cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ernst Kaltenbrunner
Nürnbergprosessen
Heydrich og Himmler var begge døde og Kaltenbrunner var den høyest rangerte SS-lederen i Nürnberg. I Nürnberg forsøkte de andre tiltalte, som anså seg som respektable statsmenn eller skikkelige soldater, å distansere seg fra Kaltenbrunner. Jodl, Keitel og Frank avslo å håndhilse på ham. Dieter Wisliceny hadde i november 1945 gitt en fyldig forklaring i avhør og gjentok dette i retten 3. januar 1946. Wislicenys vitnemål hadde stor betydning for saken: Han fortalte at Eichmann hadde vist ham en skriftlig ordre om å utrydde jødene, ordren kom fra Hitler og hadde Himmlers signatur. Wisliceny bekreftet at Heydrich ledet RSHA til sin død hvorpå Kaltenbrunner overtok ledelsen. Wisliceny pekte med dette ut Kaltenbrunner som av de tiltalte med største ansvar for holocaust. Detaljene om Kaltenbrunners rolle i forbindelse med holocaust i Italia var ikke kjent da Nürnbergprosessen ble gjennomført. Walter Schellenberg fortalte at Kaltenbrunner var ansvarlig for alle større aksjoner gjennomført av Gestapo. De rundt 50 krigsfangene som rømte fra Stalag Luft III ble ifølge Schellenberg henrettet på Kaltenbrunners ordre. Et vitne fortalte at Kaltenbrunner hadde besøkt Mauthausen konsentrasjonsleir og Kaltenbrunner skal ha overvært avliving av fanger i gasskammer. Fotografier fra Himmlers og Kaltenbrunners besøk i Mauthausen ble lagt frem for retten. Kaltenbrunner hevdet i retten at han fikk vite om Einsatzgruppene da han overtok som sjef for RSHA hvorpå han protesterte overfor Hitler og Himmler, og Einsatzgruppene ble oppløst. Han hevdet å aldri ha besøkt en konsentrasjonsleir og Auschwitz fikk han vite om sent i 1943. Massmord på jødene stanset i oktober 1944 på grunn av Kaltenbrunners innsats, hevdet han selv.
Otto Ohlendorf
Otto Ohlendorf, Heydrichs og Kaltenbrunners underordnete, var i varetekt først tilbakeholden med å snakke om aktiviteten på østfronten, men innrømmet at han hadde ledet drapet på rundt 90.000 sivile og beskrev i sjokkerende detalj de forskjellige drapsmetodene Einsatzgruppene brukte. Disse opplysningene gjorde at britene i oktober utleverte ham til amerikansk varetekt for videre forhør fordi amerikanske okkupasjonsmyndigheter samlet bevis mot Ernst Kaltenbrunner. I amerikansk varetekt var Ohlendorf svært meddelsom og ble et viktig vitne for aktoratet i den kommende Nürnbergprosessen. Ifølge Ohlendorf hadde Wehrmacht og RSHA en hemmelig avtale om hvordan utryddelsene skulle foregå i de erobrede områdene. I januar 1946 vitnet han i saken mot Kaltenbrunner og fremsto der fattet og behersket. I avhør ga Ohlendorf omfattende opplysninger om Einsatzgruppen, RSHAs virkemåte, organiseringen av SS, økonomisk politikk under naziregimet og om mange enkeltpersoner. Ohlendorf oppsummerte RSHAs formål som «å hindre at den politiske opposisjonen ble en trussel mot staten».
Rudolf Höß
Kaltenbrunners forsvarer håpet at utspørringen av Rudolf Höß (15. april 1946) kunne bidra til å skyve ansvaret for massemordet i leirene over på WVHA. Denne strategien gikk galt og Höß' forklaring skadet Kaltenbrunners sak ytterligere. Höß fortalte at ordrer om internering og drap kom fra Kaltenbrunner eller fra hans nestkommanderende Heinrich Müller i Gestapo. Forsvarerne var ikke klar over at Höß i forhør hadde avgitt en omfattende og nøyaktig forklaring om forholdene i Auschwitz.
Adolf Eichmann
Forsvareren forsøkte uten hell å tegne et bilde av Adolf Eichmann som hovedmannen. Kaltenbrunner hevdet i retten at han ikke visste noe om drap på millioner av jøder og at de ansvarlige (Hitler, Himmler, Bormann, Heydrich og Eichmann) var døde.
I retten fortalte Kaltenbrunner en blank løgn om at han hadde møtt Eichmann bare to ganger i sitt liv. Kaltenbrunner hevdet at Eichmann ofte gikk direkte til Himmler utenom Kaltenbrunner og Gestapo-sjef Müller. Wilhelm Bruno Waneck vitnet til støtte for Kaltenbrunner og hevdet at etter Heydrichs død hadde Himmler overlatt løsningen av jødespørsmålet fullstendig til Eichmann. Vitnet hevdet at Eichmann var dominerende også mens Heydrich var i live og drev jødesektoren helt uavhengig. Kaltenbrunners forsvarer hevdet at også Auschwitz var under Eichmanns ledelse. Kaltenbrunners advokat baserte forsvaret på at da Himmler utnevnte Kaltenbrunner til RSHA instruerte Himmler om at Kaltenbrunner skulle begrense seg etterretningssaker: Advokaten hevdet at Kaltenbrunner hadde fått ordre om å overlate alt som gjaldt konsentrasjonsleirer til Müller i Gestapo. Forsvareren underbygget dette med at Kaltenbrunner aldri hadde besøkt en konsentrasjonsleir, forsvareren antok feilaktig at Höß' forklaring ville støtte denne påstanden. Kaltenbrunner mente han ble gjort til syndebukk for den døde Himmler, den forsvunne Müller (i Gestapo) og den drepte Heydrich.
Tiltalepunkter
De konkrete anklagene var knyttet til hans rolle som sjef for RSHA, og bestod av:
Dom og henrettelse
Han ble funnet skyldig i å ha begått krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten, og dømt til døden. Tribunalet konkluderte med at Kaltenbrunners medvirkning til Anschluss ikke innebar medvirkning til planer om angrepskrig i andre deler av Europa. Tribunalet kjente ham ikke skyldig i punkt 1. Han kjente ifølge dommen til forholdene i konsentrasjonsleirene og han hadde utvilsomt besøkt Mauthausen. Ifølge vitnene hadde Kaltenbrunner fått demonstrert drap på fanger ved skyting, henging og gassing. Mot slutten av krigen hadde Kaltenbrunner satt i verk evakuering av konsentrasjonsleirene for å hindre at de ble frigjort av allierte styrker. Under Kaltenbrunners ledelse ble allierte kommandosoldater inkludert fallskjermsoldater henrettet. Ifølge dommen fikk han en fransk general i krigsfangenskap henrettet. Da SS' tok i bruk slavearbeidere medvirket Gestapo til å skaffe ønsket arbeidskraft. Ifølge dommen hadde RSHA en ledende rolle i gjennomføring av holocaust og en egen avdeling ble opprettet til dette formålet. Dommen la til grunn at RSHA organiserte drap på 6 millioner jøder, hvorav 2 millioner ble drept av Einsatzgruppen. Som sjef for RSHA var han øverste ansvarlig for SS, Waffen-SS, Gestapo og SD. Saken mot Kaltenbrunner handlet mer om hans ansvar for en kriminell organisasjon, snarere enn enkeltstående forbrytelser. Holocaust ble for en stor del utført innenfor Kaltenbrunners ansvarsområde. Anken fra alle de dømte unntatt Kaltenbrunner ble sendt til det allierte kontrollrådet. Henrettelsen fant sted ca. kl 01:40 den 16. oktober 1946 i Nürnberg. Hans siste ord var: «Tyskland, lykke til!»
Ettermæle
Evelyn Waugh noterte at blant de tiltalte i Nürnberg var Kaltenbrunner den eneste som fremsto som en forbryter. Kaltenbrunner var høy, grovbygd og med et arr i ansiktet. Mens Whitney Harris forberedte saken mot Kaltenbrunner fikk han kjennskap til at Otto Ohlendorf var i varetekt. Ohlendorf var Kaltenbrunners underordnete som sjef for avdeling III (innenriks etterretning) i RSHA. Ohlendorf innrømmet straks at han i 1941 var leder for Einsatzgruppe D som hadde drept 90.000 sivile bak østfronten. I forbindelse med rettssaken ble de tiltalte undersøkt psykologisk. Arthur Seyss-Inquart oppnådde 141 i intelligenstesten, høyest av de testede, mot Kaltenbrunner som skåret lavest (113) blant de som ble testet. Den amerikanske legen Leon Goldensohn intervjuet 19 tiltalte og 14 vitner i Nürnberg første halvår 1946. Intervjuene dokumenterer de tiltaltes strategier for å forsvare seg. Kaltenbrunner sa til Goldensohn at angrepet på Sovjetunionen var en forkjøpskrig fordi Sovjetunionen planla et angrep på Tyskland. Per Egil Hegge skriver at Kaltenbrunner fremstår som iskald og den mest usympatiske i Goldensohns bok. Overfor Goldensohn presenterte han seg som «Jeg er Kaltenbrunner, den store fæle mannen». Kaltenbrunner fremstår som stereotypen på en ond nazist. Goldensohn noterte etter det første møtet at Kaltenbrunner var rolig og med gode manerer. Til Goldensohn poengterte Kaltenbrunner at han ikke hadde drept noen.
Kjetil Try
Kjetil Dyrendahl Try (født 24. juli 1959) er en norsk tekstforfatter og krimforfatter. Try var tidligere kreativ direktør i Scaneco, Young & Rubicam og JBR Reklamebyrå, og er grunnlegger og deleier av Try reklamebyrå.
Vermin (album)
Vermin er et musikkalbum av Old Man's Child, utgitt i 2005.
Kjetil Try
Som skuespiller deltok han i den norske spillefilmen Hockeyfeber (1983), regissert av Oddvar Bull Tuhus, i rollen som ishockeyspilleren Pettern.
Brattefjell
Brattefjell  er et fjell i Seljord kommune i Vestfold og Telemark. Det er 1 540 meter over havet og er det 23. høyeste fjellet i Telemark av fjella med primærfaktor på minst 50 meter. Fjellet er også det høyeste i Seljord. Brattefjell er et populært mål som topptur, spesielt om vinteren. Enkleste angrepsvei er fra Sudbø ca. 600 moh. via Sandsetvatn. Til tross for navnet er turen mulig for en godt trent familie. Man må regne med 3–4 timer til toppen på godt vinterføre.
Kjetil Try
Kjetil Try er gift med Kari Marstein, redaksjonssjef i Gyldendal Norsk Forlag. Han har tidligere vært gift med Ingunn Yssen, som har vært statssekretær, likestillingsdirektør og internasjonal sekretær i LO. Try har i mange år vært Jens Stoltenbergs nærmeste venn og har blitt benyttet av Stoltenberg som rådgiver.
São Lourenço
São Lourenço er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Vermin (album)
All musikk og tekster skrevet og komponert av Galder, unntatt «Twilight Damnation» (musikk av Galder og Jardar, tekster av Galder).
Arctic Monkeys
Arctic Monkeys er et indierockeband fra Sheffield i England. Bandet besto opprinnelig av Alex Turner på vokal og gitar, Jamie Cook på gitar, Andy Nicholson på bass og Matthew Helders på trommer.
Arctic Monkeys har totalt gitt ut fem studioalbum: Whatever People Say I Am, That's What I'm Not (2006), Favourite Worst Nightmare (2007), Humbug (2009), Suck It and See (2011), AM (2013) samt live-albumet At the Apollo (2007).
Bandet ble dannet i 2002 av Turner og Helders, mens Cook og Nicholson ble med senere. Etter å ha bygget opp en lojal fanbase ved å spille konserter samt å distribuere demoer på nettet, fikk bandet kontrakt med Domino Records i 2005. På høsten 2005 ble bandet – mye takket være musikkmagasinet NME – en «hype» i England uten å ha gitt ut et album. Singelen I Bet You Look Good On The Dancefloor kom i slutten av oktober og gikk rett til førsteplass på de britiske singellistene. I januar 2006 kom albumet Whatever People Say I Am, That's What I'm Not, som solgte så bra at det ble Storbritannias raskest selgende debutalbum noensinne.
Nick O'Malley tok i mai 2006 over Andy Nicholsons rolle som bassist.
Nordre park (Hønefoss)
Nordre park (også kalt Nordsiaparken og tidligere også Branntomta) er en liten «grønn lunge» langs med nordbredden av Hønefossen, omtrent midt i byen Hønefoss. Parken ligger direkte i tilknytning med Hønefoss bru og Nordre torv, i bydelen Nordsiden. Den ble anlagt der etter den siste bybrannen, som herjet den opprinnelige trehusbebyggelsen på stedet den 12. august 1878.
Nordre park strekker seg ned langs Hønefossens nordbredd og er en liten oase av grønt og blomster om sommeren. Sentralt i parken er det reist en minnebauta over falne her i distriktet i andre verdenskrig. Langs elvebredden, like nedenunder fossen, finnes også en mindre minnestein over ringeriksdikteren Elling M. Solheim. Tidligere var det både drikkefontene og offentlig toalett vest i parken, men disse publikumstilbudene har for lengst gått tapt. I den vestre delen av parken kan man imidlertid fortsatt se den gamle grunnmuren etter den såkalte «Brennerigården», som ble revet i 1934. Grunnmuren er reist av huggene natursteiner og fungerer i dag nærmest som en terrasse ut mot Storfossen.
Langs elvekanten og fossen er det anlagt en asfaltert gang- og sykkelsti, som begynner ved Hønefoss kraftstasjon II og ender opp ved Overmannsund bru over Randselva. Stien går under bybrua og passerer gangbroen over til Tippen, Gledeshuset og på nedsiden av Riddergården og Bilthuggertangen, der ærverdige Glatveds Hotel lå til det brant ned under andre verdenskrig, og der nye Glatved Brygge er anlagt like nedenfor, samt nedenfor nå nedlagt Hønefoss skole langs Randselva. Det ærverdige skolebygget har imidlertid fått nye leietakere og andre oppgaver.
Pax Christi
Pax Christi er en internasjonal, katolsk fredsbevegelse.
Historie
Pax Christi ble opprettet i Frankrike i 1945, opprinnelig som et forsoningsprosjekt mellon franskmenn og tyskere etter den militære okkupasjon under annen verdenskrig. I 2007 hadde den avdelinger i mer enn 60 land. Pax Christi har status som ikke-statlig organisasjon (non-governmental organization, NGO) overfor UNESCO, De forente nasjoner, FNs menneskerettighetskommisjon i Genève og Europarådet.
Bevegelsens tankemessige grunnlag er Jesu Bergpreken, og Pax Christi streber etter å bidra med forskning rundt løsningen av væpnede konflikter. Pax Christi har mottatt en rekke utmerkelser for sitt virke.
Slaget ved Torgau
Slaget ved Torgau ble utkjempet 3. november 1760, under syvårskrigen, på Süptitzer Höhen ved Torgau i dagens Tyskland.
Partene
På den ene siden var en prøyssisk armé på 50 000 mann under Fredrik II.
På den andre var en østerriksk armé på 53 400 mann under feltmarskalk Daun.
Resultat
Prøysserne seiret i slaget, og mistet selv 16 600 menn, mens østerrikernes tap var noe lavere, 15 700 mann og 43 kanoner.
Pierre Gassendi
Pierre Gassendi (født 22. januar 1592 i Champtercier ved Digne, død 24. oktober 1655 i Paris) var en fransk katolsk prest, naturforsker og filosof. Gassendi ble utnevnt til professor i matematikk ved Collège royal i Paris i 1645. Han var en av de få personene som observerte Merkurpassasjen 7. november 1631. Gassendi var en av Nikolaus Kopernikus' støttespillere innen astronomi og bidro mye for å få frem hans meninger.
Biografi
Grassendi ble i 1616 doktor i teologi i Avignon. Han ble presteviet 1617 og samme år lærer i filosofi ved universitetet i Aix-en-Provence, men ble i 1622, da jesuittene var kommet til byen, erstattet av en av dem og sendt bort, deretter oppholdt han seg ofte i Paris.
I 1634 ble han prost ved domkirken i Digne. I 1646 mottog han lærerstolen i matematikk ved College de France, men sykdom tvang ham i 1648 til å reise sydpå. Etter å ha oppholdt seg i forskjellige byer vendte han i 1653 tilbake til Paris, hvor han etter sigende som følge av tretten årelatinger på én dag døde.
Faglig verk
Gassendi, som var en elskverdig karakter med megen humor, stod i forbindelse med en lang rekke av tidens betydeligste menn. Hans største betydning ligger i at han har hadde mot og evne til at påvise at de overleverte beskyldninger mot Epikur, som ble betraktet som symbol på den mest utpregede hedenskap, var grunnløse, samt i at han, uten dogmatisk å hevde den som eneste mulige grunnlag for filosofiske forklaringer, har fremstilt atomlæren som best egnet til naturforklaringen.
Hans fremstilling er vesentlig i overensstemmelse med Epikur og Lukrets, men er dog på enkelte punkter omformet, slik at den bedre passet med den moderne mekaniske naturopfattelse og har noe teologisk tillempning i utenverkene.
Mot Descartes rettet han en skarpsindig og i flere henseender treffende kritikk. Han talte sansningens og erfaringens sak, men i øvrig er det verdensbilde som han selv antok, høyst forskjellig fra det tilsynelatende umiddelbart sanselige. Han har i astronomien, som han gav seg meget inn på, og foretok selv en observasjon av Merkutpassasjen i 1631. Han var en skarp motstander av astrologien.
Rom og tid, lærte han, var uavhengige av tenkende subjekters eksistens, de var særlige former av virkeligheten som ville eksistere, selv om der ikke fantes ting. Rom og tid tenkte han seg atomistisk, altså bestående av usammensatte deler.
Han hadde stor historisk sans og har bl.a. skrevet biografier av Kopernikus og Tycho Brahe. Han stod den heliosentriske oppfatning nær, muligens i den blandede variant som Brahe stod for. Hans samlede verker er utgitt 1658 i Lyon i seks bind og 1727 i Firenze i seks bind.
Også i fysikkens historie inntar Gassendi en plass, særlig ved å spre Galileo Galileis lærer.
Han foretok også selvstendige eksperiment om legemers fall og forklarte helt rett at legemer som faller fritt ned utetter masten på et fartøy i bevegelse, beholder parallellismen med masten. Han beviste også eksperimentelt at høye og lave toner forplanter seg med samme hastighet.
Carl Einar Traaen
Carl Einar Traaen (født 24. mai 1967) er en norsk musiker og vokalist.
Han er kjent for sin deltakelse i den norske gruppa Bjelleklang fra 2002 og frem til i dag, hvor han har spilt på munnharpe, Casio-tastatur og stekepanne.
Han har cand. mag i musikk ved Universitetet i Oslo.
Térraba (språk)
Térraba er en utdødd dialekt av det chibchanske språket naso (teribe). Naso ble snakka i Costa Rica og Panama, og den costaricanske dialekten kalles térraba, ettersom den ble snakka av folkegruppa térraba. Den panamanske dialekten kalles teribe, et navn som vanligvis brukes som navn på språket istedenfor naso, ettersom det er den eneste gjenlevende varianten.
Térraba døde ut på slutten av 1900-tallet. I 2000 var det fremdeles 621 térrabaer igjen, men ingen snakka lenger språket. Lingvisten Adolfo Constenla Umaña møtte kun to eldre morsmålstalere av språket etter at han starta å studere det i 1973.
Térraba ble snakka i San Francisco de Térraba og andre mindre steder i kantonen Buenos Aires sør i landet.
Fylkesvei 244 (Sogn og Fjordane)
2019 ble veien arm av fylkesvei 50.
Hydroptilidae
Hydroptilidae er en gruppe (familie) av insekter som hører til ordenen vårfluer (Trichoptera). Larvene lever i ferskvann. De voksne lever ikke langt fra vannet de vokser opp i. Hydroptilidae omfatter de minste vårfluene. Artene kan minne om små, primitive sommerfugler (møll), men kjennes fra dem på at vingene mangler skjell, dessuten finnes de sjelden mer enn et par meter fra vannet. Det er funnet 20 arter i Norge og nær 1700 i verden.
Utseende
Små (de fleste mindre enn 5 mm), gjerne mørkfargete vårfluer. De er de mest småvokste av vårfluene. I likhet med mange andre små insekter er vingene ganske smale og tilspissede, men kantet med lange hårfrynser. Antennene er perlekjede-formede og kortere enn forvingen. Forbeina mangler sporer, mellombeina har to og bakbeina fire sporer. Larvene er avlange, noe flattrykte i de fire første larvestadiene, sylindriske i det femte. De har korte, kraftige bein, leggen (tibia) har ofte et fremspring på undersiden. Kroppen har flere lange børster nær bakenden.
Utbredelse
Hydroptilidae forekommer i alle verdensdeler. De er trolig den artsrikeste vårfluefamilien på verdensbasis.
Dyschirius globosus
Dyschirius globosus er en av billene i delgruppen (underfamilien) graveløpere (Scaritinae) i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.
Utbredelse
Dyschirius globosus finnes i Europa, Asia, Nord-Afrika og Nord-Amerika. Finnes i Norge
Utseende
Dyschirius globosus er mellom 2,2-3 millimeter lang og kanskje den vanligste arten i slekten Dyschirius, i norden. Kroppen er sylindrisk avlang, med metallglans, i motsetning til de like artene i slekten Clivina som har en matt farge (ikke metallisk). Beina er korte og omformet for graving. Brystskjoldet (pronotum) er avskilt fra dekkvingene av en tydelig innsnøring (hals). Antennens tredje ledd er kortere enn andre leddet.
Levevis
Dyschirius globosus finnes på ulike steder med sandholdig grunn. Larvene lever som predatore.
Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Slaget ved Landshut
Slaget ved Landshut (også kalt slaget ved Landesschut) ble utkjempet 23. juni 1760 under syvårskrigen.
Palau under Sommer-OL 2008
Palau under Sommer-OL 2008. Fem sportsutøvere, tre menn og to kvinner fra Palau deltok i tre sporter, friidrett, bryting og svømming under Sommer-OL 2008 i Beijing. Det var tredje gangen som Palau deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
Slaget ved Landshut
Slaget sto mellom en prøyssisk styrke på 12 000 mann og en østerriksk styrke på 30 000 mann, og endte i østerriksk seier.
Misiones
Misiones er en provins nordøst i Argentina. Den grenser til Paraguay og Brasil. I sør grenser den til naboprovinsen Corrientes. Misiones har en befolkning på (2010) og dekker et areal på 29 801 km².
Historie
Provinsen er oppkalt etter misjonsstasjonene til Jesuittene (Reducciones) som ble etablert i området. Av de 15 Reducciones som ble etablert i Argentina, lå 11 i det som nå er provinsen Misiones. 4 av disse ble satt på UNESCOs liste over verdensarv i 1984: San Ignacio Mini, Nuestra Señora de Santa Ana, Nuestra Señora de Loreto, Santa María la Mayor.
Clavia
Clavia er en svensk produsent av digitale musikkinstrumenter, først og fremst synthesizere. Clavia ble opprettet i 1983, og konsentrerte seg om digitale trommesystemer frem til 1995, da de kom med den virtuelt analoge synthen Nord Lead. I 2001 ble Nord Electroen introdusert. Denne modellen har simuleringer av elektromekaniske tangentinstrumenter, slik som Rhodes, Wurlitzer, Clavinet og Hammondorgel.
Clavias instrumenter benyttes av blant andre Prince, Madonna, Jean Michel Jarre, Depeche Mode, The Prodigy, Mike Oldfield og Pet Shop Boys.
Knut Helland
Knut Helland (født 7. desember 1959) er en norsk professor i medievitenskap. Han har arbeidet mest med nyhetsjournalistikk og medier og sport.
Arne Svendsen
Arne Svendsen (født 11. desember 1884 i Fosnes, død 20. november 1958) var en norsk visedikter, skuespiller og forfatter, kjent for sine drøyt 2500 revy-tekster, deriblant de kjente Svigermor og Evensen og kjerringa og jeg, Ei hel ei, ei halv ei på to, Serru, serru og Liddeli flaut a gett. Svendsen var aktiv i oppvekstens Fredrikstad, såvel som i Kristiania (1920–) der han ble husdikter på Chat Noir. Tekstbøkene 20 viser (1923) og Chat-noir-viser og andre (1938) har hans verker. For Fredrikstad sommerteater skrev Svendsen over seksti revyer.
Han skrev også hørespillet, sjømannsstykket ''17. mai ombord'' (1927).
Arne Svendsens sønn Kolbjørn Svendsen tonesatte flere av hans tekster; sønnen Herbert Herding (Herberth) var også revykunstner.
São Miguel do Anta
São Miguel do Anta er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Tredrepere
Tredrepere (Cossidae) er en familie av middelsstore til meget store sommerfugler som har larver som utvikler seg i veden på levende busker og trær. De foretrekker ofte svekkede trær og kan i så fall drepe dem. De voksne sommerfuglene flyr om natten og tar ikke næring til seg. De er særlig artsrike i Australia, der det er kjent 87 arter. Fire arter finnes i Europa, tre av dem også i Norge.
Utseende
Middelsstore til meget store (vingespenn 1 – 25 cm) sommerfugler. De fleste er gråspraglete på farge, noe som gir dem utmerket kamuflasje når de sitter på bark. Det er ofte stor forskjell mellom kjønnene, hunnene er gjerne mye større og kraftigere enn hannene, med mindre fjærformede antenner. De er svært kraftig bygde sommerfugler, bortsett fra underfamilien Ratardinae som er slanke, måler-lignende sommerfugler med runde vinger. Det er usikkert om denne gruppen bør regnes til Cossidae. Hodet er ganske lite, og sugesnabelen er redusert eller mangler helt, så disse sommerfuglene tar ikke næring til seg som voksne. Antennene er mer eller mindre kam- eller fjærformede, særlig hos hannene. Hos en del arter er antennen fjærformet i den innerste halvdelen og trådformet i den ytterste. Forvingene er lange og forholdsvis slanke, som oftest gråspraglete, mens bakvingene er mye kortere (høyst 2/3 så lange som forvingene), bredere og mer avrundede. Bakkroppen er sylindrisk, stor og tykk hos hunnene. Larvene er pølseformede, med en kraftig hodekapsel med sterke kjever.
Norske arter
Tre arter finnes i Norge, men to av dem er sjeldne. Løvtredreper (Cossus cossus) er en stor, kraftig, grå art som finnes til Nordland, og er ganske vanlig sør for Dovrefjell. Det er sjelden man finner den voksne sommerfuglen, derimot blir de opptil 10 cm lange, røde, sterkt luktende larvene ofte lagt merke til når de er ferdige med larveutviklingen sin, har krøpet ut av treet de levde i og kryper rundt på leting etter et sted å forpuppe seg. Larven kan utvikle seg i mange ulike slags løvtrær, men den foretrekker svekkede trær, der den bruker 2-4 år på larveutviklingen. Er angrepene store kan treene dø av det. Man kan finne angrepne trær på lukten larvene skiller ut, som er ganske stikkende, litt eddik-lignende. I fangenskap kan man fø opp larvene på kålrot eller rødbeter – i så fall klarer de gjerne å gjøre unna utviklingen på ett år. Ospetredreper (Lamellocossus terebra) er funnet noen få steder langs Oslofjorden og på Sørlandet. Den ligner sterkt på løvtredreper men er litt spinklere og kan kjenner på at hvert antenneledd har to vedheng, mot bare ett hos løvtredreper. Den angriper bare grove ospetrær. Angrepne trær kan kjennes på at det er svartaktige fortykninger ("kreft") rundt stammen. Ospetredreperen regnes som en truet art fordi bestander av store opspetrær blir sjeldnere og sjeldnere. Greindreper (Zeuzera pyrina) er hvit med svarte eller blålige flekker. Den ytterste halvdelen av vingene er meget tynt skjellkledt og nesten gjennomsktig. Den utvikler seg i greiner eller tynne stammer av forskjellige løvtrær, og har enkelte ganger gjort noe skade på epletrær. I Norge er den funnet på Østlandet og Sørlandet, men den er ganske sjelden.
Levevis
De voksne sommerfuglene flyr om natten. Siden de ikke tar næring til seg som voksne lever de ikke spesielt lenge, men ved klekkingen har de ganske store reserver av fett så de kan holde det gående en stund. De kommer av og til til lys, men vanligvis ser man larvene oftere enn de voksne. Larvene utvikler seg i treverk, stengler eller rett under barken på levende trær. Utviklingen tar gjerne opptil fire år. Selv om tredreperne kan ta livet av enkelte trær, er de sjelden så tallrike at de gjør stor økonomisk skade.
Spiselige larver
Tredrepernes larver er store og fete, og selv om de gjerne skiller ut forskjellige sterkt luktende stoffer, er en del av dem ganske velsmakende om de er riktig tilberedt, og de har blitt spist i flere forskjellige deler av verden. Spesielt kjent er en art (agavetredreper eller agave red worm, Comadia redtenbacheri) som lever i agaver som blir brukt ved produksjon av tequila og mescal i Mexico. Disse larvene samles inn når man høster agavene, og kan serveres ristede, eller man kan legge dem opp i flaskene som snacks ved siden av brennevinet. I Australia var såkalte witchetty grubs (eller widjuti grubs) et populært og viktig næringsmiddel for urbefolkningen i visse områder. Dette er larvene til Endoxyla leucomochla eller andre arter. Tredreperlarver er også viktig føde for hakkespetter.
Ferromagnetisme
Ferromagnetisme er en magnetisk egenskap som kjennetegner bestemte materialer (liknende magnetiske egenskaper er ferrimagnetisme og antiferromagnetisme). De fleste tilfeller av magnetisme i hverdagen stammer fra ferro- eller ferrimagnetiske stoffer, såkalte permanentmagneter.
Vågsfjorden
Vågsfjorden er navnet på to fjorder i Norge:
Ferromagnetisme
Ferromagnetiske materialer lar seg magnetisere av et ytre magnetfelt og magnetiseringen vil ikke forsvinne etter at feltet er fjernet. Magnetiseringen til en ferromagnet som er magnetisert og senere fjernet fra feltet kalles den remanente magnetiseringen Mr. Det ytre feltet som kreves for å snu magnetiseringen kalles det koersive feltet Hc.
Sydöstra Birkaland
thumb|200px|Sydöstra Birkaland Sydöstra Birkaland (finsk: Kaakkois-Pirkanmaa) er en tidligere økonomisk region i landskapet Birkaland i Finland. I 2008 var folketallet 8,049 og arealet var 959 km². Sydöstra Birkaland bestod av to kommuner: Den 1. januar 2011 ble regionen innlemmet i Tammerfors økonomiske region ved at Kuhmalahti ble innlemmet i Kangasala kommune, mens Pälkäne overført til Tammerfors økonomiske region.
Jacob Wølner
Jacob Wølner (født 1590 i Freiberg) kom til Norge i 1621 fra Leutenthal i Harz sammen med Tobias Kupfer. De kom først til Blåfarveverket i Eiker.
Fra 1624 til 1626 var de på Kupferberg i Kongsberg. 1627 ble han overstiger i Kongsberg Sølvgruber. Som stiger hadde Jacob Wølner en lønn på 10 riksdaler i 1626.
I 1634 ble han ansatt som ny gesworner ved Sølvverket og Kobberverket med en årslønn på 300 riksdaler og 12 tønner havre til hestehold.
Anna Burmistrova
Anna Aleksandrovna Milenina, tidligere Anna Burmistrova (født 15. juli 1986 i Krasnoturjinsk i Sovjetunionen) er en russisk handikappidrettsutøver som konkurrerer i skiskyting. Hun representerer klubben Rodnik.
Hun er født med Erbs parese, som har gitt lammelse i venstre arm.
Idrettskarriere
I 2006 deltok hun i sine første paralympiske leker, ved Paralympiske vinterleker 2006 i Torino. Her ble hun paralympisk mester på 10 km langrenn, og hun tok også med seg 4 sølvmedaljer fra disse lekene. Ved VM i 2009 fikk hun to gull i langrenn, og et gull i skiskyting, i tillegg til en sølvmedalje i langrenn.
Ved Paralympiske vinterleker 2010 i Vancouver ble hun paralympisk mester både i skiskyting og langrenn. Hun vant 15 km langrenn, og jaktstarten i skiskyting. Hun kom også på 2.-plass på 12,5 km skiskyting, der ukrainske Oleksandra Kononova vant. Hun ble verdensmester igjen i 2011, på 3 km skiskyting ved VM i skiskyting og langrenn for funksjonshemmede 2011, og også ved VM i 2013 fikk hun én gullmedalje og to sølvmedaljer i skiskyting, og en bronsemedalje i langrenn.
Hun representerte Russland igjen ved de paralympiske vinterlekene 2014 i Sotsji, der hun vant langrennssprinten, og fikk i tillegg 2.-plass på 6 km skiskyting og 3.-plass på 15 km langrenn. I tillegg kom hun på 4.-plass på 12,5 km skiskyting og 6.-plass på 10 km skiskyting.
Papua Ny-Guinea under Sommer-OL 2000
Papua Ny-Guinea under Sommer-OL 2000. Fem sportsutøvere fra Papua Ny-Guinea deltok i tre sporter under Sommer-OL 2000 i Sydney. Det var sjette gangen som Papua Ny-Guinea deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
Jeff Tremaine
Jeff Tremaine (født 4. september 1966) er en amerikansk film- og TV-produsent/-regissør. Sammen med Johnny Knoxville og Spike Jonze har han skapt MTVs programserie Jackass. Han regisserte filmene Jackass: The Movie, Jackass Number Two, Jackass 3D og Jackass Forever
Historien om Jeff Tremaine er ganske lik den til Askepott, en hulkinnet liten tjenestepike som ble nattens feirede dronning..men ikke egentlig. Født inn i en fattig militærfamilie, ble lille Jeff dratt rundt fra stat til stat frem til han endelig fikk slått seg til ro i Rockville, Maryland. Der trosset han sine foreldre på regelmessig basis og drev masse dank og fanteri som skateboarding, BMX, reggae musikk og kunst. Kanskje det viktigste elementet i denne historien er at Tremaine møter Adam Speigel på high school, en hyperaktiv spjæling som puberteten på en eller annen måte hadde glemt, og lot ham sitte med en ekstremt høy stemme i usedvanlig lang tid. I 1985, ble Jeff sparket ut fra det lune rede og landet i St.Louis. Der gikk han på Washington University og gjorde den mest ekstreme handlingen noen gang; han ble med en studentforenig! Han påstår selv at det var en "kul" forening, hva nå enn det betyr.. Uansett, der gjorde han noen kunstgreier og gikk ut i 1989 med en hang til funk-metal og skjeløyd mote, en kombinasjon som muligens har hatt noe innflytelse når han designet sine Funk Pelts, en garasjeprodusert T-skjorte kolleksjon.
Med graden I hånden, stakk Tremaine vestover for å møte opp med sin barndomsvenn Adam, nå bedre kjent som Spike, som jobbet som fotograf for BMX magasinet Freestylin' sammen med AD Andy Jenkins og redactor Mark Lewman. Snart etter at Jenkins sluttet i '89, tok Tremaine over og var snart over i GO en raskt synkende sammenslåing av Freestylin' og BMX Action
Når BMX industrien fikk en skikkelig runde juling, gikk Tremaine over til et snowboard magasin I 1992 før han ble hentet over som redaktør til Big Brother, en haltende skateboardmagasin som kom på kant med konkursen allerede fra første nummer. Med tiden tok han imidlertid ledelsen og fikk bladet opp til svimlende høyder av distribusjon, beryktelse og en så omfattende dumskap vanligvis ikke tolerert i noen som helst bransje (med unntak av Hollywood).
Resten er, som man sier, historie. Tremaine har i tillegg til Jackass regissert musikkvideoer for Turboneger, Andrew WK og the Sahara Hot Nights. Han er også produsent av Wildboyz.
North West Leicestershire
North West Leicestershire er et administrativt distrikt i Leicestershire i England. Administrasjonssenteret er Coalville.
Svelgen
Tidlig på 1900-tallet så mange fossespekulanter potensialet i bygda ettersom stedet har mye nedbør. Først kom kraftutbyggingen med bergenseren Kristen Faye som første formann i Bremanger Kraftlag.
Marte
Marte er et norsk kvinnenavn, med Marthe som alternativ stavemåte. Navnet er en nordisk kortform av Margareta, som betyr «perle». I nyere tid kan det også tolkes som en variant av Marta, som betyr «husfrue». Marthe er en fransk og tysk variant av Martha. Marte er i dag et vanlig navn i Norge, mens Marthe er vanlig i Belgia og enkelte fransktalende land i Afrika.
North West Leicestershire
Nottingham East Midlands Airport ligger i distriktet. Det gjør også Castle Donington med Donington Park hvor det ligger en grand-prixbane og som brukes til musikkfestivaler.
Svelgen
Deretter bygget man smelteverket som ble drevet av energien fra fossen. Tettstedet hadde sin befolkningstopp i begynnelsen av 1980-årene med nesten 2,000 innbyggere. I dag er det en liten og fredelig plass der industrien ikke er så stor som den en gang var. Elkem eier smelteverket som i 2022 heter Elkem Bremanger.
Bosetting – næring
Første spor etter mennesker i Svelgen er en steinøks som ble funnet på Sande. Omtrent når de første folkene bosatte seg på Sande- og Risegårdene, vet man lite om. Skriftlige kilder som navngir menneskene som bodde der, finner en datert tilbake til 1563. Da viser skattelistene at «Ivar på Rise betalte 1 daler i bondeskatt». På den tiden var det én gård på Sande og to på Rise. Livsgrunnlaget i bygda helt fram til 1900-tallet var husdyrhold, fiske, jakt og ikke minst skog- og sagdrift.
Grégory Coupet
Grégory Coupet (født 31. desember 1972) er en fransk tidligere fotballspiller. Han spilte som keeper for, , Atlético Madrid, og det
Sørvestbanen
Sørvestbanen er en jernbaneplan som er ment å kutte ned reisetiden mellom Oslo og Stavanger til 5 timer, Oslo og Kristiansand til 3 timer og Oslo og Porsgrunn til 1 time og 40 minutter. Planen innebærer å ruste opp Vestfoldbanen og Sørlandsbanen, samt å koble dem sammen ved hjelp av den planlagte nye strekningen Grenlandsbanen mellom Porsgrunn og Gjerstad.
Marte
Etymologi
Marte er en norsk variant av Margareta. Det kan også tolkes som en form av Marta, som har flere opprinnelser. Det er:
Sørvestbanen
Planen ble lansert av Vestfold, Telemark, Aust-Agder, Vest-Agder og Rogaland fylkeskommuner gjennom Jernbaneforum Sør, og ble i 2007 anslått til å koste omtrent 25 milliarder kroner. Strekningen ble i 2007 anslått å kunne være fullført i 2025.
Marte
Etymologi
Marte er også et sjeldent svensk og finsk mannsnavn dannet som en variant av Martin.
Svelgen
Kraftutbyggingen
På fjellhyllene i området rundt Svelgen er det mange store og små vann med forgreininger helt opp til Ålfotbreen. Store nedbørsmengder, snøsmelting fra brefonner og det høye fallet ned mot fjorden gjorde stedet interessant da utbyggingen av fossekraften tok til rundt århundreskiftet. Den 3. mars 1914 ble A/S Bremanger Kraftselskab stiftet, med en aksjekapital på 180,000 kroner. Dette var første skrittet på veien som skulle forandre dette tettstedet på Vestlandet til et moderne industrisamfunn.
Industrireisingen tar til
Under første verdenskrig var det gode økonomiske tider, og aksjekapitalen ble utvidet først til 5,4 millioner kroner, så til 7 millioner. Det ble bestemt at kraften skulle brukes til sinkproduksjon. Våren 1917 kom ingeniør Diderich H. Lund til Svelgen som anleggsleder. Folketallet økte fra rundt 40 til 400 innbyggere på kort tid.
På grunn av husmangelen som oppsto ble det satt opp opp provisoriske brakker til arbeiderne. Byggingen av permanente boliger kom også i gang sommeren 1917. Taubanebyggingen oppover de bratte fjelliene tok så til, først til Kneikevatnet og Svelgsvatnet, og senere forlenget til Hjelmevatnet. Den 12. juli 1917 kom «Nordfjord 1» i ekstra ærend til Svelgen med turbinrør for den provisoriske kraftstasjonen som ble satt opp omtrent der garderobebygget står i dag. Dette var det første rutegående båtstoppet i Svelgen. Fast rutetrafikk ble det ikke før året etter, da bryggen på Riseøyra ble bygd opp. Inntil den tid hadde folk måttet hente post og varer på det gamle handelsstedet Kjelkenes, for å komme seg dit måtte man bruke egen båt.
Den første elektriske kraften ble installert i mai 1918. Det ble produsert 400 hk, og den første tiden var stasjonen i gang bare i arbeidstiden. Sinksmelteverket skulle så plasseres i Breivika og på Langeneset, og grunnarbeidene startet opp i 1918.
Det ble også opprettet familieboliger, brakker, lagerbygg og trekai i Breivika. Da første verdenskrig tok slutt, ble behovet for metall på verdensmarkedet med ett minimalt, og sommeren 1919 ble det dårlige tider for sinkprodusentene. Styret bak Bremanger Kraftselskab skjønte at sinksmelting ikke hadde en god økonomisk framtid med de produksjonsmetodene de da hadde. Kort tid etter ble arbeidet i Breivika stoppet. Etter en opprenskningsperiode avtok virksomheten, og folk måtte reise fra Svelgen.
Stillstand
Ingeniør Jens Kjølberg kom til Svelgen i 1919. Han var opptatt av å finne bedre smeltemetoder for produksjon av sink. I 1921 ble det bygd et forsøkshus i Breivika. En tid så det lovende ut, og fram mot 1924 ble det tatt ut flere patenter, også i utlandet. Men usikre og økonomisk vanskelige tider satte for alltid en stopper for sinkproduksjon i Svelgen. Ulike interessegrupper kom for å vurdere forholdene i Svelgen, uten at dette førte til konkrete resultat. Det var stor arbeidsløshet i landet, og en håpet i det lengste at kraften kunne bli brukt til å skape flere arbeidsplasser i bygda, ikke bare til kraftleveranser.
Skipsreder Wilhelm Jebsen, medeier og styremedlem i AS Bremanger Kraftselskab og direktør for Christiania Spigerverk, Gunnar Schelderup, kjøpte med private midler Rødsand Gruber i Romsdal i desember 1926. Kraften i Svelgen skulle brukes til smelting av malmen fra Rausand. Dr.ing. Jørgen H. Andersen var administrerende direktør i selskapet fra 1923. Disse tre var drivkreftene bak det nye interessentselskapet som ble stiftet, Bremanger Rujernsverk.
Et relieff som nå henger i gangen foran storsalen i Svelgen samfunnshus, viser det opprinnelige smelteverket og de tre mennene.
Tidlig i 1927 begynte forhåndsarbeidet til smelteverket som skulle bygges, og etter kort tid var anleggsarbeidet i bygda i full gang. Opplæring av driftsmannskap til den elektriske smelteovnen foregikk i Oslo ved Christiania Spigerverk, der ingeniørene Georg Tysland og Ivar Hole hadde konstruert en ny ovn. De ledet også byggingen av den såkalte Tysland/Hole-ovnen i Svelgen. Dette var de to første teknisk brukbare elektriske rujernsovnene i verden. Ovnen i Svelgen var i drift i rundt 30 år.
14. november 1928 ble det første jernet tappet ved fabrikken. Som handelsvare fikk det nye rujernet navnet «VanTit» fordi malmen fra Rødsand Gruber inneholdt vanadium og titan. Det var ny teknologi som ble utprøvd, derfor oppstod det ofte tekniske problemer i produksjonen.
Manglende erfaring og kunnskap om den nye teknologien var trolig årsaken til slaggeksplosjonen i ovnshuset den 17. november 1929. Seks mann mistet livet i ulykken.
I depresjonstida i 1930-årene var det vanskelig å markedsføre et nytt produkt. Verket kom i økonomiske vansker, og ved en refinansiering i 1933 trakk Christiania Spigerverk seg som interessent. Etter høsten 1933 var rujernsverket i drift uten avbrudd eller nevneverdige opphold. Salget på verdensmarkedet gikk lettere, og regnskapet kom nær i balanse i årene før krigen. I 1936 hadde verket 166 ansatte.
Krigsårene
I løpet av 1938 skjønte ledelsen ved verket at en krig i Europa ikke var til å unngå, og man kjøpte derfor inn verktøy og råvarer. Men allerede før ble invadert 9. april 1940 var det mangel på blant annet kalkstein, da leiet nordover ble sperret. Til tross for råstoffmangel og etter hvert dårlig og nedslitt utstyr greide man å holde produksjonen i gang opp gjennom de fem krigsårene.
Tyskerne var fast stasjonerte i Svelgen fra våren 1941. Særlig første tiden førte de streng kontroll og vakthold med verket. Hovedoppgaven deres, ble det sagt, var å verge kraftstasjonen og rujernsverket.
Fjellene i området var også gode gjemmesteder, og der holdt motstandsbevegelsen til. Det siste krigsåret bodde det blant annet folk fra hjemmefronten og to Kompani Linge-karer i en hytte ved Sørdalsvatnet.
Da tyskerne kom til Svelgen tok de over blant annet Folkets Hus og Hus 8 i Villabakken. De bygde også brakker på Sande. Bortsett fra én ble alle straks revet etter krigen.
Etterkrigstiden
Maskineri og ovnsmateriell ved verket var helt nedslitte da krigen tok slutt i 1945. Gjenoppreising og boligbygging kjennetegnet det første tiåret etter krigen. Blant annet ble kontorbygget satt opp i denne perioden. Damanlegget ved Hjelmevatnet ble bygd, og en fikk dermed en jevnere drift i vannfattige år. Christiania Spigerverk hadde vansker med å skaffe nok billig kraft, og stanset derfor rujernsovnen i Oslo i 1947.
Året etter inngikk de en samarbeidsavtale for minst ti år med Årdal Verk og AS Bremanger Kraftselskab om leiesmelting i Årdal.
Eierskifte
I 1955 gikk Christiania Spigerverk inn som ny eier av virksomheten i Svelgen, og navnet ble endret til Bremanger Smelteverk (BS), avdeling av Christiania Spigerverk. Gunnar Schelderup var da direktør for Spigerverket, og mottoet hans var «Stillstand er tilbakegang».
Det ble straks satt i gang en storstilt utbygging av både kraft- og fabrikkanlegg. Fram til 1955 hadde verket bare hatt ett salgsprodukt, Vantit. Vannkraften kunne bygges videre ut og brukes til andre smelteprosesser og dermed gi virksomheten flere ben å stå på.
Ovn II ble bygd for ferrosilisiumsproduksjon og kom i drift sommeren 1956. Fe-Si var et nytt produkt som solgte godt, og sommeren 1963 ble det satt i gang enda en ny Fe-Si ovn. Ovn IV, 15 000 kW, ble tatt for å være den største i verden på sitt felt. Gamle ovn I ble ombygd i 1955, men produserte for lite og ble revet.
For å dekke den senere økende etterspørselen ble en ny rujernsovn satt opp, ovn III. Den kom i drift i desember 1958, og med en driftsbelastning på opptil 24 000 kW, var den da en av de største elektroovnene i verden.
Fra begynnelsen av 1960-årene drev en i Svelgen forsøk med framstilling av silisiummetall etter en ny metode. Forsøkene viste gode resultater, og i 1964 ble det satt i gang et anlegg for framstilling av Silgrain, som er handelsnavnet på dette produktet.
Landskapet endrer seg
Bortsett fra fjellene har landskapet i bygda vært i gradvis endring fra utbyggingen begynte og frem til i dag. Det var liten plass til utvikling og bobygging mellom fjellene og fjorden. Manglende tomteareal har hele tiden være et stort problem. Derfor tok en straks til med utfyllinger.
Masse fra tomteutgravinger, fjellhaller, tunneler og slagg fra smelteproduksjonen ble tippet i sjøen. Mesteparten av det som i dag er Svelgen sentrum, er bygd på disse utfyllingene.
Kraftutbygging
Da nedgangstidene meldte seg for fullt i 1919, ble alt arbeid på Svelgen II (fallet Hjelmevatn-Svelgen) stoppet. En var da kommet i gang med tilrigging og påhogg på fire tverrslag. Brakker og utstyr ble forlatt som det stod i påvente av bedre tider. Det varte til 1955, og da kunne ikke noe av utstyret fra første anleggstiden brukes. Nye teknikker var påkrevet, og bare to tverrslag kunne brukes.
Vannene på hyllene øst for Hjelmevatn, mot Ålfotbreen, ble etter hvert overført til Hjelmevatn. Vannene ligger i et særdeles vanskelig terreng. For å komme fram til anleggsstedene måtte det sprenges råder og settes opp stiger. Da dette anleggsarbeidet tok til i 1958, ved overføring av fem vann med fire tunneler, ble det benyttet helikopter.
Dette var det første større anlegget i Norge som i det hele var basert på helikoptertransport. I den nye kraftstasjonen som var bygd inne i fjellet, ble det montert to aggregater med en forsyning beregnet til 10 millioner kWh.
Videre kraftutbygging
Vannene i nærområdet ble etter hvert overført til Svelgen I. Indrehusanlegget ble begynt utbygd sommeren 1961 og satt i drift i 1963. Rørgaten og kraftstasjonen er her innebygd i fjellet, og om lag 120 millioner kWh blir årlig overført til verket i Svelgen. Rettene til Nordalsvassdraget ble sikret, og vassdraget ble ferdig utbygd i 1972, med årlig rundt 250 millioner kWh. Bare på dette anlegget ble det sprengt ut 15 km tunneler. Samlet tunnellengde ved verkets anlegg er 35 km. I den første anleggstiden måtte det meste gjøres med håndmakt, og arbeidet oppe i fjellet var nok ofte et blodslit. Erfarne tunnelarbeidere fra hele landet kom til Svelgen for å få seg arbeid.
Av den samlede tunnellengden er 32 km utsprengt etter 1955 da Christiania Spigerverk tok over driften. Det er bygd 13 damanlegg oppe i fjellene; 11 av disse er bygd etter 1955. Den totale kraftkapasiteten er på rundt 625 kWh. Den gamle kraftstasjonen i Svelgen er fremdeles i drift og fungerer også som fjernstyringssentral for alle stasjonene.
Marte
Utbredelse
Både Marthe og Marte var vanlige navn i Norge på 1700-tallet, hovedsakelig på Østlandet, og igjen på 1990-tallet.
Marte har norsk navnedag 17. oktober. Marthe har fransk navnedag 29. juli.
Eksterne lenker
Marta (imię)
North West Leicestershire
Det har lenge vært bergverksdrift, etter blant annet kull, leire, grus og granitt, i distriktet. Alle kullgruver er nedlagt, men det er fortsatt grustak og steinbrudd i drift der.
Svelgen
Ny utvikling
Produksjon og salg økte år for år. I 1969 tok en ny anleggstid til. Nytt lager og plateverksted var ferdig i 1970. Garderobe- og velferdsbygget fra 1960 ble påbygd. På de to årene, frem til 1972, økte arbeidsstokken fra om lag 420 til 520. I tillegg hadde entreprenørene over 100 mann i arbeid. Det var blant annet for å øke produksjonen av Silgrain at en ny FeSi-ovn, Ovn V på 45 000 kW, ble bygd samtidig med utbyggingen av et nytt Silgrain-anlegg. Ovn V kom i drift i 1971, Silgrain-anlegget året etter.
Silgrainanlegget hadde også et knuseverk. Under reparasjonsarbeid 18. oktober 1972 skjedde det en støveksplosjon. Denne ulykken krevde fem menneskeliv, og flere arbeidere ble hardt skadet.
Rujernsproduksjonen blir nedlagt
Rujernsproduksjonen var starten for industrivirksomheten i Svelgen i 1928. I mange år var rujern av den spesielle kvaliteten Vantit det eneste som ble produsert i Svelgen. Med tilgang på billig kraft var verket konkurransedyktige på verdensmarkedet.