cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jostein Nielsen
Familie og bakgrunn
12. januar 2016 ble han forholdsvis alvorlig skadet i et ben i forbindelse med et terroristangrep i Istanbul, der han og kona var på gjennomreise. Etter operasjon og sykehusbehandling vendte ekteparet tilbake til Moldova ved påsketider.
Ansvarsområder
Som frelsesoffiser har han tidligere vært stasjonert i Moldova og i Island.
I Frelsesarmeen har han blant annet hatt følgende oppgaver:
Jostein Nielsen var også rektor ved Sagavoll Folkehøgskole i 3 1/2 år.
Moura
Mértola er en kommune (concelho) i Distrito de Beja i den portugisiske regionen Alentejo. Kommunens areal er 958,4 km² og i 2011 hadde den 15 167 innbyggere.
Kommunens sogn
Moura består siden 2013 av fem sogn (freguesias):
Sone 2
Sone 2 er et norsk studiobasert og interaktivt ungdomsprogram som gikk på TV 2 fra 2000 til 2004. Programmets innhold var musikkvideoer, trender, videospill og intervju med aktuelle personer innen populærkultur. Gaute Grøtta Grav var programleder fra 2002 til 2004. Programmet gikk på ettermiddager, mandag til fredag.
Siste sesong ble i snitt sett av 91 000, noe som gav kanalen en markedsandel på 25,4 i riksuniverset (12+). Høstsesongen 2003 ble sett av 74 000 og vårsesongen 2003 ble sett av 63 000.
Sone 2 ble vedtatt nedlagt våren 2004 til tildels store protester.
Serien vakte en del kontroverser høsten 2002 på grunn av en fast sekvens som het «Siris dagbok», hvor Siri Kristiansen leste høyt fra sin dagbok som hun hadde skrevet fra hun var 14 til 16 år. I dagboken beskrev hun i detalj seksuell omgang som hun hadde hatt med andre.
Macrodorcas (Falcicornis) groulti
Macrodorcas groulti er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En nokså liten (17-23 millimeter), spinkel, rødbrun hjortebille, dekkvingene med en mørk stripe langs sømmen. Hannen utmerker seg med sine vinklede mandibler, som er tynne i den ytre delen og har en kort, kraftig tann ved roten. Pronotum er rundet, tydelig bredere enn dekkvingene. Forkroppen er ganske fint punktert.
Levevis
Larvene utvikler seg i morken ved av løvtrær.
Utbredelse
Arten er kjent fra India (Assam) og Thailand.
Philadelphia Mint
Philadelphia Mint er hovedkvarteret til det amerikanske myntverket United States Mint. Det ligger i Philadelphia i Pennsylvania. Philadelphia Mint ble opprettet som følge av Coinage Act i 1792.
Siden opprettelsen har man kontinuerlig produsert amerikanske mynter selv om lokaliteten og bygningene har vært byttet ut fire ganger underveis. For tiden produserer myntverket ca. 500 millioner amerikanske mynter i året, det er ca. 70% av de amerikanske myntene. I tillegg produseres ca. 90 millioner ikke-amerikanske mynter.
Jack Davis (guard, født 1932)
John James Davis (født 12. mars 1932 i Braddock i Pennsylvania, død 1. januar 2013 i Palm Harbor i Florida) var en guard i amerikansk fotball som spilte for Boston Patriots i American Football League. Han spilte college football på University of Maryland, og spilte også for Hamilton Tiger-Cats i Canadian Football League.
Davis døde 1. januar 2013.
Malmfuru
Malmfuru er en betegnelse på furu som ved alder og sein (tett) vekst har oppnådd stor malmandel (andel kjerneved). Slike furutrær vokser først og fremst i høyereliggende strøk.
Selve «malmingen» skjer ved at harpiks fyller opp cellene i kjernen av treet, slik at det dannes en mørk kjerne som bevarer og forsterker furua. Prosessen starter typisk når treet er omkring 50–60 år gammelt. Da har ikke treet lenger bruk for kjernen til transport av vann og næringsstoffer, som da transporteres av ytterveden. Malmen (kjernen) utgjør da ikke lenger en del av treets vekst. Etter cirka 150–300 år har treet utviklet så mye kjerneved at man kan ta ut råstoff nok til å lage brede kledningsbord, som selv i ubehandlet tilstand vil være naturlig impregnert mot både vann og sopp (som fører til råte) i lang tid framover. Malmfuru har blitt utnyttet til byggemateriale i Norge i uminnelige tider, blant annet da stavkirkene ble bygget.
Før i tiden bearbeidet skogeieren gjerne treet på rot gjennom mange år, så andelen malm skulle bli størst mulig, før det ble felt. Og malmfuru er fortsatt mye benyttet i Norge. Det finnes også en rekke eksempler på bygninger som er gjort av malmfuru og har stått ubehandlet i flere århundrer, og som fortsatt er tilnærmet like motstandsdyktige. I så måte er Urnes stavkirke det eldste byggverket, gjort av malmet furutømmer hogd i perioden 1129–1137. En annen slik bygning er det såkalte «Vindlausloftet», som nå står på Vest-Telemark Museum i Eidsborg i Tokke, regnet som Norges (trolig også verdens) eldste profane trebygning. Årringprøver av loftet avslørte at tømmeret var felt i cirka år 1167. Trolig er bygningen reist få år etter felling, omkring år 1170.
Emilio Patriarca
Emilio Patriarca (født 10. juli 1937 i Varese i Italia) er en italiensk pensjonert biskop av Monze i Zambia.
Liv og virke
Erkebiskopen av Milano, kardinal Giovanni Battista Enrico Antonio Maria Montini, presteviet ham den 28. juni 1962 for Milano.
Pave Frans innvilget den 10. februar 2014 hans aldersbetingede avskjedssøknad.
Kylling bru
Kylling bru er den lengste brua etter Jora bru på Raumabanen, jernbanen mellom Dombås og Åndalsnes. Den ligger ved gården Kylling på Verma i Romsdalen og krysser elva Rauma. Den er blant de mest kjente norske jernbanebruer og er et av de største enkeltstående byggverk på Raumabanen. Det er den største steinbroen på Raumabanen, mens Jora bru har lengre hovedspenn.
Mohammad Shtayyeh
Mohammad Ibrahim Shtayyeh (arabisk: محمد اشتية ; født 17. januar 1959 i Tell på Vestbredden i Jordan) er en palestinsk politiker, akademiker og økonom.
Kylling bru
Beskrivelse
Brua er 76 meter lang og bygd i stein fra fjellet like ved. Steinen som er brukt er en granitt og kalles gruogranitt. Høyden over dalbunnen (elven) er 59 meter. Hovedspennet er 42 meter (12 m kortere enn Jora bru), sidespennene ti og åtte meter. Det er seks sparhvelv med spenn på 3,5 m hvert. Juvet er om lag 15 m over elven som er det smaleste stedet. Regnet etter hovedspennet er det en av de lengste steinhvelvbroene i det norske jernbanenettet. Bruen er bygd i en bue, den ligger i en stor kurve (sving) på jernbanen med svingradius 275, og utgjør sammen med Stavem tunnel (som også har en radius på 275 meter) et vendesystem (dobbelslyng) for at lokomotivene skal klare den stor høydeforskjellen mellom dalbunnen og Stuguflåten. Kylling tunnels nedre åpning er like ved broen og inngår sammen med broen i den nedre slyngen i vendesystemet. Mellom Kylling bru og Kylling tunnel ble det satt opp et snøoverbygg.
Byggeperioden
Byggeperioden var nesten ni år, fra 1913 til 1923. De forberedende arbeidet begynte i 1913. Det skjedde ingen alvorlige ulykker under byggingen.
Under andre verdenskrig ble bruen minert av okkupasjonsmakten. Den var klar til å sprenges om nødvendig, men den ble spart.
Bilderettledning for adgang til utkikksplass
Se ruten i OpenStreetMap
Siv Tørudbakken
Siv Tørudbakken (født 25. mai 1968) er en norsk politiker (Ap) fra Ringsaker i Hedmark.
Tørudbakken var medlem av fylkesrådet i Hedmark fra 2003 til desember 2010, fra 2007 som fylkesrådsleder. Hun fratrådte vervet på grunn av flytting fra fylket. Tidligere hadde hun signalisert at hun ikke ville stille til gjenvalg i 2011 etter 15 år som heltidspolitiker.
Tørudbakken har hatt en rekke verv i Arbeiderpartiet, blant annet som nestleder i Hedmark Arbeiderparti.
Hun ble etterfulgt som fylkesrådsleder av Svein Borkhus.
Oertai
Oertai (født 1677 eller 1680, død 1745) var en adelig mandsjuisk embedsmann og bannermann av Det innrammede blå banner og politiker under Yongzheng-keiseren og så under Qianlong-keiserens første år i Qing-dynastiet. Han var en viktig rådgiver for keiseren.
Hans tiltak utløste snart opprør. I 1726 gikk miaofolket til opprør, men ble slått ned. Ti tusen miao ble halshugd, og 400.000 døde under det påfølgende hungersnød.
Oertai ble senere medlem av Storrådet (1730–1740), forsvarsminister (1737) og medlem av Storsekretariatet (1737).
The Great Global Warming Swindle
The Great Global Warming Swindle er en polemisk dokumentarfilm som argumenterer for at det ikke eksisterer noen vitenskapelig konsensus om teorien om menneskeskapt global oppvarming.
Filmen som er laget av den britiske tv-produsenten Martin Durkin viser vitenskapsmenn, økonomer, politikere og andre som er skeptisk til den vitenskapelige teorien om menneskeskapt global oppvarming. Programmets medfølgende informasjon påstår at menneskeskapt global oppvarming er «en løgn» (a lie) og «den største svindel i moderne tid» (the biggest scam of modern times.) Dens originale arbeidstittel var «Apocalypse my arse», men tittelen The Great Global Warming Swindle ble senere valgt som en hentydning til den fiktive dokumentarfilmen The Great Rock 'n' Roll Swindle om det britiske punk-bandet The Sex Pistols.
Den britiske TV-kanalen Channel 4 sendte dokumentaren for første gang 8. mars 2007. Kanalen beskrev filmen som «en polemisk film som setter sammen et godt dokumentert syn fra mange respekterte forskere som kommer til samme konklusjon. Dette er en kontroversiell film, men vi føler at det er viktig at alle sider i debatten kommer på luften» (a polemic that drew together the well-documented views of a number of respected scientists to reach the same conclusions. This is a controversial film but we feel that it is important that all sides of the debate are aired.) I henhold til Hamish Mykura, Channel 4s leder for dokumentaravdelingen var filmen ment å «presentere synspunktene til et lite mindretall av vitenskapsfolk som ikke tror på global oppvarming er forårsaket av antropogen produksjon av karbondioksid» (to present the viewpoint of the small minority of scientists who do not believe global warming is caused by anthropogenic production of carbon dioxide.)
Mottakelse og kritikk
Dokumentaren tiltrakk seg 2.5 millioner seere da den ble vist på den britiske tv-kanalen «Channel 4», og de uttalte at de hadde mottatt 758 henvendelser om dokumentarfilmen, hvorav omtrent 6 av 7 var positive tilbakemeldinger.
Som en følge av kritikk fra forskere, har filmen blitt endret siden den første gang ble vist på «Channel 4». Teksten på tidsaksen til en graf ble endret, påstanden om at vulkaner produserer mer CO2 enn mennesker ble fjernet og et intervju med Carl Wunsch ble fjernet, som en følge av protester fra han på måten intervjuet med han ble benyttet i filmen. I et debattinnlegg i The Independent gjorde Wunsch rede for at han følte seg misbrukt av «Channel 4», og karakteriserte filmen som «ensidig» og «misledende».
Andre vitenskapelige påstander benyttet i filmen har blitt beskrevet som motbevist eller villedende, av forskere som jobber innen relevante felter. Kritikere har også argumentert med at filmen er ensidig i sin representasjon og at den utbredte holdningen til global oppvarming, støttet av de største industrialiserte landene og andre vitenskapsorganisasjoner, er feilaktig fremstilt.
Klager mottatt av Ofcom
Den britiske regulerings- og konkurransemyndighet for kommunikasjonsindustrien (Ofcom), mottok 265 klager på programmet, hvorav en var en detaljert klage på hele 176 sider skrevet av en gruppe forskere. Ofcom kom frem til at filmen hadde behandlet David King, IPCC og professor Carl Wunsch urettferdig. Ofcom kom også frem til at del 5 av filmen hadde forbrutt seg mot flere deler av kringkastingsreglementet i Storbritannia (the Broadcasting Code) med hensyn til uavhengighet. Reglementet omfattet dog ikke de 4 foregående delene, siden koblingen mellom menneskelig aktivitet og global oppvarming i stor grad alt hadde blitt avgjort før Mars 2007. OfCom gjorde ingen vurdering av filmens pålitelighet, men påpekte at: «Ut i fra et helhetsperspektiv så ble ikke seerne villedet på en slik måte at det kunne gjøre skade eller være egnet til å fornærme noen (On balance it did not materially mislead the audience so as to cause harm or offence.)».
DVD-utgivelsen
Syvogtredve klimaforskere skrev et brev som oppfordret Martin Durkin om å droppe planene om å gi filmen ut på DVD. I brevet sa de at Durkin «feiltolket både de vitenskapelige bevis og tolkningen av forskere» (misrepresented both the scientific evidence and the interpretations of researchers.) Durkin sa i et motsvar: «grunnen til at de vil undertrykke The Great Global Warming Swindle er fordi vitenskapen har pint dem» (The reason they want to suppress The Great Global Warming Swindle is because the science has stung them).
Bob Ward som er Communications Director ved Grantham Research Institute on Climate Change and the Environment ved London School, sa at «Ytringsfriheten går ikke så langt at man kan villede offentligheten ved å lage faktiske unøyaktige uttaleleser. Noen må forsvare den offentlige interesse her.» (Free speech does not extend to misleading the public by making factually inaccurate statements. Somebody has to stand up for the public interest here.) Durkin erkjente to av feilene nevnt av vitenskapsfolkene – inkludert påstanden om vulcanske utslipp –, men han beskrev disse endringene som minimale og sa at disse ville korrigeres i DVD-utgivelsen.
Times-spaltisten Mick Hume reagerte som følger på kravet fra disse vitenskapsfolkene om å ikke utgi filmen på DVD, ved å beskrive environmentalisme som «den nye religion» (new religion). Han sa videre «Vitenskapsfolk har blitt ekvivalenten til prester i hvite frakker, samlet for å fordømme kjettere» (Scientists have become the equivalent of high priests in white coats, summoned to condemn heretics).
DVD-en ble gitt ut 30. september 2007. Christopher Monckton, en prominent britisk skeptiker, finansierer en distribusjon av denne dokumentaren i engelske skoler som et motsvar til Al Gores An Inconvenient Truth, som også vises i skoler.
Anton Malej
Anton Malej (født 1908 i Ljubljana, død 1930) var en jugoslavisk turner.
Han deltok i et OL og et verdensmesterskap for Jugoslavia. Dette ga ham to bronsemedaljer; i lagkonkurransen under OL 1928, og i lagkonkurransen under verdensmesterskapet i turn 1930.
Individuelt kom han på 25.-plass sammenlagt under OL i 1928, og han fikk 15.-plass i skranke og bøylehest som beste enkeltresultater individuelt.
«Jason»
«Jason» var en norsk selfangstskute på 495 brt som ble bygget ved Rødsverven (Framnæs Mek. Værksted i Sandefjord) i 1881. Den var rigget som bark og hadde en mindre hjelpemotor. Skipet var finansiert av forretningsmannen Christen Christensen fra Sandefjord. Hun ble i 1899 solgt til Italia og omdøpt «Stella Polare».
I 1888 brakte «Jason» Fridtjof Nansen til Grønland i forbindelse med den første dokumenterte kryssingen av øya.
I 1892/93 og 1893/94 ble «Jason» benyttet av Carl Anton Larsen på hvalfangstekspedisjoner til Antarktis for Christensens selskap A/S Oceana for å kartlegge hval- og selforekomster. «Jason» undersøkte i første rekke områdene rundt Sør-Georgia og øst for Antarktishalvøya og nådde 68°10' sørlig bredde, det sørligste punkt noen hadde seilt i dette området. Den første ekspedisjonen var hovedsakelig interessert i fangst av retthval, men observerte bare blåhval, finnhval og knølhval. Disse artene hadde man ikke tilfredsstillende utstyr for å kunne fange. Det ble imidlertid tatt over 6000 pelssel, og året etter reiste man ned med fire skip og over hundre mann for å fange mer sel.
Oberservasjonene fra «Jason»-ekspedisjonene ledet blant annet til at C.A. Larsen i 1904 etablerte hvalfangststasjonen Grytviken på Sør-Georgia.
«Jason» ble i 1899 solgt til den italienske prinsen og oppdageren Luigi Amedeo, hertug av Abruzzi og omdøpt «Stella Polare». Luigi Amedeo ledet en nordpolekspedisjon, og fra Kristiania gikk ferden til Arkhangelsk, der «Stella Polare» ankret opp 30. juni 1899. En overvintringsleir ble etablert på Frans Josefs land, men da hertugen mistet to fingre i løpet av overvintringen, tok kaptein Umberto Cagni over ledelsen av sledeturen som nådde 86° 34’ den 25. april 1900, 35–40 kilometer lenger nord enn Nansens rekord fra 1895. Den 16. august 1900 startet «Stella Polare» returreisen til Norge og ankom Tromsø 16. august.
I 1902 ble skipet strøket fra Lloyd's Register. Hun ble landsatt i Tiber ved Roma i 1909.
Grete Knudsen
Grete Knudsen (født 13. oktober 1940 i Bergen) er en norsk politiker (Ap). Hun var innvalgt på Stortinget fra Hordaland 1981–2001. Hun var sentral i forhandlingene om medlemskap i EU i 1994.
Regjeringsmedlem
Hun var dessuten statssekretær i Kirke- og undervisningsdepartementet fra 17. oktober 1979 til 14. oktober 1981.
Liévin Lerno
Liévin Lerno (født 3. oktober 1927 i Lokeren, død mars 2017 i Belgia) var en belgisk syklist som deltok i de olympiske leker 1948 i London. Lerno ble olympisk mester i sykling under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det belgiske laget som vant landeveisrittet over 194,6 kilometer. De andre på laget var Lode Wouters, Eugène Van Roosbroeck og Leon De Lathouwer.
Kashima oljekraftverk
Operatør er energiselskapet Tepco.
Odemira
Odemira er en kommune (concelho) i Distrito de Beja i den portugisiske regionen Alentejo. Kommunens areal er 1 720,6 km² og i 2011 hadde den 26 066 innbyggere.
Kommunens sogn
Odemira består siden 2013 av 13 sogn (freguesias):
Ruggero Deodato
Ruggero Deodato (født 7. mai 1939 i Potenza i Italia, død 29. desember 2022) var en italiensk filmregissør, skuespiller og manusforfatter, kjent for å regissere skrekkfilmer. Han er mest kjent for sin 1980 film Cannibal Holocaust.
Nei til bomring
Nei til Bomring i Drammen er en folkeliste og et én-saks parti, partipolitisk uavhengig og lokal valgliste som ble stiftet 14. mai 2019. Lista ble dannet i erkjennelse av at politikerne i Drammen må tvinges til å fjerne bommene fra forslaget til Buskerudbypakke2 etter at flere enn 30 000 velgere i Nye Drammen skrev under oppropet mot bomringer, men ikke ett eneste parti snudde i saken.
Ruggero Deodato
Liv og virke
Deodato vokste opp i nabolaget der Romas store filmstudioer er lokalisert. Det var der han lærte å regissere under Roberto Rossellini og Sergio Corbucci; han bidro til å lage Corbuccis The Son of Spartacus og Django som assisterende regissør. Senere på 1960-tallet regisserte han noen komedier, musikaler og thrillere, før han gikk over til å lage fjernsynsreklamer. I 1976 returnerte han til kinolerretet med sin ultra-voldelige politifilm: Live Like a Cop, Die Like a Man.
Plains
Plains eller The Plains kan vise til:
Ruggero Deodato
Liv og virke
I 1977 regisserte han et jungeleventyr kalt Ultimo Mondo Cannibale eller «The Last Cannibal World» (også kjent som «Jungle Holocaust») med den britiske skuespillerinnen Me Me Lai. Med denne filmen omstartet han kannibalfilm / mondo-sjangeren som ble startet flere år tidligere av den italienske regissøren Umberto Lenzi.
Lilje
Lilje kan referere til:
Nei til bomring
Nei til bomring, stilte til valg første gang i 2019 og det resulterte i at Anders Kibsgaard Lunde, Robin Brekke Voss og Catarina Skjølås Chruchow fikk plass i kommunestyret.
Ruggero Deodato
Liv og virke
På 80-tallet gjorde han noen andre slasher / horror-filmer, inkludert "Phantom of Death", "Dial Help" og "Body Count". På 90-tallet vendte han tilbake til TV-filmer og dramaer med en viss suksess. Nylig gjorde han en cameo opptreden i Hostel: Part II som en italiensk kannibal som spiser på sitt offers ben.
Lilje
Planter
Begrepet lilje er godt innarbeidet, men er ingen botanisk enhet. Flere plantefamilier omtales som liljer, selv om de er fjernt beslektet:
Nei til bomring
Ved kommunestyrevalget 2019 fikk Nei til bomring 3 651 stemmer, og fem representanter i kommunestyret.
Paul Simon
Paul Frederic Simon (født 13. oktober 1941 i Newark i New Jersey i USA) er en amerikansk gitarist, sanger, komponist og skuespiller.
Simon ble først kjent som ene halvparten i Simon & Garfunkel, hvor han spilte sammen med Art Garfunkel. Hans karriere fikk et oppsving da han i 1986 og 1990 laget to plater i samarbeid med musikere fra Sør-Afrika.
I 2001 ble han tildelt MusiCares Person of the Year. Musikkmagasinet Rolling Stone regner Simon blant de ti beste låtskriverne i historien. Hans sønn Harper Simon er også musiker.
Tidlig liv
Hans foreldre var jøder av ungarsk herkomst. Hans far, Louis (1916–1995), var professor ved et college. Han spilte kontrabass og var dansebandleder som opptrådte under navnet Lee Sims. Hans mor, Belle (1910–2007), var folkeskolelærer. I 1945 flyttet familien hans til Kew Gardens Hills-delen av Flushing, Queens, i New York. Simon spilte baseball og stikkball som barn. Han beskrev sin far som morsom og smart, men sa at han jobbet tidlig og sent og hadde ikke mye tid til overs for sine barn.
Paul Simon vokste opp i Queens i New York City. Han møtte Art Garfunkel da begge var 11 år. De begynte å synge sammen da de var 13 år. Iblant opptrådte de ved tilstelninger på skolen. Deres idoler var The Everly Brothers, som de imiterte i sine tostemte harmonier. Paul Simon utviklet også en interesse for jazz, folk og blues; spesielt i musikken til Woody Guthrie og Lead Belly. Han begynte å opptre sammen med skolekameraten Art Garfunkel i 1956 da de begge var tidlig i tenårene. De oppførte en versjon av Adventures in Wonderland ved avslutningen i sjetteklasse. I 1957 spilte de inn sangen «Hey, Schoolgirl» som "Tom & Jerry", et navn som ble gitt av plateselskapet deres, Big Records. Singelen klatret til nummer 49 på Pop Charts.
Etter begrenset suksess, kom paret sammen igjen etter at en elektrisk versjon av deres sanger, «The Sound of Silence» ble en hit i 1966. Simon & Garfunkel spilte inn fem album sammen, med sanger for det meste skrevet av Paul Simon, som for eksempel «Mrs. Robinson», «America», «Bridge over Troubled Water» og «The Boxer».
Etter å ha avlagt eksamen ved Forest Hills High School, avla Paul Simon eksamen i engelsk ved Queens College og fullførte studiene i 1963, mens Art Garfunkel studerte matematikk ved Columbia University på Manhattan. Paul Simon studerte ved Brooklyn Law School i ett semester i 1963.
Karriere
Mellom 1957 og 1964, skrev Paul Simon, spilte inn og gav ut mer enn 30 sanger. Iblant spilte han sammen med Garfunkel som Tom & Jerry på noen singler, som «Our Song» og «That's My Story». De fleste av sangene Simon spilte inn på den tiden ble spilt inn alene eller med andre musikere enn Garfunkel. De ble gitt ut av små plateselskap som Amy, Big, Hunt, King, Tribute og Madison. Han brukte forskjellige pseudonymer på disse innspillingene, som for eksempel "Jerry Landis", "Paul Kane" og "True Taylor". I 1962, da Paul Simon jobbet som "Jerry Landis", var han ofte låtskriver/produsent for flere Amy Records artister, der han jobbet med innspillingsmateriale for bl.a. Dotty Daniels, The Vels og Ritchie Cordell.
Simon hadde moderat suksess med singler som medlem av gruppen Tico and the Triumphs, inkludert «Motorcycle», som klatret til nr. 99 på Billboard i 1962. Tico and the Triumphs ga ut 4 singler. Marty Cooper, kjent som Tico, sang på de fleste utgivelsene, men låten «Motorcycle» sang Paul Simon. I 1962, klatret Simon til nummer 97 på poplistene som Jerry Landis, med sangen «The Lone Teen Ranger». Begge singlene som klatret inn på hitlistene ble utgitt av Amy Records.
1960-tallet: Simon & Garfunkel
Se hovedartikkel: Simon & Garfunkel''
Tidlig 1964, prøvespilte Simon and Garfunkel for Columbia Records, der Clive Davis signerte dem til produksjon av ett album. Columbia bestemte at de to skulle kalle seg Simon & Garfunkel istedenfor Tom & Jerry. Ifølge Paul Simon, var dette den første gangen artisters etternavn hadde blitt brukt i popmusikken uten artistenes fornavn. Simon and Garfunkels første LP, Wednesday Morning, 3 A.M., ble utgitt 19. oktober 1964. Albumet bestod av 12 sanger, hvorav fire var skrevet av Paul Simon. Albumet gjorde det ikke særlig bra.
Etter at albumet ble utgitt, flyttet Simon til England og opptrådte på diverse klubber. Simon likte seg der. I 1970 sa han: "I had a lot of friends there and a girlfriend there. I could play music there. There was no place to play in New York City. They wouldn’t have me." I England, produserte han Jackson C. Frank's første og eneste album og skrev en del av sangene sammen med Bruce Woodley fra den Australske popgruppen The Seekers, inkludert «I Wish You Could Be Here», «Cloudy» og «Red Rubber Ball». Den amerikanske gruppen, The Cyrkle, spilte inn en versjon av «Red Rubber Ball» som klatret til #2 i USA. Simon bidro også med låter til The Seekers' repertoar med «Someday One Day», som ble utgitt i mars 1966, og kom på hitlistene samtidig med Simon and Garfunkel's «Homeward Bound». Sangen ble en Topp 10 hit fra deres andre album i Storbritannia, Sounds of Silence, og senere inkludert på deres tredje album i USA, Parsley, Sage, Rosemary and Thyme.
Hjemme på den Amerikanske østkysten, begynte radiostasjoner å få ønsker om spilling av Wednesday Morning, 3 A.M.-sporet «The Sound of Silence». Simon & Garfunkel's produsent, Tom Wilson, overdubbet sporet med elektrisk gitar, bassgitar og trommer. Låten ble utgitt som singel, som klatret til #1 på US pop charts. Wilson informerte ikke Simon eller Garfunkel om sin plan, og Simon ble "skrekkslagen" første gang han hørte den overdubbede versjonen. Den store suksessen fikk Simon til å dra tilbake til USA og gjenforenes med Garfunkel, og de spilte inn albumene Sounds of Silence (1966), Parsley, Sage, Rosemary and Thyme (1966) og Bookends (1968). Deres siste album, Bridge over Troubled Water (1970), ble deres mest solgte album.
Simon & Garfunkel bidro også til soundtracket til Mike Nichols' film, The Graduate i 1967, med Dustin Hoffman og Anne Bancroft i hovedrollene. Mens han skrev «Mrs. Robinson», lekte Simon tanken på å kalle sangen «Mrs. Roosevelt». Men direktør Nichols ble ikke særlig glad da Simon fortalte ham dette. Simon and Garfunkel returnerte til Storbritannia høsten 1968 og opptrådte på en kirkekonsert i Kraft Hall, som ble vist på BBC, og der Pauls bror, Ed deltok på den instrumentale låten «Anji».
Simon and Garfunkel's forhold ble etter hvert spent, og de avsluttet samarbeidet i 1970. De neste par årene, snakket de bare med hverandre et par, tre ganger.
1970–1976: Solo og Still Crazy After All These Years
I 1970 foreleste Paul Simon om komposisjon ved New York University. Han sa at han hadde villet lære bort det å skrive sanger en god stund, og han håpet han kunne hjelpe til med å unngå å gjøre de feilene han selv hadde gjort.
Simon fortsatte med sine soloprosjekt, og samarbeidet iblant med Art Garfunkel med diverse prosjekter. Skuespilleren Warren Beatty fikk Simon til å holde en solo-forestilling i Cleveland Arena i april 1972, som en konsert under presidentkampanjen til George McGovern i 1972. Etter det bestemte Simon og Beatty for å komme sammen igjen i juni i Madison Square Garden for en annen politisk konsert kalt "Together for McGovern". Garfunkel slo seg sammen med Simon igjen med komponering av Topp 10 singelen «My Little Town» i 1975. Simon skrev låten for Garfunkel, men Simon mente at soloinnspillingen manglet en del. Sangen kom med på Simon's album Still Crazy After All These Years og Garfunkels album Breakaway. Mange tror feilaktig at denne sangen er en selvbiografi fra Simons tidlige liv i New York City. Simon spilte også gitar på Garfunkels album Angel Clare fra 1973, og la til bakgrunnsang på «Down in the Willow Garden».
Paul Simons album, Paul Simon, ble utgitt i januar 1972, rett etter sitt første eksperiment med "world music", den Jamaica-inspirerte «Mother and Child Reunion». Den klaret til topp 5 på listene i både USA og Storbritannia. Albumet ble godt mottatt verden over, der kritikerne lovpriste de forskjellige musikkstilene og tekstene. Albumet klatret til nr. 4 i USA og nr. 1 i Storbritannia og Japan. Senere fa albumet en ny Topp 30 hit med låten «Me and Julio Down by the Schoolyard».
Paul Simons neste prosjekt var the pop-folk albumet There Goes Rhymin' Simon, utgitt i mai 1973. Albumet inneholdt noen av hans mest populære og mest polerte innspillinger. Den mest populære singelen, «Kodachrome», ble en nummer 2 hit i Amerika. Oppfølgeren, den gospel-krydrede «Loves Me Like a Rock» ble en enda større hit og toppet listene på Cashbox. Andre sanger som «American Tune» eller den melankolske «Something So Right» (en hyllning til Simons første kone, Peggy), ble en standarlåt i musikk-katalogene. Kritisk og kommersiell mottagelse av dette andrealbumet var mer positivt enn for det første albumet. Albumet klatret til #1 på "the Cashbox album charts". Som en souvenir for turneen som kom etterpå, ble albumet også utgitt som et livealbum, med tittelen Live Rhymin' i 1974. Albumet ble moderat mottatt og viste noen forandringer i Simons musikkstil, inspirert av World Music og religiøs musikk.
Ruggero Deodato
Liv og virke
Ruggero har gjort omtrent to dusin filmer og TV-serier; hans filmer dekker mange forskjellige sjangere, inkludert mange actionfilmer, thrillere og en familiefilm kalt Mamma. Men mest kjent av mange av sine fans som en skrekkfilm-regissør, og han er faktisk en av de mer respekterte regissører i Italia i dag.
Bordtennis under Europalekene 2015
Bordtennis under Europalekene 2015 ble arrangert i Baku Sports Hall i perioden 13.–19. juni, hvor 64 utøvere av begge kjønn deltok.
Paul Simon
1970–1976: Solo og Still Crazy After All These Years
Som forventet ble Still Crazy After All These Years hans neste album, utgitt i oktober 1975, og produsert av Simon og Phil Ramone, og albumet markerte en ny utvikling. Stemningen på albumet var mørkere. Han han skrev og spilte inn albumet inn rett etter sin skilsmisse. Kun forgått av duetten med Phoebe Snow, «Gone at Last» (en Topp 25 hit) og Simon & Garfunkel "reunion track" «My Little Town» (nummer 9 på Billboard), ble albumet hans eneste nummer 1 album på Billboard-listen til dags dato. Det 18. Grammy Awards kalte albumet "Album of the Year", og Simons innsats på albumet for årets "Best Male Pop Vocal". Med Simon i front av populær musikken, klatret den tredje singelen fra albumet, «50 Ways to Leave Your Lover» helt til topps på Billboard, hans første singel til nummer 1 på denne listen. Simon arrangerte "benefit show" i Madison Square Garden for å samle inn penger til New York Public Library den 3. mai 1976. Phoebe Snow, Jimmy Cliff og Brecker Brothers opptrådte også. Konserten ga over 30,000 dollar til biblioteket.
1977–1985: One-Trick Pony og Hearts and Bones
Etter tre vellykkede studioalbum, ble Simon mindre produktiv på den andre halvdelen av 1970-tallet. Han drev med andre prosjekter som å skrive musikk til filmen Shampoo, som ble musikk for sangen «Silent Eyes» på albumet Still Crazy After All These Years og skuespill (han spilte Tony Lacey i Woody Allen's film Annie Hall). Han fikk en annen hit i dette tiåret, med singelen «Slip Slidin' Away» fra samlingsalbumet Greatest Hits Etc., som klatret til #5 i USA).
I 1980, ga Simon ut One-Trick Pony, hans debutalbum på Warner Bros. Records, hans første album på nesten fem år. Albumet kom ut samtidig med filmen med samme navn, der Simon forfattet og spilte inn. Selv om albumet fikk en Topp 10 hit med låten «Late in the Evening» (også en #1 hit på "Radio & Records American Charts"), solgte albumet dårlig.
Simon & Garfunkel brukte åtte låter fra Simon's solokarriere på sin konsert i Central Park 19. september 1981. Fem av de låtene ble omarrangert til duetter. Simon framførte de andre tre sangene solo. Livealbumet fra konserten, et TV-program og en videokassett (senere DVD) ble populære. Konserten ble tatt med på turne og et avbrutt reunionalbum, med tittelen Think Too Much, som endelig ble utgitt (uten Garfunkel) med tittelen Hearts and Bones.
Simon ga ut Hearts and Bones i 1983. Dette var et "finpusset" album som er ansett som ett av hans fineste, men som solgte dårligst av alle album i Simons Karriere. Hearts and Bones hadde låten «The Late Great Johnny Ace«», en sang delvis om Johnny Ace, en amerikansk R&B sanger og delvis om det myrdede Beatlesmedlemmet John Lennon. I januar 1985, lånte Simon ut sitt talent til veldedighetsprosjektet USA for Africa, og deltok på singelen «We Are the World».
1986–1992: Graceland og The Rhythm of the Saints
Etter at Paul Simon ble gitt et bootleg-lydbånd med Mbaqanga, Sør-Afrikansk gatemusikk, bestemte han seg for å spille inn et album med Sør-Afrikansk musikk. Simon reiste til Johannesburg hvor han spilte inn med afrikanske musikere tidlig 1986. En ekstra innspillingsdag ble holdt i april i New York. Innspillingen ble holdt med mange Sør-Afrikanske musikere, særlig Ladysmith Black Mambazo. Simon arbeidet også med flere amerikanske musikere. Han sang en duett med Linda Ronstadt på låten «Under African Skies», og spilte med Los Lobos på «All Around the World or The Myth of Fingerprints». Før han dro fra Johannesburg, bidro Simon på låten «We Are the World».
Graceland ble Paul Simons mest suksessfulle studioalbum og det albumet som klatret høyest på hitlistene på over et tiår. Det er anslått til å ha solgt over 16 millioner. Graceland vant en Grammy for "Album of the Year" i 1987. I 2006 ble albumet lagt til i "United States' National Recording Registry" som "kulturelt, historisk eller estetisk viktig".
Etter suksessen, ble Simon beskyldt for å ha brutt den kulturelle boikotten som resten av verden hadde innført mot Sør-Afrika av organisasjoner som "Artists United Against Apartheid", og anti-apartheid musikere (som Billy Bragg, Paul Weller og Jerry Dammers) og også av James Victor Gbeho (dengang Ghanesisk ambassadør i FN). Simon benektet at han dro til Sør-Afrika for å ta "ta penger ut av landet", og nevnte at han hadde betalt de mørkhudede artistene og delt royalties med dem, og ble ikke betalt for å spille for et hvitt publikum. FNs "Anti-Apartheid Committee" støttet albumet Graceland, fordi det støttet Sør-Afrikanske musikere og tilbød ingen støtte til den Sør-Afrikanske regjeringen, men African National Congress protesterte og mente at Simon hadde brutt mot boikotten. Kongressen stemte for å bannlyse Simon fra Sør-Afrika. Han ble også oppført på FNs svarteliste. Han ble strøket fra svartelisten i januar 1987.
Etter Graceland, spilte Simon inn albumet The Rhythm of the Saints, inspirert av brasiliansk musikk. Innspillingen av albumet begynte i desember 1989, i Rio de Janeiro og New York. Med på innspillingen var gitaristen J. J. Cale og mange brasilianske og afrikanske musikere. Albumet var nedtonet og mer introspektivt, sammenlignet med musikken på Graceland. Albumet ble utgitt i oktober 1990, og fikk utmerkede resensjoner solgte bra Albumet havnet som nr. 4 på listene i USA og nr. 1 i Storbritannia. Singelen, «The Obvious Child» (med the Grupo Cultural Olodum), ble Simons siste Topp 20 hit i Storbritannia og lå nærme bunnen av the Billboard Hot 100. Selom albumet ikke ble den suksessen som Graceland, ble The Rhythm of the Saints tatt imot som en kompetent etterfølger og ble ansett som et vel utført forsøk av Simon på å utforske (og popularisere) world music, og mottok også en Grammy nominasjon for "Album of the Year".
Simons ex-kone, Carrie Fisher skrev i sin selvbiografi, Wishful Drinking, at sangen «She Moves On» er om henne. Det en en av sangene hun hevder at Simon har skrevet om henne. Hun har også uttalt at; "If you can get Paul Simon to write a song about you, do it. Because he is so brilliant at it."
Suksessen til de to seneste albumene ledet Simon til scenen til en ny konsert i New York. 15. august 15 1991, nesten et tiår etter hans konsert med Garfunkel, hadde Simon enda en konsert Central Park med afrikanske og Sør- Amerikanske band. Suksessen med konserten overgikk alle forventninger, og over 750,000 tilskuere skal ha vært på denne konserten, den konserten med flest tilskuere noensinne. Simon husker konserten som "the most memorable moment in my career." Suksessen med showet ledet til et livealbum og et Emmy-vinnende TV-program. Simon dro ut på en suksessrik turné, "Born at the Right Time Tour", og promoterte albumet med ytterligere single, inkludert «Proof«» (sammen med en humoristisk video med Chevy Chase og Steve Martin). 4. mars 1992, hadde Simon sin egen episode av MTV Unplugged, der han spilte nye versjoner av mange av sine mest kjente komposisjoner. Showet ble en suksess, men skapte ikke et nytt album. Simon and Garfunkel ble inntatt i Rock and Roll Hall of Fame i 1990.
1993–1998: Paul Simon 1964/1993 og The Capeman
Etter Unplugged, droppet Simon's posisjon i fronten av populærmusikk betraktelig. En Simon & Garfunkel gjenforening skjedde i September 1993, og som et forsøk på å utnytte den situasjonen, ga Columbia ut Paul Simon 1964/1993 i september, en samling med 3 CD'er. En 2 CD'ers samling med redusert innehold ble utgitt en måned senere, The Paul Simon Anthology. In 1995 deltok han på The Oprah Winfrey Show, der han framførte sangen «Ten Years», som han komponerte spesielt for 10 års jubileet for showet hennes. samme år deltok han på Annie Lennox sin versjon av hans sang fra 1973, «Something So Right», som kom inn på UK Top 50 da den ble utgitt som singel i november.
Simon spilte inn et album med sanger fra showet, som ble utgitt i november 1997. Stykket fikk mange ulike anmeldelser, men noen kritikere lovpriste blandingen av doo-wop, rockabilly og Karibisk musikk som albumet inneholdt. Kommersielt ble Songs from The Capeman mislykket. Simon kom ikke inn på Top 40 på the Billboard Charts for første gang i karrieren. Albumet ble aldri utgitt på CD, men etter en stund ble albumet mulig å få tak i på nettet.
1999–2007: You're the One og Surprise
After The Capeman, havnet Simons karriere igjen i en uventet krise. Likevel, gikk Simon inn idet nye millenniumet der han forsatt hadde et respektabelt omdømme og ga ut nytt kritikerrost materiale med kommersielt utbytte. Simon dro ut på en Nord-Ameriansk turné med Bob Dylan i 1999, der begge byttet om å være hovedartisten i showet og noen ganger opptrådte sammen. Turnén varte fra begynnelsen av juni og sluttet 18. september. Samarbeied mellom Simon og Dylan ble godt tatt imot av kritikerne, bortsett fra Seth Rogovoy fra avisen The Berkshire Eagle, som svar tvilende til samarbeidet.
I et forsøk på tilbakekomst til musikkmarkedet, skrev og spilte Simon raskt inn et nytt album, You're the One, utgitt i oktober 2000. Albumet bestod for det meste av folkrock/folkpop kombinert med fremmed musikk, særlig med elementer fra Nord-Afrika. Og selv om det forrige albumet ikke gjorde det spesielt bra på hitlistene, så klatret You're the One inn på hitlistene i Storbritannia og på American Top 20. Albumet fikk gode kritikker, og fikk en Grammy nominasjon som "Album of the Year". Simon turnerte mye for å reklamere for albumet, og en opptreden i Paris ble utgitt på video.
Etter Terrorangrepet 11. september 2001 sang Simon «Bridge Over Troubled Water» på konserten "America: A Tribute to Heroes" som et bidrag til "September 11 Telethon Fund" og bidro med "The Boxer" på den første episoden av Saturday Night Live etter 11. september. I 2002, skrev han og spilte inn «Father and Daughter», en sang for animasjonsfilmen The Wild Thornberrys Movie. Sporet ble nominert til Oscar for beste sang.
I 2003 kom Simon og Garfunkel sammen igjen da de mottok en Grammy Lifetime Achievement Award og ledet til en turné i USA, kalt "Old Friends". Etter det, i 2004 ble det en det til en internasjonal turné, og en gratiskonsert ved Colosseum i Roma ble besøkt 600.000 tilskuere. I 2005 sang paret «Mrs. Robinson» og «Homeward Bound», pluss «Bridge Over Troubled Water» sammen med Aaron Neville, på konserten "From the Big Apple to The Big Easy – The Concert for New Orleans", også utgitt som DVD, til støtte til ofre for Orkanen Katrina.
I 2004, ble Simons studioalbum utgitt igjen både individuelt og sammen i en begrenset antall ni-CD'er Samleboks, kalt Paul Simon: The Studio Recordings 1972–2000. Samtidig jobbet Simon med et nytt new album sammen med Brian Eno kalt Surprise, som ble utgitt i mai 2006. Mesteparten av albumet var inspirert av 11. September 11 terrorismen og Irak-krigen. Personlig var Simon også inspirert at han fylte 60 år i 2001, som han med humor refererte til på låten "Old" fra albumet You're the One. «Surprise» ble en kommersiell hit, og havnet som nummer 14 på Billboard 200 og ble nummer 4 i Storbritannia. De fleste kritikerne roste albumet, og mange av dem kalte det et "comeback". Stephen Thomas Erlewine fra AllMusic skrev at "Simon doesn't achieve his comeback by reconnecting with the sound and spirit of his classic work; he has achieved it by being as restless and ambitious as he was at his popular and creative peak, which makes Surprise all the more remarkable." Albumet ble støttet med den suksessfulle turnéen Surprise Tour fra mai til november 2006.
I mars 2004, publiserte Walter Yetnikoff en bok kalt Howling at the Moon, der han kritiserte Simon personlig og for hans tvilsomme forbindelse med Columbia Records. I 2007 mottok Simon "The Gershwin Prize for Popular Song", gitt av Library of Congress.
2008–2013: So Beautiful or So What og turnéring
Etter å ha bodd i Montauk i New York, i mange år, flyttet Simon til New Canaan i Fairfield, Connecticut.
Simon er en av få utøvere som eier copyright på sine egne innspillinger (de fleste innspillinger er eid av plateselskapene som har utgitt innspillingene). Denne utviklingen startet med Bee Gees etter deres seier i den $200 millioner dollar rettssaken mot RSO Records, som fortsatt er den største suksessfulle rettssaken mot et plateselskap av en artist eller gruppe. Alle Simons soloinnspillinger, inkludert de som opprinnelig ble gitt ut av Columbia Records, men som nå blir distribuert av Sony Records' "Legacy Recordings Unit". Hans album ble gitt ut av Warner Music Group til midten av 2010-tallet. På midten av 2010-tallet, flyttet Simon katalogen sin av solo-innspillinger vekk fra Warner Bros. Records til Sony/Columbia Records hvor Simon & Garfunkels katalog er. Simons katalog of soloinnspillinger ble da markedsført av Sony Music's Legacy Recordings Unit.
Newsmax.com
Newsmax.com er en amerikansk nyhetsinternettside. Den er selverklært høyreorientert og promoterer seg selv som «en ledende konservativ nyhetskilde som tilbyr et alternativ til den liberale mainstream media». En egen seksjon er tilegnet partisk journalistikk.
Paul Simon
2008–2013: So Beautiful or So What og turnéring
I februar 2009 opptrådte Simon i diverse show i New York City i "Beacon Theatre", som akkurat hadde blitt renovert. Simon var sammen med Art Garfunkel på det første showet og med musikalen The Capeman. I bandet spilte også bassist Bakithi Kumalo som hadde vært med på innspillingen av albumet Graceland. I mai 2009, turnerte Simon sammen med Garfunkel i Australia, New Zealand og Japan. I oktober 2009 opptrådte de sammen i en konsert ved 25års jubileumet til Rock and Roll Hall of Fame i Madison Square Garden i New York City. Paret opptrådte med 4 av sine mest populære sanger: «The Sound of Silence», «The Boxer», «Cecilia» og «Bridge over Troubled Water».
Newsmax.com
Newsmax ble grunnlagt i 1998 av journalist Christopher Ruddy, som er nåværende president, administrerende direktør og redaktør. Hovedkvarteret er i West Palm Beach, Florida.
Paul Simon
2008–2013: So Beautiful or So What og turnéring
I oktober 2009, opptrådte Dion med «The Wanderer» med Simon på konserten ved 25års-jubileet til Rock and Roll Hall of Fame.
I april 2010, opptrådte Simon & Garfunkel igjen i New Orleans ved New Orleans Jazz & Heritage Festival.
Simon ga ut en sang kalt «Getting Ready for Christmas Day» 10. november i 2010. Den ble først spilt på National Public Radio, og ble lagt til på albumet So Beautiful or So What. Sangen er en sampling av en seremoni fra 1941 av presten James. M. Gates, som også har tittelen "Getting Ready for Christmas Day". Simon opptrådte live med sangen ved The Colbert Report den 16. desember, 2010. Den første videoen viste J. M. Gates da han fremførte seremonien, og i kirken hans i 2010 var mange av tekstene til Paul Simon hengt opp. Den andre videoen som ble vist etter hvert sammen med «Getting Ready for Christmas Day» viste tegnede figurer sammen med videoen.
I premiere-showet for den siste sesongen av The Oprah Winfrey Show den 10. september 2010, Overrasket Simon både Oprah og publikum med en sang som handlet om Oprah's show som hadde holdt på i 25 år. Sangen var en oppdatering av en sang han skrev om hennes shows 10års jubileum.
Simons album So Beautiful or So What ble gitt ut av Concord Music Group 12. april 2011. Simon ga selv albumet høyeste karakter: "Det er det beste jeg har gjort i løpet av 20 år". Det ble rapportert at Simon hadde forsøkt å få Bob Dylan med på albumet.
Da Simon avsluttet sin "2011 World Tour" (der han opptrådte i the USA, Storbritannia, Nederland, Sveits og Tyskland), opptrådte Simon på Ramat Gan Stadium i Israel i juli 2011, noe som var hans første konsert i Israel siden 1983. På tiårsdagen for terrorangrepet 11. september 2001. Paul Simon opptrådte med «The Sound of Silence» på "National September 11 Memorial & Museum", ved World Trade Center.
26. februar 2012, holdt Simon en minnekonsert for musikerne Chuck Berry og Leonard Cohen, som var de to første som mottok en PEN Awards for strålende låtskriving på JFK Presidential Library i Boston i Massachusetts.
5. juni 2012 ga Simon en 25-års jubileumsbox for Graceland. Det var en remastret utgave av originalalbumet, samt en dokumentarfilm fra 2012, Under African Skies, originalfilmen fra 1987, "African Concert" fra Zimbabwe, og dokumentaren The Story of Graceland kommentert av Paul Simon, samt noen intervjuer. Han spilte noen konserter i Europa med originale musikere fra albumet.
14. juni 14 2013, på Stings "Back to Bass Tour", framførte Simon sin sang «The Boxer» og Stings «Fields of Gold» sammen med Sting.
2014–2021: Stranger to Stranger og In the Blue Light
I februar 2014 dro Simon på en konsertturné med navnet "On Stage Together with English musician Sting", der de spilte på 21 konserter i Nord-Amerika. Turnéen fortsatte inn i 2015, med 10 konserter Australia og New Zealand og 23 konserter i Europe. Turnéen var ferdig 18. april 2015.