cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skjoldkreps
Det er muligens tre arter i ferskvannssystemer i Norden. Artene Triops cancriformis og Lepidurus apus forekommer i Europa nordover til Danmark og Sør-Sverige.
Nilton Pacheco de Oliveira
Nilton Pacheco de Oliveira (født 26. juli 1920 i Salvador i Bahia, død 26. juni 2013 i Rio de Janeiro) var en brasiliansk basketballspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Pacheco de Oliveira vant en olympisk bronsemedalje i basketball under OL 1948 i London. Han var med på det brasilianske laget som kom på tredjeplass i basketturneringen bak USA og Frankrike. Det var andre gang som basketball sto på det olympiske programmet, tjuetre lag deltok i turneringen. Brasil vant over Tsjekkoslovakia i kvartfinalen men tapte semifinalen til Frankrike med 33-45 som siden tapte finalen til USA. Brasil beseiret Mexico i bronsefinalen med 52-47.
Steen Gade
Steen Gade (født 9. april 1945 i Troldhede i Thisted), dansk politiker for Socialistisk Folkeparti (SF). Gade representerte Skivekretsen i Folketinget, hvor han var formann i Miljøudvalget og medlem av Udenrigsudvalget. Han er først og fremst en miljø- og Europa-politiker.
Gade vokste opp i Thisted og tok lærerutdanning i Herning i 1969. Hans første periode i Folketinget var for Herningkretsen 1981-94, deretter valgt for Odense 1994-99. Han ble innvalgt i Folketingets miljøutvalg fra starten i 1982 og var medlem her uavbrutt til 1999, de siste fem år som komiteformann. I disse 17 årene satt han også i Folketingets Europautvalg.
Da han gikk ut av Folketinget i 1999 ble han direktør i den danske etaten Miljøstyrelsen, som han ledet fram til 2003. Da gikk han av i protest mot en betydelig nedskjæring i budsjettet. I denne perioden var han også styremedlem i Det europeiske miljøbyrået (EEA), styrets nestleder 2001-03.
Gade er siden 2004 formann for den sentrum-venstreorienterte organisasjonen Nyt Europa, som jobber for et mer demokratisk og mer føderalt EU. Gade var initiativtakeren bak opprettelsen av Nyt Europa i 1998.
Gade var parlamentarisk leder for SF 1991-97.
Steen Gade er gift med norske Turid Leirvoll, som har vært partisekretær i SF.
Alfa Romeo GTA
I 1962 ble etterfølgeren til den populære Giulietta-serien introdusert. Modellen var kalt Alfa Romeo Giulia, intern modellkode 105. Coupémodellen var designet av Bertone, og fikk først navnet Giulia Sprint GT. Dette ble endret til GTJ og GTV sent på 1960-tallet.
Alfa Romeo var svært aktive innen motorsport. Autodelta, Alfa Romeos motorsportavdeling, utviklet en bil ment for konkurransebruk som var svært lik gatemodellen. Disse bilene fikk navnet GTA i stedet for GT, hvor «A» stod for «Allegerita», italiensk for lettvekt. GTA ble lansert i 1965 med en 1,6 liters motor, og ble senere også levert i en utgave med 1,3 liters motor. GTA-modellene ble solgt som gateversjon, «Stradale», eller som racingversjon, «Corsa».
GTA hadde karosseri i aluminium, lettmetallfelger, vinduer i plast, andre dørhåndtak og et lettere interiør. Motoren hadde et nytt toppstykke med to tennplugger i hver sylinder, større forgassere og en rekke andre små endringer. Bilen ble bygget i totalt 500 eksemplarer.
GTA 1300 Junior (1968-1972)
GTA 1300 Junior var utstyrt med en 1,3 liters motor basert på 1,6 literen, men med kortere slaglengde. GTA Junior i «Stradale»-utgave manglet mange av lettvektsmodifikasjonene i 1600 GTA, blant annet plastvinduer, lettmetallfelger og motorkomponenter i magnesium. Modellen ble produsert i 450 eksemplarer.
GTAm (1970-1971)
GTAm leverte inntil 240 hestekrefter fra en 2,0 liters motor. Modellen var utviklet fra GTV 1750, som hadde en 1,8 liters motor (1 750 cm³) som ble boret opp til 1 985 cm³.
GTA-SA (1967-1968
Giuilia 1600 GTA-SA («Sovralimentato») var en svært sjelden utgave kun bygget i ti eksemplarer. Bilen var utstyrt med en 1,6 liters (1 570 cm³) motor med doble kompressorer, og kunne yte opp til 250 hestekrefter.
Greensburg
Greensburg er navnet på flere steder i USA:
CV (andre betydninger)
CV, Cv, cV og cv kan bety:
Nils og Blåmann
Nils og Blåmann er en klassisk norsk tegneserie skapt av tekstforfatteren Sigurd Winsnes (1897–1972) og tegneren Ivar Mauritz-Hansen (1896–1969). Serien handler om den foreldreløse 9-åringen Nils og den kloke geitebukken Blåmann som hjelper Nils ut av farene som lurer. Serien ble første gang publisert i Illustrert Familieblad i juni 1927 og ble laget fram til 1967. I 1952 overtok tegneren Christian Kittilsen tegnearbeidet med serien. Senere erstattet Erik von Krogh Kittilsen.
Barneserien Nils og Blåmann er, ved siden av Stomperud, Bustenskjold, Vangsgutane og Smørbukk, av de tegneseriene som har gått lengst i Norge og kan sees som en forløper for spenningsseriene.
Julehefter
Nils og Blåmann ble utgitt som årlig julehefte i perioden 1929-1961. Heftene ble fra 1932 og til slutten trykket på Emil Moestue A/S. Heftene inneholdt som regel spesialskrevne fortellinger, altså uavhengige fra ukebladserien. I årene 1992-2002 ble de tidligste heftene utgitt på nytt hver jul hos Notem Forlag (de siste årene i samarbeid med Bladkompaniet). I 2015 ble Nils og Blåmann utgitt som julehefte på nytt hos Egmont Kids Media Nordic, denne gangen bestående av opptrykk fra de første ukebladsidene fra 1927.
Teaterforestilling
Den 4. november 1953 urfremførte dukketeatret ved Det nye teater i Oslo forestillingen Nils og Blåmann i regi av Barthold Halle. Stykket var dramatisert av Barthold Halle og Gunnar Olram, med musikk komponert av Sverre Bergh. Birgit Strøm, Elisabeth Strøm og Julian Strøm var dukkeførere.
Finsk
Status
I Finland er finsk det overlegent mest talte språket. I Sverige har finsk minoritetsstatus. I Norge har kvensk språk en offisiell minoritetsstatus, og er også et offisielt språk i Porsanger kommune.
Kvenene
Språket til kvenene, de om lag 6000 etterkommerne av finske innvandrere fra 1700-tallet og senere i Troms og Finnmark, ble tidligere regnet som dialekter av finsk, men det fikk i 2005 status som ett eget minoritetsspråk med navnet kvensk. Også i Sør-Norge fantes det finske innvandrere på Finnskogene, men det finske språket der er utdødd.
De finske dialektene i Tornedalen fikk i 2002 status som ett eget minoritetsspråk i Sverige, med navnet tornedalsfinsk eller meänkieli.
Emigrantfinsk
Finske emigrantmiljø finnes særlig i USA, Canada og Sverige. I USA er andelen finske immigranter stor på Michigans øvre halvøy. I Canada finnes det mange finskættede i området rundt Thunder Bay i den vestre delen av Ontario. Innvandrermiljøene i Sverige stammer fra årene etter 2. verdenskrig.
I Norge
Det har sannsynligvis vært kontakt mellom Finland og Nord-Norge i uminnelige tider. Dagens finskspråklige minoritet stammer imidlertid fra finsk innflytting til Nord-Norge fra 1700-tallet og fremover. Det er registrert enkeltpersoner som "Qvæn" i det norske skattemantallet siden 1500-tallet. Den tidligste masseinnvandringen var delvis en følge av den finske bondekulturens ekspansjon nordover, delvis som følge av krigene mot Russland på 1700-tallet. Denne innvandringen kom først og fremst til Nord-Troms, hvor Nordreisa og deler av Lyngen-området ble preget av finsk språk frem til våre dager, samt til Alta og Porsanger i Finnmark. En ny bølge kom på 1860-tallet som følge av hungersnøden i Finland. Denne gangen gikk bølgen til Øst-Finnmark, hvor spesielt Vadsø ble kjent som kvenhovedstaden i Norge. I dag er Bugøynes i Sør-Varanger det stedet i Norge hvor finsk språk holdes best i hevd.
Siden det finske språket i Norge skiller seg noe fra riksfinsk, spesielt i ordforrådet, kalles finsk i Norge gjerne kvensk. Lingvistisk sett kunne man kalt kvensk for en dialekt av finsk, men den gjensidige forståelsen kan være utfordrende, spesielt mellom de eldste kvenske dialektene og dagens moderne finsk. Da de tidligste kvenene kom til Norge på 1500-tallet, fantes det heller ingen finsk stat. Området som i dag er Finland, var bare en del av Sverige. Det var dermed heller ingen ting som het "finlender" på den tiden. Derfor er kvenene i dag en norsk minoritet, og en kven er ikke det samme som en finlender.
Struktur
Både de uralske og de indoeuropeiske språkene hadde et komplekst system av bøyninger, men de indoeuropeiske språkene har utviklet seg til et mer analytisk system hvor komplisert grammatikk og bøyninger er erstattet av en strengere ordstilling, preposisjoner, og andre tilsvarende ord. De uralske språkene har derimot beholdt den mer sammensatte grammatikken. Finsk har dermed 15 forskjellige kasus (16 i noen østlige dialekter) i motsetning til norsk som bare har to til fire, avhengig av målform eller dialekt. I tillegg har finsk et sammensatt verbsystem. Finsk er altså et syntetisk språk som bruker endelser eller suffikser for å uttrykke kasus, verbform eller utledede ordformer. Likevel er finsken enklere på noen felter; det finnes ikke bestemt og ubestemt form i språket, og heller ikke egen adjektivbøyning eller kjønnsbøyning.
Eksempel på bøyning i alle 15 kasuser:
* ''Instruktiv forekommer bare i flertallsform, men kan iblant brukes i entallsbetydelse. Den eneste "ekte" entallsformen er jalan = til fots, jfr. flertall jaloin = ved hjelp av føttene
** ''Komitativsformen etterfølges alltid av et possesivsuffiks, f.eks. autoineni = med bilen min/bilene mine, autoinesi = med bilen din/bilene dine osv.''
Kvivsvegen
Kvivsvegen er en parsell av Europaveg 39 mellom Hornindalen og Austefjord i Volda kommune i Møre og Romsdal. Strekningen åpnet 2012.
Etter bevilgninger over statsbudsjettet for 2008 ble anleggsarbeidet på parsellen startet i januar 2009, med ferdigstilling høsten 2012. Daværende kommunal- og regionalminister Liv Signe Navarsete åpnet den nye veistrekningen 22. september 2012. Hele anlegget kostet omkring 1 milliard kroner.
Kvivsvegen er totalt 17,2 km, og i tillegg ble det bygget 2,9 km sideveier og 1,5 km gang- og sykkelvei. Det er fire tunneler på strekningen: Kvivstunnelen (6 563 m), Eidsnakktunnelen (1 627 m), Fyrdsbergtunnelen (1 182 m) og Damfosstunnelen (218 m). De to sistnevnte åpnet i desember 2011. I tillegg er det en større bru, Kvivsbrua (144 m). Hjartåbergtunnelen åpnet i 2014 som del av rassikringsstiltak på nye E39 langs Austefjorden. Årsettunnelen ble oppgradert i 2012. Til sammen ble det 8 km ny eller oppgradert vei med Hjartåbergtunnelen, Årsettunnelen og tilknyttet vei i dagen ferdig i 2014.
Riksvei 15 over Strynefjellet ble etter åpningen av Kvivsvegen hovedvei til Østlandet også for det sørlige Sunnmøre. Den ferjefrie veistrekningen fra Oslo til Volda ble 45 km kortere, sammenlignet med strekningen Otta–Stryn–Nordfjordeid–Austefjord.
Kvivsvegen vil også inngå i en foreslått ferjefrie E39 som er under planlegging. Forbindelsen vil trolig inkludere en bru over Nordfjorden ved Anda–Lote.
Historie
Første søknad om støtte til veien ble levert i 1877, da som vei over fjellet Kviven. I 1919 var veien omtalt i offentlige veiplaner med forslag om kort tunnel under Kviven. I 1999 vedtok Stortinget å legge traseen i tunnel gjennom fjellet Kviven.
Gerhard von Schwerin
Gerhard Helmut Detleff Graf von Schwerin (født 23. juni 1899 i Hannover, død 29. oktober 1980 i Rottach-Egern) var en tysk offiser og general i den tyske hæren under andre verdenskrig. Han var General der Panzertruppe (pansergeneral) med kommandoen over 116. panzerdivisjon Windhund. Han deltok også i første verdenskrig, hvor han blant annet var kompanisjef. Etter andre verdenskrig var han med på etableringen av Bundeswehr.
Tidlig karriere
Graf von Schwerin stammet fra en gammel adelsfamilie med lange militærtradisjoner. Etter å ha gått på gymnas i Köln og Anklam trådte han inn i kadettkorpset og gjorde tjeneste som fenrik i første verdenskrig. Han gjorde deretter tjeneste som avdelingsleder (delingsfører), kompanisjef og bataljonsadjutant. Den 26. september 1918 ble han skadet. Etter krigens slutt gikk han ut av hæren som oberleutnant.
Etter å ha gått i lære som kjøpmann i Bremen og hatt en stilling som leder av transportavdelingen i AG für Petrol-Industrie i Berlin vendte Schwerin i sommren 1922 tilbake til Reichswehr. I første omgang gjorde han tjeneste i 1. (prøyssiske) infanteriregiment i Königsberg. Etter å ha gjennomført Det prøyssiske krigsakademiet tjenestegjorde han som oberstløytnant og leder av gruppen Abteilung Fremde Heere West. Etter å ha kritisert Adolf Hitler ble han forflyttet og gjorde tjeneste som stedfortredende sjef for Regiment Großdeutschland.
Andre verdenskrig
Ved begynnelsen av andre verdenskrig lå enheten hans ved den belgiske fronten i nærheten av Nives, Witry og Neufchâteau. Senere kjempet regimentet ved Somme. I april 1941 gjorde Schwerin tjeneste i Afrika: Kampfgruppe Schwerin inntok oasen Mechili og tok til fange mer enn 2 000 briter, deriblant to generaler. Under krigen mot Sovjetunionen utmerket regimentssjefen seg under angrep og forsvar ved Volkhov nær Sjlisselburg, ved Neva-elven og ved Leningrad. Den 17. januar 1942 fikk han tildelt Jernkorsets ridderkors. I oktober 1942 ble Gerhard von Schwerin som 43-åring utnevnt til generalmajor. Fra november 1942 hadde han kommandoen over 16. motoriserte infanteridivisjon (som senere skiftet navn til 116. panzerdivisjon). En herreløs mynde (tysk: Windhund) ble divisjonens maskot, og divisjonen ble kjent som Windhund-divisjonen. Mynden ble gjengitt på divisjonens våpen.
Da allierte styrker overraskende gikk i land i Normandie den 6. juni 1944 var Schwerins 116. panserdivisjon plassert nord for Guyon. Tross de langvarige forsvarskampene ved invasjonsfronten i Normandie holdt general Speidel den slagkraftige enheten tilbake i Paris-området frem til slutten av juli.
Den 19. juli 1944 – en dag før attentatet på Hitler kunne Speidel ikke lenger holde 116. panserdivisjon tilbake. Divisjonen rykket mot Normandie. Den 8./9. august ble Schwerin igjen avsatt som sjef for 116. panserdivisjon. Divisjonen unngikk Falaiselommen, nå under ledelse av nestkommanderende Heinz Günther Guderian. Schwerin skrev et memorandum sammen med Heinrich von Lüttwitz der han krevde en slutt på krigen.
Høsten 1944 hadde Schwerin kommandoen over forsvaret av Aachen, som var den første tyske byen som ble truet av allierte styrker. Schwerin trosset ikke Hitlers befaling om å forsvare byen til siste mann, og innledet ikke hemmelige forhandlinger om overgivelse med amerikanerne. Etter en forbigående kapitulasjon kjempet han videre inntil det kom forsterkninger. Schwerin ble fjernet fra sin post i Aachen fordi han grep inn i evakueringen av sivilbefolkningen. Han ble aldri stilt for en krigsrett. Han fikk kun en alvorlig reprimande. Etter krigen takket bystyret i Aachen ham fordi han ville unngå at byen ble ødelagt. Dette ble gjort ved at en gate i byen ble oppkalt etter han i 1963. Allerede i 1957 hadde Schwering fått lov til å skrive sitt navn i byens gylne bok. Selv om det ofte påstås, ble han aldri æresborger i byen. Byrådet besluttet med stort flertall den 22. august 2007 å omdøpe gaten til Kornelimünsterweg (noe gatens fortsettelse alltid har hett), etter at et responsum fra RWTH Aachen ikke hadde funnet belegg for at Schwerin hadde utført en «heltedåd» i Aachen. En ytterligere anklage gikk ut på at Schwerin var ansvarlig for at to 14-årige gutter ble skutt og drept den 13. september 1944, mest sannsynlig for plyndringer de hadde gjort tidligere.
I begynnelsen av desember 1944 overtok Schwerin kommandoen over 90. Panzergrenadier-divisjon i Italia. Den 3. februar 1945 nådde han høydepunktet i sin militære karriere da han fikk overdratt kommandoen over 76. korps i Heeresgruppe C i Nord-Italia. Den 1. april 1945 ble han utnevnt til pansergeneral og samtidig utnevnt til sjef for 76. panserkorps. Den 25. april 1945 forlot han hele 76. panserkorps og gikk britisk krigsfangenskap.
Etterkrigstiden
I mai 1950 – fem år grunnleggelsen av det nye Bundeswehr – ble Graf von Schwerin utpekt til å være rådgiver i militære og sikkerhetsrelaterte spørsmål av Adenauers regjering. Adenauer ga han i oppgave å etablere et «mobilt forbundsgendarmeri» samt behandle sikkerhetsspørsmål for myndighetene i føderasjonen og de enkelte delstatene. Schwerins kontor bar dekknavnet Zentrale für Heimatdienst (ZfH).
Da Bundeswehr ble grunnlagt, ble han forsvarspolitisk rådgiver for FDP i den tyske Forbundsdagen.
Den 29. oktober 1980 døde Schwerin i Rottach-Egern.
Kempeitai
Kempeitai (japansk: 憲兵隊, Militærpolitigruppe) er egentlig kun det japanske ordet for militærpoliti, men når det omtales er det ofte i forbindelse med andre verdenskrig. Det japanske militærpoliti som det var organisert innen den keiserlige hær i 1881 hadde også oppgaver som hemmelig politi. Ved avslutningen av andre verdenskrig hadde Kempeitai 36 000 offisielle medlemmer.
Et medlem av korpset ble kalt en kenpei.
Elfenbenskysten under Sommer-OL 1988
Elfenbenskysten under Sommer-OL 1988. Tjueåtte sportsutøvere fra Elfenbenskysten deltok i fem sporter under Sommer-OL 1988 i Seoul. De vant ikke noen medaljer.
Charles d’Angennes de Rambouillet
Charles d'Angennes de Rambouillet  (født 30. oktober 1530 i Rambouillet i Frankrike, død 23. mars 1587 i Corneto i Italia) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var en av den franske konges rådgivere, og ble biskop av Le Mans. Mens han var biskop der ble byen angrepet av kalvinistene, og Saint-Julien-katedralen vandalisert.
Han ble kreert til kardinal den 17. mai 1570 av pave Pius V.
Årjäng kommune
Årjäng kommune er en kommune i Värmlands län i landskapet Värmland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Årjäng.
Tettsteder
Årjäng kommune har to tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Alabama (band)
Alabama er et amerikansk country/pop-band fra Alabama. Det ble startet i 1969 men fikk sin første platekontrakt i 1977.
De ble valgt til årets underholder av Academy of Country Music i 1981, 1982, 1983, 1984 og 1985 og tiårets artist for 1980-tallet. 15. november 2005, ble Alabama innvald som medlem av Country Music Hall of Fame. De har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame
Gram Parsons
Gram Parsons eg. Cecil Ingram Connor (født 5. november 1946 i Winter Haven, Florida, død 19. september 1973 i The Joshua Tree, California) var en amerikansk countrysanger, gitarist, pianist og komponist. Parsons hadde aldri de helt store kommersielle suksessene, men har vært svært innflytelsesrik gjennom hvordan han kombinerte country- og rockemusikk og var slik en inspirasjonskilde for mange, blant andre Keith Richards, Elvis Costello og særlig Emmylou Harris.
Både hans liv og hans død har bidratt til at han er blitt en kultperson.
Liv og virke
Gram Parsons kom fra en velstående bakgrunn, men faren begikk selvmord da han var liten, og moren giftet seg igjen. Han vokste opp i Waycross, Georgia.
Navnet Ingram ble forkortet til Gram, og han fikk sin stefars etternavn Parsons. Både hans økonomiske uavhengighet og det at han ikke var avhengig av de andre musikerne, gjorde at han levde et omflakkende og rastløst liv. Han startet bandet The International Submarine Band da han var student ved Harvard. Bandet flyttet til California og spilte inn albumet Safe at Home. Dette albumet har en frisk lyd og inneholder nye tolkninger av blant annet Johnny Cash' «I still miss someone» og egne komposisjoner. Bandet ble imidlertid oppløst etter innspillingen og Parsons ble med i The Byrds. Det var opprinnelig tenkt at han her skulle ha en litt tilbaketrukket rolle, men han tok snart over, og dette kommer tydelig fram på albumet Sweetheart of the Rodeo, som låter annerledes enn noe annet The Byrds har gjort, siden det er rendyrket countrymusikk. Da The Byrds skulle på turne til Sør-Afrika, sluttet Parsons, inspirert av Rolling Stones om at det var umoralsk i spille der i apartheidtiden.
Parsons' neste prosjekt var The Flying Burrito Brothers, som han startet sammen med Chris Hillman, som også kom fra The Byrds. Denne gruppa spilte inn to album, hvor særlig den første, The Gilded Palace of Sin, er en mesterlig blanding av country, rock og soul. Parsons ga så ut de sterke soloalbumene GP og Grievous Angel, som skulle bli hans siste. På disse albumene spilte han sammen med Elvis Presleys band, men særlig Emmylou Harris' bidrag var betydelige, hennes stemme og harmonier. Deres gode duetter kommer særlig fram på «Love Hurts» og «Return of the Grievous Angel».
Død
Som så mange andre musikere på denne tiden misbrukte også Parsons alkohol og narkotiske stoffer. I 1973 døde han av en overdose i Joshua Tree nasjonalpark i California. Hans død gikk ikke upåaktet hen. En av hans roadier, Philip Kaufmann, som hadde fått tak i en hippie, Michael Martin, som eide en likbil. Med den stjal de kisten med Parsons i før det skulle fraktes til hjembyen, og kjørte det ut i ørkenen ved Joshua Tree, hvor han satte fyr på kisten og Parsons lik. Senere fikk de to en bot for å ha stjålet kisten, men ikke liket fordi det ikke var noen straffebestemmelser for stjeling av lik. Historien rundt Gram Parsons død er framstilt i komedien "Grand Theft Parsons" fra 2003.
Greensburg (Kansas)
Greensburg er en småby i Kiowa County i den amerikanske delstaten Kansas. Den har en befolkning på 1 574 (2000) og dekker et landområde på 3,9 km². 4. mai 2007 ble Greensburg rammet av en tornado, som raserte mellom 60 og 80% av byen og forårsaket at minst ni mennesker omkom.
Al dente
Al dente er et begrep som betegner konsistensen på pasta som er kokt til den er fast, men ikke hard. Uttrykket brukes også for grønnsaker.
Pasta al dente skal være kokt så lenge at den er myk nok til å spises, men fast nok til å gi litt motstand når den tygges. Dette anses å være den «korrekte» måten å koke pasta på.
Uttrykket «al dente» er italiensk og betyr «til tannen» eller «for tannen».
Balanse
Balanse kan ha flere betydninger:
Johannes Joachim Degenhardt
Johannes Joachim Degenhardt (født 31. januar 1926 i Schwelm i Tyskland, død 25. juli 2002 i Paderborn) var kardinal i den katolske kirke og erkebiskop av Paderborn 1974–2002.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Naturfag
Naturfag er et gjennomgående fag i norsk grunnskole og videregående skole. Faget skal bidra til kunnskap om, forståelse av og opplevelser i naturen som kan fremme viljen til å verne om naturressursene, bevare biologisk mangfold og bidra til bærekraftig utvikling. Faget har vært en del av norsk skole siden 1860, men har i perioder gått under navnet natur- og miljøfag eller vært en del av O-fag.
Historikk
De første henvisninger til et naturfag i norsk skole, finner man i Lov om almueskolevæsenet paa landet (1860). Her blir faget omtalt som «jordbeskrivelse» og «naturkundskab», med utgangspunkt i «udvalgte stykker af læsebogen...».
I Lov om Folkeskolen i Kjøbstæderne og Lov om Folkeskolen paa Landet (1889) fikk faget et noe utvidet innhold, ved at «grundtræk af sundhedslæren» også ble lagt til. I 1909 kom det et tillegg til lovene, hvor «edruskapsundervisning» også ble tatt med. I Lov um folkeskulen på landet (1936) ble faget beskrevet på denne måten: «naturkunne med helselære og med upplæring um korleis tobakken og rusdrykken verkar, og kva fårar dei fører med seg». En tilsvarende beskrivelse fant man også i Lov om folkeskolen i kjøpstædene.
I Normalplanen av 1939 var innholdet i faget heimstadlære (1.-3. trinn), naturfag (4.-7. skoleår) og edruskapsopplæring. Naturfagdelen inneholdt biologi (botanikk, zoologi og helselære), fysikk og kjemi. I forsøksplanene for 9-årig skole var 1. til 6. trinn i hovedsak det samme som tidligere, og naturfaget i 7. til 9. trinn inneholdt biologi (botanikk, zoologi, fysiologi og helselære), fysikk og kjemi.
I 1974 ble Normalplanen av 1939 erstattet av en ny mønsterplan for grunnskolen. Naturfag ble da en del av orienteringsfaget (O-fag). Sammen med fag som heimkunnskap og samfunnslære, fikk naturfag liten plass i O-faget. Det ble etter hvert klart at naturfaget var inne i en dyp krise, noe som ble påpekt i St.meld. 63 (1982-83). Allikevel skjedde det lite, og i St.meld. nr. 29 (1994-95) ble det slått fast at: «...naturfag i praksis har svært liten plass i grunnskolen, og at spesielt fysikk/kjemi-delen er nesten ikke-eksisterende på barnetrinnet».
Etter Reform 97 gjenoppsto naturfag som et eget fag i grunnskolen, da under navnet natur- og miljøfag. Selv om denne endringen var en styrking av naturfaget i grunnskolen, hadde fortsatt Norge et lavt timetall sammenliknet med andre land. Resultatet fra TIMSS-undersøkelsen i 2003 viste også at norske elever presterte betydelig dårligere enn elever i andre OECD-land.
Vestre Åmøy
Vestre Åmøy er et tettsted på den vestligste delen av øya Åmøy i Rogaland, og utgjorde tidligere en grunnkrets i Rennesøy kommune, før kommunesammenslåingen med Stavanger kommune 1. januar 2020.
Naturfag
Historikk
Etter reformen Kunnskapsløftet i 2006, fikk faget sitt nåværende navn. Naturfag ble da et gjennomgående fag i grunnskole og videregående skole.
Vestre Åmøy
Arealet i dette området var 2,21 km² og folketallet var 274 innbyggere i 2005. I 2021 oppfylte stedet Statistisk sentralbyrås tettstedskriterier for første gang. Tettstedet hadde innbyggere per.
Naturfag
Formål
I læreplanen for faget blir det fremholdt at en viktig del av allmennkunnskapen er å kjenne til at naturvitenskapen er i utvikling, og at forskning og ny kunnskap i naturvitenskap og teknologi har stor betydning for samfunnsutviklingen og for livsmiljøet. Faget skal bidra til kunnskap om, forståelse av og opplevelser i naturen som kan fremme viljen til å verne om naturressursene, bevare biologisk mangfold og bidra til bærekraftig utvikling.
Innhold i faget
Det nåværende innholdet i faget er nedfelt i læreplanen fra 2006 (Kunnskapsløftet). Faget er delt inn i hovedområder, avhengig av årstrinn. 1. til 10. årstrinn omfatter følgende hovedområder:
Videregående opplæring inneholder disse hovedområdene:
Elever på yrkesfaglige utdanningsprogram skal ha Forskerspiren, samt to andre hovedområder som er faglig relevant for utdanningsprogrammet. Elever som ønsker generell studiekompetanse, skal ha alle hovedområdene.
Grunnleggende ferdigheter
Læreplanen i fastsetter følgende grunnleggende ferdigheter for naturfag :
Norske elevers prestasjoner (TIMSS)
Hvert fjerde år gjennomføres undersøkelsen Trends in International Mathematics and Science Study (TIMSS), hvor elevers kunnskaper i matematikk og naturfag testes. Norge har deltatt i TIMSS i 1995, 2003 og 2007. Undersøkelsene gir mulighet til å sammenlikne norske elevers prestasjoner med elever i andre land, og samtidig se på hvordan utviklingen blant norske elever er over tid.
Testene har vist at norske skoleelever på 4. og 8. trinn har signifikant svakere kunnskaper i naturfag enn det internasjonale gjennomsnittet, og at utviklingen er negativ. Resultatene ble svakere fra 1995 til 2003, og fra 2003 til 2007 (dog med en svak fremgang for 4. årstrinn i den siste undersøkelsen). Den negative utviklingen ser også ut til å være kjønnsrelatert. Mens norske jenters prestasjoner går svakt tilbake, er nedgangen for guttene betydelig.
Fiskevær
Fiskeværene er et grunnleggende trekk i norsk kysthistorie. Ordet «vær» kan bety veide- eller fiskested ved havet. En annen teori går ut på at fiskerne/fangstfolket ble knyttet til hverandre ved høytidelige løfter eller eder, gammelnorsk «varar», for sammen å verge fiskestedet mot angrep utenfra.
Vi har to typer fiskevær, det helårsbosatte fiskeværet med en kombinasjon av jordbruk og fiske, og rorværet, med få fastboende og mange tilreisende fiskere i sesongene. De fleste fiskeværene vi kjenner i dag er en blanding av disse to. Igjennom historien har fiskeværet endret form, med større endringer i yngre steinalder da husdyrhold og jordbruk ble en del av økonomien, og i middelalderen, da tørrfisken ble handelsvare.
Felles for alle fiskevær er at de ligger ved gode, naturlige havner og har nærhet til fiskeplassene. Båten har hele tiden vært det viktigste redskapet for næringsutøvelse og kontakt med omverdenen, og bebyggelsen i fiskeværene har vært lagt slik at atkomsten til sjøen skulle være så lett som mulig.
Historie
Framveksten av fiskeværene skyldes det rike fiskeriet, og den årvisse vandringen til torsk, sild og sei. Mange av de sesongbaserte rorværene fikk fast bosetting når fiskeriene blomstret. Fiskeværene kunne oppnå bymessige størrelser. Kabelvåg i Lofoten er den første kjente konsentrerte fiskeværbosetting og handelssentrum i Nord-Norge. Snorre Sturlasson omtaler Vågastevnene som den viktigste møteplassen for handel i nord. Fiskevær og rorvær kunne også være privateid av såkalte «væreiere», som ofte bodde i været.
Fiskeværene kom etter tusenårsskiftet inn under kongens innflytelse, med lover og skatter. Etter hvert kom også kirken inn i værene. Allerede på 1000-tallet var tørrfisken en viktig norsk eksportartikkel. På 1100-tallet ble den det viktigste grunnlaget for Bergens kjøpmannstand. Bygging av rorbuer for tilreisende fiskere startet på denne tiden. Fiskeværene vokste i takt med utviklingen av Bergen by.
Fiskeeksporten økte de neste par hundre årene, og fiskeværene blomstret. De ble tettsteder med noen fastboende og mange tilreisende sesongfiskere. Handelen foregikk med hanseatene i Bergen og erkebiskopen i Trondheim som oppkjøpere. Etterhvert tok byborgere i de samme byene over handelen. En hyppig jektefart mellom storbyene og fiskeværene førte til at utviklingen av kultur og økonomi i værene fulgte de store byene.
Fiskeværene var selvbergede samfunn som tok hånd om de fleste ledd i produksjon av varer og tjenester. I tillegg til brygger og rorbuer, kunne et typisk fiskevær bestå av naust, skjåer, egnerbuer, fjøs, våningshus, fiskehjeller, nothjeller, ishus, røykeri, trandamperi, bakeri og smier. Etter hvert ble det også bygget kaier.
Etter nedgangstidene på 1600-tallet, blomstret fisket opp igjen på 17- og 1800-tallet. Mange av fiskeværene ble lokale handelssentre gjennom gjestgiverbevilgningen. Gjestgiverne drev både lokal handel og handel mellom fiskere og bergenskjøpmenn. I siste halvdel av 1700-tallet ga kongen enkelte væreiere langs kysten av Nord-Norge (fra Brønnøysund til Vardø), tillatelse til å drive handel, de ble såkalte «privilegerte handelsmenn». Det beryktede «nessekonge-systemet» oppsto, og flere av fiskeværene ble styrt av slike nessekonger.
På kysten av Nordmøre og Romsdal fikk fiskeværene et stort oppsving fra tidlig på 1700-tallet på grunn av klippfiskproduksjon og -eksport. Her hadde man en spesiell fiskeværorganisasjon som ble kalt for "værtvang". En fisker som skulle drive utror fra et vær var bundet til å selge fisken til væreieren. Væreieren fastsatte prisen i ettertid.
Fra midten av 1700-tallet ble Nord-Norge oppsøkt av russiske skuter for oppkjøp og byttehandel med fisk, den såkalte pomorhandelen begynte. Russerne hadde tidligere drevet handel med fiskerne i Nord-Norge fra middelalderen og fram til begynnelsen av 1600-tallet. Nå kom kjøpmenn fra Kola-halvøya og byttet til seg fisk for korn og andre forbruksvarer, både fra fiskerne direkte og fra nessekongene. Pomorhandelen var på topp på 1800-tallet, da kunne det komme mer enn 300-400 russiske skuter til Nord-Norge årlig. Pomorhandelen varte helt til den russiske revolusjonen i 1917.
Moderne fiskevær
Fiskeværene oppsto i et samfunn basert på åpne båter som ble rodd eller seilt. Båtene var heller ikke større enn at de kunne trekkes på land. Omkring år 1900 fikk fiskebåtene motor og de ble større, og kunne ikke lenger trekkes på land som før. Nye og større fangstredskaper ble tatt i bruk. Alt dette krevde bedre havner, og de fiskeværene som skulle overleve ble utbygd med moloer og kaier. I dag er de gjenlevende fiskeværene hjemmehavn for en moderne fiskeflåte og næringsmiddelindustrien. Mange av de gamle, rike fiskeværene er fraflyttet, og lever mest om sommeren når turister og fritidsboligeiere inntar bebyggelsen.
Sabena Flight Academy
CAE Global Academy Brussels Sabena Flight Academy (CAE SFA) er et treningssenter for piloter og bakkepersonell i flybransjen.
École d'aviation civile ble offisielt åpnet i 1953. I 2001 etter konkursen til Sabena, ble skolen privatisert. I 2007 ble skolen ble kjøpt av kanadiske gruppen CAE og ble medlem av CAE Global Academy.
Senteret tilbyr en rekke treningsmoduler for flyselskaper og flypersonell, fra totale treningspakker til salg av flytid i simulator. Det består av tidligere École d'Aviation civile - en pilotskole med base på Brussel lufthavn (Steenokeerzeel) i Belgia og Phoenix Falcon Field Airport i USA. SFA eies av CAE i Montréal.
Ole Martin Alfsen
Ole Martin Alfsen (født 16. juli 1969 i Oslo) er en norsk kokk og vinkelner, mest kjent fra flere matprogrammer på TV.
Sabena Flight Academy
SFA har fasiliteter og kurs for piloter og bakkepersonell i Norge. I tillegg avholdes det flyskrekk-kurs.
Ole Martin Alfsen
Etter utdannelsen som kokk og vinkelner virket han noen år i Nederland. Sammen med Guri Heftye ledet han «Vis meg ditt kjøleskap» i 1996 (13 episoder) og var stuntkokk med det de fant. Samtidig som han var kjøkkensjef på Lipp i Oslo og ved Millenium. Året etter var han kokk ved Palace Grill sammen med Øyvind Hjelle, og ble TV-kokk i God morgen Norge på TV. Hans andre programleder-ansvar var «Kokkelerium» på TVNorge der to kjendiser skulle lage maten Alfsen hadde laget. Ved Gastronomisk Institutt i Stavanger ble han food and beverage consultant og vinkelner i 2000. Med Tom Victor Gausdal var han fast mat- og vinskribent for Dagsavisen 2002-11. Etter konkursen ved Gastronomisk i 2008 gikk ble han fagansvarlig mat og drikke og Sommelier på Kulinarisk Akademi i Oslo. Fra høsten 2009 er han ekspertkommentator i TVNorges program 4-stjerners middag halv åtte. I 2022 deltok han i Farmen kjendis som utfordrer.
Penza oblast
Penza oblast (russisk: Пе́нзенская о́бласть, Penzenskaja oblast) er en oblast i Russland. Den ligger i Den volgiske føderasjonskrets. Det administrative senteret er Penza.
Fylkesvei 3214
Fylkesvei 3214 går mellom Kjær og Bakstvål i Tønsberg kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 780 (Vestfold).
Wurm
Wurm (nederlandsk: Worm) er en 53 km lang elv i Nordrhein-Westfalen i Tyskland, og en av sideelvene til Rur fra venstre. Elven har gitt navn til det tidligere «Wurmrevier», som var en del av steinkullsområdet ved Aachen. En mener at navnet Wurm kommer av det tyske ordet warm, som betyr varm, siden elvens kilder utgjør varmekilder i Aachen. Elven har et nedslagsfelt på 355,5 km² og en middelvannføring på bare 1,4 m³/s.
Forløp
Wurm har sitt utspring fra flere småelver ved foten av Duisbergkopf, som er et høydedrag i skogene sørvest for Aachen (i nærheten av B57 ved Steinebrück (Diepenbenden)). Herfra renner den i nordlig retning og inn i Aachen-bekkenet. Wurm renner gjennom flere kanaler i byen Aachen og kommer opp igjen ved Europaplatz øst i Aachen. Nord for Aachen (mellom Kerkrade og Herzogenrath) danner elven grensen til Nederland i om lag 10 km. Den munner ut i Rur nær Heinsberg. Andre byer langs Wurm er Würselen, Übach-Palenberg og Geilenkirchen.
Fra utspringet i ca. 265 meters høyde strømmer altså elven med ca. 1,4 m³/s ned mot Rur, hvor den har sitt utløp etter 53 km, nord for Heinsberg ved Kempen i kun 32 meters høyde over havet. Vanndybden der er på omkring 1,4 meter og bredden er omkring 8 meter.
Cruithin
Cruithin eller Cruithne var et delvis mytisk og delvis historisk folk som levde på Irland i løpet av jernalderen, men også i henhold til irske referanser et samtidig gælisk ord for tidlige bosettere på De britiske øyer og spesielt for det folk som blir referert til i romerske historier, og avledende om folk som piktere.
Den irske historikeren Thomas Francis O'Rahilly har i sin noe omdiskuterte historiske modell for den keltiske invasjon (eller innvandring) av De britiske øyer spekulert at disse Priteni var den første keltiske gruppen som bosatte som på De britiske øyer, og identifiserer dem med pikterne i Skottland. Disse Priteni bosatte etter sigende i Britannia og Irland mellom år 700 og 500 f.Kr. O'Rahillys argument er at piktere faktisk er keltere, men det er ikke generelt akseptert blant historikere som faktisk. Diodorus skriver at «de av Pretani som bosatte seg i landet ble kalt for Iris», jfr. Irland. Om Priteni kan bli betraktet som keltere i en lingvistisk mening avhenger av om piktisk språk skal betraktes som keltisk, men det er fortsatt omdiskutert.
Den første referanser til navnet piktere (Picti) er funnet i et latinsk dokument datert år 297.
Blant de cruithneiske stammer som har overlevd på Irland var Loíges og Fothairt i Leinster. Navnet på den første av disse stammene, modernisert som Laois, har blitt gjenopplevet og gitt til en av fylkene (grevskap) i Leinster, tidligere kjent som Queen's County (Dronningens fylke). Det tidligere navnet var hverken lenger korrekt eller nasjonalt tilfredsstillende.
Giovanni Francesco Caroto
Giovanni Francesco Caroto (født 1480 i Verona, død 1555 i Verona) var en maler som virket i den italienske høyrenessansen. Hans verk kjennetegnes ved sin rike veronesiske farve.
Biografi
Han var født i Verona. Der studerte han under Liberale da Verona (1445-1526/29), en maler hvis likhet med Mantegnas verk er påfallende. Caroto tok i bruk Mantegnas klassiske orientering og linjeføring under et midlertidig opphold i Mantova. Da han reiste tilbake til Verona, malte han religiøse verk og portretter i olje, tempera og freskoteknikk.
Enkelte av hans verk viser innflytelse fra Milanos renessanse på 1500-tallet (det som på italiensk kjennes som Cinquecento), deriblant Francesco Bonsignori og Giulio Romanos verk, som han ble kjent med på flere reiser til Milano. Landskapsoppfattelsen i bakgrunnen av hans Madonna-malerier har et diffust uttrykk, i likhet med Leonardo da Vincis verk. Senere verk har likhetstrekk med Rafaels klassiske strenghet.
Han er kjent for, sammen med den yngre Antonio Badile, å ha undervist den prominente manieristiske maleren Paolo Veronese, som hovedsakelig var aktiv i Venezia. Carotos verk forveksles ofte med broren Giovannis.
Caroto var den mest fremtredende maleren i Verona i sin samtid.
Verk
Eksempler på hans kunst finnes i Castello Sforzesco i Milano, Chiesa de Carit i Mantova, i Uffizi og Pitti-palasset i Firenze og i museer i Dresden og Budapest.
Sør-Gjæslingan
Sør-Gjæslingan tilhører øygruppa Vikna, og området omfatter en samling av cirka 80 øyer, holmer og skjær og ligger ytterst i Foldafjorden. De mest kjente øyene er Heimværet, Flatholmen, Kalholmen, Nakken, Sæternesholmen, Sørenskjær, Lyngnesholmen og Store- og Lille Langøy.
Historie
Sør-Gjæslingan var kjent som fiskevær mange hundre år tilbake i tid. Steinalderfunn i området kan tyde på at været ble bosatt svært tidlig. Fra koppskattetellingen i 1645 fins tre navngitte oppsittere, men det er først i 1720-årene at opplysningene om befolkning på Gjæslingan begynner å bli sikre. Selv om det frem til 1900-tallet var få oppsittere på Sør-Gjæslingan, huset været ofte så mange som 400 båter. Fra århundreskiftet kom mange flere fastboende til været, hovedsakelig fiskere som kjøpte rorbuer eller bygde hus for å bosette seg der. På det meste kunne opptill 1200 fiskebåter med ca. 5000 mann og 150 handelsfartøy være samlet på været.
Fiskeværet var prisgitt variasjonene i innsiget av fisk, og disse variasjonene påvirket bebyggelsen på fiskeværet. I perioden 1855-1935 ble det satt opp 99 rorbuer på været, og byggeaktiviteten sammenfaller nøye med år det var store innsig av skrei. Værets storhetstid var mellom 1908 og 1913, og en kunne fiske opptil to millioner skrei på en sesong. I denne perioden var det om lag 4000 fiskere på Sør-Gjæslingan hvert år.
1931 var det siste storåret på Sør-Gjæslingan med godt fiske. Deretter avtok innsiget av skrei, og førte til at det nesten ikke ble oppført noen nye rorbuer i været. I tillegg hadde flere av fiskerne nå tilgang på dekksbåter som gjorde det mulig å overnatte ombord. Den siste boligbyggingen på Sør-Gjæslingan foregikk under andre verdenskrig.
Fra og med 2. verdenskrig og frem til 1970-tallet, var skreifisket ved Gjæslingan dårlig. Selv om fisket var dårlig, fikk været elektrisitet med kabel fra fastlandet i 1969. Denne betydelige investeringen ble foretatt fordi kommunen og de fastboende vurderte fiskeværet som et livskraftig samfunn. Været hadde modernisert seg, med postkontor, butikk, skole, fiskemottak og regelmessig ruteforbindelse med fastlandet. Men i likhet med andre øysamfunn langs kysten var Sør-Gjæslingan et offer for sentraliseringstendensene som økte i samfunnet på tiden.
Vern og turistvirksomhet
Prosessen med å få til et vernetiltak for Sør-Gjæslingan startet i 1977 i regi av Jens Lie-Gjeseth, tidligere formann i Kulturvernutvalget, et underutvalg av fylkeskulturstyret. Lie-Gjeseth kalte Sør-Gjæslingan "kystens Røros", og var ikke i tvil om at været var viktig å prioritere for fremtidig vern. Med fylkeskonservator Kolbein Dahle ble det foretatt en befaring den 11. oktober 1976, og etter befaringen uttalte fylkeskonservatoren «Vi kan ikkje la ein slik framtidsressurs forfalle ... Det er snarere et spørsmål om vi har råd til å la det forfalle enn om vi har råd til å verne det!».
Etter at værets daværende eier, Petter Kjelleberg, gikk konkurs, kom samarbeidsutvalget for verneplan for Sør-Gjæslingan med en anmodning til formannskapet i Vikna kommune om at kommunen måtte engasjere seg i kjøp av været. Etter en tid med forhandlinger med daværende eier, ble finansieringen til slutt ordnet på våren 1979, og været ble solgt til Vikna kommune for 750 000 kroner. Nord-Trøndelag fylkeskommune bidro med 75 000 kroner via tilskudd til Woxengs Samlinger, Miljøverndepartementet bidro med 250 000 kroner ved å kjøpe de ubebodde øyene, og resten ble dekket av kommunen.
Først på 1980-tallet ble det iverksatt praktisk arbeid med å verne området, i form av restaurering og vedlikehold. I motsetning til vanlig tankegang på tiden, ble bygningsmiljøene bevart på Sør-Gjæslingan fremfor å flytte de til bygdetun eller friluftsmuseer. Målsetningen var å bevare bruken av bygningene nært til det de opprinnelig var brukt til, og rorbuene ble benyttet til overnatting av turister og skoleelever i sommerhalvåret.
Kystmuseet i Nord-Trøndelag utførte fra overtakelsen i 1979 og til 2002 betydelig restaureringsarbeid på de 22 bygningene som nå er i offentlig eie. Dette arbeidet ble hovedsakelig finansiert igjennom ulike offentlige sysselsettingstiltak. Samtidig utførte også eierne av de private husene et omfattende vedlikeholdsarbeid på sine hus. Etter hvert som bygningsmassen ble satt i stand, åpnet det seg nye muligheter for turistnæring på været.
Væreierne
Statens overgang til frihandelspolitikk førte raskt til at Sør-Gjæslingan kom på private hender. Oppkjøp av fiskevær ble sett på som en sikker pengeplassering, og i perioden 1728-1869 skiftet været eier tolv ganger. Været ble til slutt kjøpt av Anthon Martinus Brandtzæg i 1869, og forble i familiens eie frem til 1969.
Det er hurtigbåtforbindelse til Namsos med Namdalingen via Seierstad på Jøa. Fiskeværet var i tidligere tider et av de største fiskeværene sør for Lofoten. Sør-Gjæslingan er fredet som kulturmiljø etter kulturminnelovens § 20.
Woxengs samlinger og Vikna kommune forvalter de fleste historisk viktige bygningene, det vil si rorbuer, væreierbolig, noen naust, fiskemottak, salteri, Fiskarheimen og annet. Rorbuene blir leid ut til turister i turistsesongen. Fiskeværet har en fast vedlikeholdsmann, og den frivillige organisasjonen Sør-Gjæslingans venner hjelper til med oppussingen. Gjæslingan Velforening, Havbåra, er ei forening med oppsittere (eiere av rorbuer og hus) og andre interesserte som har som formål å ta vare på foreningslivet gjennom ulike arrangementer i Sør-Gjæslingan.
Levende fiskevær anno 1900
Sør-Gjæslingan hadde et dynamisk væreiersystem, der fiskerne ikke var forplikta til å selge fangsten til væreier og fikk føre opp sine egne rorbuer. Samtidig skjedde teknologiske endringer utover 1900-tallet, som gjorde båtene større og mer mobile. En ble da ikke så avhengig av fiskevær og rorbuer, siden en kunne sove i båten. Det kan dermed tenkes at fiskere som hadde ført opp egne rorbuer etter hvert tok dem ned, for å bruke materialene til annet, som for eksempel bygging av hus på fastlandet.
Tadamichi Kuribayashi
Tadamichi Kuribayashi (født 7. juli 1891 i prefekturet Nagano i Japan, selvmord ca. 23. mars 1945 på Iwo Jima) var en japansk generalløytnant og kommandant for den japanske garnisonen på øya Iwo Jima under slaget på Iwo Jima. Kuribayashi kom fra en samurai familie. Fra 1928 var han i to år militærattasjé ved den japanske ambassade i Washington i USA.
General Kuribayashi skal ha begått selvmord i sluttfasen av slaget om Iwo Jima; hans legeme ble aldri identifisert.
Gil (israelsk parti)
Gil – Gimla'ey Yisrael LaKneset (גיל – גימלאי ישראל לכנסת), på norsk Israelske pensjonister til parlamentet, er et pensjonistparti som, med uventet stor suksess, deltok i det allmenne israelske valget i 2006. Forkortelsen «Gil» betyr også «alder» på hebraisk.
Partiet, som ble ledet av Rafi Eitan, klarte toprosentssperren med god margin og oppnådde syv plasser i Knesset. I Tel Aviv stemte nesten 10 % av velgerne på Gil.
Hermann Volk
Hermann Volk (født 27. desember 1903 i Steinheim am Main nær Frankfurt i Tyskland, død 1. juli 1988 i Mainz) var kardinal i den katolske kirke og biskop av Mainz 1962–1982. Han deltok under Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Han ble kreert til kardinal i 1973. Han deltok på konklavet 1963 som valgte pave Paul VI, konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, og konklavet oktober 1978 som valgte pave Johannes Paul II.
Bakgrunn
Hermann Volk var sønn av møbeltapetsereren Franz Volk og hans hustru Catharina Josepha Kaiser. Han fikk sin første skolegang i Steinheim og Hanau, og begynte deretter på prestesemimnaret i Mainz hvor han studerte filosofi og teologi i fire år.
Prest
Volk ble presteviet av biskop Ludwig Maria Hugo den 27. april 1927. Han var så sjelesørger i Mainz, som kapellan i Alzey (1927–1931) og i St. Ignaz (1932–1935). Frs 1935 til 1938 studerte han ved universitetet i Fribourg i Sveits, der han tok doktorgrad i filosofi med et arbeid med tittelen Die Kreaturauffassung von Karl Barth, og doktorgrad i teologi med arbeidet Emil Brunners Lehre von der ursprünglichen Gottesebenbildlichkeit des Menschen.
Biskop
Den 3. mars 1962 ble Volk valgt til biskop av Mainz av domkapittelet og bekreftet som dette av pave Johannes XXIII den 25. mars 1962. Han ble bispeviet den påfølgende 5. juni av erkebiskop Hermann Schäufele, med de medkonsekrerende biskoper Carl Joseph Leiprecht og Joseph Reuß i domkirken i Mainz.
Biskop Volk var deretter med på annet vatikankonsil frem til 1965. Han markerte seg som økumenisk og gikk inn for et bedre forhold til de protestantiske kirkesamfunn. I 1963 gikk han inn for å støtte en gift luthersk prest, Ernest Adam Beck, som hadde konvertert til katolisismen og ønsket å bli katolsk prest.