cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henrik Placht
Henrik Placht (født 29. mai 1973 i Oslo) er en norsk kunstmaler. Han er utdannet ved Vestlandets Kunstakademi i Bergen 1997-1999. Deretter studerte han ved Kunstakademiet i Berlin, før han igjen studerte i Bergen fra 2001 til 2001. Han er innkjøpt av Astrup Fearnley Museet, Nasjonalmuseet, Christen Sveaas kunstsamlinger ( Kistefos), og av Det internasjonale Fredssenteret (International Peace Institute IPI) i New York og har hatt en rekke utstillinger i Norge og utlandet. Han var inititativtager til etableringen av Kunstakaemiet i Ramalah og har vært Prosjektleder ved Kunsthøgskolen i Oslo for etableringen av Kunstakademiet i Ramallah (International Academy of Art Palestine IAAP). Placht var lobbyist i Utenriksdepartementet og sikret finansieringen til etableringen av IAAP gjennom UD.Placht har vært gjesteprofesor ved en rekke nasjonale og internasjonale universiteter, bl.a. Columbia University i New York og Master programmet ved Bezalel i Tel Aviv.
Liste over Frankrikes dronninger
Liste over Frankrikes dronninger er en liste over de kvinnene som har vært dronning eller keiserinner av det franske monarki. Ettersom alle monarker ved lov har måttet være av hankjønn har det aldri vært en dronning eller keiserinne som har vært regent av Frankrike, selv om en del franske dronninger har vært fungerende regenter på vegne av en barnekonge.
Henrik Placht
Placht har utgitt monografi på det Tyske forlaget Kerber som kom ut høsten 2019.
Ramallah-prosjektet
I 2002 fikk Placht en ide om å etablere et eget palestinsk kunstakademi i Ramallah. Akademiet kom i drift i 2006 og har Kunsthøgskolen i Oslo som samarbeidspartner. Utenriksdepartementet har støttet prosjektet, Goetheinstituttet betaler tyske kunstprofessorer som skal forelese på akademiet. Belgia gir kunststipendier og en arabisk interessent betaler en del av de løpende utgifter. Palestinerne selv bidrar med 25% i driftsstøtte til akademiet.
Damekoret Embla
Embla er et kvinnekor bestående av i overkant av 20 sangere med base i Trondheim. Koret har sin opprinnelse ved Institutt for musikk ved NTNU. Navnet Embla stammer fra norrøn mytologi, der Embla er den første kvinnen på jorden. Hun er assosiert med kreativitet, kvalitet og artistisk vekst.
Embla ble startet av Norunn Illevold Giske i 1994, og hun dirigerte selv koret frem til sommeren 2020, da hun etter eget ønske sluttet som korets dirigent, 85 år gammel. Ketil Belsaas overtok som dirigent etter henne. Giske er en nestor i norsk kormiljø og er blant annet dommer i nasjonale og internasjonale korkonkurranser, seminarholder og inspirator for kor og dirigenter over hele Norge. Hun har mottatt bl.a Korprisen fra Norges Korforbund og Kongens fortjenstmedalje i gull for sitt arbeid.
Mattias Bismo
Mattias Bismo (født 13. september 1918, død 14. april 2010 i Skjåk) var en folkemusiker fra Skjåk i Ottadalen.
Damekoret Embla
Giske har skapt en skole som først og fremst kjennetegnes av et rendyrket og særegent klangbilde. Koret har fokus på overtonen i stemmen, og et klangbilde der enkeltstemmers kvaliteter fremhever hverandre. Klangbildet vekker oppsikt også utenfor landets grenser, noe som reflekteres i korets meritter.
Mattias Bismo
I 2004 ble en rekke opptak av Mattias og tvillingbroren Alfred gitt ut på musikkalbumet Fele av selskapet ta:lik i samarbeid med NRK. Som musiker var de begge inspirert av tradisjonen etter Fel-Jakup, Rikard Skjeldkvåle og Emil Bruheim. Knut Kjøk (1948-2016) lærte av brødrene Bismo. Bismo møtte Per Bolstad årlig fra 1953. Tvillingbrødrene Bismo deltok ikke på kappleikene. Mattias Bismos komposisjoner er videreført av blant andre Aslak Brimi.
Damekoret Embla
Utgitte verk
1. Norwegian art of music in contrasts (1997)
Mattias Bismo
Han arbeidet som sagbruksarbeider og var gift med Anne Bismo (1912–2003).
Damekoret Embla
Utgitte verk
2. Salve Regina (1999)
Liste over Frankrikes dronninger
Siden 987 har det vært 53 franske gemalinner: 49 dronninger, 3 keiserinner og en uten tittel (Madame de Maintenon). Ingeborg av Danmark og Anna av Bretagne har begge vært dronning mer enn én gang. Marie Josephine Louise av Savoia var dronning de jure i løpet av den republikanske og keiserlige tiden, men var aldri ektefelle av de facto overhodet av den franske stat.
Damekoret Embla
Utgitte verk
4. Nature’s first green (2006)
5. Iterum Femina (2011)
Meritter
Embla regnes som ett av Norges dyktigste damekor og har en rekke utmerkelser fra både nasjonale og internasjonale konkurranser. Damekoret Embla har vunnet hele 16 førstepriser i internasjonale korkonkurranser. Blant utmerkelsene er Silver Rose Bowl i EBUs "Let the Peoples Sing" i 1999.
2017: Grand Prix of Nations Berlin (Germany)
2015: Canta al Mar, Calella/Barcelona (Spain)
2010: Florilege Vocal de Tours (France)
2008: 10th Concorso Corale Internazionale Riva del Garda, (Italy)
2006:  Fleischmann International Trophy Competition at the 52nd Cork International Choral Festival (Ireland)
Liste over Frankrikes dronninger
Fra 1285 til 1328 var kronene til Navarra og Frankrike forent ved giftemål mellom Johanna I av Navarra og Filip IV av Frankrike, og ved etterfølgelse av deres tre sønner som alle ble konger, Ludvig X, Filip V og Karl IV av Frankrike. Hustruene til alle disse kongene ble ikke bare dronning av Frankrike, men også av Navarra. Da Karl IV døde ble Navarra løsrevet fra det franske monarkiet frem til 1589 da Henrik III av Navarra ble Henrik IV av Frankrike.
Damekoret Embla
Meritter
2003: Marktoberdorf International Choir Competition (Germany)
Liste over Frankrikes dronninger
Da Henrik IV ble kronet ble hans hustru, Margrete av Valois, som allerede var dronning av Navarra, også dronning av Frankrike. Derfor, frem til 1791, var alle dronninger av Frankrike også dronning av Navarra. Navarras krone ble slått sammen med den franske kronen i 1620, men de franske kongene fortsatte å benytte tittelen «Konge av Navarra» frem til 1791. Tittelen «Konge av Navarra» ble gjenopptatt ved Gjenreisingen av 1814-1815 og fjernet ved revolusjonen i 1830. Gemalinnene til Bonaparte og Orleans benyttet seg ikke av denne tittelen.
Damekoret Embla
Meritter
2000: National Choir Competition, Trondheim (Norway)
Moskovskaja elegija
Moskovskaja elegija (originaltittel: Московская элегия) er en sovjetisk dokumentarfilm fra 1988 regissert av Aleksandr Sokurov.
Damekoret Embla
Meritter
2000: Tolosa Choir Contest (Spain)
1999: EBU’s International Choir Competition "Let the Peoples Sing"
1999: International Choir Competition, Montreux (Switzerland)
1998: Polifonoco de Concorso, Arezzo (Italy)
1997: Schubert Festival, Vienna (Austria)
1996: International Choir Competition, Sligo (Ireland)
1994: International Choir Competition, Oskarshamn (Sweden)
Eksterne lenker
http://www.adressa.no/kultur/article658714.ece
http://www.adressa.no/kultur/article496731.ece
Liste over Frankrikes dronninger
Regenter
Mange franske gemalinner har fungert som regenter for sine ektemenn eller barn i løpet av deres tid som mindreårige. Disse var:
Ursula St. Barbe
Ursula St. Barbe (død 18. juni 1602) var datter av Henry St. Barbe og Francis Walsinghams andre kone.
Liste over Frankrikes dronninger
Madame de Maintenon
Madame de Maintenon var elskerinne av Ludvig XIV. Vinteren 1685–1686 viet erkebiskopen av Paris, François de Harlay de Champvallon paret under en privat seremoni. Man antar at dette skjedde i nærvær av kongens skriftefar Père la Chaise, kongens skriftefar, marki de Montchevreuil, chevalier Claude de Forbin, og Alexandre Bontemps. På grunn av hennes manglende sosiale status ble ikke hun og kongen åpent gift, noe som ville ha gjort henne til dronning. Intet skriftlig bevis på ekteskapet foreligger, men at det skjedde er overveiende sannsynlig. Det er verdt å merke seg at Madame de Maintenon aldri var dronning av Frankrike, kun kongelig gemalinne.
Ursula St. Barbe
Hun var først gift med sir Richard Worsley, som var kaptein på Wight.
Etter hans død giftet hun seg i 1566 med Francis Walsingham, som var Elizabeth Is etterretningssjef. De fikk to døtre, Frances og Mary; sistnevnte døde som barn.
Liste over Frankrikes dronninger
Huset Lancaster
Noen kilder omtaler Margaret av Anjou som dronning av Frankrike, men hennes rett til tittelen er omdiskutert. Hun ble kortvarig anerkjent som den eneste i de områdene i Frankrike som var kontrollert av England. (Se hovedartikkel: Dobbeltmonarkiet England og Frankrike)
Ursula St. Barbe
Mens Walsingham var ambassadør til Frankrike i 1572 fant Bartholomeusmassakren sted. Paret tok inn flyktende hugenotter i sitt hjem i Paris. Så snart det var trygt å reise dro hun hjem til England sammen med datteren.
Paret ble gjenforent i England i april 1573.
Damekoret Embla
Eksterne lenker
http://www.adressa.no/kultur/trondheimpuls/article335127.ece
Hytteinspektør
Hytteinspektør er den tradisjonelle tittelen på den personen som har det faglige ansvaret for «hyttevesenet», dvs. foredlingsvirksomheten ved et bergverk (se metallurgi).
Ansvaret for driften av selve gruvene ligger som regel under en bergmester. Både bergmesteren og hytteinspektøren har svært sentrale funksjoner i en gruvebedrift, og begge er som regel medlem av direksjonen. De er vanligvis underlagt en administrerende direktør, som er sjef for hele bedriften. Hytteinspektør blir også ofte kalt teknisk direktør.
Damekoret Embla
Eksterne lenker
http://www.adressa.no/kultur/trondheimpuls/article327556.ece
Dark Skies
Dark Skies er en amerikansk science fiction-serie som gikk på NBC fra 1996 til 1997. Serien handlet om en konspirasjon på høyeste nivå for å skjule UFOers eksistens.
Conquest
Conquest er et musikkalbum med Madcon, utgitt i 2009.
Dark Skies
TV-serien X-files hadde hatt en stor suksess på tidlig nittitall på kanalen Fox og dette overbeviste NBC om å satse på serien. Den hadde sin første visning 21. september 1996 på NBC. Seriens undertittel var «Historien som vi kjenner den er en løgn». Serie gikk over to sesonger og det ble produsert 18 episoder.
Serien ble i Norge vist på NRK2 fra 1997.
Damekoret Embla
Eksterne lenker
http://www.adressa.no/kultur/article182015.ece
Garman (album)
Garman er et musikkalbum med Ole Paus, utgitt i 1972. Albumet lå 13 uker på VG-lista og endte med 13.-plass som beste plassering. Plata er spilt inn med musikere fra Pussycats og har et mer rocka uttrykk enn hans tidligere album.
Christiania Spigerverk
Christiania Spigerverk, i dagligtale bare kalt «Spikerverket», er en bedrift med administrasjon beliggende i Nydalen i Oslo. Nå selger firmaet først og fremst ulike «festemidler», det vil si produkter som spiker og skruer. Tidligere var verket et landsomfattende konsern, og moderbedriften i Nydalen var en stor industribedrift som preget området. Nydalen var da et typisk industristrøk, beliggende midt mellom øst og vest i Oslo, om lag midt mellom sjøen og Oslomarka.
Det har ligget flere spikerfabrikker langs Akerselva. Kjelsås Bruk ble anlagt som spiker- og ståltrådfabrikk i 1855. Det ble overtatt av O. Mustad & Søn i 1884. En annen bedrift var Christiania Hesteskosømfabrikk.
Fra spikersmie til fabrikk
Spigerverket ble etablert i 1853 under navnet Christiania Spiger- og Valtse Værk. Industrigründeren Oluf Onsum kjøpte fallrettighetene til Lillo Gård, og den gamle gårdssagen ble revet og erstattet av fabrikkbygningene til Spigerverket.
Det første verket ble anlagt på østsiden av elva, et par hundre meter overfor dagens Gullhaug bru. Det var bygget over en utgravd kanal som løp parallelt med elva. Over selve kanalen lå turbinhus, mens valseverket lå på vestsiden og selve spikersmia på østsiden. I tillegg til bygningene med valseverk-turbiner-spikerfabrikk fantes kull- og vedbod samt pakkhus og hestestall.
De første årene importerte verket jern til valsingen, men fra 1865 begynte man å bruke norsk skrapjern. I enkle bolleovner ble skrapjernet smidd til «boller» og deretter hamret ut til blokker egnet for valsing. Hammersmia med bolleovnene lå øst for elva rett nedenfor Gullhaug bru.
Produksjonen var oversiktlig: I valseverket ble blokkene valset til jernplater. Jernet ble kuttet på tvers av valseretningen i lengder tilpasset spikerlengden. Deretter ble dette «spikerjernet» klipt i passende «lapper» for å bli kuttet til spikeremner og smidd i spikerfabrikken. Den første tiden ble spiker kaldsmidd, men alt i 1855 skaffet man ny banebrytende teknologi: Da fikk verket eneretten på den engelske Coates-maskinen for produksjon av varmsmidd spiker. Disse maskinene kom til å bli avgjørende for Spigerverkets framtid.
Å ha virksomheten spredt over et større område var ikke problemfritt. På slutten av 1800-tallet var det nesten en halv kilometer fra valseverket lengst i nord til bygningene lengst i sør. Jernblokkene fra hammersmia måtte fortsatt være varme da hest og kjerre nådde valseverket om lag 250 meter unna. For å effektivisere transporten ble det derfor bygget hestesporvogn, en linje som i 1890-årene dekket hele anlegget og to steder krysset Akerselva over bru. Senere flyttet man bolleovnen opp til valseverket.
Teknisk og produksjonsmessige er historien om Spikerverkets første femti år en historie om vekst og framgang. To ganger var likevel verket ille ute økonomisk:
Omtrent samtidig som den nye spikerfabrikken sto ferdig i 1878 sviktet spikermarkedet. Etterspørsel og priser sank, og verket ble tvunget til å redusere arbeidstiden. Spigerverket gikk da sammen med resten av spikerprodusentene i Norge og Sverige om en prisoverenskomst. 11 fabrikker ble enige om å holde de samme priser, og klarte på denne måten å manøvrere gjennom krisetidene.
I 1886 gikk selveste Oluf Onsum konkurs. I den livlige byggeperioden i Christiania hadde han levert materialer til mange bygg, – med pant i bygningsmassen. Da nedgangstidene satte inn ble han sittende med 50 – 60 bygårder på hånden, og klarte ikke ri stormen av. Det viste seg at forretningsmannen Onsum hadde blandet sammen egen økonomi og Spigerverkets økonomi, slik at han holdt på å trekke med seg verket i fallet. Men siden selve driften var liv laga ønsket både Creditbanken og nye interessenter å redde Spigerverket. I 1889 ble det derfor opprettet et nytt, refinansiert selskap: Denne gangen under navnet Christiania Spigerverk.
Utvikling til storbedrift
Ved århundreskiftet sto Spigerverket ved inngangen til en ny tid. Det som til nå hadde vært et enkelt spikerverk skulle utvikle seg til å bli en allsidig storbedrift.
Spikermarkedet var dessuten blitt et marked der tradisjonell smidd spiker og ny stift laget av ståltråd ble solgt side om side. Derfor opprettet man samme året en trådstiftfabrikk i Nydalen, på Bjørsheim; lokaler som tidligere hadde huset tekstilindustri. Nå kunne man tilby begge de produkttypene som utfylte hverandre på markedet.
I de første par tiårene på 1900-tallet fulgte nyetablering på nyetablering. To år etter trådstiftfabrikken sto nytt trådtrekkeri ferdig. I 1905 kom Spigerverkets nagle- og skruefabrik. I 1912 fulgte neste større satsing, egen redskapsfabrikk: «Norge-spaden» fra Spigerverket ble etter hvert en merkevare.
Satsingene fulgte en strategisk tanke: Man ville ha herredømme over mer av verdikjeden, styring med og fortjeneste på mest mulig av produksjonen fra råvare til ferdig produkt. Denne tanken kom også til å prege verket i de neste fasene, da man ga seg i kast med stålproduksjon i stor stil og etter hvert ekspanderte til et landsdekkende konsern.
Etableringen som stålverk
Det steget man nå sto foran var avgjørende: Etableringen som et moderne stålverk. Verkets ekspansjon i Nydalen la grunnlaget for et slikt løft, og den første verdenskrigen gjorde behovet for stål akutt. Jernsaken ble satt på det politiske Norgeskartet.
To på topp
To på topp er en norsk spillefilm fra 1965. Regien var ved Øyvind Vennerød, som også hadde skrevet manus sammen med Jørn Ording. Det er en komedie som omhandler popmusikk. Hovedrollen spilles av Rolf Just Nilsen. På rollelisten stod også Oslo-bandet The Beatnicks, med blant annet gitaristen Freddy Lindquist og vokalisten Kåre Haugen. Filmmusikken var komponert av Bjarne Amdahl.
Christiania Spigerverk
Etableringen som stålverk
I Nydalen ble det i krigsårene bygget stålverk på østsiden av elva, øst for nåværende Gullhaug torg. I nordenden av stålverket kom blokkvalseverk, med finvalseverk litt nærmere elva. Men for Spigerverket skulle krigstidas hastverk bli en ulykke: Da stålverket ble etablert var det med kullfyrte stålovner av Martin-typen, en teknologi som man aldri helt lærte seg å beherske, og som slett ikke ble regningssvarende da krigen endte og prisene stupte. I flere år ble ovnene stående nesten ubrukte, mens verket akkumulerte underskudd og levde på bankens nåde.
To på topp
Filmens sang, spilt av the Beatniks, var «Jeg husker den gangen jeg var i Buenos Aires!!»
Christiania Spigerverk
Etableringen som stålverk
Først på slutten av 1920-tallet begynte det å løsne, med råjernsmelting ved hjelp av elektrisk energi. Etter mye eksperimentering fikk man satt i drift verdens første elektriske råjernovn med koks som reduksjonsmiddel, den såkalte «Tysland-Hole-Spigerverksovnen». Senere ble første elektrostålovn bygget. Samtidig var både blokkvalseverk og finvalseverk godt i gang. Det nyeste valseutstyret var anskaffet til spottpris fra det havarerte Hamar Staalverk.
To på topp
Handling
Lettmatrosen Nils, spilt av Rolf Just Nilsen, blir forvekslet med popsangeren Dickie Dons, også spilt av Rolf Just Nilsen, om bord på bilfergen fra Kiel til Oslo. Lettmatrosen finner seg fort tilrette i sin nye rolle og fryder seg over å kunne drikke champagne med kapteinen. Det blir imidlertid vanskeligere etter hvert – ikke minst fordi Dickie Dons viser seg å være hemmelig gift med sin sekretær.
Christiania Spigerverk
Etableringen som stålverk
Dermed var Spigerverket i stand til å framstille jern og stål til egne ferdigprodukter, i en drift som fra 1933 kunne skilte med stabilt økende produksjon og stadig bedre resultater. Stål- og valseverket klarte snart å ta på seg krevende oppgaver som valsing av jernbaneskinner for NSB. Produksjonen la dessuten grunnlag for utvikling av de andre avdelingene, som utbygging av trådtrekkeriet og trådstiftfabrikken, og modernisering av redskapsfabrikken.
To på topp
Rolleliste (utvalg)
21 skuespillere er med i denne filmen, deriblant:
Christiania Spigerverk
Etableringen som stålverk
Teknologisk arbeidet man seg etter hvert opp i tetskiktet i verden. Den første elektroovnen var banebrytende, og mellom stålverk og blokkvalseverk utviklet man senere en helt ny metode med elektriske varmegroper for blokkene. Slike «norske varmegroper» ble blant annet bygget ved smelteverk i Ruhr.
Krigstiden
Da krigen kom til Norge var Spigerverket en sentral bedrift. Hjemme hos verkets direktør Gunnar Schjelderup møttes næringslivets menn alt 13. april 1940 – for å områ seg under de nye betingelsene etter den tyske okkupasjonen. Møtet favnet landets viktigste industriledere, også Siemens-direktør Fridtjof Heyerdahl med meget nære tyske forbindelser. Året før hadde han vært æresgjest hos Hitler. Møtet kom snart til enighet om at det var viktig «å få fiendtlighetene avbrutt». Det sentrale for bedriftslederne var å holde hjula i gang.
Spørsmålet ble snart hvordan man skulle drive en bedrift som Spigerverket, mens man samtidig skapte et minimum av fordel for fienden. Da krigen kom hadde man alt laget granatstål for levering til Raufoss. Dette første granatstålet ble skyndsomt gjemt under skrapjern, mens man bedyret overfor tyskerne at verket aldri hadde produsert rustningsstål. I 1943 troppet til slutt tyskerne opp i Nydalen med egen teknisk militærkommisjon, og påla Spigerverket å levere rustningsstål. Denne produksjonen ble imidlertid aldri effektiv.
Ønsket om å holde hjula i gang var i pakt med holdningen i ledelsen i hjemmefronten de første krigsårene, og forbindelsene var tette. Direktør Schjelderups bror, høyesterettsdommer Thorleif Ferdinand Schjelderup var med i Administrasjonsrådet og senere sentral i den såkalte Kretsen som mer eller mindre formelt representerte London-regjeringa i Norge. Spigerverket er på mange måter et eksempel på hvordan Kretsens linje ble satt ut i livet: Her vokste motstanden mot tyskerne, men anlegget ble skånet. I motsetning til Oslo-bedrifter som Akers mekaniske verksted eller Asea Per Kure ble ikke Spigerverket mål for større sabotasjeaksjoner.
I løpet av krigen sank produksjonen ved Spigerverket til om lag det halve, til tross for at antallet ansatte økte fra 790 til 923. Mange av verkets folk ble arrestert av tyskerne, tre fra klubbstyret alt i 1941 i forbindelse med den såkalte melkestreiken. Blant dem var den senere LO-lederen Tor Aspengren. Også mange i ledelsen ble tatt, eller måtte flykte til Sverige. I 1944 ble direktør Schjelderup arrestert. Han satt på Akershus og Grini til krigens slutt.
Men om produksjonen sank i krigsårene, gjorde ikke prisene det. Spigerverket ble på ingen måte utarmet av krigen. Tvert i mot ble mye av verket modernisert i disse årene: Alt i 1941 sto dets nye administrasjonsbygg ferdig. Samme år kom tredje stålovnen på plass. Kokillestøperiet ble opprettet i 1944. Verket tok også over eiendommen Bakke Mølle, sentralt i Nydalen. På Spigerverket kom krigsårene til å legge grunnlaget for nye oppgangstider.
Da freden brøt løs innledet man umiddelbart en hektisk opprustning i Nydalen. Snart sto nytt finvalseverk ferdig (1948), ny Hall I for trådtrekkeriet (1948), ny Hall II (1950) og ny Hall III (1953). I stålverket bygde man ny Ovn IV (1951), på den tiden Europas største i sitt slag. Så fulgte nytt blokkvalseverk (1952). De kommende årene skulle disse satsingene gi seg utslag i dramatisk økning i produksjonen.
100-årsjubileet
Den 13. juni 1953 kunne Christiania Spigerverk feire sitt 100-årsjubileum med brask og bram. Etter å ha sett filmen om Spigerverket på Colosseum kino dro gjester og ansatte opp til Nydalen. Her sto trådtrekkeriets nye Hall III (82 x 20 meter) ferdig dekket som festsal med 34 langbord for 1 800 personer. På festen ble det konsumert 12 000 sosisser, 10 000 skiver tunge, 8 000 skiver roastbeef, 5 000 skiver skinke og 10 000 skiver svinefilet. Dagens høydepunkt var utvilsomt Kong Haakon VIIs besøk. Vannbassenget på Eidsvold Plass, populært kalt «Spikersuppa», ble gitt som gave fra Spigerverket til Oslo kommune i forbindelse med 100-årsjubileet.
I Spigerverkets historie kom hundreårsmarkeringen til å bli innledningen på en ny periode, da man i større grad rettet blikket ut over Nydalen. Rett nok fortsatte moderbedriften å vokse, men flere folk og mer moderne utstyr. Det omgivelsene merket mest var nok byggingen av et nytt renseanlegg (1973). Dermed forsvant den tjukke, røde røyken som hadde forurenset byen. Man erstattet også blokkvalseverket med et nytt moderne strengstøpanlegg ved stålverket (1972). Men på denne tiden vokste Spigerverket først og fremst andre steder i landet.
Utviklingen til konsern
Utbygging for å sikre hele produksjonslinjen fra råvarer til ferdigvarer hadde preget utviklingen i Nydalen. Samme tankegang preget Spigerverket da det etter hvert utviklet seg til et landsomfattende konsern.
Alt i 1925 hadde man tatt over Norsk Blikvalseverk ved Bergen. Blikvalseverket kunne videreforedle Spigerverkets produkter. I 1939 sto Bergens Bliktrykkeri for tur. I etterkrigstiden omfattet også konsernet ferdigvarebedrifter som FONAS i Nydalen og på Dokka og Jobu i Oslo og Drøbak.
For å sikre skrapjern gikk man inn i Grimstad Ophugnings Compagni og Stavanger Skibsophugnings Co, to bedrifter som i 1958 ble slått sammen i Norsk Skipsopphugnings Co. For å sikre jernmalm engasjerte man seg i en rekke prosjekter, som Bråstad Gruber ved Arendal, Rødsand Gruber noen mil fra Kristiansund og Norsk Nefelin på Stjernøy i Finnmark. Bremanger Smelteverk i Svelgen utgjorde snart en viktig del av konsernet. I noen tilfeller var det Spigerverkets avanserte teknologi som gjorde det økonomisk mulig å drive gruvene, og Spigerverket drev i mange år omfattende undersøkelser for å finne interessante malmforekomster.
I 1953 omsatte moderbedriften i Nydalen for 68 millioner, hele konsernet for 99. I 1960 var tallene 117 millioner mot 202. I 1968 164 millioner mot 434. Konsernet vokste altså langt raskere enn moderbedriften. I alt var det nå ansatt om lag 3800 personer, – bare 1450 av disse jobbet ved moderbedriften i Nydalen. I tillegg inngikk følgende virksomheter i konsernet:
Landets nest største
Ved fusjonen med Elkem i 1972 hadde konsernet Christiania Spigerverk vokst til 4 divisjoner, mer enn 4500 ansatte og virksomhet på 19 forskjellige produksjonssteder i 13 ulike fylker. I underkant av 2000 personer arbeidet i Nydalen. Følgende bedrifter inngikk da i konsernet:
Blant ferdigvarene som ble produsert opp gjennom tiden kan nevnes: armeringsstål, elektrodestål, handelsstål, harpunstål, granatstål, jernbaneskinner, stålull, spiker, skruer, bolter, muttere, spader, greip, river og raker, snøskuffer, motorsager, knipetak, hermetikkbokser, plastmatter, lengdeløpsskøyter og nøkler.
Det nye selskapet fikk etter fusjonen navnet Elkem-Spigerverket og hadde 8200 ansatte. Det var datidens nest største norske industrikonsern. Selve Spigerverket ble hovedbedriften i konsernets ståldivisjon.
Elkem tar over
Håpet til fusjonen var at de to partene skulle utfylle hverandre: Det samlede konsernet skulle bli mindre konjunkturutsatt. Fusjonen skulle gi synergieffekt og trygghet.
Men fra første dag var Elkem-Spigerverket preget av sterke motsetningen mellom partene, ikke minst når det gjaldt bedriftskultur. Fusjonen var lite vellykket. Og i det nye konsernet var Spigerverket den svake, og tapende, part. Snart ble også «Spigerverket» kuttet fra konsernnavnet. Liksom de enkelte bedriftene i Spigerverk-konsernet tidligere hadde inngått i en strategi for å styrke Christiania Spigerverk, ble nå Spigerverket selv en brikke i et spill.
Etter hvert solgte Elkem ut Spigerverkets aktiviteter bit for bit for å sikre egne satsinger. Til slutt ble selve stålverket i Nydalen solgt – til Jernverket. Nå ble bedriften organisert som et eget selskap under Norsk Jern Holding, det senere Fundia.
Elkem satt tilbake med en gevinst på et par milliarder. Men et svekket Spigerverk var nå på statlige hender. Verkets skjebne var de facto overlatt til landets politikerne.
Ofret for Mo i Rana
Fra Jernverket i Mo i Rana ble etablert etter krigen hadde det ligget som en potensiell trussel mot Spigerverket. Både bedriftsledelser og fagforeninger på de to stedene hadde kontakt og samarbeid, og det ble pønsket ut flere fåfengte planer for sameksistens. Spigerverket kunne for eksempel basere seg på skrapjern, og Jernverket på malm? Spigerverket kunne produsere armeringsjern, Jernverket flattjern?
I virkeligheten var det ikke plass til begge, og forsøkene på samarbeid endte i åpen strid mellom Nydalen og Mo. Fra slutten på 1970-tallet satset Jernverket målbevisst på å overta hele den norske armeringsjernproduksjon.
For politikerne var saken til syvende og sist enkel. Det var langt lettere å ofre Spigerverket enn å kutte i Jernverket. I Mo var verket en hjørnesteinsbedrift. Lokalsamfunnet var avhengig av det. Det var først og fremst Arbeiderpartiet som hadde drevet fram oppbyggingen i Mo. Nå drev det samme partiet gjennom nedleggelsen i Nydalen. Det skjedde tross bitre protester, spesielt fra Spigerverks-klubben. Som storbedrift fikk Spigerverket nådestøtet i 1989, da stålverket ble lagt ned. Det var da en av Oslos siste gjenværende tungindustribedrifter.
Restene i Nydalen
Spikerproduksjonen ble i 1993 skilt ut fra Fundia-konsernet og ført videre under navnet Christiania Spigerverk. Produksjonen av spiker ble lenge opprettholdt i Nydalen, men i dag er også den virksomheten avviklet der. Kun administrasjon og serviceavdeling er tilbake.
Etter nedleggelsen av stålverket ble eiendommene i Nydalen interessante. Dette ble en av Kjell Inge Røkkes første store investeringer i Norge: Han kjøpte «halve Nydalen» for 220 millioner. I år 2000 solgte han for 3 milliarder.
Nydalen har blitt videreutviklet til det i dag fremstår som «Nydalsbyen». Størst har forandringene vært på østsiden av elva. Der er det reist helt nye forretningsbygg; kontorer, hotell, T-bane, butikker og nytt hovedkvarter for Handelshøyskolen BI.
På vestre bredd er mye av den gamle bygningsmassen bevart, men tatt i bruk til nye formål. De tidligere Spigerverks-bygningene som fortsatt står er redskapsfabrikken, laboratoriet, administrasjonsbygget, Bakke Mølle og Bjørsheim.
Celsa Steel Service
Celsa Steel Service AS er idag en videreføringen av Christiania Spigerverks gamle Armeringsdivisjon. Her produseres blant annet armeringsnett, kommunalvarer og bearbeidet armering (Kapp & Bøy). Bedriften har besøksadresse Vitaminveien 5B i Nydalen, og er Norges største bearbeidingsanlegg for armeringsstål med en kapasitet på ca. 60 000 tonn. Celsa Steel Service holder også til i Nydalen, men er lokalisert nærmere Storo, like innenfor Ring 3.
I tillegg er Celsa Steel Service AS morselskap for avdelinger i Drammen, Porsgrunn, Kristiansand, Bergen, Ålesund, Trondheim, Fauske og Tromsø med en total produksjonskapasitet på ca. 100 000 tonn bearbeidet armering.
NRK
I 1992 ble lokalene overtatt av NRK og ble base for deres nyetablerte avdeling NRK Drama.
Svarvarnuten
Svarvarnuten er et fjell i Valle kommune. Det har en høyde på 1 378 meter over havet og er et av de beste utsiktspunktene i Setesdalsheiene.
Trauste menn ved Svarvarnuten: en undersøkelse av årsakene til den store oppslutningen om Nasjonal Samling i Setesdal i årene 1933-1945 er en hovedfagsoppgave av May-Brith Ohman Nielsen (UiB, 1989).
Detritusfluer
Detritusfluer (Milichiidae) er en familie av stort sett små og mørke fluer. Noen arter lever i gamle fuglereir, men navnet fuglefluer er neppe dekkende for hele familien.
Utseende
Knøttsmå til små (1–6 mm) fluer, vanligvis mørke på farge, ganske sterkt hårete. Brystet (thorax) er ganske bredt, med tydelig hårkledning og mange børster. Bakkroppen er mer eller mindre sylindrisk, uten påfallende store ytre kjønnsorganer. Beina er vanligvis slanke, men hannene hos noen arter har fortykkede legger (tibiae). Ingen kraftige børster på beina. Vingene er brede, mer eller mindre trekantede, klare uten fargemønster. Vingefremkanten (costa) har to tydelige brudd.
Larvene er avlange, mer eller mindre S-formet, tydelig oppdelt i 11 ledd. De er tilpisset i hodeenden. Ved bakkanten av hvert ledd på undersiden sitter to tverr-rader av korte kroker som hjelper larvene å få feste til underlaget. På det bakerste leddet sitter to åndehull (spirakler) på sylindriske vorter.
Levevis
De fleste larvene i denne familien lever av råtnende organisk materiale, de er såkalte saprofager. Men familien er meget mangfoldig når det gjelder levesteder. Larver kan finnes i kadavere, råtnende plantermateriale, møkk, død ved, sår på trær, frø, maurtuer, vepsebol og fuglereir. Den siste vanen har gitt familien dens norske navn, men er neppe representativ for hele gruppen. Noen små arter følger store rovinsekter som knelere, edderkopper og rovfluer, og spiser på bytte som disse har fanget. Andre besøker blomster og drikker nektar.
Systematisk inndeling
Som mange andre fluefamilier er også denne dårlig undersøkt i Norge, men noe bedre i våre naboland.
Jahangir Mirza
Ghiyas-du-din Jahangir Mirza (persisk:|جہانگیر‎ میرزا), født 1356, død 1376, var sønn av det sentralasiatiske Timuridrikets grunnlegger, den tyrkisk-mongolske erobreren Timur Lenk. Han gjorde tidlig karriere i militærstyrken og var Timurs favoritt til å etterfølge ham som hersker, men han døde allerede i 1376, tjue år gammel. Timur selv døde i 1405.
Bakgrunn: Mongolriket og Timuridriket
I 1206 fullførte den mongolske erobreren Djengis Khan samlingen av det enorme Mongolriket og ble utropt til «khagan», («herskernes hersker»). Djengis døde i 1227, og det oppsto maktkamper mellom hans fire sønner og de mange barnebarna hans. Det viste seg også vanskelig å holde det store riket som strakte seg fra Stillehavet til Middelhavet og Østersjøen samlet. Mongolene var erobrere og et krigførende folk, men «det lar seg nok gjøre å erobre et rike fra hesteryggen, men det kan ikke styres fra salen.» Etter Djengis’ død ble Mongolriket delt i flere riker og imperiet smuldret opp på 1300-tallet. I 1369 fullførte den tyrkisk-mongolske Timur Lenk en ny samling av det sentralasiatiske riket og grunnla timuriddynastiet. Timurs sønn Shah Rukh overtok makten etter sin far og videreutviklet det både militært og kulturelt sammen med sin kone Goharshad Begum.
Biografi
Jahangir var en av Timurs fire sønner som levde opp, og han var den eneste som var født av en fri kvinne, Uljay-Turkan Aga. Kildene er usikre på om Jahangir eller broren Umar Shaikh var eldst, men forskere heller til at Jahangir var yngst av de to.. Hans mor var Timurs favorittkone og fulgte med ham på hans reiser. Hun var sannsynligvis datter av emir Kazagan, en av lederne i Tsjagataikhanatet.
Krig mot Tsjagataikhanatet
Da Tuglugh Timur Khan i Tsjagataikhanatet døde i 1363 gjorde Timur fremstøt for å erobre hele khanatet. Han hadde tidligere skaffet seg herredømme over de vestlige delene av dette riket, og gikk i 1370 til krig mot Tulughs etterfølger Dughlat Khan som styrte i Moghulistan, den østlige delen. I 1375 hadde Dughlat Khan flyktet, og Jahangir ble sendt etter ham for å ta ham til fange. Han lyktes ikke med å ta Dughlat, men han tok hans kone Tuman Agha og hans datter Dilshad Agha til fange. Timur giftet seg senere med datteren.
Ekteskap og barn
I 1372 invaderte Timur det tidligere Tsjagatai-territoriet Khorasan (Khoresm) som var kontrollert av Sufi-dynastiet under emir Husayn Sufi. Da Husayn døde ble han etterfulgt av sin bror Yusuf Sufi som gjorde en viss motstand i starten, men som underkastet seg Timurs overherredømme og lovte å sende sin niese Khanzada Begum for å giftes bort til Jahangir. Khanzada ble året etter sendt til Timurs hovedstad Samarkand (i dagens Usbekistan) medet stort følge og med rike gaver til Timur. Khanzada selv skal ha ridd på en hvit kamel.
Jahangir og Khanzada ble gift i 1374 og de fikk to barn, sønnen Muhammad Sultan Mirza og datteren Yadigar Sultan. Etter Jahangirs død ble Muhammad Sultan utpekt av Timur til å overta tronen etter Timur. Muhammad Sultan døde imidlertid i 1403, to år før Timur. Jahangir fikk også sønnen Pir Muhammad som hersket over Timuridriket en kort periode etter at Timur Lenk døde i 1405. Pir Muhammad døde i 1407.
Død
Jahangir døde av sykdom tjue år gammel i 1376, bare to år etter at han giftet seg. Timur skal ha vært utrøstelig da yndlingssønnen døde og det førte til et avbrekk i den store erobrerens stadige felttog.
Han ble begravet i Dorus-Saodat-mausoleet i Shahrisabz, Timur Lenks fødeby. Deler av bygningskomplekset som inneholder mausoleet er fortsatt intakt.
Familie
Jahangir Mirza hadde seks barn med sine tre koner.
Med Khanzada Begum, datter av Aq Sufi Qongirat:
Med Ruqayya Khanike, datter av Amir Kai-Khusrau Apardi:
Med Bakht Malik Agha, datter av Ilyas Khwaja Tatar Yasauri:
Frank Martin (rytter)
Frank Hugo Martin (født 30. desember 1885, død 28. august 1962) var en svensk rytter som deltok under OL 1920 i Antwerpen.
Martin ble olympisk mester under OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det svenske laget som vant lagkonkurransen i sprangridning. Det svenske laget besto av Claës König på hesten «Tresor», Daniel Norling på «Eros II», Hans von Rosen på «Poor Boy» og Martin på hesten «Kohort».
Tanabru skole
Tanabru skole - Deanusálddi skuvla er en 1.-10 skole i Tana kommune.
Tanabru skole er den nyeste og største skole i Tana kommune og var ferdig i 2016. Da avviklet Tana kommune de andre ungdomsskolene (Boftsa Oppvekstsenter og nedlagte Seida skole) og alle ungdomsskole elevene ble samlet på Tanabru skole. Tanabru skole rekrutterer også egne elever til ungdomsskolen.
Tanabru skole en norsk offentlig grunnskole som ligger sentralt i Tanabru i Tana kommune, Finnmark fylke.
Det er flerbrukshall og svømmebassenger ligger tett opp ved skolen. Det er også skiløyper, skiskytterstadion og fotballbane i umiddelbar nærhet til skolen.
Deanu sámeskuvla – Tana Sameskole er naboskolen til Tanabru Skole.
Skolen legger stor vekt på godt læringsmiljø.
Tanabru skole ledes av rektor Øystein Albrigtsen fra desember 2021.
(Tidligere rektorer Else Maria Seim, Henrik Øyvind Kolstrøm, Heidi Merete Wilsgård)
Veier i Telemark
I Telemark var det pr. 1. januar 2007 til sammen 4 113 km offentlige veier, noe som utgjorde 4,43 % av landets samlede veilengde på 92 946 km. Av dette var 1 231 km riksveier/europaveier, 1 100 km fylkesveier og 1 782 km kommunale veier.
Fylkets viktigste veier
Telemark har to europaveier: E18 og E134. går fra Langangen via Bamble og Kragerø kommune mot Gjerstad. går fra Notodden via Seljord til Haukelifjell. Disse er samtidig riksveier, også andre riksveier går gjennom fylket. går fra Bjørbekk i Porsgrunn via Porsgrunn by, Skien og Bø til Seljord. går fra Tallaksbru i Vinje mot Setesdal. går gjennom Nissedal til Brunkeberg i Kviteseid.
Andre viktige veier i Telemark er fylkesvei 37 fra Bolkesjø i Notodden via Rjukan til Vinje og fylkesvei 38 fra Kragerø til Vinje.
Fjord- og elvekryssinger
Telemarks eneste fjordkryssing av betydning er Grenlandsbrua og Breviksbrua, som begge krysser Frierfjorden i Porsgrunn og Bamble. Grenlandsbrua er en del av europavei 18, mens Breviksbrua tidligere var en del av europaveien, nå riksvei 354. Også Langangenbruene på europavei 18 har stor betydning for samferdselen gjennom fylket.
Kverk hengsle
Kverk hengsle lå i Drammenselva ved Kverk gård, mellom Skotselv og Hokksund, i Buskerud fylke. Hengsler ble benyttet i forbindelse med tømmerfløtingen i elva.
Veier i Telemark
Fjelloverganger
Den fjellovergangen som er viktigst for Telemark, er europavei 134 over Haukelifjell, selv om høyeste punkt på denne veien ligger i Hordaland. Andre fjelloverganger i fylket er riksvei 9 mellom Tallaksbru og Hovden i Setesdal, fylkesvei 45 Dalen – Rotemo og fylkesvei 37 mellom Rjukan og Vinje.
Kverk hengsle
Tømmerhengslene
Et hengsle er et sorteringsanlegg for tømmer, anleggene ligger langs en elv hvor stokkene i tømmerfløtingen blir stoppet og sortert, uten å bli tatt opp av vannet. Sorteringen foregikk etter tømmermerkene som var slått inn i stokkene. Merket viste hvor stokken skulle, til en av sagene lenger ned langs elva eller kanskje helt til fjorden og med seilskute videre til andre land. Ordet hengsle ble brukt langs Drammensvassdraget, langs Glomma sa man lense om tilsvarende sorteringsanlegg. Ordene hengsle og lense blir brukt om hverandre.
Anleggene ble holdt på plass av dopper (påler) som var slått ned i elve-bunden og kjettinger, tau og ståltau festet til fjell på land. Til doppene ble festet det som langs Drammenselva kalt tømmerlenser, en lense bestod av stokker som var sammenkjededet ende mot ende med stål-kramper og kjetting-løkker, ofte ble to stokker koblet parallelt for å gjøre lensen mer solid. Lensene tjente til å samle eller lede tømmeret i elver og vann.
Fløting i Drammenselva
Fløtingen i Drammenselva har foregått fra middelalderen og til slutten av 1960-tallet. Først var det tømmerstokker til laftede bygninger, senere tømmer til de mange vannsagene på Eiker. Alt tømmeret førte til at Drammen ble Norges største havn for eksport av trevirke. Hvert år ble millioner av stokker transportert på Drammenselva og mye av tømmeret ble eksportert fra Bragernes og Strømsø, først var det England mesteparten av eksporten gikk til, men senere ble hollendere og frieslendere dominerende. Men eksporten gikk også i mindre skala til andre kontinenter som Australia, Nord- og Sør-Amerika. I tillegg til eksporten hadde bergverksdriften behov for store mengder brensel og også saltkokeriene langs kysten var store kunder. Senere var det all treforedlings-industrien langs elva som hadde behov for store mengder tømmer.
Hvordan tømmerfløtingen og hengslene var organisert på denne tiden er man ikke sikre på, men selve fløtingen var den enkelte trelasthandlers ansvar. Det var vel de sagbrukseierne som hadde det største kvantumet som fikk bestemme.
I 1807 ble «Drammensvassdragets Fellesfløtning» etablert. Det var flere som hadde involvert seg i sagbruksdrift og trelasthandel og mengden tømmer økte så det ble stadig vanskeligere å bli enige. Det var den den nye «plankeadelen» (borgerskapet i Drammen) som hadde tatt over etter at Kongen og når hans embetsmenn ikke lenger eide gårdene og sagene. Herman Wedel-Jarlsberg som var amtmann Buskerud som hadde tatt insentivet og alle trelasthandlere som drev med fløting i vassdraget var med. De neste 150 årene var det «Fellesfløtningen» som kontrollere det som skjedde ved Kverk og ellers i elva.
I Drammensvassdraget er det registrert ca. 600 forskjellige merker gjennom tidene og en tømmerfløter måtte kunne forskjellen på ca. 140 forskjellige tømmermerker.
When I Grow Too Old to Dream
Blant innspillingene eksisterer én fra 1951 med Gordon Jenkins, som den andre siden til hans slager, «Charmaine» (Decca 27886).
Kverk hengsle
Kverk hengsle
Hengsle lå i Drammenselva oppstrøms for Hellefossen i Buskerud fylke. Det var lenge det viktigste hengsle i elva.
When I Grow Too Old to Dream
Norske versjoner
Øivind Lunde og Juul Hansen har skrevet norske tekster. Lundes versjon bærer tittelen «Den lange dag er snart forbi». Hansens versjon heter «Hvor er du, min barndomsvenn».
Kverk hengsle
Kverk hengsle
Det er skriftlige kilder som oppgir at hengsle ble reparert på 1620-tallet, så det er trolig at det er mye eldre enn det.
Etter som Kverk var viktig hengsle var det kronen og lensherrene som hadde ansvaret for det. 20 eikværinger fikk i 1630 bøter for å ha forsømt nødvendige reparasjoner ved Kverk, så det var tydeligvis at det var de lokale bøndene som hadde ansvaret for bygging og vedlikehold.
På Kverk ble tømmeret sortert og sluppet i puljer til de forskjellige sagene ved Vendelborg, Hoen og Mjøndalen, eller til sagene lenger ned i elva. Noe skulle helt ned til utskipningshavnen ved Drammen. Ved å slippe det i puljer fikk man også skilt bjelketømmeret fra det som skulle blir trelast. Man ga beskjed på forhånd om når man slapp tømret slik at mottaksstedene visste når tømmeret kom og var klar til å ta imot det.
Trelasthandelen økte og ved Kverk var det så mye tømmer at det var helt på grensen for hva hengsle tålte. Under flommen i 1860 var man usikker på om hengsle ville briste, i flere uker var det en overhengende fare og de største kabeltauene som kunne oppdrives ble fraktet oppover til Kverk for å forsterke hengsle. Hadde hengsle røket ville tømmeret bli ført nedover elven med en voldsom fart og kunne tatt med seg bruer og annet på sin vei til Drammensfjorden. Året etter ble Kverk hengsle flyttet litt lenger opp der det var fast fjell på begge sider.
På slutten av 1800-tallet var de nye dampsagene i nedre del av elva i ferd med å utkonkurrere de gamle vannsagene på Eiker og mange mente at man ikke behøvde Kverk hengsle lenger. Etter mange diskusjoner ble Kverk hengsle lagt ned i 1875.
De neste 25 årene startet industrivirksomheten langs Drammenselva, med tresliperier og cellulosefabrikker. Mengden med tømmer i elva økte, og det var uforsvarlig å slippe tømmeret fra Bergsjø ved Geithus og helt ned til Stenberg. Derfor bestemte «Fellesfløtningen» at driften ved Kverk skulle starte igjen i 1900.
Hengsle fikk sine toppår under første verdenskrig hvor nesten sju millioner tømmerstokker passerte Kverk hvert år. Under flommen i 1916 brast Kverk hengsle, tømmeret i elva fløt så tett at det ikke nyttet å bruke båt. Tømmerfløterne ble i største hast sendt til alle bruene nedenfor hengsle, helt ned til Landfallbrua, for å holde tømmeret unna brukarene.
Kverk hengsle var sammen med Steinberg hengsle de største og viktigste hengslene i Drammensvassdraget helt fram til på slutten av 1960-tallet da fløtingen opphørte. Det var lastebiler og tog som nå hadde tatt over tømmertransporten.
Fylkesvei 6145
Fylkesvei 6145 går mellom Haugen og Todalen i Surnadal. Veiens lengde er 15,6 km.
Gospodin oformitel
Gospodin oformitel (originaltittel: Господин оформитель) er en sovjetisk film fra 1988, regissert av Oleg Teptsov.
Handling
Platon Andreevich, som bodde i St. Petersburg mellom 1908 og 1914, ønsker å forlenge livet ved å overvinne døden - og forbedre verden rundt ham. I 1908 får kunstneren en ordre fra en gullsmed om å dekorere et butikk-vindu.
John Michael Talbot
John Michael Talbot (født 8. mai 1954 i Oklahoma City, Oklahoma, USA) er en amerikansk romersk-katolsk munk, sanger, komponist og gitarist. Han er den katolske kirkes mest populære sanger. Han grunnla også klosterfellesskapet The Brothers and Sisters of Charity, som er plassert i Eureka Springs, Arkansas, USA.
New York Post
New York Post er den 13. eldste avisen som gis ut i USA, og den eldste som gis ut som dagsavis. Siden 1976 har den vært eid av Rupert Murdoch gjennom selskapet News Corporation. Avisen er opplagsmessig blant de 10 største som gis ut i USA.
I begynnelsen
Avisen ble grunnlagt av Alexander Hamilton høsten 1801 under navnet New-York Evening Post, en fullformatavis, i motsetning til dagens tabloidformat. Aksjonærene som investerte sammen med Hamilton inkluderte flere medlemmer av Føderalistpartiet, som var misfornøyd med valget av Thomas Jefferson som president og den økte populariteten Det demokratisk-republikanske parti kunne nyte. William Coleman ble valgt til avisens første redaktør. Den mest berømte redaktøren på 1800-tallet var likevel William Cullen Bryant, som var en sterk tilhenger av alkoholforbud. Avisen ble så respektert med Bryant som redaktør at selv den engelske filosofen John Stuart Mill omtalte den som hederlig i 1864.