cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Munkedamsveien (Oslo)
Resten av gaten går for det meste parallelt med jernbanelinjen før den dreier noe mer nordlig og ender ved Olaf Bulls plass, som til 2018 het Skillebekkparken. Nr. 100, som er siste nummer i rekken, er på vestsiden av Niels Juels gate. Langs denne delen av gaten var det i sin tid trehusbebyggelse, men en god del av den fikk så store skader ved Filipstad-ulykken at det som stod igjen, ble revet. Gårdene helt i vest ble imidlertid rehabilitert og står fortsatt.
Ulefos Jernværk
Ulefos Jernværk ligger på Ulefoss i Nome kommune i Telemark og er i dag en del av konsernet Ulefos Group.
Historie
Bedriftens navn var fra starten av Holden Jernværk, men fra 1800-tallet ble det endret til Ulefos Jernværk. Verket ble grunnlagt av riksadmiral Ove Gjedde og lensherren Preben von Ahnen. Ulefos Jernværk har deretter hatt mange eiere, bl.a. slekten Løvenskiold i perioden 1726-1833. Verket og eiendommene ble i 1835 kjøpt av Diderik von Cappelen fra Skien og har siden vært eid av hans etterkommere i familien Cappelen. Sammen med jernverket hører bl.a. Holden hovedgård, kraftverk samt omfattende landbruks- og skogeiendommer.
Oppdagelsen i 1652 av jernmalm på Fen ved Norsjø, 2,5 km fra Ulefoss, var foranledningen til opprettelsen av bedriften. Ulefoss hadde de nødvendige forutsetninger for et jernverk, nemlig vannfall og god tilgang på trekull i de omkringliggende områdene. Ulefossen hadde siden midten av 1500-tallet vært benyttet til sagbruksdrift. I moderne tid er fallet utbygd med to kraftstasjoner på til sammen 13,8 MW.
Masovnen basert på trekull ble slukket i 1877 og dermed opphørte råjernsproduksjonen. Men allerede i 1840-årene hadde bedriften også drevet jernstøperi basert på skrapjern og importert råjern.
Støperivirksomheten og navnet levde imidlertid videre, med de berømte Ulefossovnene som hovedprodukt helt frem til slutten av 1950-tallet.
Dagens virksomhet
Bedriftens produksjon av gategods ble introdusert i 1952, og har etter hvert overtatt som viktigste produktområde. Kumlokk med kundens byvåpen eller kommunelogo er bedriftens mest iøynefallende produkter.
Fortsatt produseres et mindre antall vedovner etter modeller fra 1766. Ovnen kan være ikke bare Norges, men verdens eldste industriprodukt som fremdeles er i produksjon.
Ulefos Jernværk har alltid hatt stabil tilgang på arbeidskraft, og er en viktig hjørnestensbedrift i Nome kommune. Enkelte familier har vært knyttet til Ulefos Jernværk i generasjoner; dette betyr 350 års levende tradisjon, erfaring og kompetanse. Sjette generasjon Cappelen sitter i ledelsen av bedriften, og er dessuten eier av konsernet Ulefos NV AS.
Konsernet er ledende på gategods til det nordiske markedet, og leverer lokk og rister i både grå- og seigjern.
Ulefos Jernværk har rundt 163 ansatte, og en produksjonskapasitet på maksimalt 14 000 tonn.
Fongen
Fongen (sørsamisk: Lopmesvaerie – «Snøfjellet») er et fjell i Meråker, Selbu og Tydal kommuner i Trøndelag. Det har en høyde på 1 441,2 meter over havet og er den høyeste fjelltoppen i Skarvan og Roltdalen nasjonalpark og i Meråker kommune, og det nest høyeste fjellet i Nord-Trøndelag fylke av fjellene med primærfaktor på minst 50 meter. Toppen markerer det sørligste punktet i Nord-Trøndelag fylke. Fjellets sekundærfaktor på over 30 km er blant de 100 lengste i Skandinavia.
Den ubetjente DNT-hytta Ramsjøhytta ligger noen kilometer øst for Fongen, og Schulzhytta ligger sju kilometer nordvest for fjellet.
Navnet Fongen kommer fra gammelnorsk fa eller fang, og betyr «fangst».
KNM «Storm» (P960)
KNM «Storm» (MKB) (1967–1983), (P 960), var den siste av i alt 20 operative kanonbåter (sjøsatt 6. oktober 1967). Fartøyet skulle ifølge planen være døpt KNM «Lyn», men det var sterke ønsker om at ett fartøy i Storm-klassen skulle bære klassens navn. KNM «Storm» var i flere år en aktiv del av 24. TKB-skvadron hvis første skvadronsjef var kapteinløytnant Gunnar Christoffersen.
Sud
Sud (av norrønt súð = sammenføring (egentlig sammensying, etter verbet sýja og seowian) av bordganger, bredder lagt med kanten over hverandre ) er en detalj på et skip. Betegnelsen forekommer som regel bare i sammensatte ord, eksempelvis i skipsnavn som Maríusúðin og Rauðsúði. De såkalte «sudene» fra sagalitteraturen var ofte store langskip med plass for opptil 300 mann og kanskje mer.
Suder
«Suder» tilhører ikke en egen båtklasse, men er et uttrykk for en beskrivelse. Benevnelsen henspiller på skipssidenes bordkledning og har med hvordan disse sammenføyes å gjøre. Det er altså et verb som beskriver en teknikk, å sude (nn = suda). Ordet stammer fra den tiden bordgangene langs skipssidene ble sydd sammen med vidjer. Foruten å være en teknikk har benevnelsen også blitt benyttet i forbindelse med skipsnavn, spesielt i sagalitteraturen. Disse skipene var gjerne store, men siden suding er en teknikk finnes det ikke belegg for å hevde at alle skip bygget med denne teknikken var store. Ei heller kan vi hevde at det bare var langskip som benyttet teknikken.
Skip fra denne perioden har gått under mange benevnesler, blant annet knarr, karv, busse, byrding, kaupskip, langskip, sud, sesse, snekke, skute, drake, skeid, brand, busse og bard.
Noen av navnene kan være lokale varianter, noen er poetisk beskrivende slik som drage og bard, mens andre sier noe om selve skipstypen. Kaupskip som knarren og byrdingen ble helst brukt til handelsferder, men også som forskyningsskip for krigsflåten. Langskipene var krigsskip, men mens skeiden nærmest var et rent krigsskip, var bussen og snekka trolig også bygget for transport av personell og annet utstyr.
Det ser ut til at de såkalte sudene kom til sent i langskipenes utvikling, og etter at den egentlige vikingtiden var avsluttet. Den første referansen man har til et skip med denne benevnelsen er «Bøkesuden», som Øystein Magnusson skal ha latt bygge helt i begynnelsen av 1120-årene. Det siste var «Kristsuden», som Håkon Håkonsson trolig lot bygge i Bergen på begynnelsen av 1260-årene.
I henhold til Brøgger og Shetelig ble bare et mindre antall slike langskip bygget og sjøsatt.
Børshagen
Børshagen er den parken som ligger rundt Børsen i Kvadraturen i Oslo sentrum. Parken var Oslos første offentlig anlagte park i 1819, den gang med navnet Grønningen.
Beliggenhet og størrelse
Parken avgrenses av Tollbugata i nord, Strandgata i øst, Rådhusgata i sør og Fred Olsens gate i vest. E 18 passerer ved det sydøstlige hjørnet av parken. Parken er ca. 4 dekar stor. Børsbygningen ligger midt i parken med inngang fra Tollbugata. Børshagen er gjerdet inn og ikke tilgjengelig for publikum.
Foran inngangen til børsen står en fontenefigur i bronse av den romerske handelsguden Merkur, gitt av grosserer Conrad Langaard ved innvielsen av tilbygget til Børsen i 1911. På sokkelen finnes fire løvehoder.
Historie
Området Børshagen ligger på var en del av Bjørvika da Christiania ble anlagt i 1624. Først i 1720-årene var området ferdig fylt opp og blitt land. Fra midten av 1700-tallet lå byens fisketorg på området.
Den første parken ble anlagt 1805 og 1806 med blant annet 303 lindetrær fra Holland, etter initiativ av politimester Jacob Wulfsberg. Parken, som i mange år ble kalt Grønningen, ble populær og mye brukt, men vedlikehold manglet og trærne døde.
I 1812 foreslo Otto Collett at Oslo Byes Vel skulle anlegge en ordentlig park, og dette ble satt i gang av selskapets kommisjon for Nytte og Ziir samme år med planting av 250 trær, blant annet mange popler. Opparbeidelsen skjedde uten bruk av offentlige midler og skal ha blitt utført av fanger fra Akershus festning. I 1815 ble parken gjerdet inn, slik at ikke kuer og andre husdyr ble holdt ute. Parken, som var større enn i dag, ble åpnet for publikum i 1819 og kaltes nå også Esplanaden. Militært personell og politiet delte på vaktholdet.
Brigademusikken (2. Brigades Musikkorps, nå Forsvarets Stabsmusikkorps) spilte i årene fra korpset ble stiftet i 1817 i parken, utenfor Byens Vakt (Tollvakten) i parkens nordøstlige hjørne.
Flere kilder omtaler Grønningen som byens første park. Det er den i betydningen offentlig tilgjengelig park på offentlig eiet grunn. Paléhaven, øst for Paléet som Bernt Anker eide i kvartalet nord for Børshagen, var en fullverdig park og ble åpnet for publikum før Børshagen sto ferdig. Paléhaven var imidlertid en privat hage.
Grunnen ble solgt til børskomiteen i 1826. Men også etter at bygningen for Oslo Børs sto ferdig i parken i 1828 var den populær. Denne delen av sentrum var promenadestrøket frem til den nye vestlige del av sentrum med Karl Johans gate og Slottsparken overtok fra 1840-tallet.
Ved børsbygningens utvidelse i 1911 ble parken mindre ved at det ble bygget to sidefløyer mot syd og en tverrfløy. Utbyggingen skapte gårdshagen (den indre Børshagen).
Børshagen ble inngjerdet i 2006. Fra 2009 er det hvert år arrangert en stor fest for Kirkens Bymisjons gjester, i 2014 i samarbeid mellom Oslo Børs, Sodexo, Fred Olsen, Friele og Comfort Hotel Børsparken.
Hans Holmér
Hans Holmér (født 28. desember 1930 i Stockholm, død 4. oktober 2002 i Alstad, Skåne län) var en svensk embetsmann innenfor politivesenet. Han var også jurist, samt forfatter av flere detektivromaner om politimannen Loppan.
Holmér er kjent som sjefetterforskeren i forbindelse med Palmemordet fra 1986 til 1987. Han ble presset til å gå av etter massiv kritikk på grunn av måten han ledet etterforskningen på. I mars 1987 søkte han avskjed. Han ble senere anklaget for å ha hatt forbindelser med Ebbe Carlsson-skandalen. I 1990 ble han dømt for ulovlig avlytting.
Han ble etter dette ansatt av FN for å arbeide med narkotikaspørsmål.
Holmér var sønn av friidrettsprofilen Gösta Holmér.
Oleg Velyky
Oleg Velyky, ukrainsk Олег Володимирович Великий - Oleh Volodymyrovytsj Velykyj (født 14. oktober 1977 i Brovary, Ukrainske SSR, Sovjetunionen, død 23. januar 2010 i Kiev, Ukraina) var en tysk håndballspiller av ukrainsk opprinnelse som spilte for Bundesligaklubben HSV Hamburg. Han kom til klubben i 2008, etter å ha spilt fire sesonger hos ligarivalene Rhein-Neckar Löwen. Velyky fikk tysk statsborgerskap 1. april 2004.
Han var gift og hadde én sønn.
Landslag
Velyky nådde før sitt bytte av statsborgerskap 59 kamper på det ukrainske landslaget. Han debuterte på det tyske landslaget i 2005, og har spilt 38 landskamper og scoret 123 mål for tyskerne. Han var blant annet med å vinne VM-gull i 2007.
Kreft
Han fikk diagnosen hudkreft i 2003. Han ble erklært frisk etter behandling, men ble syk igjen i 2008, og døde i 2010.
Voldvik
Voldvik eller Vollvik er ei lita grend langs østbredden av Sperillen i Øvre Ådal, i Ringerike kommune i Buskerud. Stedet ligger langs europavei 16, omtrent midtveis mellom Ringmoen og Nes i Ådal, eller tvert over fjorden for Elsrud i Vestre Ådal. Fra 1868 var Voldvik et av anløpsstedene for DS «Bægna», som trafikkerte i Ådalselva og på innsjøen fram til 1929, da en motorbåt tok over. Dette fortsatte fram til 1933, da båttrafikken ble nedlagt for godt.
Manfred Mann
Manfred Mann kan sikte til:
Mytiske norske konger
En liste over mytiske og forhistoriske norske småkonger. På 800-tallet besto det senere norske riksområdet av ca. 30 småriker. Informasjon om denne tiden er sporadisk og upålitelig, de fleste personene i denne listen må absolutt regnes som mytiske.
Det følgende er et forsøk på en utfyllende liste av den informasjonen som er tilgjengelig.
Alvheim (Ranrike)
ca. 860: Erobret av Erik Anundsson.
Hedemarken (Heinafylke)
Øysteins sønner tapte Hedemarken til kong Halvdan Svarte
Harald Hårfagre ga senere Hedemarken til sin sønn, Dag. 1021 erobret kong Olav den hellige Hedemarken.
Mytiske konger
Etter Øyvind Skaldespillers Håleygjatal:
Semihistoriske jarler
Fra Harald av ble Namdalen underlagt riket. På 800-tallet ble hele kyststripen fra Lofoten til Trondheimsfjorden underlagt riket.
Historiske jarler
Etter 875 ble Trøndelag underlagt riket.
Rogaland
(en annen liste sier:)
(Ifølge Landnåmabok, Halvssaga, Flatøyarbok, Hrokskveda, Hyndlaljod, Ynglingatal og den forne Gudrunkvedar:
Vestfold
(Harald ble kong Harald I av Norge) (Harald I ga senere Vestfold til sin sønn Bjørn)
Viken
Viken ble gitt som kongedømme av Harald Hårfagre til hans sønn Guttorm.
Jubel i busken
Jubel i busken var er svensk underholdningsprogram på SVT som ble sendt fra Göteborg i flere omgangar i perioden 1968 – 1975.
Serien var en blanding av engelsk music-hall-underholdning og svensk buskis. Sten-Åke Cederhök og Sonya Hedenbratt var programledere, og i tillegg medvirket bl.a. Nisse Peters, Elvy Bengtsson og Rulle Lövgren.
Razzel
Razzel er et svensk underholdningsprogram som ble sendt på SVT fra 1983 til 1986. Programledere var Lennart Swahn, Tommy Engstrand, Pelle Berglund og, fra den andre senderunden, Gun Hägglund.
Skøyenparken
Skøyenparken ligger på Skøyen i bydel Ullern i Oslo. Parken hører til Skøyen hovedgård (Søndre Skøyen). Nordre Skøyen Hovedgård ligger i bydel Østensjø, og parken rundt Nordre Skøyen omtales også i noen sammenhenger som Skøyenparken.
Parken grenser til Prinsessealleen i syd og vest, borettslaget Casinetto i øst (ble bygget på en del av parken i 1981–83), og i nord til Skøyen hovedgård.
Den midtre delen av parken er gjerdet inn som privat, og denne stelles som park. De ytre, offentlig tilgjengelige delene av parken er skog og naturpark med gangstier.
Navnet Den engelske park, som forekommer på kart, offentlige dokumenter og i dagligtale, skyldes feillesning av en artikkel i tidsskriftet Byminner på 1970-tallet og ble ikke brukt om parken opprinnelig. Den parkstilen med myke linjer og tilpasning til landskapet som ble utviklet i England fra første halvdel av 1700-tallet (som motsetning til den barokke hagestilen), var blitt en etablert internasjonal parkstil da parken ble anlagt. Flere andre parker i Oslo er anlagt i landskapsstil, fra denne perioden ofte karakterisert som viktoriansk etter dronning Victoria, eller romantisk. Det er derfor feil å bruke egennavnet «Den engelske park» om denne hagen. I Skøienboken gjengir Skøyen-beboer August A. Butenschøn en serie fotografier fra Skøyenparken i 1977. Han bruker betegnelsene «Skøienparken» eller «haven», og omtaler den aldri som en engelsk park.
Parken ble anlagt i 1860-årene, da konsul Nicolai August Andresen eide Skøyen hovedgård. Dammen i parken har fått folkelig navn «Butensjøen» etter August Andresen Butenschøn, som eide gården senere i århundret.
I parken finnes fin edelløvskog med alm, eik og ask, og et rikt fugleliv, blant andre nattergal og kattugle.
Sodin skole
Sodin skole er en barne- og ungdomsskole på Kyrksæterøra i Heim kommune i Trøndelag. Skoleåret 2021/2022 har skolen ca. 410 elever.
Rektor per 2021 er Siv Tove Sødal.
Skoleåret 2009/2010 i tall
I skoleåret 2009/2010 hadde skolen totalt 534 elever, hvorav 323 på barnetrinnet og 211 på ungdomstrinnet. Rektor for skolen var Svein Ustad. Skolen hadde 73 lærere, 11 assistenter, 3 SFO-ansatte, 4 PPT-ansatte, 1 sekretær, 2 vaktmestre og 11 renholdere.
Janus Nabil Bakrawi
Janus Nabil Bakrawi (født 23. desember 1974) er en dansk skuespiller.
Biografi
Han er sønn av en polsk mor og en  palestinsk-jordansk far, som kom til Danmark på 1960-tallet som fremmedarbeider. Han er oppvokst både i Jordan, Polen og Danmark. Som 14-årig flyttet han til Nørrebro, hvor han, via Dramaskolen i Teglgårdsstræde, ble interessert i teaterarbeide. I 1992 kom han inn på Skandinavisk Teaterskole og gikk ut i 1995. I 1998 var han med til at skrive manuskript til filmen Pizza King, hvor han også spiller rollen som den kriminelle Bobby. Han huskes av de fleste for sin rolle som den rebelske taxisjåføren i TV-serien Taxa, og har også en forholdsvis stor rolle i Ørnen.
Fylkesvei 5716
Fylkesvei 5716 (Fv5716) går mellom Kråkeneset og Raudeberg i Kinn kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 600 (Sogn og Fjordane).
Gomorron Sverige (1977–1996)
Gomorron Sverige er et svensk underholdningsprogram som ble sendt på lørdager på SVT mellom 1977 og 1996, i hovedsak fra SVT Göteborg. Programmet var inspirert av det amerikanske programmet The Today Show som siden 1951 har blitt sendt på NBC.
Gomorron Sverige hadde premiere den 10. september 1977. Programmet ble sendt fra Göteborg på lørdager med start kl. 08.00. Programmet inneholdt blant annet musikkonkurranser, studiogjester, barneinnslag, tegnefilmer og musikkunderholdning. Siste programmet ble vist 28. desember 1996.
Ruger Mini-14
Mini-14 er en halvautomatisk rifle fra produsenten Sturm, Ruger. Den er i kaliber .223 Remington (svært lik den militære 5,56 × 45 mm NATO) og er gassdrevet med et fast stempel og bevegelig sylinder.
Gomorron Sverige (1977–1996)
Den 1. mars 1986 stoppet sendingen av programmet som en følge av mordet på den svenske statsministeren Olof Palme kvelden før.
Ruger Mini-14
Med unntak av «Target»-modellene kan alle modeller av Mini-14 bruke både .223 Remington og 5,56 x 45 mm NATO. «Target»-modellene er produsert med mindre toleranse for å oppnå bedre presisjon.
Tidligere var Mini-14 kjent for å ha dårlig presisjon. Dette skyldtes i stor grad at løpet var svært tynt. De nyere modellene har fått et tykkere og bedre løp som gjør at en i dag kan forvente 2 til 3 MOA med vanlig ammunisjon. Med riktig ammunisjon er det mulig å få under 2 MOA.
Det var en rifle av denne typen Anders Behring Breivik brukte under massakren på Utøya 22. juli 2011.
Science fiction i tegneserier
Science fiction som tegneserieform har røtter tilbake til 1928, da Buck Rogers kom som avisstripe. Den oppsto også i bokform da Supermann kom ut i 1938 i USA. Som avisstriper og hefte var serien fra 1933. Lyn Gordon startet et års tid senere. Science fiction innebærer stor tro på framtiden og teknikkens vidunderlige verden, foruten også eventyrlige og usannsynlige elementer som i superhelt-tegneseriene.
Bakgrunn
Allerede på 1920-tallet ble det laget tegneserier som hadde elementer fra fantasilitteraturen som science fiction. Noen av disse ble også trykket i norske ukeblader. En norsk tegneserie i genren var Ingeniør Knut Berg på eventyr som var bygget over malen til Lyn Gordon. I Danmark kom Willy på eventyr.
Grunnlaget for comics som heftene ble kalt lå i fremtidstroen som gjenoppsto etter børskrakket i 1929 og oppsvinget i økonomien som fulgte. Prisen var lav, papirkvaliteten tilsvarende (pulp paper).
De fleste seriene handlet om superhelter med overmenneskelige krefter. Blant romfarerne finner vi Lyn Gordon, Buck Rogers, engelske Dan Dare og andre.
Oljekraftverk
Oljekraftverk er et varmekraftverk som benytter olje som brenseltype, ofte i form av tungolje, fyringsolje eller dieselolje. Noen få kraftverk kan også brenne råolje direkte. Denne typen kraftverk er mindre vanlige i Europa, men er spesielt mye brukt i Midtøsten i tilknytning til avsaltingsanlegg, og er dessuten en god del brukt i Russland, Mexico og noen andre oljeproduserende land. Hver enkelt kraftverksblokk kan yte inntil 1 000 MW, og kraftverkene som helhet yter sjelden mer enn 4 000 MW totalt (Surgut, Al-Shuaibah, Ghazlan).
Science fiction i tegneserier
Bakgrunn
EC Comics hadde suksess i 1950-tallets USA med et stort antall serier, men holdt på å gå dukken da foreldrene begynte å reagere etter at Dr. Frederick Wertham skrev en bok om Seduction of the Innocent(Forførelsen av de uskyldige).
Oljekraftverk
De minste kraftverkene installeres ofte i land som er helt uten andre energikilder og som er avhengige av importbrensel – ikke minst i øystater i Stillehavet og Karibia. Disse kraftverkene bruker ofte standard dieselolje med blokkytelse omkring 10-20 MW. Også mange nødaggregater er oljefyrte.
Oftest er gasskraftverkene nyere enn oljekraftverkene, både fordi oljeutvinning og -utnytting har en lengre historie, og fordi gasskraft har fått et sterkt oppsving med den senere tids fokus på global oppvarming og miljø. Gass har et av de største spesifikke energiinnhold av de fossile brenslene, og har minst karboninnhold per energiinnhold. Dermed gir avbrenning av gass det minste utslipp av CO2 per produsert energimengde. Fyring med naturgass er om lag 65 % så utslippsintensivt som kullfyring og om lag 90 % så utslippsintensivt som oljefyring. Fordi gasskraftverk ofte har nyere og mer effektivt utstyr, kan utslippene være så lave som 30 % av kullfyrte kraftverker per produsert kraftmengde. Oljefyrte kraftverk ligger omtrent midt mellom gass- og kullkraftverk hva angår CO2-utslipp. De seneste ti årene har det nesten bare blitt bygget gasskraftverk i Europa og USA, og mange tidligere kull- eller oljekraftverk har blitt omstilt til gassdrift, ofte ved at det er installert gassturbiner til erstatning for dampturbiner.
Science fiction i tegneserier
Bakgrunn
Motstanden til tross, både tegneserier generelt og science fiction-pregede serier har overlevd. Voksenmarkedet har fått tilskudd siden sent på 1960-tallet, da de første undergrunnsseriene dukket opp. Tegneseriebladet Heavy Metal blir gitt ut på flere språk, og trykkes i Frankrike på grunn av de amerikanske sensurreglene. Enkelte innslag er klart science fiction mens andre er mer preget av fantasi eller poesi.
Mange av de japanske tegneseriene, kalt manga, har preg av science fiction. Polen har en serie kalt Funky Koval.
Norge
Den første norske science fictionaktige tegneserien av norsk herkomst, kom ut mellom 1924 og 1928, laget av Jan Lunde (1889–1952). Den kom dels ut i Det Blå Magasin og dels som julehefter. Tittelen på første bladet var «Professor Skjeel eller Når eventyret blir virkelighet». Handlingen dreier seg om professorens salve som gjør ting usynlige, og Lunde satset på de komiske sidene av usynligheten. Naturlig nok fikk juleheftene tittel «Den Usynlige».
Arent Christensen (tegner) og Christian Haugen (forfatter) ga ut Reisen til Ken og Den tause verden som julehefter mellom 1933 og 1936.
En del av ukebladtegneseriene som ble trykket i norske ukeblad lanserte innimellom innslag som var fremtidspreget, med apparater som ennå ikke fantes, og innslag av det fantastiske. Tom Trix var en gjennomgangsfigur som ofte var i situasjoner som lignet på dem vi finner i «Indiana Jones» – filmene. Den danske serien Willy på eventyr ble utgitt i Allers. Den amerikanske innflytelsen var så sterk, at Ingeniør Knut Berg (1943 – 1960 som julehefte, fra 1941 i Nynorsk Vekeblad) kom ut med tegner med engelsk-klingende pseudonym, tross at serien var lansert på nynorsk. Bak serien sto to pseudonymer: Ronald Stone (Jostein Ragnvald Øvrelid (1910 – 1983)) som tegner og Vigleik Vikli (Hallvard Sandnes (1893 – 1968)). Bladet og dermed serien stoppet opp i 1968. Knut Berg endte dermed sin karriere på planeten Mars.
Initiativet med norske produksjoner ble dog ikke fulgt opp. I stedet kom «Stålmannen», senere kalt for Supermann etter den amerikanske originalen, og Lynvingen (Batman) som månedlige hefter, etterhvert forfremmet til ukehefter med bidrag også fra norske tegnere.
I takt med den norske velstandsutviklingen opplevde en satsinger som slo an – og som ikke klarte seg. Semic/Nordisk forlag har bak seg en rekke produksjoner som nesten overlevde, eller holdt utgiftene en tid for så å stoppe opp. Forsøket på å lansere seriene Epic og Comix holdt til noen få numre av hvert. Større verker som Auclairs dystopi Simon fra flodene(skrevet 1978, norsk utgave 1983) fikk nok salg, men vekket ikke den store entusiasmen hos et bredere publikum. Konkurransen med mere fantasy-preget lesestoff og etterhvert lettere tilgjengelige ting som Heavy Metal var skarp. Leserne var vant med å finne sine ting i kjosken, og nå var tegneseriene på vei inn i bokhandlerhyllene. Også Cappelen våget seg på, men da med fantasiromanen Skumringens venner i 3 bind.
Selv med støtte av de store forlagene, ble det med det. Kiosker har i dag et utvalg som primært stammer fra Marvel-universet. I større byer finnes spesialbutikker som tilbyr et bredt utvalg av alt mulig, inklusive materiell til rollespill og Fantasy-adventure-spill.
Danmark
Tegnerne Harry Nielsen og etter ham Tage Andersen laget serien Willy på eventyr, som også kom ut i Norge i 1950-årene. (Allers var et danskeid familieselskap). Tegneserier har bedre kår i Danmark enn i Norge. Antallet «seriøse» utgivelser er høyt. Likevel er det ikke så mange hefter som kan kalles SciFi.
Marco Polo (Doctor Who)
Marco Polo er en Doctor Who-historie på syv episoder som ble vist på BBC One fra 22. februar til 4. april 1964.
Sammendrag
Tardisen lander i det snødekte landskapet i Gobiørkenen. Den har blitt skadet og kan derfor ikke produsere lys, varme eller vann. Doktoren, Ian, Barbara og Susan ser en karavane i der fjerne. Den viser seg å være ledet av Marco Polo, en italiensk handelsman og, slik som sin far og onkel, et sendebud for Kublai-khan i Kina. Han ønsker dem velkommen og introduserer flere av sine medreisende, inkludert den mongolske krigsherren Tegana, som er et sendebud fra Khan Noghai, som har vært i krig med Kublai Khan. Tegana er på vei for å be om fred. Ping-Cho er en ung jente og et annet medlem av karavanen. Hun har blitt giftet bort og er på vei for å møte sin 75 år gamle brudgom. Marco Polo er fascinert av tardisen og han vil gi den til Kublai Khan slik at han forhåpentligvis kan kjøpe seg fri fra keiserens tjeneste. Polo tar også nøkkelen fra Doktoren for å forsikre seg om at han ikke vil stikke av.
Året er 1289 og karavanen er på vei til hovedstaden Shang-Tu i Cathay (som Kina het på den tiden) hvor keiseren venter på Polo. Det er en reise som tar flere uker. Deres neste stopp er stoppestedet i Lop, hvor Tegana avslører sine virkelige hensikter ved å kjøpe gift, som han skal forgifte karavanens vannforsyning med når de krysser Gobiørkenen. Hans plan blir forpurret på grunn av en sandstorm, som også gjør at Ping-Cho og Susan midlertidig roter seg bort. Han kutter opp vannsekkene og skylder på banditter. Polo insisterer på at karavanen fortsetter til neste stoppested, men vannforsyningene blir bare mindre og mindre. Tegana blir til slutt sendt ut for å finne en sagnomsust oase. Mongolene finner oasen lett, men tar ikke med noe vann tilbake. De overlever bare på grunn av at det tørre klimaet gjør at veggene i tardisen blir dekket av dugg, som de drikker.
Karavanen kommer til de neste stoppestedet i Tun-Huang hvor de får tak i mere vann. De møter også Tegana som slutter seg til karavanen igjen. Ping-Cho underholder dem med historien om Ala-eddin (Aladdin) og Hashshashin. Tegana forsvinner under forestillingen og drar til hulen med de femhundre øyne, hvor han blir fortalt av de mongolske agentene Malik og Acomat at Noghai samler sammen en hær som er på vei til Karakorum. Tegana forteller Acomat, en banditt, at han skal angripe karavanen og drepe Polo og de andre. Samtalen blir delvis overhørt av Barbara, som hadde fulgt etter Tegana til hulen. Hun blir funnet og holdt fanget av Malik mens Tegana drar tilbake til karavanen, hvor han later som at han er overrasket over at hun har forsvunnet. Doktoren finner ut at hun kan være i hulen og drar dit med Susan og Ping-Cho. Polo, Ian og Tegana følger etter. Når de finner Barbara og Malik, dreper Tegana Malik slik at han ikke blir avslørt.
Etter at de har dratt tilbake til karavanen prøver Tegana å få Polo til å mistenke de andre ved å fortelle ham at Susan har en usunn innflytelse på Ping-Cho og at Doktoren har laget en kopi av nøkkelen til tardisen. Barbara forteller om hvordan hun endte i hulen, men Tegana nekter for at han har vært der. Polo separerer Susan og Ping-Cho, noe som gjør at de mistenker Tegana enda mere. På det neste stoppestedet klarer Tegana å bevise at Doktoren har en ekstra nøkkel, som han så må gi til Polo.
Karavanen kommer til Den kinesiske mur og de drar videre sørover til Lan-Chow, langs breddene på Huang He (Den gule flod). I den neste byen, Sinju, møter Tegana Acomat og sier at han skal angripe karavanen om to netter når de reiser gjennom bambusskogen. Vaktene i karavanen blir drept og Acomat gjemmer seg i jungelen, hvor han venter på Teganas signal. Ian finner liket av en av vaktene og de forbereder seg på angrep ved å varme opp bambus som så eksploderer. Bandittene tror det er våpen og rømmer. Tegana finner Acomit og dreper ham for at han ikke skal bli avslørt. Som takk for at de hjalp til, får Susan og Ping-Cho være sammen igjen.
Doktoren og hans følgesvenner har i mellomtiden funnet ut at Tegana er kilden til alle problemene på turen, men de klarer ikke å få Polo til å innse det. Ling-Tau, et sendebud, ankommer på hest fra Shang-Tu. Han har med seg ordrer om at de skal sette opp farten. Polo beordrer derfor at de skal ri på hest fra Cheng-Ting og at tardisen og den andre bagasjen kommer etter. Tegana har igjen en plan for det neste stoppestedet. Han møter en alliert, Kuiju, og bestikker ham til å stjele tardisen og ta den med til Karkorum, hvor Noghais hær befinner seg.
Ping-Cho vet hvor Polo har gjemt nøklene til tardisen og hun gir den ene til Susan for å hjelpe dem med å rømme. De blir stoppet og Ian tar på seg skylden for å ha stjålet nøklene. Reisen nærmer seg slutten og de prøver igjen å få Polo til å gi dem nøklene ved å fortelle ham sannheten om tardisen. Han deduserer at det var Ping-Cho som stjal nøkkelen, ikke Ian. Hun rømmer fra karavanen. Ian drar etter og finner henne i Cheng-Ting. Der finner han ut at Kuiju har stjålet tardisen fra den andre konvien. Etter at Ian og Ping-Cho finner banditten på veien til Karkorum, tvinger de ham til å innrømme alt, men så ankommer Tegana. Han har reist fra karavanen under påskudd om å finne Ping-Cho. Ling-Tau og noen soldater ankommer også og dreper Kuiju. Tegana snakker seg igjen ut av det og hele følget bestemmer seg for å ri til palasset i Beijing.
Hovedkonvoien har i mellomtiden kommet fram til sommerpalasset i Shang-Tu. Når gjestene blir presentert for kanen, klarer ikke Doktoren å knele skikkelig fordi han er forslått etter rideturen. Kanen det som en ting han og Doktoren har til felles. Han bestemmer at de skal dra neste dag til Beijing og at Doktoren vil reise i hans vogn. Han er bekymret over at Tegana ikke har presentert seg og at Khan Noghai har flyttet sin hær fra Samarkand til Karkorum. Etter at de ankommer hovedstaden, spiller kanen og Doktoren backgammon. Doktoren vinner 35 elefanter, 4000 hvite hingster, 25 tigre, den hellige tannen til Buddha og handel med Burma for et år, men taper nøkkelen til tardisen. Kanen tvinger historien om den «magiske vognen» ut av Polo og han innrømmer at det var feil av ham å ta den fra Doktoren, men at han gjorde det for å kjøpe seg fri. Kanen er ikke imponert og advarer Polo at hvis han ikke gjør noe som gjør at kanen kan stole på ham igjen, blir han bannlyst fra hoffet.
Ping-Cho slipper å gifte seg fordi hennes brudgom døde etter å ha drukket en elskovsdrikk. Hun blir interessert i Ling-Tau, som hun har fått et forhold til.
Etter at Ling-Tau og de andre ankommer palasset, blir Polo skeptisk til Tegana. Han forteller Doktoren og hans følgesvenner om det og de samarbeider om å avsløre Tegana før det er for sent, siden de nå har funnet ut at Tegana skal prøve å drepe kanen. Tegana dreper vaktene og er på vei til å drepe kanen da Doktoren og de andre stopper ham. Etter at oppdraget hans har feilet, begår Tegana selvmord. Polo gir Doktoren nøklene til tardisen og lar dem rømme. Den «magiske vognen» forsvinner foran øynene på kanen og hans hoffmenn. Han tilgir Polo og lar ham dra tilbake til Venezia.
Status i dag
Dette er en av tre historier hvor ingen av opptakene har overlevd. Såkalte tele-snaps (foto som ble tatt av episodene fra en TV) av alle episodene unntatt episode 4 eksisterer og tilhører regissøren Waris Hussein. Lydsporene eksisterer også. De ble tatt opp av noen seere da historien ble vist på TV.
Utgivelser
Lydsporene ble utgitt i ett sett på 3 CD-er i 2003, som en del av Doctor Whos 40-årsjubileum. Dette settet inneholdt også et kart over Cathay (Kina) fra den perioden historien foregår og forklaringer vedrørende historiske unøyaktigheter. Den første CD-en inneholder også alle lydsporene i MP3-format uten fortellerstemme. William Russell var fortelleren på denne utgivelsen. Det var også inkludert PDF-filer med manus og bakgrunnsbilder av kartet.
En 30 minutter lang rekonstruksjon av historien laget av lydsporene og tele-snapsene ble utgitt på DVD i januar 2006 sammen med An Unearthly Child, The Daleks og The Edge of Destruction i boksen The Beginning.
John Lucarotti skrev også en bok basert på historien som ble utgitt av Target Books i desember 1984.
Siligo
Siligo er en kommune med 963 innbyggere i Provinsen Sassari, nordøst på Sardinia.
Klima
Klimaet avhenger av breddegrad, terreng, og høyde over havet, samt nærliggende vannmasser og vassdrag. Klima kan bli klassifisert i henhold til gjennomsnittlige og typiske intervaller for ulike variabler, som oftest temperatur og nedbør. Det mest brukte systemet er Köppens klimaklassifisering. Et annet system, Thornthwaites klimaklassifisering, har vært i bruk siden 1948, og tar hensyn til data vedrørende evapotranspirasjon, sammen med temperatur og nedbør. Dette systemet benyttes for å studere det biologiske mangfoldet og hvordan klimaendringene påvirker det. Bergerons romlige synoptiske klassifiseringssystem har fokus på opprinnelsen til luftmassene som definerer klimaet i en region.
Paleoklimatologi er studiet av klimaet i tidligere tider. Siden direkte observasjoner av klimaet ikke er tilgjengelige fra før målingene begynte på 1800-tallet, blir paleoklima avledet fra ikke-biotiske (som ikke inneholder biologisk materiale) proxyverdier, for eksempel sedimenter i bunnen av innsjøer og iskjerner fra isbreer eller polområdene, og biotiske faktorer, for eksempel treringer og koraller. Klimamodeller er matematiske modeller av tidligere, nåværende og fremtidig klima. Klimaendringer kan oppstå over lange og korte tidsperioder bestemt ut fra en rekke faktorer; den nåværende omtales som global oppvarming.
Definisjon
Klima (fra gresk klima, som betyr helling) er i Meteorologisk institutts meteorologileksikon omtalt som «været over tid». Leksikonet skriver videre: «Klimaet beskrives best ved hjelp av statistisk informasjon som er beregnet på grunnlag av meteorologiske observasjoner over så lang tid at de enkelte værsituasjonene ikke i vesentlig grad påvirker resultatene, ofte brukes 30-års perioder. Det vanligste er å bestemme normaler og å sammenligne dagens vær og observasjoner i forhold til disse normalene. Men klimaet kan også beskrives over kortere tidsrom, sånn som de siste 30 døgn, eller siste år osv. Man sammenligner verdier fra de ulike periodene for å beskrive om været har vært normalt eller ikke. Til sammen gir normaler, variasjoner, ekstreme verdier og annen klimainformasjon en systematisk statistisk beskrivelse av værforholdene på et sted.»
FNs klimapanel har i sin ordliste fra 2013 følgende definisjon:
Forholdet mellom klima og vær blir i blant oppsummert i uttrykket «Klimaet er det du forventer, været er det du får».
Klimanormaler
Verdens meteorologiorganisasjon (WMO) beskriver klimanormaler som «referansepunkter som brukes av klimatologer for å sammenligne dagens klimatologiske trender med fortidens eller det som regnes som 'normalt'. En normal er definert som det aritmetiske gjennomsnitt av et klimaelement (for eksempel temperatur) over en 30-års periode. En 30-års periode brukes fordi dette er lenge nok til å filtrere ut årlige variasjoner eller avvik, men også kort nok til å kunne vise klimatisk utvikling over lengre tid.»
Den internasjonale meteorologiske organisasjon, WMOs forløper, nedsatte i 1929 en teknisk kommisjon for klimatologi. På et møte i Wiesbaden i 1934 fastsatte denne kommisjonen at trettiårsperioden fra 1901 til 1930 skulle være referanseramme for klimatologiske standard normalperioder. I 1960 vedtok kommisjonen (nå under WMO) en ny normalperiode, 1931–1960. I 1982 ble det enighet om jevnlig oppdatering av klimanormalene for nye trettiårsperioder. Dagens klimanormaler er dermed basert på klimadata fra 1961 til og med 1990. Neste periode vil være 1991–2020. Imidlertid kan både teknologisk utvikling og klimaendringer føre til at det anses hensiktsmessig å beregne mer uoffisielle normalverdier for ulike værelementer og stasjoner før gjeldende periode er omme.
Forhold som påvirker klimaet
Klimasystemet er svært komplekst og består av fem hovedkomponenter: atmosfæren, hydrosfæren, kryosfæren, litosfæren og biosfæren – og samspillet mellom disse. Klimasystemet endrer seg over tid. Dels skyldes det systemets egen indre dynamikk, dels eksterne pådriv. Disse pådrivene kan være naturskapte, som vulkanutbrudd og variasjoner i solinnstråling. De kan også være menneskeskapte, og eksempler på dette er en del endringer i atmosfærens sammensetning og endret arealbruk på kloden.
Solens posisjon på himmelen er avgjørende for hvor mye varme som tilføres jordoverflaten og atmosfæren. Dermed er breddegraden den viktigste faktoren for et steds klima. Svært skjematisk kan en derfor dele inn jorden i soner. Skillet mellom sonene er vendesirklene og polarsirklene. Slik får vi én sone med tropisk klima («uten vinter»), en nordlig og en sørlig sone med temperert klima og endelig en nordlig og en sørlig sone med polart klima («uten sommer»). I praksis er dette mer komplisert, blant annet på grunn av jordens varierende overflate.
Den store temperaturforskjellen mellom polene og ekvator, og mellom hav og land skaper et sirkulasjonsmønster, en snakker derfor om vestavindbeltet, passatvinder og monsuner. Fjellkjeder og innlandsiser gir igjen endringer av dette. En har også sterke vinder i høyere lag av atmosfæren, de såkalte jetstrømmer. Når det gjelder fuktighet er fordampning fra havet til atmosfæren den viktigste kilden, og denne faller som nedbør etter kort tid. Herskende vindretning og avstand fra havet er avgjørende for hvor mye nedbør et område får.
Tettheten og typen vegetasjonsdekning påvirker absorpsjon av solvarme, vannmagasinering og nedbør på regionalt nivå. Endringer i mengden av atmosfæriske klimagasser bestemmer mengden av solenergi som akkumuleres av planeten og som fører til global oppvarming eller global nedkjøling. Variablene som bestemmer klimaet er mange og har komplekse interaksjoner, men det er generell enighet om at de store linjene uansett er forstått, i hvert fall i den grad de er bestemmende for historiske klimaendringer.
Klimaklassifisering
Kompleksiteten i klimasystemet, der de ulike driverne samvirker på et utall av måter, gjør at det knapt finnes to steder på kloden med nøyaktig samme klima. For praktisk og vitenskapelig bruk må en derfor slå sammen områder med likheter til såkalte klimaregioner. Det er opp gjennom tidene utviklet tallrike klassifiseringssystemer, og disse har alle sine styrker og svakheter. Valg av system avhenger derfor av hensikten med arbeidet.
Klassifiseringer knyttet til vegetasjon og plantevekst
Det finnes flere klimaklassifikasjoner som baserer seg på plantevekst eller vegetasjonsgrupper. Disse forholder seg stort sett til to hovedkriterier – tørrhet (ariditet) og varme. Høy tørrhet er her ikke det samme som lite nedbør. Det er tale om «effektiv nedbør», det vil si nedbør minus fordampning. Ettersom høyere temperatur gir større fordamnping, kan forholdet mellom nedbør og temperatur brukes som et mål på nedbøreffektivitet.
Lang-indeksen (utviklet av den tyske geologen Richard Lang (1882–1935) i 1915) er et eksempel på dette: forholdet mellom gjennomsnittlig årlig nedbør (i millimeter) og årsmiddeltemperatur (i grader celsius). Er indeksen under 40, betegnes området som tørt (arid). Er den over 160, er området hyperfuktig (perhumid).
Köppens klimaklassifisering
Den tysk-russiske meteorologen Vladimir Köppen (1846–1940) er den som har utviklet de mest brukte av de vegetasjonsbaserte klimaklassifiseringene. Mellom 1900 og 1936 publiserte han flere arbeider med stadig mer detaljerte og komplekse inndelinger av klimaet.
Köppens klimaklassifisering avhenger av gjennomsnittlige månedlige verdier for temperatur og nedbør. Den mest brukte formen av Köppens klimaklassifisering har fem primære typer merket A til E. Disse er:
I tillegg brukes bokstav H for klimaet i høyfjellsregioner.
Disse fem kan videre deles inn i underkategorier, som:
Tropisk regnklima er varmt og vått. Alle måneder har månedsmiddeltemperatur på 18 °C eller høyere. Regnskogklimaet har mye nedbør (normalt 60 mm eller mer) i alle måneder. Årsmiddelet er typisk på over 1500 mm og kan komme opp i over 4000 mm på vindsiden av fjellrekker. Områder med monsunklima har gjerne 1–2 relativt tørre måneder, men klimaet er ellers mye likt regnskogens. Savanneklimaet har en noe lenger tørr periode, om vinteren når sola står lavt.
Det tørre klimaet har lite nedbør hele året, og potensiell fordampning og transpirasjon vil gjerne overstige nedbørmengden. Dette er den vanligste hovedtypen av klima (rundt 26 prosent av landoverflaten). Sommertemperaturene i ørkenklima er høye, men med relativt stor døgnvariasjon (under 25 °C om natten, 40 °C eller mer om dagen). Vintertemperaturen er gjerne mer moderat. Områder med det halvtørre steppeklimaet har noe høyere nedbør (200–400 mm i året). Dette er dermed overgangssoner til de mer fuktige klimasonene.
Det varmtempererte klimaet har milde vintre som et generelt trekk. Det kan være kalde perioder, men ingen måneder har månedsmiddeltemperatur på under minus 3 °C. Vintertørt klima defineres ved at gjennomsnittlig månedsnedbør i den våteste sommermåneden er minst ti ganger høyere enn i den tørreste vintermåneden. I deler av Asia er dette «egentlig» tropiske områder som ligger så høyt at snittemperaturen blir for lav. Sommertørt klima har i snitt under 40 mm nedbør i den tørreste sommermåneden. Dessuten har den våteste vintermåneden minst tre ganger så mye nedbør som den tørreste sommermåneden. Varmtempererte områder uten en distinkt tørkeperiode kan igjen deles i tre under-underkategorier basert på temperatur i og lengde på sommeren.
Det kaldtempererte klimaet kalles gjerne kontinentalt, ettersom det i stor grad er kontrollert av store nærliggende landmasser. Vintrene kan være strenge og periodevis med bitende kulde og sur vind. Den kaldeste måneden har gjennomsnittstemperatur på under 3 minusgrader. Sommertemperaturen i disse strøkene er ulik, men standarddefinisjonen tilsier at månedsmiddelet i den varmeste måneden er minst 10 plussgrader.
Polarklimaet har lave temperaturer hele året – ingen måneder med middel over 10 plussgrader. Skillet mellom tundraklima og glasialklima går på at de glasiale områdene har middeltemperatur under null i samtlige av årets måneder.
Thornthwaites første system
For å avbøte noen av svakhetene ved Köppens system utviklet den amerikanske klimatologen Charles Warren Thornthwaite (1899–1963) et nytt klassifikasjonssystem tidlig på 1930-tallet. Dette systemet benytter også temperatur- og nedbørmålinger. Det ser samtidig på forholdet mellom den naturlige vegetasjonen og klimaet. Særlig tar Thornthwaite-systemet hensyn til forholdet mellom nedbør (P) og fordampning (E) og hvordan disse innvirker på planters vekst. Thornthwaite lanserte P/E-indeksen, som er definert som årssummen av månedenes P/E-forhold, som i hovedsak beregnes ved å dividere månedlig nedbør med månedlig fordampning. P/E-indeksen benyttet han så til å beskrive fem «fuktighetsprovinser» med ulik vegetasjon: regnskog, skog, gressletter, stepper og ørken.
Thornthwaites andre system
I 1948 foreslo Thornthwaite et nytt klassifiseringssystem (lett revidert i 1955). Dette gir en bedre beskrivelse av fuktigheten som er tilgjengelig for plantevekst. Et sentralt begrep her er potensiell evapotranspirasjon (PE), som er den mengden fuktighet som potensielt ville forsvinne ved fordampning fra jordsmonnet og ved transpirasjon fra plantene (forutsatt at fuktigheten var tilgjengelig). Thornthwaite innlemmet så PE i en ny indeks, som i hovedsak fastslås på grunnlag av forholdet mellom nedbør og PE. Indeksen er høy i fuktige klima og negativ i tørre klima. En indeks på null markerer grensen mellom våte og tørre klima.
I dette systemet opererer en med fuktighetsklasser: hyperfuktig (indeks over 100), fuktig (20 til 100), våt subfuktig (0 til 20), tørr subfuktig (–33 til 0), halvtørr (semiarid) (–67 til –33) og tørr (indeks under –67). Fuktige områder har altså normalt mer nedbør enn fordamping hvert år, mens tørre regioner har større fordampning enn nedbør. Totalt 33 prosent av jordens landområder er vurdert å være tørre eller halvtørre.
I tillegg til klimaklassifisering har Thornthwaites fuktighetsindeks blitt brukt til å beskrive forholdet mellom klima og jord- og vegetasjonstyper. Den er også nyttig for studiet av hvordan klimaendringer påvirker fuktigheten. Studier tyder imidlertid på at PE-verdiene i Thornthwaites system blir for høye om sommeren og for lave om vinteren. Indeksen kan også benyttes når en skal anslå antallet arter av pattedyr (og herunder planteetere) innenfor et gitt område.
Termiske klassifiseringer innenfor Thornthwaite-systemet omfatter mikrotermiske-, mesotermiske- og megatermiske regimer. Et mikrotermisk klima kjennetegnes av lav årlig gjennomsnittstemperatur, vanligvis mellom 0 °C og 14 °C, korte somre og en potensiell fordampning mellom 140 mm og 430 mm. Et mesotermisk klima har ikke vedvarende varme eller vedvarende kulde, med potensiell fordampning mellom 570 mm og 1140 mm. Et megatermisk klima er et med vedvarende høye temperaturer og rikelig nedbør, med potensiell årlig fordampning på over 1140 mm.
Budykos klassifisering
Den russiske klimatologen Mikhail Ivanovitsj Budyko (1920–2001) utviklet i 1956 en klassifisering ikke ulik den til Thornthwaite. Han valgte imidlertid en mer grunnleggende tilnærming, idet han benyttet netto stråling som inngangsverdi i stedet for temperatur. Ved å dividere netto stråling tilgjengelig for fordampning fra en våt overflate med varmen som kreves for å fordampe stedets gjennomsnittlige årsnedbør, får en Budykos tørrhetsindeks. Denne har verdi større enn 1 for tørre områder og lavere enn 1 for fuktige områder. Ørkenklima defineres ved indeks over 3,0, mens for tundraklima har indeks under 0,33. Et problem med denne klassifiseringen har vært mangelen på strålingsmålinger i mange deler av verden.
Terjung og Louies klassifisering
Geografene Werner H. Terjung og Stella S-F. Louie fra USA publiserte i 1972 en klassifisering basert på årstidsvariasjoner i inngående og utgående energimengde til jorden. På grunnlag av dette utviklet de et system med 62 klimatyper i seks hovedgrupper.