cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thesevs
Thesevs og Hippolyta
Hos enkelte skribenter er det hevdet at Thesevs bisto Herakles i hans niende storverk som var å hente amasonedronningen Hippolytas belte. I Apollodorus’ versjon deltok Thesevs i ekspedisjonen, og han bortførte amasonen Antiope eller Melanippe. Ifølge Simonides bortførte han Hippolyta selv, noe som skal ha ført til amasonenes krig mot Athen, en krig athenerne under Thesevs’ ledelse vant. Thesevs skal også ha fått en sønn, Hippolytos, med Hippolyta (eller Antiope). Da Thesevs senere giftet seg med Faidra skal amasonen ha gått til angrep under bryllupet og blitt drept.
Thesevs og Minotauros
Androgeus var sønn av kong Minos på Kreta og hans hustru Pasifaë. På et tidligere tidspunkt hadde denne Androgeus dratt til Athen for å delta i idrettslekene der. Aigevs fryktet at hans vennskap med pallantidene skulle få Minos til å støtte dem i et statskupp. Etter at Androgenos hadde vunnet lekene ble han derfor drept etter ordre av Aigevs, noe som selvsagt påkalte Minos’ vrede. Minos samlet den kretiske flåten og satte seil for Athen. Der krevde han å få utlevert drapsmannen, men Aigevs visste ikke hvem det var og måtte overgi byen til Minos. Minos krevde da at athenerne hvert niende år måtte gi fra seg de syv modigste guttene og de syv vakreste jentene i byen og sende dem for alltid til Kreta hvor de skulle ofres til Minotaurus, et monster som var halvt menneske og halvt okse og som bodde i den kretiske labyrint.
Da ungdommene for tredje gang skulle sendes til Kreta for å dø, tilbød Thesevs seg å dra med dem. Han tok plassen fra en av guttene og lovte sin far at han, dersom han overlevde, skulle skifte ut båtens svarte seil med et hvitt på turen hjem så faren kunne se at han var i live.
Som alle andre ble Thesevs fratatt sine våpen da de gikk om bord i båten, men Thesevs klarte å gjemme sverdet sitt i tunikaen. Da de kom til Kreta ble Ariadne, kong Minos’ datter, forelsket i Thesevs. Etter råd fra Daidalos som ifølge myten var den som konstruerte labyrinten, ga Ariadne Thesevs et garnnøste før han ble sendt inn i labyrinten. Ariadne formidlet også råd fra Daidalos om å gå framover, nedover og aldri til høyre eller venstre. Thesevs lovte Ariadne at hvis han kom levende ut igjen, så skulle han ta med seg Ariadne. Så snart han kom inn i labyrinten bandt han enden av garnnøstet til dørstolpen så han kunne finne veien ut igjen. Han kom seg inn til sentrum av labyrinten og fant der Minotauros. Det ble en voldsom kamp som endte med at Thesevs drepte udyret med sverdet sitt.
Etter kampen fant han veien tilbake ved hjelp av tråden. Han klarte å flykte sammen de andre dødsdømte athenerne og Ariadne, i tillegg til hennes yngre søster Faidra. Natten tilbrakte de på øya Naxos hvor de også hentet vann. Tidlig om morgenen ble Thesevs vekket av gudinnen Athene som ba Thesevs forlate øya straks, og la Ariadne bli igjen, for dette var Dionysos’ øy. I hastverket glemte Thesevs å sette de hvite seilene i stedet for de svarte. Hans far, Aigevs, trodde derfor at Thesevs var død og før båten la til land begikk han selvmord ved å kaste seg utfor en klippe og ned i Egeerhavet som siden bærer hans navn. Det er ulike historier om Ariadnes skjebne, det er sagt han hun hengte seg i kjærlighetssorg, hun kan ha dødd i barsel, eller at hun på Naxos ble gift med Dionysospresten Enarus eller endog med Dionysos selv.
Ifølge Plutark ble Thesevs’ skip som han kom tilbake fra Kreta i, vedlikeholdt og ble liggende i Athens havn i lang tid. Det ble holdt i sjødyktig stand fordi det ble brukt i en årlig feiring av Thesevs’ bedrift til ære for guden Apollon. Skipet ble hvert år seilt til øya Delos hvor en av Apollons største helligdommer lå.
Thesevs og Peiritoos
Under Peiritoos’ bryllup med Hippodamia var kentaurene innbudt. Kentaurene (som ifølge mytologien var i slekt med lapitene, folket som Peiritoos tilhørte) var ville og uvant med vin. Kentauren Eurytos prøvde under bryllupet å bortføre bruden, men Thesevs drepte Eurytos og sammen med Peiritoos klarte de å bekjempe kentaurene.
Bortføringen av Persefone og møtet med Hades
Thesevs er fremstilt som en stor kvinneforfører. Han og hans venn Peiritoos – som var sønner av henholdsvis Zevs og Poseidon – mente de burde finne noen Zevs-døtre og gifte seg med. Thesevs valgte seg ut Helena (senere kjent for sin rolle i Trojakrigen) og sammen kidnappet de henne og hadde til hensikt å holde henne fanget til hun var gammel nok til å gifte seg. Hun ble satt i varetekt hos Thesevs’ mor Aithra, men ble befridd av sine brødre Kastor og Polydevkes.
Peiritoos valgte seg Persefone til brud. Hun var gift med Hades og de var herskerne i dødsriket, noe som gjorde oppdraget med å hente henne vanskelig. Mens de vandret gjennom utkanten av Tartaros satte Thesevs seg for å hvile på en stein. Da han satt der følte han at lemmene hans stivnet og han satt fast i steinen. Han ville rope til sin venn, men Peirotoos skrek også ut samtidig da de grusomt utseende erinyene (furiene) samlet seg rundt dem. Mot disse monstrene sviktet også motet til Thesevs, og han ble ført bort til evige pinsler.
Thesevs satt fanget i mange måneder, men ble til sist befridd av Herakles som kom til underverdenen for å gjennomføre det siste av sine tolv storverk Herakles overtalte Persefone til å tilgi Thesevs for sin rolle i Peiritoos’ røverferd, og Thesevs kunne bli med Herakles opp på jorden igjen. Peiritoos derimot måtte bli igjen i dødsriket.
Faidra og Hippolytus
Faidra, Thesevs’ andre kone, datter til den kretiske kong Minos og Aithras søster fødte to sønner til Thesevs, Demofon og Acamas. Mens disse sønnene var små ble Faidra forelsket i Hippolytos som var Thesevs’ sønn med amasonedronningen Hippolyte. I Evripides’ skuespill Hippolytos hevder forfatteren at forelskelsen er Afrodites verk fordi hun vil hevne seg på Hippolytos på grunn av at han har avvist Afrodite og hengitt seg til dyrkelse av Artemis’ kunster, jakten. Hippolytos avviste Faidras kjærlighet og Faidra tok sitt eget liv. Hun etterlot seg et brev der hun påsto at hun var blitt forført av Hippolytos, noe som forledet Thesevs til å forvise Hippolytos. I slutten av tragedien kommer sannheten for en dag, Thesevs forsones med en dødelig såret Hippolytos like før han dør. Den samme grunnhistorien er også gjengitt i Senecas tragedie Faidra
Thesevs og argonautene
I enkelte kilder nevnes Thesevs som en av Argonautene som sammen med Jason dro til Kolchis for å hente Det gylne skinn. Her henger ikke kronologien i fortellingene sammen, ettersom det var på denne ferden Medeia ble med til Hellas sammen med Jason. Medeia var gift med Jason før hun flyktet til Athen og ble gift med Aigevs, Thesevs’ far. På dette tidspunkt kunne ikke Thesevs ha vært voksen. Ifølge Apollonius Rhodius’ episke dikt Argonautica skal Thesevs dessuten på dette tidspunkt ha vært i underverdenen (sammen Peiritoos).
Thesevs’ død
Da Thesevs kom tilbake til Athen etter sitt ufrivillige opphold i underverdenen hadde Menesthevs overtatt makten i byen. Han opplevde at han hadde mistet sin støtte i folket, og han dro skuffet til øya Skiros i Egeerhavet og bosatte seg der. Øykongen Lykomedes skal her ha lokket Thesevs opp på en klippe ved havet og tatt livet av ham ved å dytte ham utfor stupet. Levningene hans skal på et langt senere tidspunkt (475 f.Kr.) ha blitt hentet til Athen og gravlagt der.
Thesevs i litteraturen
Foruten de mytologiske fortellingene om guder og helter fra den greske og romerske antikken (Hesiod, Apollodorus, Ovid, Pausanias, Plutark mv.) figurerer Thesevs også i flere av de greske tragediene.
Flere operaer er basert på Thesevsskikkelsen, blant andre Thésée (1675) av Jean-Baptiste Lully med libretto av Philippe Quinault og Teseo (1713) av Georg Friedrich Händel med libretto av Nicola Francesco Haym. En rekke bøker og filmer er også basert på Thesevs.
Neufeld
Neufeld er en kommune i kretsen Ditmarsken i Schleswig-Holstein, Tyskland. Neufeld hører under Marne-Nordsjøs amt, og tidligere Marnelands amt.
A. Le Coq Arena
A.Le Coq Arena (Lilleküla Stadion) er et fotballstadion i Tallinn, Estland. Foruten fotballkamper arrangeres det en rekke konserter og andre arrangementer på arenaen.
Arenaen er hjemmebanen for Estlands herrelandslag i fotball og Flora Tallinn. Den har en kapasitet på 9 692, men kan bli utvidet til 10 300 seter hvis det er nødvendig. For konserter kan den ta opp til 25 000 personer. Den har fått navnet etter det estiske ølbryggeriet A. Le Coq.
Neyveli kullkraftverk
Neyveli kullkraftverk er et kullkraftverk i delstaten Tamil Nadu i India. Det har en installert produksjonskapasitet på 1,970 MW fordelt på 15 blokker/turbiner.
Operatør er det indiske selskapet Neyveli Lignite Corp Ltd. Brenselstypen er lignitt (brunkull).
Thomas Cook Group
Thomas Cook Group plc var et britisk reisebyrå.
Selskapet ble grunnlagt i 1841 da Thomas Cook organiserte sin første selskapsreise. Selskapet var notert på London Stock Exchange og hadde hovedkontor i Peterborough i Cambridgeshire. Selskapet hadde 21000 ansatte og virksomhet i 21 land. Blant datterselskapene var Thomas Cook Airlines, Thomas Cook Airlines Scandinavia og Condor Airlines.
23. september 2019 gikk konsernet konkurs.
Munnstykke (treblås)
Et munnstykke for treblåseinstrumenter er den delen av instrumentet som delvis er inni musikerens munn. Instrumenter med enkle og dekkede doble rørblad samt blant annet blokkfløyter har munnstykker, mens instrumenter med vanlige doble rørblad og fløyter ikke har munnstykker.
Instrumenter med enkle rørblader
På musikkinstrumenter som har enkle rørblader, som klarinetten og saksofonen, er munnstykket den delen av instrumentet der rørbladet er festet. Munnstykkets funksjon er å lage en åpning mellom rørbladet og munnstykket slik at lufta kan gå inn til luftkammeret inne i munnstykket, og samtidig sette en vibrasjon på rørbladet for å skape lyden.
Munnstykkene til klarinettene og saksofonene er kileformet, og har rørbladet plassert mot undersiden av munnstykket, der hvor underleppen berører munnstykket. Her skaper utøverens utpust vibrasjoner i rørbladet, som setter luften som farer gjennom instrumentet i vibrasjon, og skaper lyden til instrumentet. På undersiden av munnstykket er det en stor åpning som fører inn til kammeret i munnstykket.
Akkurat slik som messingblåseinstrumenter, kan utformingen innvendig munnstykket ha en stor innvirkning på lyden til instrumentet. Munnstykker med store, avrundete kammer vil ha en ganske forskjellig lyd enn fra et med et lite, eller firkantet kammer.
Innenfor åpningen som fører inn til munnstykket, fortsetter det med en slags utvidende tunnel som videre går innover til selve kammeret, med rørbladet som tak. Tunnelen han være kort, en mellomting eller lang, og veggene kan variere på hvor mange grader de står rett opp. Det, og åpningen fra «tunnelen» og inn til kammeret er noe av hva som bestemmer hvor godt munnstykket er å spille på i forskjellige sammenhenger.
Peter Andreas Munch
Peter Andreas Munch (født 15. desember 1810 i Dronningens gate 12 i Christiania, død 25. mai 1863 i Roma) var en norsk historiker, kjent for sitt arbeid med Norges oldtids- og middelalderhistorie, og for sitt store historieverk Det norske Folks Historie, hvor han skildrer Norges historie fra oldtiden til 1397.
Munnstykke (treblås)
Instrumenter med enkle rørblader
Åpningen har liten effekt på selve tonen, den blir mer påvirket av hvordan utformingen er inne i munnstykkets kammer.
Det enkle rørbladet blir holdt på plass mot bunnen av munnstykket ved hjelp av en ligatur, en slags rørbladklemme. Ligaturer kan bli lagd av metall, plast, syntetisk lær eller hyssing. Noen musikere, spesielt tyske klarinettister, foretrekker hyssing eller en skolisse, som blir tvinnet rundt rørbladet og munnstykket, istedenfor fabrikkproduserte ligaturer.
Klarinettmunnstykker
Klarinettmunnstykker er smale innvendig, og har vanligvis en kvadratisk eller rektangulær utforming gjennom munnstykket. Bunnen dets har en fordypelse der det blir satt på kork. Blir denne korken slitt eller skrumper inn, vil ikke munnstykket lengre være helt lufttett til tønna, den delen av klarinetten som munnstykket festes på. Om dette skjer, må korken skiftes ut hos en instrumentreparatør.
Klarinettmunnstykker er tilgjengelig i hundrevis av forskjellige former og stiler fra produsenter over hele verden. Munnstykkene er ofte navnsatt etter berømte utøvere som deltok med sine designer. De mest kjente munnstykkeprodusentene er trolig Selmer og Vandoren.
Peter Andreas Munch
Selv om han først og fremst var historiker, spente Munchs virksomhet over en rekke områder innenfor ikke bare historie og historiens hjelpevitenskaper, men også geografi, mytologi, folkloristikk og språkvitenskap. Han utga en rekke historiske kildeskrifter, lærte seg karttegning og utga nøyaktige kart over Norge. I den norske språkdebatten på 1800-tallet markerte han seg med et forslag om å nydanne det norske språket på grunnlag av en «ren» dialekt, hvilket senere ble realisert av Ivar Aasen og landsmaal.
Munnstykke (treblås)
Klarinettmunnstykker
Alle klarinetttypene har forskjellige størrelser, hvor hver av disse krever munnstykker i ulike størrelser. B- og A-klarinettene er et unntak, da disse er så like i form at utøverne enkelt og greit bruker de samme munnstykkene på begge instrumentene.
Saksofonmunnstykker
Utvendig ser saksofonmunnstykket ganske likt ut som klarinettmunnstykket, bortsett fra at saksofonmunnstykket ikke har kork på selve munnstykket. Istedenfor limes kork på saksofonhalsen, og munnstykket skrues på halsen.
Saksofonmunnstykker er tilgjengelig i hundrevis av designer fra mange produsenter rundt om i verden. Munnstykkene er ofte navngitt etter berømte utøvere som bidro med sin egen type munnstykke. De mest kjente munnstykkeprodusentene er trolig Meyer, Selmer, Vandoren, Otto Link, Berg Larsen, Dukoff, Dave Guadala og Yahama.
Peter Andreas Munch
Munch vakte oppsikt allerede i 1828 med en glimrende examen artium. I studieårene deltok han i kretsen omkring A.M. Schweigaard og J.S. Welhaven, den såkalte «intelligensen». Han underviste i historie ved universitetet i Christiania fra 1837, og ble professor i 1841.
Munnstykke (treblås)
Saksofonmunnstykker
Da Adolphe Sax oppfant saksofonen rundt 1840-årene, spesifiserte han at interiøret innvendig munnstykket burde være stort og rundt. Alle saksofonmunnstykkene ble lagd etter Sax' design helt til 1930-årene, da storband- og jazzmusikken fikk saksofonistene til å eksperimentere med forskjellige typer munnstykker for å lyde sterkere og få en «spissere» lyd. Mellom 1940 og 1960 ble det også vanlig for klassiske saksofonister å bruke munnstykker med trange kamre, bygd på munnstykkene som ble brukt for jazzmusikk. Disse munnstykkene ga instrumentet en lysere og spissere lyd enn den tradisjonelle formen som Sax' lagde.
Men en amerikansk, opprinnelig tysk, saksofonistlærer, Sigurd Raschèr, likte ikke denne forandringen av munnstykkets design. Han mente at klassiske saksofonister skulle høres ut slik Sax hadde tiltenkt, og at den gradvise forandringen til trangere og «lysere» munnstykker var en fordreining fra Sax' klangkonsept. Hver gang han jobbet med saksofonister, poengterte Raschèr at datidens munnstykker ikke var hva Sax hadde tenkt fra starten av, og at lyden munnstykket lagde kunne være nyttig hos en jazzsaksofonist som trengte en sterk og gjennomtrengende lyd, ikke var egnet for bruk i klassisk musikk. Hans elever og andre som gikk i lære hos ham, følte at den ønskelige tonen for en «klassisk saksofon» var en mykere og rundere lyd enn den som ble lagd av «jazzmunnstykket» – en lyd som bare kunne bli produsert ved hjelp av et munnstykke med et stort, avrundet kammer. Elevene hans og Raschèrs trofaste og bråsinte fastholdenhet på dette området, i mens nesten alle av verdens saksofonister bevegde seg sakte, men sikkert, mot trangere munnstykker og en lysere tone, skapte stridighet mot flertallet av de klassiske saksofonistene.
Peter Andreas Munch
Fra 1851 til 1863 utga han Det norske Folks Historie, hvor han ved å samle alt tilgjengelig kildemateriale ga en detaljert beskrivelse av Norges historie i middelalderen. For å søke opplysninger om Norges middelalderhistorie oppholdt han seg lenge i Roma og fikk som en av de første ikke-katolikker adgang til arkivene i Vatikanet. Her døde han 52 år gammel, før han hadde rukket å fullføre det store historieverket.
Munnstykke (treblås)
Saksofonmunnstykker
Da 1970 kom, hadde trangkamrede munnstykker blitt allment populært, og munnstykkeprodusentene stopped å lage munnstykker med store kamre. Denne mangelen av type munnstykke betød at Raschèrs tilhengere hadde en vanskelig tid å fikke munnstykker som lagde lyden de ønsket. I en periode var de eneste munnstykkene med store kamre de som hadde blitt produsert mellom 1920 og midten av 1930-årene, som gjorde at Raschèrs tilhengere søkte gamle pantelånsbutikker og andre steder hvor de hadde gamle instrumenter.
Peter Andreas Munch
Munchs kanskje mest kjente teori er innvandringsteorien, som hevdet at nordmennene var innvandret til Norge fra nord, mens dansker og svensker hadde kommet til Norden fra sør. Som den ledende historikeren innenfor den såkalte «norske historiske skolen» videreutviklet Munch denne teorien og forsvarte teorien mot angrep fra danske og svenske historikere. I sin historiske forskning la han større vekt på kildekritikk enn tidligere generasjoner norske historikere, særlig inspirert av tyske historikere, for eksempel Niebuhr.
Slekt
Peter Andreas Munch nedstammet fra marineoffiseren Søren Rasmussen Munch (død 1748), som deltok i slaget i Dynekilen i 1716. Hans sønn, P.A. Munchs farfar, Peter Munch (1740–1802), var sogneprest i Vågå og Land, og gift med en halvsøster av dikteren Edvard Storm. Denne Peter Munch hadde to sønner, hvorav den ene var Johan Storm Munch, senere biskop i Kristiansand og far til dikteren Andreas Munch (P.A. Munchs fetter).
Munnstykke (treblås)
Saksofonmunnstykker
Raschèr svarte på denne mangelen ved å hyre en produsent til å lage et «Sigurd Raschèr-munnstykke», som egentlig var en kopi av munnstykkene som lett hadde vært anskaffelig for amerikanske saksofonister fra produsentene Buescher og Conn i 1920-årene. Raschèrmunnstykket på fortsatt produsert i dag, sammen med mange andre mer moderne designer.
Materialer
Klarinett- og saksofonmunnstykker blir lagd av ebonitt, messing eller et annet metall, krystall, glass, plast og tre. I dag er det vanligste materialet for profesjonelle klarinettister og (klassiske) saksofonister ebonitt. Jazzsaksofonmunnstykker er lagd ut av ebonitt eller metall. Det er diskusjoner om hvor vidt materialet påvirker tonen, eller om tonen bare blir formet ved den innvendige formen og dimensjonene i munnstykket. Hos alle munnstykker av alle typer materiale, kan munnstykket bli ødelagt for alltid om tuppen eller undersiden blir ødelagt.
Peter Andreas Munch
Slekt
Den andre var P.A. Munchs far, stiftsprost i Christiania Edvard Storm Munch (1780–1847). Han beskrives som en «fin, beleven, kundskabsrig mand». Han var dessuten musikalsk, og lærte sønnen å spille fløyte. Faren hadde vært huslærer hos Abraham Pihl i Vang og hos amtmann Severin Løvenskiold på Fossum, før han ble språklærer ved Krigsskolen i Christiania og i 1810 giftet seg med en datter av Andreas Hofgaard, tidligere sogneprest i Ål i Hallingdal og eier av gården Fornebu i Bærum. Denne datteren var den 16 år gamle Johannes Sophie Hofgaard, P.A. Munchs mor. Hun skildres som «en ualmindelig begavet natur», med et «fremragende konversationstalent» og sterkt utviklet humoristisk sans. P.A. Munch ble den første av elleve søsken, blant hvilke tre brødre og fire døtre vokste opp. En av brødrene ble far til maleren Edvard Munch, som først ble født etter P.A. Munchs død. En annen var Edvard Storm Munch, prest og ordfører i Hjørundfjord
Munnstykke (treblås)
Instrumenter med dekkede doble rørblader
På et instrument med dekkede doble rørblader, som sekkepipen, er munnstykkets funksjon å lage et kammer inni der rørbladet kan vibrere, og et hull som lufta kan bli blåst i gjennom.
Peter Andreas Munch
Slekt
P.A. Munch ble i 1833 forlovet med Natalia Charlotte Linaae, datter av proviantforvalter ved Fritzøe jernverk Hans Henrik Linaae (1783–1842) og hans kone Karen Fredrikke Baggesen (1787– ) i Larvik. De giftet seg i 1835. Natalia Munch var musikalsk begavet. Datteren Laura beskriver foreldreparet slik: «Disse to begavede Mennesker burde næsten ikke have fundet hinanden; hver for sig en Kunstnernatur, burde hver for sig uddannet sig i sit Kald; nu maatte den ene vige for den anden, og dette blev da naturligvis Hustruen, da jo Munchs Begavelse var den dominerende.» Ekteparet fikk tre døtre og en sønn.
Munnstykke (treblås)
«Blokkfløytemunnstykker»
På munnstykker som hos blokkfløyten eller flageoletten blir en liten, bred stråle av sammenpresset luft (B) blåst mot en skarp kant (C), hvor den produserer turbulens i lufta, og en tone skapes.
Se også
Buŝaĵo
Peter Andreas Munch
Barndom og oppvekst
I 1813, da P.A. Munch var tre år gammel, ble faren utnevnt til sogneprest i Gjerpen utenfor Skien, hvor gutten altså vokste opp på «en rummelig og hyggelig egte landsens prestegaard». Fetteren Andreas Munch har gitt et bilde fra et besøk i prestegården: «Legen gik snart lystigt i Huset og paa Tunet udenfor dette. … Høvedsmanden for det hele var vor ældste Fætter, Peter Andreas, en usædvanlig begavet, flink og opfindsom Gut. Han var ikke alene stor i krigerske Idrætter, ogsaa i boglige Kunster, i Tegning og Skjønskrift var han tidlig forfaren. Hans lyst og Evne til historiske Studier røbede sig allerede dengang; jeg erindrer saaledes, at han paa lange Papirstrimler, som han klistrede sammen, havde forfattet og nitid opskrevet kronologiske Tabeller og Stamtavler».
Gutten fikk sin første undervisning hjemme av faren, som også underviste andre gutter i nabolaget, blant andre Severin Løvenskiolds sønner. I 1823 ble imidlertid latinskolen i Skien opprettet under den berømte rektoren Knut Ramshart Ørn. P.A. Munch kom inn på skolen 13 år gammel. Her kom han to år senere sammen med den fattige, men begavede Anton Martin Schweigaard fra Kragerø, som var to år eldre og ble klassens duks, mens Munch var nummer to. Rektor Ørn overtalte det første kullet ved skolen til å legge opp et større pensum til examen artium enn det som var nødvendig, for å skaffe skolen godt ry. Enda fikk Munch tid til å studere andre emner på egen hånd. Han var alt som gutt glødende interessert i historie, og la seg etter studiet av norrønt ved hjelp av bøker han fant i farens bibliotek, slik som Rasmus Rasks islandske grammatikk og Bjørn Haldorsens islandske ordbok. Faren oppmuntret ham i disse studiene, blant annet ved å gå til innkjøp av sagasamlingen Fornmanna Sögur.
Studier
Sommeren 1828 reiste Munch inn til Christiania for å ta eksamen, hvor han fikk karakteren laudabilis med utmerkelse i alle muntlige fag. Året etter tok han anneneksamen med præceteris. Ved universitetet i Christiania begynte Munch å studere rettsvitenskap. Han hadde slett ikke tenkt å legge bort historiefaget, men rettsvitenskapen var et tryggere levebrødsstudium, og kunne dessuten være til nytte for de historiske studiene hans. Ved siden av jusstudiet studerte han dessuten norrønt privat med professor Rudolf Keyser, som nettopp var vendt tilbake fra Island. Han studerte også moderne europeiske språk og de utdødde germanske språkene angelsaksisk og gotisk.
Universitetsløpebane og reiser
Munch tok juridisk embetseksamen i 1834 med beste karakter. En tid tenkte han å slå inn på embetsveien, men dette ble forhindret. Regjeringen ga professor Keyser og Munch i oppdrag å skrive av norske lovhåndskrifter for en påtenkt samling av norske lover. Fra 1835 til 1837 oppholdt de to seg i København, før de dro videre til Lund og Stockholm. Munchs opphold i Stockholm ble kortvarig, for han ble i april 1837 utnevnt til lektor i historie ved universitetet etter professor Steenblochs død. I 1841 rykket han opp til professor. Han begynte med forelesninger om Europas historie i middelalderen, og kom først flere år senere til å forelese over norsk historie, siden dette egentlig var Keysers område. Etter hvert ble imidlertid Norges historie, særlig Norges historie i oldtiden og middelalderen, hovedfeltet hans.
I Norge reiste han om somrene 1842 og 1843 i fjelltraktene mellom Numedal, Hallingdal og Hardanger for å skaffe opplysninger til et kart over Norge. I 1850 reiste han til Bergen og Sogn for å drive antikvariske undersøkelser, og i 1855 dro han til Trondheim for å undersøke domkirken der. Resultatet av denne undersøkelsen ble praktverket Trondhjems Domkirke.
Oppholdet i Roma
I 1851 begynte Munch utgivelsen av sitt hovedverk Det norske Folks Historie. Under studiene til dette verket følte han nødvendigheten av å oppspore kilder som kunne utfylle det magre hjemlige kildematerialet. Han søkte derfor i 1857 Stortinget om midler til en reise til Roma, hvor han håpet å finne materiale om Norge i det pavelige arkivet. Stortinget bevilget ham et reisestipend på 3000 speciedaler for to år. Munch reiste straks til København, hvor han skrev på sin Det norske Folks Historie og drev historiske studier, før han om sommeren 1858 dro videre til Wien. Her forsøkte han å komme i kontakt med katolske geistlige som kunne skaffe ham et anbefalingsbrev til det pavelige arkivet i Roma. Vatikanet lot nemlig sjelden uvedkommende få adgang til arkivet. Munch skaffet seg en anbefaling fra fyrsterkebiskop Rauscher i Wien og fikk dermed adgang, men kunne fremdeles ikke ta kopier av arkivmaterialet, ettersom Vatikanet krevde at han skulle betale Vatikanets egne avskrivere for å gjøre arbeidet. Etter hvert fikk han imidlertid full frihet i sitt arbeid i arkivet, ikke minst fordi direktøren for arkivet, pater Augustin Theiner, interesserte seg for Munchs studier.
Det var dyrt å bo i Roma, slik at Munch måtte søke om nye bevilgninger. Stortinget i 1859–1860 bevilget ham 3800 nye speciedaler til ett og et halvt års forlenget opphold i utlandet. Med disse midlene skaffet han også bayersk snus til sjefsarkivar Theiner, med Stortingets vitende - det er muligens første gang at Stortinget bevilget penger til bestikkelse av en fremmed makts embetsmann. Dermed kunne Munch oppholde seg i Roma til våren 1861, da han vendte tilbake til Christiania. Her var riksarkivar Chr. C. A. Lange nettopp død. For å hjelpe Munch, som var i en økonomisk vanskelig stilling, utnevnte regjeringen ham til Langes etterfølger i Riksarkivet. Regjeringen hadde tidligere foreslått for Stortinget at Munch skulle utnevnes til rikshistoriograf, men dette forslaget ble avvist av Stortinget både i 1859–1860 og i 1862–1863.
Påskeaften 1863 dro Munch tilbake til Italia for å hente familien sin, som fremdeles bodde i Roma. På reisen gjennom Alpene ble han forkjølet. Etter å ha ligget syk trodde han at han var på bedringens vei, men 25. mai døde han i Roma etter å ha blitt rammet av et hjerneslag mens han satt ved skrivebordet. Dødsbudskapet ble straks meldt til Christiania over telegrafen. Han ble begravet på Cimitero acattolico di Roma to dager senere. Det etterlatte skriftlige materialet hans gikk tapt da skipet som bragte det fra Italia forliste.
Personlighet
De som kjente Munch, festet seg ved hans skarpe hukommelse. Botten-Hansen skriver om den at «Hukommelsen var det Forraadskammer, hvorfra han paa staaende Fod kunde hente Svar paa næsten ethvert Spørgsmaal, der faldt inden hans Gransknings og Studiums Omraade. [...] Alt hvad han havde læst eller hørt blev han næsten ufrivillig nødt til at bære paa. Avis-Indsendter lige fra hans Studenterdage kunde han huske, ikke blot naar og hvor de havde staaet, men endog ordlydende deres Indhold, forsaavidt dette engang havde fængslet hans Opmærksomhed».
Helt fra studentårene, da han måtte manudusere yngre studenter for å klare seg, var Munch stadig plaget av pengeproblemer. Edvard Mørch, som arbeidet på kontoret hos Munchs advokat, skriver: «Det gjorde mig altid saa ondt, naar jeg saa denne høit begavede, maaske i vort samfund enestaaende mand, komme og antichambrere [vente utenfor kontoret] hos advokaten, der skulde søge at bringe orden i hans forviklede pengeaffærer» Sars kaller ham «en meget daarlig Økonom».
Utenom arbeidstiden foretrakk han gjerne «lettere» underholdning. «Det synes, som om han ved selskabelige sammenkomster vilde holde alt, hvad der kunde kaldes aands- eller tankearbeide, borte og kun søge hvile i alskens let smaaprat», skriver Mørch. . Han var også svært interessert i «byhistorier» eller sladder, og han ble derfor kalt professor historiarum (direkte oversatt «professor i historier»). Ifølge Sars var han «forunderlig stor i visse Henseender og næsten ligesaa forunderlig liden i andre – arbeidende som Forfatter og Forsker med en Udholdenhed, der syntes at forudsætte en Jernvilje, og paa samme Tid yderlig svag og næsten viljeløs eftergivende i det daglige Livs Forhold, – fyldt af Geniets Ild og Enthusiasme for sin videnskabelige Gjerning, og paa samme Tid høist interesseret i den futileste [unyttig, bortkastet] Bysladder, alvorlig sysselsat med rene Narrestreger, blotte Taskenspillerkunster».
Rasjonalisme og romantikk
Som student deltok Munch i den såkalte «intelligensen» sammen med vennene Schweigaard og Welhaven, og delte mange av deres politiske synspunkter, for eksempel forsvaret for embetsmannsstaten, nemlig at styret av staten skulle være forbeholdt et opplyst byråkrati. Samtidig var han gjennom sin gjerning som historiker med på å legge grunnlaget for den demokratiske ideologien som skulle slå igjennom senere i århundret, fordi han ved å legge så stor vekt på «folkets» historie ga gode argumenter for dem som ville legge «folkeviljen» til grunn for statsstyret. Munch er derfor blitt fremhevet som en overgangsfigur i norsk kulturhistorie. Moltke Moe har i sin studie Det nationale gjennembrud og dets mænd fremhevet Munchs betydning for nasjonalromantikkens gjennombrudd ved midten av 1800-tallet. Det var i Det norske Folks Historie dikterne Bjørnstjerne Bjørnson og Henrik Ibsen hentet inspirasjon til de historiske skuespillene sine, for eksempel Hærmendene paa Helgeland og Kongs-Emnerne.
Språkdebatten
Munch leverte sitt første bidrag til 1800-tallets norske språkdebatt i 1832, da han skrev artikkelen «Norsk Sprogreformation». Han avviste her at det eksisterende skriftspråket (dansk) kunne «fornorskes», slik Henrik Wergeland hadde foreslått, og foreslo selv at et nytt norsk skriftspråk burde bygge på en norsk dialekt som lå nært opp til norrønt. På 1850-tallet gikk han i rette med Knud Knudsen da denne på ny fremsatte forslag om fornorsking av skriftspråket. Munch mente at det gjeldende skriftspråket i Norge var dansk, bare talespråket var egentlig norsk. Knudsens forslag ville bare føre til at skriftspråket ble et «kunstspråk».
Da Ivar Aasen trådte frem med sine undersøkelser av norske dialekter, fikk han en god støtte i Munch. Han ønsket at Aasen skulle legge det nye skriftspråket sitt nærmere opp til norrønt, selv om Munch ikke egentlig ønsket at det eksisterende skriftspråket skulle erstattes med noe annet.
På kateteret
Selv om Munch var en dyktig vitenskapsmann, var han ikke egentlig noen god foreleser. J. E. Sars skriver at han «besøgte i mit Russeaar nogle Gange Munchs Forelæsninger og mindes, at jeg blev høilig skuffet. Docentgjerningen var aabenbart noget, han hverken havde synderligt Anlæg eller synderlig Interesse for. Hans Stemme var temmelig svag og klangløs. Foredraget ensformigt og hakkende. [...] Munch brød sig vist ikke det mindste om, at hans Auditorium blev tomt; han var vel snarere tilfreds med at kunne slutte [...] for han havde saameget andet nyttigere og vigtigere Arbeide at varetage.» Siden det var klart at kateteret ikke var Munchs rette plass, arbeidet regjeringen mot slutten av 1850-tallet for å skaffe ham en stilling som rikshistoriograf, slik at han utelukkende kunne vie seg til forfatterskapet, men denne planen ble aldri ført ut i livet.
Geografi og kartografi
Ved begynnelsen av 1800-tallet var kartene over Norge fremdeles ikke særlig pålitelige, spesielt ikke i fjelltraktene. Det mest brukte kartet inntil Munchs tid var stadig Pontoppidans fra 1785. Munch kom i forbindelse med sin historiske forskning til å innse nødvendigheten av å ha pålitelige kart for hånden, for eksempel for å kunne identifisere steder som ble omtalt i sagaene eller andre middelalderhåndskrifter. Etter hvert begynte han selv å tegne kart, og ble nærmest en profesjonell kartograf. Det første store kartarbeidet hans var fargekartet til geologen Baltazar Keilhaus Gaea Norvegica. Hovedverket hans innenfor karttegning er imidlertid det store generalkartet over Norge i to deler. Det var i målestokk 1:700000, inneholdt 40000 navn, ble stukket i Freiburg im Breisgau og utkom i 1847 og 1849. Kartet utkom i nye opplag helt til 1882 og ble prisbelønnet på verdensutstillingen i Paris i 1878. Munch dro selv ut på studiereiser om somrene på 1840-tallet for å kartlegge fjelltraktene mellom Telemark, Numedal og Voss.
Norges geografi i middelalderen var tidligere blitt undersøkt av offiseren Gerhard Munthe, men Munch skrev et helt verk om dette emnet, Historisk-geographisk Beskrivelse over Norge (Noregsveldi) i Middelalderen (1849), hvor han dessuten kommer inn på viktigheten av å rydde opp i skrivemåten av norske stedsnavn, som ofte var blitt forvansket i dansk språkdrakt. Han påpekte også at stedsnavnene kunne klassifiseres etter alder, for eksempel at navn med endelsene -vin eller -heim måtte være eldre enn navn med endelsene -þveit eller -rúð.
Munch som historiker
Den norske historikergenerasjonen som Munch tilhørte og hvor han selv var en av forgrunnsfigurene er kjent under navnet «den norske historiske skolen». Skolens oppfatning av Norges og Nordens historie vakte debatt og motstand i samtidens Norden, først og fremst på to felter, nemlig spørsmålet om nordmennenes opphav og spørsmålet om hva som var «nordisk» og hva som var «norsk».
Innen Munch fremstod som historiker på 1830-tallet, var den eldre norske historikergenerasjonen, Jens Christian Berg, Rudolf Keyser og andre (med sentrum omkring tidsskriftet Samlinger til Det Norske Folks Sprog og Historie) opptatt av å danne en selvstendig norsk historieforskning i opposisjon til de danske historikerne. Det gjaldt å hevde Norges rett til sin egen historie. Fra den eldre generasjonen overtok Munch interessen for Norges «oldhistorie» og nedvurderingen av dansketiden. Fra Keyser arvet han den såkalte innvandringsteorien.
Innvandringsteorien
Rudolf Keyser, som var Munchs lærer på universitetet, hadde gitt en vitenskapelig fremstilling av innvandringsteorien i avhandlingen «Om Nordmændenes Herkomst og Folkeslægtskab» (1839). Kjernen i innvandringsteorien var at nordmennene hadde fulgt en annen innvandringsrute til Skandinavia enn svensker og dansker. Nordmennene var kommet nordfra, mens dansker og svensker egentlig var gotere som var blitt overvunnet av nordmennene og dermed hadde fått en blandingskultur.
Munch videreutviklet Keysers innvandringsteori og utviklet den i detaljene: Nordmennene, som var de egentlige nordgermanerne, var kommet fra Russland og hadde vandret derfra til Nord-Norge, hvorfra de hadde trengt sørover inntil de støtte på mellomgermanerne eller goterne, som de fordrev eller underkastet seg. Han forsøkte også å underbygge teorien med beviser; blant annet henviste han til sagaene (Odin sies å ha kommet fra Gardarike) og en (feilaktig) identifisering av urnordiske runeinnskrifter som gotiske.
Den norske historiske skolen
Selv om Munch i ettertid er kjent for sin polemikk mot danske historikere, må det nevnes at han sammen med andre yngre historikere, (C. R. Unger og Chr. C. A. Lange) likevel var mer åpen for et samarbeid med danskene enn den foregående generasjonen. Munch gikk med i det nordiske Oldskriftselskabet, og publiserte flere avhandlinger i selskapets tidsskrift.
I Danmark ble imidlertid Munch og de andre norske historikerne som holdt på innvandringsteorien kjent som «den norske historiske skolen». Påstanden om at dansk og svensk var «blandingskulturer» ble ansett som en fornærmelse av danske og svenske historikere. I Danmark ble teorien spesielt dårlig mottatt på grunn av den pågående striden om Slesvig-Holstein. Munchs teori kunne nemlig tolkes som om Danmark opprinnelig hadde vært tysk. Innvandringsteorien måtte også virke støtende på skandinavistene, som nettopp gikk inn for Nordens enhet på historisk og kulturelt grunnlag. For å forsvare seg mot kritikken fra andre nordiske forskere utga Munch et eget skrift, Om den saakaldte nyere historiske Skole i Norge (1853). Også i Norge ble teorien motarbeidet, særlig av historikeren Ludvig Kristensen Daa. I ettertid har det vist seg at Munchs teorier på dette feltet var feilaktige, og innvandringsteorien ble ganske raskt oppgitt blant norske historikere etter Munchs død.
I nær tilknytning til innvandringsteorien står spørsmålet om hva som burde anses som «nordisk» og «norsk». Munch mente at danske historikere presenterte som «nordisk» det som egentlig var rent «norsk» eller norsk-islandsk, og at danskene dermed tilranet seg noe av æren for det som egentlig ikke vedkom dem. Den norrøne litteraturen burde tilhøre Norge og Island alene. Munch skriver: «Ingen Eiendomsret bør [...] mellom Nationerne indbyrdes mere respecteres end den, enhver Nation har til sine historiske Minder. At berøve en Nation disse, er næsten lige saa uretfærdigt som at berøve den et Stykke af dens Territorium».
Kildekritikk
Den norske historiske skolen var påvirket av de nyere retningene innenfor historieforskningen som hadde sitt opphav hos tyske historikere som Niebuhr og Ranke, og som bygget på kildekritiske prinsipper. Munch selv har anført et sitat av Niebuhr på tittelbladet til Det norske Folks Historie. Gjennom en granskning av kildene ville han skille ut det som hadde historisk verdi fra det fabelaktige, gjerne ved å sammenholde sagaen med hva samtidige utenlandske kilder hadde å berette Sagaene bygde nemlig på en sann, muntlig tradisjon, men denne tradisjonen var blitt forvansket før den ble nedskrevet. Mens dette riktignok betegner et fremskritt i forhold til forgjengernes ukritiske lesning av sagaene, finner Munch at sagaene i det store og hele er pålitelige, og er langt fra så kritisk innstilt som senere generasjoner av historikere.
Det norske Folks Historie
Munchs hovedverk er Det norske Folks Historie, som utkom fra 1852 til 1863 og skildrer Norges historie fra oldtiden inntil 1397. Munch hadde planlagt å fortsette verket helt til sin egen tid, men dette arbeidet ble dessverre avbrutt av hans relativt tidlige bortgang. Verket omfatter hele 6600 sider, og er fremdeles den mest detaljerte fremstillingen av Norges historie i middelalderen.
Gerhard Gran kaller Munch «en middelmaadig historieskriver», men «en forsker av Guds naade», og beskriver verket slik: «Naar man har læst eller bladet igjennem de 8 tykke bind, hvorav over halvparten er anmerkninger trykt med petit, sitter man igjen med billedet av en kjæmpe som har hugget sig igjennem en urskog, men som i hvert øieblik lar sig hefte bort fra hovedveien, fordi han maa bane sti til alle de merkværdigheter som egger hans nysgjerrighet til alle sider.» Gran legger vekt på at verket spilte en stor rolle for å utvikle norsk nasjonalfølelse: «Selv de som ikke læste boken, hadde den dog staaende i sine hylder og pekte med stolthet paa de mange bind: Saa megen fortid har vi!».
Som motto for de første bindene av Det norske Folks Historie valgte Munch et sitat fra den tyske historikeren Niebuhr, som hadde revolusjonert den romerske historieforskningen: han ville ikke presentere forskningens resultater, som bare skapte blinde meninger, men presentere undersøkelsene selv i fullt omfang. Dermed kom Det norske Folks Historie til å inneholde lange utredninger om kildenes troverdighet og avveininger for og imot. Som tittelen sier, ville Munch at verket skulle være hele «folkets» historie, ikke bare statens eller kongenes. Selv om verket inneholder mindre sosial historie enn et moderne historieverk, har han skutt inn enkelte kapitler om sosiale forhold, basert på sagaene for eldre tid og på lover og diplomer for middelalderens vedkommende.
Europeisk historie
Fordi Munch ville skrive det norske folkets historie, måtte han sette seg inn i historien til alle de landene nordmennene hadde kolonisert i vikingtiden. I Det norske Folks Historie kommer han inn på Danmark, Sveriges, Russlands, Frankrikes, Englands, Irlands, Skottlands, Islands og Grønlands historie i perioden disse landene hadde noen forbindelse med Norge. Han besøkte selv Normandie, England og Skottland for å lete etter kilder til vikingtidens historie. I forbindelse med innvandringsteorien forsøkte han å rydde opp i Russlands eldste historie, og støttet teorien om at den russiske staten var blitt grunnlagt av en nordisk overklasse.
Utgivelser, oversettelser og korrespondanse
Alt året etter eksamen ved universitetet ble Munch sendt av sted til København sammen med Rudolf Keyser for å skrive av historiske kildeskrifter. Bakgrunnen var at Stortinget hadde bevilget penger til en utgivelse av Norges gamle Love, et prosjekt som ble ansett som viktig for å knytte en sammenheng mellom Norges nye grunnlov og middelalderens norske lover. Keyser og Munch utga tre bind med middelalderlover mellom 1846 og 1849. Munch var også involvert i en rekke andre utgivelser av middelalderhåndskrifter, som Bergens Kalvskinn (1843), Munkelivsboken (1845), Fagrskinna (1847), Aslak Bolts jordebok (1852), Chronica regum Manniæ (1860) og de pavelige nuntienes regnskapsbøker for Norden. Han utga også enkelte oversettelser av norrøne sagaer, først og fremst Heimskringla og Sverres saga (1871). Denne oversettelsen av kongesagaene ble fullført av Oluf Rygh.
Munch korresponderte flittig både med nordiske og europeiske forskere og med sin egen familie, når han var ute på reiser. De «lærde brevene» ble utgitt av Gustav Indrebø, Oluf Kolsrud, Trygve Knudsen, Jens Arup Seip og Per Sveaas Andersen i tre bind mellom 1924 og 1971. De private brevene er ikke utgitt, men er digitalisert og gjort tilgjengelige på internett av Nasjonalbiblioteket.
Språkvitenskap, runologi og folkloristikk
P.A. Munch kunne lese en rekke moderne og utdødde språk, og skrev vitenskapelige artikler på norsk, svensk, latin, tysk og engelsk. Han utga Det norske Sprogs Grammatik (1847) og en Oldnorsk Læsebog, samt Det gotiske Sprogs Formlære og Sammenlignende Fremstilling af det tydske, svenske og danske Sprogs Formlære. På svensk utga han dessuten Forn-Svenskans och Forn-Norskans Språkbyggnad.
Innenfor runeforskningen bidro Munch ved å forsøke å tyde Tunesteinen og gullhornene, uten at han helt kom til det som i dag anses som korrekte tolkninger. Han ble også innviklet i en polemikk i norske, danske og engelske aviser med engelskmannen James Farrer om tolkningen av Maeshowe-runene på Orknøyene. Munch så runeinnskriftene innenfor rammene av sin historiske teori. For ham var den eldste runerekken gotisk, og den var senere blitt fortrengt av den yngre runerekken, som var nordisk. Derfor mente han at de eldste runeinnskriftene var skrevet på gotisk. I dag vet man at de yngste runene nedstammer fra de eldste, og at de eldste runeinnskriftene er skrevet på urnordisk.
Munch var også involvert i utforskningen av norsk folkekunst. Da Asbjørnsen og Moe utga sine Folkeeventyr, var det tenkt at Munch skulle levere en vitenskapelig avhandling om eventyrene. Dette skjedde ikke, men til gjengjeld forberedte Munch en ny utgave av Jørgen Moes Folkeviser og Stev (1840). Han bidra også til å gjøre de norske eventyrene kjent i utlandet gjennom sin brevveksling med Jacob Grimm.
En rekke av Munchs historiske verker er tilgjengelig på nb.no, dog forutsetter det at man kan lese gotisk skrift.
Utmerkelser
Munch fikk St. Olavs Orden i 1857 og Nordstjerneordenen i 1862. Han var medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab og Christiania Videnskabs-Akademi, samt korresponderende medlem av Det prøyssiske vitenskapsakademiet, av Vitenskapsakademiet i Göttingen, Det russiske vitenskapsakademiet og flere andre vitenskapsselskaper. Dessuten var han æresmedlem i Det skotske antikvariske selskapet.
Han har fått en bygning på Blindern (universitetet i Oslo) oppkalt etter seg.
Ettermæle
Om P.A. Munchs død skriver Paul Botten-Hansen: «Budskabet om hans Død naaede gjennem Telegraphen næste Dag hans Fædreland og vakte her, kan man sige, en sand Folkesorg. Det pludselige Dødsbudskab maatte ramme saameget smerteligere, som Munch endnu befandt sig i en lidet fremrykket Alder og var af en tilsyneladende stærk Helbred, saaledes at Fædrelandet og Videnskaben af hans utrolige Arbeidskraft og denne sjeldne Forening af Lærdom og lykkelige Aands-Evner endnu kunde ventet sig store Resultater.» Det ble gjennomført en innsamling av penger over hele landet til et legat som skulle sørge for familien hans og senere skulle brukes til stipender for historiestudenter.
Bjørnstjerne Bjørnson, som hadde bodd i Roma samtidig med Munch og nytt godt av historikerens store kunnskapsarsenal, skrev straks et minnedikt, som ender slik:
Femti år senere fremhevet filologen Sophus Bugge Munchs navn ved vitenskapsakademiet i Kristianias 50-årsjubileum i 1907, da han oppfordret til å få reist et minnesmerke over Munch på universitetets grunn. Universitetet besluttet å reise en statue i 1920. 17. mai 1933 ble statuen av Munch, utført av billedhugger Stinius Fredriksen, avduket på plassen foran Domus Media ved Karl Johansgate, ved siden av statuen av Munchs gamle skolekamerat Schweigaard. Nasjonalgalleriet eier en byste av Munch, utført av Ole Fladager 1859-61.
Under andre verdenskrig ble Munchs Det norske Folks Historie utgitt i en ny utgave, som var kontroversiell fordi det skjedde på foranledning av NS-styret.
Bibliografi
En mer utfyllende bibliografi finnes på Wikikilden
Alf Harbitz
Alf Harbitz (født 1. januar 1880 i Flekkefjord, død 23. desember 1964 i Oslo) var en norsk forfatter, lyriker, journalist og oversetter.
Han er også kjent som en samfunnskritiker i sin samtid og nestformann i Riksmålsforbundets sentralstyre siden 1929.
Oversettelser
Hans mest kjente oversettelser (oversettelsesår i parentes):
Jean van Guysse
Jean van Guysse var en belgisk turner.
Langlivannet
Langlivannet, også skrevet Langlivatnet og Langlivann (316 moh.), er et langstrakt, oppdemmet vann som danner skillet mellom Nordmarka og Krokskogen. Det ligger i Ringerike og Oslo kommuner. Langlielva har utløp fra vannet og samler seg med Heggelielva lenger nede i Langlidalen og danner Sørkedalselva.