cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eiganes gravlund
Gravplassen har egne urnefelter og et eget felt for anonym nedsetting av urner. I 2004 ble det tatt i bruk et nytt urnefelt med en helt spesiell utforming. Gravene er organiserte i stjerneformasjoner. Dette gir en sterkere identitet til gravstedet enn når gravene organiseres i en ordinær rekkeformasjon. I 2009 ble det opparbeidet navnet minnelund. Her kan en velge urne- eller kistegraver, uten å sette opp egen gravstein. Navnene til de avdøde preges inn på bronseplater som monteres på et felles monument. Disse gravene får på vanlig måte egen fester. Det er anlagt fellesområder for blomster, lys. Stell av minnelunden blir ivaretatt av de gravplassansatte.
Eiganes gravlund er byens mest besøkte gravplass med et årlig besøkstall på nærmere 300 000 personer.
Denne gravlunden må ikke forveksles med «Egenes kirkegård», som var der det nå er park sørvest for krysset mellom Stokkaveien og Løkkeveien.
Eivind H. Natvig
Eivind Hindahl Natvig (født 13. mars 1978) er en norsk fotograf. Han studerte fotojournalistikk ved Høgskolen i Oslo 2003–2006. Eivind H. Natvig er knyttet til byrået Institute for Artist Management (siden 2014) og galleriet Nineteensixtyeight. Han var knyttet til World Picture Network (2003–2008), Samfoto (2006–2014) og Moment Agency (2008-2019). Han er bosatt i Lofoten og medlem av Nord-Norske bildende kunstnere (NBK).
Nederland i Eurovision Song Contest
Nederland debuterte i Eurovision Song Contest i 1956 og har deltatt 63 ganger. Nederland er et av landene med flest deltakelser i Eurovision Song Contest og har vunnet fem ganger: 1957, 1959, 1969, 1975 og 2019. Nederland var det første landet til å opptre i konkurransen, da Jetty Paerl var første artist ut i den aller første utgaven av konkurransen i 1956. Landet fikk en god start og vant konkurransen både i 1957 og 1959, men gjorde det svært svakt i 1960-årene. På ti år nådde ikke Nederland øvre halvdel av poengtavlen en eneste gang, og landet endte sist tre ganger. Det var også det første landet i konkurransen til å få null poeng, i 1962, sammen med Spania, Østerrike og Belgia.
I 1969 tok de dårlige resultatene slutt, da Lenny Kuhr gikk til topps i Madrid med «De troubadour». Seieren måtte hun imidlertid dele med tre andre land, siden det ikke fantes regler for å kåre kun én vinner. Utover i 1970-årene fulgte flere gode plasseringer, og i 1975 vant Nederland sin fjerde seier med gruppen Teach-In og «Ding-a-dong». Etter dette fulgte en serie med middels og gode resultater, blant annet med femteplass i 1980 og 1987, og en fjerdeplass i 1998. Samtidig klarte ikke landet å kvalifisere seg til finalene i 1995 og 2002 på grunn av dårlige plasseringer året før. Den svakeste perioden kom derimot i 2005, etter innføringen av semifinaler. Hele åtte år på rad ble Nederland slått ut i semifinalen, og først i 2013, da landet gikk over til intern utvelgelse, klarte Nederland å ta seg til finalen. Siden da har landet gjort det langt bedre, og har kvalifisert seg til finalen ved åtte av ti anledninger. En sterk andreplass kom i 2014 med duoen The Common Linnets, og i 2019 lyktes landet med å vinne sin femte seier da Duncan Laurence deltok med «Arcade». Seieren kom hele 44 år etter Teach-Ins seier i 1975. Av alle nåværende deltakerland som har vunnet, er det bare Spania (54 år) og Østerrike (48 år) som har opplevd en lengre seierstørke enn Nederland.
Siden debuten i 1956, har landet har stått over konkurransen ved fire anledninger: i 1985 og 1991, da konkurransen falt på Nederlands minnedag for ofrene i andre verdenskrig; og i 1995 og 2002, da landet ikke var kvalifisert til finalen. Nederland har arrangert konkurransen fire ganger: i 1958, 1970 og 1976 – og i 1980, da Nederland steppet inn som reservevert, da Israel sa fra seg arrangementet. I 2020 skulle Nederland ha stått vertskap for femte gang, men konkurransen ble avlyst på grunn av koronaviruspandemien. I stedet arrangerte Nederland konkurransen i 2021.
Nederland valgte i mange år sitt bidrag gjennom konkurransen Nationaal Songfestival, landets svar på norske Melodi Grand Prix. Siden 2013 har imidlertid landets deltaker og sang blitt valgt internt av kringkasteren. Det er kringkastingsselskapet AVROTROS som har ansvar for landets utvelgelse og deltakelse, mens Eurovision Song Contest sendes på den nasjonale allmennkringkasteren NPO.
Historikk
Nederland var ett av syv land som deltok i den første utgaven av Eurovision Song Contest i sveitsiske Lugano i 1956. Opprinnelig var det allmennkringkasteren NTS og siden NOS som sendte konkurransen i Nederland, men i takt med flere mediereformer har ulike nederlandske kringkastingsselskaper hatt ansvaret for å velge ut landets bidrag. Siden 2014 har kringkasteren AVROTROS håndtert Nederlands deltakelse i Eurovision Song Contest. Finalesendingene overføres på den riksdekkende tv-kanalen NPO 1 via kringkastingsorganisasjonen NPO, som AVROTROS er en del av.
Landets bidrag og artist ble siden starten valgt ut gjennom den nasjonale sangkonkurransen Nationaal Songfestival. Etter en serie svake resultater i perioden 2005–2012, la imidlertid AVROTROS ned konkurransen og erstattet den med internt utvalgte låter og artister.
Opp- og nedturer
Nederland hadde en svært god start i Eurovision Song Contest og vant konkurransen både i 1957 og 1959. 1960-årene ble derimot en svak periode resultatmessig, blant annet med tre sisteplasser. I 1969 vant imidlertid Nederland sin tredje seier i konkurransen, delt med Spania, Storbritannia og Frankrike. 1970-årene ble også gode for Nederland, med en fjerdeplass i 1972, tredjeplass i 1974 og sin fjerde seier i 1975. Frem mot årtusenskiftet hadde Nederland svingende resultater i Eurovision Song Contest, og landet måtte stå over konkurransen i 1995 og 2002 på grunn av dårlige plasseringer årene før. I åtteårsperioden 2005–2012 kvalifiserte ikke Nederland seg til én eneste finale, og ingen andre land har så mange semifinale-deltakelser på rad uten å nå en finale. Først i 2013 snudde rekken med dårlige plasseringer, da Anouk tok Nederland til finalen. Hun kom på niendeplass, noe som var landets beste plassering siden 1999. Finalen ble også årets mest sette program i Nederland i 2013 med nesten 5 millioner seere. I 2014 var Nederland nær ved å vinne sin første seier på nesten 40 år, da duoen The Common Linnets ble nummer to med «Calm After the Storm» – bare slått av Østerrikes Conchita Wurst. Nederlands bidrag fikk 12 poeng fra åtte land – blant andre Norge. Også i 2016–2019 kvalifiserte landets seg til finalen, og i 2019 lyktes landet omsider å få en ny seier, da Duncan Laurence gikk til topps med «Arcade». Dette var landets femte seier, og den første på 44 år. På grunn seieren skulle Nederland arrangere konkurransen i 2020, men konkurransen ble avlyst i mars 2020 på grunn av koronapandemien. I stedet besluttet EBU at Nederland skulle arrangere i 2021.
I 2023 ble Nederland slått ut i semifinalen. Dette var første gang på åtte år at landet ikke nådde en finale.
Seertall
På grunn av de gode resultatene etter 2013 har konkurransen oppnådd høy popularitet i Nederland. I 2016 var finalen i Eurovision Song Contest det mest sette programmet på nederlandsk fjernsyn gjennom hele året. 4,3 millioner seere fikk med seg finalen på tv-kanalen NPO 1. I 2017 var det tilsvarende tallet nærmere 4,1 millioner seere, og da landet vant i 2019, ble finalen sett av 4,4 millioner – en markedsandel på 75 prosent. Dette tallet ble toppet i 2021, da landet arrangerte konkurransen. Finalen ble sett av 5,4 millioner seere og en markedsandel på 78,5 prosent. I 2023, da Nederland ikke var i finalen, ble finalen sett av nærmere 1,9 millioner nederlendere, med en markedsandel på nærmere 50 prosent.
Fravær
Nederland er et av landene med flest deltakelser i Eurovision Song Contest og har bare stått over fire konkurranser. Både i 1985 og 1991 trakk Nederland seg fra konkurransen, ettersom finalene falt på 4. mai – Nederlands minnedag for døde i kriger og konflikter etter andre verdenskrig. I 1995 og 2002 var Nederland tvunget til å stå over konkurransen på grunn av dårlige resultater årene i forveien.
I 2000 deltok Nederland, men kringkasteren NOS avbrøt sendingen etter én time på grunn av fyrverkeriulykken i Enschede tidligere samme dag. Også telefonavstemningen ble avlyst, og derfor kom de nederlandske poengene fra landets reservejury.
Vertskap
Nederland har arrangert Eurovision Song Contest fem ganger. Første gang var i 1958, etter at Nederland vant konkurransen året før. Landet vant på nytt i 1959, men avsto fra å arrangere finalen i 1960 av økonomiske årsaker. I stedet stilte sølvvinneren Storbritannia opp som arrangør av Eurovision Song Contest 1960 – Norges debutår i konkurransen.
Nederland arrangerte konkurransen for andre gang i 1970, etter å ha vunnet i 1969. Seieren delte de imidlertid med Spania, Storbritannia og Frankrike, og Nederland fikk arrangøroppgaven etter loddtrekning mellom dem og Frankrike, mens Spania og Storbritannia var uaktuelle, som arrangører av de to siste finalene.
I 1976 arrangerte Nederland sin tredje finale, etter at Teach-In vant året før. Fjerde og siste gang Nederland arrangerte en finale, var i 1980. Egentlig var det Israel som skulle arrangere finalen, etter å ha vunnet på hjemmebane i 1979. Israelsk fjernsyn ba derfor om å få slippe arrangørjobben, og etter mye om og men tok til slutt Nederland på seg oppgaven med å arrangere Eurovision Song Contest i 1980.
Nederland skulle også arrangere i 2020, men konkurransen ble avlyst i mars 2020 på grunn av koronaviruspandemien. I stedet arrangerte Nederland konkurransen i 2021.
Deltakere
Under er en liste over Nederlands deltakere, plasseringer og poeng i konkurransen siden debuten. I 1956 stilte de syv deltakerlandene med to bidrag hver. Bare vinneren ble offentliggjort, de andre plasseringene er ikke kjent. {{legend|gold|Vinner}} {{legend|#dcdcdc|Andreplass}} {{legend|#ffdead|Tredjeplass}} {{legend|#e0ffff|Sisteplass}}
Stemmehistorikk
Oversikt over poeng til og fra Nederland i finaler siden debuten. Tallene er hentet fra nettstedet ESC Database. Ved like mange poeng, rangeres landene etter hvor mange prosent de har gitt av høyeste mulige oppnåelige totalscore.
Tabellene omfatter bare finaler. Poeng som Nederland har gitt og fått i semifinaler, er ikke tatt med.
Eurovision: Europe Shine a Light
16. mai 2020 arrangerte Nederland Eurovision: Europe Shine a Light. Dette var et direktesendt underholdningsshow som erstatning for Eurovision Song Contest 2020. Chantal Janzen, Edsilia Rombley og Jan Smit ledet sendingen.
Kommentatorer og poengopplesere
Flere kjente nederlandske tv-personligheter har kommentert Eurovision Song Contest opp gjennom årene – blant annet Willem Duys og komikeren Paul de Leeuw. Willem van Beusekom kommenterte hver eneste finale fra 1985 til 2005. I 2006 tok Cornald Maas over, men i 2010 måtte Maas trekke seg fra kommentatorjobben etter å ha kritisert deltakeren Sieneke og det politiske partiet PVV. Maas kom imidlertid tilbake i kommentatorstolen i 2014 sammen med sangeren Jan Smit.
Bebé
Thiago Manuel Dias Correia eller bare Bebé (født 12. juli 1990) er en portugisisk-kappverdisk fotballspiller som spiller for den spanske klubben Real Zaragoza, på lån fra Rayo Vallecano.
Han kom til Manchester United fra Vitória de Guimaraes for 70 millioner kroner.
Bebé hadde en hard oppvekst på gata i Portugal og vokste opp på et barnehjem. Bebé fikk sin førstelagsdebut mot Scunthorpe i Carling Cup. Han ble byttet inn 18 minutter før full tid og erstattet målscorer Park Ji Sung. Han skåret sitt første mål mot Wolverhampton i Carling Cup.
Iona
Iona (skotsk gælisk: Ì Chaluim Chille ) er en liten øy som tilhører Skottland i de indre Hebridene. Det er mest kjent for Iona Abbey, selv om det er andre interessante bygninger på øya. Med sin ro og sin natur er Iona et turistmål.
Store deler av øya, og øyene som ligger utenfor hovedøya, ble donert til National Trust for Scotland. Klosteret og noen kirkebygninger eies av Iona Cathedral Trust.
I 2019 var øyas befolkning på 177. Beboere driver et tradisjonelt jordbruk, turisme og noen håndverkere lager varer til salgs lokalt, for eksempel keramikk, smykker og strikkevarer.
Øyens religiøse betydning beskrives som "fødestedet for keltisk kristendom i Skottland".
På øya skal 60 konger ligge begravet, av disse er det 8 norske/norrøne konger (konger fra Man, Dublin og Suderøyene).
Etymologi
På moderne skotsk-gælisk kalles Iona enten bare Ì (av en gammel gælisk form for «øy», Ì Chaluim Chille («St. Columbas øy») eller Eilean Idhe («Øya Ì»). Øya har også vært kjent som Ì nam ban bòidheach, som betyr «Øya til de vakre kvinnene». En innbygger på Iona kalles på gælisk Idheach.
Det gæliske korte navnet Ì skapte rimelig nok litt forvirring når det skulle transkriberes og bøyes på latin og engelsk. Bede kalte øya Hy og Hii i Historia ecclesiastica gentis Anglorum, og navnet Hii vises til i litteraturen også i dag.
Navnet «Iona» kommer av en forvanskning av Adomnáns Ioua Insulae, hvor «Ioua» enten har vært et forsøk på å gi en latinsk genitivsform av Ì eller en variant av Ivova (= barlindstedet).
Arnstein Øverkil
Arnstein Øverkil (født 29. mars 1937 i Hegra i Nord-Trøndelag, død 27. februar 2014 ) var en norsk jurist, politimester og sjef for Politiets sikkerhetstjeneste.
Iona
Geografi
Øya Iona er rundt 1,6 km bred og 5,6 km lang med en fast befolkningsmengde på rundt 125 mennesker. Øyas grunnstein er dekket av et lag av basaltisk lava, og som andre steder som blir forblåst av sjøbris og vinder med saltvann, er det svært få trær.
Arnstein Øverkil
Øverkil ble utdannet cand.jur. i 1965. Han var politimester i Asker og Bærum politidistrikt fra 1985 til 2001. Øverkil var rådgiver da politistyrken i Palestina ble bygd opp, og var personlig rådgiver for Yasir Arafat fra 1994 til 1996.
Iona
Geografi
Ionas høyeste punkt er Dùn Ì på 101 meter, som består av et festningsanlegg fra jernalderen som dateres til fra rundt 100 f.Kr. til 200 e.Kr. Øyas geografi består også av Camas Cuil an t-Saimh (Bay at the Back of the Ocean = «Bukta bakenfor havet») og Càrn Cùl ri Éirinn («Åsen med baken mot Irland»), som sies å være stranden hvor St. Columba av Iona første gang gikk i land på Iona.
Fra øya kan man ta båt 9 km nordøst til den ubebodde øya Staffa, som har en meget spesiell natur.
Arnstein Øverkil
Etter det var han leder for obervatørmisjonen Temporary International Presence in Hebron (TIPH). Han var konstituert sjef for Politiets sikkerhetstjeneste (PST) 2003–04.
Iona
Natur
Iona har et småkupert landskap dominert av heier og myrområder. På vestsiden er det flere lange sandstrender. Betydelige områder har skjellsand i jordbunnen og er derfor svært kalkrike, noe som gir opphav til en svært artsrik machair-vegetasjon (lavtliggende sletter med gress), dessverre er denne de fleste steder preget av hard sauebeiting. Det mest slående faunamessige særtrekket er at øya fortsatt har en bestand av den sterkt truede fuglen åkerrikse, som preger landskapet med sin monotone kreksing gjennom sommernettene.
Historie
12. mai 563 grunnla sankt Columba det som ble Iona-klosteret på øya, etter å ha forlatt sitt hjemland Irland med tolv mann i sitt følge. Han dro ikke ut som misjonær, men for å sone det han hadde stelt i stand i hjemlandet, hvor han la seg ut med kongen ved å nekte å levere tilbake en evangeliebok som han hadde kopiert uten tillatelse. Flere familiemedlemmer satte livet til i striden som fulgte. Full av anger over sin handling flyktet Columba hjemmefra og slo seg ned på Iona, som var det første stedet han kom til som han ikke kunne se hjemlandet fra. En av haugene på Iona heter fremdeles The hill with its back to Ireland («Haugen med ryggen til Irland»).
Columba drev aktiv misjonsvirksomhet fra Iona, og spredde kristendommen blant piktere i deler av Skottland, men kanskje fremfor alt til angelsakserne i det nordlige England. Iona lå ikke dengang isolert til. Tvert om lå den midt i skipsleden for handel og trafikk med Frankrike og andre land rundt Middelhavet. Iona lå langt nord i Dalriada-kongedømmet som ble styrt av Columbas fetter Conall mac Comgail, men Beda hevder at det var pikterkongen Brude som overlot Iona til Columba og ikke hans fetter. Columba ble sagt å ha bannlyst slanger og frosker fra Iona. I virkeligheten tok han æren for at det aldri har vært slanger på Irland. Heller ikke tolererte han kvinner eller kyr, da han mente at «der det er en ku, er der en kvinne, og der det er en kvinne, er det spetakkel». Konene til arbeiderne som reiste klosteret, fikk holde seg på Eilean nam Ban («Kvinnenes øy»). Men i 1203 etablerte augustinerordenen under priorinnen Beathag, datter av Somerled, et nonnekloster på Iona. Beathag ligger gravlagt der.
Klosteret drev utstrakt kopiering av bøker, og enkelte forskere mener at den eksepsjonelt vakre illuminerte Kellsboken ble laget på Iona omkring år 800, og så gitt til klosteret i Kells som også ble stiftet av Columba. Relikviene hans ble flyttet til Kells på begynnelsen av 800-tallet for å være bedre beskyttet mot vikingenes herjinger. Etter reformasjonen i England ble klosteret liggende i ruiner inntil 1899, da greven av Argyll overdro eierskapet til stiftelsen Iona Cathedral Trust som er tilknyttet Den skotske kirke.
Arnstein Øverkil
Øverkil ble i 2001 tildelt Politiets hederskors.
Iona
Historie
Iona ble også gravsted for kongene av Dalriada, et kongedømme i dagens Skottland. En oversikt fra 1549 hevdet at 48 skotske konger, 8 norske og 4 irske var gravlagt på Iona. Blant de skotske kongene nevnes Kenneth I, Donald II, Malcolm I, Duncan I, Macbeth og Donald III. Ingen av disse gravene kan identifiseres i dag, og inskripsjonene sies å være slitt bort mot slutten av 1600-tallet. Etter å ha gått i land ved Port nam Mairtear, beveget begravelsesprosesjonene seg langs Sraid nam Marbh - de dødes gate - til gravplassen. Port nam Mairtear kan oversettes til Martyrviken, som enten viser til St. Columbas relikvier som ble flyttet til Kells, eller til en viking-massakre på stedet. Columba kronet selv Aedan av Dalriada i 574. Det er sagt at da Columba døde, ble gravsteinen hans laget av den steinen han hadde hvilt sitt hode på når han sov. En stein kalt «Sankt Columbas pute» ble gravd opp i 1870 og er nå utstilt på klosterets museum.
Sankt Orans kapell
Den eldste kirken på Iona er viet til sankt Oran, også kjent som Odhrán og Otteran. Han nedstammet fra Conall Gulban, en irsk konge på 400-tallet som grunnla kongedømmet Tír Chonaill. Orans død ble registrert i 548 i Annalene av de fire mesterne, og hans grav på Iona holdes høyt i ære. Minnedagen hans er 27. oktober. De norrøne beboerne gjorde ham til skytshelgen for Waterford i 1096.
Sankt Oran var abbed i Meath og grunnla klosteret Lattreagh i Tipperary. Ifølge legenden var han den eldste av de tolv som fulgte Columba i eksil. Da han merket døden nærme seg, spådde han at ville bli den første munken som døde på Iona. Columba skal da ha sagt: «Den som fremfører en bønn ved min grav, får ikke bønnen oppfylt før han har bedt til deg også.» Etter ha velsignet Oran, gikk Columba utenfor, hvor han opplevde en visjon av engler som kjempet mot demoner mens Orans sjel ble båret til himmelen. Oran døde i samme øyeblikk. Kirkegården på Iona vokste frem rundt gravstedet hans. En annen legende vil ha det til at kapellet som Columba ville reise på Iona, ble revet ned hver natt. Til sist hørte han en stemme si at kapellet ikke ville bli ferdig før et levende menneske ble begravd under det. Oran meldte seg frivillig, og kapellet ble ferdig; men en dag skjøv den døde mannen hodet sitt gjennom veggen og sa at det finnes hverken himmel eller helvete slik folk tror. Forskrekket lot Columba vennen dekke til med jord igjen. I en versjon fra Hebridene fikk Oran løfte om at hans sjel ville være trygg i himmelen. Men Columba savnet sin døde venn og åpnet graven under kapellet. Da avdøde fikk øye på verden igjen, kjempet han for å komme seg ut; men St. Columba skyndte seg å lukke graven igjen, for å redde vennens sjel fra verden og dens synder.
Disse legendene regnes blant de få eksemplene på grunnsteins-ofringer i Storbritannia. George Henderson hevder at legendene stammer fra eldgammel folketro, og trekker en parallell til Nennius' beretning om byggingen av Dinas Emris, der kong Vortigern rådes til å ofre «et farløst barn», for at barnets blod skal sikre at ikke festningsmurene bryter sammen. Uansett kan umulig de to helgenene ha vært sammen på Iona, ettersom Columba ankom i 563, mens Oran døde allerede i 548.
I 1994 ble den populære Labour-lederen John Smith gravlagt ved St. Orans kapell. Dette førte til store mengder besøkende som ødela stier fra 1200-tallet, og fikk de fem gravene nærmest John Smiths gravstein til å styrte sammen.
Nåværende aktiviteter
I 1938 grunnla George MacLeod Iona-kommuniteten, som er et økumenisk kristent fellesskap for menn og kvinner. Formålet er å samle menn og kvinner fra forskjellige kristne tradisjoner for å finne nye måter å leve som kristne i dagens verden. Kommuniteten er en drivkraft i bevegelsen som søker å fremme åndeligheten fra den keltiske kristendom.
Iona klosterkirke tiltrekker seg både historisk interesserte turister og pilegrimer. Det er også ruiner av nonneklosteret ved siden av, fra det 1200-tallet, med en vakker klosterhage.
Der drives fortsett en del jordbruk på øya, som beites av sauer og storfe.
Alan fitz Walter, 2. High Steward av Skottland
Alan fitz Walter (født 1140, død juni 1204 ) var den andre High Steward of Scotland, fra farens død 1177 og til sin død. Han ble da etterfulgt av sin sønn Walter Stewart, 3. High Steward av Skottland.
Som High Steward tjenestegjorde han som stattholder eller major domus for kong Vilhelm Løven. Det var i hans tid at familien fikk kontroll over øya Bute. Han skal også være ansvarlig for oppføringen av Rothesay Castle på øya.
Han deltok Det tredje korstog sammen med Rikard Løvehjerte, og hans vendte tibake ti Skottland i juli 1191.
Lake County
Lake County er navnet på tolv fylker i USA:
Van (Tyrkia)
Van (armensk: Վան, kurdisk: Wan; fra armensk van - «landsby», «bebyggelse») er en by øst i Tyrkia med mange kurdiske innbyggere og er administrasjonsbyen i Van-provinsen. Byen befinner seg ved kysten til innsjøen Vansjøen. Byen hadde 342,464 innbyggere i 2008.
Historie
Arkeologiske utgravninger i byen viser at tidlig bebyggelse i Van-området går helt tilbake til rundt 5000 år f.Kr.
Fra orontiddynastiet til kongeriket Armenia
Regionen kom under ornotidenes kontroll i 600-tallet f.Kr. og senere under perserne i midten av 500-tallet f.Kr. I 331 f.Kr. ble Van erobret av Aleksander den store og etter hans død ble området en del av Selevkidriket. I den første del 100-tallet f.Kr. var det en del av kongeriket Armenia. Det ble et viktig sentrum i regjeringstiden til den armenske kong Tigranes II, som grunnla byen Tigranakert på 100-tallet f.Kr. Dette området ble styrt av arsakiddynastiet i tiden før 300-tallet e.Kr.
Bysantinerne og kongeriket Vaspurakan
Det bysantinske riket hadde i en kort periode kontroll over regionen, fra 628 til 640, før den ble erobret av muslimske arabere, som samlet sine erobrede områder i provinsen Ermeniye. Når det arabiske styret etter sigende ble svekket, benyttet lokale armenske ledere anledningen til å ta over makten igjen. Det viste seg at Artsrunidynastiet ble det mektigste. Selv om de en stund var avhengige av regentene av kongeriket Ani, erklærte de i 908 uavhengighet som kongeriket Vaspurakan. Det nye kongeriket hadde ingen bestemt hovedstad: hoffet flyttet fra sted til sted etter som kongen skiftet tilholdssted. Blant dem var Vanbyen, Vostan og Aghtamar. I 1021 gav den siste kongen av Vaspurakan, John-Senekerim Artsruni, området over til Det bysantinske rike. Det ble oppretta Vaspurakan thema som omfatta Artsruniområdene.
Seldsjukriket
Inntog til Vaspurakan av de seldsjukkiske tyrkerne startet i 1050-årene. Etter seieren deres i slaget ved Manzikert ble det mange lokale muslimske ledere som ahlatshahene og ajjubidene (1207). I en periode på 20 år var Van underlagt det anatoliske seldsjuksultanatet før det ble erobret av mongolene. På 1300-tallet ble Van styrt av Kara Koyunlu-tyrkere, og senere av timuridene.
Det osmanske riket
I den første halvdelen av det 15. århundre opplevde Vanregionen å bli et konfliktområde der Det osmanske riket og det persiske safavidriket kjempet om å dominere. Safavidene erobret Van i 1502. Osmanene overtok byen i 1515 og styrte i en kort periode. Safavidene tok over igjen i 1520 men osmanene fikk total kontroll over området i 1548. De gjorde først Van om til en sancakisk del av Erzurum-eyaletet og senere til et separat Van-eyalet omkring 1570.
Første verdenskrig og deportasjonen av armenere
Den offisielle folketellinga gjennomført av Det osmanske riket fra 1914 viser at befolkningen i Vanprovinsen bestod av 179 422 muslimer og 67 797 armenere. Denne folketellinga gjelder bare menn, kvinner og barn er ikke medregnet. Ifølge nyere forskning som inkluderer kvinner og barn også er tallene; 313 000 muslimer, 130 000 armenere og 65 000 andre, inkludert kristne assyrere og nestorianister.
Armenere hadde lenge stått i ledtog med russere for å løsrive seg fra tyrkere og danne en selvstendig stat. De anti-tyrkiske og pro-russiske følelsene hos folket ble forsterket etter den nye osmanske politikken ovenfor armenerne. Russerne kom de armenske krigerne til unnsetning sent i mai 1915. I august gjorde en seier over den russiske hæren det mulig for osmanene til å ta makten igjen. I september 1915 tvang russerne tyrkerne ut av Van for andre gang. Russiske styrker begynte å forlate Van etter den russiske revolusjonen i 1917 og i april 1918 hadde den osmanske hæren igjen erobret området. Slutten på 1. verdenskrig gjorde at den osmanske hæren måtte oppgi kravet på Van.
Tyrkisk uavhengighetskrig og opprettelse av republikk
I Sèvrestraktaten bestemte ententemaktene seg for å gjøre byen en del av Den demokratiske republikken Armenia. De tyrkiske revolusjonære, ledet av Mustafa Kemal Atatürk nektet å gå med på bestemmelsene i traktaten og etter hvert resulterte det i den tyrkiske uavhengighetskrigen. Van kom under tyrkisk kontroll igjen i 1920 og de siste gjenværende ble vist bort i den siste runden av etnisk utrenskning. Lausannetraktaten erstattet Karstraktaten og Sévrestraktaten og Van forble formelt underlagt Tyrkia.
Byen Van var tom og i ruiner etter disse blodige og ødeleggende konfliktene. Byen ble gjenoppbygd etter krigen et par kilometer øst fra den gamle bykjernen, som nå er kjent som Vanslottet (Van Kalesi). Byen ligger omtrent 1750 meter over havet. På 1950-tallet ble byen rammet av et kraftig ødeleggende jordskjelv.
Peder Farup
Peder Farup (født 27. september 1875 i Larvik, død 8. februar 1934 i Aker) var en norsk kjemiker, farmasøyt og industrimann.
Familie
Han var sønn av kjøpmann Fritz Nicolai Huitfeldt Farup (1838–90) og Karen Elise Eriksen (1848–1922).
Utdanning og virke
Han tok middelskoleeksamen i hjembyen og var apotekerlærling, før han flyttet til Kristiania, først for å bli cand.pharm. i 1897, dernest for å jobbe som farmasøyt.
Så studerte han i Tyskland ved Georg-August-Universität Göttingen, fysikalsk kjemi under den senere nobelprisvinnende professor Walther Nernst. Han ble tilkjent en doktorgrad i 1902 og jobbet så et par år som privatassistent for professor Heinrich Jacob Goldschmidt ved Universitetet i Kristiania, inntil han i 1904 ervervet et examen artium som gav ham rett til fast ansettelse, først som amanuensis ved metallurgisk laboratorium fra 1905.
Han ble i 1909 tilsatt som den første professor i uorganisk kjemi ved det nyopprettede NTH. Sykdom gjorde at han måtte si opp i 1918 for å returnere til hovedstaden, der han fikk i gang sitt eget private lille laboratorium og 1923–25 ha oppgaver for det lokale apoteket Bjørnen.
I 1925 ble han kåret til professor i farmasøytisk kjemi ved Universitetet i Oslo. Frem til han ga seg i 1932 fikk han på plass en ny utdanning i farmasøyteri.
Fra 1931 til sin død i 1934 drev han St. Hanshaugen apotek.
På oppdrag fra Elkem startet han i 1908 forsøk sammen med en Gustav Adolf Jebsen. Deres mange forsøk handlet om å lage jern og stål med elektriske strømmer, samt det å lage titanhvitt, som ble første steg i det som ble den tekniske titanfargeindustrien i Norge, for eksempel med etableringen av Titan A/S i Fredrikstad i året 1916.
Han var innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi i 1908, satt som leder for Norsk Kjemisk Selskap 1924–26.
Julius Junttila
Julius Junttila (født 15. august 1991) er en finsk ishockeyspiller.
Han representerte Finland under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han ble utslått i kvartfinalen med det finske landslaget.
Marko Anttila
Marko Anttila (født 25. mai 1985) er en finsk profesjonell ishockeyspiller som spiller for Jokerit i Kontinental Hockey League (KHL). Han har tidligere spilt for Ilves i SM-liiga, Metallurg Novokuznetsk i KHL og Örebro HK i Svenska hockeyligan (SHL). Han ble valgt av Chicago Blackhawks som nummer 260 i den niende runden av NHL Entry Draft 2004. Han har fått kallenavnet «Mörkö» (finsk for Hufsa) på grunn av sin størrelse.
Anttila har representert Finland internasjonalt og deltatt i fem VM-turneringer og har vunnet to VM-gull (2019, 2022) og ett sølv (2021). Han representerte Finland under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor laget ble utslått i kvartfinalen, og i Vinter-OL 2022 i Beijing hvor han vant gull.
Ligue 1 2003–2004
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
NOU 2004: 1, Pensjonskommisjonen
'''NOU 2004:1 «Modernisert folketrygd. Bærekraftig pensjon for framtida.»''' er en norsk offentlig utredning (NOU) fra en kommisjon som ble oppnevnt ved kongelig resolusjon 30. mars 2001 og som avga sin innstilling til Finansdepartementet og Sosialdepartementet 13. januar 2004. Kommisjonen ble ledet av Sigbjørn Johnsen og ble referert til som «Pensjonskommisjonen».
Medlemmer
Arent Skjæveland
Lars Wahl
Marion County
Marion County er navnet på sytten fylker i USA:
Dejanirini
Dejanirini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Nokså store (gjerne 20-25 millimeter), lysbrune trebukker. Antennene er lengre enn kroppen. Pronotum har en skarp tann midt på sidekanten. Dekkvingene er jevnt tilsmalnende bakover.
Levevis
Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Thailand, Malaysia og de vestlige øyene i Indonesia (Java, Sumatra, Borneo).
K.M. Myrland
Knut Magne «KM» Myrland (født 23. mars 1948 i Harstad, død 24. april 2021 ) var en norsk country-/rootsinspirert vokalist, gitarist, komponist og tekstforfatter.
Biografi
Myrland var opprinnelig sjømann, men ble invalidisert etter en eksplosjonsulykke i Houston i USA på begynnelsen av 1970-tallet. I 1976 slo han igjennom som visesanger med sine samfunnsengasjerende tekster og karakteristiske dype stemme på debutalbumet Isbål. Blant låtene var «Sånn som skyan fær», «Elisabeth» og «78° nord». I årene fram til og med 1983 ga Myrland ut åtte album til. I 1997 utgav han samlealbumet Vante folk – K.M. Myrlands beste, med 21 låter. I 2016 feiret KM Myrland 40 år som platartist og slapp albumet Komaland første uke i mai.
Myrland bodde på Mørkved i Bodø. Han turnerte mye, spesielt i Nord-Norge. Myrland ble gjerne akkompagnert av gruppa Vante Folk, som består av musikerne Øyvind Nilsen (bass), Steinar Krokstad (trommer), Sverri Dahl (tangenter, trekkspill), Tore Morten Andreassen (gitarer) og Roy Stenersen (gitarer). Gruppa, som var med på innspillingene av albumene Nattmårra, Fartstid, Sjelespor og Komaland, var Myrlands faste backingband siden 2006.
Mercer kraftverk
Mercer kraftverk er et gasskraftverk med integrert kullkraftverk i Mercer County, delstaten New Jersey i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 650 MW, fordelt på 2 turbiner. Dette er delstatens fjerde største fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt.
Anlegget ble påbegynt omkring 1957 og stod ferdig i 1961. Brenselkilden er naturgass og kull. Utslippene av CO2 i 2006 var i alt 2,358 mill tonn.
Lys gullrisengvikler
Utseende
En liten til middelsstor (vingespenn 11-16 millimeter), lysbrun vikler, arten ligner flere av de andre artene i slekten Eucosma. Forvingen har en del korte, lyse skråstreker langs framkanten, et avbrutt, lyst tverrbånd i den indre delen og et ovalt område med korte, svarte lengdestreker nær bakhjørnet.
Levevis
Denne arten kan finnes både i skog og i åpne områder. Larvene utvikler seg på blomsterhoder av gullris (Solidago virgaurea), der de spiser de modnende frøene. Biotopen er skoglysninger, tørrbakker og klipper ved sjøen. De voksne viklerne flyr i juli-august.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa, unntatt lengst i nord, og i det nordlige Asia. Det første norske funnet av arten ble gjort i Arendal i Agder i år 2000. Siden er arten funnet på cirka 16 steder langs kyststripen fra Lindesnes i Agder til Hvaler i Østfold.
Rødlistevurdering
Den virker nå å være godt etablert langs kysten. Samtidig er leveområdene steder som er under sterkt og pågående press. Trusler mot arten er gjengroing, oppdyrking og utbygging. Påvirkningene på habitatet gjør at de aktuelle levestedene reduseres og fragmenteres. Arten rødlistes i 2021 som nær truet NT.
John Courtney Murray Award
The John Courtney Murray Award er den høyeste utmerkelse som gis av den katolske teologiske foreningen i USA. Den er oppkalt etter John Courtney Murray, en amerikansk teolog som er kjent for sitt arbeid for religiøs frihet.
Prisvinnere
Ellen Burstyn
Ellen Burstyn (født Edna Rae Gillooly den 7. desember 1932 i Detroit i Michigan) er en amerikansk skuespiller.
Bakgrunn
Edna Rae Gillooly var datter av Correine Marie (née Hamel) og John Austin Gillooly. Hun har sagt at henne bakgrunn er «irsk, fransk. Pennsylvania Dutch, og litt kanadisk indiansk». Hun har en eldre bror, Jack, aog en yngre, Steve. Hennes foreldre skilte seg da hun var ung, og hun og brødrene bodde med sine mor og stefar. Edna Rae Gillooly droppet tidlig ut av High School for å fokusere på modellkarrieren mens hun også arbeidet i varehus.
Karriere
I 1957 debuterte hun som skuespillerinne på Broadway. Hun byttet helt til skuespill, og tok på seg forskjellige roller i TV-serier. I 1963 flyttet hun til New York City for å ta skuespillerkurs i Lee Strasbergs anerkjente Actors Studio.
I 1974 vant Burstyn en Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rollen som Alice Hyatt i dramafilmen Alice bor her ikke lenger. Hun ble også nominert til en Oscar for rollene i Siste forestilling, Exorcisten, Samme tid neste år, Levende eller død? og Requiem for a Dream.
Mens hun spilte inn Exorcisten, fikk Ellen Burstyn en langvarig ryggskade i halebeinet da hun ble kastet voldsomt i bakken med et tau knyttet rundt livet under et stunt hun personlig utførte.
Ruff Ryders Entertainment
Ruff Ryders Entertainment er et New York-basert plateselskap som spesialiserer seg i hiphop. Plateselskapet ble startet av Chivon Dean og brødrene Dee og Waah, Swizz Beatz' onkler. Ruff Ryders er også ett hip-hop kollektiv, de mest kjente medlemmene er Eve (rapper) og den nylig avdøde rapperen DMX.
Jim Burke
Jim Burke er en amerikansk filmprodusent. Han er president i Ad Hominem Enterprises, et produksjonsselskap han startet sammen med Alexander Payne og Jim Taylor i 2004.
Før han startet i Ad Hominem Enterprises, jobbet han i Rysher Entertainment, som han også var med å starte.
Burke ble nominert til Oscar for beste film for The Descendants (2011).
Georgias nasjonalbank
Georgias nasjonalbank er sentralbanken i Georgia.
Romania i Eurovision Song Contest
Romania debuterte i Eurovision Song Contest i 1994 og har deltatt 23 ganger. Romania har aldri vunnet konkurransen, men har to tredjeplasser som beste plassering. Landets dårligste plassering kom i 2023, da Romania endte sist i semifinalen uten poeng. Etter innføringen av semifinaler i Eurovision Song Contest i 2004 kvalifiserte Romania seg til finalen på samtlige forsøk, inntil 2018, da landet ble slått ut i semifinalen for første gang. Heller ikke i 2019, 2021 eller 2023 lyktes Romania å kvalifisere seg til finalen.
Georgias nasjonalbank
Historie
Georgia fikk sin selvstendighet fra Sovjetunionen 9. april 1991. Etter Sovjetunionens fall besluttet Georgias Høyesterett at alle bankenheter i Georgia, også statsbanken (Gosbank) som tilhørte det sovjetiske banksystemet skulle tilfalle republikken Georgia. Dette samme skjedde også med mange av de andre republikkene som fikk sin selvstendighet. Georgias nasjonalbank ble etablert på grunnlag av Gosbank.
Den første sentralbanken i det uavhengige Georgia ble etablert august 1991, med Lov om Georgias nasjonalbank som grunnlag. Denne loven ble vedtatt av Georgias høyesterett, på samme tid som Lov om pengeregulering i republikken Georgia ble vedtatt. Pengereguleringsloven definerte hovedgrunnlaget for sentralbanken, og utfylte sentralbankloven. Gia Topuria var sentralbankens første sentralbanksjef, og fungerte fra oktober 1991 til januar 1992.
Disse to lovene som regulerte sentralbanken hadde flere svakheter. For det første var ikke sentralbankens uavhengighet klart definert. Dernest var bankens kjernefunksjoner heller ikke klart definert. Med det eksisterende lovverket som basis hadde Georgia et trelags banksystem, noe som hindret utviklingen av bankvesenet. I tillegg ble det ført en liberal, ekspansiv pengepolitikk, som førte til hyperinflasjon. Senere fikk de bukt med hyperinflasjonen og mer orden på økonomien, ved hjelp av bl.a. Verdensbanken og IMF.
Med tilnærmet ingen valutareserver hadde sentralbanken ingen mulighet til å intervenere, og drive støttekjøp av egen valuta. Dette gjorde at de innførte en ny regulering av aksporten, som tvang deler av eksportinntektene til å gå til å fylle opp valutareservene.
I dag er sentralbankens status definert i Georgias grunnlov, artikkel 95. Her defineres også bankens uavhengighet. Dagens rettigheter og plikter er definert i sentralbankloven av 23. juni 1995.
Oppgaver og målsettinger
Grunnlovens artikkel 95 definerer sentralbankens status og rolle:
Romania i Eurovision Song Contest
Historikk
Det er landets allmennkringkaster TVR som sender konkurransen i Romania, og som velger landets bidrag og artist. Romania debuterte i 1994, men meldte seg også på konkurransen i 1993 sammen med seks andre land fra den tidligere østblokken. For å holde deltakertallet nede, krevde Den europeiske kringkastingsunion at de syv nye landene måtte gjennom en egen forhåndskvalifisering, kalt Kvalifikacija za Millstreet (Kvalifisering til Millstreet). De tre beste i kvalifiseringen ville få en plass i Eurovision Song Contest. Romania stilte med låten «Nu pleca», fremført av Dida Drăgan, som kom sist og dermed ikke kvalifiserte seg dermed til finalen i 1993.
Georgias nasjonalbank
Oppgaver og målsettinger
1. Georgias sentralbank skal sikre et fungerende pengesystem i Georgia 2. Sentralbanken skal utvikle og implementere landets penge- og valutapolitikk i tråd med forskrifter vedtatt av regjeringen 3. Sentralbanken er bankenes bank og regjeringens bank 4. Sentralbanken skal være uavhengig i sine aktiviteter. Dens rettigheter, plikter og aktiviteter, samt dens garanterte uavhengighet, skal sikres i sentralbankloven. 5. Valutaens navn og pålydende skal bestemmes ved lov. Sentralbanken har enerett til å utstede valuta.
Sentralbankloven definerer sentralbankens uavhengighet i utviklingen og implementeringen av landets penge- og valutapolitikk og overvåkingen av landets banknæring. Sentralbankens funksjoner som er uttrykt her er: å oppnå og vedlikeholde en solvent valuta og stabil inflasjon, for å sikre at landets pengesystem fungerer. Den skal også sikre at landets pengesystem fungerer, og at landets kredittvesen er likvid, solvent og markedsbasert.
Sentralbanksjef
Sentralbanksjef pr mai 2016 er Koba Gvenetadze. Han ble utnevnt i mars 2016, og overtok da etter Giorgi Kadagidze.
Romania i Eurovision Song Contest
Debuten
I 1994 fikk imidlertid Romania delta i Eurovision Song Contest sammen med en rekke nye deltakerland som Russland, Slovakia og Estland. I debuten ble Romania nummer 21 av 25, og den lave plasseringen gjorde at landet måtte stå over konkurransen året etter. Heller ikke i 1996 kvalifiserte landet seg, og var heller ikke kvalifisert til finalen i 1997 på grunn av lav gjennomsnittpoengsum i perioden 1993–1996. Frem til 2002 måtte Romania stå over annethvert år på grunn av svake plasseringer i konkurransen.
Georgias nasjonalbank
Sentralbanksjef
Med seg i styret har han to visesentralbanksjefer, som er Archil Mestvirishvili og Otar Nadaraia, og fire andre styremedlemmer.
Romania i Eurovision Song Contest
Debuten
I 2002 snudde resultatene, og Romania fikk sin beste plassering til da med en niendeplass. En tiendeplass fulgte året etter, og dermed var landet direktekvalifisert til finalen i 2004. Etter å ha blitt nummer 18 i 2004, måtte Romania gjennom semifinalen i Kiev året etter. Der vant Romania semifinalen og kom på tredjeplass i finalen – landets til nå beste plassering i konkurransen. En fjerdeplass fulgte i 2006, etterfulgt av tre svake plasseringer. I Bærum i 2010 tangerte Romania rekorden sin, da Paula Seling og Ovi kom på tredjeplass med «Playing With Fire».
Diskvalifikasjonen
I årene 2010–2015 endte Romania midt på resultatlisten, før landet ble diskvalifisert kort tid før Eurovision Song Contest 2016. Bakgrunnen for diskvalifiseringen var at kringkasteren TVR gjentatte ganger ikke hadde tilbakebetalt gjeld til Den europeiske kringkastingsunion (EBU). Som straff besluttet EBU å diskvalifiserte Romania – bare 17 dager før konkurransen. Samme høst ble EBU og TVR enige om en nedbetalingsordning, og Romania fikk komme tilbake i Eurovision Song Contest i 2017.
Etter syvendeplassen i 2017 – landets beste plassering på syv år – røk Romania ut av semifinalen i 2018. Dette var første gang at landet ikke nådde finalen, etter at ordningen med semifinaler ble innført i 2004. Det innledet en svak periode for landet; heller ikke i 2019 eller 2021 klarte Romania å kvalifisere seg till finalen. Romania kvalifiserte seg til finalen i 2022, men året etter fikk de null poeng og nest sisteplass i semifinale 2 i 2023. Dette var landets verste resultat noen sinne.
Språk
Frem til opphevelsen av språkregelen i 1999 sang Romania på rumensk. Etter 2000 har Romania stort sett sunget på engelsk, men landet sang også delvis på rumensk i 2008 og 2015. Romanias bidrag har også vært delvis på italiensk i 2006 og 2009, og bidraget i 2007 ble blant annet sunget på russisk, spansk og fransk.
Deltakere
Under er en liste over Romanias deltakere, plasseringer og poeng i konkurransen siden debuten. {{legend|gold|Vinner}} {{legend|#dcdcdc|Andreplass}} {{legend|#ffdead|Tredjeplass}} {{legend|#e0ffff|Sisteplass}}
Stemmehistorikk
Tabellene omfatter bare poeng fra finaler. Poeng som Romania har gitt og fått i semifinaler, er ikke tatt med i tabellene.
Noter
<references group="lower-alpha" />
Gershon Rorich
Gershon Rorich (født 23. oktober 1973, død 3. april 2023) var en sørafrikansk sandvolleyballspiller.
Han representerte Sør-Afrika under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor han ble nummer 9.
Orkanger kirke
Byggverket er i tre og har 200 plasser. Arkitekt for kirken var Christian Marius Thams.
Adair County
Adair County er navnet på fire fylker i USA:
Bahamas under VM i svømmesport 2009
Bahamas deltok under VM i svømmesport 2009 i Roma i Italia mellom 17. juli og 2. august 2009.
Grønt belte (Storbritannia)
Et grønt belte er i britisk byplanlegging et konsept for å kontrollere byers vekst. Det første grønne beltet ble opprettet rundt London av boligminister Duncan Sandys. Konseptet består av at det opprettes en ring rundt byer hvor det er restriksjoner på bygging slik at man beholder naturområder og landsbygd.
Politikk
Politikken som ligger bak grønne belter er nedfelt i regjeringens Planning Policy Guidance Note 2: Green Belts, et rundskriv om reguleringspolitikk. Lokale myndigheter er ikke bundet av dokumentet, men blir sterkt anbefalt å følge prinsippene når de vurderer reguleringsendringer som kan føre til urbanisering av nye områder, eller når de har planer om å innføre et grønt belte.
Det er definert fem mål for grønne belter:
Det man anser for å være de fremste fordelene og mulighetene med grønne belter er:
Grønne belter i England
Per 2003 var det fjorten grønne belter i England, som tilsammen beskyttet 13% av arealet.
Barry County
Barry County er navnet på to fylker i USA:
Susana (vepser)
Susana er en slekt med små bladveps som lever på bartrær. De er såpass ulike de andre bladvepsene at de har fått sin egen underfamilie, Susaninae.
Julien Prosser
Julien Prosser (født 11. juni 1972) er en australsk sandvolleyballspiller.
Stridsbåt 90
Stridsbåt 90 er et svensk hurtiggående fartøy, produsert av Dockstavarvet. En variant kalt Stridsbåt 90N er i bruk i Norges forsvar. Stridsbåt 90 er et raskt og smidig fartøy, utstyrt med doble vannjeter og i stand til å operere i grunt farvann.
Stridsbåt 90H
Stridsbåt 90H er utgaven som er i drift med det svenske forsvaret. Finnes i en rekke underutgaver.
Barton County
Barton County er navnet på to fylker i USA:
Susana (vepser)
Utbredelse
Gruppen er utbredt i det vestlige Nord-Amerika (Oregon, Britisk Columbia).
Storhøa (Rauma)
Storhøa er et fjell i Reinheimen nasjonalpark. Toppen danner grensepunkt mellom Skjåk og Lesja kommuner i Innlandet og Rauma kommune i Møre og Romsdal. Fjellet har en høyde på 1 921 moh.
Jan Geir Solheim
Jan Geir Solheim (født 28. august 1965) er politiker, bonde, drosjeeier og entreprenør. Han har vært aktiv i lokalpolitikken i Lærdal der han satt i kommunestyret i perioden 2007–2011. For perioden 2011–2015 var han ordfører i Lærdal kommune for Senterpartiet og ble gjenvalgt for en ny fireårsperiode etter kommunestyrevalget i 2015.
Atchison County
Atchison County er navnet på to fylker i USA:
Elgin City FC
Elgin City Football Club (også kjent som City eller The Black and Whites) er en skotsk, semiprofesjonell fotballklubb som holder til i Elgin, Moray, i Nordøst-Skottland. Sesongen 2010/11 spiller Elgin City i skotsk 3. divisjon (nivå 4).
Historie
Elgin City har spilt på Borough Briggs siden 1921, da dette stadionet erstattet den gamle hjemmebanen Cooper Park. Borough Briggs har for tiden en tilskuerkapasitet på 4 927 tilskuere (478 sitteplasser).
Pot Luck
Pot Luck er et musikkalbum med filmmusikk av Elvis Presley, utgitt sommeren 1962.