cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vesterålen regionråd
Vesterålen regionråd ble etablert i 1981, som erstatning for Vesterålen regionplanråd, som hadde vært i funksjon siden 1966.
Kjell (bokstav)
Bokstaven kjell ble i 2005 foreslått som en ny bokstav i det norske alfabetet. Dette var et humoristisk forslag for å fremme rett uttale av den ustemte palatale frikativen, som vanligvis skrives <kj>, og stå imot den økende tendensen til å uttale den som en ustemt postalveolar frikativ , vanligvis skrevet <sj> eller , som første lyden i ordet skjorte (uttalt ).
Janatella
Janatella er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen rutevinger (Melitaeini) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). De er stort sett ganske små, brun- eller gulaktige sommerfugler, ofte med mørkt nettmønster på vingene.
Kjell (bokstav)
Den ustemte palatale frikativen er i ferd med å forsvinne fra mange norske dialekter til fordel for. Dette er kanskje mest markant hos ungdommen, som kan uttale kino i stedet for. Noen mener at en egen bokstav for <kj> vil kunne hjelpe med å ta vare på lyden i talespråket.
Janatella
Utseende
Små, kontrastrikt fargede sommerfugler. Oversiden er svart eller svartbrun med hvite tegninger. Undersiden er brunspraglete.
Levevis
Rutevingene er ikke spesielt sterke flygere, og de fleste artene er nokså stedbundne med små, lokale kolonier. Larvene lever selskapelig i silkespinn. De tar opp forsvarsstoffer fra næringsplantene og er derfor trolig usmakelige for rovdyr.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den Neotropiske økosonen, i den nordlige delen av Sør-Amerika.
Kristen Stewart
Privatliv
Ryktene om forholdet til Kristen og Twilight kollega Robert Pattinson har vært en stor spekulasjon siden premieren av Twilight i november 2008. På den tiden datet Kristen skuespiller Michael Angarano, men kort tid etter ble det slutt. Siden juni 2009 har Kristen og Robert datet, og det har vært mange "PDAs" siden da. De har lenge nektet å snakke om forholdet sitt i media, men i oktober 2011 bekreftet Kristen forholdet sitt med Twilight kollega Robert Pattinson til magasinet GQ UK mag ved å si "Kjæresten min er britisk." noe som Robert er.
Karriere
Stewarts skuespillerkarriere begynte da hun var åtte år, da en agent så henne spille i skolens juleshow. Hennes første rolle var liten, uten replikker i Disney Channels TV-produksjon The Thirteenth Year i 1999. Hun dukket så opp i filmen The Safety of Objects, hvor hun spilte datteren til en plaget mor (Patricia Clarkson). Stewart hadde en hovedrolle i hollywoodfilmen Panic Room, der hun spilte den diabetiske datteren til en alenemor (Jodie Foster). Mens filmen fikk blandet tilbakemelding, fikk Stewart for det meste positive tilbakemeldinger for sin rolle i filmen.
Etter suksessen med Panic Room fikk Kristen Stewart en rolle i en annen thriller, Cold Creek Manor. Der spilte hun datteren til Dennis Quaid og Sharon Stones karakter, filmen var en fiasko. Hennes første store rolle kom i den neste filmen, barneaction-komedien Catch That Kid, hvor hun spilte mot Mac Theriot og Corbin Bleu. Stewart spilte også rollen som Lilia i trilleren Undertow. I hennes tidligste karriere har Stewart kanskje vært mest kjent for rollen i TV-filmen Speak (2004), basert på en roman av Laurie Halse Anderson. Stewart, som var tretten på den tiden filmen ble spilt inn, spilte high school-jenta Melinda Sordino, som stopper nesten all uttalt kommunikasjon med andre mennesker etter å ha blitt seksuelt misbrukt og må lære seg å takle alle følelsene hun har inne i seg. Stewart fikk lovprisning for rollespillet, hun hadde bare noen få sagte replikker, men gjennom hele filmen er det kommentarer fra hodet hennes.
I 2005, dukket Stewart opp i fantasyeventyret Zathura, hvor hun spilte Lisa; en uansvarlig eldre søster av to små gutter som får huset deres ut i verdensrommet ved å spille et brettspill. Stewarts rolle i filmen fikk ikke spesiell oppmerksomhet av media. Året etterpå spilte hun karakteren Maya i Fierce People, som var i regi av Griffin Dunne. Etter det, fikk hun en hovedrolle i The Messengers, en overnaturlig thriller, filmen var suksessfull budsjettmessig, men fikk veldig mye dårlig kritikk.
Da filmen Twilight basert på Stephenie Meyer sin første bok i hennes populære bokserie om vampyrer hadde premiere i USA, november 2008, fikk Kristen Stewart sitt store gjennombrudd. Senere ble resten av bøkene filmatisert. Siste boken Breaking Dawn (norsk tittel Ved Dagry) er nå filmatisert og splittet i to deler. The Twilight Saga - Breaking Dawn - Part 1 hadde premiere på kino verden over den 18. november 2011. The Twilight Saga: Breaking Dawn - Part 2 ble avslutningen på vampyrhistorien. Filmen fikk mye negativ kritikk og Stewart fikk blant annet tittelen for dårligste skuespillerinne i 2012.
Jacqueline Smith
Jacqueline Smith (født 20. februar 1971 i Wyoming i USA) er en norsk organisasjonsleder. Hun ble i 2006 valgt av var leder for Norsk Sjømannsforbunds landsmøte som forbundets første kvinnelige leder, og den yngste lederen de noen gang har hatt. Hennes mor er amerikansk-vietnamesisk, mens hennes far er norsk. De flyttet til Stavanger når Jacqueline var 8 år, og siden til Asker.
Etter åtte år til sjøs som croupier på Color Lines passasjerskip, de fleste som tillitsvalgt for casinopersonalet om bord, ble Jacqueline Smith i 1998 valgt som varamedlem til Norsk Sjømannsforbunds landsstyre. Kort tid etter ble hun tilbudt stilling som assistent for kontorlederen ved forbundets spesialkontor for cruisebransjen i Miami. Ved neste landsmøte, i 2002 ble Jacqueline Smith valgt til forbundssekretær, én av fem i den valgte ledelsen ved forbundets hovedkontor, før hun i 2006 ble valgt til forbundsleder.
Etter at hun ble tilbudt stillingen som maritim koordinator i ledergruppen for Den Internasjonale Transportarbeiderføderasjonen i London, valgte hun å ikke ta gjenvalg på landsmøtet 2014.
245 Vera
245 Vera er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 6. februar 1885 av Norman Robert Pogson fra Madras Observatory i Madras. Bakgrunnen for navnet er ikke kjent.
Plaguewielder
Plaguewielder er det norske black metal bandet Darkthrones niende album.
Bruce Almighty
Bruce Almighty er en komedie fra 2003 regissert av Tom Shadyac og skrevet av Steve Koren, Mark O'Keefe og Steve Oedekerk.
Hovedrolleinnehaverne er Jim Carrey, Morgan Freeman og Jennifer Aniston og andre medvirkende er Steve Carell, Catherine Bell, Lisa Ann Walter og Philip Baker Hall. Tony Bennett og Juan Valdez har cameo-roller i filmen.
I 2007 ble det gitt ut en oppfølger, Evan Almighty. Jim Carrey og Jennifer Aniston takket nei til å spille i filmen, men Morgan Freeman gjentar rollen som «Gud» og Steve Carell fikk hovedrollen som «Evan Baxter».
Handling
Bruce Nolan er en TV-reporter for «Eyewitness News» på TV-kanalen WKBW-TV i Buffalo, New York. Men han ønsker å begynne som nyhetsanker. Når Bruce blir forbigått til en langt mer fremtredende stilling av Evan Baxter, fører et vulgært utbrudd foran TV-kameraet til hans oppsigelse fra TV-stasjonen. Etter en rekke ulykker, klager Bruce til Gud over hvor udugelig han mener at Gud er. Bruce mottar senere en melding på personsøkeren sin, som gjør at han reiser til et tomt lager hvor han møter Gud i egen person. Gud tilbyr å gi Bruce sine krefter, men han kan aldri fortelle noen andre at han faktisk har Guds krefter (for å unngå medie-oppmerksomhet) og han kan heller ikke bruke kreftene til å forandre fri vilje.
Bruce gleder seg i utgangspunktet over sine nye krefter, og bruker dem til personlig vinning. For eksempel som å få den tidligere jobben sin tilbake, ta hevn på en gjeng kjeltringer som mobbet ham tidligere, og imponere kjæresten hans - Grace Connelly. Bruce finner også måter å bruke kreftene sine på, for å få mirakuløse hendelser til å skje ved ellers verdslige hendelse. For eksempel å oppdage Jimmy Hoffas kropp, eller få en meteor til å lande i et spesifikt område. Bruce får deretter Evan Baxter til å gjøre flaue ting midt under en nyhetssending. Dette gjør at Evan får sparken, og Bruce blir utnevnt til nyhetsanker. Men Bruce fortsetter også å høre merkelige stemmer i hodet. Når han møter Gud på nytt, forklarer han at alle disse stemmene er folks bønner som Bruce må takle.
«Antarctic»
«Antarctic» kan vise til:
Bruce Almighty
Handling
Bruce oppretter derfor et datastyrt system som liger på e-post, for å motta alle bønnene og svare. Men han oppdager snart at det hele tiden kommer alt for mange bønner til at han kan håndtere alle sammen. Til tross for at han bare mottar bønner fra andre mennesker i Buffalo-området, hvor han bor. Han setter derfor programmet til å svare automatisk JA på hver eneste bønn. Bruce deltar på en fest, hvor Grace oppdager at han kysser en medarbeider, Susan Ortega, etter at hun flørter kraftig med ham. Bruce følger henne og forsøker å bruke kreftene sine for å overbevise henne om å bli, men kan ikke påvirke hennes frie vilje.
Når Bruce ser seg rundt, innser han at store deler av Buffalo er kaos på grunn av hans egne handlinger: deler av byen tror nå at en apokalypse er nært forestående. Men veldig mange mennesker, som alle har bedt om å vinne første-premien på flere millioner dollar i et lotteri, blir alle kåret til vinnere - og mottar derfor bare cirka 17 dollar hver. Bruce vender tilbake til Gud, som forklarer at det ikke er mulig å løse alle problemene i hele verden - og Bruce må derfor finne sin egen vei. Bruce går tilbake til datamaskinen sin hjemme, for å besvare bønner mer oppriktig.
Men når han leser gjennom alle bønnene oppdager han en bønn fra Grace, som ønsker ham suksess og velvære. Mens Bruce leser bønnene hennes kommer plutselig en helt ny bønn fra Grace, som ønsker at hun ikke skal være forelsket i ham lenger. Bruce bestemmer seg for å be Gud om å ta tilbake alle kreftene hans, og han overlate skjebnen i Guds hender. Bruce blir plutselig påkjørt av en lastebil, hvor Gud dukker opp og spør Bruce hva han egentlig ønsker seg.
Jean-Baptiste Arban
Joseph Jean-Baptiste Laurent Arban (født 28. februar 1825 i Lyon, død 8. april 1889 i Paris) var en fransk kornettist og messingpedagog.
Arban ble undervist av François Dauverné ved musikkonservatoriet i Paris. 23. januar 1869 ble han utnevnt til professor i kornettspill – den første – samme sted. ; der han blant annet kom til å undervise Merri Franquin. Arbans lærebok, La grande méthode complète de cornet à piston et de saxhorn par Arban («Arban»), er viden kjent blant messingblåsere. Arban turnerte rundt om i Europa og kom til å gjøre kornetten til et populært soloinstrument.
Penlop
En penlop er en gammel bhutansk tittel for den øverste lederen i hvert fylke (dzongkhag), en slags fylkesordfører eller aristokratisk jarl. Noen av disse titlene er fortsatt i bruk.
Som administrativ leder i det enkelte fylke finnes i dag en statlig ansatt dzongda, som kan sammenlignes med en fylkesmann eller fylkesrådmann.
Bhutans historie inneholder både før og etter Shabdrung perioder hvor sentralmakten var svak, og de enkelte dzongkhag var helt eller delvis autonome. I slike perioder var en penlop like mye en småkonge. Bhutans første konge Ugyen Wangchuck var en slik småkonge eller fylkeshøvding i Trongsa før han i 1907 ble kåret til landets første konge.
Ettersom kongefamilien har sin bakgrunn fra Trongsa, brukes tittelen Trongsa penlop (eller Chhoetse penlop) om kronprinsen.
Beleiringen av Liège
Historisk bakgrunn
Tyskland oppfylte sin allianseforpliktelse overfor Østerrike-Ungarn og erklærte Russland krig den 1. august 1914. Deretter sendte tyskerne et ultimatum til Frankrike som var Russlands allierte i trippelententen, den 2. august.
Et ytterligere ultimatum ble sendt til kong Albert I av Belgia, fordi Tysklands overordnede plan for krigen, den såkalte Schlieffenplanen, gikk blant annet ut på at den tyske hæren skulle gjennomføre en enorm omgående bevegelse rundt om den franske hæren, som fortrinnsvis lå ved fronten i Alsace. Denne planen hadde blitt utviklet i løpet av de to foregående tiårene. Den omringede bevegelsen hadde til formål å unngå de franske styrkene såvel som det vanskelige terrenget i Ardennene, men innebar en krenkelse av Belgias nøytralitet. Belgia kunne ha valgt å forholde seg passiv og tillate tyske tropper å passere gjennom landet på vei til Frankrike. En stor del av den tyske planleggingen var basert på at Belgia skulle reagere på denne måten. Enhver annen reaksjon ville ikke være annet enn «raseri blant drømmende får», slik en prøyssisk offiser uttrykte det. Uheldigvis for de tyske planene viste Belgia seg å være mer villig til å forsvare sin uavhengighet, men uheldigvis for belgierne kunne ikke deres krefter måle seg med deres mot.
Belgias befestninger og planlegging var tilrettelagt med hensyn til å forsvare landet mot enhver potensiell fiende: Frankrike, Tyskland eller Storbritannia. I begynnelsen av august 1914 stod landets hær ved grensene, slik den hadde gjort i årevis. Da kong Albert mottok ultimatumet fra Berlin, begynte hans stabssjef general Selliers de Moranville å gjennomføre de stående forholdsordrene: å samle hæren i midten av landet, mens befestningene i Liège og Namur fikk lov til å hindre eller stoppe den tyske fremrykningen. Liège lå på hovedveien som gikk gjennom Belgia og til Frankrike. Mot sør var terrenget kupert og mot nord var det åpent, men det var mindre enn 20 km til Nederland, som Tyskland ikke ønsket å trenge inn i. Både Liège og Namur hadde fremragende befestninger, som dog også hadde alvorlige mangler.
Byen Liège var omgitt av et dusin forter, konstruert og bygget av Henri Alexis Brialmont, som var den ledende ingeniøren i slutten av det 19. århundre. Han hadde avvist den franske mesteren Vaubans' forslag om stjerneform og bygget i stedet forter som kunne motstå de langt nyere riflede kanonene. De befant seg fortrinnsvis under bakken og man kunne kun se litt betong, murverk og jord. Hvert fort var utstyrt med kanontårn som kunne heves og senkes og inneholdt kanoner på opp til seks tommer. De var topp moderne da de ble ferdige i 1892, men hadde ikke blitt vedlikeholdt like godt i etterkant. Brialmont ønsket også mindre befestninger og skyttergraver bygget for å forbinde og beskytte hovedfortene, men den belgiske regjeringen fulgte ikke hans idéer. Garnisonene var ikke på full styrke, og mange tropper bestod av lokale vaktenheter med minimal trening og erfaring.
Den 2. august reagerte kong Albert på Tysklands ultimatum ved å beordre bygging av støttebefestninger, samt starte full mobilisering av hæren. Lederen av festningen i Liège, general Gerard Leman, fikk ordre om å «holde ut til det siste med deres divisjon på den stillingen som du har blitt beordret til å forsvare».
Det var ikke mulig for de belgiske styrkene å avslutte alle forberedelsene, ettersom den tyske invasjonen av landet begynte tidlig den 4. august. Den tyske styrken som hadde i oppgave å besette Liège, var en provisorisk enhet med betegnelsen Meusearméen. Den bestod av åtte brigader under kommando av general Otto von Emmich. Emmich hadde hovedsakelig kommando over infanteri- og kavalerienhetene, og ble sendt avsted for å ta broene over Meuse ved Liège og erobre byen dersom han støtte på motstand. Da hans tropper nådde elven og oppdaget at mange av broene allerede var ødelagt, begynte ingeniørsoldatene å bygge flytebroer. Da disse kom under beskytning forstod tyskerne at de var nødt til å kjempe om Liège.
Schlieffenplanen
Siden keiserriket Tyskland fryktet en langvarig krig mot Frankrike og Russland ble Schlieffenplanen utformet. Den forutså et raskt angrep mot Frankrike, akkurat på samme måte som i den fransk-prøyssiske krigen i 1870. For å kunne gjøre dette måtte det nøytrale Belgia angripes og krysses i løpet av noen få dager.
Det var imidlertid to problemer med denne planen. Krenkelsen av Belgias nøytralitet kunne kanskje få Storbritannia til å tre inn i krigen på Frankrikes side, og den sterkt befestede byen Liège stod i veien for de tyske styrkene.
Befestninger
Den belgiske byen Liège ligger ved stedet der elvene Meuse og Ourthe møtes mellom Ardenneneskogene i sør og Maastricht i Nederland og den flate sletta i Flandern mot nord og vest. Meuse rente gjennom en dyp kløft som utgjorde en betydelig barriere for den tyske fremrykningen.
Det lå på hovedjernbanelinjen mellom Tyskland og Brussel, og videre til Paris – den samme jernbanen som von Schlieffen og von Moltke hadde planlagt å bruke for transporten inn i Frankrike. Det var store industrianlegg, fabrikker og andre fasiliteter som ville støtte det moderne forsvaret av byen.
Fortene hadde flere svakheter. Terrenget var vanskelig å dekke fullt ut, da det var mange kløfter mellom fortene. Det ble bygget stillinger mellom fortene like før slaget og de var ikke tilstrekkelige for å hindre tyskerne i å infiltrere byen. Fortene var svake på baksiden, den retningen hvor det tyske bombardementet endte med å komme fra. Ventilasjon og sanitære forhold var meget dårlige, noe som førte til mangel på luft og en skrekkelig stank. Sist, men ikke minst var betongen av dårligere kvalitet og fortene var bygget for å motstå angrep fra 210 mm kanoner, de største, mobile kanonene som fantes i 1890. Generalløytnant Gérard Mathieu Leman hadde blitt spesielt utpekt til å lede 3. divisjon og festningene rundt Liège, og han hadde fått ordre fra kong Kong Albert I om å holde befestningene til det siste. Leman hadde en styrke på omkring 30 000 soldater til å forsvare mellomrommene mellom fortene og rundt 6 000 mann som festningstropper inkludert sivilgarden, til å bemanne forsvarsverkene.
Den belgiske slagordenen
Belgiernes 3. divisjon hadde i oppgave å forsvare byen Liège. Den ble kommandert av generalløytnant Gérard Leman. Divisjonen bestod av fire brigader og forskjellige andre enheter:
I alt var det rundt 36 000 soldater og 252 kanoner til å motstå den tyske invasjonen.
Den tyske slagordenen
Den tyske angrepsstyrken, kalt Meusearméen, bestod av:
I alt bestod styrken av omkring 59 800 soldater og 100 kanoner. De var underlagt general Otto von Emmich, som ble ledsaget av Erich Ludendorff som observatør for generalstaben.
Slaget
Belgiernes 3. divisjon voktet byen bak raskt konstruerte jordskanser, og samme dag avviste de med hell angrep fra tysk infanteri som passerte mellom fortene. Et angrep mot fort Barchon ble stoppet med store tap som følge av ild med maskingevær og artilleri. Etter dette mislykkede angrepet gjennomførte tyskerne historiens første luftangrep ved å ta i bruk en Zeppeliner til å kaste bomber mot Liège. I mellomtiden rykket kavaleri sørover fra Visé for å omringe byen. Siden det så ut som om byen snart ville bli omringet, beordret Leman nå 3. divisjon til å trekke seg tilbake fra byen og slutte seg til den belgiske hæren som hadde blitt mobilisert mot vest.
Den 6. august red general Ludendorff frem og oppdaget at sjefen for 14. brigade hadde blitt drept. Ludendorff overtok kommandoen over 14. brigade og beordret frem en felthaubits for å gi ildstøtte, og kjempet seg gjennom landsbyen Queue-de-Bois til et høydedrag. Fra denne høyden hadde han god utsikt til byen Liège. Ludendorff sendte frem en gruppe under parlamentærflagg for å kreve Lemans overgivelse (som han avviste). En angrepsstyrke som fulgte etter, ble skutt ned like utenfor Lemans hovedkvarter. Dette utfallet fikk Leman til å forlate byen Liège og søke tilflukt i fort Loncin på den vestlige siden av festningsringen. Den ytre ringen av forter fortsatte med å holde ut, og blokkerte den tyske fremrykningen ved å sperre jernbaneforbindelsen. Fortene ble utsatt for sammenhengende bombardement og angrep fra tyske styrker, men de fleste fortene fortsatte med å slå tilbake fiendens angrep. Bare fort Fleron ble satt ut av spill da heisemekanismen på dets kanonkupler ble ødelagt av granatild. Det eneste fortet som ble erobret ved et infanteriangrep var fort Barchon, og dette skjedde den 10. august.
For å nedkjempe disse befestningene ville tyskerne bli nødt til å sette inn deres tunge beleiringsartilleri. Dette inkluderte de store Krupps Dicke Bertha 420 mm haubitserne og noen 305 mm morterer lånt fra Østerrike-Ungarn, bygd av Škoda. På det tidspunktet da fortene ble bygget antok man at de største kanonene som kunne flyttes over land var 21 cm haubitser, så de var ikke konstruert for å motstå granater fra større kanoner. Granatene fra disse kanonene falt ned på fortene fra loddrett stilling, gikk gjennom betongen og eksploderte inne i fortene ved hjelp av forsinket eksplosjon. Et etter et ble fortene tvunget til kapitulasjon og det siste, fort Boncelles, overga seg den 16. august. Den 15. august ble Leman skadet ved fort Loncin, og han ble båret bevisstløs ut av fortet for å bli en av tyskernes mange krigsfanger.
Noen har ment at den tapre 10-dagers kampen ved Liège forsinket tyskerne to dager i forhold til planen, og på den måten ga de allierte ekstra tid. Men ledende tyske offiserer avviste at beleiringen i nevneverdig grad forsinket planene for hæren deres som fortsatt var mobilisert. Den ti dager lange beleiringen styrket imidlertid moralen blant allierte styrker, og den franske presidenten tildelte byen Æreslegionen for sin motstand.
Resultater
Den 2. og 3. tyske hærens passasje av Belgia var opprinnelig planlagt å begynne den 10. august. De begynte endelig å rykke frem den 13., men kunne ikke passere gjennom Liège før den 17.. Motstanden fra de seks store og de seks små fortene rundt Liège hadde kun gitt noen få dagers pusterom for franskmenn og briter, men de ville vise seg å være avgjørende. Selv om mange ved krigens utbrudd hadde håpet at fortene i Liège ville holde ut i ni måneder akkurat slik de russiske fortene ved Port Arthur hadde gjort mot japanerne i 1904-05, var selv denne korte forsinkelsen i den tyske kjøreplanen av kritisk betydning. Det var nok, om enn knapt, til å gi de franske og britiske hærene tid til å ta oppstilling ved Marne-elven og forsvare Paris. Selv om tyskernes logistikk også ble forsinket, var slaget ved Marne så mye på vippen at et tysk angrep noen dager tidligere kanskje kunne ha betydd at de ville ha erobret den franske hovedstaden og gått seirende ut av første verdenskrig.
Den psykologiske effekten av den belgiske motstanden på resten av Europa var av like stor betydning. Tysklands hær, som hadde hatt et skjær av uovervinnelighet helt siden deres knusende seier over Frankrike i 1870, virket nå også helt menneskelig. Den belgiske hæren fortsatte med å yte motstand mens den falt tilbake mot byen Antwerpen, og det styrket besluttsomheten til både de franske og britiske borgerne, inkludert regjeringene. Ingen hadde trodd at belgierne overhode ville kjempe, og slett ikke at de ville kjempe heroisk. Kunne ikke de europeiske stormaktene kjempe til den bitre slutt hvis Belgia kunne det? «Triumfen var moralsk – et budskap til verden om at den gamlen troen på fedreland og plikt fortsatt kunne holde armen sterk i slag, og at den tyske avgud i all sin prakt hadde føtter av leire» (Buchan, A History of the Great War, s. 134).
Hate Them
Hate Them er det norske black metal bandet Darkthrones tiende album.
Mecklenburg
Mecklenburg er et gammelt riksterritorium i det nordlige Tyskland, med sin egen historie og kultur, som i dag utgjør den vestlige delen av delstaten Mecklenburg-Vorpommern.
Geografi
Mecklenburg grenser i vest til Schleswig-Holstein og Niedersachsen, i syd til Brandenburg og i øst til Vorpommern. Naturlige grenser utgjør Østersjøen i nord, Elben i sydvest og de tre elvene Recknitz, Trebel og Pene i øst.
De største byene i Mecklenburg er Rostock, Schwerin, Neubrandenburg og Wismar. Mecklenburg er forholdsvis tynt befolket. De viktigste næringene er landbruk, turisme og to universiteter. Industrien er begrenset til enkelte skipsverft i Rostock og Wismar. Det har gode kulturelle og økonomiske forbindelser til naboene i Østersjø-området. Det er fergeforbindelser til Danmark, Sverige, Finland, Litauen og Russland.
Historie
Navnet Mecklenburg (Mikelenburg) opptrer første gang i kilder fra året 995. Det betegnet da en slavisk borg i det nåværende Dorf Mecklenburg ved Wismar, og betød «store borg». Navnet ble i den følgende tiden brukt av den slaviske fyrsteslekten som hersket i området.
Fra 1379 -1815 eksisterte statsdannelsen hertugdømmet Mecklenburg-Schwerin innenfor Det tysk-romerske riket.
Fra 1815-1918 ble statsformen endret til storhertugdømme. Storhertugdømmet Mecklenburg gikk over til å bli fristaten Mecklenburg Schwerin i 1918 og som eksisterte frem til 1935 som en stat i Weimar-republikken. Mecklenburg har også i perioder vært oppdelt i ytterligere stater. I periodene 1480-1483, 1520-1610, og 1621-1695 eksisterte fyrstedømmet Mecklenburg-Güstrow og fra 1701-1815 hertugdømmet Mecklenburg-Strelitz som fra 1815-1918 utgjorde et storhertugdømme med samme navn.
Utdannelse
I Mecklenburg ligger Universität Rostock (grunnlagt 1419), det eldste universitet i Nord-Europa. Dessuten finnes det i Rostock en høyskole for musikk og teater.
Språk
Mecklenburgs talemål kalles Mecklenburger Platt, og er en østnedertysk dialekt. Det brukes imidlertid hovedsakelig høytysk.
Keijo Liinamaa
Keijo Antero Liinamaa (født 6. april 1929 i Mänttä, død 28. juni 1980 i Helsingfors) var en finsk embetsmann, som var Finlands statsminister i spissen for et forretningsministerium fra juni til november 1975.
Liinamaa var utdannet jurist og arbeidet med arbeidsrett. Han var riksmeglingsmann (1965–1971 og 1979–1980). I rollen som riksmeglingsmann bidro Liinamaa til utarbeidelsen av inntektspolitiske avtaler som var viktige for Finlands økonomiske utvikling. Liinamaa var minister i forretningsministeriene til Teuvo Aura og var i 1970 finans- og justisminister og i 1971–1972 arbeidsminister.
Liinamaas regjering i 1975 kom i stand i påvente av nyvalg. Den besto av tjenestemenn uten partitilknytning. I Liinamaas tid som statsminister var Finland vertskap for andre del av Konferansen for sikkerhet og samarbeid i Europa, som resulterte i Helsingfors-erklæringen.
Per Olof Sundman
Sundman debuterte med novellsamlingen Jägarna i 1957 og vakte i 1960-årene internasjonal oppmerksomhet som prosaist gjennom romaner som Skytten (1960), Expeditionen (1962) og Ingenjör Andrées luftfärd (1967). Den sistnevnte boka fikk han Nordisk råds litteraturpris for i 1968, og den ble senere filmatisert av Jan Troell i 1982 med Max von Sydow og Sverre Anker Ousdal i ledende roller.
Miljøene i Sundmans fortellinger er ofte preget av det jämtlandske landskapet der han hadde bosatt seg. Fortellerteknikken hans, med et stramt, tilbakeholdende og presist språk, har vært sammenlignet med Ernest Hemingway og de islandske sagaene (Sundmans roman Berättelsen om Såm (1977) bygger for øvrig på en islandsk saga fra 900-tallet, Sagaen om Ravnkjell Frøysgode), og er klart beslektet med stilen i den franske nyromanen.
Sundman drev også en hotellkjede, og var medlem av Svenska Akademien 1975–1992, stol 6.
246 Asporina
246 Asporina er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 6. mars 1885 av Alphonse Louis Nicolas Borrelly fra Observatoire de Marseille i Marseille. Den er oppkalt etter den lilleasiatiske gudinnen Asporina.
Sturm und Drang (orkester)
I Norge har Sturm und Drang hatt en lang rekke opptredener på lørdagscafeer i Gamle logen, konsertkafeer på Frølich, brune kafeer, Valkyrien og Justisen. De spilte på festspillene i Bergen i 2010.
Sturm und Drang har opptrådt i Tyskland, på cabaret og konsertscener både i Berlin og i Musikkhalle i Hamburg.
Big Crunch
I kosmologi er Big Crunch et mulig scenario for universets slutt, i hvilket den metriske ekspansjonen av rommet reverserer og universet kollapser tilbake til en singularitet i form av et sort hull.
Oversikt
Hvis tiltrekningen fra all materie på grunn av gravitasjon i vår observerbare horisont er stor nok, vil universets ekspansjon etter hvert reversere. Dersom det ikke er noen kosmologisk konstant, skjer dette når massetettheten i universet overstiger den kritiske massetettheten. Siden entropien fortsetter å øke når universet trekker seg sammen, blir sammentrekningen forskjellig fra hvis man simpelthen reverserer tiden i utvidelsesfasen. Det tidlige univers var svært ensartet, men det sammenfallende univers vil ha lokale tettområder. Til slutt kollapser all materie i sorte hull, som vil slå seg sammen med hverandre til ett stort sort hull, som er singulariteten i Big Crunch.
Eksperimentelle data som bruker supernovaer som standard-lyskilder og den detaljerte oversikten over den kosmiske bakgrunnsstrålingen) har vist at utvidelsen av universet ikke saktner på grunn av gravitasjonseffekter, men heller akselererer. Siden man vet lite om hvordan den mørke energien driver akselerasjonen, er det fortsatt mulig at akselerasjonen en gang vil bytte fortegn og få universet til å kollapse..
VIL
VIL er en forkortelse som kan referere til:
Sval
Sval har flere betydninger:
Akhaia (andre betydninger)
Stedsnavnet Akhaia (latin: Achaea) kan vise til flere geografiske enheter:
FLK «Antarctic» (1906)
FLK «Antarctic» (I) var et flytende hvalkokeri som var eid av tønsbergrederne Svend Foyn Bruun og Anton von der Lippes selskap A/S Antarctic. Hun ble bygget i 1906 som kjøleskipet DS «Opawa» for New Zealand Shipping Company Ltd. I 1928 ble hun solgt til A/S Antarctic, konvertert til hvalkokeri ved Akers mekaniske verksted og omdøpt «Antarctic». Ved konverteringen ble hun utstyrt for pelagisk fangst med opphalingsslipp, stor kokekapasitet og økt lagringskapasitet for hvalolje, ferskvann og kull. Hun opererte i internasjonalt farvann langs den antarktiske iskanten, og var dermed ikke avhengig av britisk lisens. I sesongen 1930-31 kartla «Antarctic» under kaptein Otto Borchgrevink kysten av det antarktiske kontinentet fra 51°30' til 59° østlig lengde.
Stephanie av Hohenzollern
Stephanie av Hohenzollern (Stephanie Josepha Friederike Wilhelmine Antonia, født 1837 på Schloß Krauchwies ved Sigmaringen, død 1859 i Lisboa) var prinsesse av Hohenzollern-Sigmaringen og dronning av Portugal.
1858 giftet hun seg med kong Peter V av Portugal og ble dermed dronning av Portugal. Hun døde allerede et år etter bryllupet, 22 år gammel av difteri. Tapet av hustruen etterlot den unge portugisiske kongen i dype depresjoner. Kongen døde to år senere, og de fikk ingen barn.
Fridtjof Nansen
Fridtjof Nansen (født 10. oktober 1861 i Aker kommune, død 13. mai 1930 på Lysaker i Bærum) var en norsk polfarer, oppdager, diplomat og vitenskapsmann. Han fikk i 1922 Nobels fredspris etter sin store internasjonale innsats for flyktningene etter første verdenskrig.
Biografi
Nansen ble født på Store Frøen gård i Vestre Aker rett utenfor Christiania (Oslo). Faren hans var sakfører Baldur Fridtjof Nansen. Hans mor Adelaide Johanne Thekla Isidore var datter av major og baron Christian Frederik Vilhelm Wedel-Jarlsberg. Hun var først gift med løytnant Bølling.
Nansen hadde seks halvsøsken og en bror. Han gikk på skole i Kristiania og interesserte seg allerede her for naturfagene. Etter skolegangen ønsket han å bli offiser i marinen, men etter råd fra faren begynte han i stedet å studere zoologi ved Det Kongelige Frederiks Universitet i Kristiania i perioden 1880–1882. I 1882 fikk han en stilling som 2. konservator ved Bergens Museum, der han skrev  avhandlingen om slimålens nervesystem, som resulterte i en doktorgrad i 1888. Mens han arbeidet i Bergen, fikk han sjansen til å bli med selfangstskuta D/S Viking fra Arendal til Nordishavet og Grønland, hvor han fikk sin første arktiske erfaring og ideen til skiferden over Grønlands innlandsis.
I 1884 gikk Nansen på ski over fjellene mellom Bergen og Kristiania (Oslo), beretningen ble trykt i Aftenposten som føljetong. Han tok først toget til Voss, videre til fots eller på ski til Gudvangen, med dampbåt til Lærdal, til fots gjennom Lærdal og over Hemsedalsfjellet, videre ned Hemsedal og Hallingdal til Krøderen. Nansen brukte fem dager fra Voss til Krøderen der han kunne ta tog det siste stykket til Kristiania. Tilbaketuren gikk samme vei med unntak av at han gikk fra Hol over Geitryggen og Hallingskeid til Voss. I Kristiania deltok han i Husebyrennet (niendeplass) før han returnerte til Bergen.
Nansen giftet seg 11. august 1889 med konsertsangerinnen Eva Nansen (født Sars). Hun døde 9. desember 1907. Sammen hadde de fem barn. Nansen giftet seg på nytt i 1919 med Sigrun Munthe. Hun var datter av Jenny Bjørnson og Jørgen Flood Sandberg, og hadde tidligere vært gift med Gerhard Munthe.
Fra 1958 er Polhøgda en forskningsstiftelse som driver forsking knyttet til Nansens arbeidsfelt gjennom Fridtjof Nansens Institutt.
Pionér i nevrovitenskap, zoolog og oseanograf
Nansen utdannet seg innenfor medisin og biologi i Bergen, og ble 2. konservator ved Bergen Museum i 1882 under 1. konservator Johan Koren som han forøvrig etterfulgte som 1. konservator i 1885. Der sorterte han havprøver av planter og dyr som ble innsamlet ved Den norske Nordhavsekspedisjon 1876–78. Under dette arbeidet bestemte han seg for å spesialisere seg i nevroanatomi, i første rekke hos laverestående virveldyr som leddorm (virvelløst dyr), slimål og lansettfisk. Dette førte ifølge professor Albert Gjedde til banebrytende arbeid i beskrivelsen av nervecellenes kontaktpunkter (synapser), og han vant «Joachim Frieles Guldmedaille», selv om arbeidet i ettertid har forblitt lite sitert.
Høsten 1885 ble Nansen ferdig med sin første avhandling, Bidrag til Myzostomernes Anatomi og Histologi. I 1886 fulgte avhandlingen Foreløbig Meddelelse om Undersøgelser over Centralnervesystemets histologiske bygning hos Ascidiene samt hos Myxine Glutinosa, som var et forarbeid til hans doktoravhandling The structure and combination of the histological elements of the central nervous system. Avhandlingen var et viktig bidrag til den begynnende nevrovitenskapen, og ringvirkningene fra dette arbeidet er kanskje hans største bidrag til menneskeheten. Nansen var med å utforme nevronteorien, som hans kollega Santiago Ramón y Cajal fikk nobelprisen for i 1906. Teorien om hvordan nerveceller kommuniserer med hverandre og danner nevrale nettverk har vært grunnleggende i forståelsen av hvordan hjernen virker. Ifølge professor Albert Gjedde burde Nansen delt prisen med Forel og Cajal.
Nansen var professor i zoologi 1897–1908 og i oseanografi 1908–1930 ved Det Kongelige Frederiks Universitet (senere kjent som Universitetet i Oslo).
På ski over Grønland 1888
På grunn av isforholdene lyktes ikke Nansen og hans menn å komme i land da ekspedisjonen ankom til Grønlands østkyst med selfangerskuta «Jason». De drev i flere døgn på et isflak sørover langs kysten. Etter å ha kommet inn til land, rodde og seilte de i to små båter i tolv døgn nordover langs østkysten. På ski forlot de Umivik 15. august 1888, og de ankom til Ameralikfjorden på vestkysten 29. september 1888. Dette var den første dokumenterte kryssingen av Grønland.
3. oktober ankom de Godthåb (Nuuk), men måtte overvintre der fordi den siste båten før vinteren hadde dratt. I denne perioden studerte Nansen inuittene og lærte mye om kajakker, roing og overlevelse i ekstreme forhold. Etter turen skrev han også to bøker, Paa ski over Grønland (1890) og Eskimoliv (1891). Paa ski over Grønland ble oversatt til engelsk og tysk og påvirket skiidrettens utbredelse internasjonalt. Nansen mente selv i ettertid at det viktigste med ferden var at den dannet innledningen til den rekke norske polarferder av større rekkevidde, som senere ble utført.
Kryssingen av Polhavet med «Fram»
Nansens idé om å drive med en skute til Nordpolen ble til da han i 1884 leste en avisartikkel i Morgenbladet av professor Henrik Mohn om en transpolar strøm i det arktiske hav. Artikkelen viste til at det var funnet vrakgods ved Grønlandskysten fra skuta «Jeanette» som var skrudd ned i isen nord for Nysibirøyene i 1881.
Fra 1893 ledet Nansen en ekspedisjon med den spesialbygde polarskuta «Fram». Nansen hadde valgt Otto Sverdrup til kaptein om bord. Øvrige ekspedisjonsdeltakere var Sigurd Scott Hansen som geofysisk observatør, lege Henrik Greve Blessing, styrmann Theodor Claudius Jacobsen, førstemaskinist Anton Amundsen, stuert Adolf Juell, annenmaskinist Lars Pettersen, fyrbøter og meteorologiassistent Hjalmar Johansen, altmuligmann Peder Leonard Hendriksen, elektriker og meteorologiassistent Bernhard Nordahl, altmuligmann Ivar Otto Irgens Mogstad og altmuligmann Bernt Bentsen.
«Fram» forlot Norge fra Vardø 21. juli 1893, seilte østover Nordøstpassasjen langs nordkysten av Sibir til 133° 37′ grader øst. 22. september 1893 frøs skuta fast i isen og ble drevet med over Polhavet i tre år. Dette var planlagt. Hensikten med dette var at «Fram» skulle drive med isen over polpunktet, slik at ekspedisjonen skulle bli den første som kom til Nordpolen. Nansen visste at det var funnet tre fra Sibir på Grønlands østkyst, så alt tydet på at hele Nordpolområdet var hav. Ekspedisjonen foretok mange vitenskapelige observasjoner og målinger innen meteorologi, magnetisme, oseanografi og astronomi.
På ski mot Nordpolen
Planen til Nansen om å la «Fram» drive over polpunktet slo feil. «Fram» hadde ikke rukket å komme langt nok øst før den frøs fast i isen nord for Sibir. Etter to overvintringer i «Fram» forlot Nansen og Hjalmar Johansen, 14. mars 1895, skipet for å gå mot Nordpolen på ski og med hundespann, tre kjelker og 27 hunder. Det var −40 °C på avreisedagen. «Fram» var da 600 km fra Nordpolen. 7. april snudde de på 86° 14′ nordlig bredde, da de fant ut at de ikke ville rekke å gå til Nordpolen og tilbake i løpet av den korte arktiske sommeren. 86° 14′ var Nansens egen måling, senere er dette korrigert til 86° 04′. Det var uansett det nordligste punkt hvor det til da var registrert at noe menneske hadde vært. Tilbaketuren ble også både strabasiøs og farlig. En farlig episode inntraff da en isbjørn plutselig dukket opp og kastet seg over Johansen. Nansen hadde lagt fra seg geværet og kunne ikke nå det. Johansen som lå under bjørnen ropte da over til kameraten: «Nå får De nok skynde Dem, skal det ikke bli for sent». Nansen og Johansen overvintret i et selvbygd vinterkvarter på Frans Josefs land. De bygde hytta av stein med primitive redskaper: En avskåret kjelkemeie var spett, et hvalrosskulderblad var spade, og en skistav og en hvalrosstann ble brukt som hakker. Hytta var tre meter lang og to meter bred innvendig, og høyden var slik at Nansen nesten kunne stå oppreist. Den var bygd av stein, tettet med mose og skinnrester og isolert med is og snø. Hyttetaket var kledt med hvalrosskinn, hadde en rekvedstokk som mønsås. De overlevde på tran, hvalrosspekk og isbjørnkjøtt, og spekket ble også brukt til brensel. Julaften 1895 skriver Nansen at han vasket seg i en kvart kopp vann, dessuten byttet både Johansen og han skjorter: De satte den ytterste innerst og den innerste ytterst. Nyttårsaften foreslo Nansen at de skulle bli dus.
Sommeren 1896 fortsatte de, delvis over land og delvis i de selvbygde kajakkene. En gang holdt det på å gå galt: De to kajakkene, som var surret sammen som en katamaran, drev av mens Nansen og Johansen var oppe på land. Nansen rakte uret til Johansen, kastet av seg noe av klærne, la på svøm ut i isvannet og fikk berget kajakkene. På Kapp Flora, lenger sør på Frans Josefs Land, møtte de en britisk ekspedisjon under ledelse av Frederick George Jackson. Nansen hadde møtt Jackson fire år tidligere i London. Men Jackson kjente ikke igjen denne villmannen som plutselig sto der foran ham. Det er to versjoner av hva som ble sagt da Jackson og Nansen tilfeldig møttes på Kapp Flora. Britens forløsende ord var: «How do you do?» eller de var: «Doctor Nansen, I presume?» Nansen og Johansen fikk skyss med den britiske forsyningsskuta «Windward» til Nord-Norge, og de ankom til Vardø 13. august 1896. Én uke senere ankom «Fram» under ledelse av Otto Sverdrup til Skjervøy og de kunne gjenforenes i Tromsø. Deretter fulgte en triumfferd langs hele kysten til Oslo der de kom fram 9. september. Overalt ble de feiret som nasjonalhelter.
Gjennom Sibir
Nansen skrev boka Gjennom Sibir om ferden sin ned Jenisej til Krasnojarsk i 1913. I dag er han en av Krasnojarsk største helter og fortsatt høyst levende i folks minne. Jonas Lied, som organiserte reisen fra Norge til Sibir, hadde stiftet Det sibirske kompani for å drive handel og industri i Sibir og grunnla blant annet et sagbruk i Lesosibirsk ved Jenisej, som sies å være verdens største. Lied og Nansen fikk i gang en handelsrute ned Jenisej og rundt Kola og norskekysten til Europa som sibirjaker i dag drømmer om å gjenopprette.
Politiker og diplomat
Som en radikal unionsmotstander og nasjonalist deltok Nansen aktivt i uavhengighetsprosessen som førte til unionsoppløsningen i 1905. Han utnyttet sin verdensberømmelse og foredragsturneene utenlands til å utbre forståelse for det norske synet på unionen. Hjemme ble han en viktig opinionsdanner med sine foredrag, sine fem appeller i Verdens Gang om vilje og mannsmot, og kampskriftet Norge og Foreningen med Sverige. Statsminister Christian Michelsen sendte ham som uoffisiell diplomat til London og Berlin, og hans innlegg i The Times 25. mars skal ha bidratt til å underbygge Norges stilling i unionsstriden. Nansens tale på Festningsplassen 17. mai 1905 bidro sterkt til den folkelige oppslutningen om regjeringens arbeid for unionsoppløsning.
I likhet med de ledende politikerne i Michelsens regjering var han opprinnelig en markert republikaner. Dette standpunktet delte han med personligheter som Bjørnstjerne Bjørnson og Arne Garborg. Etter diskusjoner, særlig med Sigurd Ibsen, endret disse tre standpunkt til å støtte et monarki med den danske prins Carl som norsk konge. Dette ut fra en tenkning om at det ville kunne skape nærmere bånd til Storbritannia. Nansen deltok aktivt på monarkistenes side i valgkampen før folkeavstemningen 12. og 13. november 1905. Han bidro aktivt til å overtale prins Carl og prinsesse Maud til å takke ja til å bli kongepar i Norge. Nansen ble senere en fortrolig og nær venn av kongeparet, og han lærte dem å gå på ski.
Nansen ble utnevnt til Norges første minister i London 1906–08 og ble en nær venn av kong Edvard VII av Storbritannia. I London oppnådde han å få britiske garantier for norsk territoriell suverenitet.
Herøyatunnelen
Herøyatunnelen er en jernbanetunnel med en lengde på 1,883 meter. Tunnelen befinner seg i Porsgrunn på et 2,88 km langt nedlagt sidespor langs Vestfoldbanen som kalles for Havnebanen Porsgrunn–Roligheten. Sporet går fra Porsgrunn stasjon til Herøya Industripark. Tunnelen er sperret av i begge ender, men sporet er intakt gjennom hele tunnelen. Kontaktledningen er også satt ut av drift. Inne i tunnelen er det et sidespor som gjør det mulig for tog å krysse.
Fridtjof Nansen
Politiker og diplomat
Ifølge Harald Dag Jølles biografi var Nansens politiske ideer og refleksjon særlig avansert, og reflekterte i stor grad borgerlig tankegods i samtiden. Nansens tro på sterke, handlekraftige menn og frustrasjon over partibasert parlamentarisme nærmet seg en antidemokratisk holdning. Han var internasjonalist og hadde ikke sans for nasjonalismen som lå bak Norges krav på Grønland. Nansen var tilhenger av internasjonale domstoler. Han gjennomskuet antisemittismen bak forsøk på å forby tradisjonell jødisk slaktemetode. Nansen var medlem av Norges Fredsforbund og avskydde krig, samtidig var han tilhenger av militærtjeneste som en disiplinerende og oppdragende erfaring. Jølle gjengir rasistiske uttalelser fra Nansen blant annet i omtale av Samuel Balto og Ole Ravna som deltok på Grønlandsekspedisjonen. Nansen skrev om «negerspørsmålet» i USA og omtalte de svarte der som en mindreverdig rase.
Humanitært arbeid
Etter første verdenskrig arbeidet Fridtjof Nansen for repatriering av krigsfanger og for hjelp til flyktninger. Under vestmaktenes blokade av det revolusjonære regimet i Russland forsøkte han å få nødhjelp igjennom til den russiske befolkningen, som var rammet av hungersnød på grunn av borgerkrigen. Quisling og Konstantin Gulkevitsj var blant Nansens medarbeidere.
For sitt humanitære og fredsskapende arbeid fikk Fridtjof Nansen Nobels fredspris i 1922. Storparten av pengene brukte Nansen på greske bosettinger for flyktninger i Trakia og til to jordbruksstasjoner i Sovjetunionen, én i Ukraina og én ved Volga. Noe ble reservert til flyktninghjelpen til statsløse flyktninger. Det som var igjen av disse ble etter Nansens død overført til et fond med samme formål.
Hedersbevisninger
Nansen mottok en rekke norske og utenlandske utmerkelser i tillegg til Nobels fredspris. Han ble ridder av St. Olavs Orden i 1889, fikk storkorset av samme orden i 1896 og storkorset med kjede i 1925. Blant hans mange utenlandske ordener var Dannebrogordenen (ridder), den britiske Viktoriaordenen (storkors) og den franske Æreslegionen (kommandør). Nansen ble også hedret med storkors av den bayerske Sankt Mikaels fortjenstorden, og ble utnevnt til storkors av Italias kroneorden, storoffiser av den italienske Sankt Mauritius' og Sankt Lasarus' orden, ridder av 1. klasse av den russiske Sankt Stanislaus-ordenen og storkors av den østerrikske Frans Josef-ordenen. Nansen ble i 1897 tildelt den danske Fortjenstmedaljen i gull med krone.
Han var æresdoktor ved flere utenlandske universiteter, og medlem av en rekke akademier og selskaper, inkludert Det Norske Videnskaps-Akademi og Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Norge. Etter hans død ble den store samlingen av ordener han etterlot seg skjenket til Universitetes Myntkabinett, nå Myntkabinettet ved Kulturhistorisk museum. Her er den fremdeles en av de viktigste samlingene.
Bibliografi
Samlinger av brev, artikler og taler:
Nansenmedaljen og Nansenprisen
Nansenmedaljen, opprettet i 1954 som en internasjonal hedersbevisning for fortjenstfull innsats for flyktninger, er oppkalt etter Nansen. Denne er siden 2001 knyttet til Nansenprisen, som også omfatter en pengebelønning.
Nansenskolen på Lillehammer
Nansenskolen, Norsk Humanistisk Akademi, på Lillehammer, fikk tillatelse til å bruke Nansens navn av hans familie for å bære videre hans humanitære engasjement.
Nansens minneforelesning
Nansens minneforelesning ble opprettet i forbindelse med feiringen av Fridtjof Nansens 100-årsdag i 1961. Minneforelesningen har siden den gang vært et årlig arrangement ved Det Norske Videnskaps-Akademi.
Ulike idrettslag
Idrettslaget Nansen i Dalsbygda i Os i Østerdalen, stiftet 1899, har navn etter Nansen. Det samme har Nansen Ski Club i Berlin, New Hampshire i USA. Idrettslaget Nansen ble stiftet i Rindal i 1906, men siden det var et annet idrettslag med samme navn fra før, måtte dette laget skifte navn i 1946.
Stedsnavn på jorden og i verdensrommet
En rekke geografiske navn er gitt til minne om Nansen: Nansenbassenget i Polhavet, Nansenryggen som avgrenser Polhavet fra Grønlandshavet, Nansenøya i Karahavet, Nansenøya i Franz Josefs land, Nansenøya i Antarktis, Cape Nansen i Nunavut, Kap Nansen på Grønland, Fridtjof Nansenfjellet i Antarktis, Nansenfjellet i Kirgisistan, Nansentoppen på Svalbard. Både på månen og på Mars finnes et krater oppkalt etter Nansen, og asteroiden Nansenia er oppkalt etter Nansen.