cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jeremiah O’Donovan Rossa
Virke
Fra New York organiserte han republikanernes første bruk av bomber i engelske byer, det som ble kjent som «dynamittkampanjen». Den varte gjennom 1880-årene, og gjorde ham beryktet i Storbritannia. Den britiske regjeringen krevde ham utlevert fra USA, men lyktes ikke med dette. Kampanjen skapte splid i den irske uavhengighetsbevegelsen, ettersom mange var motstandere av metoden.
I 1885 ble han skutt utenfor kontoret sitt nær Broadway av en engelsk kvinne, Yseult Dudley. Sårene var ikke livstruende. Den britiske regjeringen hevdet av Dudley var mentalt ustabil, og at hun ikke hadde handlet på vegne av myndighetene, men Rossas tilhengere og til og med mange av hans motstandere trodde ikke på dette. Det er sannsynlig at det som utløste hendelsen var henne sinne på grunn av det såkalte «Skirmishing Fund», et fond Rossa organiserte for å samle inn penger til våpen som skulle brukes mot britene.
I 1894 og 1904 fikk Rossa lov til å besøke Irland. Ved det siste besøket ble han utnevnt til Freeman of the City of Cork. Han var alvorlig syk i de siste årene, og døde på St. Vincent's Hospital på Staten Island den 29. juni 1915, 84 år gammel.
Den republikanske bevegelsen i Irland hadde gått gjennom en fornyelse i årene før hans død, og forstod straks propagandaverdien som lå i begravelsen. Tom Clarke sendte straks et telegram til John Devoy med teksten «SEND LIKET HJEM STRAKS». Båren ble sendt til Irland, hvor det var organisert en storslagen velkomst.
Begravelsen på Glasnevin gravlund i Dublin samlet mange, og gav enorm publisitet til Irish Volunteers og IRB. På dette tidspunkt var IRB i gang med planleggingen av påskeopprøret, som fant sted året etter. Særlig kjent er Pádraig Pearse' tale ved graven, som endte med ordene: «Våre fiender er sterke og vise og vare; men så sterke og vise og vare som de er, kan de ikke gjøre ugjort mirakler fra Gud, han som modner i unge men frø sådd av unge menn fra en tidligere generasjon. Og frøene som ble sått av unge menn i '65 og '67 når nå sin mirakuløse modning. Herskere og forsvarere av riket bør være vare om de skal beskytte det mot slike prosesser. Livet springer ut av døden, og fra gravene til patriotiske menn og kvinner springer levende nasjoner ut. Forsvarerne av dette riket har virket godt i hemmelighet og åpent. De tror de har pasifisert Irland. De tror at de har kjøpt halvparten av oss og skremt den andre halvparten. De tror at de har forutsett alt, tror at de har planlagt for alt, men de tåpene, de tåpene, de tåpene! – De har etterlatt oss våre døde Fenians, og mens Irland har disse gravene skal et ufritt Irland aldri se fred.»
Hans etterkommere er pr. 2006 fortsatt bosatt på Staten Island, og omfatter blant annet lokalpolitikeren Jerome X. O'Donovan som satt i New Yorks byråd.
Delaware (elv)
Delaware er en stor elv ved atlanterhavskysten av USA. Den ble utforsket av nederlandske Adriaen Block som del av kolonien Ny-Nederland og fikk navnet Sørelven for å markere den sørligste grensen til kolonien.
Elven møter tidevannet ved Trenton i New Jersey. Dens totale lengde fra utspringet til den lengste grenen av utløpet er på 660 km, mens selve elven ovenfor Delawarebukten bare er 579 km lang. Den gjennomsnittlige vannføringen er 330 m³ per sekund. Dens vannskille drenerer et areal på 14 119 km² i fem amerikanske delstater: New York, New Jersey, Pennsylvania, Maryland og Delaware. Den stiger inn to sideelver i New Yorks Catskillfjellene, elven flyter 674 km inn i Delawarebukten hvor dets vann går ut i Atlanterhavet i nærheten av Cape May i New Jersey og Cape Henlopen i Delaware. Hvis man utelukker Delawarebukten utgjør elvens lengde, inkludert dets to sideelver, 624 km. Delaware er en av nitten «store vann» anerkjent av Great Waters Coalition.
Delaware utgjør deler av grensen mellom Pennsylvania og New York, hele grensen mellom New Jersey og Pennsylvania og hele grensen mellom Delaware og New Jersey.
Vitenskapsåret 1984
Vitenskapsåret 1984 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1984.
Dødsfall
|| matematiker ||align=center|75 ||align=center|1909 ||
Deutscher Taschenbuch Verlag
Deutscher Taschenbuch Verlag GmbH & Co. KG (dtv) er et forlag i Tyskland. dtv ble grunnlagt i 1960 av elleve forlag og har hovedkontor i München. Forlaget utgir pocketbøker (pocketbok, tysk: Taschenbuch).
Dynodorcus curvidens
Dynodorcus curvidens er en stor og kraftig bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En stor og kraftig (25-88 millimeter), halvblank, svart hjortebille. Den ligner mye på Dynodorcus antaeus men er noe mindre og slankere med spinklere kjever hos hannen. Arten er vidt utbredt og formrik. Hannens kjever (mandibler) er sterkt forstørrede, krumme, med en kraftig tann på oversiden noe innenfor midten. Det brede hodet har en grunn grop i midten. Hunnen er mye mindre og har ikke forstørrede kjever. Noen former har antydning til punktrader på dekkvingene.
Levevis
Larvene utvikler seg i morken ved, utviklingen tar gjerne flere år. Hos denne arten legger hunnene egg i nokså harde, døde stammer ved hvitråte. De voksne billene er aktive flygere, hannene kjemper om hunnene ved hjelp av de forstørrede kjevene. Arten er populær som oppdrettsdyr, særlig i Japan, og er regnet som forholdsvis enkel å avle opp i fangenskap
Utbredelse
Arten er utbredt fra det nordøstlige India i vest til Ny-Guinea i øst. Den blir gjerne delt opp i mange underarter, noen av disse blir ofte regnet som egne arter.
Systematisk inndeling
I de nyeste inndelingene blir arten vanligvis plassert i slekten Dorcus.
Gemser
Gemser (Rupicapra) er en slekt som inngår i gruppen sauer og geiter (Caprini) og er en del av kvegfamilien (Bovidae). Gemsene er utbredt fra fjellene i det nordvestre Nord-Spania og langs nordkysten av Middelhavet tvers igjennom Sør-Europa via Alpene og andre fjellkjeder til fjellene i Lilleasia og de fjellrike områdene mellom Svartehavet og Kaspihavet. Her regner vi med to arter med i alt ti taxa.
Taksonomi
Mange regner med to arter av gemser og flere underarter til hver av disse, blant annet IUCNs rødliste. Det er imidlertid ingen konsensus omkring antallet arter og underarter, i det noen autoriteter regner flere av underartene som selvstendige arter og andre som kun lokale variasjoner. Dette gjelder blant annet i de to oppslagsverkene Handbook of the Mammals of the World og feltguiden Bovids of the World: antelopes, gazelles, cattle, goats, sheep, and relatives.
Biologi
Gemser blir i noen grad også kalt klippegeiter, som er en direkte oversettelse av det vitenskapelige slektsnavnet Rupicapra (av lat. rupes som betyr klippe og capra som betyr geit).
Gemser er slanke, hurtige, lette på foten og relativt langbeite antilope-lignende geitedyr med svært karakteristiske horn, som er slanke og vokser opp og lett framover fra det fremre skalletaket og ender i en karakteristisk bakovervendt krok ytterst. Og begge kjønn bærer horn, men geitas horn er typisk tynnere enn bukkens. Gemsene har også svært kort hale, typisk 3–4 cm lang. Likeledes har hodet ei karakteristiske bred mørk stripe på hver side av mulepartiet, som renner fra nesen og oppover langs neseryggen, gjennom øynene og opp mot ørene. Pelsfargen varierer i ulike brune nyanser, fra blekbrun og rødbrun til mørk og nesten sort. Fargen på neseryggen, kinnene og strupen er alltid lys eller lysere enn resten av dyret. Hos noen underarter er også framparten ofte lysere enn bakparten. Ekstremitetene er kan variere fra mørke til lyse, avhengig av underart. Sommerpelsen er dessuten nesten alltid lysere, ofte betydelig, enn vinterpelsen.
En undersøkelse publisert i 2008 slo fast, at gemser sjelden var å finne i zoologiske hager og lignende institusjoner i Europa. Generelt anses gemser som vanskelig å holde i slike institusjoner, fordi de er veldig følsomme for høye temperaturer, men svært motstandsdyktige mot lave temperaturer. München Zoo var på dette tidspunktet den eneste zoologiske institusjonen i Europa som hold en gruppe med gemser (R. pyrenaica ornata).
Inndeling
Inndelingen følger i hovedsak Faysal Bibi (2013) og IUCNs rødliste.
Thomas Joseph Winning
Thomas Joseph Winning (født 3. juni 1925 i Wishaw, Skottland i Storbritannia, død 17. juni 2001 i Glasgow) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Glasgow 1974–2001.
Han ble kreert til kardinal i 1994 av pave Johannes Paul II.
John Doe
John Doe er det amerikanske navnet for en anonym mann eller en generell, ikke spesifikk amerikansk mann. Det kvinnelige navnet er Jane Doe.
Navnet brukes blant annet i rettslige sammenhenger, der parter er ukjente, eksempelvis John Doe & Al.(llied parts), eller som navn på uidentifiserte lik.
Tilsvarende i Norden for navn som henviser til ikke spesifikk mann av nasjonal opprinnelse er Medel-Svensson (Sverige), Holger Danske (Danmark) og Ola og Kari Nordmann (Norge). Holger Danske henviser til en legendarisk sagnhelt fra middelalderen. I Sverige brukes iblant «N.N.», fra latin nomen nescio («Jeg kjenner ikke til navnet») eller notetur nomen («Her bør navnet skrives»). En variant av dette er navnet Navn Navnesen.
Curach
Curach, currach eller curragh er en skinnbåt bygd på tynne lekter av tre. Over trerammen er det strekt seilduk som er smurt med tjære på begge sider. Tidligere ble det brukt skinn, gjerne okseskinn og rammen var da av vidje. Curach er mest kjent på vestkysten av Irland og Skottland, men finnes også på Wales som coracle, en innlandsfarkost av mindre størrelse. Den vanlige konstruksjonen av denne båten betegnet som en curach er som et rammeverk av tynne lekter tatt fra trær som det deretter ble strukket skinn eller seilduk over, festet med sammensurrede eller naglede trestykker.
Historisk båt
Curach for første gang er nevnt skriftlig av romeren Julius Cæsar som så en slik båt på nordatlanteren, men det var ikke den eneste observasjonen av skinnkledde farkoster han hadde nedskrevet i sine bøker. Fra Iberia under den romerske borgerkrigen beskrev Cæsar båter bygd med vidjer og deretter overstrukket med skinn. Så tidlig som i 200-tallet f.Kr hadde den greske historikeren Timaeus (ca. 345- ca. 250 f.Kr) beskrevet farkostene som fraktet tinn fra Cornwall til det europeiske fastlandet. Disse var skinnkledde båter med et rammeverk av vidjer.
Et arkeologisk funn av en gullmodell fra ca. 200 f. Kr viste en stor havgående og rundformet curach med en tømmermast med en rå og ni årer på hver side samt en tung åre som fungerte som styreåre over babord låring. Trolig var det faktiske skipet som gullmodellen hadde sitt forbilde fra, omtrent 12 meter langt. Gullmodellen var funnet ved Limavady, County Derry, i 1895.
Fra den tidligste irske litteraturen datert til 600-tallet e.Kr er flere båttyper beskrevet i verket «Uraicecht Becc», «ler-longa» for havgående ferd over lange avstander, «baircc», innlandsfarkost tilgjort av tre, «curach», skinnbåt og «lestar», en småbåt av tre. Den romerske forfatteren Caius Julius Solinus fra 300-tallet beskrevet de britiske øyene i hans verket «Collectanea Rerum Memorabilium» viet til den romerske konsulen Oclatinius Adventus i 200-tallet: Etter hvert som det romerske styret ble svekket på Britannia i det 4. århundre, økte hyppigheten i angrep av irer på store flåter av curach på den sårbare vestkysten. Flere ganger klarte man å stoppe angrepene, men de militære ressurser nærmet seg bristepunktet i Romerriket, som først ved år 410 sluttet å sende soldater til den perifere provinsen som deretter var forlatt. Så tiltok angrepene over Irskesjøen til de reneste hærtog med meget store flåter ettersom skottene og pikterne sluttet seg til irene i plyndringstoktene.
På den vestlige delen av Skottland etablerte irske immigranter fra den andre siden av Irskesjøen et kongedømme som deretter opprettholdt kontakten med Irland med deres flåter. Breacán, som nedstammet fra Niall Noigíallach, en legendarisk overkonge av Irland som døde i året 405, etter sigende skal ha hatt en flåte på femti curacher som handelfartøyer mellom Irland og Skottland. Denne flåten forulykket utenfor Rathlin Island i en sterk malstrøm utløst av tidevannet. Siden da er stedet der flåten forsvant ifølge «Cormac ’s Glossary» fra 800-tallet, kjent som Coire Breacán (Breacáns heksegryten).
Senere er det mulig at Brendan sjøfareren brukte en slik båt på sin ferd til Nord-Amerika rundt 530 e. Kr. Denne irske oppdagelsesreisende var medlem i en gruppe på seksti munker som ønsket å finne «det forjette landet» («terra secreta» på latin), og var bare syv år gammelt på sin første reisen som varte i syv år. Fortellingene om sjøreisene kom fra boken «Navigatio Brendani Sancti» (Brendans reiser), skrevet av en utvandret irsk munk. Denne boken skulle bli meget populær i middelalderen, oversatt til flere språk inkludert norsk. (Tatt fra «Traditional Boats of Ireland» i engelsk) En andre munk hadde også dratt ut til sjøs om bord på en curach. Columba (gammelirsk Colm Cille eller Columcille) dro fra Derry i året 563 til de vestlige øyene sammen med tolv følgevenner som straff for hans deltagelse i et militærslag som hadde gått galt. Han gikk på land i Iona og grunnlagt det kjente Iona-klosteret, senere et av de største religiøse sentre i vestlige Europa. Andre munker hadde også dratt ut på sjøreiser eller skrevet ned beretninger om sjøreiser som sett med verket «Immram Brain» (Brans sjøreise) etter en maritim tradisjon innenfor litteratur, immram (bokstavelig betyr «ro rundt») fra tiden før vikingenes ankomsten. Bran mac Febail dro ut sammen med tretti andre på tre curacher, hver bemannet med ni roere. Under reisen kom han til den legendariske øya Tir inna mBan, «Kvinnenes land» med hjelp av en kvinne som los.
Vikingenes ankomsten ved begynnelsen på 800-tallet fikk meget drastiske følger for den irske litteraturtradisjonen som ikke lenge skildret skinnkledde båter med få unntak. Neste gang en curach var beskrevet, var i den siste halvparten av 1100-tallet fra Gerald av Wales' bok «Topographia Hibernica» fra 1188 om to skipbrudne ombord på deres båt beskrevet som en trang og avlange båt laget av vidjer og overstrukket med skinn.
Store curacher eksisterte også inn i den tidlige moderne tiden som bekreftet i historien skrevet i Spania om hvordan Donnall Cam O Suilleabhain Beara sammen med sine slektninger og minst ett tusen mann flyktet nordover etter å ha lidd nederlaget under Munster-opprøret i januar 1604. Da Donall Cam skulle ta seg over elven Shannon, var alle båtene og ferjene ført bort i forveien. Hans onkel kom med forslaget om å slakte noen av deres hester og samle vidjer og løsplanker for å bygge en curach. Med skinnene fra elleve hester og vidjer som var flettet inn i et rammeverk, forsterket med løsplanker, tok det to dager å bygge en større og en mindre båt. Den større båten var 26 fot lang, 6 fot bred og 5 fot dyp med flat bunn. Donnall Cam klarte å berge seg over elven, men mange av hans følgevennene ble innhentet av de engelske troppene som fulgt etter dem. Historien om flyktet fra Irland til Spania var nedskrevet av Donnall Cams sønn Phillip.
Militæringeniøren Thomas Phillips som kom til Irland i august 1684 for å inspisere havnestedene og fortifikasjoner, var en dyktig kunstner som laget tegninger av byer og havner samt omkringliggende landskap. Phillips var spesielt interessert i curacher, og etterlatt seg flere tegninger av en seilførende curach med en stor råseil fra en tømmermast, oppkalt som de ville irenes fartøy selv om han hadde misforstått noe av konstruksjonen som skyldes hvordan man den var bygd.
I 1978 seilte historikeren Tim Severin i en slik båt fra Irland til Newfoundland. Det var for å kunne bevise at det er teoretisk mulig for Brendan sjøfareren å komme fram til det amerikanske kontinentet.
Konstruksjon og bruk
Konstruksjon og utforming er spesiell for vestkysten av Irland og Skottland der den varierer i størrelse og form. Historia viser at curach ble brukt til fiske og transport langs kysten og på elvene. Det blir fremdeles bygd slike båter og det blir arrangert konkurranser i kapproing med curach.
Byggingen
Curachen har et lettvektet rammeverk som begynte ved båtripen. Under byggingen av en curach begynte arbeidet alltid med båtripen som kan være enkelt eller dobbelt, ettersom utformningen av båten alltid har utgangspunktet i båtripen når man bygge opp båten i opp-ned stilling med båtripen nederst. De fleste curachtyper i dag har dobbelte båtriper.
Etter båtripen var gjort ferdig, ble det satt inn vidjer i eldre tid som kan bøyes i U-form som spanter. Båtbyggeren kunne bestemme høyden på disse spantene som kan manipuleres for å ha flat, rund eller skarp bunn på den ferdige båten. I moderne tid er vidjer erstattet med bøye tre i lekter tatt fra trær, spesielt fra hasseltrær med bedre holdningstid. Deretter ble tykke strenger i lengderetningen lagt ovenpå spantene, i nyere tid erstattet med tynne lekter. Det er forskjellige metoder om hvordan å binde sammen spantene og strengene eller lektere, noen ganger var nagler av kobber tatt i bruk. I eldre tid var rammeverket surret sammen.
Fram til begynnelsen på det nittende århundret var skinn som oksehud benyttet i mange århundrer. For å ha det beste mulige resultatet måtte skinnet bearbeides for å ha bedre holdningstid i vannet, det er flere kjente metoder, inkludert å sette skinnet under salt og kalk. Om vinteren ble curachen satt i opplag på landet og skinnet var tatt bort. Det var viktig å passe på at skinnet skulle ikke få tørket slik at den kan bli for stramt når det hadde trekket seg sammen. Rammeverket og sammenføyningene kan ble skadet som oppdaget på kopien «Tarbh na Mara» basert på en curach fra 1820-tallet i året 2005.
Seilduk erstattet skinnet ettersom det er langt lettere å bearbeide dette materialet som generelt er bedre til sjøs. Men skinnet hadde vist seg mer hardføre enn seilduket i møte med røft bunn i vatn og elver som skarpe steiner. Innlandsfarkoster hadde skinn som deres meste foretrukket valg fram til det tjuende århundret. De fleste curacher har et dobbelt lag av skinn eller seilduk på seg, i nyere tid hadde man tatt i bruk tjære for å gjøre båten vanntett.
Det er nå erstattet med andre miljøvennlige tetningsprodukter utviklet fra GRP fordi man hadde erstattet seil og åre med utenbordsmotorer, og dermed måtte kanvasen tåler de høyere hastigheter i vannet.
Rigging
Gullmodellen fra ca. 200 f.Kr hadde en tømmermast med en rå muligens for et råseil, men det er kjent fra den keltiske båttradisjonen langs den europeiske atlanterhavskysten og på sentraleuropeiske elvene at det var seil tilgjort av dyreskinn. Om det var et råseil av skinn som var tatt i bruk på de mange seilførende curacher fram til vikingenes ankomsten inn i middelalderen, er ikke godt nok kjent. Men det var curach med to master.
Så sent som i begynnelsen på det tjuende århundret var det fremdeles seil på curachbåter. Det var en kort mast med et luggerseil som kunne komme ned i vannet. Det var viktig å bruke styreårer eller vanlige årer når man var under seil ettersom man verken hadde kjøl, lebord eller senterbord, for å hindre avdrift. Med innføringen av utenbordsmotor fra 1940 ble alle havgående curacher omgjort til motorbåter.
Gibson Brands
Gibson Brands (inntil 2013 Gibson Guitar Corporation ) er en av verdens største gitarprodusenter, med tilhold i USA. Grunnleggeren, Orville Gibson, startet produksjon av mandoliner og gitarer hjemme ved sitt verksted i Kalamazoo i Michigan i 1894. I 1902 startet selskapet Gibson under sitt første navn The Gibson Mandolin-Guitar Co., Ltd og det ble organisert en lokal salgsgruppe for å selge Orvilles instrumenter.
I begynnelsen bygget firmaet mest mandoliner, men også banjoer da interessen for dette instrumentet økte på 1920-tallet. I 1923 forandret firmaet navn til Gibson, Inc., og noe seinere begynte man å produsere gitarer, da de ble populære på 1930-tallet.
På 1920- og 1930-tallet skapte Gibson flere nye trender innenfor gitardesign, og ble den ledende produsenten av såkalte «archtop»-gitarer, særlig modellen Gibson L5. I 1936 lanserte de sin første såkalte «spansk elektriske» modell, ES-150, som regnes som den første kommersielt vellykkede elektriske gitaren. I 1950 kjøpte Gibson opp Epiphone og lot dem produsere billigere varianter av de kjente Gibson modellene. 1952 lanserte Gibson en gitar med solid kropp (altså uten resonanskasse), og denne ble designet i samarbeid med den populære gitaristen Les Paul. Mot slutten av 1950-tallet hadde Gibson utviklet flere nye design, herunder de kjente Gibson Explorer, Flying V og den halvakustiske ES-335. På denne tiden ble «humbucker»-mikrofonene introdusert. I 1961 sluttet de å produsere Les Paul-gitarene og denne modellen ble erstattet av Gibson SG. Mot slutten av 1960-tallet ble imidlertid produksjonen av Les Paul gjenopptatt etter av modellen ble etterspurt av kjente gitarister som Eric Clapton og Peter Green.
I 1974 startet Gibson produksjon i Nashville, og fram til 1984 hadde de produksjon både i Kalamazoo og Nashville, da den gamle fabrikken i Kalamazoo ble stengt og Gibsons virksomhet ble samlet i Nashville.
Andre selskap som eies av Gibson er Kramer og Steinberger (gitarer), Tobias (bassgitar), Baldwin (Piano), Oberheim (effektprosessorer og MIDI-utstyr), samt Slingerland (trommer). Gibson produserer også Gibson-merktede forsterkere. Heritage Guitars er en egen virksomhet som ble startet av tidligere Gibsonansatte som flyttet sammen med Gibson til Nashville. Mange av Gibsons countryinstrumenter, som for eksempel banjoer og fioliner, er samlet hos Gibson Bluegrass Showcase ved Opry Mills Mall i Nashville. Dette er åpent for allmennheten og har en butikk hvor hele Gibsons sortiment er tillgengelig.
Gibson har nå også en fabrikk i Memphis, Tennessee hvor deres Custom Shop-gitarer produseres og selges, samt ytterligere en i Bozeman, Montana, hvor Gibsons akustiske gitarer blir produsert. Gibson lanserte i slutten av 2007 Reverse Flying V
1. mai 2018 søkte Gibson konkursbeskyttelse i USA.
Köpmannebro
Köpmannebro er et tettsted i Mellerud kommune i Västra Götalands län i landskapet Dalsland i Sverige. Det ligger ved E45 og Norge/Vänerbanan. Dalslands kanal starter ved Köpmannebro, som ligger ved ei vik i Vänern. Köpmannebro ligger vakkert mellom flere sjøer. Innbyggertallet var 76 i 2005.
Under andre verdenskrig, 7. -9. mai 1943, ble det holdt et viktig, hemmelig møte i fuglekonservator Kihléns tidligere atelier i Hökeliden i Köpmannebro mellom Milorg, den norske regjeringen i London og den norske legasjonen i Stockholm for å forbedre samarbeidet mot den tyske okkupasjonen. Den svenske forsvarsstabens etterretningsvesen hadde sin Dalslandsbase i dette huset, som de lånte ut til nordmennene.
Klakør
Klakør er en person i et publikum som får betaling for å gi applaus.
I Paris på 1800-tallet bredte det seg en praksis med å leie personer for å klappe på teaterforestillinger, og eventuelt le på de rette stedene i en komedie, for å gi inntrykk av at stykket ble bedre mottatt enn det som var tilfelle. En slik gruppe ble kalt claque på fransk («klakk» på norsk), og den enkelte person i gruppa ble kalt claqueur på fransk. På norsk finnes også ordet klakkfører om lederen i en klakk.
Ordbakgrunn
Det franske ordet claque betyr egentlig et «smell» eller «slag», og kommer opprinnelig fra germansk. Det er beslektet med norske ord som klapre og klappe, og med engelske ord som clap og slap. Det kommer ifølge Falk og Torps Etymologisk ordbog over det norske og danske sprog fra den indogermanske roten (s)klep eller glep.
Hovedbetydningen til claque er som nevnt en gruppe innleide klappere i et teater, men det kan også bety en flat, trekantet hatt beregnet på å bæres i hånden eller under armen. Slike klapphatter kunne også kalles chapeau bras («armhatt»). Ordet finnes også i chapeau claque, en type flosshatt der hattepullen kan slås flat med et lite smell.
Overført betydning
Begrepet har, spesielt i venstreradikale kretser, også fått en politisk betydning som nedsettende betegnelse på noen som hyller, applauderer, støtter eller taler varmt for en tredjepart, underforstått at det skjer i egen vinnings hensikt. Det er i den betydningen ordet oftest brukes på norsk, selv om den fremdeles tidvis brukes i betydningen betalt teaterklapper.
Liknende beskjeftigelser
Det engelske begrepet astroturf lobbying eller astroturfing betyr en lobbyistgruppe eller organisasjon som er rekruttert mot betaling men utad fremstår som en grasrotbevegelse som er drevet av overbevisning. Ordet kommer av Astroturf, et varemerke for en produsent av kunstgress.
Andre grupper som uttrykker følelser mot betaling, er for eksempel gråtekoner.
Ole Høeg
Ole Høeg (født 11. mars 1920 i Ørsted, Fyn, Danmark, død 4. februar 1988) var en dansk forfatter og journalist. Han var bosatt i Italia fra 1960 til 1980. Hans mest kjente roman Handlingen foregår i Rom ... : en kriminalroman er oversatt til norsk. Han medvirket også i reisebokserien ’’Turen går til…’’ med: ’’Turen går til Rom’’.
Fridolf Carling
Fridolf Emanuel Carling (ble også skrevet Fridolf Imanuel, født 28. april 1883 i Halden, død 13. februar 1975  ) var en norsk forretningsman som eide og drev Carlings Magasin.
Liv
Carling hadde handelsskole og aftenskole og studerte konfeksjonsindustri i Tyskland i 1911. Carling praktiserte hos Sev. Jacobsen i Oslo fra 1900 til 1908.
Georges Cuvier
Baron Georges Léopold Chrétien Frédéric Dagobert Cuvier (født 23. august 1769 i Montbéliard i Frankrike, død 13. mai 1832 i Paris) var en fransk zoolog og paleontolog. Han var en av grunnleggerne av den sammenlignende anatomi og har igjennom det forbedret systematikken i Carl von Linnés system. Han var professor ved Muséum national d'histoire naturelle i Paris.
Fridolf Carling
Liv
17. oktober 1908 åpnet Carling sammen med Thor Sværen en liten spesialforretning i herrekonfeksjon på Stortorvet i Oslo. I begynnelsen het forretningen «Carling & Sværen». I 1911 flyttet butikken til Storgaten 8 og i 1917 gikk Sværen over i engrosvirksomhet og Carling tok over. I 1918 kjøpte Carling Storgaten 18 og i 1925 flyttet bedrften inn der. De første årene førte Carling mest utenlandsk konfeksjon, men gikk etterhvert helt over til norske varer.
Georges Cuvier
Bakgrunn
Georges Cuvier var sønn av Jean Georges Cuvier (1716–1795), en ltidligere løytnant i et sveitserregiment, og Anne-Clémence Catherine Châtel (1736–1792). Han ble døpt med fornavnene Jean-Léopold-Nicholas Frédéric; senere ble fornavnet Dagobert tilføyd. Senere tok Cuvier fornavnet til storebroren Georges Charles Henri (1765–1767) som eneste fornavn. Zoologen Frédéric Cuvier var hans lillebror.
Fridolf Carling
Liv
I 1920-årene tok Carling over 20 premier i båt-regattaer med «Nøkken».
Georges Cuvier
Bakgrunn
Allerede i barndommen leste han Georges-Louis Leclerc de Buffons samlede verker, og som tolvåring anla han sin første naturhistoriske samling.
Fridolf Carling
Liv
I 1940 ble firmaet omdannet til aksjeselskap med navnet Carlings A/S. Sønnen begynte i 1936 i Carlings Magasin og ble disponent i Carlings A/S i 1940 samt medinteressent i Carlings Magasin i 1947. I 1958 ble Carlings Magasin slått sammen med Carlings A/S til et aksjeselskap og sønnen ble disponent.
Georges Cuvier
Bakgrunn
Cuvier studerte i Stuttgart, og tok etter avlagte eksamener sen plass som lærer hos en greves familie i Normandie. Han fikk der anledning til å undersøke såvel havets dyreverden som fossile avlagringer.
Fridolf Carling
Verv
Carling var formann i Det nye teater 1933-1946, styremedlem og representantskapsordfører i Norges Automobil-Forbund 1932-1933, formann i Oslo Motorbåtforening i 1931, formann i Manufakturkjøbmennenes forening 1931-1934, medlem i Oslo Kjøbmannsforenings hovedstyr 1932-1947, medlem av styret og arbeidsutvalget i Norges Handelsstands Forbund 1933-1947, medlem i Oslo Handelskammer 1934-1941, medlem av representantskapet i Kristiania Folkebank 1942-1954, medlem av utvalget for motarbeidelse av tekstreklame 1933-1956 og medlem av arbeidsutvalget i Norges Varemesse 1935-1941.
Georges Cuvier
Forskerkarriere
De skrifter som han utviklet innen emnet vekket så meget oppmerksomhet at han i 1795 ble kalt til Paris, der han ble lærer ved École centrale. Allerede i 1796 ble han også medlem av Institut de France og begynte da å publisere en rekke mindre arbeider, hovedsakelig om lavere havdyr.
Fridolf Carling
Utmerkelser
Carling fikk Kongens fortjenstmedalje i gull 1. juli 1958.
Georges Cuvier
Forskerkarriere
I 1796 la han i sitt verk Om artene av levende elefanter og fossiler frem en revolusjonerende oppdagelse. Under de franske militære ekspesisjoner i Nederlandene hadde man lagt beslag på en privat samling av fossile «elefanter» i Haag og sendt dem til Paris. Cuvier sammenlignet disse med afrikanske og indiske elefanter. Da han jamførte deres tenner og kjever oppdaget han at de i form og størrelse på beinene skilte seg fra de levende elefantartene, og anså at de fossile elefantene burde klassifiseres som en egen art. Til forskjell fra de indiske og afrikanske elefantene fant man ikke disse ben i tropiske klimaer. Da den første fullstendig bevarte kroppen fra Sibirs permafrost kort etter ble dokumentertes, gav dette Cuviers tanker ytterligere støtte. Cuvier gav arten navnet mammut.
Junior-VM i håndball for kvinner 1999
Junior-VM i håndball for kvinner 1999 ble arrangert i Kina i 1999.
Georges Cuvier
Forskerkarriere
Han ble professor ved Collège de France i 1799, og senere professor i sammenlignende anatomi ved det naturhistoriske museum. I1800 begynte han sammen med Georges Louis Duvernoy og André Marie Constant Duméril å utgi de innflytelsesrike Leçons d'anatomie comparée (leksjoner i sammenlignende anatomi), en serie som imidlertid aldri ble fullført. I 1803 ble Cuvier det franske vitenskapsakademis faste sekretær. I 1814 ble han statsråd, og 1831 pair av Frankrike.
Fridolf Carling
Utmerkelser
Han fikk Tyske Røde Kors Hederstegn i 1918. I 1933 ble han ridder av Kongelige Norske Motorbåtforenings orden «Den sotede Tændplug».
Georges Cuvier
Forskerkarriere
Senere fortsatte Georges Cuvier sitt katalogiseringsarbeide. Han oppdaget og identifiserte ytterligere en elefantart, mastodonten. Han identifisere også et dyr som minnet om et kjempestort dovendyr, megatherium. Blant dypere avleiringer gjorde Cuvier andre funn, og kunne der identifisere den store havøglen mosasurus; i samme lag fant han også utdødde krokodillearter.
Cuvier utviklet ut fra disse adskilte geologiske lagene med tydelig forskjellige dyrearter en  katastrofeteori, der han mente at hvert lag,  eller hver tidsalder, hadde hatt sin særskilte plante- og dyreverden som var gått under på grunn av store katastrofer som på styrke med syndfloden. Nye arter var senere tilkommet ved nyskapning, og sjiktene fra forskjellige tidsaldre inneholder derfor forskjellige former av fossiler. Han baserre denne teori på observasjoner i eldre geologiske sjikt som var å finne under de yngre lagene, der han fant levninger etter dyr som desto lengre ned han kom hadde stadig mindre til felles med samtidens dyr. Han kom her i konflikt med Jean-Baptiste de Lamarck og Étienne Geoffroy Saint-Hilaire som mente å finne tegn på at nye arter hadde utviklet seg fra gamle.
Georges Cuvier hadde fra 1810-tallet kontakt med William Buckland under fremveksten av den britiske paleontologi. Cuvier var også den som 1821 skulle vurdere Gideon Mantells første funn av en landlevende kjempeøgle, en tann fra en megalosaurus. Hans første vurdering var at det var en tann fra et neshorn, noe som kom skulle såre Mantell. Etter et nytt studium av en tann i en kjeve i 1824 kom han imidlertid til å fremføre sin tanke at det trolig dreide seg om noe så underlig som en tann fra et stort gressetende krypdyr, noe som betød meget for at funnet vant bredere aksept.
Ettersom han, som de fleste på begynnelsen av 1800-tallet, antok at ganske kort tid hadde forløpt siden verdens skapelse, i pakt med 1. Moseboks fortellinger som gjorde det nærliggende å beregne verdens skapelse til omkring 4000 f.Kr., trakk han den konklusjon som anført ovenfor at en rekke naturkatastrofer hadde utradert hele dyrearter og lå bak planetenes moderne geografiske beskaffenhet. Cuvier trodde at ødelagte områder ble gjenerobret av dyreliv ved innflytting av dyr som var blitt skånet.
Det kunne te seg litt drastisk med disse katastrofeteorier, men det man kan ha i mente er at man 100 år før Cuviers forskning ikke en gang kunne tenke seg mammutenes eksistens. For eksempel fant man i slutten av 1600-tallet i London en mammut og en håndøks av flint ved en utgraving av en gate. En samtidig oldsaksforsker tolket funnet som at det var en romersk krigselefant som var blitt drept av en britisk spydbærer.
Georges Cuvier opptrådte som en av den nye utviklingslærens skarpeste motstandere. Selv om han nok ikke betegnet seg selv som paleontolog, ble han en betydelig representant innen faget ved sin ovennevnte forskning da faget paleonologi begynte å ta form på 1800-tallet.
Cuvier ble innvalgt i 1812 som utenlandsk medlem nummer 204 av Kungliga Vetenskapsakademien.
CUVIER benyttes som autorforkortelse, og for broren Frédéric Cuvier brukes F. CUVIER.
Darius Milhaud
Darius Milhaud (født 4. september 1892 i Marseille, død 22. juni 1974 i Genève) var en fransk komponist.
Georges Cuvier
Forskerkarriere
Heksekrabbe (Paromola cuvieri) er oppkalt etter Cuvier.
Rasestudier
Cuvier var protestant og mente at alle mennesker nedsammet fra samme urfader, den bibelske Adam. Forskere som har studert hans forskning om «raser» har anført hans innstilling som semi-polygenetisk. De fleste av hans rasestudier har hatt en innflytelse på utviklingen av den vitenskapelige rasismen. Cuvier trodde at det fatens tre distinkte raser: (1) kaukasisk rase (hvite), (3) den mongoloid rase (gule) og (3) etiopid rase (svarte). Cuvier hevdet at Adam og Eva var kaukasiske, og at den kaukasoide rasen derved var menneskets grunnrase som alle andre hadde utviklet seg fra.
Darius Milhaud
Liv
Fra 1909 studerte han fiolin i Paris, men tre år senere var det komposisjon som opptok ham mest. Han ble undervist av Xavier Leroux i harmonikk, André Gedalge i kontrapunkt og Paul Dukas i instrumentering. I Gédalges kurs ble han også kjent med bl.a. Arthur Honegger og Jacques Ibert. På denne tiden oppstod først og fremst lieder etter dikt av samtidige franske diktere, og hans første opera (La brebis égarée, 1910–1915).
I 1925 giftet han seg med sin kusine Madeleine. De hadde en sønn, Daniel, som ble kunstmaler.
Etter utbruddet av andre verdenskrig emigrerte Milhaud med sin kone til USA, og ble lærer ved Mills College i Oakland, hvor han virket til 1971. Etter krigen hadde han også en komposisjonsklasse ved konservatoriet i Paris (til 1972). Han underviste i denne tiden vekselvis ett år på hvert kontinent. Han hadde så forskjellige studenter som jazzmusikeren Dave Brubeck, minimalisten Steve Reich, symfonikeren Allan Pettersson og avantgardistene Karlheinz Stockhausen, Larry Austin og Iannis Xenakis.
Musikk
Milhaud var en ytterst produktiv komponist (hans verkliste inneholder mer enn 400 opus), som virket innen alle betydelige musikkformer (opera, symfonisk musikk, instrumentalkonserter, kammer- og vokalmusikk, lieder).
Han var sterkt under innflytelse av musikk fra middelhavsnære områder, særlig den italienske. Kompositorisk brukte han teknikker som bi-/polytonalitet, polyrytmikk og inspirasjon fra jazz, han avstod fra strenge og formale teknikker fra klassisk satslære, og en av hans styrker var en særegen melodikk. Et av hans mest kjente stykker er Scaramouche for to klaverer, som han også arrangerte for mange andre besetninger.
Torgeir Straand
Torgeir Straand (født 29. juli 1981 i Bø i Telemark) er en norsk hardingfelespiller. I 2006 ga han ut platen «Den gærne bøheringen».
Dallas Gaume
Dallas Gaume (født 27. august 1963 i Innisfil) er en kanadisk tidligere ishockeyspiller. Han spilte i Trondheim Ishockeyklubb (TIK) fra 1990 til 1999, der han utgjorde en del av klubbens «Canada-rekke».
I avisen VGs kåring i 2016 av de beste utlendinger i norsk hockey gjennom tidene havnet Gaume på en ellevteplass.
Gaume spilte college-hockey for University of Denver, før han spilte for farmerlaget Binghamton Whalers i AHL fra 1986. Han fikk fire kamper for Hartford Whalers i NHL (alle i 1988–89-sesongen), før han gikk til TIK i 1990. Gaume ble i TIK frem til han la opp i 1999.
Salihli
Salihli er en by med 160 810 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Manisa. Den ligger nord for Kiraz, nordvest for Alaşehir, sør for Gördes og øst for Ahmetli.
Erich Friedrich Schmidt
Erich Friedrich Schmidt (født 13. september 1897 i Baden-Baden i Tyskland, død 3. oktober 1964 i Santa Barbara i California) var en amerikansk arkeolog og assyriolog av tysk herkomst. Han er mest kjent for sine utgravninger i Persepolis.
Liv og virke
Erich Schmidt ble født i 1897 i Baden-Baden. Faren, en universitetsprofessor, døde da Erich var ti år gammel. Etter grunnskolen gikk Erich Schmidt på en kadettanstalt i Karlsruhe og Berlin. Under første verdenskrig kjempet han på østfronten, ble alvorlig såret, og havnet i russisk krigsfangenskap. Etter fire år klarte han å flykte fra en arbeidsleir i Sibir.
Tilbake i Tyskland begynte han som 24-åring på Friedrich-Wilhelms-Universität zu Berlin og studerte statsvitenskap. I desember 1923 utvandret han til USA og tok studier der ved Columbia University i antropologi og arkeologi. Studiet finansierte han med en stilling ved American Museum of Natural History. Etter studiene arbeidet han ved Oriental Institute of Chicago, der han ble meddirektør (Co-Director).
Schmidt ble fremfor alt kjent ved sin innsats ved utgravningene i Persepolis (1934 til 1939). Schmidt var også en pioner innen luftbildearkeologien.
Luigi Trombetta
Luigi Trombetta (født 3. februar 1820 i Città Lavinia i Italia, død 17. januar 1900 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal av pave Leo XIII under konsistoriet 18. juni 1899, med Sant'Eustachio som titulus.
Ji (hellebard)
Ji (kinesisk: 戟; pinyin: jǐ) er en kinesisk hellebard, opprinnelige et sammensatt våpen av bronse bestående av to deler; et spyd (mao) og hoggøks/hellebard (ge).
Den ble brukt som et militært våpen i krigføring tilbake til Shang-dynastiet og fram til slutten av Qing-dynastiet. De blir fortsatt benyttet som tradisjonell trening i kinesisk kampsport. Ji ligner et kinesisk spyd med et lite halvmåneformet blad festet på hodet og en dusk med rødt hestehår knyttet der hvor bladet er festet til skaftet. Den røde dusken hadde som hovedoppgave å trekke til seg motstanderens blod slik at skaftet ikke skulle bli glatt.
De har to eller tre skarpe punkter for angrep, sidebladet, bladet og spissen. Metoden sidebladene er festet til spydpålen er forskjellig, men som regel er det et mellomrom mellom pålen og sidebladet. Disse sprekkene kunne brukes for å fange og fastholde motstanderens våpen, og bæreren av hellebarden kunne bare rykke til med sitt våpen og dermed avvæpne og til og med knekke motstanderens våpen. Bæreren kunne også slå til med skaftet, med den muligheten til å dra hellebarden tilbake for å slå til med side bladet; eller daske motstanderen med den flate siden av bladet for å få ham av en hest.
Hindaråvågen
Hindaråvågen (eller Hinderåvågen) er en kort fjord i Tysvær kommune i Rogaland. Den er en arm av Nedstrandsfjorden og er rundt 2 kilometer lang og 700 meter bred. Den ligger rundt 3 kilometer vest for Nedstrand og har navn etter Hinderåa, som munner ut lengst nord i vågen.
Trisagion
Trisagion (gresk: τρισάγιον) betyr «tre-hellig» og er en betegnelse på bønnen «Hellige Gud, hellige Sterke, hellige Udødelige, miskunn Deg over oss» (Ἅγιος ὁ Θεός, ἅγιος ἰσχυρός, ἅγιος ἀθάνατος, ἐλέησον ἡμᾶς). I de østlige og orientalske ortodokse og katolske kirkene blir den sunget som del av hvert guddommelige liturgi.
I den ortodokse kirken er «Trisagion-bønnene» også en betegnelse på de følgene bønner, som leses to ganger i nesten alle de daglige gudstjenestene:
Sveits under Sommer-OL 1896
Sveits under Sommer-OL 1896. Tre utøvere fra Sveits, alle menn, deltok i to sporter under de første moderne olympiske leker 1896 i Athen. Sveits kom på tiendeplass med medaljefordelingen en gull- og to sølvmedaljer. Alle medaljene ble vunnet i turn av Louis Zutter.
Medaljer
Det ble ikke delt ut gull, sølv og bronsemedaljer under Sommer-OL 1896 i Athen. Vinneren fikk sølvmedalje og den som kom på andreplass fikk bronse. Det var først under Sommer-OL 1904 det ble utdelt medaljer til de tre beste, men IOC har med tilbakevirkende kraft besluttet at medaljefordelingen også gjelder for de olympiske leker 1896 i Athen og 1900 i Paris
Børter 1 kraftverk
Børter 1 kraftverk er et vannkraftverk i Kirkebygda i Enebakk kommune i Viken.
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på 45 meter i Børterelva.
Det er tre gamle kraftverk i Børterelva. Nederst, ved Øyeren, er Børter 1. Dette kraftverket ser nokså slitent ut fra utsiden, men er i full drift og har vært det kontinuerlig siden oppstarten i 1914. Lenger opp er Fossen, og øverst er Børter 2. Tilsammen produserer de ca 2,6 GWh årlig.
Sara Kjellin
Sara Kjellin (født 16. desember 1977 i Stockholm) er en svensk fristilalpinist.
Hun deltok i OL 1998 i Nagano, OL 2002 i Salt Lake City, og i OL 2006 i Torino, der hun kom på fjerdeplass i kulekjøring.
Ismael Ortiz
Ismael Ortiz (født 22. oktober 1982) er en panamansk svømmer.
Han representerte Panama under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet på 100 meter fri.
Stéphane Christidis
Stéphane Christidis (født 4. juni 1981) er en fransk seiler som spesialiserer seg i 49er. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 6.
Board of Ordnance
Board of Ordnance var en engelsk og senere britisk myndighet med ansvar for å designe, teste og produsere våpen for den britiske hæren og frem til 1830 for den britiske marinen. Den fikk også ansvar for produksjon av artilleritog og vedlikehold av kystfestninger, og produksjon av militære kart inntil Ordnance Survey tok over den oppgaven.
Etaten ble etablert i tudortiden på 1500-tallet, med hovedkvarter i Tower of London. Dets hovedansvar var «å fungere som vokter av eiendommene, depotene, og festningene påbudt for forsvaret av rikets og dets oversjøiske besittelser, og som leverandør av krigsmateriell og utstyr til hæren og marinen.» Etaten vedlikeholdt og kontrollerte også artilleri- og ingeniørkorpsene, da disse ble opprettet på 1700-tallet. Ved 1800-tallet var Board of Ordnance kun mindre i størrelse enn HM Treasury (det britiske finansdepartementet).
Ordnance Board
Etaten varte fram til 1855 da det ble innlemmet i War Office (Krigsministeriet).
Under boerkrigen viste det seg at den britiske hæren hadde for dårlig utstyr, og det ble opprettet en ny etat, Ordnance Board. Den ble opprettholdt som en enhet under Forsvarsministeriet fram til 1990-tallet, da den ble omorganisert som Defence Ordnance Safety Group.
Ants Laikmaa
Ants Laikmaa (opprinnelig Hans Laipman; født 5. mai 1866 i Vigala i Rapla i det facærende Tsarrussland, død 19. november 1942 ved Taebla i Lääne i Estland) var en estisk maler.
Sogn (Oslo)
Sogn er et boligstrøk i Bydel Nordre Aker i Oslo.
Avgrensning
I vest går grensen fra og med John Brandts vei og i en rett linje rett sørover til den treffer krysset Sognsvannsbanen / Vestgrensa. Deretter følger den Sognsvannsbanen østover, til Ring 3 ved inngangen til Tåsentunnelen. Deretter går den rett nordover, først over ringveien, og deretter gjennom Damefallet som er grensen i øst. I nord er grensen området nord for Storkenebbveien.
Ants Laikmaa
Bakgrunn
Ants Laikmaa (inntil 1935 Hans Laipman) var barn nr. 13 i en fattig estisk familie. Han gikk på skoler i Vigala, Haapsalu og Lihula. Moren døde mens han var barn. Laikmaa fattet tidlig interesse for maling, og begav seg til fots fra Riga til Düsseldorf. Der studerte han fra 1891 til 1893 og i 1896/97 ved Kunstakademie Düsseldorf.
Sogn (Oslo)
Avgrensning
Dermed grenser det i vest til Gaustad (nord for Ring 3) og Gaustadbekkdalen (sør for Ring 3), Ullevål Hageby og Berg i sør, Nordberg i øst og Kringsjå i nord (hvor Nordberg skole ligger).
Historie
Sogn er gitt navn etter de to gårdene Vestre og Østre Sogn gård. Hovedbygningen til Vestre Sogn gård eksisterer fremdeles, og ligger i hjertet av Sogn studentby. Østre Sogn gård lå nordøst for Vestre Sogn gård, et par stenkast unna, men ble revet i forbindelse med byggingen av studentbyen.
Ants Laikmaa
Maler
Fra 1897 arbeidet han i Düsseldorf, inntil han dro tilbake til Tallinn høsten 1899.
Fra 1900 til 1907 var Ants Laikmaa aktiv som kunstner i Tallinn og Haapsalu. Studiereiser førte ham til Belgia, Frankrike, Østerrike, Finland og Nederland. I 1901 arrangerte han den første estiske kunstutstilling noensinne i Tallinn, og i 1906 fulgte den første estiske kunstutstillingen i Tartu. I 1903 grunnla han en atelierskole i Tallinn, og i 1907 stiftet han den estiske kunstforeningen (Eesti Kunstiselts).
Sogn (Oslo)
Historie
Større deler av villaområdet på Sogn ble bygget på 1930-tallet, og bærer preg av en funksjonalistisk stil. Husene ble bygget etter at A/S Akersbanene sammen med Aker kommune i årene rundt 1920 hadde foretatt store tomtekjøp på Sogn, men også i nærområdene Nordberg, Berg og Haugerud, i forbindelse med planlegging og utvikling av det man kalte for Sogn haveby. Noen år senere utparsellerte og solgte A/S Akersbanene tomtene til finansiering av Sognsvannsbanen.
Ants Laikmaa
Maler
Fra 1907 til 1909 arbeidet han hovedsakelig i Finland. 1909–1913 besøkte han Europas store kunstbyer. Fra 1910 til 1912 bodde han blant annet i Capri og Tunisia. Fra 1913 til 1931 arbeidet Ants Laikmaa som kunstner og kunstpedagog i Tallinn. I 1927 ble hans eneste datter født, et barn av modellen «Miku». I 1932 bosatte Laikmaa seg i nærheten av Taebla i Lääne, på gården Kadarpiku, som han selv tegnet med en sju mål stor park. Her bodde og arbeidet han resten av livet.
Sogn (Oslo)
Bebyggelse
Foruten Sogn studentby finner man Sogn hagekoloni og Solvang Kolonihager på Sogn, samt den nedlagte Sogn videregående skole, som fra 2013 huser Kuben, avdeling Ullevål og fra 2014 den nye Blindern videregående skole. Ellers er Sogn i hovedsak et villaområde med en del rekkehus- og lavblokkbebyggelse i området langs Kaj Munks vei/Ring 3.
Ants Laikmaa
Maler
Ants Laikmaa døde i november 1942, og ligger begravd i Kadarpiku. Siden 1960 har gården vært museum, viet til Laikmaas liv og verk.
Særpreg
Ants Laikmaa er fremfor alt kjent for sine akvarellmalerier. Han brakte impresjonismen til Estland. Hans portretter av Estlands intellektuelle og kunstneriske elite er ofte beskrevet som mesterlige. Laikmaa var også politisk engasjert. Fremfor alt arbeidet han for utdanning av estiske kunstnere og markedsføring av estisk kunst. Han var en av grunnleggerne av det estiske nasjonalmuseet (Eesti Rahva Muuseum) i Tartu.