cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Felles emitter
Forsterkningen for trinnet kan estimeres ganske bra som Rk/Re for den gjeldende frekvensen. Fordi transistoren har en egen Re blir estimatet alltid noe for stort. I eksemplet ses litt under 20 dB forsterkning ved 100 Hz, passende til 1k/100 = 10x = 20 dB. Ved høyere frekvenser er forsterkningen 36 dB passende til 1k/9.1 Ohm = 110 x = 40.8 dB. I siste tilfelle får transistorens egen Re mere innflytelse siden den jobber mot bare 9.1 Ohm, og estimatet blir derfor dårligere.
De følgende overveiinger gjelder der temperaturen har en stor innflytelse fordi emitterdegenerasjon er umulig eller uønsket. Dette gjelder særlig for effekttrinn hvor emitterstrømmen blir høy. Ustabilisert kalles den viste konfigurasjonen over, varianten kalles parallellmotkopling nedenfor.
•	Ustabilisert FE-trinn
•	Parallellmotkoblet FE-trinn
•	Seriemotkoblet FE-trinn
Ustabilisert FE-trinn
Dette forsterkertrinnet er ikke ideelt. Transistoren har negativ temperatur-koeffisient. Det vil si at når transistoren blir varm, leder den bedre, slik at IK øker. Når IK øker, vil:
•	Kurvene i transistorkarakteristikkene skyve seg oppover
Dette medfører da en uønskelig forskyving i arbeidspunktet.
Parallellmotkoblet FE-trinn
Denne forsterkerkoblingen hindrer en forskyvning av arbeidspunktet. Så lenge IK har en tendens til å øke, øker også URK, og da må UKE minke. Det gjør at URB minker. Det at URB minker, vil også gjøre at IB minker, slik at IK minker. På denne måten vil denne koblingen redusere virkningen av temperaturøkningen, og vi har altså klart å stabilisere arbeidspunktet. Likevel er det ofte slik at når man vinner på en ting, vil man ofte tape på en annen ting. I dette trinnet blir RB parallellkoblet mellom basis og kollektor. Da vil noe av det forsterkede signalet ut på kollektoren, føres tilbake igjen på basisen. Vi får en motkobling som minsker noe av signalforsterkningen.
Seriemotkoblet FE-trinn
Seriemotkoblet forsterkertrinn er en annen måte å minske temperaturdriften og spredningen i hFE. Vi lar det gå noe mer strøm enn IB gjennom RB2. Det er vanlig å la IRB2 være 5-10 ganger høyere enn IB. Når IK øker fordi transistoren blir varm, vil spenningsfaller over RE øke. Dersom URB2 er konstant når URE øker, må UBE minke for at likningen ”URB2 = UBE + URE” skal være sant. Når UBE minker, vil automatisk også IB og IK minke. Vi har dermed kompensert for at IK hadde en tendens til å øke. IK holder seg konstant på tross av om temperaturen endrer seg.
Vi vil også tape noe på denne måten å temperaturstabilisere på. RE er koblet i serie med RK og lager en motkobling for signalet fra emitter til jord. Spenningsforsterkningen blir: FU = RK /RE. Det vil si at jo større vi velger RE, desto mindre blir signalforsterkningen.
Avkoblet FE-trinn
Dersom vi avkopler forsterkertrinnet, kan vi kompensere for den negative temperaturkoeffisienten og samtidig slippe motkobling og forminsket forsterkning. Kondensator CE fungerer på akkurat samme måte som C1 og C2. Den skal sperre for likestrøm og slippe igjennom signalet (vekselstrøm). Signalet vil da aldri møte noen hindring i RE, fordi den tar snarveien gjennom CE.
Landro skule
Landro skule er en offentlig grunnskole i Øygarden kommune i Vestland.
Skolen tar imot elever fra 1. til 7. trinn.
Ɇ
og (e med en skråstrek gjennom) er en bokstav som brukes i tepehua, et sørlig uto-aztekisk språk.
I Unicode kodes den som U+0246 (&#X0246;) og U+0247 (&#X0247;).
Torstein Grythe
Torstein Eliot Berg «Totto» Grythe (født 24. november 1918, død 1. mai 2009) var guttekoret Sølvguttenes stifter, og var fra starten i 1940 til 2004 korets dirigent. Han har med dette verdens lengste karriere som dirigent, ifølge Guinness rekordbok i 2004.
Grythe startet ti år gammel i koret Olavsguttene ledet av Ragnvald Bjarne, og sang sammen med blant andre Knut Nystedt. Han ble tidlig meget opptatt av guttekor og bestemte seg for å bruke sitt liv til å arbeide med det. Han sang under Arild Sandvold i Oslo Domkor og fungerte der som en slags andredirigent og musikalsk assistent. Etter hvert ble han dirigent for en mindre gruppe av Domkoret som gjorde litt mindre kirkelige opptredener. Disse ble under den andre verdenskrig svært populære og dannet grunnlaget for det koret som i dag heter Sølvguttene. Torstein Grythe var utdannet skredder og sydde selv korets første drakter som var sølvfargede.
Totto gjorde en unik innsats for guttekor i Norge i de 64 årene han dirigerte Sølvguttene. For sin innsats med Sølvguttene fikk han Kongens fortjenstmedalje i gull, St. Olavs Orden, juryens hederspris under Spellemannprisen 1990 og Gammleng-prisen i klassen veteran i 1996. Grythe er også æresmedlem av Fonoko, Foreningen norske kordirigenter. I 1991 mottok han St. Hallvard-medaljen.
I tillegg til den musikalske ledelse av Sølvguttene har han dirigert andre kor, og vært musikklærer ved Foss gymnas fra 1955 til 1972. Fra 1972 til 1987 var han lektor ved Oslo lærerhøgskole.
Mihalgazi
Mihalgazi er en by med 4 610 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Eskişehir. Den ligger nord for Tepebaşı, sørvest for Sarıcakaya og øst for İnhisar.
Gottleuba
Gottleuba (tsjekkisk: Rybný potok) er en elv i Sachsen i Tyskland og Tsjekkia og en av sideelvene til Elben fra venstre med en lengde på rundt 34 kilometer. Elven har sitt utspring øst i Erzgebirge i Tsjekkia, nord for Ústí nad Labem. Etter et par kilometer krysser elven grensen til Tyskland og resten av lengden renner den i delstaten Sachsen. Gottleuba passerer Gottleubademningen og byen Bad Gottleuba-Berggießhübel før den munner ut i Elben ved Pirna.
Matti Pitkänen
Pitkänens største triumf i langrennssporet er gullmedaljen med det finske laget på 4 x 10 km stafett under OL 1976 i Innsbruck.
Han har ytterligere to stafettmedaljer, sølv fra VM 1978 og bronse fra OL 1980.
Pitkänens beste individuelle OL-resultat var en sjetteplass på 30 km i 1980. I 1978 fikk han tre fjerdeplasser i VM (på 15, 30 og 50 km).
Auxicerus multicolor
Auxicerus multicolor er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Den lever i Sør-Amerika.
Utseende
En ganske liten (12–13 millimeter), brunsvart hjortebiller. Kroppen er mer eller mindre tett kledt med lyse skjell, særlig på sidene. Oversiden er fint punktert. Hannens hode er noe utvidet, med en skarp, hornbrille-lignede utvekst foran hvert fasettøye, forstørrede, sigdformede, glatte på innersiden, omtrent så lange som hode + pronotum. Pronotum er bredt brunrødt på sidene. Dekkvingene er jevnbrede. Beina er mørke.
Utbredelse
Arten er utbredt i Andesfjellene i Bolivia.
Stjerner i rennesteinen
Stjerner i rennesteinen er et musikkalbum med Ole Paus, utgitt i 1989.
Xilin
Xilin kan være:
Elfriede Jelinek
Elfriede Jelinek (født 20. oktober 1946 i Mürzzuschlag i Steiermark) er en østerriksk forfatter delvis av jødisk-tsjekkisk opprinnelse, som bor i München og Wien. I 2004 fikk hun Nobelprisen i litteratur for den «musikalske strøm av stemmer og motstemmer i romaner og skuespill som med ekstraordinær språklig nidkjærhet avslører absurditetene i samfunnets klisjeer og deres undertvingende makt».
<!-- Elfriede Jelinek schreibt mit einem Zorn gegen Missstände (genauer gesagt: Mißstände, denn sie verabscheut die Rechtschreibreform von 1996) im öffentlichen, politischen aber auch im privaten Leben der österreichischen Gesellschaft, wie ihn auch Thomas Bernhard zum Ausdruck brachte. Dabei benutzt sie einen sarkastischen, provokanten Stil, der von ihren Gegnern mitunter als obszön, blasphemisch, vulgär und höhnisch beschrieben wird.
Seit Jahren tobt eine heftige Kontroverse zwischen denen, die durch ihre Texte und auch ihre öffentlich kundgetane politische Meinung bis hin zur Schmähung und Aggressivität provoziert werden, und jenen, die sie als Sprachkünstlerin feiern.
Zitat aus: Die Kinder der Toten, Reinbek (1997), S. 35:
Buster-Jangle Baker
Baker var en prøvesprengning av en atombombe under Operation Buster-Jangle. Detonasjonen ble utført i Nevada 28. oktober 1951. Bomben var på 3,5 kilotonn (14,7 terajoule.)
Elfriede Jelinek
Leben
Elfriede Jelinek wird 1946 in Mürzzuschlag geboren. Ihre Mutter Olga, geb. Buchner, stammt aus dem Wiener Großbürgertum und erhält die Familie längere Zeit durch ihre Tätigkeit als Buchhalterin. Ihr Vater Friedrich Jelinek ist Chemiker und jüdisch-tschechischer Abstammung. Sein "kriegsdienlicher" Beruf bewahrt ihn vor Verfolgung unter dem NS-Regime; ihm wird ein Arbeitsplatz in der Rüstungsindustrie zugewiesen. Friedrich Jelinek erkrankt während der 50er Jahre psychisch; während der sechziger Jahre lebt er in zunehmend verwirrtem Zustand zuhause. Er stirbt 1969 in einer psychiatrischen Klinik in völliger geistiger Umnachtung.
Um Jelineks Erziehung kümmert sich die Mutter. Jelinek kommt in einen katholischen Kindergarten und danach in eine Klosterschule, die sie als äußerst restriktiv empfindet (Essay "In die Schule gehen ist wie in den Tod gehen"). Ihr auffälliger Bewegungsdrang bringt sie auf Anraten der Nonnen in die Kinderpsychiatrie, obwohl ihr Verhalten aus medizinischer Sicht im Bereich der Norm bleibt. Abgesehen davon plant die Mutter die Karriere ihrer Tochter als musikalisches Wunderkind, und Jelinek erhält bereits in der Volksschule Klavier-, Gitarre-, Flöten-, Geigen- und Bratschenunterricht. Mit 13 wird sie ins Konservatorium der Stadt Wien aufgenommen und studiert dort Orgel, Klavier und Blockflöte. Parallel dazu absolviert sie die Mittelschulausbildung an einem öffentlich-rechtlichen Gymnasium.
In der Tradition der Wiener Gruppe führt Jelinek für sich die Kleinschreibung ein.
Nach der Matura erfolgt der erste psychische Zusammenbruch; sie inskribiert jedoch für einige Semester Kunstgeschichte und Theaterwissenschaft, bis sie 1967 das Studium durch Angstzustände gezwungen abbricht und ein Jahr lang zu Hause in völliger Isolation verbringt. Während dieser Zeit beginnt sie zu schreiben; ihre ersten Gedichte werden in Zeitschriften und kleinen Verlagen gedruckt, der erste Roman bukolit (1968) bleibt allerdings bis 1979 unveröffentlicht. Nach dem Tod ihres Vaters beginnt sie sich zu erholen; sie engagiert sich im Umfeld der 68er-Bewegung und lebt für einige Monate lang in einer linken Wohngemeinschaft u.a. mit Robert Schindel.
1971 schließt sie die Orgelprüfung am Konservatorium bei Leopold Marksteiner ab. Maßgeblich für ihr weiteres literarisches Schaffen ist in dieser Zeit die Auseinandersetzung mit den Theorien von Roland Barthes, welche sie in dem Essay die endlose unschuldigkeit verarbeitet. 1972 lebt sie mit Gert Loschütz in Berlin, kehrt im Jahr darauf aber wieder nach Wien zurück. 1974 tritt sie der KPÖ bei und engagiert sich beim Wahlkampf sowie bei Kulturveranstaltungen. Im selben Jahr heiratet sie Gottfried Hüngsberg. Dieser schreibt zu dieser Zeit Filmmusik für Rainer Werner Fassbinder, ist jedoch seit Mitte der 70er als Informatiker in München tätig.
Seit der Heirat lebt Elfriede Jelinek abwechselnd in Wien und München. Der literarische Durchbruch gelingt ihr 1975 mit dem Roman die liebhaberinnen, der marxistisch-feministischen Karikatur eines Heimatromans. Vor allem in den 70ern entstehen zahlreiche Hörspiele; Anfang der 80er erscheinen die Ausgesperrten als Hörspiel, Roman und schließlich auch als Film mit Paulus Manker.
Der erste große Skandal um Jelinek wird 1983 durch die Uraufführung von Burgtheater heraufbeschworen. Das Drama setzt sich mit der (nicht vorhandenen) NS-Vergangenheitsbewältigung in Österreich auseinander, mit der Vergangenheit von Paula Wessely im Mittelpunkt. In der öffentlichen Wahrnehmung erscheint der Text jedoch reduziert auf persönliche Anspielungen auf damalige prominente Mitläufer/innen. Jelineks Ruf als Nestbeschmutzerin beginnt sich zu festigen. Im gleichen Jahr erscheint der Roman Die Klavierspielerin. In den Rezensionen überwiegt jedoch die biographische Deutung; die Auseinandersetzung mit dem Text tritt in den Hintergrund.
Das nächste aufsehenerregende und bestverkaufte Werk ist Lust. Jelineks Auseinandersetzung mit der feministischen Pornografiedebatte der 80er Jahre wird im Vorfeld als "weiblicher Porno" vermarktet; die Kritiken bewegen sich am Text und am Thema vorbei. Nach einer ähnlichen Rezeption des Theaterstücks Raststätte und persönlichen Angriffen auf die Autorin auf Wahlplakaten der Wiener FPÖ 1995 gibt Jelinek ihren Rückzug aus der österreichischen Öffentlichkeit bekannt und erlässt ein Aufführungsverbot ihrer Stücke für die Staatstheater.
Die Rückkehr ans Burgtheater dauert pro Nachmittag/Abend ganze sechs Stunden: 1998 inszeniert Einar Schleef das Sportstück. Das zweite Aufführungsverbot folgt jedoch 2000 bei der schwarz-blauen Regierungsbildung in Österreich. Andere Texte Jelineks nehmen konkret auf die aktuelle Tagespolitik Bezug; bei einer regierungskritischen Kundgebung wird ''Das Lebewohl. Ein Haider- Monolog'' verlesen. Die im selben Jahr entstandene Textmontage Ich liebe Österreich kritisiert den Umgang mit Asylwerber/innen. 2003 inszeniert Christoph Schlingensief am Burgtheater Bambiland. Im selben Jahr hat Olga Neuwirths Musiktheater "Lost Highway" Premiere; das Libretto stammt von Elfriede Jelinek.
Røyken prestegjeld
Røyken prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Lier prosti i Tunsberg bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Røyken kommune i Buskerud fylke, og hovedkirken var Røyken kirke.
Historikk
Reykinar sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. I middelalderen og tidlig etterreformatorisk tid kjennes bare en kirke, Reykinar kirkja í Mýrahvarf, i Røyken prestegjeld.
Røyken prestegjeld dannet grunnlaget for Røyken formannskapsdistrikt opprettet i 1837.
Inndeling 1992: Røyken, Åros og Slemmestad.
Fra 2004 ble prestegjeldet som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk det også ut av lovverket.
Røyken prestegjeld og dets sogn er nå en del av Asker kirkelige fellesråd underlagt Asker prosti og Oslo bispedømme.
Amur
Amur (fra evensk: Tamur, «Store Elv»; russisk: Амур; kinesisk: 黑龙江; pinyin: Hēilóng jiāng, «Den sorte dragens flod») er en elv i det sørøstligste Sibir og i Kina. Den er 2 824 km lang, eller 5 052 km medregnet tilløpselvene Argun og Kerulen. Store deler av nedslagsfeltet for elven refereres ofte til som Amurland og er synonym med det geografiske området som kalles Ytre Mansjuria.
De største side-elvene til Amur er Huma, Zeya, Bureja, Songhua, Ussuri og Amgun.
Hele elven, det vil si hele strekningen som bærer navnet Amur, er seilbar for skip.
I villmarksområdene rundt elven lever den ekstremt utrydningstruede amurleoparden.
Den første permanente bro over Amur, Khabarovskbroen, ble ferdig i 1916, og muliggjorde for togene på den transsibirske jernbane å krysse elva året rundt fergefritt eller uten å legge skinner på isen. I 1941 ble det dessuten åpnet en jernbanetunnel.
Senere ble det bygget enda en jernbanebro, ved Komsomolsk-na-Amure (1975) og en veibro ved Khabarovsk (1999).
Fisk og fiskerier
Amur har en rik fiskefauna med minst 123 naturlige arter fordelt på 23 familier. Elven er en overgangssone der de palearktiske og sinoindiske faunaene møtes. Fiskeartene kan deles i sju grupper: 10 arter er tilfeldige gjester fra havet, 15 er endemiske for Amur, 3 er anadrome og gyter kun i Amur, 5 er nesten endemiske, 25 er endemiske for Mandsjuria, 16 er nordlige og finnes også lenger nord, og 34 er sørlige og finnes også lenger sør. Fullstendig utbredelse er ikke kjent for alle arter, så de lar seg ikke sikkert plassere i en av gruppene. 24 fremmede fiskearter er oppdaget i vassdraget, og 16 av dem har etablert levedyktige bestander.
Noen fiskearter har nære og nesten identiske slektninger i Europa, selv om lignende fisker nå ikke finnes i Sibir: kaluga (Huso dauricus) og beluga (H. huso), Rhodeus sericeus og bitterling (R. amarus), Misgurnus anguillicaudatus og dynnsmerling (M. fossilis) og Silurus soldatovi og europeisk malle (S. glanis).
De største fangstene i de russiske fiskeriene i Amur ble tatt i 1940-årene. Stør og stillehavslaks hadde størst betydning. Overfiske førte til at fangstene ble mindre i 1950- og 60-årene, og rundt 1970 kollapset fisket helt. Industralisering og befolkningsøkning på kinesisk side har ført til at forurensning har blitt en stor trussel mot fisket. I midtre del av Amur er det for det meste kinesere som fisker på grunn av at russere nektes adgang til grenseelva. Her brukes det finmaskete garn, og av og til også gift og sprengstoff. Russere driver overfiske på stør og stillehavslaks i nedre del av Amur.
Noter
<references group="lower-alpha"/>
DAK
DAK kan ha flere betydninger:
Unizjennyje i oskorbljonnyje
Unizjennyje i oskorbljonnyje (originaltittel: Униженные и оскорблённые) er en sovjetisk film fra 1991, regissert av Andrej Esjpaj.
Evert Taube-stipendet
Evert Taube-stipendet ble stiftet i 1960 av Evert Taube og tidsskriftet Vi. Stipendet tildeles for "sångbar dikt eller tonsättning av dikter eller för framstående insatser inom områden som Evert Taube omhuldade". Fra og med 1990 deles stipendet ut av Evert Taube-sällskapet.
Stipendet må ikke forveksles med Gröna Lunds Evert Taubepris.
Misje skule
Misje skule var en offentlig grunnskole i Øygarden kommune i Vestland. Skolen ok imot elever fra 1. til 7. trinn. I 2022 ble deler av bygget sanert.
Skolens hovedmålform var nynorsk og 100 % av elevene hadde denne målformen i (2011).
Johan Erik Heidenreich
Johan Erik Heidenreich (født 21. desember 1798, død 26. juli 1858) var en norsk prest som var sogneprest i Askim fra 1833 til 1858 og også Askims første ordfører fra 1838 til 1841.
Den europeiske landskapskonvensjonen
Den europeiske landskapskonvensjonen (engelsk: European Landscape Convention), også kjent som Florence Convention trådte i kraft 1. mars 2004. Initiativet til konvesjonen ble tatt av Congress of Regional and Local Authorities of the Council of Europe.
Konvensjonen definerer ordet landskap som "Landskap" betyr et område, slik folk oppfatter det, hvis særpreg er et resultat av påvirkningen fra og samspillet mellom naturlige og/eller menneskelige faktorer.
Mange har mistolket dette og tolket landskap som et bestemt geografisk område på linje med et distrikt. En slik tolking av ordet landskap er bare brukt i Sverige (og Finland) der den gamle inndelingen av landet til en viss grad brukes i dag.
Målene med denne konvensjon er å
Konvensjonen ble vedtatt av Committee of Ministers i juli 2000 og trådte i kraft 1. mars 2004.
Mashan
Mashan kan være:
Benjamin Ferencz
Han mente at dødsstraff var helt riktig for personer som Otto Ohlendorf og Adolf Eichmann. Ferencz var ikke generell motstander av dødsstraff for andre typer forbrytere.
Liv og familie
Benjmain Berell Ferencz ble født inn i en fattig jødisk familie 13. mars 1920 i landsbyen Ciolt utenfor Șomcuta Mare, Maramureș (fylke) i Romania. Eksakt fødselsdato er usikker fordi fødselen ikke ble registrert skriftlig.
Hans fødested, landsbyen Ciolt (ungarsk: Csolt) nær Șomcuta Mare (ungarsk: Nagysomkút), ble overført fra Ungarn til Romania etter første verdenskrig. Ferencz fotalte at at hans to år eldre søster ble født i Ungarn og han i Romania selv om de ble født i samme hus. Noen kilder oppgir at Ferencz' fødeby fortsatt var ungarsk da han ble født. Området ble erobret av Romania ett år før Ferencz ble født.
Benjamin Ferencz og familien utvandret fra Transilvania til New York i januar 1921 da han var 10 måneder gammel. Han ble sammen med faren amerikansk statsborger i 1933.
Foreldrene forlot Romania for å unnslippe forfølgelsen av de ungarske jødene. Faren var nærmest analfabet og kunne knapt engelsk da de kom til New York. Faren var skomaker, men fikk ikke arbeid i USA fordi skoproduksjon der foregikk med maskiner han ikke behersket. Faren arbeidet blant annet som vaktmester. Foreldrene var ikke utpreget religiøse, men familien fulgte de grunnleggende jødiske skikkene. Foreldrene Josef og Shari ble skilt da han var barn.
Ferencz døde 7. april 2023 i Boynton Beach, Florida.
Utdanning
Han vokste opp i et fattig strøk i Hell's Kitchen og Bronx, New York. Hjemme snakket de jiddisch og Benjamin kunne nesten ikke engelsk da han begynte på skolen. Han lærte flere språk på high school, blant annet så godt fransk at han fungerte som tolk i Normandie under andre verdenskrig. Han studerte kriminalitetsforebygging ved City College (som var gratis og populært blant begavede fattige innvandrere, og ble omtalt som «de fattiges Harvard»), og fikk som en av de beste i klassen deretter stipend til å studere jus ved Harvard.
Sheldon Glueck var Ferencz' lærer ved Harvard og Ferencz arbeidet som forskningsassistent for Glueck på et prosjekt om mulig straffeforfølgelse av nazistenes krigsforbrytere. På oppdrag fra Glueck gjennomgikk og sammenfattet Ferencz tilgjengelige bøker om krigsforbrytere. Glueck ga i 1944 ut boken War Criminals: Their Prosecution and Punishment. Glueck medvirket ved utforming av London-charteret som var juridisk grunnlag for Nürnbergprosessen. Glueck ble ansatt som juridisk rådgiver om krigsforbrytelser hos William Joseph Donovan i mars 1945 og var en som Robert H. Jackson lyttet til.
Ferencz fullførte jusstudiene i 1943 og gikk deretter inn som vernepliktig i hærens 115. AAA «gun battalion». Etter grunnleggende militær opplæring ble avdelingen sendt til England som del av USAs første arme under general Omar Bradley.
Andre verdenskrig
Ferencz deltok som korporal i den amerikanske hærens landgang i Normandie (juni 1944) på Omaha Beach, slaget om Saint-Lô, Ardenneroffensiven og kampen om Remagen bro. Den 115. AAA ble i overført til USAs tredje arme (under Patton) i forbindelse med kampene i Frankrike. I februar 1945 ble han overført til general Pattons hovedkvarter med oppdrag å etablere et kontor for etterforskning og straffeforfølgelse av krigsforbrytere (under Judge Advocate's Section of the Army ). Han var tilstede ved frigjøringen, eller kort tid etter frigjøringen, av Buchenwald, Mauthausen, Flossenburg og Ebensee konsentrasjonsleirer. I konsentrasjonsleirene hadde han blant annet i oppgave å samle bevis. I Ebensee var han vitne til at en av vaktene ble torturert til døde av de frigjorte fangene.
I etterforskningen av krigsforbrytelser truet han i noen tilfeller med å skyte vitner som ikke snakket, uvitende om at informasjon fremskaffet ved slike trusler ikke ville være gyldige i retten. Ferencz var med til Berghof, den tyske diktatoren Adolf Hitlers da delvis utbombede landsted, på jakt etter dokumenter. Ferencz deltok i etterforskningen av IG Farben, og berettet selv om hvordan han ved overtalelse og flaks klarte å skaffe dokumenter om IG Farbens virksomhet under krigen.
Ferencz medvirket også i letingen etter stjålet kunst og andre verdisaker. Han ble dimittert som sersjant i desember 1945 og sendt tilbake til USA.
I 1946 ble han som sivilist hentet tilbake til Tyskland for å bistå general Telford Taylor, USAs sjefsanklager i Nürnbergprosessene, med krigsforbrytersakene. I Berlin søkte Ferencz og hans mannskap på rundt 50 personer gjennom ruiner og bevarte bygninger etter dokumentasjon, men mye var ødelagt, delvis med vilje for å skjule spor. Det tyske statsapparatet og partiet hadde vært så grundige og systematiske med papirarbeidet at mye likevel var intakt. Et av de største funnene var et stort underjordisk lager under en villa i Dahlem i Berlin, der det befant seg ti millioner fullstendig bevarte mapper fra NSDAP (nazipartiet) og Schutzstaffel (SS). Dokumentene omfattet blant annet personalmapper for alle SS-offiserer. Disse dokumentene ble brukt i den pågående Nürnbergprosessen og ved forarbeidet til etterfølgende saker.
Ferencz var leder for Berlin-avdeling av Office of Chief Counsel for War Crimes.
Einsatzgruppenprosessen
USA innså etter hvert at det ikke var mulig å straffeforfølge så mange krigsforbrytere som man så for seg på slutten av krigen. Einsatzgruppeprosessen omfattet 24 ledere fra Einsatzgruppen og var den eneste av de tolv Nürnbergprosessene som kun omhandlet holocaust. Samtlige ble tiltalt for (1) forbrytelser mot menneskeheten, (2) krigsforbrytelser og (3) medlemskap i en kriminell organisasjon (SS, SD eller Gestapo). Einsatzgruppene var spesialenheter i Schutzstaffel (SS), underlagt Sicherheitsdienst (SD). De fungerte som dødsskvadroner, særlig bak fronten i erobrede deler av Sovjetunionen hvor de gjennomførte massedrap på jøder (menn, kvinner og barn) og andre sivile. Opprinnelig var det ikke planlagt noen sak mot lederne av Einsatzgruppen, ifølge Ferencz.
Bakgrunn
Nær Tempelhof i en bygning tilhørende utenriksdepartementet i Berlin fant de allierte våren 1946 rapporter som detaljert, dag for dag, beskrev Einsatzgruppenes drap på minst én million mennesker fra juni 1941. Det var i alt 195 slike rapporter (Ereignismeldungen) fra Einsatzgruppenes virksomhet i felten 1941–1943. Ferencz la som eksempel frem dokumentasjon av massakren i Babij Jar. Taylor nølte, siden det var knapphet på folk og penger. Ferencz fikk klarsignal til å innlede straffesak, mot at han gjorde det selv. Fra mars til juli 1947 arbeidet Ferencz og hans medhjelpere med å forberede saken. Blant annet måtte de lokalisere mistenkte, søke utlevering av mistenkte, samle mer bevis og forhøre mulige vitner. Rapportene fra Einsatzgruppene var avgjørende, men beviste ikke nødvendigvis individuell skyld, og tiltalen måtte i tillegg basere seg på deduksjon av hvem som ledet hvilken enhet på hvilket tidspunkt. Disse lederne ble i praksis tiltalt for til sammen over én million drap. De 24 var godt utdannet, seks av dem hadde doktorgrad, SS-Brigadeführer Otto Rasch hadde to doktorgrader. Rasch var tysk jurist og ansvarlig leder for massakren i Babij Jar.
Einsatzgruppene besto av 3000 personer, og den amerikanske okkupasjonsmakten hadde på det tidspunktet bare kapasitet til å straffeforfølge et symbolsk utvalg av ledende personer (det var til sammen 84 ledere i Einsatzgruppene), ifølge Ferencz selv. Ifølge Ferencz hadde de grunnlag for å tiltale hundrevis av personer fra Einsatzgruppene, de 24 tiltalte var bare et lite utvalg. Mistenkte måtte være tilgjengelige ved at de allerede var i amerikansk varetekt eller lett kunne utleveres fra andre okkupasjonssoner. Det var 24 seter i rettssalen og de begynte derfor med 24 navn; én døde og én begikk selvmord før saken begynte. For Ferencz var det på grunn av et anstrengt forhold mellom stormaktene, uaktuelt å overlate saken til Sovjetunionen, selv om forbrytelsene ble begått der.
Rettssaken
Ferencz baserte hele Einsatzgruppesaken på dokumenter og brukte ikke øyenvitner, enda han lett kunne ha mønstret titalls vitner. Filmopptak fra massakrer i Ukraina var ikke kjent da saken ble ført og Ferencz så opptakene over 60 år senere. Ferencz brukte bare to dager på å legge frem bevisene mot de 22. Ferencz beskrev de tiltalte som intelligente og patriotiske, og mente de ikke var villmenn. «Disse menneskene hadde aldri vært drapsmenn hadde det ikke vært for krigen», har han uttalt.
Ferencz brukte det da nye begrepet folkemord (engelsk: genocide; «utryddelse av hele kategorier mennesker») da han la frem saken for retten. Han argumenterte med at massedrapet ikke ble utført av militær nødvendighet i krigen, men at de tiltalte handlet ut fra perverterte forestillinger om rase. Han fremholdt at målet med rettssaken ikke var hevn eller erstatning. Ferencz ba retten stadfeste menneskenes rett til å leve i fred og verdighet.
Ferencz spilte en begrenset rolle i den daglige aktiviteten i rettssalen etter at han på to dager hadde lagt frem bevisene og ikke brukte vitner. Saken trakk ut fordi alle tiltalte ønsket å vitne. Dommeren Michael Musmanno overtok ofte utspørringen av forsvarets vitner når aktoratet under ledelse av Ferencz kom til kort. Ferencz ønsket ikke selv å kryssforhøre SS-Gruppenführer Otto Ohlendorf, den hovedtiltalte i saken, og overlot det til sin medarbeider James Heath, men Heath mestret ikke Ohlendorf. Da Musmanno ikke var fornøyd med Ohlendorfs svar på Heaths spørsmål, grep han selv inn og stilte Ohlendorf skarpe oppfølgingsspørsmål. Ifølge Ferencz egen beretning ble han stadig overkjørt av Musmanno da han protesterte mot bevisene forsvarerne la frem. Forsvaret kunne introdusere de bevisene de måtte ønske, til og med «the habits of penguins», ifølge dommeren, noe som fikk tilnavnet «pingvinregelen» – dommeren lot alle si det de ville for å vise verden at det var en rettferdig prosess.
Dommer Musmanno var en from katolikk og skal ha tilbragt en uke i kloster før han avsa dommen. Ferencz la ikke ned påstand om en bestemt straff, fordi han ikke klarte å finne ut hvilken straff som sto i forhold til en forbrytelse av slikt omfang; det var umulig å måle livene til tiltalte opp mot millionen de hadde myrdet. Telford Taylor holdt avslutningsinnlegget fra påtalemakten, og Taylor ba bare om fasthet og ikke ettergivenhet for en slik forbrytelse. Av dommens 175 sider var 55 sider drøfting av lovhjemmel, og påpekte der at aktoratet ikke hadde funnet på at mord er en forbrytelse.
Tribunalet fant alle skyldige på alle punkter, unntatt SS-Hauptsturmführer Felix Rühl og SS-Oberscharführer Matthias Graf som bare ble kjent skyldig i punkt 3. Ingen ble dømt for folkemord, bare for enkeltstående tilfeller av drap. Av de 24 tiltalte ble 14 dømt til døden, de fleste av disse ble omgjort til livstid og fire dødsstraffer ble fullbyrdet i 1951. Ferencz hadde ingen rolle i benådningsprosessen.
Jane Burden
Jane Burden Morris (født 19. oktober 1839, død 26. januar 1914) var selve den fysiske kroppsliggjøringen av det pre-rafaelittiske skjønnhetsideal. Hun ble gift med William Morris og var inspirasjon og muligens elskerinne til Dante Gabriel Rossetti.
Benjamin Ferencz
Ferencz' vurderinger av rettsoppgjøret
Ferencz opplevde totalt fravær av anger og samvittighet hos de tiltalte ved rettsoppgjøret (med mulig unntak for rustningsminister Albert Speer). Han tror at dommerne ville vært mildere om de hadde sett tegn til anger. Ohlendorf la frem gode juridiske argumenter, ifølge Ferencz. Ferencz besøkte Ohlendorf i fengsel etter at dommen var bekjentgjort og spurte, særlig med tanke på Ohlendorfs kone og barn, om det var noe han kunne gjøre; Ohlendorf svarte foraktelig at jødene i Amerika ville lide for denne rettssaken. Ferencz mener rettsoppgjøret i Nürnberg ikke var seierherrenes justis – da ville de allierte i stedet for rettssak ha henrettet en halv million tyskere. Juristene Robert Jackson, Telford Taylor og resten av aktoratet i Nürnberg ønsket å vise det forferdelige som hadde skjedd og ikke dømme uten solide bevis. Han er fornøyd med at rettsoppgjøret etablerte aggresjon som en folkerettslig forbrytelse og utviklet begrepet om forbrytelse mot menneskeheten. Ferencz mener kritikken basert på at Nürnberg-tribunalene dømte etter lover med tilbakevirkende kraft er urettferdig: Dommene drøftet og avviste problemstillingen, det ville ikke vært rett å la hovedmennene slippe unna.
Ferencz var svært kritisk til Dachau-prosessen gjennomført av den amerikanske hæren. Dachau-prosessene (tysk: Dachauer Prozesse; engelsk: Dachau Trials) var 489 militære straffesaker mot 1672 mistenkte krigsforbrytere. Disse rettsprosessene ble gjennomført i perioden 1945–1948 av den amerikanske okkupasjonsmakten inne i Dachau konsentrasjonsleir, som da var gjort om til interneringsleir for mistenkte krigsforbrytere. Ferencz mente at rettssakene var summariske og uten rettssikkerhet for de tiltalte, som i flere saker fikk dødsstraff. Omkring 100 dødsdommer i Dachau ble fullbyrdet.
Jane Burden
Fattigdom
I oktober 1857 ble Jane og hennes søster Elizabeth (kjent i familien som Bessie) til stede ved teatertilstevningen i Oxford hvor hun ble oppdaget av billedkunstnerne Dante Gabriel Rossetti og Edward Burne-Jones, som begge malte veggmalerier i bygningen til Oxford Union. På grunn av hennes skjønnhet foreslo de at hun kunne stå modell for dem. Jane satt i begynnelsen hovedsakelig for Rossetti som trengte en modell for dronning Guinevere.
Benjamin Ferencz
Som jurist
Ferencz var en av de få amerikanske juristene som ble værende i Europa etter rettsoppgjøret, og Ferencz' barn ble født i Nürnberg. Han bodde i Tyskland til 1956, og arbeidet der som leder for Jewish Restitution Successor Organization (JRSO), med erstatningsordning for holocaustofre og for slavearbeidere i tysk industri. Ferencz medvirket i den perioden også til Luxembourg-avtalen, som dreide seg om erstatning for materielle skader som nasjonalsosialismen hadde påført det jødiske folk. Han fikk bistand av blant andre den amerikanske juristen og bankmannen John J. McCloy, som strøk jødiske ofres gjeld.
Jane Burden
Fattigdom
Det er sagt at det var Janes søster Bessie som var den vakreste av de to, men det var uansett Janes tilstedeværelse som tiltrakk seg kunstnernes blikk. Hun hadde et sigøynerutseende, mørk og innesluttet, høy og tynn. Rossettis bror, William Rossetti har beskrevet henne som «tragisk, mytisk, rolig, vakker og grasiøs – et ansikt for en skulptør og et ansikt for en maler». Da Rossetti ble trukket tilbake til sitt komplekse forhold til Elizabeth Siddal begynte Jane å sitte modell for William som da arbeidet med staffelimaleri, La Belle Iseult (nå i Tate Gallery). I løpet av denne perioden ble Morris forelsket i henne og de ble forlovet. I tiden da han fridde til henne leste han for henne fra den heller uromantiske Barnaby Rudge, noe Rossetti gjorde vennlig narr av i en av sine mange tegninger.
Benjamin Ferencz
Som jurist
En periode på 1950-tallet ledet Ferencz JRSO, United Restitution Organization og Claims Conference under ett.
Jane Burden
Å skape seg selv
Janes utdannelse var ekstremt begrenset og hun var sannsynlig bestemt for å bli hushjelp. Etter at hun ble forlovet ble hun utdannet privat. Hennes skarpe intelligens gjorde det mulig for henne på kort tid å skape om på seg selv og nærmest bygge opp en ny personlighet. Hun ble en grådig lesehest og kunne etter hvert lese fransk og senere italiensk flytende. Hun ble også en dyktig klassisk pianist. Hennes manerer og tale ble forfinet i den grad at hennes samtidige refererte til henne som «dronningaktig». Senere i livet hadde hun ingen problemer med å omgå de høyere samfunnsklasser og på grunn av dette synes det som om hun var inspirasjon for Mrs Higgins i George Bernard Shaws skuespill Pygmalion (1914).
Fredrik S. Heffermehl
Fredrik Stang Heffermehl (født 1938) er en norsk jurist, forfatter og fredsaktivist.
Benjamin Ferencz
Som jurist
I New York var Ferencz partner i Telford Taylors advokatfirma en periode. Ferencz praktiserte som advokat i New York 1956–1970. Han underviste i jus blant annet ved Pace University.
Jane Burden
Å skape seg selv
Hun giftet seg med William Morris i St. Michael's Church i Oxford den 26. april 1859. Hennes far var på denne tiden beskrevet som en hestepasser ved 65 Holywell Street i Oxford.
Fredrik S. Heffermehl
Biografi
Heffermehl startet yrkeskarrieren som advokat hos Thommessen, og senere hos Bahr. Deretter hadde han stillingen som underdirektør hos Forbrukerombudet. Han har siden 1980 vært forfatter, oversetter og aktivist. Han har vært leder i flere organisasjoner. Blant annet var han fra 1980 til 1982 den første generalsekretæren i Human-Etisk Forbund. Deretter visepresident i Det internasjonale fredsbyrå, president i Norges Fredsråd og leder av den internasjonale Vanunu-komiteen.
Jane Burden
Å skape seg selv
Jane Burden og William Morris levde først i Red House i Bexleyheath i Kent. Mens de var der født hun to døtre, Jane Alice (Jenny), født i januar 1861, og Mary (May), født i mars 1862, som senere redigerte sin fars arbeider. May Morris fulgte i sin fars fotspor ved å bli en vever og dessuten sosialist. Som en ung pike satt hun noen ganger som modell for Rossetti og kan blant annet bli sett i hjørnet av hans Ghirlandata, et maleri som Rossetti har referert til som det «grønneste maleri i verden». Jenny Morris fikk senere diagnosen epileptisk, men levde et langt liv.
Ekteparet levde deretter i mange år i Kelmscott Manor på grensen mellom Oxfordshire-Wiltshire. Dette huset er nå bevart og åpent for publikum.
Benjamin Ferencz
Aktivisme
Under Vietnamkrigen tok han en pause fra arbeidet med justissaker for å engasjere seg i fredsarbeid. Til forskjell fra Telford Taylor var han opprinnelig ikke motstander av Vietnamkrigen. Ferencz skrev en lengre drøfting av det juridiske grunnlaget for Vietnamkrigen og konkluderte med at USAs krigføring ikke var crimes against peace og heller ikke var brudd på USAs grunnlov. På 1970-tallet skiftet han orientering til å bli mer fredsaktivist uten å være pasifist av overbevisning. I 2010 skrev han innledning til ny utgave av Telford Taylors klassiker fra 1970: Nuremberg and Vietnam: An American Tragedy.
Jane Burden
Kunstnerisk inspirasjon
I 1884 møtte Jane poeten og den politiske aktivisten Wilfrid Scawen Blunt ved et selskap hos hennes nære venninne Rosalind Howard, den senere hertuginne av Carlisle. Det synes som om det oppsto en øyeblikkelig tiltrekning mellom Wilfrid og Jane. I løpet av 1887, senest, synes det som om de har blitt intime. Deres intime forhold fortsatte fram til 1894 og de forble nære venner helt til hun døde.
William Morris døde den 3. oktober 1896 i Kelmscott House i Hammersmith i London mens Jane Morris døde den 26. januar 1914 mens hun bodde i 5 Brock Street i Bath.
Benjamin Ferencz
Aktivisme
Han skrev flere bøker om behovet for en internasjonal straffedomstol, blant annet sammenstilte han historisk materiale fra tidligere forhandlinger om opprettelse av en domstol samt materiale om crimes of aggression (forbrytelse mot freden). Dette arbeidet var en vesentlig del av grunnlaget for opprettelsen av Den internasjonale straffedomstolen i 2002. Ferencz holdt innledningstalen da opprettelsen av domstolen ble drøftet på en stor konferanse i Roma i 1998. Han argumenterte for at USA skulle slutte seg til den internasjonale straffedomstolen, blant annet i form av et innlegg i New York Times sammen med Robert S. McNamara (McNamara var forsvarsminister under opptrappingen av USAs deltakelse i Vietnamkrigen og ville selv ha risikert tiltale). Ferencz ønsket at domstolens jurisdiksjon skulle omfatte crimes of aggression og at ofrene skulle ha en rolle i rettsprosessen.
Ferencz ble invitert da domstolen gjennomførte sin første sak. Han holdt avslutningsinnlegget for påtalemakten i straffedomstolens første sak (mot Thomas Lubanga Dyilo); det var den andre gangen Ferencz var prosessfullmektig i retten, og han var da 91 år.
Ferencz donerte 1 million dollar av sine egne penger til det amerikanske holocaustmuseet. Han donerte også 1 million dollar til Yeshiva University, til et senter som fikk navnet «Benjamin B. Ferencz Human Rights and Atrocity Prevention Clinic».
Forfatterskap
Ferencz skrev boken Less Than Slaves om slavearbeid i tysk industri, og fikk Albert Speer til å kommentere utkast og rette eventuelle feil. Speer noterte einverstanden («enig») på alle manusark. De tyske industrilederne løy da de benektet bruk av slavearbeidere, ifølge Speer. Ferencz har arbeidet for et system for erstatning til ofre for krigsforbrytelser.
Utvalgte publikasjoner:
Utmerkelser og æresbevisninger
Partiet Rødt nominerte i 2020 Ferencz til Nobels fredspris. Han ble nominert til fredsprisen i 2019 av professor Hope May (ved Central Michigan University) som har nominert Ferencz flere ganger tidligere. Flere detaljer er gjengitt på nettstedet Nobel Peace Prize Watch drevet av Fredrik S. Heffermehl.
Dokumentarer og intervjuer
Ferencz var ung ved slutten av andre verdenskrig og er den lengstlevende fra Nürnbergprosessene. Gjennom veltalenhet, tallrike intervjuer og deltakelse på konferanser om Nürnberg er han den som i særlig grad har medvirket til offentlig oppmerksomhet og kjennskap til rettsoppgjøret.
I 2018 kom dokumentarfilmen Prosecuting Evil: The Extraordinary World of Ben Ferencz laget av Barry Avrich. Ferencz blir også intervjuet i Michael Moores film om Donald Trump. Han ble portrettert av aktualitetsmagasinet 60 minutes i 2017. Ferencz mener at Trump-regjeringens praksis med å skille barn fra foreldre når det hadde kommet ulovlig inn i landet må karakteriseres som en forbrytelse mot menneskeheten (engelsk: «crime against humanity»).
The Cambridge Dictionary of Philosophy
The Cambridge Dictionary of Philosophy er et filosofisk oppslagsverk utgitt av Cambridge University Press og redigert av Robert Audi. Oppslagsverket har blitt utgitt i to utgaver siden 1995.
Fredrik S. Heffermehl
Biografi
I 2008 utgav han boka Nobels vilje (2008) hvor han blant annet hevder at Den Norske Nobelkomite misforsto sin oppgave når den valgte å tolke begrepet «fredspris» i stedet for å se på ordene i testamentet. Mange prisvinnere skulle etter hans syn ikke ha fått prisen. Han mener at Alfred Nobels vilje var at prisen var ment for fredsforkjempere som gikk inn for nedrustning, og påpekte det urimelige i at en pris beregnet på fredsvenner, i stedet ble tildelt forsvarsvenner. Som følge av Heffermehls bok iverksatte Nobelstiftelsen via stiftelsestilsynet i Sverige i desember 2008 en gransking for å finne ut om tildelingene av fredsprisen var i tråd med Nobels testamente.
I 2020 utgav Heffermehl Medaljens Bakside, med undertittelen Nobels fredspris - hundre års ubrukte muligheter.
Carl von Ossietzky (minnesmerke)
Carl von Ossietzky-minnesmerket i Berlin-Pankow er viet journalisten og pasifisten Carl von Ossietzky. Det befinner seg i Ossietzky-strasse 24 og er utført i bronse av Klaus Simon. Innskripsjonen på baksiden er «VON MIR IST WEITER NICHTS ZU SAGEN!» (om meg er det intet mer å si!).
Oasis
Oasis var et britisk rockeband, opprinnelig dannet i Manchester i 1991 under navnet The Rain. Bandet skiftet raskt navn til Oasis, og ga ut sitt debutalbum, Definitely Maybe, i 1994, som ble det raskest selgende albumet i Storbritannia gjennom tidene. Året etter kom bandets andre album, (What's the Story) Morning Glory?, som ble en enda større suksess. Hovedkjernen i byen bestod av brødreparet Noel og Liam Gallagher, som med sine krangler og provokative atferd fikk mye oppmerksomhet i britiske og internasjonale media. Resten av besetningen besto av Paul Arthurs, Paul McGuigan, og Tony McCaroll, som senere ble byttet ut med Alan White. I løpet av bandets levetid, ble det gjort flere endringer på besetningen. Oasis var en av de store innen britpop-bevegelsen på 1990-tallet, og var i perioden 1995–2005 også Storbritannias mest kommersielt suksessfulle band. Bandet ble oppløst i 2009 etter en slåsskamp mellom Gallagher-brødrene, der det er sagt at Liam skal ha ødelagt en av Noel sine gitarer.
Historie
Bandet ble stiftet i 1991 av Liam Gallagher, Paul Arthurs, Paul McGuigan, og Tony McCarrol. Et år senere fikk Gallagher overtalt hans bror, Noel Gallagher, til å bli med i bandet, mot at Noel fikk full artistisk kontroll over bandets sanger.
Bandet oppnådde internasjonal stjernestatus i midten av 1990-tallet, etter at de tok inspirasjon fra band som The Beatles, The Kinks, Slade og T.Rex for å lage sin egen type britisk rock. De var med i frontlinjen av dannelsen av musikksjangeren britpop, som tok over for grunge og house musikk som den mest populære typen musikk i Storbritannia i starten av 1990-årene. Debutalbumet Definitely Maybe (1994) gikk til topps på listene samme uke som det ble utgitt, og ble det raskest selgende albumet i Storbritannia.
I 1995 havnet Oasis i en salgsstrid med Blur, kjent som «the Battle of Britpop», da Oasis ga ut singel «Roll With It» på samme dag som Blur ga ut «Country House». Blur vant, og «Country House» toppet den britiske singellista («Roll With It» kom på 2.-plass), men Oasis fikk på sikt mer suksess enn Blur. Oppfølgeralbumet (What's The Story) Morning Glory?, som kom ut samme år, ble en enorm suksess, med store hiter som «Wonderwall» og «Don't Look Back in Anger». Albumet ble Oasis' mest suksessfulle album, og er den dag i dag det femte mest solgte albumet i Storbritannia. På midten av 1990-tallet var Oasis Storbritannias mest populære rockeband. Bandets tredje album, Be Here Now (1997), var tilknyttet enorme forventninger og solgte i starten svært godt, men forventningene ble ikke innfridd, og albumet ble ikke den suksessen mange hadde forutsett.
Bandet var under ledelse av gitarist/tekstforfatter Noel Gallagher og hans yngre bror, vokalist Liam Gallagher. Bandets framspring nådde nye høyder i 1994, da de i tillegg til musikalsk suksess også ble kjent for sin oppførsel, både på og av scenen. Brødreparet frekventerte ofte i tabloide aviser, med tette reportasjer om tungt alkohol- og narkotikamisbruk. I løpet av sin karriere har bandmedlemmene blitt skiftet ut, og kun de to Gallagher-brødrene står igjen som originale bandmedlemmer.
Oasis ble det klart mest kommersielt kjente britpopbandet. Til tross for nedgang i popularitet etter Be Here Now, forble Oasis et av Storbritannias mest suksessfulle band utover 2000-tallet. Populariteten til bandet varte mye lenger enn populariteten til musikksjangeren britpop. De fleste samtidige britpopband ble enten oppløst før Oasis (Suede, The Verve), forsvant fra rampelyset (Pulp), eller utviklet seg dramatisk (Blur, Radiohead), men Oasis holdt på stilen sin og forble en suksess fram til bandet ble oppløst i 2009.
Fredag 28. august 2009 annonserte Noel Gallagher at han sluttet i bandet, etter en slåsskamp med sin bror Liam før en planlagt konsert i Paris. De gjenværende medlemmene i bandet fortsatte under navnet Beady Eye, som ble oppløst i 2014.
Konserter i Norge
Oasis har spilt i Norge fire ganger:
Medlemmer
Oasis har flere ganger skiftet bandmedlemmer.
Sikorsky S-42
Sikorsky S-42 var et amerikansk fire-motors amfibiefly konstruert og bygget i 1930-årene av Sikorsky etter krav fra Pan American for en langdistanse flybåt, istand til å krysse Atlanterhavet.
Konstruksjon og utvikling
Basert på en tidligere Sikorsky S-40 som fløy i 1931 planla Igor Sikorsky og Charles Lindbergh, som den gang arbeidet som konsulent for Pan American Airways, en ny og større flybåt. I løpet av prøveflyvningene med S-40 i november tok de foreløpige planer for en slik flybåt form.
Pan Ams president, Juan Trippe, hadde lignende planer for en transatlantisk flybåt. Den nye konstruksjonen måtte ha drivstoffkapasitet nok til en 3 000 km lang non-stop flyvning med en marsjfart som langt overskred datidens sjøfly. Pan Am kontaktet også Glenn Martin, men Sikorskys S-42 var først ute. Martin M-130 var fremdeles ett år fra å kunne leveres.
Fosen
Fosen er en region i Trøndelag. Begrepet Fosen har gjennom tidene og til forskjellige formål omfattet ulike kommuner, men brukes i dag mest om Fosenhalvøya.
Sikorsky S-42
S-42 i bruk
I alt 10 S-42 ble bygget av Vought-Sikorsky Aircraft Division of the United Aircraft Corporation i Stratford, Connecticut. Prototypen fløy første gang 30. mars 1934. S-42 er kun blitt brukt av Pan American Airways. Den ble brukt på lange ruter, inklusive de lange rutene San Francisco – Hawaii, New York – Bermuda, og Hongkong – Kina, foruten transatlantisk, New York – Foynes, Irland. Den ble kjent under navnet Flying Clipper og Pan Am Clipper.