cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gjødsel
Historisk sett kom gjødsling fra naturlige eller organiske kilder: kompost, husdyrgjødsel, menneskelig gjødsel, høstede mineraler, vekstskifte og biprodukter fra menneskelig naturindustri (som fiskeavfall eller blodmel fra dyreslakt). Fra 1800-tallet, etter innovasjoner innen planteernæring, utviklet det seg imidlertid en landbruksindustri rundt syntetisk skapt gjødsel. Denne overgangen var viktig for å omforme det globale matsystemet, noe som muliggjorde industrielt jordbruk i større skala med store avlinger.
I siste halvdel av 1900-tallet har økt bruk av nitrogengjødsel (800 % økning mellom 1961 og 2019) vært en avgjørende komponent i den økte produktiviteten til konvensjonelle matsystemer (mer enn 30 % per innbygger) som en del av den såkalte «grønne revolusjonen». Bruken av kunstig og industrielt anvendt gjødsel har ført til en rekke miljøpåvirkninger, skapt vannforurensning og eutrofiering forårsaket av ernæringsmessig avrenning, karbon og andre utslipp fra gjødselproduksjon og gruvedrift, og forurensning og forurensning av jord. Ulike typer bærekraftig landbrukspraksis kan implementeres for å redusere miljøpåvirkningen av bruk av gjødsel sammen med andre miljøpåvirkninger fra landbruket.
Makro- og mikronæringsstoffer
Plantenæringsstoffer kan deles inn i makro og mikronæringsstoffer med bakgrunn i den relative mengden som finnes av hvert enkelt stoff i planten. Det er vanlig å regne med seks makronæringsstoffer som igjen deles inn i primære og sekundære makronæringsstoffer. Nitrogen, kalium og fosfor er de primære makronæringsstoffer som planter trenger i relativt store mengder og som oftest er de viktigste næringsstoffene i gjødsel. De sekundære makroplantenæringsstoffene kalsium, magnesium og svovel trengs i mindre mengder og vil, avhengig av jordart, ikke være like nødvendig å tilføre med gjødsel. Det finnes mange mikronæringsstoffer som jern, bor, magnesium, kobber, molybden, sink, klor med flere. Disse trengs i alt fra små til svært små mengder i planten, men er viktige for at planten skal utvikle seg normalt.
Uorganisk gjødsel (mineralgjødsel)
Uorganisk gjødsel forbindes ofte med kunstig fremstilt gjødsel (kunstgjødsel), men finnes også naturlig i form av for eksempel Chilesalpeter, steinmel, kalk og råfosfat. Naturlig forekommende mineralgjødsel er ofte lite løselige i vann og må forvitres for at næringen skal bli tilgjengelig for planten. Denne prosessen går svært sakte og bare små mengder næring frigjøres.
Kunstig mineralgjødsel er syntetisk fremstilt med formål å tilføre en ønsket blanding av lett tilgjengelige næringsstoffer til plantene. De vanligste mineralgjødslene består primært av en blanding av nitrogen (N), fosfor (P) og kalium (K). Sammensetningen av en NPK-gjødsel angis med en tallkombinasjon som angir den prosentvise mengden av N, P, og K i blandingen Fullgjødsel 21 – 4 – 10 består dermed av 21 % nitrogen, 4 % fosfor og 10 % kalium. Utover NPK tilsettes også svovel, bor og andre næringsstoffer i enkelte gjødselslag.
Organisk gjødsel
Ofte er denne kalt møkk, gylle eller hevd: Avføring og urin fra dyr og mennesker. Kompost regnes også med. Til hagebruk selges forskjellige tørrblandinger, gjerne med torvstrø som basis, mens gårdbrukere sprer husdyrgjødsel direkte fra møkkakjelleren.
Næringsinnholdet i husdyrgjødsel er som følgende:
Trestumpbiller
Trestumpbiller (Dendrophilinae) er en gruppe (underfamilie) av biller.
Utseende
Stort sett små, bredt til avlangt ovale, mørkfargede stumpbiller. De er nokså flate sett fra siden.
Levevis
Stumpbillene kan finnes i mange ulike habitater, men de fleste er på en eller annen måte knyttet til råtnende dyre- eller plantemateriale. De er rovdyr som lever av andre insekter, for eksempel fluelarver eller billelarver. Mange arter finnes på møkk eller åtsel. Den lille arten Carcinops pumilio er meget vanlig i hønsehus, der den er å regne som et nyttedyr fordi den spiser fluelarver og bidrar til å holde fluebestandene nede. Andre arter, som gjerne er flate på form, lever under barken på døde trær. En del arter har spesialisert seg på barkbiller. Disse er tynne og sylindriske slik at de kan komme til i barkbillenes ganger. Noen arter er knyttet til reir av gnagere eller fugler.
Which Witch – London Cast Album
Which Witch – London Cast Album er et musikkalbum med Dollie De Luxe, utgitt i 1993.
Varer
Varer (Scophthalmidae)er en gruppe flyndrefisker. Artene i denne gruppen er venstrevendte (har øynene på venstre side av kroppen), men det forekommer individer som er høyrevendte. Inndelingen av arter mellom de forskjellige slektene er fortsatt omdiskutert og kan bli forandret.
Dakotaterritoriet
Da Minnesota ble tatt opp som stat i 1858, falt det resterende området mellom Missouri-elven og Minnesotas vestgrense utenfor det organiserte området. Da Yankton-traktaten ble undertegnet samme år, ble mye av det som hadde vært sioux-område overført det den amerikanske regjeringen, og tidligere settlere dannet en uoffisiell provisorisk myndighet og arbeidet uten hell for at dette skulle bli et offisielt territorium tilhørende USA.
Tre år senere arbeidet den nyvalgte presidenten Abraham Lincolns inngiftede slektning J.B.S. Todd for at området skulle få status som territorium og Kongressen vedtok da at opprettelsen av Dakota-territoriet. Det ble formalisert som territorium fra 2. mars 1861. Ved opprettelsen omfattet Dakota-territoriet det meste av dagens Montana og Wyoming, samt dagens Nord-Dakota og Sør-Dakota, samt en liten del av dagens Nebraska, men i 1868 ble det redusert til dagens to Dakota-stater.
Administrasjonssenteret var opprinnelig i Yankton i dagens Sør-Dakota, men ble i 1883 flyttet til Bismarck. Dakota-territoriet ble delt i de to statene Nord-Dakota og Sør-Dakota 2. november 1889. Det var en rekke årsaker til delingen, blant annet var bosetningsmønstret delt i de nordøstlige og sørøstlige hjørnene av området med store avstander mellom disse. I tillegg lå det også politiske vurderinger bak, da to stater fra dette dengang republikanske området medførte flere representanter fra dette partiet i de føderale organene i Washington D.C., særlig med to ekstra representanter i senatet.
Othello (andre betydninger)
Othello kan referere til:
Xi’an Xianyang internasjonale lufthavn
Xi'an Xianyang internasjonale lufthavn (kinesisk: 西安咸阳国际机场, pinyin: Xī'ān Xiányáng Guójì Jīchǎng) betjener Xi'an i Shaanxi i Kina. Flyplassområdet dekker 5 km², og er således den største flyplassen i den nordvestre delen av landet. Byen har flyforbindelser til 79 andre byer innen- og utenlands.
Lokalisering
Flyplassen er lokalisert innenfor det administrative området av byen Xianyang, som har gitt flyplassen sitt navn. Den ligger 41 km nordvest for bysentrum i Xi'an og 13 km nordøst for sentrum av Xianyang.
Draft
Draft er et engelsk lånord og betyr skisse eller utkast. Draft kan ha flere betydninger:
J.E.B. Stuart
James Ewell Brown «Jeb» Stuart (født 6. februar 1833, død 12. mai 1864) var en amerikansk offiser fra Virginia og konføderert general under den amerikanske borgerkrigen. Han var kjent blant sine venner som «Jeb» på grunn av initialene hans. Stuart var kavalerikommandant kjent for sin dyktige rekognosering og bruken av kavaleri i støtte for offensive operasjoner. Han kultiverte et ridderimage (rødlinjet grå kappe, gul sløyfe, hatten på skrå med påfuglfjær, røde blomster i knappepynten, luktet ofte av parfyme), men hans seriøse arbeid gjorde ham til de betrodde øynene og ørene til Robert E. Lees hær, og han inspirerte den sørlige moralen.
Stuart ble uteksaminert fra West Point i 1854 og tjenestegjorde i Texas og Kansas med US Army. Han var veteran fra pionérkonfliktene med indianere og voldelighetene i Bleeding Kansas. Han deltok i arrestasjonen av John Brown ved Harpers Ferry. Han trakk seg fra US Army da hjemstaten Virginia rev seg løs fra Unionen og tjenestegjorde først under Stonewall Jackson i Shenandoah Valley Etter hvert fikk han stadig viktigere kommandoer i Army of Northern Virginia hvor han spilte en rolle i samtlige felttog hæren var involvert i frem til han døde. Han fikk rykte som fryktløs kavalerikommandant, og ved to anledninger (under Peninsula-felttoget og Maryland-felttoget) førte han sin avdeling helt rundt unionshæren Army of the Potomac, noe han ble berømt for og som ydmyket Nordstatene. I slaget ved Chancellorsville utmerket han seg som midlertidig kommandant for den sårede Stonewall Jacksons infanterikorps.
Stuarts kanskje mest berømte felttog, Gettysburg-felttoget, ble ødelagt da han ble overrasket av et angrep fra unionskavaleri i slaget ved Brandy Station og av at han var borte fra Lees hær i en lengre periode. Dette førte til at general Lee var uten informasjon om unionsstyrkenes bevegelser og dette kan ha bidratt til Konføderasjonens nederlag i slaget ved Gettysburg. Stuart fikk betydelig kritikk fra sørlig presse i tillegg til etterkrigstidens Lost Cause-bevegelse, men historikere har ikke klart å bli enige om Stuarts handlinger var helt hans feil eller om det dreide seg om uhell og uklare ordrer fra Lee.
Under Overland-felttoget i 1864, satte generalmajor Philip Sheridans kavaleri i gang en offensiv for å beseire Stuart som ble dødelig såret i slaget ved Yellow Tavern.
Tidlig liv
Stuart fikk sin skolegang hjemme av sin mor og privatlærere frem til han var 12 år. Da han forlot Laurel Hill og ble undervist av forskjellige lærere i Wytheville og hjemme hos hans tante Anne (Archibalds søster) og hennes mann, dommer James Ewell Brown, i Danville. Han begynte på Emory & Henry College da han var 15 og gikk der fra 1848 til 1850.
I løpet av sommeren 1848 forsøkte Stuart å innrullere seg i hæren, men ble avvist som for ung. Han skaffet seg plass ved West Point i 1850 ved hjelp av kongressrepresentanten Thomas H. Averett, mannen som hadde beseiret hans far i valget i 1848. Stuart var en populær student som trivdes ved West Point. Klassekameratene kalte ham «Beauty», selv om han ikke var så kjekk i tenårene. Han hadde en hake som var «så kort og tilbaketrukket som mulig og ødela hans ellers fine utseende.» Han lot raskt skjegget vokse etter at han ble uteksaminert og en medoffiser bemerket at han var «den eneste mannen han noen gang så som [et] skjegg forbedret.»
Robert E. Lee ble utnevnt til tilsynshavende på akademiet i 1852, og Stuart ble venn med Lee-familien og møtte dem sosialt ved flere anledninger. Lees nevø, William Henry Fitzhugh Lee, ankom også akademiet i 1852. I Stuarts siste år, i tillegg til å oppnå kadettgraden som andre kaptein i korpset, var han en av åtte kadetter som fikk ærestittelen «kavalerioffiser» for sine evner med hester. Stuart ble uteksaminert som nr. 13 av 46 i 1854. Han ble rangert som nr. 10 i kavaleritaktikk. Han likte undervisningen i byggeteknikk ved akademiet og gjorde det godt i matematikk. Hans begrensete evner innen tegning reduserte hans muligheter innen byggeteknikk, og han endte som nr. 29 i den disiplinen. Der er en tradisjon i Stuart-familien som sier at han med vilje begrenset sine akademiske prestasjoner det siste året for å unngå å tjenestegjøre blant de beste i Corps of Engineers som han anså som kjedelig.
US Army
Stuart ble midlertidig fenrik i US Mounted Rifles i Texas. Etter en krevende reise, nådde han Fort Davis den 28. januar 1855, og han var i tre måneder en av lederne for speideroppdrag langs veien mellom San Antonio og El Paso. Han ble snart overført til det nyopprettede 1. kavaleriregimentet ved Fort Leavenworth i Kansas-territoriet hvor han ble intendant på regimentsnivå og offiser under ledelse av oberst Edwin Vose Sumner. Han ble forfremmet til løytnant i 1855.
Stuart møtte samme år Flora Cooke, datteren til kommandanten for 2nd U.S. Dragoon Regiment, oberstløytnant Philip St. George Cooke. Burke Davis beskrev Flora som «en dyktig rytter, og selv om hun ikke var pen, virkelig sjarmerende,» som «Stuart gav etter for, knapt uten kamp.» De ble forlovet i september, mindre enn to måneder etter at de møttes. Stuart skrev humoristisk om sin raske kurtisering på latin, «Veni, Vidi, Victus sum» (Jeg kom, jeg så, jeg var erobret). Et gallabryllup var planlagt i Fort Riley i Kansas, men dødsfallet til Stuarts far den 20. september førte til endring i planene og bryllupet den 14. november var lite og kun bevitnet av familie. Stuarts første barn, en datter, døde i fødselen i 1857. Paret eide to slaver frem til 1859, en arvet fra sin fars eiendom, den andre var kjøpt.
Stuarts evne til å lede ble snart anerkjent. Han var veteran fra prionérkonfliktene med indianere og førkrigstidens voldeligheter i Bleeding Kansas. Han ble såret den 29. juli 1857 mens han kjempet ved Solomon-elva i Kansas mot cheyennene. Sumner beordret et angrep med trukne sabler mot en bølge av indianerpiler. Stuart og tre andre løytnanter spredte krigerne og jaget etter en av dem som Stuart såret i låret med pistolen sin. Cheyennen snudde seg og skjøt mot Stuart med en gammeldags pistol og traff ham i brystet med en kule som ikke gjorde mer skade enn å gjennombore huden. Stuart returnerte i september til Fort Leavenworth og ble gjenforent med sin kone. 14. november 1857 fødte Flora en datter som også fikk navnet Flora. Familien flyttet tidlig i 1858 til Fort Riley hvor de ble værende i tre år.
Stuart ble forfremmet til kaptein den 22. april 1861, men sa trakk seg fra US Army den 3. mai 1861 for å slutte seg til Konføderasjonens hær etter at Virginia løsrev seg. Oppsigelsesbrevet han sendte fra Cairo ble akseptert av krigsdepartementet den 14. mai. Da han hørte at svigerfaren, oberst Cooke, ville bli værende i den amerikanske hæren under den kommende krigen, skrev Stuart til sin svoger, den fremtidige konfødererte brigadegeneralen John Rogers Cooke at «han vil angre det en gang, og det vil være kontinuerlig.» 26. juni fødte Flora en sønn, Philip St. George Cooke Stuart, men faren hans endret navnet til James Ewell Brown Stuart jr («Jimmie») sent i 1861 i avsky for sin svigerfar.
Tidlig tjeneste
Stuart fikk verv som oberstløytnant i Virginias infanteri i Konføderasjonens hær den 10. mai 1861. Generalmajor Robert E. Lee som nå var øverstkommanderende for Virginias væpnede styrker, beordret ham å melde seg til oberst Thomas J. Jackson ved Harpers Ferry. Jackson valgte å ignorere Stuarts infanteritilknytning og gjorde ham til kommandant for alle kavalerikompaniene i Army of the Shenandoah den 4. juli, organisert som 1st Virginia Cavalry Regiment. Han ble forfremmet til oberst den 16. juli.
Etter den tidlige tjenesten i Shenandoah Valley, ledet Stuart sitt regiment i det første slaget ved Bull Run og deltok i forfølgelsen av de retirerende føderale styrkene. Han ledet så hærens utposter langs den øvre Potomac-elva før han fikk kommandoen over kavaleribrigaden for hæren som da var kjent som Army of the Potomac (senere kalt Army of Northern Virginia). Han ble forfremmet til brigadegeneral den 24. september 1861.
Nord-Virginia
Tidlig under Nord-Virginia-felttoget ble Stuart forfremmet til generalmajor den 25. juli 1862, og hans kommando ble oppgradert til kavaleridivisjon. Han ble nesten tatt til fange og mistet sin lett gjenkjennelige hatt og frakk til de forfølgende føderale under et raid i august, men i et gjengjeldelsesraid ved Catlett's Station dagen etter, klarte han å overkjøre unionshærens leder generalmajor John Popes hovedkvarter. Han tok ikke bare hele Popes uniform, men også ordrer som gav Lee verdifull etterretning som gjaldt forsterkninger til Popes hær.
I det andre slaget ved Bull Run (andre Manassas), fulgte Stuarts kavaleri det massive angrepet til James Longstreets infanteri mot Popes hær og beskyttet dets flanke med artilleribatterier. Stuart beordret brigadegeneral Beverly Robertsons brigade til å forfølge de føderale, og i en skarp kamp mot brigadegeneral John Bufords brigade, ble oberst Thomas T. Munfords 2nd Virginia Cavalry overveldet til Stuart sendte ytterligere to regimenter som forsterkninger. Bufords menn, mange av dem i kamp for første gang, trakk seg tilbake over Lewis's Ford og Stuart tok over 300 av dem til fange. Stuarts menn trakasserte de tilbaketrekkende unionskolonnene til felttoget tok slutt i slaget ved Chantilly.
Maryland
Under Maryland-felttoget i september 1862, skjulte Stuarts kavaleri hærens nordlige bevegelse. Han har noe av ansvaret for at Robert E. Lee manglet kunnskap om plasseringen og farten til den forfølgende Army of the Potomac under George B. McClellan. I en fem dager lang periode hvilte Stuart sine menn og underholdt lokalbefolkningen med et ball i Urbana. Rapportene hans gjorde ingen referanser til innsamling av etterretning fra speiderne sine eller patruljer. Da unionshæren nærmet seg Lees delte hær, var Stuarts menn innblandet i småtrefninger ved forskjellige punkter ved ankomsten til Frederick, og Stuart klarte ikke å holde sine brigader konsentrert nok til å motstå det kommende tidevannet. Han feilvurderte Unionens fremrykningsruter, ignorerte unionsstyrken som truet Turner's Gap og ba om assistanse fra infanteriet til generalmajor D.H. Hill for å forsvare passene i South Mountain i slaget ved South Mountain. Hesteartilleriet hans bombarderte flanken til unionshæren i det den åpnet sitt angrep i slaget ved Antietam. Midt på ettermiddagen beordret Stonewall Jackson Stuart til å kommandere en vendebevegelse med sitt kavaleri mot Unionens høyre flanke og rygg, noe som dersom det lyktes, skulle følges opp av et infanteriangrep fra West Woods. Stuart begynte med å avfyre flere artillerisalver som ble besvart av «morderisk» motild, og kavaleribevegelsen som Jackson ønsket ble aldri satt i gang.
Etter at Lees hær hadde trukket seg tilbake til Virginia, utførte Stuart enda en av sine fryktløse rundturer rundt Army of the Potomac, 200 km på under 60 timer, fra Leesburg i Virginia til så langt nord som Chambersburg i Pennsylvania. Igjen ydmyket han sine motstandere fra Unionen og tok hester og forsyninger, men på bekostning av utmattede menn og dyr, uten at de skaffet seg særlig militær fordel. Jubal Early henviste til det som «den største hestestjelings-ekspedisjonen» som bare «irriterte» fienden. Stuart gav sin venn Jackson en fin ny offiserstunika, dekorert med gullkniplinger, laget av en skredder i Richmond som han mente ville gi Jackson mer utseende til en skikkelig general, noe som Jackson var beryktet for å være knekkende likegyldig til.
McClellan rykket sakte sørover med sin hær, oppfordret av president Lincoln til å forfølge Lee. Han krysset Potomac den 26. oktober. Mens Lee begynte å bevege seg for å motstå dette, skjulte Stuart Longstreets korps og gikk inn i tallrike trefninger tidlig i november mot Unionens kavaleri og infanteri rundt Mountville, Aldie og Upperville. Den 6. november fikk Stuart de tunge nyhetene via telegram om at hans datter Flora døde rett før hennes femte fødselsdag av tyfoidfeber den 3. november.
Fredericksburg og Chancellorsville
Etter jul gav Lee ordre om at Stuart skulle foreta et raid nord for Rappahannock-elva og «penetrere fiendens rygg, fastslå dersom det er mulig hans posisjoner og bevegelser og påføre ham så stor skade som omstendighetene tillater det.» Stuarts raid bestod av 1800 menn og et hesteartilleribatteri og nådde så langt nord som 7 km sør for Fairfax Court House, tok 250 fanger, hester, muldyr og forsyninger. Ved å tappe telegraflinjer snappet hans signalmenn opp meldinger mellom unionskommandantene, og Stuart sendte et personlig telegram til Unionens intendanturgeneral Montgomery C. Meigs: «General Meigs i fremtiden vennligst skaff bedre muldyr; De du har skaffet i det siste er svært utilstrekkelige.» Stuarts kavaleri støtte sammen med et unionsraid ved Kelly's Ford. Den lille seieren ble preget av major Pelhams død som gav Stuart stor sorg siden han var som en yngre bror for ham. Han skrev til en konføderert kongressmann at «den edle, den ridderlige, den gallante Pelham er ikke mer... La smertens tårer som vi har felt, melankolien av sorgen gjennom min kommando være vitne.» Flora var gravid på dette tidspunktet, og Stuart fortalte henne at dersom det ble en gutt, ønsket han at han skulle hete John Pelham Stuart. Virginia Pelham Stuart ble født 9. oktober. I slaget ved Chancellorsville fulgte Stuart Jackson på hans berømte flankemarsj den 2. mai 1863, og startet å forfølge de tilbaketrekkende soldatene i Unionens XI Corps da han fikk beskjed om at både Jackson og hans fremste divisjonskommandant, generalmajor A.P. Hill, var blitt såret. Hill gikk forbi den nest fremste infanterigeneralen i korpset, brigadegeneral Robert E. Rodes, og sendte en melding som beordret Stuart til å ta kommandoen over II Corps. Forsinkelsene i forbindelse med denne endringen i kommandostrukturen gjorde i praksis slutt på flankeangrepet den natten, men Stuart presterte svært godt som kommandant for infanterikorpset dagen etter. Han satte i gang et sterkt og velkoordinert angrep mot Unionens høyre flanke ved Chancellorsville. Da unionsstyrkene oppga Hazel Grive, var Stuart rask med å okkupere den og bombardere Unionens stillinger med artilleri. Stuart ga fra seg infanterikommandoen den 6. mai da Hill returnerte til tjeneste.
Stonewall Jackson døde den 10. mai, og Stuart var igjen knust av tapet av en nær venn. Han fortalte sin stab at dødsfallet var en «nasjonal katastrofe». Jacksons kone, Mary Anna, skrev til Stuart den 1. august og takket ham for sympatien: «Jeg trenger ikke forsikre deg om det du allerede vet, at ditt vennskap og beundring var varmt gjengjeldt av ham. Jeg har ofte hørt ham snakke om general Stuart som en av hans nære personlige venner og også uttrykt beundringen for dine kvaliteter som soldat.»
Brandy Station
Stuart returnerte til kavaleriet til Gettysburg-felttoget og opplevde sine to laveste punkt i karrieren. Det startet med slaget ved Brandy Station, den største hovedsakelige kavaleritrefningen i krigen. To av Lees infanterikorps hadde den 5. juni slått leir i og rundt Culpeper. 10 km mot nordøst slo Stuart leir og holdt linja til Rappahannock-elva, for det meste nær Brandy Station og dekket den konfødererte hæren mot overraskelsesangrep fra fienden. Stuart ba general Lee om en fullstendig feltfremvisning av sine styrker. Denne store fremvisningen den 5. juni inkluderte nesten 9000 ridende soldater og 4 batterier med hesteartilleri som angrep i simulert slag ved Inlet Station, rundt 3 km sørvest for Brandy Station.
Lee rakk ikke å bivåne fremvisningen, men den ble gjentatt for ham den 8. juni, selv om den reprise-oppvisningen var begrenset til en enkel parade uten slagsimulasjoner. Til tross for det lave aktivitetsnivået, klaget noen av kavaleristene og avisreporterne som var tilstede på at det eneste Stuart gjorde var å fore sitt eget ego og utmatte hestene. Lee beordret Stuart til å krysse Rappahannock dagen etter og raide Unionens fremskutte stillinger, dekke den konfødererte hæren fra observasjon eller innblanding etter hvert som den beveget seg nordover. Stuart beordret sine trette styrker tilbake inn i bivuakkene rundt Brandy Station slik at de kunne hvile før den kommende offensive aksjonen.
Kommandanten for Army of Potomac, generalmajor Joseph Hooker, tolket Stuarts nærvær rundt Culpeper som en indikator på forberedelse til et raid på sin hærs forsyningslinjer. Som en reaksjon på dette beordret han sin kavalerikommandant, generalmajor Alfred Pleasonton til å ta kombinerte styrker på 8000 kavalerister og 3000 infanterister på et «ødeleggende raid» for å «spre og ødelegge» de 9500 konfødererte soldatene. Pleasantons styrke krysset Rappahannock i to kolonner den 9. juni 1863. Den første krysningen ved Beverly's Ford (brigadegeneral John Bufords divisjon) tok Stuart på senga og vekket ham og hans stab ved lyden av beskytning med kanoner. Den andre krysningen ved Kelly's Ford overrasket igjen Stuart, og de konfødererte oppdaget at de ble angrepet fra forfra og bakfra i et kaos av ridende kamp. En rekke forvirrende angrep og motangrep sveipet frem og tilbake over Fleetwood Hill som hadde vært Stuarts hovedkvarter natten før. Etter ti timers kamper, beordret Pleasonton sine menn til å trekke seg tilbake over Rappahannock.
Stuart hevdet at han hadde vunnet en seier siden de konfødererte behersket slagmarken, men Brandy Station regnes som en taktisk uavgjort, og begge sider kom til kort. Pleasonton var ikke i stand til å sette Stuarts styrker ut av spill i et viktig felttog, og han trakk seg tilbake før han fant posisjonen til Lees infanteri i nærheten. Men det faktum at det sørlige kavaleriet ikke hadde oppdaget bevegelsen til to store kolonner med unionskavaleri og at de ble offer for et overraskelsesangrep, var en ydmykelse som førte til alvorlig kritikk fra medgeneraler og den sørlige pressen. Kampen avslørte også den økende kompetansen til unionskavaleriet og forespeilet nedgangen til det tidligere uovervinnelige sørlige kavaleriet.
Stuarts utflukt i Gettysburg-felttoget
Etter en rekke mindre kavalerislag i juni mens Lees hær begynte å marsjere nordover gjennom Shenandoah Valley, kan Stuart ha hatt æren fra reisene rundt fiendens hær i tankene igjen, med et ønske om å fjerne den skampletten ryktet hans var påført etter overraskelsen ved Brandy Station. General Lee gav ordre til Stuart den 22. juni om hvordan han skulle delta i marsjen nordover, og det eksakte innholdet i disse ordrene har blitt diskutert av deltakere og historikere helt siden den gang, men essensen var at han hadde instrukser om å bevokte fjellpassene med deler av styrken sin, mens Army of Northern Virginia fremdeles var sør for Potomac, og at han skulle krysse elva med resten av hæren og dekke den høyre flanken til Ewells andre korps. I stedet for å ta en direkte rute nordover nær Blue Ridge Mountains, valgte Stuart å nå Ewells flanke ved å ta sine tre beste brigader (de til brigadegeneralene Wade Hampton III og Fitzhugh Lee og oberst John R. Chambliss, den siste erstattet den sårede brigadegeneralen William Henry Fitzhugh Lee) mellom unionshæren og Washington, bevege seg nordover gjennom Rockville til Westminster og inn i Pennsylvania i håp om å ta forsyninger langs ruten og skape kaos nær fiendens hovedstad. Stuart og hans tre brigader forlot Salem Depot kl. 01.00 den 25. juni.
Dessverre for Stuarts plan var unionshærens bevegelse i gang og hans foreslåtte rute var blokkert av kolonner av føderalt infanteri som tvang ham til å dra lengre mot øst enn det han og general Lee hadde forventet. Dette forhindret Stuart i å slutte seg til Ewell slik ordren lød og fratok Lee bruken av hans beste kavaleristyrke, «øynene og ørene» til hæren, mens de rykket frem over ukjent fiendtlig territorium.
Stuarts kommando krysset Potomac kl. 03.00 den 28. juni. Ved Rockville erobret de et vogntog på 140 helt nye, fullastede vogner og muldyr. Dette vogntoget skulle vise seg å bli til logitisk hindring for Stuarts fremrykning, men han tolket Lees ordrer som at det var viktig å samle forsyninger. Avstanden til de konfødererte raiderne førte til usikkerhet i nasjonens hovedstad og to av Unionens kavaleribrigader og et artilleribatteri ble sendt for å forfølge de konfødererte. Stuart skal ha sagt at hadde det ikke vært for hans slitne hester «ville han ha marsjert ned 7th Street Road [og] tatt Abe og regjeringen til fange.»
Mennene hans hadde en kort trefning den 29. juni med og overveldet to kompanier med unionskavaleri og jaget dem en lang distanse på Baltimore Road, noe som Stuart hevdet førte til «stor panikk» i byen Baltimore. Fronten til Stuarts kolonne traff på brigadegeneral Hugh Judson Kilpatricks kavaleri da det passerte gjennom Hanover og spredte det den 30. juni. Slaget ved Hanover endte etter at Kilpatricks menn omgrupperte seg og drev de konfødererte ut av landsbyen. Stuarts brigader hadde vært i bedre posisjon til å bevokte sitt erobrede vogntog enn å dra fordel av trefningen med Kilpatrick. Etter en 33 km lang reise i mørket, nådde hans utmattede menn Dover om morgenen den 1. juli, samtidig med at slaget ved Gettysburg startet uten dem.
Stuart satte så kursen mot Carlisle i håp om å finne Ewell. Han sendte noen få granater inn i landsbyen tidlig om kvelden den 1. juli og brente Carlisle Barracks før han trakk seg tilbake sørover mot Gettysburg. Han og hoveddelen av styrken hans nådde Lee ved Gettysburg om ettermiddagen den 2. juli. Han beordret Wade Hampton skulle dekke den venstre ryggen til de konfødererte slaglinjene, og Hampton kjempet mot brigadegeneral George Armstrong Custer i slaget ved Hunterstown før han sluttet seg til Stuart ved Gettysburg.
Gettysburg og dets etterspill
Da Stuart ankom Gettysburg om ettermiddagen den 2. juli sammen med karavanen av erobrede unionsforsyninger, fikk han en sjelden reprimande fra Lee. Ingen bevitnet det private møtet mellom Lee og Stuart, men rapporter sirkulerte ved hovedkvarteret om at Lees hilsen var «uventet og kjølig». Oberst Edward Porter Alexander skrev at «selv om Lee kun sa «Vel, general, du er her til slutt», antydet hans oppførsel reprimande, og slik ble det forstått av Stuart.» På den siste dagen av slaget, fikk Stuart ordre om å komme seg inn bak fienden og forstyrre hans kommunikasjonslinjer samtidig som Pickett's Charge ble sendt mot unionsstillingene ved Cemetery Ridge, men angrepet hans på East Cavalry Field ble slått tilbake av unionskavaleri under brigadegeneralene David McMurtrie Gregg og George Custer.
Under retretten fra Gettysburg hadde Stuart hele sin oppmerksomhet rettet mot å støtte hærens bevegelser og lyktes i å beskytte den mot aggressive kavaleriforfølgelser og eskorterte tusenvis av vogner med sårede menn og erobrede forsyninger over vanskelige veier og gjennom dårlig vær. Tallrike trefninger og mindre slag skjedde under beskyttelsen og forsinkelsesaksjonene i retretten. Stuarts menn var de siste enhetene som krysset Potomac da de returnerte til Virgina som «vrak, fullstendig utmattede og nedbrutte.»
Gettysburg-felttoget var det mest kontroversielle i Stuarts karriere. Han ble en av syndebukkene (sammen med James Longstreet) som fikk skylden for Lees nederlag ved Gettysburg av etterkrigstidens Lost Cause-bevegelse som Jubal Anderson Early. Dette fikk delvis påfyll av meninger fra mindre fanatiske forfattere som Stuarts underordnede, Thomas L. Rosser som etter krigen sa at Stuart gjorde «i dette felttoget, uten tvil, den fatale blunderen som tapte slaget for oss ved Gettysburg.» I general Lees rapport etter felttoget, skrev han:
Edwin B. Coddington henviser til «tragedien» Stuart i Gettysburg-felttoget og vurderer at da Fitzhugh Lee stilte spørsmålet om «hvorvidt Stuart utøvde de vide fullmaktene som uten tvil ble gitt ham med god dømmekraft», er svaret nei. Men i svar til historikere som hevder at Stuarts fravær gjorde at Lee ble overrasket ved Gettysburg, peker Coddington på at unionskommandanten, generalmajor George G. Meade, var like overrasket, og at den innledende fordelen lå hos Lee. Eric J. Wittenberg og J. David Petruzzi har konkludert med at der var «nok av skyld å dele ut» og at feilen skulle vært delt mellom Stuart, mangelen på konsise ordrer fra Lee og Richard S. Ewell som burde ha forsøkt hardere å få forbindelse med Stuart nordøst for Gettysburg. Jeffrey D. Wert anerkjenner at Lee, hans offiserer og kjempingen til Army of the Potomac bærer ansvaret for det konfødererte tapet ved Gettysburg, men hevder at «Stuart sviktet Lee og hæren i rekongnosering ved Gettysburg... Lee stolte på ham og gav ham vide fullmakter, men Stuart utviste dårlig dømmekraft.»
Selv om Stuart ikke fikk reprimande eller ble disiplinert på noe offisielt vis for sin rolle i Gettysburg-felttoget, er det verdt å merke seg at hans utnevnelse til korpskommandant den 9. september 1863, ikke inkluderte en forfremmelse til generalløytnant. Edward Bonekemper skrev at siden alle andre korpskommandanter i Army of Northern Virginia hadde denne graden, kunne Lees avgjørelse om å beholde Stuart på graden generalmajor, mens han samtidig forfremmet Stuarts underordnede Wade Hampton og Fitzhugh Lee til generalmajorer, kunne ble regnet som en reprimande. Jeffrey D. Wert skrev at der ikke er bevis for at Lee vurderte Stuarts prestasjoner under Gettysburg-felttoget og at det er «mer sannsynlig at Lee mente ansvaret i ledelsen for et kavalerikorps ikke tilsvarte de i et infanterikorps.»
Høsten 1863 og Overland-felttoget i 1864
Lee reorganiserte sitt kavaleri den 9. september og opprettet et kavalerikorps for Stuart med to divisjoner med tre brigader hver. I Bristoe-felttoget fikk Stuart i oppgave å lede en bred vendebevegelse i et forsøk på å komme seg inn bak fiendens rygg, men general Meade trakk tilbake sin hær på dyktig vis uten å gi muligheter for fordeler. Den 13. oktober snublet Stuart inn i de bakre vaktpostene til Unionens III Corps nær Warrenton. Ewells korps ble sendt for å redde ham, men Stuart gjemte sine styrker i en skogkledd ravine til III Corps som ikke ante hvilken fare den befant seg i, beveget seg videre, og assistansen ble ikke nødvendig. Da Meade trakk seg tilbake mot Manassas Junction, utkjempet brigader fra II Corps en kamp i bakdelen av hæren mot Stuarts kavaleri og infanteriet til brigadegeneral Harry T. Hays' divisjon nær Auburn den 14. oktober. Stuarts kavaleri bløffet Warrens infanteri og unnslapp katastrofen. Etter at de konfødererte ble slått tilbake i slaget ved Bristoe Station og en avbrutt fremrykning mot Centreville, forsvarte Stuarts kavaleri tilbaketrekningen til Lees hær fra området i nærheten av Manassas Junction. Judson Kilpatricks unionskavaleri forfulgte Stuarts kavaleri langs Warrenton Turnpike, men ble lurt inn i et bakholdsangrep nær Chestnut Hill og flyktet. De føderale styrkene ble spredt og jaget 8 km i en affære som ble kjent som «Buckland Races». Den sørlige pressen begynte å stilne sin kritikk av Stuarts etter hans vellykkede prestasjon under høstfelttoget. Overland-felttoget, generalløytnant Ulysses S. Grants offensiv mot Lee våren 1864, begynte i slaget ved Wilderness hvor Stuart aggressivt presset Thomas L. Rossers Laurel Brigade inn i kamp mot George Custers bedre bevæpnede Michigan Brigade, noe som førte til betydelige tap. General Lee sendte en melding til Stuart: «Det er svært viktig å redde ditt kavaleri og ikke utmatte det nå... Du må bruke din gode dømmekraft til å gjøre ethvert angrep som kan gi fordeler.» Ettersom arméene manøvrerte mot deres neste konfrontasjon i slaget ved Spotsylvania Court House, utkjempet Stuarts kavaleri uthalingsaksjoner mot Unionens kavaleri. Hans forsvar ved Laurel Hill, hvor han også ledet infanteriet til brigadegeneral Joseph B. Kershaw, forsinket fremrykningen til den føderale hæren i nesten fem kritiske timer.
Yellow Tavern og Stuarts død
Kommandanten for Army of the Potomac, generalmajor Meade, og hans kavalerikommandant, generalmajor Philip Sheridan, kranglet om unionskavaleriets prestasjoner i de to første trefningene i Overland-felttoget. Sheridan hevdet at han ønsket å «konsentrere hele kavaleriet, rykke ut i full styrke mot Stuarts styrker og piske det.» Meade rapporterte kommentaren til Grant som svarte: «Sa Sheridan det? Vel, han vet vanligvis hva han snakker om. La ham starte med en gang og gjøre det.» Sheridan organiserte umiddelbart et raid mot Konføderasjonens forsyninger og jernbanelinjer nær Richmond, noe han visste ville føre Stuart til slaget.
Sheridan rykket aggressivt mot sørøst, krysset North Anna-elva og tok Beaver Dam Station på Virginia Central Railroad hvor hans menn frigjorde et togn med 3000 unionsfanger og ødela mer enn en million rasjoner og medisinske forsyninger til Lees hær. Stuart sendte en styrke på rundt 3000 kavalerister for å avskjære Sheridans kavaleri, mer enn tre ganger deres antall. Han og hans adjutant, major Andrew R. Venable, forfulgte unionsstyrkene og klarte å stoppe en kort stund langs veien for å hilse på Stuarts kone, Flora, og barna hans, Jimmie og Virginia. Venable skrev om Stuart at «han fortalte meg at han aldri forventet å overleve krigen, og at dersom vi ble erobret, ønsket han ikke å leve.»
Slaget ved Yellow Tavern skjedde den 11. mai ved en forlatt kro som lå 10 km nord for Richmond. De konfødererte styrkene gjorde hard motstand fra det lave høyededraget som grenset til veien til Richmond. De kjempet i mer enn tre timer. Et motangrep fra 1st Virginia Cavalry presset de fremrykkende unionsstyrkene tilbake fra toppen, idet Stuart som satt på hesten ropte oppmuntrende. Idet 5th Michigan Cavalry strømmet i retrett forbi Stuart, snudde en menig unionssoldat som var uten hest, den 48 år gamle tidligere skarpskytteren John A. Huff seg, og skjøt Stuart med sin .44-kaliber pistol fra en avstand av 10-30 meter.
Pistolsåret viste seg å være dødelig. Det traff Stuart i hans venstre side, skar gjennom magen hans og gikk ut i ryggen, en tomme til høyre for ryggraden. Han ble ført til Richmond i påvente av ankomsten til hans kone i hjemmet til hans svoger, dr. Charles Brewer. Stuart beordret at sverdet og sporene hans skulle gis til sønnen. Hans siste hviskende ord var: «Jeg har gitt opp. Må Guds vilje skje.» Han døde kl. 19.38 den 12. mai, dagen etter slaget, 31 år gammel. Stuart ble gravlagt i Richmonds Hollywood Cemetery. Da han fikk høre at Stuart var død, skal general Lee ha sagt at han knapt kan la være å gråte bare Stuarts navn ble nevnt og at Stuart aldri hadde gitt ham dårlig informasjon.
Flora bar svart i sorg resten av livet og giftet seg aldri igjen. Hun bodde i Saltville i 15 år etter krigen hvor hun åpnet og underviste ved en skole i en tømmerhytte. Hun arbeidet fra 1880 til 1898 som rektor for Virginia Female Insitute i Staunton, en stilling som Robert E. Lee hadde anbefalt henne. I 1907 ble instituttet gitt navnet Stuart Hall School til ære for henne. Da hennes datter Virginia døde på grunn av komplikasjoner i barnefødsel i 1898, trakk Flora seg tilbake fra instituttet og flyttet til Norfolk hvor hun hjalp Virginias enkemann, Robert Page Waller, med å oppdra sine barnebarn. Hun døde i Norfolk den 10. mai 1923 etter at hun slo hodet i et fall. Hun er gravlagt ved siden av hennes ektemann og deres datter i Richmond
Ettermæle
I likhet med hans nære venn, Stonewall Jackson, var J.E.B. Stuart en legendatisk figur og regnes som en av de store kavalerikommandantene i amerikansk historie. Hans venn og klassekamerat fra West Point, Unionens generalmajor John Sedgwick sa at Stuart var «den største kavalerioffiseren som noen gang var født i Amerika.» Jackson og Stuart som begge ble drept i slag, hadde fargerike offentlige image, selv om den siste ser ut til å ha vært mer bevisst.
En statue av general J.E.B. Stuart av skulptøren Frederick Moynihan ble avduket på Richmonds berømte Monument Avenue ved Stuart Circle i 1907. I likhet med Stonewall Jackson vendte rytterstatuen av ham med ansiktet mot nord, noe som indikerte at han døde i krigen. I 1884 ble landsbyen Taylorsville i Virginia gitt det nye navnet Stuart. Den britiske hæren oppkalte to modeller av amerikansk-produserte stridsvogner i andre verdenskrig, M3 og M5, Stuart-stridsvogn til general Stuarts ære. Skoler i Falls Church og Jacksonville er oppkalt etter ham.
I desember 2006 ble et personlig konføderert kampflagg, sydd av Flora Stuart, solgt på en auksjon for den høyeste prisen som er betalt for et konføderert flagg, $956 000. Flagget ble håndsydd for Stuart av Flora i 1862, og Stuart bar det i noen av sine mest berømte slag. Men i desember dette året falt det fra fronten av et telt inn i et leirbål og ble skadet. Stuart returnerte det til sin kone sammen med et brev som beskrev uhellet og fortalte om sin nedstemthet for bannerets skade. Flagget ble værende hos Stuart-familien til 1969 da det ble gitt til Stuart Hall i Staunton i Virginia av et barnebarn av den konfødererte generalen. Skolen solgte i stillhet flagget og brevet til en privat samler i 2000. I 2006 ble flagget og brevet som hadde vært utstilt i en ramme i Stuart Hall inngangsparti, solgt separat på auksjonen.
Straumvatnet (Hamarøy)
Straumvatnet er en innsjø i Hamarøy kommune i Nordland, omtrent fem kilometer vest for grenden Hamsund. Det ligger ut mot Vestfjorden og er omgitt av Hamarøytindan. Foten av Hamarøyskaftet ligger i sørenden. Straumvatnet inneholder brakkvann som følge av den lave beliggenheten.
Det 213 dekar store Røykvatnet, 100-150 meter mot vest, har utløp til Straumvatnet. Storelva kommer inn i sørøstenden av vatnet og gir så utløp i nordenden, hvor det er under femti meter til Straumhamn og Vestfjorden.
Langhus (Follo)
Langhus er et sted i Nordre Follo kommune i distriktet Follo i Akershus i Viken fylke med omtrent 15 000 innbyggere og er spredt utover et relativt stort område på til sammen 4,4 km². Langhus dekker områdene Bøleråsen, Stenfelt, Langhus og Vevelstad. Langhus har et senter, Langhus Senter, to jernbanestasjoner (Vevelstad og Langhus), kirke, ungdomsskole, tre barneskoler, et eldrehjem (Langhus bo- og servicesenter) og et stort idrettsanlegg bestående av to innehaller, en gressbane og tre 11-er baner. Langhus var tidligere et eget tettsted, men har nå vokst inn i tettstedet Oslo, hvor det utgjør den sydligste delen øst for Oslofjorden.
Stedet har vesentlig vokst fram etter 1980, og vokser fortsatt. 2. mai 1977 ble det opprettet postkontor på Langhus med postnummer «1405 Langhus». Ved nedleggelsen av Langhus postkontor 1. juni 1991 overtok Vevelstad postkontor navnet Langhus og postnummeret 1405. 1405 er i dag i bruk for både Langhus og Vevelstad. Frem til 2016 var postkontoret plassert på Meny Langhus, før det ble flyttet til Extra Langhus.
Langhus er særlig populært for familier med småbarn, og befolkningen øker. Den store veksten har gjort at Langhus har flest innbyggere i Nordre Follo kommune, flere enn byen Ski som er nærmeste nabo. Beliggenheten gjør Langhus til et ideelt sted å bo, med tanke på at det med lokaltog er rundt 30 minutter, og med bil ca. 20 minutter til Oslo sentrum. I tillegg er Ski et viktig punkt i Østfoldbanen, noe som er svært heldig for innbyggerne med halvtimesfrekvens både nordover mot Oslo og sørover til Ski. Langhus har hyppige bussforbindelser til Drøbak via Ski og Ås og også en busslinje til Kolbotn.
Friluftsområdet Møllerenga ligger på Langhus.
Idrett på Langhus
I tillegg spiller topphåndballklubben Follo HK sine hjemmekamper i hallen Stil Arena på Langhus.
Wangyi
Wangyi (kinesisk: 王益区; pinyin: Wángyì Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Tongchuan  i provinsen Shaanxi.
Den har et areal på 162 km² og teller 210 000 innbyggere (2004).
Straumvatnet
Straumvatnet er navnet på flere innsjøer i Norge, og kan vise til:
Xianyangpalasset
Xianyangpalasset (kinesisk: 咸阳宮, pinyin: Xiányánggōng) var det kongelige palass fur Qinrikets sistea regenter og det keiserlige palasset for Qindynastiet (221-206 f.Kr.). Palasset lå øst for dagens Xianyang og ca 20 km nord om Xi'ans sentrum i Kina. I dag er det bare spor av ruiner igjen av palasset.
Historie
I 350 f.Kr. besluttet Hertug Xiao (秦孝公) seg for å flytte riket Qins hovedstad til Xianyang. Her bygde de da Xianyangpalasset hvorfra riket Qin ble styrt, og likeså Qindynastiet etter at Qin hadde erobert og forent Kina til ett rike etter den lange borgerkrigstiden De stridende staters tid (481-221 f.Kr.). Da Qindynastiet falt i 206 f.Kr. ble Xianyangpalasset brent ned av Xiang Yu, rivalen til Han Gaozu som skulle bli det påfølgende dynastiets første keiser.
Det betydelig større Epangpalasset var allerede blitt påbegynt i 212 f.Kr. for å avløse Xianyangpalasset, men Epangpalasset rakk man aldrei å ferdigstille innen dynastiet falt.
Våren 1974 fant man Xianyangpalassets bymur, og senere samme år fundamentet til ''Palass nr. 1'' som antas å ha vært keiserens harem. Det finnes ikke mye rester igjen av de øvrige bygningene i palasset.
Utførelse
I de stridende staters tid bygde de forskjellige statene stadig større og høyere palasser for å vise sin overlegenehet over sine rivaler. I samband med flyttingen av hovedstaden anammet også Qin den arkitektur som andre stater hadde utviklet og bygde Xianyangpalasset på høye plattformer. Palasset var omgitt av en mur og opptok et areal på 510 000 kvadratmeter.
Palass nummer 1 i Xianyangpalasset antas ikke å ha vært palassets hovedbygning, men var keiserens harem. Bygingens midterste del var bygd på et 6 meter høyt fundament med sidene 60 ganger 45 meter. Fundamentet var omsluttet av rom langs dets kanter. Hovedbygningens andre etasje oppe på fundamentet kunne ha vært 17 meter høy basert på diameteren på dets bærende søyle. Et utførligt dreneringssystem av keramikkrør til mange av rommene i bygningen indikerer at det fantes flere baderom.
Kulturminne
Qin-byen Xianyang (Qin Xianyang cheng yizhi) ble i 1988 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner (3-207).
Bjørkekveldfly
Bjørkekveldfly (Acronicta tridens) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Som hos de fleste kveldfly (Acronictinae) er den langhårete larven mer oppsiktsvekkende enn den grå, voksne sommerfuglen. I Norge er den meget sjelden og er bare registrert to ganger, den er imidlertid meget lik den beslektede, mye vanligere arten psikveldfly (Acronicta psi) og kan muligens ha blitt forvekslet med denne i noen tilfeller.
Utseende
Den voksne sommerfuglen er et middelsstort (vingespenn 37 – 44 mm), kraftig, lysgrått nattfly. Den er meget lik psikveldfly (Acronicta psi), og man må undersøke kjønnsorganene for å kunne skille de to artene med sikkerhet. Antennene er trådformede, kroppen er kledt med lysgrå hår. Forvingen er lysgrå med svarte streker. Disse inkluderer en kraftig lengdestrek ved roten og en nær bakhjørnet, og en X-formet tegning nær fremkanten på midten. Den har også en tynn, mørk tverrlinje som går bølgete langs ytterkanten. Bakvingene er snøhvite med diffuse, mørke flekker. Larven er gråsvart med røde vorter spredt utover kroppen og en spiss, svart pukkel på tredje kroppsledd. Den er kledt med middels lange, gråhvite hår langs sidene, på ryggen sparsomt kledt med svært lange, mørke hår.
Levevis
Arten er knyttet til myrer i lavlandet der det vokser små bjørker og andre busker. Larvene lever mest på bjørk (Betula spp.), men kan også spise andre busker og løvtrær. De voksne sommerfuglene flyr om natten i mai – juli.
Utbredelse
Arten forekommer i Nord-Afrika, Europa utenom de nordligste delene, og videre østover til Korea. I Norge er den bare med sikkerhet funnet to ganger: ved Drammen, Buskerud i 1984 og Kristiansand, Vest-Agder, 2000.
En truet art
Ut fra bare to funn er det ikke mulig å si noe om artens bestandssituasjon i Norge, utover at den åpenbart er sjelden. Imidlertid har den gått kraftig tilbake i våre naboland, og den er derfor listet som direkte truet (E) på Norsk rødliste for arter. Man regner med at arten blir truet av drenering av myrer i lavlandet, som er blitt ganske sjeldne habitater.
Nord-Ubangi
Nord-Ubangi er en provins i Den demokratiske republikken Kongo. Før konstitusjonen av 2006 var Nord-Ubangi en del av provinsen Équateur. Hovedstad i Nord-Ubangi er byen Gbadolite.