cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arbeidernes Opplysningsforbund
Arbeidernes Opplysningsforbund (Studieforbundet AOF) ble etablert 12. desember 1931 og er et studieforbund som bygger på kollektivt medlemskap av organisasjoner med individuelle medlemmer. Forbundet er sammensatt av faglige, politiske, sosiale og kulturelle organisasjoner innen norsk arbeiderbevegelse og samfunnsliv.
Tallinn fyr
Tallinn fyr er et fyrtårn i Estland, på havneområdet ved hovedstaden Tallinn, i Harju fylke.
Arbeidernes Opplysningsforbund
Første leder var Oscar Torp, mens første sekretær var Haakon Lie.
Tallinn fyr
Fyrtårnet er 40 meter høyt, men lyser fra 80 meter over havnivået. Lyset er synlig fra 12,6 nautiske mil avstand. Det skriver seg tilbake til 1835, men fikk dagens bygg i 1896.
Arbeidernes Opplysningsforbund
AOF drev fra 1933 et eget kurs- og skolesenter, en «arbeiderhøyskole» på Malmøya utenfor Oslo, en forløper for Sørmarka.
Forbundet gav blant annet ut kulturtidsskriftet Fakkelen.
Johann Tauscher
Johann Tauscher (født 31. mars 1909, død 21. januar 1979) var en østerriksk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Tauscher vant en olympisk sølvmedalje i håndball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det østerrikske laget som kom på andreplass i håndballturneringen bak Tyskland. Det var første gang håndball var olympisk sport. Seks lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 6. til 14. august. Østerrike vant fire av fem kamper og i finalerunden som besto av fire lag, beseiret de Sveits med 11-6 og Ungarn med 11-7 og tapte kampen mot Tyskland med 6-10. Tauscher spilte tre kamper i OL-turneringen.
Langskuddsplanter
Langskuddsplanter er en gruppe planter i froskebittfamilien. De brukes ofte som akvarieplanter. Innføringen av noen arter av langskuddsplanter i Europa, Australia, Afrika og New Zealand har skapt betydelige problemer, og de regnes nå som ugress i disse områdene.
Vasspest (Elodea canadensis) er en art som kan forveksles med brasiliansk vasspest (Egeria densa) eller Hydrilla verticillata. Vasspest er en attraktiv akvarieplante. Den brukes også i eksperimenter i vitenskapelig undervisning, hvor man ved å tilføre bromtymolblått kan vise hvordan planter bruker karbondioksid.
Gruppen er nært beslektet med Egeria.
Houthier
Houthier (arabisk: الحوثيون = al-Ḥūthiyūn, eller (al-)Houthi) er en sjia-muslimsk opprørsgruppe som opererer i Jemen. Organisasjonen kalles også «den mektige klanen» eller «Ash-Shabab al-Muminin» (arabisk: الشباب المؤمن, betyr «troende ungdom»).
Gruppen tar sitt navn fra sin grunnlegger og tidligere leder Hussein Badreddin al-Houthi, som ble drept av jemenittiske sikkerhetsstyrker i september 2004. Mange andre kommandanter, inkludert Ali al-Qatwani, Abu Haider, Abbas Aidah og Yousuf al-Madani (Hussein al-Houthis svigersønn) har også blitt drept av regjeringsstyrkene. Houthi-brødrenes far Hussein Badreddin al-Houthi sies å være gruppens spirituelle leder. Gruppen hadde en styrke på mellom 1000 og 3000 mann i 2005 og mellom 2000 og 10 000 i 2009.
Cuddalore (distrikt)
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 2,600,880 innbyggere i distriktet, mot 2,285,395 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 33,94 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 10,02 % i 2011 mot 12,47 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 895 i 2011 mot 957 i 2001.
Taluker
I Tamil Nadu er taluk det tredje administrative nivået, under staten og distriktene. Cuddalore distrikt har 7 taluker.
Houthier
Abdulmalik al-Houthi har hevdet at houthienes aktiviteter er motivert av ønsket om å forsvare samfunnet sitt mot overgrep og diskriminering fra regjeringen, noe regjeringen avviser. Ifølge den jemenittiske regjeringen ønsker gruppen å styrte det nåværende regimet, ta kontroll over landet og innføre religiøse lover.
Den jemenittiske regjeringen har anklaget blant annet Iran for å støtte bevegelsen Tilsvarende har houthi-bevegelsen hevdet at regjeringsstyrkene mottar støtte fra sjia-fiendtlige utenforstående parter, inkludert Al-Qaida og Saudi-Arabia.
Holy Riders
Holy Riders MC (HR) er en norsk kristen motorsykkelklubb stiftet 1981. Klubben hadde per 2017 totalt rundt 400 med­lemmer fordelt over Norge, Sverige, Tyskland, Ukraina, Estland og Russland. I Norge og Sverige er det rundt 300 medlem­mer, fordelt på mange avdelinger. Klubbens mål er å spre det kristne evangeliet om frelsen gjennom Jesus Kristus død og oppstandelse til alle i MC-miljøene. Klubben er alkoholfri, og den er åpen for alle uansett alder, kjønn, eller kirkelig tilhørighet. Av type MC-er kjører medlemmene alt fra engelske veteransykler, via Harley Davidson til japanske sykler.
Avdelinger
Klubben er organisert i 18 lokalavdelinger i Norge, i tillegg til 3 avdelinger i Sverige og 1 avdeling i Tyskland. De fungerer som selvstendige avdelinger, men er formelt sett underlagt sentralstyret. Tyskland er skilt ut som eget nasjonalområde, og har eget nasjonalt styre. For alle land glelder internasjonale statutter. Det er også kommet til medlemmer både i Russland og Ukraina. Påska 2012 ble første ryggmerke gitt til et medlem fra Novosibirsk i Russland. De ulike avdelingene i Norge har sine egne opplegg gjennom året, men alle samles til HRs årlige MC-treff, Pilgrimstreffet, og årsmøtet.
Power
Power er Holy Riders medlemsblad og utkommer med 3 nr. i året. Et nummer er på ca. 20 sider.
Kaffetelt
Holy Riders kaffetelt har blitt et kjent og kjært samlingsted for mange på treff i Norge. BikerBibelen deles ut gratis til de som ønsker å ta imot. Kaffeteltet finnes på flere av de store mc-treffene i Norge. Noen av de treffene de har vært fast på de siste årene er Norgestreffet og Trollrally. På Norgestreffet har Holy Riders også hatt MC-Gudstjeneste ved noen anledninger.
Kaffeteltet er et tilbud for de som ønsker å finne en rolig plass på et ellers hektisk treff, for å slå av en prat om hva som helst. Her er det plass til en god mc-prat, hverdagslige ting og det er også noen som kommer hit for å få prate om det som har med Jesus, tro og tvil å gjøre eller med ønske om forbønn. Det er mange som har fått hjelp i Kaffeteltet med ting som kanskje ikke er så lett å snakket om andre steder. Kaffeteltet er stedet for den gode samtalen,
Holy Riders MC Racing
Holy Riders MC Racing er en motorsportklubb som har som mål å være aktive deltakere i motorsportmiljøet. De ønsker å være en klubb som er med og bidrar til et positivt miljø innenfor de forskjellige grenene. De ønsker også at alle innenfor motorsportmiljøet skal få muligheten til å bli kjent med Jesus.
Ryggmerke
Noen av kravene for å få ryggmerke: - Være bekjennende kristen - Minst ett års medlemskap - Må være minst 19 år - Vise at en vil være aktiv i klubben - Ha kjennskap til HR både lokalt og sentralt - Lokalavdelingen må godkjenne kandidaten - Andre ryggmerker skal ikke bæres samtidig
Tammy Wynette
Tammy Wynette (født Virginia Wynette Pugh; 5. mai 1942 i Tremont i Itawamba County, Mississippi, død 6. april 1998 i Nashville, Tennessee) var en amerikansk countryartist som solgte over 30 millioner plater og omsatte for over 100 millioner dollar.
Bakgrunn
Faren døde av en hjernesvulst da Tammy Wynette var bare ni måneder gammel. Etter hans død flyttet moren til Memphis i Tennessee, der hun fikk arbeid i krigsindustrien. Datteren vokste opp på gården til besteforeldrene. I 1946 giftet moren seg på nytt, men datteren ble værende hos besteforeldrene.
Hercules in New York
Hercules in New York er en lavbudsjett amerikansk eventyr,- fantasy- og actionkomedie fra 1969 med den da ukjente Arnold Schwarzenegger i hovedrollen. Regi er ved Arthur Allan Seidelman.
Tammy Wynette
Ekteskap
Hun giftet seg første gang som 17-åring, men separerte seg tre år senere. Hun arbeidet i en skjønnhetssalong, men hadde store problemer med å forsørge seg og sine barn. Utfordringene ble verre da hennes yngste barn ble rammet av meningitt. For å kunne betale sykepleieregningene deltok hun i flere talentkonkurranser og veldedighetsshows.
Hercules in New York
Dette var debutfilmen til Schwarzenegger. Han krediteres som Arnold Strong i rulleteksten. Den har blitt benevnet som et makkverk og regnes i dag som en filmkalkun som ble kuriositet på 1980- og 1990-tallet.
Tammy Wynette
Ekteskap
I 1967 giftet hun seg med Don Chapel. Ekteskapet endte i skilsmisse i 1968.
Hercules in New York
Den ble ikke satt opp på norske kinoer, men ble lansert på video på 1980-tallet.
Tammy Wynette
Ekteskap
I 1969 giftet hun seg med countryartisten George Jones. Sammen fikk de datteren Tamala Georgette (f.1970). Ekteskapet endte i skilsmisse i 1975.
Hercules in New York
Handling
I gresk mytologi er Hercules halvt gud og halvt menneske. Og nå er han lei av å være på Olympus-fjellet. Hercules ønsker å dra ut og oppleve verden, men hans far, guden Zevs, liker ikke idéen. Under en krangel kaster hans far et lyn i hans retning som forårsaker at han på mystisk vis havner i storbyen New York. Her må han tilpasse seg en ny virkelighet, men klarer raskt å havne i en masse trøbbel. Hercules oppdager raskt at han får bruk for sine kjempekrefter.
Tammy Wynette
Ekteskap
Hun giftet seg med Michael Tomlin i 1976 og ble skilt samme år.
Hennes siste, og lengste, ekteskap var med George Richey; ekteskapet med ham varte fra 1978 til hennes død i 1998.
Musikk
Mange av hennes hits handlet om ensomhet, skilsmisse og vanskeligheter romantiske forhold mellom kvinne og mann.
Hennes første single, «Apartment No. 9», ble gitt ut i desember 1966 og endte som nr. 44 på Billboards countryliste. Oppfølgeren «Your Good Girl's Gonna Go Bad» ble en stor hit og nådde tredjeplass på hitlisten.
En av hennes mest kjente låter er «Stand by Your Man» (1968). Låta står som en av de mestselgende hitsingler av en kvinne i countrymusikkens historie.
På slutten av 1960-tallet og begynnelsen av 1970-tallet, dominerte hun countrylistene i USA i konkurranse med Loretta Lynn og Dolly Parton.
Priser og utmerkelser
Av de mange priser og utmerkelser hun fikk, kan det nevnes at Wynette i 1968 ble den andre kvinnelige artisten som vant prisen «Female Vocalist of the Year» i Country Music Association Award. Hun vant samme pris i 1969 og 1970. Wynette ble i 1998 innvalgt som medlem i æresgalleriet Country Music Hall of Fame.
Hitsingler
Singler Wynette oppnådde førsteplass med på Billboards countryliste som soloartist:
Referanser
<References/>
Páll Patursson
Páll Patursson (født 9. januar 1894 i Kirkjubøur, død 6. september 1967 i Tórshavn) var en færøysk kongsbonde, «kjent i Norge som foredragsholder, leder av tallrike folkedansfester og skribent».
Han var eldste sønn av Jóannes Patursson og Guðny Eiriksdóttir. Han var utdannet agronom fra Stend jordbruksskole fra 1916. Han gikk også folkehøyskole i Norge. Han tok over som kongsbonde (festebonde) på Kirkjubøargarður etter sin far, og engasjerte seg for kulturminnevern på gården, som har vært bispesete på Færøyene. Han tok gjestfritt imot tilreisende.
Patursson skrev flere verker med historisk innhold, og interesserte seg spesielt for kong Sverre Sigurdsson. Skuespillet «Sverri kongur» (1954) ble Paturssons mest kjente verk.
Patursson ble i 1966 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for sine fortjenester av norsk-færøysk samarbeid. Han ble også tildelt St. Olavsmedaljen i 1960 og stipendet fra Sokneprest Alfred Andersson-Ryssts fond i 1962.
Han døde på Landssjúkrahúsið i Tórshavn i 1967 etter lengre tids sykdom.
Leopold Wohlrab
Leopold Wohlrab (født 22. mars 1912, død 5. januar 1981) var en østerriksk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Wohlrab vant en olympisk sølvmedalje i håndball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det østerrikske laget som kom på andreplass i håndballturneringen bak Tyskland. Det var første gang som håndball var olympisk sport. Seks lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 6. og 14. august. Østerrike vant fire av fem kamper, i finalerunden som besto av fire lag, beseiret de Sveits med 11-6 og Ungarn med 11-7 og tapte kampen mot Tyskland med 6-10. Wohlrab spilte tre kamper i OL-turneringen.
Rittmester
Rittmester (ty. Rittmeister, da. ritmester, nl. ritmeester, pl. rotmistrz) er en militær grad som brukes i kavaleriet. Den tilsvarer kapteins grad. Graden brukes i Norge, og har tidligere blitt brukt i flere andre land (Tyskland til 1946, Polen til 1947, Danmark til 1951, Østerrike til 1978, tidvis også i Russland). I Nederland brukes graden av panservåpenet, som står i tradisjonen etter kavaleriet. I Sverige brukes tittelen ryttmästare om kommandanten for rytterkorpset i livgarden, uavhengig av vedkommendes rang; dermed er det ikke en militær grad, men en ærestittel eller stillingsbetegnelse.
Norge
I Norge brukes graden i kavaleriet og tilsvarer kaptein i øvrige deler av Hæren og kapteinløytnant i Sjøforsvaret.
Rittmesters grad, i likhet med kapteins grad, symboliseres med tre stjerner. Ekadronene i Kavaleriet (stridsvogn-, oppklarings og stormeskadron) ledes normalt av en rittmester.
Rittmester-tittelen var på 1800-tallet også knyttet til Det gyldne kor, en æresgarde som eskorterte unionskongen ved dennes besøk i Christiania. Ledende representanter for handelsstanden stod sentralt, og rittmesteroppgavene gikk på omgang.
Andre bruksområder (ikke militær)
Benevnelsen rittmester er også brukt som tittel på daglig leder i Mannskoret Arme Riddere, det offisielle mannskoret ved Universitetet i Bergen. Rittmester er korets ansikt utad og blir valgt hvert semester under generalforsamlingen. Vervet som rittmester varer normalt i to semestre.
Strømlinjeformet produksjon
Strømlinjeformet produksjon eller veltrimmet produksjon (engelsk: lean manufacturing, noen ganger direkte oversatt som slank produksjon  ) betegner en produksjonsmetodikk for fremstilling av varer og tjenester. Begrepet er hentet fra ledelsesteori og kom i bruk på 1990-tallet. Metodikken fokuserer på å eliminere såkalt sløsing (waste) og ser på kundens opplevelse av produktets verdi fremfor kostnadselementer. Det underliggende målet er å forbedre den bedriftsøkonomiske lønnsomheten. Sentralt i denne tenkningen er det å skape merverdi med mindre innsats av ressurser.
Slank produksjon er i hovedsak hentet fra TPS (Toyota Production System). Dette systemet er kjent for å søke og redusere syv former for sløsning (seven wastes) i en kontinuerlig forbedringsprosess, men det finnes forskjellige synspunkter på hvordan resultater best kan oppnås. Toyotas vekst fra et lite selskap til verdens største bilprodusent har selvsagt skapt stor interesse for de bakenforliggende prinsippene og strategiene.
Slank produksjon betraktes ofte som et mer raffinert konsept enn effektiviseringsforsøk basert på tids- og metodestudier, blant annet utviklet av Frederick Winslow Taylor og Henry Ford. I slank produksjon har man tatt lærdom av blant annet de feil som disse gjorde. Det finnes også gamle, grunnleggende verdier som nøysomhet og sparsommelighet, økt effektivitet og mindre sløsing i denne metodikken samtidig som den bygger på bruk av empiriske data, fremfor ukritisk godtakelse av vedtatte sannheter.
Opprinnelse
Prinsippene for slank produksjon er hentet fra japansk produksjonsindustri. Termen «Lean Production» ble oppfunnet og første gang brukt av John Krafcik i en artikkel fra høsten 1988 kalt Triumph of the Lean Production System som ble publisert i Sloan Management Review. Artikkelen var basert på Krafciks masteroppgave ved MITs Sloan School of Management. Krafcik hadde bakgrunn fra en stilling som kvalitetsingeniør ved Toyota/GMs fellesforetak, NUMMI, i California før han søkte til Massachusetts Institute of Technology for å ta en mastergrad.
Jaroslav Volak
Jaroslav Volak (født 7. juli 1915) var en østerriksk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Volak vant en olympisk sølvmedalje i håndball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det østerrikske laget som kom på andreplass i håndballturneringen bak Tyskland. Det var første gang som håndball var olympisk sport. Seks lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 6. og 14. august. Østerrike vant fire av fem kamper, i finalerunden som besto av fire lag, beseiret de Sveits med 11-6 og Ungarn med 11-7 og tapte kampen mot Tyskland med 6-10. Volak spilte tre kamper i OL-turneringen.
Etnisk rensing
Etnisk rensning (opprinnelig fra serbokroatisk etničko čišćenje gjennom engelsk ethnic cleansing, på engelsk også kalt population transfer) ble definert av en FN-kommisjon i 1993 som «den planlagte og overlagte fjerningen av personer fra en bestemt etnisk gruppe fra et bestemt territorium, ved maktbruk eller trusler, for å gjøre området etnisk homogent». Betegnelsen ble etablert i forbindelse med jugoslaviakrigene på 1990-tallet. Selve praksisen som kalles etnisk rensning er langt eldre enn begrepet eller betegnelsen. Etnisk rensing og folkemord kan være knyttet sammen uten at etnisk rensing eller befolkningsoverføring nødvendigvis er det samme som folkemord. En ekspertgruppe utnevnt av FN og en del jurister argumenterer for at etnisk rensing faller innenfor Folkemordkonvensjonens intensjon. I internasjonal strafferett regnes etnisk rensing som en forbrytelse mot menneskeheten og de praksisene som har vært knyttet til etnisk rensing faller ofte under straffebud om krigsforbrytelser.
Definisjon og opphav til begrepet
Betegnelsen på serbokroatisk etničko čišćenje stammer fra et uttrykk Det serbiske akademi for kunst og vitenskap i 1986 benyttet i et memorandum til den jugoslaviske stat om hva man oppfattet som et forsøk på å fortrenge etniske serbere fra Kosovo,  og det kom i vanlig bruk i media, offisiell språkbruk og som fagterm internasjonalt fra 1992 under Jugoslavia-krigene. Preece mener det er uklart hvem som brukt betegnelsen først og antyder at uttrykket kan ha vært del av militær sjargong eller terminologi i den rest-jugoslaviske hæren (Serbia-Montenegro) om strategien med å tømme erobrede områder for muslimer og etniske kroater. Uttrykket kan ha blitt brukt i Polen og Tsjekkoslovakia om «rensing» av territoriet for tyske borgere eller etniske tyskere samt etniske ukrainere i sluttfasen eller rett etter andre verdenskrig. Uttrykket ble arvet fra naziregimet som snakket om säuberung, om å gjøre territoriet rent for jøder (Judenrein). I 1981 ble begrepet brukt i Jugoslavia om forsøk på å skape «etnisk rene» områder inne i Kosovo. Slobodan Milošević brukte uttrykket i april 1987 om vold mot etniske serbere i Kosovo. Før massakren i Srebrenica bruke bosnisk-serbiske kommandanter kodeordene etnicko ciscenj («rensing av regionen») og ciscenje prostor («rensing av territoriet») om å ikke etterlate noen levende.
Før slutten av 1990-årene hadde begrepet blitt «det allment aksepterte vitenskapelige begrepet som brukes for å beskrive den systematiske og voldelige fjerning av uønskede folkegrupper fra et gitt territorium». Preece definerer etnisk rensing eller «tvungen befolkningsforlytning» som praksis eller tiltak for å fjerne en bestemt folkegruppe fra et område innenfor en stat eller over landegrenser. Befolkningsforflytning har ikke nødvendigvis et etnisk aspekt og etnisk rensing er spesiell type forflytning ved at den er basert på etniske kriterier. Tadeusz Mazowiecki, under en FN-utsending til Jugoslavia i 1990-årene, definerte etnisk rensing som «eliminering av en etnisk gruppe med kontroll over et territorium av medlemmer fra en annen etnisk gruppe» og «systematisk fjerning av den sivile befolkningen basert på etniske kriterier med sikte på å tvinge dem til å oppgi territoriet som de bebor». Ifølge Preece handler derfor etnisk rensing først og fremst om territorier og det avgjørende motivet bak forflytninger er å sikre territorium som er definert etnisk, og er på den måten et verktøy for å skape en nasjonalstat gjennom etnisk homogenisering. Etnisk rensing gjennomføres ofte for å styrke krav om grenseendringer eller for å sikre kontroll over omstridte grenseområder. Sikkerhetsrådets ekspertkommisjon uttalte i 1993: «På bakgrunn av konfliktene i det tidligere Jugoslavia betyr etnisk rensing å gjøre et område etnisk homogent ved bruk av makt eller trusler for å fjerne personer tilhørende bestemte grupper fra området». («Considered in the context of the conflicts in the former Yugoslavia, ‘ethnic cleansing’ means rendering an area ethnically homogeneous by using force or intimidation to remove persons of given groups from the area.») Denne definisjonen ble lagt til grunn i Den internasjonale domstolens kjennelse av 26. februar 2007.
Begrepet brukes i faglige sammenhenger for å beskrive både aktuelle og historiske tilfeller av etnisk rensing. Det engelske uttrykket population transfer er et eldre begrep for det samme fenomenet. Uttrykk som deportasjon (i visse sammenhenger) og fordrivelse kan også beskrive etnisk rensning. Mens betegnelsen skriver seg fra 1990-årene, har etnisk rensing som metode for bygging av nasjonalstat eksistert så lenge den etnisk homogene nasjonalstaten har vært den grunnleggende form for politisk organisering, ifølge Preece. Ihvertfall siden 1919 har mange millioner mennesker vært berørt av etnisk rensing. Tidligere ble etnisk rensing ofte omtalt som «befolkningsoverføring» eller «befolkningsforflytning» (engelsk: population transfer). En FN-rapport fra 1993 konkluderte med at etnisk rensing var så utbredt på 1900-årene at det kan beskrives som de fordrevnes århundre.
Bell-Fialkoff beskriver etnisk rensing som tiltak for å skape etnisk homogene territorier og skriver at etnisk rensing er vanskelig å definere entydig: På den ene siden kan det knapt skjelnes fra tvungen utvandring eller befolkningsutveksling, på den andre siden glir det over i deportasjon og folkemord.
«Etnisk rensing» (tysk: Ethnische Säuberung) ble i 1992 valgt til «årets uord» (Unwort des Jahres) med begrunnelsen at det var en eufemisme for eliminering av uønskede folkgrupper ved tvungen forflytning og massemord. Prisen ble opprinnelig delt ut av Gesellschaft für deutsche Sprache.
Etnisk rensing har blitt uført av statlige myndigheter, militære styrker og irregulære sivile styrker - det siste særlig under borgerkrigstilstander. I noen tilfeller har sivile medvirket til etnisk rensing på bakgrunn av personlige hevnmotiv, slik tilfellet var blant annet i Jugoslavia på 1990-årene der situasjonen hadde vært frosset siden andre verdenskrig. Under jugoslaviakrigene ble etnisk rensing dels utført ved at bosnisk-serbiske styrker ville slippe fri bosnisk-kroatiske og bosnisk-muslimske krigsfanger i bytte mot at hele familien forlot området.
Årsaker eller drivkrefter bak etnisk rensing er sammensatte. Militærstrategiske vurderinger og ideologi kan være motiver. Fordommer og langvarig diskrimineringer er ofte en viktig bakgrunn eller forutsetning for etnisk rensing. Etnisk rensing er springer ofte ute av en antakelse om at et etnisk homogent hjemland er tryggere og mer stabilt. Dette var blant annet tilfellet under jugoslaviakrigene på 1990-årene og Tsjekkoslovakia etter andre verdenskrig (fordrivelsen av etnisk tyske).
Etnisk rensning og folkemord
Begrepet etnisk rensning skiller seg fra folkemord. Disse begrepene er ikke synonyme, men innen akademisk analyse av temaet regnes de begge til et spektrum av ulike typer angrep på nasjoner eller etniske eller religiøse grupper. Etnisk rensning er det samme som tvungen deportasjon (på engelsk også kalt «population transfer»), mens folkemord er «overlagt drap på deler av eller alle medlemmer av en bestemt etnisk, religiøs eller nasjonal gruppe». Hensikten med etnisk rensning er «å få folk til å flytte seg, og midlene brukt for å oppnå dette varierer fra de lovlige til de semi-lovlige». Noen forskere regner folkemord som en undergruppe av etnisk rensning («murderous ethnic cleansing») Begrepene etnisk rensning og folkemord er forskjellige, men knyttet til hverandre: «etnisk rensning går over i folkemord når massemord blir brukt for å fjerne et folk fra et landområde». Den internasjonale straffedomstolen konkluderte i 1993 med at etnisk rensing i Bosnia alene ikke var tilstrekkelig til å konkludere med at det hadde skjedd folkemord i Bosnia. I en mindretallsvotering uttalte dommer Elihu Lauterpacht at etnisk rensing som foregikk i Bosnia var ledd i tiltak for å ødelegge en etnisk gruppe («…they are clearly directed against an ethnical or religious group as such, and they are intended to destroy that group, if not in whole certainly in part..»).
Da folkemordkonvensjonen ble utformet etter andre verdenskrig ble etnisk rensing og «kulturelt folkemord» (utslettelse av religion, språk og kulturelle minnesmerker) bevisst utelatt fra definisjonen av folkemord. Opprinnelig hadde Raphael Lemkin en bred definisjon av folkemord som også inkluderte etnisk rensing. I Radislav Krstićs ankesak i 2004 la domstolen til grunn at ødeleggelse av kulturelle minnesmerker og symboler kan være beviser for at hensikten er å fysisk utslette en folkegruppe (folkemordkonvensjonen har som kriterium for folkemord at handlingene «er begått i den hensikt å ødelegge helt eller delvis» en etnisk gruppe). Betegnelsen «etnisk rensing» var ikke kjent for de som utformet folkemordkonvensjonen. I Krstićs sak uttalte domstolen at det er åpenbare likheter mellom folkemord og etnisk rensing. I saken mot Radoslav Brđanin uttalte dommerne at etnisk rensing kan under visse omstendigheter være like alvorlig som folkemord («ethnic cleansing may under certain circumstances ultimately reach the level of genocide»), men at folkemord ikke var den eneste tolkning av bevisene i saken.
Bell-Fialkoff viser til folkemordet på armenerne og folkemord på jødene og andre grupper som eksempel på etnisk rensing som gikk over i folkemord: Nazi-Tysklands forsøk på å fjerne jødene fra Europa, å gjøre området Judenrein, kulminerte i ren utryddelse. Holocaust kombinerte deportasjon, befolkningsforflytning, massakrer og folkemord.
Folkerettsjuristen Felix Ermacora uttalte i 1991 at fordrivelsen av etniske tyskere fra Tsjekkoslovakia oppfylte kriteriene for å bli betegnet som folkemord, noe flere andre folkerettsjurister sier seg uenig i. Ermacora argumenterte med at fordrivelsen var folkemord etter folkemordskonvensjonen av 1946 og antallet drepte ikke var avgjørende fordi fordrivelsen var planlagt og iverksatt med det mål å fjerne en folkegruppe. Hayden mener at den tilsiktede etniske rensingen og utslettelsen av spor tysk kultur i Tsjekkoslovakia samsvarer med folkemordkonvensjonens definisjon av folkemord.
Blum med flere argumenterer for at betegnelsen etnisk rensing blir brukt som en eufemisme i situasjoner der det egentlig dreier seg om folkemord, og merkelappen etnisk rensing brukes av de som vil unngå å gripe inn for å stoppe overgrepene. Hayden argumenterer mot Blum som ifølge Hayden bruker betegnelsen «folkemord» (genocide) på en upresis og uforsvarlig måte, blant annet ved å regne massakrer, utsulting og fordrivelser som folkemord. Hayden advarer mot å bruke betegnelsen folkemord upresist og lite gjennomtenkt, og misbruk av merkelappen folkemord kan delvis ha utløst intervensjonen i Kosovo-krigen.
Flere forskere trekker fram tvangsassimilasjon som en tredje hovedkategori av «elimineringsstrategier» ved siden av etnisk rensning og folkemord, og peker på at disse tre ofte kan henge sammen. Abed argumenterer for at settlerkolonisering, etnisk rensing og tvangsassimilasjon kan utgjøre folkemord i tråd med en nyere forståelse av folkemordsbegrepet, som står i kontrast til en eldre og «ortodoks» forståelse av begrepet.
Det internasjonale tribunalet for Rwanda fant i 1998, i dommen mot Jean-Paul Akayesu, at voldtekt som våpen i krig måtte regnes som folkemord i internasjonal strafferett.
Etnisk rensning i internasjonal strafferett
Sluttrapporten fra ekspertkomiteen oppnevnt i henhold til sikkerhetsrådsresolusjon 780 (1992) definerte etnisk rensing som «en overlagt politikk fra en etnisk eller religiøs gruppe som har til hensikt å fjerne den sivile befolkningen fra en annen etnisk eller religiøs gruppe gjennom voldelig eller fryktskapende metoder fra bestemte geografiske områder». Rapporten konkluderte, basert på erfaringene fra det tidligere Jugoslavia, at etnisk rensing har blitt utført gjennom «drap, tortur, vilkårlig arrestasjon og fengsling, utenomrettslige henrettelser, voldtekt og seksuelle overgrep, innesperring av sivilbefolkning i gettoer, tvungen fjerning, fordrivelse og deportasjon av sivilbefolkning, overlagte militære angrep eller trusler om angrep på sivile eller sivile områder, og bevisst ødeleggelse av eiendom. Disse praksisene utgjør forbrytelser mot menneskeheten og kan rammes av straffebudene som gjelder spesifikke krigsforbrytelser. I tillegg kan slike praksiser falle innenfor Folkemordkonvensjonens intensjon.»
Roma-vedtektene for Den internasjonale straffedomstolen (artikkel 7) og vedtektene for Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia (artikkel 5) definerer etnisk rensning som en forbrytelse mot menneskeheten.
Tiltak som tilsvarer etnisk rensing har en lang historie i mellomstatlige forhold, men det var først på slutten av 1900-tallet at det ble ansett som et alvorlig brudd på menneskerettene. William Schabas viser til de omfattende folkeforflyttingene etter andre verdenskrig ble støttet av de allierte seierherrene ved Potsdamavtalen. Ved utforming av utkast til folkemordkonvensjon etter andre verdenskrig ble etnisk rensing utelatt med vilje. Syria foreslo en tilføyelse som tilsvarer etnisk rensing: «Tiltak som tvinger medlemmer av en gruppe til å forlate sine bosteder for å unnslippe trusselen om etterfølgende mishandling.» («Imposing measures intended to oblige members of a group to abandon their homes in order to escape the threat of subsequent ill-treatment.») Jugoslavia støttet Syrias forslag, mens USA mente forslaget avvek for mye fra det opprinnelige begrepet om folkemord. Forslaget falt med 29 mot fem stemmer.
Etnisk rensing var ikke et tema i rettsoppgjøret etter folkemordet i Rwanda fordi kriteriene for folkemord var helt klare. I forbindelse med rettsoppgjøret etter jugoslaviakrigene ble det diskutert både juridisk og politisk om etnisk rensing kan regnes som folkemord. Påtalemakten regnet Milosevic-regimets etniske rensing i Kosovo i 1999 som straffbare tilfeller av deportasjon og forfølgelse (engelsk: persecution) som forbrytelser mot menneskeheten.
Historiske eksempler før det 20. århundre
Mange historiske hendelser før det 20. århundre har i moderne språkbruk blitt kalt etnisk rensning, folkemord eller begge deler. Dette gjelder for eksempel europeiske kolonisters behandling av urfolk i Amerika og andre steder. Den langsomme forflytningen og utslettelsen av de innfødte i Nord-Amerika kan regnes som etnisk rensing. Bell-Fialkoff skriver at selv om dette først skjedde langsomt og som et privat tiltak (til 1800-tallet), ble det gjort for å vinne land og sikre «the frontier». Fordrivelsen av urbefolkningen i USA til indianerterritoriet skjedd raskt i 1830-årene med iverksettelsen av Indian Removal Act, og fra 1862 med den første Homestead Act.
Praksisen med tvungen forflytning av antatt politisk upålitelig befolkning er kjent fra flere hundre år før vår tidsregning. I europeisk middealder var den etniske rensingen drevet av ønske om religiøs renhet og rettet seg mot blant annet jøder og muslimer, og etter reformasjonen mot katolikker eller protestanter. I Europa var særlig jøder utsatt for fordrivelser og massakrer blant annet ved fordrivelse fra England (Edict of Expulsion, 1290), Frankrike (1306), Ungarn (1349), Provence (1394 og 1490), Østerrike (1421), Litauen (1445), Krakow (1494), Portugal (1497) og flere tyske fyrstedømmer på ulike tidspunkt. Spania var i en særstilling: Det var massakrer på jødene der i 1391 (som resulterte i omfattende konvertering til kristendom) og alle jødene ble utvist ved Alhambra-dekretet (spansk: Decreto de la Alhambra) av 31. mars 1492 da «Reconquista» var fullført. I 1502 ble også muslimer utvist fra Spania, i 1526 ble de gjenværende muslimene tvangskonvertert til kristendom og i 1609-1614 ble også moriscos, kristne med muslimsk bakgrunn, utvist. Etter den protestantiske reformasjon la Confessio Augustana, den augsburgske bekjennelsen, religiøs homogenitet til grunn for politisk stabilitet og orden i de tyske fyrstedømmene. Etter at Ediktet i Nantes ble trukket tilbake i 1685 flyktet tusenvis av hugenotter, franske protestanter, fra Frankrike fordi de ble nektet religionsfrihet, og Bell-Fialkoff beskriver tilbaketrekkingen av ediktet som tiltak for etnisk rensing på religiøst grunnlag. På 1640-1650-tallet ble Irlands befolkning sterkt redusert av krig og pest, og England benyttet da anledningen til å utvise de fleste katolikkene fra Ulster (Nord-Irland). I 1688 var 80 % av jorden overtatt av engelske og skotske protestanter. England hadde i utgangspunktet et strategisk motiv: hindre de katolske landene Frankrike og Spania militær fordeler.
Under den atlantiske slavehandelen fra 1500-tallet til 1800-tallet ble anslagsvis 15 millioner afrikanere bortført som slaver fra sine hjem i Afrika av europeiske slavehandlere, i første rekke av Storbritannia, Frankrike, Portugal, Spania og Nederland. Patrick Manning anslår at rundt 12 millioner afrikanere nådde frem til Amerika, men flere millioner døde under transporten eller før. Under slaveriet i USA var til enhver tid flere millioner personer av afrikansk opprinnelse som var etterkommere etter personer som ble bortført fra Afrika slaver; i tillegg var personer av afrikansk opprinnelse slaver i andre kolonier og stater på de amerikanske kontinentene og i Det karibiske hav. Den atlantiske slavehandelen og det påfølgende slaveriet av afrikanskættede personer i Amerika er trolig historiens mest omfattende tilfelle av tvungen befolkningsforflytning, og har fra 1900-tallet blitt beskrevet som et av historiens mest omfattende folkemord; estimater over totalt antall ofre er svært varierende, som følge av definisjonsspørsmål og en mangelfull kildesituasjon.
Tidlige eksempler i det 20. århundre
Et av de tidligste eksemplene på moderne etnisk rensing var folkemordet på armenerne i Det osmanske rike under første verdenskrig. Sultan Abd-ul-Hamid II begynte å betrakte etniske armenere og etniske grekere som fiender innenfor riket og han oppmuntret kurdiske grupper til å gå løs på armenske landsbyer. Dette utviklet seg til en borgerkrig i Anatolia og i 1894 hadde sultanens regulære hær sluttet seg til den kurdiske militsen. Etter fordrivelsen og massakrene i 1915 var armenerne borte fra 90 % av deres tradisjonelle områder. Folkemordet på armenerne innenfor imperiet var resultatet av regimets planer og tiltak for å fjerne den etnisk armenske befolkningen.
I mellomkrigstiden ble 1,5 millioner etniske grekere fra Tyrkia «byttet mot» 400,000 etniske tyrkere fra Hellas, og opp mot 100,000 etniske bulgarere ble sendt ut av Hellas mot 35,000 etniske grekere og 67,000 etniske tyrkere fra Bulgaria. Etter andre verdenskrig har ytterligere 300,000 etniske tyrkere blitt presset ut av Bulgaria.
Mellom 1920- og 1950-årene
Etnisk rensing ble brukt i stor skala av de totalitære regimene i det 20. århundre, både av Sovjetunionen og Nazi-Tyskland, spesielt i perioden mellom 1920- og 1950-årene, og omfattet omfattet flere titalls etniske grupper og flere titalls millioner mennesker.
1920- og 1930-årene
I perioden 1930–1931 ble nærmere 2 millioner såkalte «kulakker» deportert til arbeidskolonier i Sibir og Sentral-Asia i Sovjetunionen, og noen hundre tusen av disse døde. Deportasjonene av «kulakker» fortsatte etter 1931, men med færre deporterte per år. Det har blitt anslått at rundt 15 millioner «kulakker» og deres familier ble deportert frem til 1937 og at en betydelig andel døde, men det fulle antallet er usikkert. Holodomor, en sultkatastrofe skapt av den sovjetiske regjeringen som tok livet av anslagsvis 7 til 10 millioner mennesker, og som er anerkjent som et folkemord av Ukraina og andre autoriteter, var også en del av kampen mot «kulakkene»; det er ulike meninger om forfølgelsen av «kulakker» i Ukraina og andre steder hadde et større eller mindre element av etnisk motivasjon. Forfølgelsen av «kulakker» ses likevel som en forløper til deportasjoner av folkegrupper etter klart etniske kriterier.
I løpet av 1930-årene endret den sovjetiske regjeringens definisjoner av såkalte «fiender av folket» seg i økende grad fra i hovedsak klassebaserte definisjoner, slik som «kulakk», til etnisk baserte definisjoner. Deportasjonen av koreanere var den første deportasjonen av en hel folkegruppe gjennomført av den sovjetiske regjeringen. Den ble planlagt i 1926, startet i 1930 og var fullført i 1937. Polakker ble utsatt for etnisk rensing i større skala i den Den hviterussiske sosialistiske sovjetrepublikk (det senere Belarus), Ukraina og europeisk Russland allerede fra 1932, og Philipp Ther argumenterer for at denne etniske rensingen er sentral for å forstå utviklingen av etnisk rensing som politikk i Sovjetunionen. Deportasjoner av folkegrupper ansett som uønskede ble fra 1930-årene et gjennomgangstrekk i Stalin-regjeringens politikk. Bare i perioden fra 1935 til 1938 ble minst ni folkegrupper deportert av Stalin-regjeringen.
Etnisk rensing i Europa og Sovjetunionen fra 1939 til 1950-årene
Andre verdenskrig og de nærmeste årene etter har blitt beskrevet som en periode med etnisk rensing som er enestående i historien, der titalls millioner ble deportert i løpet av få år.
I Molotov–Ribbentrop-pakten fra 1939 delte Sovjetunionen og Nazi-Tyskland Sentral- og Øst-Europa i innflytelsessfærer. De berørte landene var Polen, Litauen, Latvia, Estland, Finland og Romania. Pakten la også opp til «territorielle og politiske endringer» og la dermed grunnlaget for etnisk rensing i flere av disse landene, noe som startet umiddelbart etter at Nazi-Tyskland og Sovjetunionen begge angrep Polen i 1939.
Etter at det kom til brudd mellom Sovjetunionen og Nazi-Tyskland i 1941 skjedde en stor eskalasjon av etnisk rensing av folkegrupper i Sovjetunionen som Stalin mistenkte for å være illojale mot Sovjetunionen. Folkegrupper som ble utsatt for sovjetiske deportasjoner i 1930- og tidlig i 1940-årene før sluttfasen av andre verdenskrig var polakker (1939–1941 og 1944–1945), rumenere (1941 og 1944–1953), litauere, latviere, estere (1941 og 1945–1949), volgatyskere (1941–1945), Ingermanlandsfinner (1929–1931 og 1935–1939), finner i Karelen (1940–1941, 1944), krimtatatarer, krimgrekere (1944) og kaukasiske grekere (1949–50), kalmukker, balkarer, karatjsaiere, mesjetiske tyrkere, karapakker, koreanere (1930–1937), tsjetsjenere og ingusjer (1944).
I løpet av og rett etter andre verdenskrig ble Bulgaria renset for 110,000 etniske rumenere, og 62,000 etniske bulgarere fra Romania. Under Stalin ble 600,000 sovjetiske borgere tilhørende suspekte etniske grupper (blant annet tsjetsjenere, tatarer, grekere) tvangsflyttet til Sibir. Fra Polen, Tsjekkoslovakia, Ungarn, Jugoslavia og Romania ble 14 millioner etniske tyskere fjernet etter andre verdenskrig. Fra Jugoslavia ble 140,000 etniske italienere fordrevet. Fra Tsjekkoslovakia ble 30,000 etniske ungarere (madjarer) utvist til Ungarn, og omtrent like mange etniske slovaker fra Ungarn.
Flere bilaterale avtaler om befolkningsoverføring ble inngått for tiden etter andre verdenskrig: Tsjekkoslovakia og Ungarn, Ungarn og Jugoslavia, Jugoslavia og Italia, Sovjetunionen og Polen, Polen og Tsjekkoslovakia. Avtalen mellom Tsjekkoslovakia og Ungarn omfattet et «befolkningsutveksling» på omkring 30,000, etter at Tsjekkoslovakia først hadde deportert opp mot 30,000 tsjekkoslovakiske borgere av ungarsk etnisitet (madjarer) på bakgrunn av Beneš-dekretene. Andre grupper som ble utsatt for sovjetisk etnisk rensing inkluderer blant annet polakker (over 2 millioner), ungarere, bulgarere, latviere, litauere, estlendere og krimtatarer, også nordmenn ble utsatt for denne etniske rensingen (se kolanordmenn)
Under andre verdenskrig massakrerte kroatiske nasjonalister, ustasja som samarbeidet med den tyske okkupasjonsmakten, serbiske sivile. Ustasja betraktet etniske serbere som en trussel mot nasjonal integritet og i juni 1941 uttalte en leder i en tale «vi skal drepe en tredjedel av serberne, en tredjedel skal deporteres og resten skal vi omvende til katolisismen og gjøre til kroater». Viktor Gutić, guvernør i Banja Luka, oppfordret i en tale til å rense byen og hele Kroatia for «serbisk dritt». Da den kroatiske hæren overga seg til britiske styrker i mai 1945 ble krigsfangene overlatt til Titos partisaner som drev fangene sørover hvorpå flere titusen eller 100,000 ble drept eller døde av utmattelse. Internt i Sovjetunionen sørget Stalin for å fordrive befolkning fra områder som hadde vist seg «upålitelige» under andre verdenskrig, i alt omkring 600,000 fra blant Kalmykia og Tsjetsjenia-Ingusjetia. Flere hundre tusen krimtatarer ble deportert til Usbekistan i 1944.
Fordrivelsen av tyskere etter annen verdenskrig
På slutten av og rett etter andre verdenskrig ble omkring tolv millioner etniske tyskere fordrevet fra Øst-Europa. Dette er den mest omfattende etniske rensingen som er kjent. Fordrivelsene var dels et ledd i grenseendringer for Polen, dels resultat av oppgjøret etter krigen. Den største andelen (ca. syv millioner) kom fra områder avstått til Polen og Sovjetunionen, og fra Tsjekkoslovakia (ca. tre millioner). De fordrevne øst for Oder-Neisse-linjen var i hovedsak tyske statsborgere, mens de fordrevne fra Tsjekkoslovakia i utgangspunktet var tsjekkoslovakiske borgere. Fordrivelsene skjedde dels i forbindelse med de alliertes krig mot Tyskland og et usikkert antall (opp mot 2 millioner) døde av krigshandlinger, sult, kulde, mishandling og sykdom.
I løpet av andre verdenskrig kom regjeringene i USA og Storbritannia til at befolkningsforflytninger måtte utgjøre et avgjørende følge av avslutning av krigen. De første forslagene til folkeforflytning kom fra Tsjekkoslovakias og Polens eksilregjeringer og gjaldt de etnisk tyske minoritetene. Begge landene hadde i mellomkrigstiden vært underlagt Folkeforbundets garantier og ordninger for beskyttelse av minoriteter, og eksilregjeringene mente at den store tyske minoriteten under internasjonalt vern hadde vært et påskudd for Tysklands aggressjon og at den tyske minoriteten hadde medvirket som en femtekolonne til Tysklands aggressjon mot de to landene. Polen og Tsjekkoslovakia ville derfor fjerne etniske tyskere med tvang for å hindre at de fremtiden skulle undergrave statene.
Edvard Beneš forsikret i 1941 Anthony Eden om at forflytningen ikke skulle være brutal eller voldelig. Roosevelt bemerket at de allierte burde få til en ordning for flytte prøysserne ut av Øst-Preussen på samme måte som grekerne ble flyttet ut av Tyrkia; Roosevelt mente dette ville være et hardt men nødvendig tiltak for å sikre freden. Winston Churchill bemerket at «one clean sweep will be made», og at han ikke var bekymret for disse overføringene som ville være lettere under moderne forhold enn tidligere. Churchill mente at en blanding av befolkninger ikke var ønskelig fordi de ville skape endeløse problemer. Forflytningene av etniske tyskere og tyske borgere fra områdene øst Oder-Neisse-linjen, fra Polen, Tsjekkoslovakia og Ungarn ble inkludert som et punkt i Potsdamavtalen av 2. august 1945. USA og Storbritannia så for seg overføring av i størrelsesorden 3 til 6 millioner, og la i Potsdam til grunn at det skulle skje «humant og ordnet». Jugoslavia og Romania (som ikke var omfattet av Potsdam) utviste også etniske tyskere.
Etnisk rensing ble brukt i stor skala mot den tyske befolkningen i Øst-Europa etter andre verdenskrig, hvor den tyske befolkningen som ikke allerede var evakuert til dagens Tyskland under avslutningen av krigen, ble deportert vestover etterpå. Det er anslått at rundt 13 millioner tyskere fordrevet fra sine hjem i de tidligere østlige delene av Tyskland og andre deler av Øst-Europa fra omkring 1944, rundt 2 millioner sivile døde under denne prosessen. Jurister har uttrykt bekymring for manglende strafferettslig oppgjør med denne etniske rensingen, og Timothy V. Waters har argumentert med at manglende strafferettslig oppgjør kan sette et farlig eksempel for ettertiden som kan muliggjøre ny etnisk rensing under tilsvarende påskudd, i en situasjon der etnisk rensing stadig skjer i en rekke land i verden. Den daværende utenriksministeren i Tsjekkia uttalte i 2013 at "hva vi gjorde i 1945 ville i dag blitt sett som en grov krenkelse av menneskerettighetene, og den tsjekkoslovakiske regjeringen, med president Beneš i spissen, ville endt opp i Haag", med henvisning til Den internasjonale straffedomstolen og ad hoc-tribunaler som Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia.
Etter andre verdenskrig
Etter at fordrivelsene umiddelbart etter andre verdenskrig var over, ble etnisk rensing langt skjeldnere i Europa. Mesteparten av de etniske tyske minoritetene i Sentral-Europa var fordrevet til Tyskland og den kalde krigen gjorde ytterligere folkforflyttning vanskelig.
Oswald Pohl
Han ble etter krigen dømt til døden for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten.
Ian Levine
Ian Levine (født 22. juni 1953 i Blackpool, England) er en tekstforfatter, plateprodusent og DJ. Han er også en velkjent fan av science fiction-serien Doctor Who.
Oswald Pohl
Liv og virke
Oswald Pohl var sønn av verktøymester Hermann Otto Emil Pohl og hans hustru Auguste Seifert i Duisburg. Pohl gikk på gymnasiet og tok abitur i 1912. Fra april samme år begynte han i forvaltningen i den tyske keiserlige marine.
Etnisk rensing
Etter andre verdenskrig
I Sovjetunionen ble betegnelsen brukt om armenske forsøk på å tømme Nagorno-Karabakh for aserbajdsjanere. Uttrykket Säuberung (renselse) ble brukt i Tyskland av nazistene og før nazistene i rasistisk og eugenisk teori.
Ian Levine
Musikkarriere
Levine er mest kjent for sitt arbeid innen sjangrene pop, soul, disco og Hi-NRG. Han og medforfatter Fiachra Trench var blant hovedpersonene innen utviklingen av Hi-NRG. I 1980- og 1990-årene jobbet han med gruppen Big Fun (1986–1988) og grunnla sine egne grupper (Seventh Avenue og Bad Boys Inc). Han skrev og produserte også for britiske Take That.
Etnisk rensing
Etter andre verdenskrig
I 1948 ble ca. 750 000 palestinere systematisk fordrevet fra sine landsbyer i det daværende Palestina ved opprettelsen av staten Israel (se Nakba). Et tilsvarende antall jøder måtte flykte fra de arabiske områdene.
Ian Levine
Musikkarriere
Tidligere i karrieren var han en innflytelsesrik DJ i Blackpool Mecca og han begynte å samle på soul, R&B og Northern Soul-plater. I midten av 1970-årene begynte han også å høre på disco og han ble en innflytelsesrik produsent når det gjaldt å utvikle sjangeren til Hi-NRG.