cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
Jesuittene i Chiquitanía
Den spanske arvefølgekrigen fra 1701 til 1714 resulterte i mangel på misjonærer og en uforutsigbar situasjon på misjonsstasjonene. Ingen nye stasjoner ble bygget i denne perioden. I 1718 var San Rafael blitt det største samfunnet med 2 615 innbyggere og fikk problemer med å opprettholde livsgrunnlaget som følge av befolkningsveksten. Som følge av dette etablerte Felipe Suárez og Francisco Hervás misjonsstasjonen San Miguel i 1721 som en utskillelse fra San Rafael. Stasjonen San Ignacio de Zamucos ble også etablert i 1724, men ble nedlagt og forlatt allerede i 1745, og det er idag ingenting igjen av denne stasjonen.
Patrick Labyorteaux
Patrick har også vært stemme for en rekke tegnefilmer som Spider-Man og andre. Han er bror av skuespillerne Matthew Laborteaux og Jane Laborteaux, og sønn av Frances Marshall Laborteaux. Han er gift med skuespilleren Tina Albanese som han har en sønn sammen med.
Djengis Khan internasjonale lufthavn
Flyselskaper og destinasjoner
De mongolske flyselskapene Eznis Airways og Aero Mongolia benytter seg også av lufthavnen til reiser innenlands.
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
Jesuittene i Chiquitanía
En tredje periode med nye misjonsstasjoner startet i 1748 med etableringen av San Ignacio, eller San Ignacio de Velasco som den er kjent som idag, og som ikke er registrert som verdensarvsted. Dagens kirke er bygget på 1900-tallet som en sirlig bygget kopi fra den originale kirken som ble bygget i 1761. I 1754 grunnla jesuittene misjonsstasjonen Santiago de Chiquitos. Også her er dagens kirke en rekonstruksjon av den originale, men står heller ikke på verdensarvlisten. Den eneste stasjonen på verdensarvlisten fra denne perioden er Santa Ana, som ble etablert i 1755 av Fr. Knogler. Den siste stasjonen i Chiquitanía var Santo Corazón. Den ble etablert i 1760, men ingenting av den opprinnelige bosettingen er bevart i dagens landsby.
Jesuittene i Chiquitanía hadde et sekundært mål, da de i tillegg til sin misjonsgjerning også skulle sikre en mer direkte transportrute til Asunción enn veien via Tucuman og Tarija som dengang ble brukt for å komme i forbindelse med sine misjonærbrødre i Paraguay. Konsekvent ble misjonsstasjonene grunnlagt lenger og lenger øst mot elven Paraguay, og stasjonene sør for Asunción flyttet nærmere elven ved å etablere nye stasjoner lenger nord for derved å unngå de ufremkommelige områdene i Chacoregionen. Selv om Ñuflo de Chaves fulgte en rute gjennom Chaco på en ekspedisjon allerede i 1564, var jesuittenes forsøk på å utforske områdene i 1702, 1703 og 1705 alle mislykkede. De ble stoppet av fiendtlige stammene payaguá og guaycuru, og de ufarbare sumpene i Jarayes.
I 1715 satte José de Arce, grunnleggeren av det første oppdraget i San Javier, ut fra Asunción på Paraguayelven med den flamske presten Bartolomé Blende. Men Blende ble drept av Payaguás-indianerne under denne reisen, og Arce slet med å nå San Rafael. På tilbaketuren til Asunción ble også han drept. I 1767, da misjonsstasjonene hadde oppnådd tilstrekkelig kontroll over de ustabile områdene, og like før jesuittene nedla sitt misjonsarbeide, klarte Fr. José Sánchez Labrador å gjennomføre en reise fra Belén i Paraguay til Santo Corazón.
Undertrykkelse og utviklingen den siste tiden
I 1750 ble syv misjonsstasjoner overført fra spansk til portugisisk kontroll som en følge av Madridtraktaten. I forbitrelse over at landområdene ble overtatt av portugiserne som hadde vært deres fiender i et helt århundre, innledet de innfødte guarani-stammene et opprør som resulterte i Guaranikrigen. I Europa ble jesuittene anklaget for å støtte opprørerne og ble oppfattet å forsvare indianerne, noe som ble problematisk ettersom jesuittordenen allerede var under sterk kritikk i Europa. I 1758 ble jesuittene anklaget for en sammensvergelse om å drepe kongen av Portugal kjent som Távora-affæren.
Alle medlemmer av jesuittordenen ble kastet ut fra portugisiske territorier i 1759, og fra franske territorier i 1764. I 1766 ble jesuittene beskyldt for å ha forårsaket opptøyer i Madrid, og som en konsekvens undertegnet Karl III av Spania 27. februar 1767 en kongelig resolusjon med fullmakt om å utvise alle medlemmer av jesuittordenen på spansk territorium. Utvisningsordren nådde Chiquitanía i august 1767. Fra da av måtte åndelig og sekulær administrasjon være strengt atskilt. På tidspunktet for utvisningen administrerte 25 jesuitter en kristnet befolkning på minst 24 000 på de ti misjonsstasjonene i Chiquitanía. Chiquitosmisjonens gods inkluderte da 25 farmer med 31 700 kveg og 850 hester. Bibliotekene på misjonsstasjonene inneholdt tilsammen 2 094 bøker.
Innen to år etter utvisningen av jesuittene falt folketallet ved Chiquitanías misjonsstasjoner under 20 000. Til tross for generell befolkningsnedgang for bosettingene, ble kirkebygningene vedlikeholdt og i noen tilfeller utvidet av innbyggerne. Byggingen av kirken i Santa Ana inntraff i denne perioden. Bernd Fischermann, en antropolog som studerte Chiquitos-indianerne har notert tre grunner til at Chiquitano har bevart arven fra jesuittene selv etter deres utvisning: Minnet av velstandstiden med jesuittene, ønsket om å fremstå som siviliserte kristne overfor mestiser og hvite mennesker, og å bevare den tilhørigheten som stammet fra en blanding av ulike kulturelt distinkte grupper og felles språk og skikker arvet fra jesuittene.
I januar 1790 avsluttet Audiencia de los Charcas vanstyret og overlot den praktiske administrasjonen til sivile administratorer, noe som igjen gjorde misjonsstasjonene økonomisk levedyktige. Seksti år etter utvisningen av jesuittene fungerte kirkene fortsatt som gudstjeneststeder, ifølge den franske naturforskeren Alcide d'Orbigny som rapporterte fra området under sin ekspedisjon til Sør-Amerika i 1830 og 1831. Selv om mye ble redusert, økonomisk og politisk, var kulturen jesuittene etablerte fremdeles tydelig å spore. Ifølge d'Orbigny, var musikken på søndagsmessen i San Javier bedre enn alt han hadde hørt i de mest velstående byene i Bolivia. Befolkningen ved misjonsstasjonene i Chiquitanía nådde et lavnivå på rundt 15 000 innbyggere i 1830. I 1842 besøkte den franske naturhistorikeren Francis de Castelnau området og proklamerte med referanse til kirken i Santa Ana: «Denne vakre bygningen, omgitt av hager, gir et av de mest storslagne inntrykk man kan forestille seg.»
Ved midten av 1800-tallet hadde reduksjonssystemet ved misjonsstasjonene forsvunnet. Mestiser som hadde tilflyttet området på jakt etter land hadde vokst seg større enn den opprinnelige befolkningen i Chiquito. Ved dannelsen av provinsen José Miguel de Velasco i 1880 ble det opprinnelige Chiquitanía splittet i flere administrative inndelinger. Under gummiboomen ved århundreskiftet kom flere nybyggere til området og etablerte store plantasjer, og flyttet den økonomiske virksomheten sammen med indianerne ut av byene.
Profeten Brians liv og historie
Profeten Brians liv og historie (originaltittel: Life of Brian, også kjent som Monty Python's Life of Brian) er en britisk spillefilm fra 1979 av og med humorgruppen Monty Python, og er kanskje gruppens mest kjente film. Filmen handler om Brian, som lever i Judea samtidig med Jesus, og som ufrivillig blir utpekt til messias og tilbedt av en stadig voksende tilhengerskare etter at Brian har deltatt i en motstandsgruppe mot de romerske makthaverne.
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
Undertrykkelse og utviklingen den siste tiden
I 1931 ble den åndelige administrasjon av misjonsstasjonene gitt til tysktalende fransiskanermisjonærer. Den ekklesiologiske kontrollen ble flyttet tilbake til området ved etableringen av Det apostoliske vikariatet Chiquitos i San Ignacio. I dag er kirkene ikke bare åpne for de lokale indianerne, men også åndelige sentre for mer perifere stammer.
I 1972 startet den sveitsiske arkitekten og jesuittpresten Hans Roth et omfattende restaureringsprosjekt av kirkene på misjonsstasjonene og de mange tilstøtende bygninger som lå i ruiner. Takket være hans innsats fremstår kirkene idag i sin opprinnelige form, og han arbeidet med restaureringen sammen med noen få kolleger og mange lokale medhjelpere frem til sin død i 1999. Arbeidet fortsatte helt inn i begynnelsen av 2000-tallet. Seks av misjonsstasjonene ble i 1990 oppført på UNESCOs verdensarvliste. Kirkene i San Ignacio de Velasco, Santiago de Chiquitos og Santo Corazon har blitt rekonstruert fra bunnen av og er ikke en del av verdensarven. I San Juan Bautista ligger det bare ruiner igjen.
Profeten Brians liv og historie
Filmens handling
«Judea, år 33 e.Kr., på ettermiddagen, rundt tetid.»
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
Undertrykkelse og utviklingen den siste tiden
UNESCO begrunnet sin oppføring etter kriteriene IV og V, noe som stadfester tilpasningen av tradisjonell kristen arkitektur til lokale forhold og kultur, samt den unike arkitekturen tydeliggjort ved søylene og rekkverkene i tre. ICOMOS - The International Council on Monuments and Sites, har advart mot at den lokale arkitekturtradisjonen er truet av jordbruksreformer fra 1953 som berørte befolkningen i Chiquitos. Da kirkene ble nominert, var verdensarvstedet under beskyttelse av komiteen Pro Santa Cruz, Cordecruz, Plan Regulador de Santa Cruz og de lokale styringsinstansene ved misjonsstasjonene.
Profeten Brians liv og historie
Filmens handling
Unge Brian (Graham Chapman) vokser opp hos sin tyranniske mor (Terry Jones).
Strömsholm
Lengst i sør, ved Mälarstranden, ligger Strömsholms slott og Strömsholmsområdet som i dag er et hippologisk senter med blant annet årlige hestekonkurranser. Dette stammer fra det stutteriet som ble anlagt her i 1621 for å forsyne den svenske arméen med hester. Fram til 1968 hadde armeens skole for utdanning i ridning og kjøring her. Nå drives Ridskolan Strömsholm helt i sivil regi. Her ligger det blant annet en internatskole/gymnas med rideopplæring, samt en filial av Sveriges lantbruksuniversitet med hippologiutdanning. I juni hvert år arrangeres her galoppløpet Svenskt Grand National og de populære Strömsholmstävlingarna.
Natur
Området har en meget rik flora og et interessant fugle- og dyreliv. Dette gjelder også engene ved Ladugårdssjön, der store mengder sangsvaner, ender, gjess og vadefugler raster på vårtrekket. Bak Strömsholms slott finnes det ride- og turstier.
Profeten Brians liv og historie
Filmens handling
Judea er okkupert av romere. De er dårlig likt i landet, og motstanden vokser raskt. Det blir opprettet flere undergrunnsbander, som forsøker å avsette Pontius Pilatus. Brian blir uheldigvis medlem av en slik bande (Folkefronten i Judea), hvor medlemmene blir behandlet hardt av den feige lederen Reg (John Cleese).
Nebbhvaler
Et karaktertrekk for nebbhvaler er at artene i varierende grad har lange (i noen tilfeller pinsettlignende) snuter, er naturlig underbitte, og bare i varierende grad har tenner. Som sådan består gruppen av store sjøpattedyr med ekstreme dykkeferdigheter, som i all hovedsak livnærer seg av ulike sorter blekksprut og noe dyphavsfisk og krepsdyr. Noen av dem kan holde pusten i timevis, og én av artene innehar verdensrekorden i dybdedykking blant pattedyr.
Lacco Ameno
Lacco Ameno er en landsby og kommune (comune) i Storbyområdet Napoli i Italia. Lacco Ameno ligger på øya Ischia, og dekker nordspissen av øya, ved foten av vulkanfjellet Epomeo. 8328 innbyggere bodde her i 2013.
Nebbhvaler
Taksonomi
Det hersker litt forvirring omkring det vitenskapelige navnet (Ziphiidae) på denne familien. Noen krediterer den britiske zoologen John Edward Gray for året 1850, andre samme mann for året 1865. Egentlig skulle imidlertid navnet Hyperoodontidae Gray, 1846 vært benyttet, siden det er eldst og normalt skal ha prioritet. Ziphiidae Gray, 1865 ble imidlertid foretrukket av ICZN (i henhold til artikkel 23(b) (1985) og artikkel 23.12 (1999)), siden navnet alt hadde vært i alminnelig bruk i mer enn 100 år. Det blir derfor benyttet her.
Ziphiidae blir av og til delt inn i tre underfamilier, men med liten aksept; Berardiinae (inkluderer Berardius), Hyperoodontinae (inkluderer Hyperoodon, Indopacetus og Mesoplodon) og Ziphiinae (inkluderer Tasmacetus og Ziphius).
Profeten Brians liv og historie
Filmens handling
Det oppstår en forelskelse mellom Brian og Judith (Sue Jones-Davies), som også er med i «Folkefronten i Judea». I mellomtiden planlegger Reg et kidnappingsforsøk på Pilatus' kone. Brian er blant de uheldige utvalgte, og må delta i aksjonen.
Som om ikke det var nok, blir han også forvekslet med en messias. En hel hærskare av tilhengere forguder ham, og Brians liv kompliseres bare mer og mer for hver dag som går.
Forbudt i Norge
Stortingets justiskomité uttalte i 2005 at «Filmen "Life of Brian" ble oppfattet som blasfemisk for 20-30 år siden, mens de færreste i dag vil kalle dette blasfemi. Disse eksemplene er klassiske utslag av at man regulerte kun ut fra moral, og ikke om det var skadelig.»
Nebbhvaler
Beskrivelse
Nebbhvaler tilhører en gruppe tannhvaler som vi vet svært lite om, fordi habitatet deres er lite tilgjengelig for observasjoner. Mange av artene er ikke særlig tallrike, slik at det historisk også har vært knyttet begrensede kommersielle interesser til dem. Noen arter er kun identifisert gjennom kraniefunn, og flere arter har først blitt beskrevet de to siste tiårene.
Nebbhvalene måler normalt cirka 4–13 m og veier typisk omkring 1–15 tonn. Artene tilhører således de største tannhvalene. Kroppen er torpedolignende, langstrakt og strømlinjeformet, og typisk mørkere grå, gråbrun eller gråsort til nærmest helt sort i fargen. Ryggfinnen er beskjeden, trekantet med konkav bakkant og sitter langt bak på ryggen. Også sveivene er små og sitter i fordypninger langs sidene på dyra. På undersiden av halspartiet har dyra to dype, langsgående furer i huden som nesten løper sammen foran.
Nebbhvalene har underbitt og karakteriseres av sine lange kjever, som ender i ei flaskehalslignende snute kalt et «nebb» (herunder også spissnebb og hvalnebb). Selv om dette er tannhvaler, har dyra typisk bare hannene ett eller to par med funksjonelle tenner i underkjeven, men hunnene er stort sett tannløse. Unntaket er artene i slekten Berardius, der også hunnene har to par med funksjonelle tenner i underkjeven, og arten i den monotypiske slekten Tasmacetus, der begge kjønn har lange rader med slanke funksjonelle tenner. Hos de andre artene har tennene blitt evolusjonært tilbakedannet, slik at kun hannene har ett eller to par med tenner i underkjeven, men ingen i overkjeven.
Hos noen arter har ett av tannparene blitt omdannet til eiendommelig villsvinlignende støttenner, som stikker ut av munnen på dyra. Én av disse artene har så eiendommelige støttenner at den har blitt navngitt etter dem (på flere språk, blant annet norsk) – stroppetannebbhval (Mesoplodon layardii) eller stroppe-tannet nebbhval som noen skriver det. Hos denne arten danner (vokser) støttennene i underkjeven (som) en stroppelignende tannbøyle over overkjeven, slik at dyret (bare hanner) faktisk ikke kan åpne munnen på normalt vis. Det ser imidlertid ikke ut til at den merkelige tannveksten hemmer opptaket av føde.
Dykking
Nebbhvalene holder til på alle verdens hav, men blir sjelden observert i kystnære strøk, om det da ikke er svært dypt der. Artene er evolusjonært utrustet for dykking på store havdyp, typisk til 1 000 m eller mer. Det har vært en allment akseptert hypotese blant forskere og andre fagfolk, at spermhval (Physeter macrocephalus) er den hvalen som dykker dypest blant klodens sjøpattedyr. Det har blitt anslått dybder på inntil 3 000 m, men sånne dykk har aldri latt seg dokumentere for denne arten. Faktisk er et dykk til 1 501 m det dypeste dykket som har blitt registrert (så langt kjent) av en spermhval.
Nebbhvaler er kjent for å dykke svært dypt etter føden. Et dykk til 2 992 m dyp, som er offisiell verdensrekord for pattedyr, ble utført av en blekhodenebbhval utenfor kysten av California den 17. februar i 2011. Dykket varte i cirka 80 minutter, men dykk på inntil 20–30 minutter er mer vanlig, og dykk opp til hele 137,5 minutter har blitt registrert hos denne arten. Dette gjør nebbhvalene til den gruppen av sjøpattedyr som kan dykke dypest, og sannsynligvis kan blekhodenebbhvalen dykke dypere enn 3 000 m. Det reiser et berettiget spørsmål ved hypotesen, om at spermhvalen er det pattedyret som dykker dypest.
Ekkolokalisering
Nebbhvaler bruker avansert ekkolokalisering (en type biosonar) for å orientere seg når den jakter i stummende møte på dypt vann, trolig mer så enn andre grupper av hvaler som også har denne egenskapen. Ekkosignalene består av raske klikkesignaler som sendes ut og mottas gjennom den såkalte melonen, som visuelt kommer til uttrykk som en melonlignende kul i pannen på dyra. Melonen er i realiteten et hulrom fylt med akustisk fett, en type fett som trolig forsterker ekkosignalene.
Ernæring
Nebbhvaler bruker en spesiell sugeteknikk for å fange byttedyr når de jakter, sidene tennene i realiteten er ubrukelige for opptak av føde og dietten i hovedsak består av ulike sorter blekksprut. Dyra fanger imidlertid også noe fisk og krepsdyr som de eter.
Hvalstranding
Hvalstranding er fortsatt en gåte og det skje oftere og oftere, til tross for at dyra synes friske. Nebbhvaler er blant sjøpattedyra som er mest utsatt for stranding, men årsakene har vært svært omdiskuterte. I senere tid har forskere forsøkt å avdekke om akustisk forurensning, altså akustisk støy fra sonar (helst militære sådanne) kan være en medvirkende eller betydelig årsak til strandigene, siden det har vært mange episoder i forbindelse med militærøvelser der sonar har vært i bruk. Det har også vært spekulert i om dykkersyke (gassbobler i blodet) kan ha vært en medvirkende årsak til at nebbhvaler strander, herunder om sonarsignaler kan være en utløsende årsak gjennom å skade det avanserte hørselsorganet disse hvalene har.
Det viser seg at blekhodenebbhval er den hvalarten som oftest strander når såkalt mellomfrekvensaktiv (MFA) sonar er i bruk, men relasjonene har vært lite forstått til nå.
Det er ikke lenger tvil om at sonar skremmer hvalen. Det viser sonar-forsøk på hval ved Jan Mayen. Studien viste at støy fra militære sonarer skremte en nebbhval slik at den dykket helt ned til 1 700 meter. Først etter over to timer våget den seg opp for å puste. Det er også klart, at støyen fra militære sonarer på skip som brukes til jakt på ubåter, kan skremme nebbhval over mye større avstander enn det som tidligere har vært kjent. Hos nebbhvalene ved Jan Mayen utløste sonarlydene kraftige adferdsresponser ved avstander helt opp til 28 kilometer. Dyrene sluttet helt å lage lyd – noe som er forbundet med deres evne til å orientere seg, lete etter mat og kommunisere – og svømte lydløst og effektivt vekk fra området.
Utbredelse
Nebbhvaler har tilnærmet kosmopolitisk utbredelse i verdenshavene, men gruppen viser størst biologisk mangfold og er mest tallrik på den sørlige halvkule. I norske farvann er det kun én art som er særlig utbredt, nemlig nebbhval (Hyperoodon ampullatus). Det hender imidlertid også at nordspisshval (M. bidens), også kalt spisshval og sowerbys spisshval, frekventerer i farvannene langs norskekysten.
Inndeling
Inndelingen følger Society for Marine Mammalogy og er i henhold til Committee on Taxonomy (2022).
Utdødde slekter
I tillegg til de seks eksisterende slektene finnes også minst 24 utdødde linjer, her listet opp i alfabetisk rekkefølge i henhold til Wikispecies: †Africanacetus – †Africanacetus – †Anoplonassa – †Aporotus – †Archaeoziphius – †Belemnoziphius – †Beneziphius – †Caviziphius – †Cetorhynchus – †Choneziphius – †Eboroziphius – †Ihlengesi – †Izikoziphius – †Khoikhoicetus – †Messapicetus – †Microberardius – †Nazcacetus – †Nenga – †Ninoziphius – †Pelycorhamphus – †Pterocetus – †Tusciziphius – †Xhosacetus – †Ziphirostrum.
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
San Rafael de Velasco
Misjonsstasjonen San Rafael de Velasco er den andre på verdensarvlisten. Den ble grunnlagt i 1695 av jesuittene Fr. Zea og Fr. Hervás. San Rafael ble også flyttet en rekke ganger, deriblant mellom 1701 og 1705 grunnet epidemier i regionen. I 1719 ble stasjonen igjen flyttet på grunn av brann. Martin Schmid bygget kirken mellom 1747 og 1749, og denne har overlevd. San Rafael de Velasco ble restaurert på 1900-tallet som en del av Hans Roths restaureringsprosjekt.
Hullsikte
Fordelen med hullsikte fremfor dioptersikte er at det er lettere for en skytter å se andre mål siden hullet og dermed synsfeltet er større. Dette gjør at mange militære sikter er hullsikter og ikke dioptersikter. Det har ikke så stor praktisk betydning da øyet i stor grad selv sentreres midt i hullet der lysstyrken er størst. Eksempel på våpen som har hullsikte er AG-3 som er våpenet det norske forsvaret brukte i perioden fra 1967 til 2007. Det hadde et hullsikte med 2 mm hulldiameter. En annen stor fordel med et hullsikte, er at det er en svært enkel og solid konstruksjon, som består av få og kraftige deler, noe som gjør at den tåler vesentlig mer ytre påvirkning enn f.eks. et dioptersikte.
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
San José de Chiquitos
Som tredje oppføring på verdensarvlisten er San José de Chiquitos misjonsstasjon som ble grunnlagt av jesuittene Fr. Suarez og Fr. Ávila i 1698. Her bodde opprinnelig Penoquisindianere. Misjonskirken ble bygget mellom 1745 og 1754 med ukjent arkitekt, og er oppført i stein, i motsetning til de andre kirkene i området, som ble bygget av lokal tørket leire og tømmer. Denne misjonsstasjonen er en av de få som fortsatt står på sin opprinnelige plassering. Idag er fortsatt kirken, et begravelseskapell, kirketårn, et hus for prestene og et verksted bevart, og disse ble restaurert av Hans Roths prosjekt mellom 1988 og 2003.
San Miguel de Velasco
Misjonsstasjonen San Miguel de Velasco er den femte på UNESCOs liste, og ble grunnlagt i 1721 av jesuittene Fr. Suarez og Fr. Hervás. San Miguel var en utskudd fra misjonsstasjonen San Rafel som en følge av den kraftige befolkningsveksten der. Kirken ble bygget mellom 1750 og 1757 av en arkitekt man tror har vært samarbeidspartner eller elev av Martin Schmid. Kirken ble restaurert i perioden 1979 til 1983 som en del av Hans Roths prosjekt.
Santa Ana de Velasco
Misjonsstasjonen Santa Ana de Velasco var den siste som havnet på verdensarvlisten. Stasjonen ble grunnlagt av jesuittppresten Fr. Julian Knogler i 1755. Innbyggerne var indianere fra stammene Covarecas og Curuminacas. Kirkebygget ble reist i perioden 1770 til 1780, altså etter forvisningen av jesuittene, av ukjent arkitekt og utelukkende av urbefolkningen. Bygningsmassen består av kirken og flere hus på linje på en gresskledt eng, og er den man antar å ligne mest på de opprinnelige bosettingene på misjonsstasjonene. Disse har gjennomgått delvis restaurering under ledelse av Hans Roth.
Arkitektur
Da misjonssamfunnene skulle bygges, var det med inspirasjon fra de ideelle byene Utopia og Arcadia beskrevet av 1500-tallets filosofer Thomas More og Philip Sidney. Jesuittene hadde spesifikke kriterier ved plassering av reduksjonene: lokalisering med rik tilgang på tømmer, tilstrekkelig med drikkevann for innbyggerne, godt jordsmonn for jordbruk, og ute av rekkevidde for flommen som oppstod i regntiden. Selv om de fleste av landsbyene ble flyttet minst en gang under Jesuittenes virke, er fire av ti fortsatt på sine opprinnelige plasseringer. Tømmer og tørket leire var de viktigste bygningselementene ved etablering av bosettingene.
Misjonsstasjonene
Arkitekturen og den interne oppbygging av misjonsstasjonene fulgte et oppsett som ble gjentatt senere med noen variasjoner ved andre misjonsstasjoner etter reduksjonsprinsippet blant indianerne. San Javier ble som den eldste stasjonen en mal for det organisatoriske design, som bestod av modulær struktur der sentrum er formet som en stor rektangulær åpen plass med kirkebygget på den ene siden og indianernes hus på de tre øvrige sider. Jesuittenes sentraliserte organisering la grunnlag for en bestemt og gjenkjennelig bruk av mål og størrelser. Selv om alle bosettingene i Chiquitos er basert på dette prinsippet er det likevel tydelige variasjoner.
Landsbytorg
Landsbytorget var en rektangulær åpen plass som i størrelse varierte fra 124 x 148 meter i San Javier og San Rafael, til 166 x 198 meter i San Ignacio. Disse ble brukt både i åndelige og praktiske sammenhenger og var åpne arealer uten annen vegetasjon enn noen få Arecaceae-palmer rundt et kors i midten av torget. De eviggrønne palmene som symboliserte evig kjærlighet er inspirert fra salme 92,12. Fire kapell pekende mot midten av torget ble plassert i hjørnene og ble brukt under prosesjoner. Bare ruiner er tilbake av disse kapellene fordi torgene ble omgjort for å imøtekomme levesettet til de nye folkegruppene som overtok etter Jesuittene. Trær og busker ble plantet, og i noen tilfeller ble det reist monumenter. Torget i Santa Ana er det eneste som fortsatt fremstår uten store forandringer i forhold til den originale konstruksjon som en åpen gresslette.
Hus
Indianernes hus hadde en avlang form og var oppstilt i parallelle linjer ut fra landsbytorget i tre retninger. I husene nærmest torget bodde høvdingene for indianerstammene, og disse var ofte noe større bygget. Husenes arkitektur var enkel og besto av store rom (6 x 4 meter), vegger opptil 60 cm tykke, og tak laget av siv (caña) og tømmer (cuchi) som i midten nådde en høyde på fem meter. Doble dører og åpne terrasser sørget for tilstrekkelig vern mot elementenes påvirkning. Disse har hatt en funksjon som sosiale møteplasser helt frem til idag.
Kirkekompleks
Langs den fjerde siden av landsbytorget lå landsbyens religiøse, kulturelle og kommersielle sentrum. I tillegg til selve kirkebygget som var det viktigste i komplekset, var det normalt også et begravelseskapell, et tårn og en «skole», sammenkoblet med en murvegg ut mot landsbytorget. På innsiden av denne muren var utegården med rom for innkvartering av prester og besøkende, rom for landsbyens konsil, for musikk, lagring og også verksteder som ofte ble lagt sammen med enda en utegård. Bak bygningsmassen lå en grønnsakshage omgitt av en mur, og en kirkegård kunne også ligge på denne siden.
Verkstedene og kirkegårdene er forsvunnet helt fra alle misjonsstasjonene, mens de øvrige fasilitetene i varierende grad har overlevd. To steintårn (i San Juan og San José) og ett i tørket leire (i San Miguel) kan spores helt tilbake til jesuittenes tidsepoke. Andre er av nyere oppføring eller resultat av nyere tids restaurering. Mange av disse høye tømmerkonstruksjonene er åpne på alle sider. Av jesuittskolene er kun dem i San Javier og Concepción blitt bevart i sin helhet. I likhet med indianernes hus var bygningene i kirkekomplekset kun med én etasje.
Kirken
Straks en ny bosetting var etablert, startet misjonærene arbeidet med å reise kirkebygget sammen med den innfødte befolkningen. Dette bygget var landsbyens sentrum for undervisning, kultur og økonomi. Den sveitsiske presten og komponisten Martin Schmid var arkitekt for tre av misjonskirkene: San Javier, San Rafael de Velasco og Concepción. Schmid kombinerte elementer fra tradisjonell kristen kirkearkitektur og tradisjonell lokal byggeskikk for å skape sin unike byggestil. Schmid plasserte et sitat fra 1. Mosebok 28:17 over hovedinngangen på alle tre kirkene. I San Javier står dette på spansk, og på latinsk over de to andre kirkene. Ordlyden er «Her er Guds hus, her er himmelens port.»
Konstruksjonen av dagens kirker skjedde i perioden mellom 1745 og 1775 og karakteriseres av bruken av lokalt tilgjengelige byggematerialer som tømmer brukt til søyler med utskjæringer, prekestolen og skuffeseksjoner. Kunstneriske utsmykkinger ble lagt til rundt 1810. Noen av altrene er dekket med gull. Ofte var veggene i kirkene laget av tørket leire, det samme byggemateriale som indianernes hus ble bygget av. Kirken i San José er unntaket som inspirert fra barokken har en steinfasade fra rundt 1805. Det er bare ytterligere ett eksempel på bruk av stein som byggemateriale i utstrakt skala, og det er i konstruksjonen av San Juan.
Lacco Ameno
Navnet kommer sannsynligvis fra det greske ordet lakkos («stein»). Stedet hadde gresk bosetting i antikken, og en del antikk gresk keramikk og andre gjenstander er oppbevart på museet Villa Arbusto.
Hans Tavsens park
Hans Tavsens park er en park i Nørrebro i København. Den ligger mellom Hans Tavsens Gade i sydvest og Assistens Kirkegård i nordøst, med Jagtvej i nordvest. Parken har et areal på 2,9 hektar, og har en avlang form.
Hans Tavsens park ble anlagt i 1907–08 og fredet i 1966. I perioden 1995 til 1997 gjennomgikk parken en omfattende renovering. Hans Tavsens park var Københavns første egentlige brukspark og er fortsatt i flittig bruk blant bydelens innbyggere. I parken finnes skulpturer, ballbaner, griller satt opp av kommunen, minigolf og klatrevegger.
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
Kirken
Samtlige kirker består av et reisverk i tømmer med søyler slått ned i grunnen, noe som ga stabilitet i bygningen og støttet det stenlagte taket. Veggene i tørket leire var bygget rett på grunnen, tilsynelatende uavhengig av tømmerkonstruksjonen, og hadde ingen bærefunksjon. Søyleganger og et stort overbygg ga beskyttelse mot det kraftige tropiske regnet. Gulvet var belagt med fliser som i likhet med takstenen ble produsert lokalt. Kirkene kunne ligne på låver, men hadde monumentale mål (16–20 m bred, 50–60 m lang, 10–14 m høy) med en kapasitet på mer enn 3 000 personer med sin vide struktur og lave takutstikk. Denne stilen går også igjen i forsamlingshus for indianere.
Veniamin Aleksandrov
Veniamin Veniaminovitsj Aleksandrov (russisk: Вениамин Вениаминович Александров; født 18. april 1937 i Moskva, død 12. november 1991) var en sovjetisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley, 1964 i Innsbruck og 1968 i Grenoble.
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
Kirken
Byggingen av kirkebygget krevde stor innsats av lokalbefolkningen og sysselsatte hundrevis av innfødte tømmermenn.
Veniamin Aleksandrov
Aleksandrov spilte på Sovjetunionens herrelandslag i ishockey 1957 til 1968. Han ble olympisk mester to ganger, 1964 i Innsbruck og 1968 i Grenoble og verdensmester seks ganger. Han spilte 161 landskaper og scoret 119 mål for Sovjetunionen.
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
Kirken
Fader José Cardiet beskrev prosessen slik:
Veniamin Aleksandrov
Aleksandrov spilte for klubben CSKA Moskva 1955-1969 og ble sovjetisk mester ti ganger. Han spilte 400 kamper og scoret 345 mål. I 1963 var han ligaens toppscorer med 53 mål.
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
Kirken
Veggene ble dekorert med gesimser, border, pilastere og noen ganger arkader. I begynnelsen ble veggene pusset i sin helhet med en miks av leire, sand og halm, både innvendig og utvendig. Deretter er veggen hvitkalket og malt, og ornamenter tegnet med motiv fra flora og fauna, samt engler, helgner og geometriske mønstre. I noen tilfeller ble glimmer brukt for å dekorere vegger, søyler og treverk. Store ovale “oeil-de-boeuf”-vinduer, omgitt av relieffer av kronblad fra blomster, var et karakteristisk kjennetegn over inngangspartiet.
Kirkene hadde tre skip, inndelt av søyler av tømmerstokker, ofte Salomonske søyler, skåret med vridd profil for å etterligne St. Peters baldakin i Peterskirken i Roma. Inntil nyere tid fantes det ikke benkerader, så tilhørerne måtte sitte på kne på gulvet. Et utvalg av fine kunstgjenstander pryder kirkene innvendig, deriblant altrene som i noen tilfeller var kledd i gull, sølv og glimmer. Spesielt prekestolene var bemerkelsesverdige med lyst malt tre støttet av sirener. Prekestolen i kirken i San Miguel er dekorert med motiver fra den lokale vegetasjonen.
Elementer som er betegnende for misjonsstasjonene i Chiquitos finnes også i andre dekorasjoner. Altrene i kirkene i San Javier og Concepción har avbildninger av jesuitter sammen med indianere. Det finnes også originale verk som forestiller Madonna, Jesus på korset eller helgner utskåret i tre og malt. Skulpturene uttrykker en spesiell stil som er unik for Chiquitos-regionen og skiller seg fra misjonsstasjonene i Paraguay og på høylandet i Bolivia. Tradisjonen med treskjæring har blitt videreført til dagens generasjoner ved å opprettholde verkstedene hvor man har laget søyler, kupler og vinduer for nye og restaurerte kirker og kapell i området. I tillegg har treskjærerne laget englefigurer og andre arbeider for turistmarkedet.
Livet i landsbyene
Jesuitt-reduksjonene var selvforsynte kollektiver med 2 000–4 000 innbyggere, normalt ledet av to jesuittprester og en lokal stammehøvding. Sistnevnte fikk beholde mye av sin funksjon og var et viktig bindeledd mellom urbefolkningen og jesuittene. Det er imidlertid delte meninger om hvor sterk autoritet jesuittene hadde og hvor mye de lot den innfødte kulturen leve videre, og den sosiale organiseringen av reduksjonene har blitt beskrevet med alt fra en oase i jungelen til et teokratisk terrorregime.
Jesuittene lærte seg raskt det innfødte språket, noe som gjorde misjonsarbeidet lettere og bidro sterkt til misjonsarbeidets suksess. Flere stammefamilier bodde i Chiquitanía, ofte som nærmeste naboer i samme jesuitt-reduksjon. Ifølge en rapport fra 1745 blant de 14 706 innbyggerne i reduksjonene, snakket 65,5 % gorgotoqui, 11 % arawak, 9,1 % otuque, 7,9 % zamuca, 4,4 % chapacura og 2,1 % guarani. Denne store etniske spredningen er unik for alle av jesuittenes misjonsstasjoner i Amerika.
Med kolonimaktenes tradisjoner til sammenligning, skilte jesuittene kun mellom kristne og ikke-kristne indianere. Det lokale stammespråket gorgotoqui ble det offisielle språket i landsbyene, og de forskjellige stammene ble kulturelt forent i en etnisk gruppe i Chiquitano. Men bare tre år etter utkastelsen av jesuittene innførte spanske myndigheter en ny praksis som innebar en kraftig dreining av språkpolitikken, og dette medførte en nedgang i antall innbyggere som snakket de lokale språkene.
Mange indianere som sluttet seg til misjonsstasjonene, søkte tilflukt fra portugisiske slavehandlere eller de spanske conquistadorenes encomienda. I reduksjonene var indianerne frie mennesker. Jorda var felleseie i misjonsstasjonene. Ved inngåelse av ekteskap ble det tildelt egen tomt til de nyetablerte familiene. For jesuittene var målet å etablere byer i totalt samsvar med det paradis de fant indianerne i da de som misjonærer ankom området.
Selv om bosettingene offisielt var en del av Visekongedømmet Peru både politisk og religiøst, medførte deres utilgjengelige beliggenhet i praksis en autonom og selvforsynt status. Så tidlig som i 1515 tok Bartolomé de las Casas initiativ til en «utlendingslov» for det indianske folket, og utenom jesuittene og offisielle myndighetspersoner fikk ingen hvite eller sorte mennesker bo på misjonsstasjonene. Handelsreisende fikk lov til å bo der opptil tre døgn.
Økonomi
Tradisjonelt hadde de fleste urinnbyggerne i Chiquitos praktisert svedjebruk, og dyrket mais og maniok i beskjeden skala. Etter kontakten ned spanjolene ble opprettet, ble kakao og ris også dyrket. Jakt og fiske gav matauk i den tørre årstiden. Jesuittene introduserte dyrehold.
I hver bosetting var en jesuitt ansvarlig for kirkelige saker, mens en annen jesuitt hadde ansvaret for økonomi og velferd i landsbysamfunnet. Den sveitsiske presten, musikeren og arkitekten Martin Schmid skrev i et brev fra San Rafael i 1744:
Jesuittene administrerte arbeidsstokken, innføringen av ny teknologi, og disponeringen av de produserte varer, og de sørget for at hver familie hadde de nødvendige midler for sitt livsopphold. Jesuittene kunne ikke basere sin drift på donasjoner, og de hadde definert rettigheter for prestene å motta en fast inntekt fra misjonssamfunnet. Den blomstrende økonomien i reduksjonene gjorde dem i stand til å eksportere overskuddsvarer til alle deler av det øvre Peru. Inntektene ble brukt til å betale de kongelige tributtene og å kjøpe inn varer som de ikke kunne skaffe lokalt, eksempelvis bøker, papir og vin, i noen tilfeller varer helt fra Europa. Internt blant innbyggerne i landsbyene ble penger ikke benyttet. Dette la grunnlaget for oppfatningen av at Jesuittene disponerte enorme rikdommer ervervet gjennom indiansk arbeidskraft. I virkeligheten var landsbysamfunnene økonomisk bærekraftige, men de utgjorde neppe noen vesentlig inntektskilde for jesuittenes orden.
Alle innbyggere, både unge og eldre, ble innlemmet i en tidsplan for arbeidsoppgaver, religionsutøvelse og fritid. Ifølge d'Orbigny nøt Chiquitania-indianerne betydelig større frihet enn i jesuittenes misjonsreduksjoner i Mojos. Det ble også brukt mindre tid på å religionsutøvelse enn i Mojos. Indianerne fikk også fagopplæring av forskjellig slag av jesuittene. De lærte raskt og ble raskt dyktige snekkere, malere, vevere og skulptører.. Hver misjonsstasjon hadde sine egne håndverkere og som et resultat av dette oppsto en ny sosial klasse av håndverkere. Denne gruppen og resten av befolkningen som i hovedsak arbeidet med jordbruk og dyrehold var begge representert av to alkalder. I begynnelsen var de viktigste handelsvarene honning, kristtorn, salt, erteblomster, bomull, sko og lær. Senere eksporterte håndverkerne musikkinstrumenter, rosenkranser og sølvtøy.
Musikk
Musikken spilte en spesiell rolle i alle aspekter av livet på misjonsstasjonene og evangeliseringen blant de innfødte. Etter å ha oppdaget de musikalske evnene hos indianerne, sendte jesuittene betydningsfulle komponister, korledere og instrumentbyggere til Sør-Amerika. Den mest berømte er antagelig den italienske barokkomponisten Domenico Zipoli, som arbeidet ved misjonsstasjoner i Paraguay.
De to musikalske jesuittene Johann Mesner og Martin Schmid dro til Chiquitanía. Spesielt Schmid tok ansvar for å utvikle de musikalske evnene til et så høyt nivå at flerstemte kor kunne synge og hele orkestre kunne spille operaer fra barokken på håndlagde instrumenter. Han satte igang produksjon av fioliner, harper, fløyter og orgler, og skrev og arrangerte messer, operaer, og motetter. Han bygde et orgel med seks registre i Potosí og fraktet det med muldyr over en avstand på 1000 km på en skrøpelig vei til lavlandet i Chiquitanía. Jesuittene brukte de musikalske erfaringene som et første skritt i kristningen av de innfødte.
Schmid som også fungerte som komponist skrev i 1744 et brev fra San Rafael:
Restaurering
Kirkene ved misjonsstasjonene skiller seg ut som de fremste arkitektoniske særegenhetene i området. Hans Roth tok initiativ til et avgjørende prosjekt for å restaurere disse kirkene i 1972. I San Javier, San Rafael, San José de Chiquitos, Concepción, San Miguel og Santa Ana har kirkene gjennomgått omfattende restaurering. På 60-tallet ble kirken i San Rafael erstattet av et nytt og mer moderne kirkebygg, men dette ble på 90-tallet også ombygget for å ligne mer på originalen. I tillegg til å restaurere kirkene rekonstruerte også Roth mer enn hundre nye bygninger, deriblant skoler og boliger. Han opprettet også flere museer og arkiver.
Gjennom grundig forskningsarbeid klarte Roth å identifisere og dokumentere den originale konstruksjonsteknikken, og brukte denne ved restaurering av kirkene. Han etablerte ny infrastruktur for å drive bygningsarbeider, deriblant sagbruk drevet av vindmøller, smier, snekkerverksteder og serviceboder, og ga opplæring til lokalbefolkningen i tradisjonelle håndverk. Prosjektet ble støttet av frivillige deltakere fra Europa og fra Bolivian Learning Institute (IBA).
Roth klarte å overbevise de lokale innbyggerne om betydningen av restaureringsarbeidene, som krevde betydelig arbeidskraft. Typisk var det nødvendig med 40 til 80 arbeidere til restaureringsarbeidet i landsbyer med befolkning på mellom 500 og 2000. Indianernes innsats demonstrerte den sterke tilhørigheten de hadde til landsbyene og deres historie. Restaureringen har resultert i en ny æra for de lokale tradisjonene og løftet også kompetansenivået hos arbeiderne.
Landsby, kirke, festival
Noen av jesuittinstitusjonene eksisterer fremdeles. Eksempelvis har San Rafael, San Miguel og San Ignacio fungerende landsbyråd, og caciquene og sakristiene har fortsatt sine funksjoner. Selv om majoriteten av befolkningen er katolsk, finnes det fortsatt en rik mytologi. Fra 1992 til 2009 ble innbyggertallene i San Javier og Concepción tredoblet, og det har også vært markant befolkningsøkning i de øvrige landsbyene. I 2009 hadde San José, San Javier og Concepción 10 000 innbyggere, og San Ignacio hadde 26 000 innbyggere som den største byen i Chiquitanía. Imidlertid er det idag bare noen få hundre mennesker bosatt i Santa Ana. De fleste innbyggerne i byene er mestiser, mens noen landsbybeboere er chiquito-indianere. Man antar at det finnes mellom 30 000 and 47 000 chiquitoer i dag, hvorav mindre enn 6 000 behersker det lokale språket.
Økonomisk støtter områdene seg på jordbruk. Mais, ris, maniok, bomull og palmehjerter produseres og eksporteres. Dyrehold og industriell prosessering av melk har blitt videreutviklet betydelig de senere år. Produksjon av souvenirer, ofte treskjæringer etter de gamle tradisjonene, gir ekstra inntekter. Siden lanseringen av Jesuit Mission Circuit – et merkenavn for å promotere turisme – på slutten av 1900-tallet, ble produksjon av souvenirer nært knyttet til turistindustrien.
Musikkfestivalene og konsertene som jevnlig avholdes i landsbyene hvor misjonsstasjonene lå, er dedikert til den kulturelle og kunstneriske arven i området. Noen av de originale instrumentene og skulpturene laget av Schmid og hans elever er bevart i små museer ved misjonsstasjonene, det største i Concepción som også inneholder arkivet med noter. I San Javier, San Rafael og Santa Ana er de eneste tre originale harpene fra jesuittperioden bevart. Kirken i Santa Ana har det eneste originale orgelet i Chiquitos. Mer enn et dusin orkestre og kor samlet under Sistema de Coros y Orquestas (SICOR) er spredd i området.
Kjeld Rasmussen
Kjeld Rasmussen er navnet til flere personer:
Asiamesterskapet i friidrett 2011
Asiamesterskapet i friidrett 2011 var det 19. Asiamesterskapet i friidrett, det ble arrangert i Kobe i Japan i perioden 7. til 10. juli. Det var 42 øvelser, 21 for menn og 21 for damer. Japan ble beste nasjon med elleve gullmedaljer foran Kina med ti.
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
Landsby, kirke, festival
Siden 1996 har den ideelle institusjonen Asociacion Pro Arte y Cultura (APAC) arrangert Festival Internacional de Musica Renacentista y Barroca Americana annethvert år.
Ved oppstarten av restaureringsarbeidet i 1975 ble det funnet 6 000 noteblad med nedtegnet musikk fra 1600- og 1700-tallet i kirken i Concepción. Senere ble ytterligere 6 000 noteblad funnet i Moxos, og tilslutt 10 000 i San Javier. Mange av disse verkene ble fremført på musikkfestivalen i 2006. Statistiske nøkkeltall for festivalen er som følger:
Jeno Gerbovits
Jenő Gerbovits (født 13. mai 1925, død 24. august 2011) var en ungarsk politiker og medlem av nasjonalforsamlingen i Ungarn mellom 1990 og 1994.
Jesuittenes misjonsstasjoner i Chiquitos
Landsby, kirke, festival
Festivalen har utgangspunkt i såkalte Plazas Misionales blant annet på landsbytorget i Santa Cruz. I en av sesjonene konkurrerer orkestre fra forskjellige land mot hverandre. Et av de lokale orkestrene, Orquesta Urubicha, består av musikere som alle er innfødte ved misjonsstasjonene som spiller på instrumenter de selv har laget etter de gamle instruksene fra jesuittene.
Turisme
Ikke lenge etter at restaureringsprosjektet startet, ble potensialet for turisme ved misjonsstasjonene vurdert i en rapport publisert av UNESCO i 1977.
For å promotere misjonsstasjonene som turistdestinasjoner, organiserte blant andre reisebyrå, handelskamre, byenes borgermestre, innfødte institusjoner Lanzamiento mundial del Destino Turístico «Chiquitos», Misiones Jesuíticas de Bolivia, et femdagers turistarrangement i perioden 23.–27. mars 2006. Journalister og internasjonale turoperatører fikk omvisning på de viktigste turistattraksjonene og ble introdusert for kulturen ved besøk på museer, verksteder, konserter, danseforestillinger, høymesser, prosesjoner, brukskunstfestivaler og matkultur. Initiativtakerne satset på å øke det årlige antall turister fra 25 000 til 1 million over en tiårsperiode, noe som ville utgjøre en inntekt på 400 millioner amerikanske dollar.
Kulturelle referanser
Mange elementer fra jesuittenes første tid fremstilles i filmen The Mission. Handlingene knyttet til utvisningen av jesuittene visualiseres i Fritz Hochwälders teaterstykke Das heilige Experiment, som filmen The Mission også er fundert på. I begge tilfeller tar disse handlingene utgangspunkt fra Paraguay. Det antas at Das heilige Experiment førte til ny interesse på 1900-tallet blant forskerne for jesuittenes glemte misjonsinnsats.
Roar Matheson Bye
Roar Matheson Bye (født 26. april 1895 i Trondhjem, død 1. april 1987 samme sted) var en norsk maler, ansett som neoklassisist og en av de ledende trøndermalerne i mellomkrigstiden.
Etter debut i hjembyen (1913) studerte han ved SHKS (1914–15) og under Christian Krohg og Halfdan Strøm ved Kunstakademiet (1915–17). Bye debuterte på «De unges utstilling» (1917). Derpå studerte han i København (1918), ved Académie Colarossi i Paris der han oppholdt seg i flere år (1919–26). Han var derpå i Berlin (1926–27). Tilbake (1928) ledet han Trondheim Kunstforening til landsutstilling (1930) og drev egen skole (1928–85) der han blant annet instruerte Petter Eide og Håkon Gullvåg. Videre bidro han til Adresseavisen og var fast lærer hos Heimdal Kunstforening (1953–60). Malerklubben «Atelier St. Olav» har sine røtter i Byes skole.
Julien Faubert
Julien Faubert (født 1. august 1983 i Le Havre) er en fransk fotballspiller som spiller for den tyrkiske klubben Elazığspor. Han spiller vanligvis høyreback, men kan også spille høyreving.
Faubert har tidligere spilt for AS Cannes, Bordeaux, Real Madrid og West Ham United FC.
Han har spilt 84 kamper for West Ham og scoret 2 mål. Han har også spilt én kamp for, hvor han så langt har scoret ett mål.
Julien Faubert er kjent for sin utrolige fart, og blir kalt Le TGV, som er et høyhastighetstog i Frankrike.