner på henne, men runepinnen han kaster, treffer prinsesse Rikeli i stedet. Han forstår at dette kan bli farlig og låser seg straks inne på soverommet sitt (i høyeloft). Prinsessa kommer etter og klarer å komme seg inn til ham. Hun klapper han på kinnet, men han snur seg mot veggen. Om morgenen kommer han henne i forkjøpet ved å klage på henne til kongen, og kongen løser problemet ved å la prinsesse Rikeli få gifte seg med Stig.
Utbredelse
Teksten er dokumentert flere steder i Telemark (Kviteseid, Skafså og Fyresdal. Catharinus Elling har skrevet opp en melodi fra Sundalen på Nordmøre, men siden han bare har skrevet opp en strofe tekst, kan melodien likesågodt tilhøre TSB D 139 Stig Litens bryllup.
Visa er også kjent i Danmark (DgF 76, Sverige (SMB 1) og i Island (IFkv 8 Riddara Stígs kvæði).
Nærskylde viser
Motivet med jomfrua som bryter seg inn til mannen om natta er også behandlet humoristisk i TSB F 29 Jomfrua som gikk til sveinen. I variantene av denne typen er jomfrua langt mer pågående, og i en dansk variant truer hun ham med kniv og voldtar ham.
Ole Petter Pollen
Ole Petter Pollen (født 16. september 1966 i Rygge) er en norsk seiler. Han representerer Moss Seilforening. Pollen ble verdensmester i Europajolle i 1985, og tok sølv i båtklassen Flying Dutchman under Sommer-OL i 1988 i Seoul sammen med Erik Bjørkum. Pollen og Bjørkum tok også bronse i VM i Flying Dutchman i 1989, samt sølv i EM i 1988. Pollen deltok også i Sommer-OL 1992 i Barcelona med Knut Frostad som makker.
War
War er det tredje studioalbumet av den irske rockegruppa U2, utgitt i februar 1983. Albumet inneholder noen av U2s mest kjente låter som blant andre «Sunday Bloody Sunday» og «New Year's Day». Der bandets første album Boy hadde tematisk fokus på tanker og frustrasjoner i oppveksten og det andre albumet October hadde et religiøst tema, er dette albumets tema fysiske og psykiske virkninger av krig.
Costinha
Francisco José da Costa (født 1. desember 1974), bedre kjent som Costinha, er en portugisisk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Han spilte sist som defensiv midtbanespiller for den italienske klubben Atalanta BC. Han fikk over 50 kamper for gjennom sin karriere.
Lars Åke Augustsson
Lars Åke Augustsson (født 1949 i Bengtsfors i Dalsland) er en svensk forfatter, journalist og oversetter.
Han har bakgrunn fra den svenske ml-bevegelsen, som han sluttet seg til i 1968. Han var leder i Clarté i Örebro og med i ledelsen av Sveriges Kommunistiske Partis Örebro-avdeling. Han skrev for avisen Gnistan og tidsskriftet Clarté, blant annet reportasjer fra reiser til Albania. På 1970-tallet var han også aktiv i foreningen og bladet Folket i Bild/Kulturfront.
Han har utgitt en rekke bøker. I 2002 mottok han den litterære Ivar Lo-prisen, utdelt av svenske LO.
Vibenshus Runddel metrostasjon
Vibenshus Runddel er en metrostasjon på Cityringen til Københavns metro. Stasjonen ligger ved Vibenshus Runddel, på hjørnet mellom Jagtvej og Nørre Allé.
Vibenshus Runddel stasjon ligger i takstsone 1.
Byggingrn vil begynne i løpet av 2010 med ledningsarbeider og arkeologiske utgravninger. Selve utgravningen forventes å begynne i slutten av 2012 og stasjonen forventes å stå ferdig i løpet av 2016.
Arvid G. Hansen
Arvid Gilbert Hansen (født 5. mai 1894, død 24. januar 1966) var en norsk politiker og journalist.
Han ble medlem i Norges Socialdemokratiske Ungdomsforbund i 1910, og fikk raskt sentrale verv. I 1916 ble han redaktør for forbundets avis Klassekampen, og i 1917 ble han formann i forbundet. I 1918 ble han redaktør for Akershus Social-Demokrat, og mellom 1922 og 1923 var han redaktør for Arbeiderpartiets teoretiske tidsskrift Det 20. Aarhundrede.
Da Nikolaj Bukharin var i Norge under første verdenskrig sto Hansen i nær kontakt med denne, og han var en av de ledende ideologene for venstrefløyen i partiet.
Ved den store partisplittelsen i 1923 fulgte et mindretall i ungdomsforbundet og formannen Aksel Zachariassen Arbeiderpartiet, der disse dannet Venstrekommunistisk Ungdomsfylking, mens det store flertallet fulgte det nystiftede Norges Kommunistiske Parti. Etter dette ble Hansen på nytt formann for ungdomsforbundet, som allerede i 1920 hadde skiftet navn til Norges Kommunistiske Ungdomsforbund.
Mellom 1931 og 1935 oppholdt han seg i Moskva, før han i 1936 ble redaktør for NKPs Bergens-avis Arbeidet.
Under krigen ble han arrestert 4. desember 1940, og plassert på Møllergata 19. 18. juni året etter ble han overført til Ullevål sykehus, før han ble løslatt 4. juli. Senere gikk han i dekning, og var fra 14. november 1942 flyktning i Sverige.
26 Proserpina
26 Proserpina er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 5. mai 1853 av Karl Theodor Robert Luther fra Sternwarte Bilk i Düsseldorf. Den er oppkalt etter den romerske gudinnen Proserpina.
Arvid G. Hansen
I 1949 ble han i forbindelse med det såkalte Furubotn-oppgjøret ekskludert fra NKP, da han ble ansett som en medspiller for Furubotn. Han engasjerte seg ikke politisk siden.
Bernardo Bellotto
Bernardo Bellotto (født 1720 - 1722 i Venezia, død 17. oktober 1780 i Warszawa i Polen) var en italiensk bylandskapsmaler eller vedutista og grafiker innen etsning. Han var nevø og elev av Canaletto og brukte også dennes berømte navn idet han signerte sine verker Bernardo Canaletto – på ulovlig vis ifølge noen. Særlig i Tyskland kan malerier presentert som Canalettos være hans heller enn hans onkels.
Bakgrunn
Bernardo Bellotto var sønn av Lorenzo Antonio Bellotto og Fiorenza Canal, søster til den velkjente Canaletto, hvis verksted Bernardo ofte besøkte.
Kunstner
I 1742 flyttet han til Roma der han laget vedutamalerier av byen. I 1744 og 1745 reiste han rundt i de nordlige Italia og fortsatte å avbilde byene han besøkte. Bernando malte, blant mange andre, bilder for Carlo Emanuele III av Savoia.
Den første marokkokrisen
Bakgrunn
Den diplomatiske og politiske situasjonen i Marokko før 1903 var svært kompleks, da flere ulike stormakter hadde interesser i landet. Den marokkanske regjeringen, makhzanen, hadde lenge kunnet spille stormaktene opp mot hverandre til sin egen fordel. Etter 1903 skulle dette derimot ta en ny vending, da Frankrike viste større interesse for Marokko enn de tidligere hadde gjort, og der det langsiktige målet var å gjøre Marokko til et fransk protektorat.
Storbritannia, Spania og Italia hadde interesser i Marokko så vel som Frankrike, både når det kom til handel og til politikk. Etter mislykkede reformer under initiativ fra Storbritannia, åpnet det seg en mulighet for økt fransk innflytelse i Marokko. Den franske utenriksministeren Théophile Delcassé ønsket å gå fredelig inn i Marokko heller enn militært, da hans politiske posisjon var svak og støtten fra det franske folk avhang av at Frankrike ikke gikk inn i en ny krig eller krise.
Vincenzo Gonzaga
Hertug Vincenzo I Gonzaga av Mantova (født 1562 i Mantova i Italia, død 1612) var en venn og finansiell understøtter av dikteren Torquato Tasso. Han støttet også opp om flere andre litterati og kunstnere.
Vincenzo var en svært ekstravagant fyrste, og med sin ødselhet i hans lange regjeringstid (1587–1612) forspilte han det meste av hertugdømmet Mantovas velstand og rikdom, og reduserte det en gang så rike hertugdømmet til en av de mer ubetydelige blant de norditalienske småstatene.
Den første marokkokrisen
Bakgrunn
I 1903 presenterte Delcassé en todelt løsning: Frankrike skulle inngå avtaler med de andre stormaktene om å forlate sine interesser, mens Frankrike på samme tid bygget opp sine interesser i Marokko. Frankrike introduserte en låneavtale for Marokko, som i realiteten ville gjøre Marokko finansielt avhengige av Frankrike i fremtiden. I tillegg ville Frankrike gjennomføre reformene som tidligere hadde mislyktes under Storbritannia, men med et større arsenal av ressurser og innsats. Samtidig som forhandlinger mellom Marokko og Frankrike fant sted, foregikk også hemmelige forhandlinger mellom Frankrike og Spania, Italia og Storbritannia.
Hemmelige forhandlinger 1900 - 1904
I perioden mellom 1900 og 1904 pågikk hemmelige forhandlinger om Marokko mellom stormaktene, og det ledet til fransk hegemoni i Marokko i 1904. Forhandlinger med Italia begynte allerede i 1899, og i 1901 var Italia presset ut av Marokko i bytte mot at Italia fikk fritt leide i Libya. I 1902 og 1904 ble avtaler gjort mellom Spania og Frankrike, der Spania også ble presset ut av Marokko. Forhandlinger med Storbritannia kulminerte i den anglo-franske Cambon-Landsowne-avtalen i 1904, som ledet til det som ble kalt entente cordiale. Entente cordiale skulle senere vise seg å lede til en stor omorganisering av det europeiske alliansesystemet.'''
'''
Marokkansk misnøye og motstand
Forhandlinger om den franske låneavtalen og andre franske interesser med makhzanen i Marokko gikk først svært godt, men da makhzanen fikk høre om avtalen mellom Frankrike og Storbritannia spredte misnøyen seg i Marokko. Det hadde tidligere vært mulig for makhzanen å spille stormaktene opp mot hverandre for å beskytte sine egne interesser, men det var ikke lenger mulig. Marokkansk motstand begynte å fylle luften, og forhandlingene mellom Frankrike og Marokko ble vanskeligere å gjennomføre. Det endte med at makhzanen så på den franske låneavtalen som en trussel, og begynte å motarbeide fransk innflytelse.
Den franske låneavtalen, de hemmelige avtalene med stormaktene, samt den udefinerte og skiftende grensen mellom Marokko og Algerie, gjorde marokkansk motstand desto sterkere. Til slutt skulle denne motstanden tiltrekke seg tysk innblanding.
Krisen 1905 - 1906
Marokko og den marokkanske makhzan hadde aldri klart å stå i mot Frankrike alene. Dette åpnet for tysk innblanding i konflikten. Utenriksdepartementet i Tyskland hadde vært uvillige til å støtte Marokkos motstand mot Frankrike høsten 1904, men i januar 1905 ble de plutselig forkjempere for marokkansk uavhengighet. Den franske låneavtalen av 1903/1904 og økende franske arrogante holdninger hadde igjen økt presset og muligheten for tysk innblanding - spesielt interessert i å blande seg inn var tyske koloniforkjempere og industrialister. 2. januar 1905 sendte den tyske utenriksministeren et telegram til sultanen der han kommuniserte tysk støtte for fortsettende marokkansk motstand mot Frankrike.
Gjennom en rekke samtaler med den tyske ambassadøren i Fez, ble den marokkanske regjeringen overbevist om at de ville motta tysk støtte i motstanden mot de andre stormaktenes avtaler, samt marokkansk uavhengighet. I leting etter en måte å vise sin støtte til Marokko offentlig, kom ideen om at keiser Vilhelm skulle besøke Tanger.
Madrid-konvensjonen fra 1880 hadde garantert for marokkansk uavhengighet. Den tyske keiserens intensjon ved reisen til Tanger 31. mars 1905 var å støtte den marokkanske sultanens forsøk på å opprettholde uavhengighet fra fransk innflytelse. Til tross for reisens provoserende natur, mente både det franske folk og statsministeren at keiserens reise var berettiget. Den franske utenriksministeren Delcassé, med en klar aggressiv utenrikspolitisk holdning til Marokko og Tyskland, gikk av i juni det samme året. Dermed lå forholdene nå til rette for tysk suksess i Marokko, men mangel på sentralisert kontroll i Tyskland snudde suksess til ydmykelse.
Keiser Vilhelm mente at tysk handel var avhengig av en fredelig tilnærming til Marokko. Andre sentrale skikkelser mente at døren nå var åpen for tysk anskaffelse av franske rettigheter. Friedrich von Holstein, som satt i det tyske utenriksdepartementet, ønsket å demonstrere ovenfor Frankrike at de måtte regne med Tyskland i kampen om Marokko. Utenriksdepartementet støttet von Holstein, og mente at militarisering av krisen og å true med krig kunne være behjelpelig for å nå tyske målsetninger. Følgelig krevde Tyskland en konferanse i Algeciras i januar 1906 for å diskutere det marokkanske spørsmålet, men på samme tid erklærte keiseren at Tyskland ikke var villig til å bruke militær makt. I de følgende forhandlingene fikk Tyskland dermed utrettet svært lite, og satt igjen uten noen av rettighetene og privilegiene som tidligere var blitt planlagt. Storbritannia ble i etterkant av konferansen i Algeciras provosert inn i et tettere samarbeid med Frankrike. I tillegg viste trippelalliansen seg fra en svakere side; Italia støttet ententen, og Østerrike-Ungarn ønsket en mer forsonlig tysk utenrikspolitikk.
Algeciras-konferansen
Algeciras-konferansen åpnet 16. januar 1906 og varte til 7. april samme år. Det var tilsammen 13 nasjoner samlet i den spanske byen. Av de landene som var representert, støttet de fleste Frankrikes side i krisen. Tysklands tilsynelatende eneste støttespiller var Østerrike-Ungarn. Frankrike hadde i motsetning Storbritannia, Russland, Italia, Spania og USA på sin side. For å vise hvilken støtte Storbritannia kunne stille med plasserte de en flåte utenfor Gibraltar 28. februar. Tyskland hadde i utgangspunktet regnet med Russland på sin side, men av økonomiske grunner valgte Russland å støtte Frankrike.
Marokko ønsket med konferansen å hindre europeisk innflytelse i landet ved å sette det i et internasjonalt fokus, men det ble raskt klart at dette ikke ble tilfellet. Frankrike ønsket kontroll over det marokkanske politiet og statsbanken. Tyskland ønsket å forhindre dette, men i mangel på støttespillere ble Tyskland den tapende part, og den 27. mars 1906 kom partene til enighet, da til Frankrikes fordel. Det ble bestemt at Frankrike måtte gi opp håpet om kontroll over politiet, men gjennom Banque de Paris et des Pays-Bas fikk de kontroll over den Marokkanske statsbanken. Dette førte til at Marokko ble økonomisk avhengig av Frankrike. Konferansen ble avsluttet 7. april 1906.
Den britiske utenriksministeren, Edward Grey, uttalte i forkant av konferansen at:"“The Morocco Conference is going to be difficult if not critical. As far as I can discover the Germans will refuse altogether to concede to France the special position in Morocco, which we have promised France not only to concede to her but to help her by diplomatic methods to obtain. If she can succeed in getting tis with our help it will be a great success for the Anglo-French Entente; if she fails the prestige of the Entente will suffer and its vitality will be diminished. Our main object therefore must be to help France to carry her point at the Conference.”"Dette viser at det var mye som sto på spill for begge sider av krisen.
Konfliktens etterspill
På kort sikt førte Algeciras-konferansen til en løsning på Den første marokkokrisen. Frankrikes innflytelse i Marokko ble stadfestet og Tyskland led et diplomatisk nederlag. Likevel klarte de to landene å samarbeide i enkelte økonomiske foretak i Marokko de neste årene, inntil den andre marokkokrisen i 1911.
På lang sikt bidro konflikten til å styrke entente cordiale, samtidig som den bidro med å forverre spenningen mellom trippelalliansen og det som senere ble trippelententen. Storbritannia hadde på 1800-tallet søkt å bevare sin splendid isolation, der de stilte seg skeptiske til å inngå langvarige allianser eller forpliktelser. Denne politikken tok Storbritannia likevel et skritt vekk fra da de underskrev entente cordiale med Frankrike i 1904, en avtale som i all hovedsak omhandlet kolonispørsmål. Etter Algeciras-konferansen gikk derimot Storbritannia med på en type militært samarbeid med en kontinentalmakt som de hadde søkt å unngå i lang tid, og det ble satt i gang konsultasjoner for samarbeid mellom ledere for den franske og den britiske marinen.
Gjennom den første marokkokrisen forsøkte Tyskland å ødelegge den skjøre alliansen mellom Frankrike og Storbritannia, i stedet endte det med at Storbritannia valgte å støtte Frankrike og alliansepartene utviklet et nærmere samarbeid. Marokkokrisen viste tydelig at Tyskland hadde et stort potensial til å true andres interesser, og krisen førte tidligere konkurrenter sammen. Dette bidro blant annet til at Storbritannia og Russland i 1907 signerte en avtale om nærmere samarbeid. Europa etter Den første marokkokrisen ble tydeligere inndelt i to blokker, med dannelsen av trippelententen og et Tyskland som knyttet seg tettere til Østerrike. Disse blokkene ble styrket gjennom en rekke kommende konflikter, og kulminerte ved utbruddet av første verdenskrig.
Bernardo Bellotto
Kunstner
I 1747 flyttet han videre til Dresden i Sachsen etter en invitasjon fra kong Fredrik August II. Han malte her flere malerier av byene Dresden og Pirna med omgivelser. I dag er disse verker særlig verdifulle som minner over Dresdens tidligere skjønnhet. Byen ble totalødelagt av bombingene i siste del av andre verdenskrig.
Hans stilling internasjonalt vokste, og i 1758 flyttet han, denne gang etter innbydelse fra Østerrikes keiserinne Maria Teresia, til Wien der han tegnet de viktigste monumentene i byen. Deretter arbeidet han en tid i München og etter det igjen i Dresden. Etter malervirksomhet i St. Petersburg tok Bernardo imot en innbydelse fra den polske kong Stanisław II August Poniatowski som tilbød ham stilling som hoffkunstner. Hans malerier av Warszawa kom til nytte som grunnlag for gjenoppbyggingen av byen etter andre verdenskrigs herjinger.
Bellotto døde 60 år gammel i Warszawa i 1780.
VetcoGray
VetcoGray har i over 100 år spesialisert seg i oppstrøms bore- og produksjonsteknologi for onshore-, offshore- og undervanns olje- og gassindustri.
Bedriften har 6000 medarbeidere som nå er en del av General Electrics olje- og gassteam, som leverer avansert teknologiske produksjoner og tjenester for produksjon, LNG, rørledninger, lagring, raffinerier og petrokjemi.
6. juni
6. juni er den 157. dagen i året, 158. i skuddår. Det er 208 dager igjen av året.
Navnedag
Gustav, Gyda (tidligere hadde Robert navnedag, nå flyttet til 7. juni)
Fødsler
Se flere som er født 6. juni i Kategori:Fødsler 6. juni.
Dødsfall
Se flere som døde 6. juni i Kategori:Dødsfall 6. juni.
Hazaragi
Hazaragi er en dialekt av det persiske språket med et viktig avvik som gjør det til et grensetilfelle til å være et eget språk. Hazaragi-språket er spredt til mange regionale områder i Iran, Afghanistan og i deler av Pakistan, hovedsakelig i Quetta. Irans hazarere er først og fremst etterkommere av hovedstammen i Afghanistan.
27 Euterpe
27 Euterpe er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 8. november 1853 av John Russell Hind fra George Bishop's Observatory, Regent's Park i London. Den er oppkalt etter musen Evterpe fra gresk mytologi.
7,62 × 53R
7,62 × 53R er en finsk patron for gevær og maskingevær.
Den går også under navnet 7,62 × 53R Finnish, og den er basert på den russiske 7,62 x 54R fra 1891.
Mirabeau
Honoré Gabriel Riqueti, grev Mirabeau, oftest kalt Mirabeau, (født 9. mars 1749 i Bignon-Mirabeau, død 2. april 1791 i Paris) var en fransk skribent, diplomat og politiker.
7,62 × 53R
Patronene kan til en viss grad brukes om hverandre, noe som ikke blir anbefalt. Den finske patronen kan brukes i russiske kammer, men russiske patroner passer dårlig i finske våpen.
Den finske patronens skulder begynner tidligere og er brattere enn den russiske, og benytter en mindre kule. Dette kan derfor i sjeldne tilfeller føre til våpensprengning, og det frarådes sterkt å skyte 54R i finske 53R-våpen. Ved bruk av 53R i et 54R-kammer vil presisjonen vil være noe dårligere ettersom friflukten blir et stykke lengre, og kulekaliberet er noe mindre.
Mirabeau
Ung mann, voksenliv
I 1772 gifta han seg med en adelig dame. Han skaffa seg etterhvert ved sitt uregelmessige liv en stor gjeld, og forholdet til faren var meget anspent. I 1774 ble han arrestert etter et sammenstøt med en adelsmann. En tid levde han så fritt som fange at han i 1775 kunne skrive og få offentliggjort sitt Essai sur le despotisme, et kritisk skrift om det franske eneveldet. Men det ble oppdaga at han var forfatteren, og behandlinga av han ble strengere. I 1776 flykta han imidlertid sammen med sin elskerinne, madame Monnier.
Han oppholdt seg så en periode i utlandet og ble frimurer. I 1777 ble han imidlertid arrestert på nytt og dømt for bortførelsen av madame Monnier. Han ble dømt til døden in absentia, utlevert fra Nederland og satt i Vincennes-fengselet fra 1777 til 1780. I fengselet skrev han brev til sin medsammensvorne, som ble publisert etter hans død som Lettres à Sophie. Disse brevene rager høyt i sjangeren lidenskapelige kjærlighetsbrev.
Grev Mirabeau var påvirka av opplysningstidens idealer, og forakta sin egen stand, som han mente hadde utspilt sin rolle. Han lot seg velge som representant for tredjestanden (fra Aix og Marseille) til stenderforsamlingen 1789. Med sin sikre bedømmelse av den politiske situasjonen og sine store talegaver, ble han raskt en leder for «les tiers» under forhandlingene i Versailles. Da kongen 23. juni sendte vakter for å fjerne tredjestanden fra møtesalen, var det Mirabeau som uttalte: «Gå og si til de som har sendt Dem at vi er her med folkets vilje, og vi forlater bare våre plasser for bajonettene.»
Under de avsluttende forhandlingene ble Mirabeaus ord til kong Ludvig XVI stående som avslutninga av eneveldet i Frankrike: «Herre konge, De er en fremmed i denne forsamling. De har ikke rett til å tale her.» Utsagnet til tross forble Mirabeau overbevist rojalist like til det siste. Han ønsket et konstitusjonelt monarki, og oppfordret kongen til å forsone seg med de revolusjonære kreftene. Ei tid arbeida han også i hemmelighet for kongen. Jakobinerne fatta mistanke til han, og han mista etter hvert sin lederstilling blant de revolusjonære.
Da han døde brått i 1791, fikk han en storslått statsbegravelse og ble stedt til hvile i Panthéon. Joseph-Antoine Cerutti gav eulogien.
I 1793 kom brevene hans – som viste at han under revolusjonen hadde vært kongelig agent – for en dag. Han ble fjerna fra Panthéon og asken hans ble strødd i Paris-kloakken.
Erik Bjørkum
Erik Bjørkum (født 26. februar 1965 i Sandefjord) er en norsk seiler. Han representerer Sandefjord Seilforening. Bjørkum tok sølv i båtklassen Flying Dutchman under Sommer-OL i 1988 i Seoul sammen med Ole Petter Pollen. Bjørkum og Pollen tok også bronse i VM i Flying Dutchman i 1989, samt sølv i EM i 1988.
Herman Martens Meyer
Idrettskarriere
I Europeisk Ungdoms-OL 2015 avholdt i Steg i Liechtenstein og Vorarlberg i Østerrike tok han sølvmedalje på 10 km klassisk. Petter Stakston vant samme løp.
I mars 2015 vant han både 10 km klassisk og 15 km fristil i Junior-NM på ski 2015, i klassen M 18.
I Junior-VM på ski 2017 fikk han bronse på sprinten, bak henholdsvis Janosch Brugger og Petter Stakston.
Georgias historie
Forhistorisk tid
De eldste kjente spor av hominider i området som idag utgjør Georgia, går tilbake til omtrent 1.8 millioner år siden. En oppdagelse i 1991, etterfulgt av utgravninger i Dmanisi i den sørøstlige delen av landet i 1999 og 2001 førte til oppdagelsen av to skaller tilhørende Homo georgicus.
Senere levninger fra Acheuléenkulturen, moustérienkulturen og paleolitikum er kjent fra tallrike huler og åpne steder i Georgia. Den tidligste jordbruks-bosetningen fra neolittisk tid er datert til mellom 6,000 og 5,000 f.Kr.
Tallrike tell-bosetninger av «Sulaveri-Somutepe-typen» fra det 6. årtusen f.Kr. er blitt utgravd siden 1960-tallet. På 1970-tallet ble det i regionen Imiris-gora, i det østlige Georgia, utgravd en rekke bosteder, karbondatert til det 5. årtusen f.Kr. deriblant hus med gallerier. De var sirkulære eller ovale, og deres særpreg var den sentrale hvelv-pilaren og det sentrale ildstedet. Disse bygningene utviklet seg senere til hus av Darbazi-typen.
I kobberalderen i det 4. og 3. årtusen f.Kr. var Kaukasus og Anatolia hjemstedet til Kura-Araxes kulturen, som i det 2. årtusen f.Kr. ble erstattet av trialetikulturen. Arkeologiske utgravninger har avdekket bosetninger i Beshtasheni og Ozni, daterte til mellom det 4. og det 3. årtusen f.Kr. Gravhauger i provinsen Trialeti, ved Tsalka i det østlige Georgia, er karbondaterte til det 2. årtusen f.Kr.
Proto-kartvelerne
De fleste georgiske historikere, antropologer, arkeologer og språkforskere, er enige om at forfedrene til dagens georgiere har vært bosatt i det sørlige Kaukasus og det nordlige Anatolia siden neolittisk tid. Disse forfedrene kalles proto-kartveliere, avledet av kartvelebi (ქართველები) som er georgiernes navn på seg selv. Georgiernes forfedre er også blitt ansett å være Tubal i Første Mosebok.
Språkforskere antar at kartvelske språk har sin opprinnelse i et felles proto-kartvelsk urspråk, som ble talt av proto-kartvelierne.
Mellom 2,100 f.kr. og 750 f.Kr. ble området invadert av de  indoeuropeiske hettittene, urartuene, mederne, proto-persere og kimmerierne. Også armenerne tilhører den indoeuropeiske språkgruppe. I det 4. århundre f.Kr. hevdet lokale kartvelere at de var etterkommere av egyptere som bosatte seg i området i det 19. århundre f.Kr.
Fra omkring 2000. f.Kr. og fremover, antar språkforskere at det proto-kartvelske samfunnet ble spaltet i tre stammer, som utviklet tre kartvelske språk:
Etter denne kulturelle og geografiske adskillelse oppstod det to kjerneområder i georgisk kultur og statsdannelse på slutten av 700-tallet f.Kr. To georgiske stater vokste frem i form av Kolchis i vest og Kaukasisk Iberia i øst.
De gamle kongedømmene Kolchis og Iberia
I det 13. århundre f.Kr. vokste det frem en stammeunion mellom svanisk-talende og zan-talende kartvelere langs kysten av Svartehavet. Denne unionen er kjent som kongedømmet Kolchis.
Blant urartuene ble de kalt henholdsvis Qulha, Kolkha og Kilkhi.
Antikkens Hellas hadde nære forbindelser med folkene i området. Mellom 1000 f.kr. og 550 f.Kr. etablerte grekerne en rekke handels-kolonier langs kystområdet, deriblant Naessus, Pitiys, Dioscurias, Guenos, Phasis (idag Poti), Apsaros og Rhizos (idag Rize i Tyrkia). Mange grekere bosatte seg i Kolchis.
Blant grekerne hadde dette riket ord på seg for å være i besittelse av ubeskrivelige rikdommer. På 1960-tallet fant arkeologer byanlegg med byporter, vakttårn og templer fra de første århundrer av vår tidsregning.
Disse stammene var så forskjellige i språk og utseende fra statene omkring, at andre gamle nasjoner utviklet forskjellige teorier om deres opphav. Herodot hevdet at kolchianerne, egypterne og etiopiere var de første som praktiserte omskjæring. Han skrev at kolchianerne selv hevdet å nedstamme fra restene av hæren til farao Senusret III (1878–1841 f.kr.). Apollonius av Rhodes hevdet at egypterne i Kolchis bevarte som deres arveklenodium en rekke tavler av tre, hvor havene og reiserutene var inngraverte med stor nøyaktighet. Det finnes imidlertid ingen arkeologiske funn som bekrefter deres egyptiske opphav.
Iberia omfattet blant annet landet Kartlis. Iberia ble ifølge georgiske historikere et sterkt rike på 200-tallet f.Kr.
Kristningen av Georgia
Omkring 330 e.Kr. ble landet ifølge tradisjonen kristnet av en bortført kvinne, St. Nino.
Samlingen av den georgiske stat
Siden ble landet liggende i mellom Det bysantinske rike og Persia. Området Lazica (som blant annet omfattet fortidens Kolchis) kom under bysantinernes kontroll, mens Iberia til tider var under persisk innflytelse.
Pastoralbrevene
Det er omdiskutert om disse brevene virkelig er skrevet av Paulus til de personer som er oppgitt som adressater. Flere trekk kan tyde på at brevene er av senere opprinnelse, og forfattet av senere etterfølgere av Paulus. Pastoralbrevene er ikke nevnt i andre kilder før i Kanon Muratori (kanskje fra ca. år 180), og er heller ikke med i det eldste kjente Paulus-manuskriptet (P46 fra begynnelsen av 200-tallet). Språket er vesentlig forskjellig fra det vi finner i andre paulusbrev, og brevene forutsetter en annen paulusbiografi (altså hvor han skal ha vært til hvilke tidspunkt) enn de andre brevene og Apostlenes gjerninger.
Pastoralbrevene og Paulus
Få forskere i dag godtar Paulus som forfatter, men de finnes. Noen har for eksempel pekt på hvordan de tre brevene begynner. 1 Tim 1,1, 2 Tim 1,1 og Tit 1,1 begynner alle med innledningen «Paulus, [Guds tjener og] Kristi Jesu apostel». De som holder på Paulus' forfatterskap, sier at det er vanskelig å forestille seg at noen med vilje har forfattet brevene, deretter tilføyet Paulus' navn, for så å holde dem frem som autentiske skrifter av ham. Noen forskere mener at en slik forfalskning er usannsynlig, spesielt med hensyn til at brevene var akseptert som autentiske fra første tid og helt frem til 1800-tallet. Bare Markion nektet å akseptere dem som kanon, men han utelot også store deler av Det gamle testamentet og Det nye testamentet, og ble fordømt som kjetter.
Vis det er hevdet at Pastoralbrevene er forfattet av Paulus står opp et stort problem. På grunn av kronologien over Paulus' liv som har vært konstrueret ut fra hans brev og Apostlenes gjerninger må Pastoralbrevene plasseres etter kapittel 28 i Apostlenes gjerninger. Derfor må det også antas en annen fengsling i Roma. Denne fengslingen ville ha følget etter fornyet misjonsvirke i Lilleasia som ikke er dokumentert i Apostlenes gjerninger. Dette misjonsvirket ville da ha vært grunnen for skriftene. Da kunne det forestilles at forskjellen mellom Pastoralbrevene og de øvrige Paulus brevene er på grunn av utviklingen som vill ha forekommet i Paulus' teologi under dette senere virke i Lilleasia. Språktrekkene og teologien som forekommer i Pastoralbrevene som er i motsetning med de øvrige brev ville da peke på en mer avansert teologi som Paulus har utviklet under misjonsvirket. Denne hypotesen er ikke overbevisende og i tillegg til Paulinske særtrekk blir den ennå usannsynligere. Det er uten tvil selvstendige trekk innen for Pastoralbrevene som blandes sammen med Paulinske trekk. Dette faktum peker i retning til at når Pastoralbrevene var forfattet var der allerede en konkret og sammenhengende Paulinsk korpus. Det er sannsynlig at brevene hører til en senere Paulinsk tradisjon som på dette tidspunktet har utviklet nok til å fremheve sin selvstendighet.
Titus forekommer ikke i Apostlenes gjerninger selv om han forfulgte Paulus til møtet i Jerusalem hvor Paulus ble anerkjent av de andre apostler som vi ser i Gal 2,1-2. I tillegg forekommer han også i 2 Kor hvor han står ved siden av Paulus under debatten. Men også her er tydelig endring fra fremstillingen i Galaterbrevet og andre brevet til Korinterne og fremstillingen i Pastoralbrevene. I Tit 1,4 hvor han er kallet det ektefødte barn i deres felles tro og videre i Tit 2,1 hvor det sier at Titus skal undervise i samsvar til den sanne lære ser vi tydelig hvordan ortodoksi er sentral til Titus brevet. De to adressatene Timoteus og Titus er brukt som forbilder for rett lære og som forkjempere mot vranglære. Det er tydelig at bildet av dem begge to i Pastoralbrevene tilhører post-apostoliske perioden. De er gode eksempler som andre skal streve etter å etterligne. Vranglære var et vesentlig problem og forfatteren til Pastoralbrevene skrevet brevene som et forsøk til å kjempe imot vranglæret og stille frem ortodoksien. Til å gi brevene mer troverdighet og autoritet brukte han Timoteus og Titus, kjente personer fra tidligere Paulus brev, som adressater og Paulus sitt navn til at skikkelig understrekke brevets autoritet. Det å gå tilbake til den apostoliske tradisjon blir da et forsøk til å løse problemene som hadde kommet frem ifølge av vranglære som plaget kirken.
Som hevdet før må vi anta en senere fengsling i Roma av Paulus hvis vi aksepterer at Paulus forfattet Pastoralbrevene. Det er på grunn av 2 Tim 1,8 hvor det sier at Paulus skriver som en fange og videre står det i 2 Tim 4,16-17 at han var reddet fra løvens gap men likevel i 2 Tim 4,6 står han ennå fremme for døden. Dette er et svært stort problem fordi det ikke finnes på noen plass fortellinger om en senere fengsling av Paulus i Roma. Ikke engang i Pastoralbrevene finnes en slik fortelling og vi må derfor anta at forfatteren av Pastoralbrevene skriver om samme fengslingen som i Apostlenes gjerninger. Det er umulig å harmonisere detaljene i Pastoralbrevene med den historien som vi kan danne ut fra de Paulinske brevene som vi vet at er autentiske og Apostlenes gjerninger. Videre kan vi peke på andre detaljer som ikke passes inni historien. For eksempel det at Titus var forlatt på Kreta til å danne menighet der eller at Timoteus skulle bringe tinger fra Troas til Paulus. Pastoralbrevene inneholder mange uttalelser om historiske hendelser som ikke passer til det autoritative materialet som forskere har brukt til å danne den mest sannsynlige kronologien av Paulus sitt liv og misjonsvirke.
Ordbruk
1 Timoteus og Titus er opptatt av de evner som de eldre eller lederne skal ha (πρεσβύτεροι og ἐπισκοποῖ) og deres hjelpere (διάκονοι). I tillegg inneholder 1 Timoteus veiledning for å velge enker som har rett til støtte, men alle tre brevene er opptatt av rett lære, dekorum og orden. På grunn av brevenes fokus på disiplin og kirke-organisering kan vi plassere dem relativt sendt i det Nye Testamente perioden. En slik kirke-organisering var ikke til stedes i kristendommens første tiår og fokus på kirkens organisasjon peker i retning til at Pastoralbrevene er yngre en de autentiske Paulus brev. I tillegg er Brevet til filipperne, utenom Pastoralbrevene, ene brevet som nevner stillingene πρεσβύτεροι og ἐπισκοποῖ. Likevel forekommer karismatiske ledere i de andre Paulus brevene. Fokuset på kirke organisering peker i retning til senere datering på grunn av mangelen på en slik struktur i urkristendommens første år. I tillegg er det ikke så usannsynlig at presbyter ble en vesentlig del av kristendommen fra første tid. Jødedommen hadde slike autoritære stillinger og kristendommen stammer fra jødedommen, så forbildene var allerede til stede. I hvert fall er det tydelig at kirken hadde problemer med organisering, autoritet og ledelse. Brevene er et forsøk til å løse disse problemer.
Til tross for disse argumentene om stillinger og autoritet innen urkirken er det mer sannsynlig at brevene var forfattet tidlig på det andre århundret istedenfor 50-tallet som de autentiske Paulus brevene. For å datere brevene fast til tidlig på det andre århundret er det fornuftig å se nærmere på stillingene tre πρεσβύτεροι, ἐπισκοποῖ og διάκονοι. Det er interessant å notere at stillingene er ikke nevnte som én helhet. I 1 Tim 3,1-13 er det πρεσβύτεροι og ἐπισκοποῖ eller i 1 Tim 5,17-19 πρεσβύτεροι og liste for evnene krevet for en ἐπισκοποῖ som er nevnt, ikke alle tre sammen som et hierarki. Dette indikerer at for første gang var disse stillinger slått sammen, presbyter tradisjonen fra jødedommen og bispe tradisjonen fra hellenistiske kirkene. Det viktigste er at eldste attestasjonen for et slikt trefoldig hierarki i Lilleasia forekommer for første gang i Ignatius brevene forfattet tidlig på det andre århundret. En analyse av dette trefoldige hierarkiet peker sterkt i retningen at Pastoralbrevene er ikke forfattet av Paulus. Den mest fornuftige konklusjonen er at brevets forfatter skrev til å adresse problemer som preget kirken. Til å øke brevenes autoritet la forfatteren til Paulus navn og forsøkte derfor å etablere apostolisk tradisjon for Pastoralbrevenes lære. Pastoralbrevene med Paulus som forfatter kunne da brukes som våpen imot datidens vranglære. Som argument mot denne konklusjonen i henhold til trefoldig hierarki kan det nevnes at noen fortolker dette annerledes. Noen hevder at i Tit1,5.7 er det referanse til titlene πρεσβύτερος og ἐπισκοπος som samme stillingen. Hvis det er fortolkningen er det ikke lenger snakk om trefoldig hierarki men tofoldig. Paulus og Barnabas hadde ansatt kirkeledere før året 50 og derfor er det ikke så usannsynlig at Paulus var interessert i kirkeorganisering.
Til sist kan annet ordbruk i Pastoralbrevene nevnes. I Pastoralbrevene forekommer ord som εὐσέβεια (gudfrykthet) og σώφρων (selvdisiplin) som ikke finnes i resten av Paulus brevene. I tillegg mangler andre ord som ofte forekommer i de andre Paulus brevene. Ord som ελευθερία (frelse) og δικαιοσύνη θεοῦ (Guds rettferdighet). Fleste forskere peker på dette som attestasjon for at Paulus ikke forfattet brevene. Men andre mener at stilistisk analyse er prekær og at det ikke er nok material til å kunne utføre en grundig og definitiv analyse til å bekrefte eller avslå hvem skrevet Pastoralbrevene.
Lytisk syklus
Den lytiske syklus er en av to former for formering av virus, hvor den andre er den lysogene syklus. Den lytiske syklus blir ofte ansett som hovedformen for formering siden den resulterer i ødeleggelse av den infiserte cellen.
Brystkreft
Brystkreft er kreft i brystkjertelvev. Det er fra puberteten konstant påvirket av østrogen. I den vestlige del av verden er det en kreftform som rammer hver niende til trettende kvinne som når 90 års alder, og er etter lungekreft den kreftsykdom som rammer flest kvinner. Hyppigheten av sykdommen har steget markant siden 1970-årene. Selv om det er gjort vesentlige fremskritt for å kunne oppdage og behandle sykdommen på et tidlig stadium, dør omtrent 20 prosent av alle de rammede. Fordi brystet inneholder samme vevsstrukturer uavhengig av kjønn, kan sykdommen ramme alle.
Brystene består av fettvev, kjertelvev og bindevev. Melkekjertlene i brystene har forgreininger som fører ut av brystet (melkegangene) og ender i brystvorten. I melkekjertlene finner vi opphavet til ca. 80 % av brystkrefttilfellene, mens 10–15 % av krefttilfellene oppstår i melkegangene. En skiller også mellom svulsttyper som oppstår i selve kjertelen (LCIS) eller i utførselsgangen (DCIS).
Brystkreft i Norge
I Norge er brystkreft den kreftformen som forekommer hyppigst blant kvinner, ca. 25 % av krefttilfellene blant kvinner er brystkreft. Totalt ble det registrert 2,767 nye tilfeller i 2004, hvorav 13 var menn. Litt over halvparten av tilfellene rammer kvinner mellom 45 og 64 år, men også i gruppen fra 30 til 54 år er brystkreft den vanligste formen for kreft.
Brystkreft er kreftdiagnosen som flest norske kvinner får. Den er sammen med lungekreft den som øker mest; Fra 1,000 tilfeller i 1958 til 2,800 i 2008. Dessuten får 300 kvinner påvist forstadier av brystkreft gjennom mammografi.
Nye behandlingformer er effektive og brystkreft er en kreftform med relativt god prognose i Norge. Overlevelsesraten har vært økende, og 84 % av kvinnene som rammes lever nå lenger enn fem år med denne sykdommen. Av alle kvinner som dør av kreft, har 15 % brystkreftdiagnose. Relativt sett er andelen lav.
De fleste som dør av brystkreft har fått spredning til lever eller skjelett. I tilfeller der brystkreft har spredt seg til andre organer er behandlingsmulighetene begrenset. Alpharadin er et nytt legemiddel som prøves ut ved spredning til skjelett. Legemiddelet, som har basis i forskning ved Radiumhospitalet, viser økt levetid og ser ut til å gi få bivirkninger.
Årsaker til brystkreft
Man kjenner ikke de nøyaktige årsaker til brystkreft, men knytter i vårt land risiko bl.a til arv, hormonelle- og sosioøkonomiske forhold, østrogenbruk, høyde og vekt. Fra 2003 har spesielt bruk av hormonmedisiner vært i søkelyset.
I en norsk studie fra 2004 har man beregnet at andelen brystkrefttilfeller som kan tilskrives bruk av østrogenmedisin (HRT) i forbindelse med overgangsalderen var 27 %. Dette tilsvarte rundt 300 tilfeller av brystkreft årlig i aldersgruppen 45–64 år rundt årtusenskiftet, i dag ca. 400. Hovedbudskap fra denne studien er:
En norsk studie publisert i 2002 viste at brukere av p-piller hadde 30 % større risiko for å utvikle brystkreft enn kvinner som aldri hadde brukt denne formen for prevensjon. Kombipiller hadde samme risikonivå som p-piller, mens minipiller i denne studien ikke så ut til å gi økt risiko.
Man regner med at 5–10 % av brystkrefttilfellene skyldes arvelige disposisjoner. Sannsynligvis har også livsstil betydning for brystkreft.