cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koldbrann
Tørr koldbrann
Tidlige tegn på tørr koldbrann er svak smerte, følelsen av kulde i det utsatte området og med blekhet i kjøttet. Om det er oppdaget tidlig kan prosessen noen ganger bli reversert med kirurgiske inngrep i blodårene. Men, om nekrose oppstår, er det rammede vevet nødt til å bli fjernet på samme måte som med våt koldbrann.
Våt koldbrann
Våt koldbrann oppstår i naturlig fuktig vev og i organer som munn, tarmer, lunger, livmorshals og kjønnslepper. Liggesår som oppstår på kroppen på områder som hoftene, rumpeballene og hælene er også kategorisert som våte koldbrannsinfeksjoner, selv om de ikke nødvendigvis har oppstått i fuktig vev. I våt koldbrann er vevet infisert av døende mikroorganismer eller mikroorganismer som fremkaller forråtnelse, som videre forårsaker en os av illeluktende lukter. Våt koldbrann utvikler seg ofte hurtig på grunn av blokkerte vener og/eller arterier. Det rammede området blir fylt med usirkulert blod, noe som fører til rask formering av bakteria. Giftene produsert av bakteriene blir tatt opp av kroppen og fører til blodforgiftning, og til slutt død. På utsiden er det rammede området væskefylt, bløtt, råttent og mørkt. Mørkheten i våt koldbrann oppstår av samme grunner som det gjør i tørr koldbrann.
Gasskoldbrann
Gasskoldbrann er en bakterieinfeksjon som produserer gass i det utsatte vevet. Det er en dødelig form for koldbrann vanligvis fremkalt av clostridium perfringens-bakterie. Infeksjonen sprer seg raskt ettersom gassen produsert av bakteriene brer seg og kommer i kontakt med nærliggende friskt vev. På grunn av dets evne til å hurtig spre seg til nærliggende vev, bør gasskoldbrann behandles med akutt legehjelp.
Gasskoldbrann er forårsaket av eksotoksinproduserende arter av clostridium, hovedsakelig funnet i jord og andre steder uten tilgang til luft. Bakteriene kan infisere en muskel gjennom et sår, og videre formere seg i nekrotisk vev og produsere svært farlige gifter. Disse giftene ødelegger nærliggende vev og genererer gass.
Gasskoldbrann kan føre til nekrose, gassproduksjon og sepsis. Utvikling til bakteriemi og septisk sjokk skjer ofte veldig hurtig.
Behandling
Antibiotika, acetonitril og enzymer kan brukes i behandlingen av koldbrann. Fluelarveterapi er også noen ganger brukt som en effektiv behandling i tilfeller som innebærer kronisk nekrose av vev.
I dag er det imidlertid mest vanlig med kirurgiske inngrep, ofte i form av amputasjon. Antibiotika alene er ikke effektivt nok siden det ikke gir en bærekraftig behandling av iskemi i området.
Mourad El Mabrouk
Mourad El Mabrouk (født 19. oktober 1986) er en tunisisk basketballspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på nest sisteplass med det tunisiske landslaget.
Johannes Fresvig
Johannes Fresvig (1864–1928) var en norsk skipsreder og forretningsmann.
Bakgrunn
Fresvig stammet fra en velstående haugianerfamilie fra Haugesund, som sønn av skipsrederen Samson Pedersen Fresvig (1821–1873). Faren ble betegnet som en av byens største forretningsmenn.
Forretningsvirke
Fresvig gikk i lære hos kjøpmannen H. J. Kyvig, og begynte snart å jobbe i rederiet hans. Han arbeidet i en periode som skipsfører (kaptein) på flere av rederiets fartøyer. I 1887 flyttet han til Oslo, og startet senere en kullforretning.
Fra 1900 startet Fresvig eget rederi i hjembyen Haugesund. I rederiet disponerte han blant annet dampskipene «Tonjer», «Susanne» og «Kristine». Sistnevnte ble torpodert og senket under den 1. verdenskrig.
Fresvig drev også med sildeeksport. Han var styreleder i A/S Hekla Sild- og Fiskekompani.
Etter Fresvigs død i 1928 overtok sønnen Samson (1903–1977) rederiet.
Barnebarnet til Fresvig, Bjørg Fresvig, giftet seg med konsul i Vancouver Hans Knut Waage i 1955.
Stuping under Asialekene 1954
Stuping under Asialekene 1954. Stuping var en av flere sporter under de andre Asialekene som ble arrangert i Manila på Filippinene i perioden 1. til 10. mai 1954. Det var tre øvelser, 3 m sviktstup for både damer og menn og 10 meter tårnstup for menn. Japan ble beste nasjon med to gullmedaljer foran Israel med en.
Slaget ved Ashkelon
Slaget ved Ashkelon fant sted den 12. august 1099 og er ofte regnet som den siste hendelsen i det første korstog.
Bakgrunn
Korsfarerne hadde forhandlet med fatimidene i Egypt under deres marsj til Jerusalem, men der var ikke nådd noe tilfredsstillende kompromiss. Fatimidene var villige til å oppgi kontrollen over Syria, men ikke Palestina. Dette var ikke akseptabelt for korsfarerne som hadde Den hellige gravs kirke i Jerusalem som mål. Jerusalem ble erobret fra fatimidene den 15. juli 1099 etter en lang beleiring. Umiddelbart fikk korsfarerne høre om at fatimidenes armé var på vei for å beleire dem.
Korsfarerne handlet raskt. Godfred av Bouillon ble utropt til forsvarer av Den hellige gravs kirke den 22. juli. Arnulf av Chocques, utropt til patriark av Jerusalem den 1. august, oppdaget en relikvie fra det sanne kors den 5. august. Utsendinger fra fatimidene ankom for å beordre korsfarerne om å forlate Jerusalem, men de ble ignorert. Den 10. august ledet Godfred de resterende korsfarerne ut av Jerusalem mot Ashkelon som ligger en dagsmarsj unna, mens Peter Eremitten ledet både de katolske og gresk-ortodokse geistlige i bønn og prosesjon fra Den hellige gravs kirke til tempelet. Robert II av Flandern og Arnulf fulgte Godfred, men Raimond IV av Toulouse og Robert av Normandie ble igjen, enten på grunn av en krangel med Godfred eller fordi de foretrakk å høre om den egyptiske hæren fra sine egne speidere. Da den egyptiske tilstedeværelsen ble bekreftet, marsjerte også de ut dagen etter. Nær Ramla møtte de Tancred og Godfreds bror, Eustace, som hadde dratt for å erobre Nablus tidligere i måneden. Arnulf bar relikviet av korset foran hæren, mens Raimond av Aguilers bar relikvien av den hellige lanse som ble funnet ved Antiokia året før.
Slaget
Fatimidene ble ledet av visir al-Afdal Shahanshah som ledet muligens så mange som 50 000 menn (andre anslag varierer fra 20-30 000 til det overdrevne 200 000 i Gesta Francorum). Hæren hans bestod av seldsjukker, arabere, persere, armenere, kurdere og etiopiere. Han hadde til intensjon å beleire korsfarerne i Jerusalem, selv om han ikke hadde med seg beleiringsmaskiner. Han hadde derimot en flåte som samlet seg i havnen i Ashkelon. Det presise antallet korsfarere er ukjent, men antallet som gis av Raimond av Aguilers er 1200 riddere og 9000 infanterister. Det høyeste anslaget er 20 000 menn, men dette er nok umulig på dette tidspunktet i korstoget. Al-Afdal slo leir på sletten ved al-Majdal i en dal utenfor Ashkelon hvor han forberedte seg på å fortsette mot Jerusalem og beleire korsfarerne der, antagelig uten å være klar over at korsfarerne allerede var på vei for å møte ham. 11. august fant korsfarerne okser, sauer, kameler og geiter som var samlet der for å fø fatimidenes leir, på beite utenfor byen. Ifølge fanger tatt av Tancred i en trefning nær Ramla, var dyrene der for å oppmuntre korsfarerne til å spre seg og plyndre landet, noe som ville gjøre det lettere for fatimidene å angripe. Men al-Afdal visste fremdeles ikke at korsfarerne var i området og ventet dem tydeligvis ikke. Disse dyrene ble ført sammen med korsfarerne morgenen etter, noe som fikk deres hær til å se mye større ut enn den faktisk var.
Lídia Dömölky
Lídia Dömölky-Sákovics (født 9. mars 1936 i Budapest), ungarsk fekter som deltok i de olympiske leker 1956 i Melbourne, 1960 i Roma, 1964 i Tokyo og 1968 i Mexico by. Dömölky vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1960 i Roma. Hun var med på det ungarske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i florett for damer bak Sovjetunionen. De andre på laget var Györgyi Marvalics, Magdolna Nyári, Katalin Juhász og Ildikó Rejtő.
Gilmore Car Museum
Gilmore Car Museum er et bilmuseum i Hickory Corners i den amerikanske delstaten Michigan som huser en av Michigans største samlinger av klassiske biler og veteranbiler, samt motorsykler fra alle områder, 300 i tallet. De er samlet i et dusin bygninger over er område på 36 mål.
Slaget ved Ashkelon
Etterspill
Korsfarene tilbrakte natten i den forlatte leiren og forberedte seg på et nytt angrep, men om morgenen fikk de vite at fatimidene trakk seg tilbake til Egypt. Al-Afdal flyktet sjøveien. De tok så mye av byttet som de kunne og brente resten. De dro tilbake til Jerusalem den 13. august, og etter mye feiring krevde både Godfred og Raimond Ashkelon. Da garnisonen fikk høre om krangelen, nektet de å overgi seg. Etter slaget dro nesten alle de resterende korsfarerne tilbake til sine hjem i Europa siden deres pilegrimsløfter var oppfylte. Der var kanskje bare noen få hundre riddere igjen i Jerusalem på slutten av året, men de ble gradvis forsterket av nye korsfarere, inspirert av de opprinnelige korsfarernes suksess.
Gilmore Car Museum
De utstilte objekter omfatter biler fra 1890-tallet til Duesenberg, Hudson og klassikere fra 1940-, 1950- og 1960-tallet såvel som biler bygget i Kalamazoo. Også i utstillingen er det den største samling av Model A Ford. Likeledes biler som ble brukt under depresjonen, da tusenvis av amerikanere flyktet vestover fra Oklahoma og andre stater under Dust Bowl på 1920- og 1930-tallet.
Onokhoj
Onokhoj er en landsby i Zaigravskij rajon i republikken Burjatia i Russland.
Gilmore Car Museum
På området er det en 1941 Blue Moon Diner restaurant og en gjenskapt Shell Gas Station fra 1930 hvor bensinen fortsatt koster 18 cents per gallon.
Slaget ved Ashkelon
Etterspill
Ashkelon forble under fatimidenes kontroll og ble snart befestet på nytt. Den ble operasjonsbase for invasjoner av kongedømmet Jerusalem hvert år etterpå, og tallrike slag ble utkjempet der i de følgende årene, frem til 1153 da den til slutt ble erobret av korsfarerne i beleiringen av Ashkelon.
Gilmore Car Museum
Model A Ford Museum
Model A Ford Museum er et eget museum på området. Det rommer på 13 000 kvadratfot utelukkende med Ford Model A bygget fra 1928 til 1931.
Riikka Purra
Riikka Purra (født 13. juni 1977) er en finsk politiker som siden 2021 er partileder for Sannfinnene. Hun har vært medlem av Finlands riksdag siden 2019.
Politisk karriere
Purra meldte seg inn i Sannfinnene i 2016 som politisk planlegger, og hun jobbet som kampanjeleder for presidentkandidaten Laura Huhtasaari i det finske presidentvalget i 2018.
I 2019 ble hun valgt til medlem av Finlands riksdag fra valgkretsen Nyland med 5,960 stemmer.
I mars 2021 kritiserte hun regjeringen for å bruke for mye penger da regjeringen opprettet en støttepakke på tre milliarder euro for kommuner under COVID-19-pandemien i Finland.
Hun har uttalt at hennes synspunkter om innvandring ble påvirket etter at hun ble seksuelt trakassert i tenårene da hun bodde i Tammerfors av personer med flyktningebakgrunn. Hun ble interessert i innvandringspolitikk da hun leste Jussi Halla-ahos blogg Scripta og deltok i diskusjoner på internett.
Personlig liv
Purra er gift, har to barn, og bor med familien i Kyrkslätt.
Hinggan
Hinggan (Forenklet kinesisk: 兴安盟; tradisjonell kinesisk: 興安盟; pinyin: Xīng'ān méng; mongolsk: ; transkripsjon: Kingγan ayimaγ) er et byprefektur nordøst i provinsen Indre Mongolia i Kina.
Kongsberg Teaterlag
Kongsberg Teaterlag (stiftet i 1987) er et amatørteaterlag fra Kongsberg.
Hinggan
Administrative enheter
Byprefekturet Hinggan har jurisdiksjon over 2 byfylker (市 shì), ett fylke (县 xiàn) og 3 bannere (旗 qí).
Kongsberg Teaterlag
Historie
Kongsberg Teaterlag ble stiftet i 1987 av Olav Såtvedt og Arve Fretheim da de holdt på med oppsettingen av spillet «Alle for en og en for alle» basert på den historiske romanen «Så edelt et malm».
Vannpolo under Asialekene 1954
Vannpolo under Asialekene 1954. Vannpolo var en av flere sporter som var med under de andre Asialekene som ble arrangert som ble arrangert i Manila på Filippinene i perioden 1. til 10. mai 1954.
Ryozo Suzuki
Ryozo Suzuki (født 16. juli 1939), japansk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1964 i Tokyo og 1968 i Mexico by.
Suzuki vant en olympisk bronsemedalje i fotball under Sommer-OL 1968 i Mexico by. Han var med på det japanske laget som kom på tredjeplass i fotballturneringen for menn bak Ungarn og. Japan beseiret med 3-1 i kvartfinalen, men tapte semifinalen mot  med 0-5. Bronsefinalen mellom Japan og endte 2-0.
Suzuki spilte 24 landskamper for i perioden 1961–1968.
28. ABC-vernbrigade
Brigaden er forlagt til Kamysjin i Volgograd oblast.
.222 Remington
.222 Remington er en patron for rifle, introdusert i USA i 1950, som den første kommersielt tilgjengelige kraveløse patronen i kaliber .22 (5,56 mm) i USA. .222 Remington-patronen var et helt nytt design, og var ikke basert på noen eksisterende patron.
Historie
Patronen ble introdusert i sylinderlåsriflen Model 722 fra Remington Arms, og var en umiddelbar suksess. Presisjonen rett fra esken var svært god, og den gode presisjonen og den flate kulebanen gjorde at den raskt ble tatt i bruk i såkalte Varmint- og benkeskytingsrifler. Det var den dominerende patronen for denne typen skyting i lang tid. De raskere patronene .220 Swift og .22-250 Remington gir en lengre rekkevidde, men på bekostning av en større kruttladning og derved større munningsflamme og løpsslitasje. .222 Remington ble også populær i Europa, hvor Sako var en av de første produsentene som introduserte på våpen og patroner i kaliberet, og kaliberet ble tatt i bruk for jakt på vilt opptil rådyrs størrelse.
Hidrolândia (Goiás)
Hidrolândia er en kommune i delstaten Goiás i sentral-vestregionen av Brasil.
Slaget ved Midway
Slaget ved Midway var et avgjørende sjøslag i Stillehavskrigen, under andre verdenskrig. Det ble utkjempet fra 3. juni til 7. juni 1942, seks måneder etter Japans angrep på Pearl Harbor, og én måned etter slaget i Korallhavet. US Navy under admiral Chester W. Nimitz slo en angripende flåtestyrke fra den keiserlige japanske marine under admiral Isoroku Yamamoto, nær Midwayøyene, og påførte den japanske flåtestyrken store tap. Historikeren John Keegan beskrev det som «det mest overraskende og avgjørende slag i sjøkrigshistorien». Historikeren Craig Symonds omtalte det som «et av de mest avgjørende sjøslag i verdenshistorien, ved siden av slaget ved Salamis, slaget ved Trafalgar, og slaget ved Tsushima, som både taktisk avgjørende og strategisk viktig.».
Den japanske operasjonen, forsøkte å eliminere USA som en strategisk makt i Stillehavet, for å gi Japan fritt rom til å etablere sitt Stor-Østasia velstandssfære (engelsk: Greater East Asia Co-Prosperity Sphere). Japanerne håpet at nok et demoraliserende nederlag ville tvinge USA til å kapitulere i Stillehavskrigen, og derved sikre japansk dominans. Planen om å lede de amerikanske hangarskipene inn i en felle og erobre Midway, var ledd i en større plan om å etablere en barriere for å utvide Japans forsvarslinje, som respons på Doolittle-raidet mot Tokyo 18. april 1942. Den japanske ledelsen så også operasjonen som nødvendig for videre angrep mot Fiji, Samoa, og Hawaii.
Ola J. Rise
Ola J. Rise (født 15. januar 1877 på garden Rise i Oppdal, død 26. august 1954) var en norsk kulturarbeider og forfatter.
Slaget ved Midway
Etter nederlaget i slaget ved Midway, og tapene i kampene på Salomonøyene, ble Japans kapasitet til å erstatte sine materielle tap (særlig hangarskip), og soldater (især erfarne piloter og mekanikere) raskt utilstrekkelig. Samtidig ga USAs massive industri- og treningskapasitet grunnlag for å både lettere erstatte tap og etablere en overvekt i skip, fly og besetninger. Slaget ved Midway er, sammen med slaget om Guadalcanal, alminnelig anerkjent som et vendepunkt i Stillehavskrigen.
Ola J. Rise
Virke som forfatter og kulturarbeider
Han debuterte som lyriker med diktsamlingen Lasarus Geistus som ble utgitt i Minnesota i 1908. Etter å ha vendt hjem til Oppdal ble han ansatt som redaktør i bygdebladet Fjellposten som senere gikk inn som en del av Søndre Trondhjems Amtstidende på Orkanger. Sambygdingen Inge Krokann omtalte hans innsats her slik: Han «lyfte det journalistiske nivået i det vesle bladet opp på ei høgd som få er klar over». Som den kulturpersonen han var han aktiv i målrørsla, som deklamator og ikke minst i ungdomslagsbevegelsen både i Oppdal og andre bygder.
Jackson Martínez
Jackson Arley Martínez Valencia (født 3. oktober 1986) er en colombiansk fotballspiller som fra 3. august 2020 er klubbløs.
I 2009 ble Martinez tidenes toppscorer i en sesong, med atten mål i den colombianske serien for klubben Independiente Medellín. Jackson gjorde sin debut under kamp mot Cruz Azul da han kom inn som innbytter, men han klarte ikke å forhindre 1-0 tapet mot dem. Martinez har også spilt for. Den nåværende Guangzhou Evergrande spilleren hadde en tøff oppvekst hvor moren døde da han var 5 år gammel. Familien hadde ikke råd til fotballkontigenter, og dermed bestemte han seg for å trene på egen hånd.
Slaget ved Midway
Bakgrunn for slaget ved Midway
Etter å ha utvidet krigen i Stillehavet til å omfatte vestlige kolonier og utposter, hadde Keiserriket Japan raskt nådd sine innledende strategiske mål. Japanske styrker hadde erobret Filippinene, Britisk Malaya (store deler av det er i dag Malaysia), Singapore og Nederlandsk India (dagens Indonesia), sistnevnte med oljeressurser var særlig viktig for Japan. Basert på dette begynte forberedende planlegging av en andre fase av operasjoner så tidlig som i januar 1942.
Det var uenighet om videre strategi mellom den keiserlige japanske hæren og marinen. Det var også uenighet mellom marinens hovedkvarter, og admiral Isoroku Yamamotos kombinerte flåte (engelsk: combined fleet, den japanske hovedstyrken til sjøs under andre verdenskrig). En videre strategi ble ikke utformet før i april 1942. Admiral Yamamoto vant til sist kampen med byråkratiet ved en dårlig skjult trussel om å gå av, hvorpå hans plan for det sentrale området i Stillehavet ble valgt.
Yamamotos primære strategiske mål var ødeleggelse av USAs hangarskipsstyrke, som han anså som hovedtrusselen under Stillehavskrigen. Doolittle-raidet 18. april 1942, hvor 16 North American B-25 Mitchell fra United States Army Air Forces tok av fra hangarskipet USS «Hornet» (CV-8) og bombet Tokyo og flere andre japanske byer, bidro til å øke denne bekymringen. Selv om raidet ikke hadde noen direkte militær betydning, ga det den japanske befolkningen et sjokk. Doolittle-raidet viste et hull i forsvarsverkene rundt Japan, så vel som sårbarheten overfor amerikanske bombefly.
Doolittle-raidet og tilsvarende suksessfulle angrep fra amerikanske hangarskip i den sørlige delen av Stillehavet, viste at de fremdeles var en trussel, samtidig som de syntes å unngå å bli dratt inn i avgjørende slag. Yamamoto antok at et nytt angrep på den amerikanske hovedbasen i Stillehavet, Pearl Harbor, ville få hele den amerikanske flåten ut for å sloss, inkludert hangarskipene. Med tanke på den økte styrken av amerikanske landbaserte fly på Hawaii etter angrepet foregående år, vurderte han det som for risikabelt å angripe Pearl Harbor direkte.
I stedet valgte Yamamoto Midway, en liten atoll helt nordvest i øygruppen Hawaii, omtrent 2000 km fra Oahu, øya med størst befolkning og marinebasen Pearl Harbor. Det betydde at Midway var utenfor rekkevidde for nesten alle amerikanske fly stasjonert på Hawaii. Midway var ikke spesielt viktig i den japanske strategien, men de antok at amerikanerne ville anse Midway som en sentral utpost for Pearl Harbor, og derfor forsvare den energisk. Japanernes vurdering var rett, USA anså Midway som viktig. Ubåter fra Pearl Harbor brukte Midway for å fylle drivstoff og forsyninger, noe som økte deres operasjonsradius med 1000 nautiske mil. I tillegg til å være en base for sjøfly, ble Midways flystripe også brukt for bombetokt mot japanskokkuperte Wake Island.
Admiral Yamamotos plan for slaget
Typisk for japansk planlegging av sjømilitære operasjoner under andre verdenskrig var Yamamotos slagplan svært kompleks. Planen krevde omstendelig koordinering av flere slaggrupper over hundrevis av nautiske mil åpent hav. Hans plan var også basert på optimistisk etterretning som anslo at USS «Enterprise» (CV-6) og USS «Hornet» (CV-8), som utgjorde Task Force 16, var de eneste hangarskipene tilgjengelig for USAs Stillehavsflåte. Under slaget i Korallhavet én måned tidligere hadde USS «Lexington» (CV-2) blitt senket og USS «Yorktown» (CV-5) ble så skadet at japanerne trodde den også ble tapt. Ved rask utbedring i Pearl Harbor ble USS «Yorktown» reparert, og kom til å gi et viktig bidrag til oppdagelsen og ødeleggelsen av de japanske hangarskipene i slaget ved Midway. Mye av Yamamotos planlegging sammenfalt også med den generelle følelsen blant de japanske lederne, basert på en grov feilvurdering av amerikansk moral. Japanerne antok, at amerikanerne var satt ut av rekken av japanske seire i de foregående månedene.
Yamamoto anså at avledning var nødvendig for å lede den amerikanske flåten inn i en utsatt situasjon. For å oppnå det spredte han sine styrker så deres fulle slagkraft, særlig slagskipene, ville bli skjult for amerikanerne før slaget. Sentralt i dette var at Yamamotos slagskipsstøtte fulgte etter viseadmiral Chuichi Nagumos hangarskipsstyrke med flere hundre nautiske mils avstand. De skulle brukes for å komme opp og ødelegge de elementer av den amerikanske flåten som kunne komme til unnsetning for Midways forsvar, så snart Nagumos hangarskip hadde svekket de nok for en artilleriduell i dagslys. Denne taktikken var standard i de fleste store marinestyrker på denne tiden.
Hva admiral Yamamoto ikke var klar over var at de amerikanske styrkene hadde klart å avdekke deler av den japanske marinens viktigste kode (benevnt som JN25 av amerikanerne), noe som hadde avslørt mange detaljer om fiendens plan. Hans vektlegging av å spre styrken førte også til at hans styrker ikke kunne støtte hverandre. For eksempel, selv om Nagumos hangarskip var forventet å utføre angrep mot Midway, og bære hovedtyngden av amerikanske motangrep, var de eneste krigsskipene i hans flåte, større enn støttestyrken på 12 jagere, to gamle Kongō-klasse slagkryssere, to tunge kryssere og én lett krysser. I motsetning til denne styrken hadde Yamamoto og Kondo to lette hangarskip, fem slagskip, fire tunge kryssere, og to lette kryssere, ingen av de var i kamp ved Midway. De lette hangarskipene i følgestyrken og Yamamotos tre slagskip klarte ikke å holde følge med hangarskipene i Kidō Butai og kunne derfor uansett ikke ha seilt sammen med dem. Distansen mellom Yamamotos og Kondos styrker og Nagumos hangarskip hadde alvorlige følger for slaget. Den viktige kapasiteten for rekognoseringsflyene, som krysserne og slagskipene hadde med seg, så vel som ekstra anti-luftskyts hos krysserne, og de to andre slagkrysserne av Kongō-klassen, var ikke tilgjengelig for Nagumo.
Japansk invasjon av øyer i Aleutene
Samtidig var amerikanere bekymret for at de okkuperte øyene ville bli brukt som baser for japanske bombefly for å angripe strategiske mål og befolkningssentra langs USAs vestkyst. De japanske operasjonene i Aleutene krevde skip som ellers kunne forsterket angrepet på Midway. Mens tidligere historiske beretninger anså den japanske operasjonen mot Aleutene som en avledningsmanøver for å trekke amerikanske styrker vekk, var ifølge den opprinnelige japanske angrepsplanen, angrepet mot Aleutene bestemt utført samtidig med det mot Midway. En dags forsinkelse i avseilingen av Nagumos styrke førte til at den japanske invasjonen av Aleutene begynte én dag før angrepet på Midway.
Amerikanske forsterkninger, skip og fly
For å ta opp kampen med en fiende som ble forventet å stille med 4 eller 5 hangarskip trengte admiral Chester W. Nimitz (Commander in Chief, Pacific Ocean Areas) tilsvarende. Han hadde to hangarskip, USS «Enterprise» og «Hornet», under kommando av viseadmiral William Halsey Jr. Halsey var sykemeldt og ble erstattet av kontreadmiral Raymond A. Spruance. Nimitz tilbakekalte også kontreadmiral Frank Jack Fletchers styrke, som inkluderte hangarskipet «Yorktown», fra sørvest i Stillehavet.
Til tross for at USS «Yorktown», skadet i kampene ved slaget i Korallhavet, trengte flere måneder med reparasjon, var heisene for flyene i orden. Flydekket var også stort sett intakt. Pearl Harbor Naval Shipyard arbeidet døgnet rundt, og i løpet av 72 timer var USS «Yorktown» reparert og kampklar. Flydekket var reparert, og hele seksjoner av skroget hadde blitt tatt ut og erstattet med nye. Reparasjonene fortsatte mens skipet var underveis til Midway, med arbeidere fra verkstedskipet USS «Vestal» om bord.
USS «Yorktown»s reduserte flyving ble gjenoppbygget med de fly og piloter som kunne oppdrives. En gruppe oppklaringsfly (VS-5, på engelsk: scout plane) ble erstattet med bombefly, VB-3 fra USS «Saratoga» (CV-3). En gruppe torpedofly (VT-5) ble erstattet av en annen (VT-3). En jagerflygruppe (VF-3) ble endret til å erstatte VF-42 med seksten flyvere fra VF-42 og elleve flyvere fra VF-3, med kommandørkaptein John Thach som sjef. Noen av flyverne hadde liten erfaring, det kan ha bidratt til en ulykke hvor Thachs nestkommanderende, kommandørkaptein Donald Lovelace, ble drept. Til tross for forsøk på å få USS «Saratoga» med i styrken (hun var under reparasjon på USAs vestkyst), gjorde behov for etterforsyning, og nødvendige eskortefartøy at hun ikke nådde Midway før etter slaget.
Den 4. juni hadde US Navy stasjonert fire skvadroner med Consolidated PBY Catalina amfibiefly på Midway, totalt 31 fly, for langdistanse rekognosering, og seks Grumman TBF Avenger torpedofly fra USS «Hornet»s VT-8. Marinekorpset bidro med en skvadron med 19 Douglas SBD Dauntless, 7 F4F-3 Wildcats, 17 Vought SB2U Vindicator, og 21 Brewster F2A Buffalos. United States Army Air Forces (USAAF) stasjonerte en skvadron med 17 B-17 Flying Fortresses og 4 Martin B-26 Marauder utstyrt med torpedoer: totalt 115 fly. Selv om både F2A og SB2U allerede var utdaterte, så var det de eneste flyene tilgjengelig for Marinekorpset på det tidspunktet.
Japanske begrensninger i skip, fly og taktikk
Under slaget i Korallhavet én måned tidligere hadde det lette japanske hangarskipet «Shōhō» blitt senket. Hangarskipet «Shōkaku» hadde fått store skader fra tre bomber, og var i tørrdokk for reparasjon. Hangarskipet «Zuikaku» var uskadet etter slaget, men hadde tapt nesten halvparten av sine fly, og var i havn i Kure i Japan i påvente av nye fly og flyvere. At det ikke var flyvere tilgjengelig var et tegn på sviktende utdanning fra marinens side, som allerede hadde problemer med å erstatte tap. Instruktører fra Yokosuka flykorps ble brukt for å dekke opp underskuddet.
Historikerne Jonathan Parshall og Anthony Tully antok at ved å kombinere flyene og flyverne fra «Shōkaku» og «Zuikaku», var det mulig at «Zuikaku» kunne ha blitt utstyrt med nesten en full sammensatt gruppe fly (engelsk: a full composite air group). De bemerket samtidig at å gjøre det ville brutt japansk doktrine for hangarskip, som understreket at hangarskip og deres flygrupper måtte trene som en enhet. Amerikanerne på sin side, skiftet skvadroner mellom hangarskip. Uansett gjorde japanerne tilsynelatende ikke noe alvorlig forsøk på å få «Zuikaku» klar til det forestående slaget.
Følgelig var den japanske 5. hangarskipsdivisjon, bestående av de to mest avanserte hangarskipene tilhørende Kido Butai, ikke tilgjengelig. Det medførte at viseadmiral Nagumo kun hadde to-tredjedeler av de store hangarskipene: «Kaga» og «Akagi» som dannet 1. hangarskipsdivisjon, og «Hiryū» og «Sōryū» som dannet 2. hangarskipsdivisjon. Dette var delvis på grunn av utmattelse. Fra 7. desember 1941 hadde japanske hangarskip kontinuerlig deltatt i operasjoner, inkludert bombingen av Darwin i Australia og Colombo på Ceylon (dagens Sri Lanka). Første japanske hangarskipsgruppe seilte med 248 fly på de fire hangarskipene (60 på «Akagi», 74 på «Kaga», 57 på «Hiryū» og 57 på «Sōryū»).
Det viktigste japanske hangarskipsbaserte angrepsflyet var Aichi D3A stupbomber (alliert kallenavn «Val»), og Nakajima B5N torpedo- og bombefly (alliert kallenavn «Kate»). Det viktigste hangarskipsbaserte jagerflyet var det raske og svært manøvrerbare Mitsubishi A6M (alliert kallenavn «Zero»). Av en rekke grunner hadde produksjonen av Val blitt kraftig redusert, mens produksjonen av Kate hadde stoppet helt, og som følge av det var det ingen fly tilgjengelig for å erstatte tap. I tillegg hadde mange av flyene som ble brukt i juni 1942 vært i kamp siden sent i november 1941. Selv om de var godt vedlikeholdt, var mange av de nesten slitt ut og ble stadig mindre pålitelige. Dette førte til at alle hangarskipene i Kido Butai hadde færre fly enn de vanligvis var oppsatt med, med færre reservedeler om bord.
Admiral Nagumos hangarskipsstyrke led under flere svakheter i forsvaret, noe som ifølge den amerikanske historikeren Mark Peattie, ga de «en kjeve av glass, de kunne slå et slag, men ikke ta imot et.» Luftvernkanoner og ildledningssystemer på japanske hangarskip hadde flere svakheter som begrenset deres effektivitet. De japanske hangarskipstyrkenes flypatruljer, engelsk, combat air patrol (CAP), besto av for få jagerfly, og ble hemmet av utilstrekkelige varslingssystemer, inkludert manglende radar. Dårlig radiokommunikasjon med jagerflyene begrenset effektiv kommando og kontroll av CAP. Hangarskipenes eskorte av kryssere og jagere ble benyttet for visuell observasjon i en ring, i stor avstand. De seilte ikke som nær luftverneskorte, da de manglet trening, doktriner og nok luftvernkanoner.
Japansk signaletterretning fanget opp økt amerikansk ubåtaktivitet og radiotrafikk, og det var kjent av Yamamoto før slaget. De japanske planene ble ikke endret. Yamamoto som var om bord på slagskipet «Yamato» antok Nagumo hadde mottatt samme informasjon fra Tokyo, og kommuniserte ikke med han over radio, for å unngå å avsløre sin posisjon. Denne informasjonen ble, i motsetning til hva tidligere historie har hevdet, også mottatt av Nagumo før slaget begynte. Av ukjente grunner endret ikke Nagumo sin plan, eller tok ekstra forholdsregler.
Amerikansk knekking av japanske koder
Admiral Nimitz hadde én kritisk fordel over de japanske styrkene, amerikanske kryptoanalytikere hadde delvis brutt den japanske marinens kode (benevnt JN-25b av US Navy). Fra tidlig i 1942 hadde amerikanerne dekodet meldinger som sa at det snart ville bli en operasjon mot objektet «AF». Det var opprinnelig ikke kjent hvor AF var, men kommandør Joseph Rochefort og hans stab ved Station HYPO (US Navys signaletteretningsbase på Hawaii) klarte å bekrefte at det var Midway. Det skjedde ved at kommandørkaptein Wilfred Holmes foreslo en felle for japanerne. Basen på Midway ble beordret (via avlyttingssikker sjøkabel) å sende en ukodet radiomelding som meldte at Midways avsaltingsanlegg hadde brutt sammen. Innen det var gått ett døgn fanget kodebryterne opp en japansk melding som slo fast at «AF har lite vann». Ingen japansk radiooperatør som avlyttet meldingen syntes opptatt av at amerikanerne kringkastet ukodet at en viktig marinebase nær den japanske fronten manglet vann, noe som kunne varslet japanske etterretningsoffiserer at det var et forsøk på villedning.
Station HYPO klarte også å tidfeste dato for angrepet til enten 4. eller 5. juni, og til å gi admiral Nimitz et komplett oppsett over de japanske styrkene.
Japan hadde en ny kodebok, men innføringen av den hadde blitt forsinket, noe som tillot Station HYPO å lese meldinger i flere avgjørende dager. Den nye koden, som krevde flere dager for å brytes, ble tatt i bruk 24. mai, men de viktige kodebruddene hadde allerede blitt gjort.
Følgelig begynte amerikanerne slaget med en god oversikt over hvor, når, og med hvilke styrker japanerne ville angripe. Admiral Nimitz visste at japanerne hadde undergravd sin tallmessige overvekt ved å dele sine skip inn i fire separate grupper, så langt fra hverandre at de ikke kunne gi hverandre gjensidig støtte. Denne spredningen av styrker førte til at få raske krigsskip var tilgjengelig for å eskortere hangarskipsstyrken, med en tilsvarende reduksjon i antall luftvernkanoner for å beskytte hangarskipene. Admiral Nimitz beregnet at flyene på hans tre hangarskip, pluss de landbaserte flyene på Midway, ga amerikanerne likevekt med Yamamotos fire hangarskip, siden amerikanske flystyrker på hangarskip var større enn japanske. Japanerne på sin side, var stort sett uvitende om motstanderens virkelige styrke og posisjon, selv etter at slaget begynte.
Innledende angrep fra amerikanske fly
Omtrent klokken 09:00, den 3. juni, fløy fenrik Jack Reid et Catalina amfibiefly fra US Navys patruljeskvadron VP-44, da han oppdaget den japanske styrken som var avsatt til å okkupere øygruppen. Den japanske styrken var da 500 nautiske mil vest-sørvest av Midway. Fenrik Reid antok, feilaktig, at dette var hovedstyrken.
Klokken 12:30 tok ni B-17 av fra Midway for det første amerikanske luftangrepet på den japanske styrken. Tre timer etter, fant de Tanakas transportgruppe, 570 nautiske mil vest av Midway.
Under kraftig beskytning fra japansk luftvern gjennomførte de amerikanske flyene angrepet. Selv om de amerikanske flyverne rapporterte å ha truffet fire japanske skip, var det ingen av deres bomber som traff, og ingen særlig skade ble påført de japanske skipene. Tidlig neste dag, rundt 01:00, ble det japanske tankskipet «Akebono Maru» truffet av en torpedo fra et angripende amerikansk fly. Dette var det eneste suksessfulle luftbaserte torpedoangrepet av et amerikansk fly under hele slaget.
Den 4. juni klokken 04:30 begynte Nagumo sitt innledende angrep på Midway, med 36 Aichi D3A «Val» stupbombere og 36 Nakajima B5N «Kate» torpedofly, eskortert av 36 Mitsubishi A6M «Zero» jagerfly. Samtidig lettet hans åttende søkefly fra den tunge krysseren «Tone», 30 minutter forsinket. Japansk rekognosering var begrenset, med for få fly til å kunne dekke det angitte søkeområdet, de slet under dårlige værforhold, nordøst og øst av slagstyrken. Mens Nagumos bombere og jagerfly tok av, var elleve Catalina på vei fra Midway for å søke etter japanske skip. Klokken 05:34 rapporterte en Catalina to japanske hangarskip og en annen Catalina observerte den innkommende japanske luftangrepsstyrken ti minutter senere.
Midways radar fanget opp den japanske angrepsstyrken på flere nautiske mils avstand og jagerfly ble sendt opp for å angripe de. Amerikanske bombefly fra Midway tok av for å angripe de japanske hangarskipene, mens deres jagerflyeskorte ble igjen for å forsvare Midway. Klokken 06:20 bombet og skadet fly fra de japanske hangarskipene den amerikanske basen på Midway. Jagerfly fra US Marine Corps på Midway, som inkluderte seks Grumman F4F Wildcat (F4F) og 20 F2A, avskar den japanske styrken, og led store tap. De klarte å skyte ned fire japanske B5N og én A6M. I løpet av de første fem minuttene av luftkampen var to F4F og 13 F2A skutt ned, mens flesteparten av de overlevende amerikanske flyene var skadet, kun to var flydyktige og kampklare. Amerikansk luftvernskyts på Midway var intenst og treffsikkert, det skjøt ned tre japanske fly og skadet mange.
Av de 108 japanske flyene som deltok i det første angrepstoktet mot Midway ble 11 ødelagt (blant de tre som nødlandet), 14 ble sterkt skadet og 29 ble delvis skadet. Det innledende japanske angrepet lyktes ikke å nøytralisere Midway. Amerikanske bombefly kunne fremdeles benytte flybasen for å fylle drivstoff, angripe den japanske invasjonsstyrken, og mesteparten av Midways landbaserte forsvar var intakt. Japanske flyvere rapporterte til admiral Nagumo at et nytt japansk luftangrep mot Midway var nødvendig om japanske tropper skulle invadere øygruppen 7. juni.
Den amerikanske flystyrken som hadde tatt av fra Midway før det japanske flyangrepet utførte flere angrep mot den japanske hangarskipsstyrken. Styrken inkluderte seks Grumman Avenger (TBF), avgitt til Midway fra «Hornet»s VT-8 (Midway var første kamperfaring både for VT-8 og Grumman Avenger). Videre deltok Marine Scout-Bombing Squadron 241 (VMSB-241), bestående av 11 SB2U-3 og 16 SBD, pluss fire USAAF B-26 fra 18th Reconnaissance og 69th Bomb Squadron utstyrt med torpedoer, og 15 B-17 fra 31., 72. og 431. bombeskvadroner. De japanske styrkene avviste disse angrepene, og tapte tre jagerfly, mens de skjøt ned 5 TBF, 2 SB2U, 8 SBD og 2 B-26.
En B-26, fløyet av løytnant James Muri, fløy langs «Akagi» etter å ha sluppet sin torpedo, mens det ble beskutt av japanske jagerfly og luftvernartilleri. En annen B-26, alvorlig skadet av japansk luftvern, styrte rett mot «Akagi»s bro. Flyet var enten ute av kontroll, eller forsøkte å styrte i hangarskipets bro, noe som kunne drept admiral Nagumo og hans stab. Det bommet og styrtet i havet. Denne hendelsen kan ha bidratt til admiral Nagumos avgjørelse om å sende nok en flystyrke mot Midway, i direkte motstrid til admiral Yamamotos ordre om å holde reservestyrken bestykket for angrep mot andre skip.
Admiral Nagumos taktiske dilemma
Klokken 07:15 beordret Nagumo at reserveflystyrken skulle bli lastet med bomber for mål på land. Bakgrunnen for det var resultatene fra det første angrepet mot Midway, og anbefalingen om en andre angrepsbølge. Lasting av bomber hadde pågått i omtrent 30 minutter da, klokken 07:40, det forsinkede rekognoseringsflyet fra «Tone» meldte at det hadde sett en betydelig amerikansk sjøstridsstyrke i øst. Rekognoseringsflyet unnlot å beskrive styrkens sammensetning. Senere informasjon antyder at admiral Nagumo ikke fikk meldingen om observasjonen før klokken 08:00.
Etter å ha mottatt meldingen om den amerikanske styrken endret admiral Nagumo ordren om å klargjøre reservestyrken for et angrep mot land. Han beordret rekognoseringsflyet å finne sammensetningen av den amerikanske styrken. Mellom 20–40 minutter gikk før rekognoseringsflyet meldte tilbake at styrken hadde ett hangarskip. Dette var en av hangarskipene fra Task Force 16, det andre hangarskipet i styrken ble ikke oppdaget.
Admiral Nagumo var i en vanskelig situasjon. Kontreadmiral Tamon Yamaguchi som ledet 2. hangarskipsdivisjon («Hiryū» og «Sōryū») anbefalte at Nagumo angrep med de styrkene han hadde, 16 Aichi D3A1 stupbombere på «Sōryū» og 18 på «Hiryū», og halvparten av jagerflyene som ble brukt som luftpatrulje. Admiral Nagumos mulighet for å angripe de amerikanske skipene ble nå begrenset av den umiddelbart forestående landingen av hans luftstyrke mot Midway. Styrken som var på vei tilbake måtte lande raskt, ellers måtte flyene nødlande på havet. På grunn av konstant aktivitet på flydekket grunnet flypatruljer hadde de japanske hangarskipene ikke hatt mulighet for å få reserveflyene opp på flydekket så de kunne være klar for å ta av.
De få flyene på de japanske hangarskipenes flydekk ved tidspunktet for angrepet var enten jagerfly for forsvar, eller i «Sōryū»s tilfelle, jagerfly som ble klargjort for å styrke luftpatruljen rundt hangarskipene. Å få flyene opp på flydekk og få de i luften ville tatt minst 30 minutter. Ved å flytte flyene opp og la de ta av øyeblikkelig ville admiral Nagumo sette inn en del av sin reserve i kamp uten skikkelige våpen mot skip, sannsynligvis også uten eskorte av jagerfly. Hva det siste betød hadde han sett kort tid før, med hvor lett de amerikanske bombeflyene uten eskorte hadde blitt skutt ned.
Doktrine for japanske hangarskip anbefalte å sette inn fullt sammensatte angrepsstyrker, i stedet for å sette de inn gradvis. Uten bekreftelse på om den amerikanske styrken inkluderte hangarskip, ikke mottatt før 08:20, var admiral Nagumos reaksjon i samsvar med doktrine. I tillegg ga ankomsten av nok en landbasert amerikansk angrepsbølge klokken 07:53 vekt til behovet for et nytt luftangrep mot Midway. Til sist bestemte Nagumo seg for å vente på sin første angrepsstyrkes landing, deretter la reservestyrken ta av, flyene i den ville da være lastet med torpedoer.
I etterfølgende analyser av slaget gjorde ikke admiral Nagumos avgjørelse noen forskjell. Kontreadmiral Fletchers hangarskip-flystyrke hadde tatt av fra 07:00, med «Enterprise» og «Hornet»s fly avgårde 07:55, mens «Yorktown»s fly ikke var i luften før 09:08. Flyene som ville levere det avgjørende slaget var allerede underveis. Selv om admiral Nagumo ikke hadde fulgt japansk doktrine for hangarskip, kunne han ikke forhindret at de amerikanske flyene tok av for angrep.
Det amerikanske flyangrepet på den japanske flåtestyrken
Tidlig på morgenen 4. juni 1942 iverksatte de amerikanske hangarskipene sitt angrep mot de japanske flåtestyrkene. Kontreadmiral Fletcher, som hadde sin stab om bord på hangarskipet «Yorktown», og hadde fordel av rekognoseringsrapporter fra Catalina amfibiefly, beordret kontreadmiral Spruance å sende fly mot japanerne så snart som praktisk mulig. Samtidig ble «Yorktown»s fly midlertidig holdt i reserve for angrep mot eventuelle andre japanske hangarskip.
Kontreadmiral Spruance anslo at selv om avstanden til den japanske styrken var stor, kunne et angrep lykkes, og ga ordren til flyene om å ta av. Kontreadmiral Spruance overlot deretter detaljene til viseadmiral Halseys stabssjef, kommandør Miles Browning. Hangarskipene måtte gå opp mot vinden for at de tunglastede flyene skulle lette, så hangarskipene måtte styre en kurs vekk fra de japanske skipene. Kommandør Browning foreslo derfor 07:00 for å lette, noe som ga hangarskipene én time ekstra for å redusere avstanden til de japanske skipene. Det ga en avstand på om lag 155 nautiske mil fra den japanske styrken, gitt at den ikke endret kurs. De første flyene tok av fra hangarskipene «Enterprise» og «Hornet» noen minutter over 07:00. Etter å ha avsluttet sine egne rekognoseringstokt fulgte kontreadmiral Fletcher etter og sendte ut sine fly fra 08:00, fra «Yorktown».
Kontreadmiral Fletcher og underliggende stab, hadde fått førstehånds erfaring med organisering og iverksetting av et angrep mot fienden under slaget i Korallsjøen. Det var ikke tid til å overføre disse erfaringene til «Enterprise» og «Hornet», som var gitt oppgaven å foreta det første angrepet. Kontreadmiral Spruance beordret flyene i angrepsstyrken å begi seg til målet umiddelbart, i stedet for å kaste bort tid ved å vente på at styrken ble samlet. Det å slå ut fiendens hangarskip var sentralt i bevaringen av hans egen styrke.
Mens de japanske hangarskipene klarte å få 108 fly til å ta av på syv minutter, tok det «Enterprise» og «Hornet» over én time å få 117 fly i luften. Kontreadmiral Spruances vurdering var at det å få et angrep i gang mot fienden så snart som mulig var viktigere enn å samordne et angrep med forskjellige flytyper og hastigheter (jagerfly, bombefly og torpedofly). Tilsvarende ble amerikanske skvadroner sendt opp gradvis, og fortsatte mot målet i forskjellige grupper. Det ble akseptert at manglende koordinering ville begrense effekten av det amerikanske angrepet og øke tap, men kontreadmiral Spruance antok at det var verdt det. Kontinuerlige angrep mot den japanske styrken ville begrense deres mulighet for et motangrep. Kontreadmiral Spruance satset på at hans fly ville finne admiral Nagumo med hans flydekk på det mest sårbare tidspunktet.
Flyene fra de amerikanske hangarskipene hadde problemer med å finne målet, til tross for posisjonen de hadde fått. Angrepet fra «Hornet», ledet av kommandør Stanhope C. Ring, fulgte en feilaktig kurs på 265 grader, i stedet for 240 grader angitt av rekognoseringsflyet. Som et resultat av dette bommet «Hornet»s stupbombere på de japanske hangarskipene. Torpedo Squadron 8 (VT-8, fra «Hornet»), ledet av kommandørkaptein John C. Waldron, brøt ut av formasjonen og fulgte den korrekte kursen mot målet. De 10 Grumman F4F Wildcat (F4F) fra «Hornet» gikk tom for drivstoff og måtte lande på havet.
Waldrons skvadron fant de japanske hangarskipene og begynte angrepet 09:20. Det ble etterfulgt av et angrep 09:40 av VF-6 fra «Enterprise», hvis Wildcat jagerfly mistet kontakt, gikk tom for drivstoff og måtte returnere. Uten eskorte fra jagerfly ble alle 15 Douglas TBD Devastator fra VT-8 skutt ned uten å kunne påføre den japanske styrken noen skade. Fenrik George H. Gay, Jr. var den eneste overlevende av de 30 flymannskapene i VT-8. Han fullførte sitt torpedoangrep på hangarskipet «Sōryū» før han ble skutt ned, men «Sōryū» styrte klar hans torpedo. Samtidig mistet VT-6, ledet av kommandørkaptein Eugene E. Lindsey, ni av sine 14 Devastator (én landet senere på havet). 10 av 12 Devastator fra «Yorktown»s VT-3, (som angrep klokken 10:10) ble skutt ned uten noen treff å vise til for sine anstrengelser, delvis grunnet den dårlige funksjonaliteten til Mark 13 torpedoen. Midway var siste gang TBD Devastator ble brukt i kamp.
De japanske luftpatruljene med Mitsubishi A6M2 Zero jagerfly, gjorde kort prosess med de langsomme, dårlig væpnede og ueskorterte TBD Devastator. Noen få av de klarte å komme noen skipslengder fra målene før de slapp sine torpedoer, nær nok til å bestryke de fiendtlige skipene og tvinge de japanske hangarskipene til å gjøre kraftige unnvikende manøvre. Alle deres torpedoer bommet, eller eksploderte ikke. Forbløffende nok stilte US Navy ikke noen spørsmål ved hvorfor et halvt dusin torpedoer, avfyrt så nær de japanske hangarskipene, ikke ga noe resultat. Amerikanske torpedoers pålitelighet i de innledende månedene av krigen var skandaløs. Torpedo etter torpedo bommet, selv om de gikk rett under målet (dypere enn ønsket), eksploderte før tiden, eller traff mål (noen ganger med en karakteristisk lyd av kollisjon), men uten å eksplodere.