cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Salme 141
Teksten (Norsk oversettelse 1978/85)
<poem class="flow-3column"> 1 En Davids-salme. Herre, jeg roper til deg. Skynd deg og hjelp meg!a Lytt til min røst når jeg roper til deg!
2 La min bønn få gjelde som røkelse for deg, mine løftede hender som offer om kvelden.
3 Herre, sett vaktb for min munn, vokt mine leppers dør!c
U2.communication
U2.communication er et U2 konsertalbum kun utgitt til medlemmer i www.u2.com-fanklubben.
Salme 141
Teksten (Norsk oversettelse 1978/85)
4 La meg ikke få lyst til noe ondt, til å gjøre gudløse gjerningerd sammen med ugjerningsmenn! Deres lekre mat vil jeg ikke smake.
5 En rettferdig manne kan slå meg, han tukter meg i kjærlighet. Men gudløsef skal aldri få salve mitt hode. Stadig setter jeg min bønn opp mot deres ondskap.
6 Deres høvdingerg skal styrtes nedover berget, og de skal få merke at mine ord var gode.
7 Som når en pløyer og velter opp jord, skal deresh ben bli strødd ut ved dødsrikets gap.
8 Ja, Herre,i mine øyne er vendt mot deg, jeg tar min tilflukt til deg. La ikke mitt liv forspilles!
9 Bevar meg fra snaren de setter for meg, fraj ugjerningsmennenes feller!
10 La de gudløse gå i de garn de setter, mens jeg går trygt forbi.
(Grunntekst på hebraisk)
Kontorhuskvarteret
Kontorhuskvarteret (tysk: Kontorhausviertel ) er et område sørøst i Hamburg-Altstadt, en delbydel av Hamburg-Mitte. Kontorbygningene er oppført eller renovert hovedsakelig på 1920- og 1930-tallet, etter amerikansk forbilde. Bygningene ble oppført i armert betong og fasaden kledd med klinkerstein. Stilen er ekspresjonistisk (klinkersteinsekspresjonisme, tysk: Klinkerexpressionismus). En sentral plass i bydelen er Burchardplatz. Zollkanal (Tollkanalen) skiller Kontorhuskvarteret fra Speicherstadt. Kontorhuskvarteret ble i 2015 oppført på UNESCOs liste over verdensarven i Tyskland.
Etymologi
Det tyske begrepet som ble anvendt på bygningene var Kontorhaus. Det tyske ordet Kontor har flere betydninger. I en foreldet versjon ble ordet brukt om det fysiske arbeidslokalet til en handelsmann. Ordet Kontor var i bruk i hansatiden, på tysk så vel som på norsk. I moderne tysk språkbruk anvendes gjerne ordet Büro dersom man skal omtale et kontor i konkret, fysisk betydning.
Historie
Kontorhuskvarteret i Hamburg er oppført i nærheten av byens eldste bosettinger. Borgen Hammaburg antas å ha ligget der hvor man i dag finner gaten Speersort, i kort avstand fra sentrum i Kontorhuskvarteret. Ved den daværende St. Petri kirke oppsto fra ca. 830 en kjøpmanns- og håndverkerbosetting, og denne utviklet seg videre til dagens Hamburg. Ved St. Jakobi kirke dannet det seg på 1200-tallet et arbeiderstrøk, som gjennom århundrene utviklet seg til en labyrint av små gater og streder. Da koleraen brøt ut i Hamburg i 1892 ble 16 596 mennesker i dette området syke og 8 605 av dem døde av sykdommen.
Hamburgs senat vedtok i 1890-årene et stort saneringsprogram for denne del av byen og rivningene medførte at 30 000 mennesker mistet sine boliger. Planen var at det skulle oppføres nye boliger i det samme området. Etter den første verdenskrigen ble planene endret og det ble stedet oppført kontorbygg.
Polarhumle
Kjennetegn
Polarhumla har sort bryst. De første leddene på bakkroppen er sorte, mens resten av bakkroppen er rustrød, ofte mot det rosa.
Kontorhuskvarteret
Historie
Ideen til oppføring av kontorbygningene kom fra USA, hvor det mot slutten av 1800-tallet ble oppført en rekke kontorbygninger for utleie. I tysk utforming ble bygningene symbol på en hanseatisk handelstradisjon. Samtlige var utstyrt med moderne innretninger som telefonledninger og paternosterheiser. Fasaden er representativt utsmykket i klinkerstein.
Polarhumle
Størrelse
Det er en stor humle. Målene kan variere, og særlig lengden er unøyaktig da bakkroppen kan trekkes sammen eller strekkes ut. Radial cellen er 4,64 mm (4,25-4,90 mm)
Bolet
Bolene er heller små eller av middels størrelse og er funnet både over og under jorden. Humlen er en pocket-maker. Vi har ikke mange kjente bolfunn i Norge.
Utbredelse
Har tilnærmet samme utbredelse som stor fjellhumle. Den påtreffes i fjellstrøkene i Sør-Norge, men lenger nordover i Nord-Norge krabber den ned til kysten og helt ut på øyene i skjærgården.
Tromsø Alpinpark
Tromsø Alpinpark er et alpinanlegg som ligger i Kroken, Tromsø by. Anlegget består av fem løyper med ulik vanskelighetsgrad og tre heiser. I tilknytning til alpinanlegget finnes det også langrennsløyper med en total lengde på åtte kilometer.
Sosialkonservatisme
Sosialkonservatisme er et begrep innen konservativ tenkning med to hovedbetydninger:
De to betydningene av «sosialkonservatisme» er ikke gjensidig utelukkende.
Radialcelle
Radialcellen er en stor celle på humlevingen som brukes til å beskrive størrelsen på humler da dette er et mål som er lett å måle og har vist seg å være et pålitelig mål for humlenes størrelse. Man kan bruke en lupe med måleokular, eller et godt skyvelær til å måle lengden.
Imidlertid er den lengden som er brukt Radiallengden Ra.L., lengden fra starten av radialcellen til en liten vene eller tverribbe i overkant av den første cubitalcellen CU1 på figuren. Fordi humlekroppen har mange ledd, som kan strekkes og bøyes, kan humlenes lengde variere etter hvor mye bakkroppen er strekt ut eller trukket sammen, og hodets posisjon. Her er det lett å bomme med 4-5 millimeter eller mer. Radialcellen derimot har konstant lengde i hele humlens voksne liv. Ra.L. har klare avgrensninger, og er således lett å måle svært nøyaktig og gir en klar indikasjon på humlens størrelse.
Politieke Partij Radikalen
Politieke Partij Radikalen (PPR) var et nederlandsk kristeligsosialt og grønt venstreorientert politisk parti, grunnlagt den 27. april 1968 av avhoppere fra Katholieke Volkspartij og Anti-Revolutionaire Partij. Den 1. mars 1989 gikk PPR sammen med tre andre partier og dannet GroenLinks.
British Airways
British Airways er Storbritannias største flyselskap, og et av de største i Europa. Det er det flyselskapet som har flest flyvninger mellom det europeiske og amerikanske kontinent.
British Airways opererer også flygninger i Norge, med ruter fra Oslo lufthavn, Gardermoen til London Heathrow lufthavn.
Historie
British Airways ble dannet i 1935 etter en fusjon av tre mindre flyselskaper. I 1939 ble det nasjonalisert sammen med et annet britisk flyselskap, «Imperial Airways», under navnet «British Overseas Airways Corporation (BOAC)». Det sto som navnet antyder, kun for flyvninger til oversjøiske destinasjoner.
British European Airways (BEA) stod for trafikken innenlands og i Europa. De to selskaper ble ikke slått sammen før 1972, og ble da gitt navnet British Airways. Det ble privatisert i 1987
Overlydsflyet Concorde
I 1976 tok British Airways og Air France som de to første og eneste selskaper i bruk overlydsflyet Concorde. Flyene var i bruk til 23. oktober 2003. De ble tatt ut av bruk fordi vedlikeholdskostnadene ble for store til at selskapene av bare prestisjehensyn kunne forsvare driften.
Ulykker
Den 17. januar 2008 krasjlandet British Airways Flight 38 rett før rullebanen på London Heathrow lufthavn. Ingen av de 152 personene om bord på flyet omkom, men 47 pådro seg skader, én av dem alvorlig. Flyet av typen Boeing 777-200ER ble totalskadet og måtte avskrives. Det var første fly av sin sort som gikk tapt. Flyhavarikommisjonen på National Geographic tok for seg ulykken i en episode kalt The Heathrow Enigma.
Setefordeling og kjønn
I mars 2001 ble det kjent at British Airways praktiserte et regelverk som forbød voksne mannlige passasjerer å sitte ved siden av mindreårige passasjerer, også når barnas foreldre var til stede under flyreisen. Dette førte til anklager om diskriminering. I januar 2010 gikk forretningsmannen Mirko Fischer fra Luxembourg til sak mot flyselskapet. Den 24. juni 2010 fikk han rettens medhold i sitt krav om erstatning fra British Airways, som deretter innførte en ny og annerledes praksis.
GroenLinks
Partiet ble grunnlagt den 1. mars 1989 gjennom en sammenslåing av Politieke Partij Radikalen, Pacifistisch Socialistische Partij, Communistische Partij van Nederland og Evangelische Volkspartij. De fire partiene var ofte blitt omtalt som "det lille venstre" for å understreke deres marginale betydning. I parlamentsvalget 1972 fikk de til sammen 16 seter (av 150 totalt), men fikk ved det neste valget, i 1977, bare seks. Nedgangen fikk både medlemmer og velgere til å argumentere for et nærmere samarbeid.
Sammenslåingsprosessen tok lang tid, og manifesterte seg ved valget til Europaparlamentet 1984 med listen Groen Progressief Akkoord (grønn progressiv enighet), valget til Europaparlamentet 1989, med listen Regenboog (regnbue), og til slutt listen Groen Links (grønt venstre) til det nasjonale parlamentsvalget. De to ordene grønn og venstre ble satt sammen til GroenLinks i 1992. Partilogoen var til å begynne med ulike fredssymboler, og har siden 1994 hatt ordet grønn med rød skrift og ordet venstre med grønn skrift som viktigste formelementer.
I 2001 deltok partiet i stiftelsen av Global Greens, og i 2004 av Det europeiske grønne partiet.
Sosial- og helsedirektoratet
Direktoratet ble etablert 1. januar 2002 ved å slå sammen ressurser fra Statens helsetilsyn, Statens institutt for folkehelse, Statens helseundersøkelser, Sosial- og helsedepartementet, Statens tobakksskaderåd, Statens råd for ernæring og fysisk aktivitet, Rusmiddeldirektoratet, Giftinformasjonssentralen, Etat for rådssekretariater, Sekretariatet for Nasjonalt råd for spesialistutdanning av leger og legefordeling, Sekretariatet for Nasjonalt råd for prioritering og Rikstrygdeverket.
Sosial- og helsedirektoratet hadde lokaler i Universitetsgata 2 i Oslo, med unntak av Giftinformasjonen som holdt til på Ullevål universitetssykehus.
Organisering
Direktoratet hadde flere omorganiseringer, og var i 2007 organisert med syv divisjoner og 32 avdelinger. Divisjonene var:
Direktoratet ble i hele perioden ledet av direktør Bjørn-Inge Larsen, direktør siden opprettelsen og beskikket i juni 2007 som sosial- og helsedirektør for sin andre seksårs åremålsperiode. I tillegg besto ledelsen av assisterende direktør, syv divisjonsdirektører og kommunikasjonsdirektør.
Khadga Bahadur Biswakarma
Khadga Bahadur Biswakarma (partinavn Prakanda, som nærmest skal bety den store), født 17. mai 1968 i Matkot, Kalikot-distriktet, er en kommunistleder i Nepal.
Han hadde ennå ikke fylt 39 da konstitueringa skjedde, og var sannsynligvis regjeringas yngste medlem.
Hans foreldre var fattige bønder. Han er dalit (eller kasteløs) fra et av landets fattigste områder, Fjernvestlige region. Det er den delen av Nepal der det sosiale skillet mellom kvinner og menn er størst, det fins mest underernærte barn og flest som lever under fattigdomsgrensa.
Etter å ha tatt eksamen ved Surkhet campus, gikk han 20 år gammal inn i politikken som som medlem av ungdomsorganisasjonen til NKP(Masal).
Helsedirektoratet (andre betydninger)
Helsedirektoratet har flere betydninger:
Khadga Bahadur Biswakarma
Han har vært ansvarig for NKP(M)s regionsledelse i Bheri-Karnali og sjef for regionsregjeringa der. Det var et autonomt regionalt distrikt (jan sarkar) stifta i 2004 innafor den statsdannelsen opprørerne danna i løpet av borgerkrigen i Nepal 1995 - 2006, som blei endelig nedlagt etter at partiet kom med i regjeringa i 2007.
2. september 2006 blei det offentliggjort at han var en av medlemmene av partiets forhandlingsgruppe, leda av Prachanda, som skulle gjennomføre forhandlingene med Nepals regjering om fredsslutninga etter borgerkrigen.
Khadga Bahadur Biswakarma har ei datter og to sønner.
São João do Arraial
São João do Arraial er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Kirsti Jordet
Kirsti Jordet (født 12. mai 1932, død 19. april 2019 ) var en norsk friidrettsutøver fra Tufsingdalen med til sammen 14 norgesmestertitler og to kongepokaler.
Jordet satte norgesrekorder i diskos, høydehopp og spydkast. I tillegg vant hun flere norgesmesterskap i andre øvelser. Frem til og med 1952 konkurrerte hun for IL Follogutane, i 1953 for Røros IL og fra 1954 for IL i BUL.
I 1950 var hun med i EM i Brussel i øvelsen femkamp
Kirsti Jordet er søskenbarn med verdensmester i skiskyting Olav Jordet.
Damien Rice
Damien Rice (født 7. desember 1973 i Dublin, Irland) er en irsk singer/songwriter. Han er mest kjent for å ha gitt ut platen O i februar 2002. Rice har spilt syv ganger i Norge; han hadde en konsert på Rockefeller i 2004, deltok under Nobels fredspriskonsert i 2005 og spilte også på Hovefestivalen i 2007, på Trænafestivalen 2008, på Sommerfesten på Giske i 2010, i Kulturkirken Jakob i 2012 og på Piknik i Parken i 2016.
Knetgummi
Det trekker til seg kull- og krittstøv også nede mellom fibrene i papiret, men kan lett sette fettflekker og spor av tidligere oppsamlet materiale ved for intens bruk. I motsetning til plast- og gummiviskelær slites det ikke opp, og kan trekke opp nokså store mengder støv før det må skiftes ut. Det forandrer lite på papirstrukturen, siden det ikke skal gnis mot papiret.
Det er formbart, slik at en kan lage rull, eller spisse det til for å treffe på spesielle måter. Fettfri loff-innmat er enda mer effektiv, og brukes ofte til å fjerne forurensninger fra gamle malerier.
Ray Putterill
Ray Winston Putterill (født 3. februar 1989 i Liverpool) er en engelsk fotballspiller som spiller for Liverpool FC, på reservelaget og juniorlaget.
Liverpool FC
Ray Putterill ble ansett som et bra talent, og han hadde også spilt for diverse ungdomslandslag, men en ryggskade satte han ut for det meste av forrige sesongen. Da han fikk sjansen viste han glimt av godt spill, men klarte ikke riktig å markere seg som han tidligere hadde gjort.
Denne sesongen derimot har Putterill klart å skaffe seg en fast plass på juniorlaget, som oftest på venstre ving. Han har vært en av de beste spillerne på laget, samtidig som han også har scoret et par mål. Selv om Ray Putterill har vist glimt av sitt talent, vil han få det vanskelig med å bryte igjennom barrieren det er å komme opp blant A-lagsspillerne.
Høsten 2007 ble det kjent at Crewe Alexandra var interesserte i å låne Putterill.
Byggefelt
Byggefelt er et areal med boliger, planlagt under ett, med felles infrastruktur som veier og gater, gangveier, vann og kloakk. Et byggefelt er oftest godkjent av kommunale myndigheter som en sammenhengende reguleringsplan, etter plan- og bygningsloven.
Bebyggelsen i et byggefelt er også planlagt under ett, men detaljutformingen er i ulik grad overlatt til den enkelte byggherre, som kan være den fremtidige beboeren selv (selvbygger), en byggmester, en entreprenør eller et boligbyggelag.
Apolinario Mabini
Apolinario Mabini y Maranan (født 23. juli 1864 i Tanauan (barrio Talaga), Batangas, Filippinene, død 13. mai 1903 i Manila) er en filippinsk nasjonalhelt som forfattet konstitusjonen for den kortvarige første filippinske republikk som eksisterte 1898–1899.
Bakgrunn og virke
Apolonio Mabini kom fra fattige kår og var sønn av Inocencio Mabini and Dionisia Maranan. Han fikk sin første skolegang i Tanauan i Batangas, under en lærer ved navn Simplicio Avelino. Senere fortsatte han på en skole ledet av den katolske presten Valerio Malabanan. Han studerte deretter ved Colegio de San Juan de Letran i Manila i 1881 og var så i 1882 og 1883 i Bauang. Så returnerte han til Manila og tok et kurs i filosofi 1883–8184. I 1885 og 1887 var han i Lipa i hjemprovinsen Batangas og tok der bakkalaureat (Bachilles en Artes) og utdannelse til høyskolelærer. Deretter, fra 1888 studerte han jus ved Santo Tomás-universitetet i Manila, hvor han tok juridisk eksamen i 1894.
Hans mor hadde villet at han skulle bli prest, men han ville kjempe for de fattige som jurist. I 1896 ble han syk av noe som raskt skulle frata ham førligheten i bena. Da den filippinske revolusjon utbrøt i august samme år, mistenkte de spanske myndigheter ham for på en eller annen måte å være involvert, og arresterte ham i juli. Da de skjønte at han var lam fra livet og ned innså de at han ikke hadde vært med på noen kamper, og løslot ham og sendte ham i stedet til sykehuset San Juan de Dios, i juni 1897.
Mabini var likevel ikke uten bånd til nasjonalistene, for han hadde vært medlem av Jose Rizals La Liga Filipina og hadde arbeidet i det stille med reformforslag.
I juni 1898, mens han ferierte i  Los Baños i provinsen Laguna, sendte revolusjonslederen general Emilio Aguinaldo bud på ham. Det tok hundrevis av menn å bære ham etter tur i hengekøyen fra Los Baños til Cavite el Viejo, der Aguinaldo hadde sitt hovedkvarter.
Mabini ble en av general Aguinaldos fremste rådgivere i 1898. Han skrev forslag til dekreter og til en filippinsk konstitusjon. Han la også planer for overgangsregjeringen. Han ble statsminister og utenriksminister da Filippinenes første regjering ble satt sammen i januar 1899.
Han fikk lov til å vende tilbake til hjemlandet på den betingelse at han avla en troskapsed til USA, noe han gjorde den 26. februar 1903.
Den 13. mai 1903 døde han av kolera i Manila, muligens etter å ha drukket ubehandlet carabaomelk.
Frances Dafoe
Frances Dafoe (født 17. desember 1929 i Toronto, død 23. september 2016 samme sted) var en canadisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo og 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Dafoe vant en olympisk sølvmedalje i kunstløp under Vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Sammen med Norris Bowden kom hun på andreplass i parløp, bak Elisabeth Schwarz / Kurt Oppelt fra Østerrike.
Dafoe ble verdensmester i kunstløp to ganger, 1954 og 1955 begge i parløp sammen med Norris Bowden.
I 1991 ble hun tildelt Order of Canada.
Det sosialdemokratiske parti (Japan)
Det sosialdemokratiske parti (japansk:社会民主党 Shakai Minshu-tō, forkortet til Shamin-tō) er et japansk politisk parti etablert i 1996 som etterfølger til Japans sosialistparti, etter at dette ble splittet. Etter valget i Japan i august 2009, der partiet vant 7 av 480 mandater, gikk Det sosialdemokratiske parti i koalisjonsregjering med det langt sterkere Det demokratiske parti. Partiet har en minister i regjeringen til Yukio Hatoyama, partilederen Mizuho Fukushima.
Biman Bangladesh Airlines
Biman Bangladesh Airlines er det nasjonale flyselskap i Bangladesh. Det ble opprettet i 1972, kun få måneder etter at landet ble selvstendig som følge av løsrivelsen fra Pakistan.
Selskapet startet med en enkel Douglas DC-3 og rute til Chittagong, Jessore og Sylhet. Frem til 1996 hadde Biman en eksklusiv rett til å betjene innenlandsmarkedet, hvor det stort sett ble benyttet Fokker F27 Friendship.
Selskapets internasjonale flyvninger startet med en rute til Kolkata i India og etterhvert utvidet med flyvninger til land i Persiabukta og London. På det meste hadde Biman 28 internasjonale destinasjoner, som omfattet både Tokyo og New York.
Med unntak av Douglas DC-10, som ble kjøpt fra Douglas Aircraft Corporation, har Biman benyttet seg av materiell leiet eller kjøpt brukt fra andre selskaper.
Vasaparken
Vasaparken kan vise til ulike steder:
Raymond Geerts
Raymons Geerts (født 1. desember 1959 i Sint-Niklaas) er en belgisk musiker. Han er gitarist i det belgiske popbandet Hooverphonic, som han ble medlem av i 1995. Hans musikalske forbilder spenner seg fra The Brian Setzer Orchestra, KISS, The Sweet, Pink Floyd, Chris Isaak, Cousteau, Goldfrapp, David Sylvian, Portishead, Serge Gainsbourg og Fiona Apple.
Norris Bowden
Dafoe vant en olympisk sølvmedalje i kunstløp under Vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Sammen med Frances Dafoe kom han på andreplass i parløp, bak Elisabeth Schwarz / Kurt Oppelt fra Østerrike.
Dafoe ble verdensmester i kunstløp to ganger, 1954 og 1955 begge i parløp sammen med Frances Dafoe.
Skeisvang videregående skole
Skeisvang videregående skole er en videregående skole som ligger i Haugesund. Skolen har skoleråret 2019/2020 18 klasser på studiespesialiserende utdanningsprogram, seks klasser på hvert trinn (Vg1, Vg2 og Vg3). Studieretningen gir generell studiekompetanse til universiteter og høyskoler, og mulighet til å ta programfag
Skolen har også tre-årig studieretning for Musikk, dans og drama. Studieretning for musikk, dans og drama gir både spesiell kompetanse til musikkutdanning og generell studiekompetanse til universiteter og høyskoler. Skolen har to klasser på hvert trinn i musikk, dans og drama og tilbyr fordypning i alle de tre disiplinene.
Skolen har om lag 80 ansatte (ansatte, ikke årsverk), hvorav over 60 er pedagoger. Skolen har i underkant av 700 elever, alle ved studieforberedende linjer (studiespesialisering eller musikk, dans, drama).
Historie
1. mai 1880 fikk borgerskolen i Haugesund ved kongelig resolusjon rett til å avholde middelskoleeksamen med samme virkning som de offentlige skoler. Det første personalet bestod av rektor, to akademikere og fem andre som underviste. I begynnelsen kunne elevene velge mellom latinlinje og engelsklinje. Klasser og trinn kunne bli slått sammen hvis det var små kull. Den gangen kostet det penger å gå på skolen, fra 4,80 til 8,00 kroner, men det gikk an å få moderasjon for brødre. Ja, det var en gutteskole, men allerede i 1880 var det ei jente som gikk opp til eksamen som privatist. Det var denne muligheten jentene hadde. Sensorene var akademikere fra byen og egne ansatte. Fra 1885 av ble det brukt sensorer fra Stavanger.
I 1881 flyttet skolen inn i nytt bygg ved Byparken i Haugesund. I 1913 fikk ble skolen utvidet til også å omfatte gymnas, og et nytt murbygg ble oppført. Skolen skiftet navn fra Haugesund Middelskole til Haugesund Kommunale Høiere Almenskole. Allerede før andre verdenskrig begynte man å merke at skolebygningene ved byparken var i trangeste laget, men økonomiske forhold utsatte byggingen av et nytt skolebygg. I 1961 sto dagens skolebygg ferdig ved Skeisvatnet like utenfor sentrum. I 1965 overtok Rogaland fylkeskommune driften av skolen, og den skiftet navn til Haugesund Gymnas. I 1977 ble navnet endret til Skeisvang videregående skole i forbindelse med omleggingen av den videregående opplæringen.
Japans sosialistparti
Japans sosialistparti (japansk: Nihon Shakai-tō) var et japansk politisk parti etablert i 1945. Det var det viktigste opposisjonspartiet i tiden fra 1955, da Japans liberaldemokratiske parti dominerte og satt med regjeringsmakten kontinuerlig fram til 1993.
Partiet ble Japans største i valget i 1947 og dannet i mai samme år regjering sammen med to andre partier under ledelse av partiets egen leder Tetsu Katayama. Regjeringen satt til mars 1948, da både regjeringen og partiet ble splittet som følge av stridigheter mellom radikale og moderate fraksjoner i sosialistpartiet. Sosialistpartiet ble gjenforent i 1955.
Partiet oppnådde sitt beste valgresultat i 1958, da det vant 33 prosent av stemmene ved valget til underhuset. Utover 1960-tallet opplevde partiet igjen splitteser og oppslutningen i valg sank. Japans sosialistparti var likevel stadig det ledende opposisjonspartiet. Det hadde nære forbindelser til fagbevegelsen, særlig fagforbund i offentlig sektor.
I august 1993 gikk Japans sosialistparti med i koalisjonsregjeringen til statsminister Morihiro Hosokawa. I slutten av april 1994 ble denne regjeringen erstattet av en koalisjonsregjering ledet av Japans liberaldemokratiske parti der Japans sosialistparti også ble med. I juni samme år ble en ny koalisjonsregjering dannet under en statsminister fra Japans sosialistparti, Tomiichi Murayama. Han ble den første statsminister fra sosialistpartiet og satt til januar 1996.
Etter valgnederlag i 1996 ble partiet splittet. En fraksjon dannet Det sosialdemokratiske parti, mens en annen gikk inn i det nydannede  Det demokratiske parti.
Social Democratic Party (Japan)
Fylkesvei 1916
Fylkesvei 1916 går mellom Harstad og Sigfridstad i Stange.
Før 1. januar 2010 hadde veien betegnelsen fylkesvei 217.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 239 (Hedmark).
Skitrekk
Skitrekk eller skitau / tautrekk er en mekanisk trekkmaskin, som regel i alpinanlegg, som trekker skiløpere opp til en destinasjon. Skitrekk kommer enten som «T-krok» eller tallerkentrekk.
Arbroath-deklarasjonen av 1320
I deklarasjonen var formet som et brev til pave Johannes XXII, datert 6. april 1320. Det er beseglet av femtien magnater og adelige, brevet er det eneste som har overlevd av tre som i sin tid ble skrevet. De andre var et brev fra skottenes konge og et brev fra geistligheten som alle antagelige tok opp det samme.
Oversikt
Deklarasjonen benyttet flere retoriske poenger som har vært mye debattert: at Skottland alltid hadde vært uavhengig, faktisk mye lengre enn England; at Edvard I av England hadde uten rettslig grunn angrepet Skottland og med grusomhet herjet; at Robert I av Skottland hadde reddet Skottland fra denne fare; og, mest kontroversiell, at den skotske uavhengighet var en rettighet og et privilegium for det skotske folk, heller enn det var for skottenes konge. Faktisk erklærer deklarasjonen at adelsstanden kan velge en annen som konge om den nåværende konge gjorde noe som truet Skottlands uavhengighet.
Grønn ideologi
Grønn ideologi er en samling politiske ideologier som historisk tar utgangspunkt i en økologisk virkelighetsbeskrivelse, og som har røtter i flere impulser i etterkrigstiden. Begrepet økologisme er et delvis overlappende begrep. Grønn ideologi og grønne bevegelser har historisk i stor grad røtter både i den kulturelle impulsen fra den nye venstresiden i 1960- og 1970-årene, og fra den bredere miljøbevegelsen i 1970- og 1980-årene. De fleste grønne ideologiene står historisk i en antiautoritær og ikkevoldelig tradisjon. Samtidig har grønn ideologi og grønne bevegelser vært preget av gradvis reform, og fra 1990-årene har sosialliberale trekk blitt mer fremtredende i mange grønne bevegelser. I 2013 uttalte sentrale politikere i De grønne i Tyskland at De grønne burde regnes som Tysklands fremste liberale parti. Grønne partier har også over tid fått en mer positiv holdning til bl.a. EU og NATO, og mange grønne partier støttet NATOs inngripen i Kosovokrigen. Standpunktet markerte et vendepunkt der grønne partier i større grad gikk inn for bruk av militærmakt begrunnet i at det kan fremme fred og menneskerettigheter. I så måte har grønne partier nærmet seg den liberale internasjonalismen. Til tross for sine røtter i den nye venstresiden regnes grønn ideologi i moderne tid gjerne som en ideologi på sentrum-venstresiden, og som har beveget seg nærmere sentrum over tid.
Arbroath-deklarasjonen av 1320
Oversikt
Deklarasjonen er skrevet på latin, og det er antatt at utkastet er skrevet av Bernard, abbed av klosteret i Arbroath, vanligvis identifisert som Bernard de Linton, skjønt hans etternavn er ikke kjent. Han var kansler eller nominelt overhode i Skottland på denne tiden. Selv om brevet er datert 6. april 1320 hadde faktisk ikke adelsstanden et møte der hvor dokumentet ble skrevet. Isteden ble sannsynligvis dokumentet diskutert ved et regjeringsmøte i Newbattle Abbey, Midlothian, i mars 1320 (selv om noe sikkert bevis for en slikt møte ikke finnes). Arbroath var ganske enkelt det stedet for det kongelige kanselliretten, med andre ord abbed Bernards skrivestue, og datoen gir kun uttrykk for hans deltagelse.
Grønn ideologi
Grønn politisk tenkning fikk først innflytelse som en av flere opprørsbevegelser i 1960-årene. Med sitt antiautoritære preg ble den radikale miljøbevegelsen et alternativ til de marxistiske bevegelsene på denne tiden, og tok mange elementer av anarkistisk tradisjon opp i seg. Grønn ideologi legger også stor vekt på rettsstat, menneskerettigheter og progressive saker som LHBT-rettigheter og feminisme. I Norge har Miljøpartiet De Grønne f.eks. erklært seg som et interseksjonelt feministisk parti.
Arbroath-deklarasjonen av 1320
Oversikt
Signaturene til åtte jarler og så mange som førtien andre skotske adelsmenn ble satt på dokumentet (se nedenfor), sannsynligvis i løpet av noen uker og måneder, mens adelen sendte sine segler, kanskje for noen også under press eller tvang. Det har blitt argumentert at denne harmen spilte en rolle under den såkalte Soules-konspirasjonen som hadde som mål å avsette Robert Bruce med et statskupp senere i 1320. Etter at seglene ble påsatt ble deklarasjonen fraktet til det pavelige hoff i Avignon i Frankrike.
Grønn ideologi
Grønn ideologisk tradisjon var grunnlaget for de økologiske partiene som oppsto på 1980-tallet, preget av tenkningen til blant andre Petra Kelly og Murray Bookchin.
Arbroath-deklarasjonen av 1320
Oversikt
Paven ser ut til å tatt hensyn til en del av argumentene i deklarasjonen. Det var delvis på grunn av hans innblanding i den kortlivede freden mellom Skottland og England, Northampton-traktaten, som forsaket alle engelske krav på Skottland, og som ble endelig signert av kong Edvard III av England den 1. mars 1328.
Grønn ideologi
Grønn ideologi forfektes i Norge blant annet av Miljøpartiet De Grønne.
I akademisk sammenheng leverer politisk økologi tverrfaglig kunnskap av betydning for grønn politisk tenkning.
Arbroath-deklarasjonen av 1320
Oversikt
Originalen av deklarasjonen som ble sendt til Avignon har gått tapt, men en kopi ble oppbevart i det skotske nasjonalarkivet i Edinburgh. Den mest kjente engelske oversettelsen ble gjort av Sir James Fergusson, tidligere bestyrer av det skotske arkiv for opptegnelser (Records of Scotland), fra en tekst han rekonstruerte ved å bruke denne nøyaktige kopien og andre tidlige kopier av de første utkastene. Det er et avsnitt som ofte blir sitert fra Fergussons oversettelse (igjen oversatt til norsk):
Innflytelse
Deklarasjonens retorikk har blitt berømt både i Skottland og internasjonalt, og det har blitt argumentert at den hadde en innflytelse på utkastene til De forente nasjoners erklæring om uavhengighet. Det er fortsatt en debatt om dokumentets relevans; om det faktisk representerer svært originale tanker om det edle i uavhengighet, suverenitet, og proto-demokratiske rettigheter for folkets rett til å velge eller avsette kongen; eller om alt er et stykke kongelig propaganda og spesiell pledering, skrevet under kontroll av den kongelige kansler, abbed Bernard.
Det er dog ikke bestridt at dokumentet har spilt en betydelig rolle for skotsk nasjonal identitet og at det har skapt en utbredt tro (enten det er basert på en legal realitet eller ikke) at i Skottland er det folket selv som bestemmer.
Signaturer
Følgende signaturer og segler ble påsatt deklarasjonen: og alle andre baroner og frie menn og hele samfunnet i kongeriket Skottland sender på alle foreskreven måter med sønnelig ærbødighet og med inderlige kyss på hans velsignede føtter.
Den filippinske revolusjon
Den filippinske revolusjon (1896–1898) førte til at Filippinene utropte seg uavhengig av Spania. Uavhengigheten ble kortvarig, for Spania hadde solgt Filippinene til USA i slutten av 1898, og amerikanerne respekterte ikke uavhengigheten. Uttrykket brukes også om kampen Filippinenes Kommunistiske Parti leder.
Opptakt
På Filippinene var det mot slutten av 1800-tallet økende uroligheter og flere mindre oppstander mot de spanske koloniherrene. Fra de fremstående filippinernes rekker (illustrados) oppstod det en gruppe som dannet propagandabevegelsen. De kjempet ikke for uavhengighet fra Spania, men for likeverd og politiske rettigheter. De tok til orde mot urett begått av kolonistyret, og særlig av de spanske katolske munkeordenene i landet. Blant propagandistene var Jose Rizal, Marcelo H. del Pilar og Graciano Lopez Jaena. Rizal benyttet Jesu ord Noli me tangere («rør meg ikke», Joh 20,17) i en bok som fremmet det nasjonale anliggende.
Det spanske styret hadde ført til oppstander helt siden 1600-tallet. 1872-opprøret i provinsen Cavite var viktig fordi det gjorde særlig stort inntrykk i hele landet. Spanjolene klarte å få slutt på det ved å henrette tre filippinske prester: Burgos, Gomez og Zamora, som gruppe kalt «Gomburza». Historikere mener at disse henrettelsene markerer begynnelsen på den filippinske revolusjonstid.
La Liga Filipina
Den 3. juli 1892 grunnla José Rizal La Liga Filipina (det filippinske forbund). Blant medlemmene var Andres Bonifacio, som ble av avgjørende betydning for det videre forløp. Formålet til forbundet var:
Hvert medlem skulle betale inn ti centavos månedlig til forbundets felleskasse, og kunne ta seg et symbolsk tilnavn. Pengene skulle benyttes til:
Gruppen mente at veien fremover mot likebehandling og reformer var å få Spania til å gjøre Filippinene til en regulær spansk provins slik at filippinerne ble spanske borgere.
La Liga Filipina var en ikke-voldelig sammenslutning, men spanjolene – som nokså umiddelbart fikk nyss om den – betraktet den som farlig. Rizal ble umiddelbart, og i all hemmelighet, arrestert den 16. juli 1892 og generalguvernør Elogio Despujol beordret ham sendt i indre eksil til det fjerntliggende Dapitan på Mindanao.
Katipunan
Da Bonifacio ble klar over at Rizal var blitt bortført, kom han – i motsetning til de fleste i La Liga – til at Filippinene måtte foreta intet mindre enn en væpnet revolusjon for å vinne sin selvstendighet. Den 7. juli 1892 grunnla han derfor Katipunan, et hemmelig revolusjonært selskap som var åpent både for fattigfolk, bønder og middelklasse. Stiftelsesmøtet fant sted i et hus i Calle Azcarraga (nå Claro M. Recto Street) nær Calle Candelaria (nå Elcano Street). Blant deltagerne var blant annet Valentin Diaz, Deodato Arellano, Teodoro Plata og Ladislao Diwa.
Navnet Katipunan er kortversjonen av selskapets fullstendige navn på tagalog: Kataastaasang, Kagalanggalangang Katipunan ng mga Anak ng Bayan, eller som han selv stavet det: Kataastaasan Kagalang-galang na Katipunan nang manga Anak nang Bayan (omtrent: «Den høyeste og mest respektable forening av folkets barn»), hvilket forklarer forkortelsen «KKK». Det skaffet seg innpass i samfunnet ved å etablere kooperative selskap og institusjoner for å fremme de fattiges skolegang.
I et oppildnende essay på tagalog, «Hva filippinerne burde vite», begrunnet han hvorfor revolusjon var den rette vei, og beskrev hvordan spanjolene torturerte og drepte filippinske fanger.
KKK benyttet frimurer-ritualer i en aura av sakral mystikk, hemmelige koder, passord og dekknavn. F.eks. var Bonifacio Maypag-asa (full av håp) og hans kone Lakangbini (gudinne eller muse). Deres rekrutteringsmetode skulle hindre at medlemsmassen skulle kunne rulles opp, og den omstendelige opptaksprosessen ble avsluttet med et blodsritual; de skrev sine navn med sitt eget blod i en bok. KKK hadde tre formål. For det første ville de frigjøre Filippinene fra Spania, med våpenmakt om nødvendig. Medlemmene, kalt Katipuneros, ble gitt våpentrening. Deretter kom et moralsk formål: Alle mennesker var likeverdige, uavhengig av om de var rike eller fattige. For det tredje, solidaritet med trengende medlemmer – syke skulle hjelpes, KKK skulle besørge kostnadene for fattige medlemmers begravelse. De fleste medlemmer var fattigfolk, men det var også fremstående middelklassemedlemmer som Dr. Pio Valenzuela og Mariano Alvarez. I Katipunan hadde Bonifacio som leder tittelen Supremo.
I 1896 hadde Katipunan vokst til over 30 000 medlemmer, og opererte på nasjonalt, provinsialt og kommunalt nivå.
Revolusjonsutbruddet
Først den 19. august 1896 oppdaget spanjolene at Katipunan fantes og planla et opprør. Det var augustinerpater Mariano Gil, sognepresten i Tondo i Manila, som fikk vite det av en avhopper fra KKK, Teodoro Patino. Politiet slo til, og en rekke filippinere ble arrestert og fengslet eller skutt. Andres Bonifacio og hans hustru Gregoria gikk i dekning. KKK ble avslørt før de egentlig var rede til å gripe til våpen, men nå var det ingen vei tilbake. Bonifacio trådte sammen med andre Katipunan-ledere på gården til Juan A. Ramos i Pugadlawin ved Kalookan den 23. august 1896. De rev i stykker sine cedulas (bostedsskattekort), ropte «Lenge leve Filippinene» (The cry of Balintawak) og startet revolusjonen.
Den 30. august fant revolusjonens første angrep sted. Andres Bonifacio og hans beste venn, Emilio Jacinto, angrep med 800 mann et kruttlager i San Juan del Monte (nå San Juan, Metro-Manila). Stedet kalles idag Pinaglabanan, «slagfeltet». Dette var et viktig militært mål, men kun forsvart av 200 menn. Spanjolene trakk seg tilbake til El Deposito, drikkevannsdammen for Manilas indre by, Intramuros.
Slaget ved Pinaglabanan og kamper i Caloocan utløste trefninger på begge sider av Pasig-elven, i Santa Mesa, Pandacan, Pateros, Taguig, San Pedro, Makati, Balik-Balik i Manila-området, og lenger ute i San Francisco de Malabon, Cavite el Viejo og Noveleta.
Bonifacio rykket frem mot Manila, men ble møtt av en stor styrke sendt ut av generalguvernør Ramon Blanco. Bonifacios menn ble trengt tilbake til Mandaluyong; over 150 menn falt og 200 ble tatt til fange. (De lederne som ble tatt til fange, Sancho Valenzuela, Ramon Peralta, Modesto Sarmiento og Eugenio Silvestre, ble den 6. september skutt på Bagumbayanfeltet, som i dag er Luneta Park i Manilas sentrum).
Generalguvernør Blanco hadde øyeblikkelig erklært krigstilstand i åtte provinser: Morong (dvs. dagens Metro-Manila og Rizal), Batangas, Bulacan, Cavite, Laguna, Nueva Ecija, Pampanga og Tarlac. Bonifacio var på defensiven, og måtte trekke sine styrker opp i fjellene bak Marikina.
Fremganger utenfor Manila-avsnittet
I Manila og områdene umiddelbart nord og øst for byen, de frontene Bonifacio opererte i, gikk opprøret dårlig. Det er betegnende at de filippinerne som var ved denne fronten, og denne fasen av opprøret, og som i dag hedres som helter, primært var offiserer som ble henrettet, foruten den utrettelige 84 år gamle kvinnen Melchora Aquino (kalt Tandang Sora) som pleide de sårede, oppmuntret soldatene med råd og støttet dem med sine bønner. (Spanjolene kom raskt på sporet av henne og sendte henne i eksil til Marianas-øyene). I august var Emilio Aguinaldo blitt KKKs lokale leder i Cavite. Styrkene under hans ledelse var langt mer seiersrike enn Bonifacios, og erobret den ene byen etter den andre i provinsen Cavite. Han inntok raskt den spanske guardia civils forlegning i hjembyen Cavite el Viejo (31. august), og ledet deretter kampene rundt Imus ikke langt derfra. Mariano Alvarez inntok Noveleta den 31. august. Andre militære ledere gjorde seg bemerket på Cavite-fronten, som Artemio Ricarte, Antonio Luna, Tomas Mascardo, Juan Cailles, Vito Belarmino, Mariano Trias, Marcelino Aure og Edilberto T. Evangelista. Den 5. september beseiret Aguinaldo (kjent som general Miong blant sine soldater) den spanske general Ernesto Aguirres styrker ved Imus. Spanjolene trodde at henrettelser ville dempe pågangsmotet hos opprørerne, og den 12. september skjøt de 13 filippinere foran San Felipe-festet i Cavite-arsenalet.
I løpet av september kom nesten hele provinsen på filippinske hender.
Den 2. september angrep 2 000 revolucionarios under general Mariano Llanera den spanske garnisonen i San Isidro i provinsen Nueva Ecija. Det var et flamboyant angrep: De revolusjonære begynte fremrykningen med å marsjere med røde banderas ned hovedgatene til musikk av det lokale Cabiao Musikong Bumbong-orkester (et band med instrumenter av bambus). Så, bevæpnet kun med bolos og spissede staur gikk de til angrep. De holdt byen i tre dager før de ble tvunget tilbake av spanske forsterkningstropper.
I oktober kom Aguinaldo med en proklamasjon der han presenterte sin visjon om et fritt Filippinene, og rettet den ikke bare til den tagalogtalende befolkning men til filippinere i hele øygruppen.
Aguinaldos største seier var det tredagers dobbeltslaget ved Binakayan (da en barrio under Cavite el Viejo) og Dahalican (barrio under Noveleta) (over den 11. november 1896), der han nedkjempet generalguvernør Ramon Blancos militærkorps. Dette var spanjolenes første alvorlige nederlag.
Aguinaldo hadde fra da ledelsen av hele opprøret, ettersom Bonifacios styrker hadde gjemt seg i fjellene ved Marikina.
Henrettelsen av Rizal og av andre
Da spanjolene den 30. desember 1896 henrettet sin fremste fange, Jose Rizal, som de mente måtte være opprørets åndelige far og symbolske anfører og leder, fikk opprøret en ny vitamininnsprøytning. Dette var et ennå større feilgrep enn som så; det var et feilgrep som spanjolene nærmest anstrengte seg for å gjøre. Generalguvernør Blanco hadde nemlig løslatt Rizal og latt ham reise fra forvisningsstedet Dapitan på Mindanao til Manila den 1. august 1896. I Manila hadde Rizal takket nei til Bonifacio og andre som ville hjelpe ham, og bedt om generalguvernørens hjelp til å få plass på første skipsleilighet til Spania. Den 3. september forlot han på skipet Isla de Panay Filippinene med kurs for Barcelona, med anbefalelsesbrev fra guvernør Blanco som bad de spanske krigs- og utenriksministre om å ta ham vel imot i Spania, og hjelpe ham videre til Cuba der han aktet å starte legepraksis. Men det viste seg at Blanco ikke fikk det som han ville; da skipet kom til Suez ventet det et telegram som beordret Rizal arrestert og ført tilbake til Filippinene. Den 3. november var han i Manila igjen og ble holdt fanget i Fort Santiago.
Rettssaken begynte den 3. desember, og få dager etter mistet Rizal den eneste som kunne ha reddet ham da generalguvernør Blanco ble avløst og beordret til Cuba. Den nye generalguvernøren, general Camilo Polavieja, så helt annerledes på Rizal og engasjerte seg med voldsom kraft mot Rizal. Da dødsdommen falt den 26. desember, beordret han den eksekvert så raskt som mulig.
Spanjolene fulgte opp med flere henrettelser. Den 4. januar 1897 ble en gruppe på 12 fra landsdelen Bicol skutt (minnes nå som «De tolv Bicol-martyrene»): Domingo Abella, Manuel Abella, fader Gabriel Prieto, fader Severino Diaz, fader Inocencio Herrera, Camilo Jacob, Florencio Lerma, Macario Valentin, Cornelio Mercado, Mariano Melgarejo og Tomas Prieto.
Den 11. januar 1897 skjøt spanjolene på samme sted der Rizal ble drept, på Bagumbayanfeltet, en ny gruppe på 13 fanger, som snart ble omtalt som Trece Martires de Bagumbayan: Tretten fanger, Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador, Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.
I februar ble enda en gruppe fanger henrettet i Manila.
Rivalisering
På en måte aksentuerte disse henrettelsene også kontrasten mellom de to militære ledere, i Aguinaldos favør. Det oppstod en rivalisering mellom to fraksjoner innen Katipunan i Cavite, mellom Magdalo-rådet (der Aguinaldo var med) og Magdiwang-rådet, som ble ledet av Mariano Alvarez, en slektning av Bonifacios hustru. Bonifacio ble som Supremo tilkalt for å megle og avgjøre saken.
Det gamle vennskapet mellom Bonifacio og Aguinaldo hadde allerede surnet, og det var også et sterkt element av filippinsk regionalisme med i bildet. De to lederne hadde også avvikende politiske overbevisninger. Det gikk ikke bedre enn at møtet, som ble avholdt på Aguinaldos landsted i Tejeros i Cavite, tok til å drøfte revolusjonens styringsstruktur. Det kom til avstemninger. Nesten alle de fremmøtte var caviteños, den 22. mars 1897 valgte de Aguinaldo til president av den nye revolusjonære regjering, mens Bonifacio ble de facto degradert og fikk ta til takke med stillingen som innenriksdirektør. Aguinaldo selv var fraværende da dette skjedde; han kjempet mot spanske styrker ved Dasmariñas i Cavite.
Medlemmer av Magdalo-fraksjonen videre prøvde å diskreditere Bonifacio som uegnet også til denne stillingen, han var jo uten utdannelse. Noe urettferdig var dette åpenbart; han hadde oversatt Jose Rizals Mi Ultimo Adios fra spansk til tagalog, og hadde forfattet det gripende nasjonalepos Pagibig sa Tinubuang Lupa. Bonifacio erklærte resultatene fra Tejeros for ugyldige. Han betraktet seg selv som Supremo fortsatt, og underkjente Aguinaldos regjeringsdannelse. Han dannet deretter sin egen regjering. Neste måned satte han opp en militærpakt i Naic i Cavite. Den ble undertegnet av omkring 40 menn.
Bonifacio fanges og henrettes av Aguinaldo
Deretter trakk Bonifacio og hans menn opp i innlandet, til barrio Limbon i Indang. Den 26. april 1897 kom to av Aguinaldos offiserer (oberst Agapito Bonzon og Aguinaldos svoger major Jose Ignacio Paua) for å arrestere ham. Bonifacio satte seg til motverge. Det endte med at hans bror Ciriaco ble drept og at han selv ble såret i venstre arm og deretter knivstukket i nakken av Paua.
Deretter ble han bragt på båre ned til Naic, som var president Aguinaldos nye hovedkvarter.
Andres Bonifacio, da 34 år gammel, ble deretter stilt for militærdomstol i Maragondon, Cavite. Han og broren Procopio ble holdt fanget i kirken i Maragondon. Han ble anklaget for forræderi og for kuppforsøk. Ett vitne sverget under ed at Bonifactio hadde tilbudt ham ti peso for å drepe Aguinaldo. Noen versjoner av rettssaken mener at Bonifacio ikke ble innrømmet full anledning til å forsvare seg. Den 8. mai ble han og hans bror dømt til døden. Mandag den 10. mai førte general Lazaro Makapagal og fire soldater brødrene Andres og Procopio opp mot Nagpatongfjellet, og henrettet dem.