cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johnny Pevik
Arrestasjon og dødsdom
Natten mellom 6. og 7. oktober 1943 deltok Pevik i et mislykket forsøk på å likvidere Henry Oliver Rinnan utenfor Landstadsvei 1, der Rinnan bodde i andre etasje. Den norske legasjon i Stockholm hadde besluttet at Rinnan måtte uskadeliggjøres. Planen var å bortføre ham til en hytte i Sverige, forhøre og likvidere ham. Ole Halvorsen ble utnevnt til leder for oppdraget, med Pevik og Knud Brodtkorb Danielssen som kjentmenn.
I tillegg insisterte John Lyng på at Fredrik Nannestad Brekke (1919-50) også skulle være med. Brekke var oppvokst på Rødøy som sønn av en prest, var en kort stund i 1940 medlem i Nasjonal Samling, kartla tyske festningsanlegg ved Lødingen, la planer om å kapre hurtigruten for å ta seg til England, og påstod selv at han hadde prøvd å danne en motstandsgruppe i Bergen. I 1943 rømte han til Sverige og var brakkesjef og instruktør i den norske leiren Öreryd. Den norske legasjon i Stockholm hadde anbefalt ham til oppdraget.
16. september 1943 kom han og Pevik til Trondheim. Kontaktpersonen opplyste at Rinnan vanligvis kom hjem til Landstadsvei 1 ca kl 20, og planen var at Danielssen skulle rive opp bildøren og dra ut Rinnan mens en annen slo ham i hodet med en kølle. Alle i gruppen hadde køller. 30. september skulle Brekke få beskjed om å møte de andre i en hytte ved skytebanen ved Jonsvatnet, men han hadde forlatt skjulestedet sitt, så budbringeren la igjen en detaljert beskrivelse til ham av hyttens beliggenhet. uten ham utsatte tre Linge-soldatene aksjonen, og først 7. oktober slo de til. Bilen ble parkert et godt stykke unna Landstadsvei 1 før Ole Halvorsen, Danielssen, Pevik og to andre la seg i skjul i buskene ved Landstadsvei 1 i pøsende regn. Etter flere timer ga de opp, men 8. oktober var de på plass igjen da Rinnan ankom i en Studebaker kl 20:35. Imidlertid smatt Rinnan lynraskt ut av bilen og inn i hagen rundt huset, men hans agent Karl Dolmen ble skutt og alvorlig skadet. Sipo misoppfattet attentatet og mente det var foretatt av kommunistene i Trondheim.
Under skuddvekslingen ble også Halvorsen truffet, men fikk legehjelp, dro med toget neste dag og lyktes i å komme seg til Sverige. Pevik og Danielssen gikk i dekning i Namdalen, mens Brekke ble tilbake i Trondheim for å skyte Rinnan. I stedet ble han arrestert og utsatt for tortur i Gestapo-hovedkvarteret på Misjonshotellet i Trondheim. Etter tolv dager sprakk han og røpet Peviks navn.
Den 10. november 1943 ble Pevik arrestert av Gestapo etter en tragisk misforståelse. Da han og Danielssen kontaktet hjemmefronten i Harran, fattet disse mistanke om at Pevik og Danielssen kunne være Rinnans provokatører. Identiteten deres ble sjekket ut mot hjemmefrontens kontakt ved den norske legasjonen i Stockholm, som ikke var tilstrekkelig informert og feilaktig opplyste at det ikke skulle være noen SOE-agenter i området. De to ble dermed angitt av sine egne, som anmeldte dem til lensmannen som igjen kontaktet Sipo. Danielssen slapp unna og klarte å ta seg til Sverige, mens Pevik ble ført til Trondheim, der han ble utpekt av Brekke og utsatt for grov tortur på Misjonshotellet. Ifølge senere opplysninger fra Henry Rinnan og medfanger, ble han særlig stygt mishandlet, men ga ingen opplysninger.
Pevik satt sammen med Arthur Eggen i Vollan fengsel. Om kvelden 17. juni 1944 ble han hentet til Misjonshotellet i bare undertøyet. Gestapo-sjef Gerhard Flesch fortalte etter krigen at Pevik ble dømt til døden i politiretten, men at rettssaken måtte holdes hemmelig av hensyn til Fredrik Brekke som da hadde skiftet side og meldt seg til tjeneste i SS. Brekke hadde innrømmet overfor Pevik at han kjente Rinnans bror Odd fra oppveksten i Levanger, men at Odd var motstandsmann og lot Brekke låne identitetspapirer og kr 1.000 til å flykte til Sverige for. Men før Brekke kom seg av sted i oktober 1943, fikk han på fest hos en studiekamerat der to av gjestene viste seg å være tilknyttet Abwehr. Brekke underholdt med likvidasjonsplanene mot Rinnan, og før festen var over, ble han hentet av Gestapo og kjørt til Misjonshotellet. Etter avhør satt han i Vollan fengsel, deretter Falstad. Sommeren 1944 gikk han i tjeneste hos Waffen-SS i Sennheim.
Brekke klarte seg likevel i rettsoppgjøret fordi han rett før kapitulasjonen nok en gang byttet side og anga andre Sipo-agenter. Senere dro han til Sør-Amerika. Men i rettsoppgjøret bekreftet Rinnan at Brekke hadde avslørt både Pevik og Danielssen. Landssviksaken i Trondheim byrett mot Brekke i mai 1949 endte med frifinnelse, men han fikk verken offentlig oppreisning eller medalje for sin krigsinnsats. Brekke omkom i en motorsykkelulykke 1. august 1950.
Peviks medfange Einar Svensen som satt i nabocellen på Misjonshotellet, hørte en gang at SS-mannen Julius Nielson og to andre gikk inn til Pevik med to schäferhunder. Pevik var lenket på hender og føtter da Nielson hisset hundene på ham. Svensen hørte Pevik ynke seg da han ble bitt av hundene et kvarters tid. Nielson truet Pevik med at om han ikke tilstod, skulle han rives i filler. Svensen hørte slag og spark i en halvtime, og Pevik som klaget seg.
Den 21. november 1945 ble den døde hentet opp fra 1,2 meters dybde, liggende på ryggen uten noen klær. Da de andre tyskerne forstod at Hesse hadde tilstått, forklarte de seg også, og Gerhard Flesch kunne etter dette tiltales for å være den som ga ordren om at Pevik skulle henges. Flesch stod på at Pevik var dømt i politiretten, men navnet hans fantes ikke i politirettens protokoll, så han ble henrettet slik tyske vitner forklarte, uten dom og i strid med krigens lover og sedvaner. Handlingen var forsettlig, og Flesch kunne dermed tiltales etter straffelovens § 233. 17. juni 1946 bar Brodtkorb Danielssen sin venns urne til krigsminneplassen ved Nidarosdomen, der urnen ble satt ned.
Hedersbevisninger post mortem
I 1974 fikk brødrene Pevik oppkalt et fjell etter seg i Antarktis. Fjellet heter Pevikhornet, og inngår i Lingetoppane og Fimbulheimen.
Den 22. september 1976 ble en vei ved Havstein kirke i Trondheim oppkalt etter Johnny Pevik.
Han ble post mortem tildelt St. Olavsmedaljen med ekegren.
Sergej Ponomarenko
Sergej Vladilenovisj Ponomarenko (russisk: Сергей Владиленович Пономаренко; født 6. oktober 1960) er en sovjetisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1984 i Sarajevo, 1988 i Calgary og 1992 i Albertville.
Ponomarenko vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp i vinter-OL 1984 i Sarajevo. Sammen med Marina Klimova kom han på tredjeplass i isdans, bak Jayne Torvill / Christopher Dean fra Storbritannia og Natalja Bestemjanova / Andrej Bukin fra Sovjetunionen.
Fire år senere, i vinter-OL 1988 i Calgary vant han og Marina Klimova sølvmedaljene i isdans. De ble nummer to bak sine landsmenn Natalja Bestemjanova og Andrej Bukin.
Fire år deretter, i vinter-OL 1992 i Albertville ble han olympisk mester i kunstløp. Sammen med sin ektefelle, Marina Klimova, vant han konkurransen i isdans, foran Isabelle Duchesnay / Paul Duchesnay fra Frankrike og Maja Usova / Aleksandr Zjulin fra Samveldet av uavhengige stater.
Ponomarenko ble verdensmester i kunstløp tre ganger, 1989–1992, alle i isdans sammen med Marina Klimova.
DS «Dictator»
DS «Dictator» var et lasteskip ble bygget av Stavanger Støberi & Dok i 1905 med byggenummer 47. Skipet ble overlevert til rederiet Holdt & Isachsen i Stavanger i juni 1905. Skipet seilte lenge på kontrakt United Fruit Company, en kontrakt som endte i 1930. Skipet hadde italienske eiere da det krigsforliste i 1941.
Bolgar
Bolgar kan vise til to byer:
American University
American University (AU) er et privat ikke-konfesjonelt universitet i Washington, D.C. i USA. Universitetet ble grunnlagt i 1893.
Det tilbys undervisning i språk fra AU en rekke steder, blant annet i Argentina, Danmark, Egypt, Italia, Jemen, Korea, Libanon, Nigeria, Spania, Russland, Taiwan og Tadsjikistan.
Romansk kunst
Romansk kunst var preget av elementer fra germansk, bysantinsk, islamsk og armensk kunst og kunsthåndverk. I løpet av perioden 1000 til 1200 var kunststilen meget blomstrende, men viste også store regionale forskjeller, noe som er blitt forsøkt karakterisert som vestgotisk romansk kunst i Spania på 700-tallet, karolinsk romansk kunst i Mellom-Europa på 800-tallet, og ottonsk romansk kunst i Tyskland på 900-tallet. Romansk døde heller ikke ut på 1200-tallet da gotisk kunst og spesielt gotisk arkitektur grep om seg, men preget også tiden etter i enkelte områder i vestlige og sentrale Europa. Med unntak av barokken har ingen annen europeisk kunst hatt en så stor utbredelse som den romanske.
Romansk stil kalles også rundbuestil i motsetning til den gotiske spissbuestil. Generelt sier man at den romanske stil – ut over de rundbuede murgjennembrudd – er preget av tunge, vannrette bygningsdeler, hvor gotikken er loddrett i sitt preg.
I begynnelsen var de typiske romanske kirker enkle langhus, men med tiden formen tredelt. Den første del, det firkantede, rektangulære langhus, kalles for «skipet» da kirken lik Noas ark frelser menneskene fra fortapelse. Den andre del, som er smalere og lavere, kalles for koret. Det var her hvor munkene sto og sang vekselsang. Den tredje del er apsis – som er enda smalere og lavere tilbygg. Denne grunnformen kan varieres. Basilika kalles den form hvor skipet har lavere sideskip. Til den vanligste formen kan det også bli føyd til et tverrskip slik at grunnformen lignet et latinsk kors eller et gresk kors.
I Danmark alene finnes det i dag rundt 1650 romanske kirker og ga seg særlig utslag i de mange landsbykirker.
Eksterne lenker
Római művészet
Raby Castle
Raby Castle er et slott ved Staindrop i Durham i England. Det er et av de største bebodde slottene i landet.
Det overdådige interiøret er for det meste fra 18. og 19. århundre, mens eksteriøret for det meste har vært uforandret siden middelalderen. Bygningen er vernet (Grade I).
Slottet tilhørte lenge Nevilleslekten, som var en av de mektigste adelsslektene i England. Cecily Neville, som var mor til Edvard IV og Rikard III, ble født der. Slekten mistet slottet etter det mislykkede opprøret Nord-Englands reisning i 1569, der Charles Neville, 6. jarl av Westmorland var en av lederne.
Henry Vane den eldre kjøpte Raby Castle og Barnard Castle fra kronen i 1626, og hans etterkommere eier det fortsatt. Fra 1833 til 1891 hadde de tittelen hertug av Cleveland, og de har fortsatt tittelen Lord Barnard.
Slottet er åpent for publikum. Den store kunstsamlingen inkluderer blant annet originalen til Hiram Powers' The Greek Slave fra 1844.
Fossen High Force ligger på eiendommen.
Drevvatnet
Drevvatnet er en innsjø nord i Vefsn kommune i Nordland. Den har utløp mot sørvest til elva Drevjo. De største tilløpselvene er Kaldåga, Buktelva og Dyrhaugelva.
Nordlandsbanen går sør og øst for vatnet, mens fylkesvei 241 går langs vest- og nordsiden. Nordøst for Drevvatnet ligger Drevvassbygda, mens det rundt vatnet forøvrig ligger spredt bebyggelse og gårdsbruk.
Jaguari
Jaguari er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
UAE
UAE kan referere til:
Frankerriket
Frankerriket (latin: Regnum Francorum), også omtalt som Frankia, henviser til kongeriket til frankerne i senantikken og tidlig middelalder. Frankerne var en sammenslutning av flere vestgermanske stammer som opprettet et rike i Gallia, da bestående av en gallisk-romersk bosetning. Det er et område som løselig sett utgjør dagens Frankrike (som har fått navn etter frankerne) og deler av dagens Tyskland. Kongeriket ble opprettet med Klodvig I som den første kronete kongen av frankerne i 496. Ved bortimot vedvarende krigføring av Pipin av Herstal, Karl Martell («Hammeren»), Pipin den yngre, Karl den store og Ludvig den fromme — far, sønn, sønnesønn, oldebarn og oldebarns sønn — ble den største utvidelsen av det frankiske riket sikret tidlig på 800-tallet.
Den germanske skikk og tradisjon med å dele arven likt mellom brødrene førte til at det frankiske riket ble styrt i navnet som en enhet, men inndelt i flere regna (småkongedømmer). De geografiske områdene og antallet inndelinger (eller småkongedømmer) varierte over tid, men den særskilte betegnelsen Frankerriket kom generelt til å vise til kun ett regnum, det til Austrasia («østlige rike»), sentrert mellom elvene Rhinen og Maas i nordlige Europa. Tidvis innbefattet begrepet også Neustria («nye, vestlige rike»), nord for elven Loire og vest for elven Seinen.
Til sist kom enhetsanvendelsen av navnet Frankerriket til å endre seg til å bli sentrert i Paris, og fastsatte seg for regionen langs Seinen rundt Paris som fortsatt bærer navnet Île-de-France og som ga navnet til hele kongeriket Frankrike. De fleste frankerkonger ble gravlagt i klosterkirken Saint-Denis rett ved Paris. Dagens moderne Frankrike er fortsatt navngitt Francia på spansk og italiensk, som Frankreich på tysk og Frankrijk på nederlandsk, tilsvarende Frankrike på norsk, og er et ekko av de tidlige frankiske herskerne.
Opprinnelse
Frankerne sto fram på 200-tallet som en sammenslutning av mindre stammer av germanere, slik som sugambrere, brukterere, ampsivariere, kamavere, og hattuariere, i området nord og øst for Rhinen. En del av disse folkene, som sugambrere og saliske frankere, som allerede hadde land i Romerriket og tjenestegjorde som foederati for romerne ved de utsatte grensene. I 357 strømmet de saliske frankere inn i Romerriket og tiltvang seg fast opphold ved at de fikk en avtale i 358 med den romerske keiseren Julian.
Etter hvert som det frankiske området utvidet og ekspanderte, på samme vis ekspanderte betydningen av «Frankia» med det. En del av de eldste kjente frankiske lederne, slike som Bauto og Arbogastes, var blitt romanisert og engasjert til den romerske saken, men andre frankiske ledere, som Mallobaudes, var aktiv på romersk jord av andre årsaker. Etter at Arbogastes døde fortsatte hans sønn Arigius og greide å etablere et arvelig fyrstedømme ved Trier. Da motkeiseren Konstantin III døde i 411 var det en del frankerne som ga sin støtte til den nye motkeiseren Jovinus. Han var død to år senere, i 413, men romerne fant det økende vanskelig å håndtere frankerne innenfor sine grenser. Den frankiske kongen Teodemer ble henrettet av romerne en gang rundt 422. Den salisk-frankiske kongen Klodio, styrte et område tilsvarende dagens sørlige Nederland med sentrum i Tongeren og en gang rundt 428 satte han i gang et angrep på romersk territorium og underla seg et område så langt som til Camaracum (Cambrai) og elven Somme. Biskopen og skribenten Sidonius Apollinaris forteller at Flavius Aëtius bekjempet frankerne og fordrev dem midlertidig tilbake en gang rundt 431. Denne perioden markerte begynnelsen på en situasjon som vedvarte i mange århundrer: de germanske frankerne styrte over et økende antall gallo-romerske undersåtter, og med unntak av de øverste klassene begynte folkene å gå opp i hverandre.
Merovingenes vekst og fall, 481–687
Klodios etterfølgere er uklare figurer, men hva som kan være sikkert er at Kilderik I, muligens hans sønnesønn, styrte over et salisk kongerike fra Tournai (i dagens Belgia) som en romersk foederatus. Kilderik er dokumentert ved at hans grav ble avdekket i 1653 i Tournai med rike gravgaver, blant annet hans signring med hans navn. Kilderiks sønn Klodvig I arvet hans posisjon og maktområde, og begynte å ekspandere sin autoritet over andre franske stammer og utvide sitt maktområde sør og vest i Gallia. Han var også den første av merovingene som konverterte til kristendommen, ikke så mye av religiøse grunner som at det ga ham et godt forhold til den mektige galliske kirke og hans gallo-romersk undersåtter.
Han underla seg også de ulike romerske bosetningene, laeti, spedt over Gallia, som eksempelvis saksere i Bessin (Normandie), britonere og alanere i Armorica og Loiredalen eller taifalere i Poitou. Ved slutten av sitt liv styrte Klodvig over hele Gallia, unntatt over den gotiske provinsen Septimania som stengte tilgangen til Middelhavet og det burgundiske kongeriket i sørøst.
Frankiske høvdinger ble opprinnelig valgt til krigsleder og «konge» ved akklamasjon ved å løfte opp den utvalgte lederen på et skjold i henhold den gamle germanske tradisjon. Når lederen døde, døde også hans rike med ham, og den enkelte germanske stammen kunne gå inn i forbund med andre stammer under en annen leder eller «konge». Med Klodvig ble det innført et arvelig monarki, men var fortsatt underlagt den gamle frankiske tradisjonen at alle sønnene var arveberettiget: riket ble delt opp og fordelt riket mellom sønnene. Selv når det var flere samtidige merovingerkonger som styrte, ble Frankerriket likevel fortsatt oppfattet — ikke ulikt det sene Romerriket — som et enkelt og sammenhengende rike styrt kollektivt av flere konger. Nye hendelser kunne førte til gjenforening under en enkelt konge igjen. Merovingerkongene styrte ved guddommelig lys og deres kongeverdighet ble symbolisert daglig ved deres lange hår.
Klodvigs sønner
Da Klodvig døde i 511 ble hans rike fordelt blant hans sønner, slik skikken var blant germanerne. Til tross for oppdelingen forble Frankerriket oppfattet som en enhet, akkurat slik Romerriket var det med flere keisere. Teoderik I (485–534) ble konge av frankerne med hovedstad i Reims, og blant hans halvbrødre (som hadde Klotilde som mor) ble Klodomer (495–524) konge av frankerne med hovedstad i Orléans; Kildebert I (496–558) ble konge av frankerne i Paris, og Klotar I (497–561) ble konge av frankerne i Soissons, og ble konge av alle frankerne ved 558. I løpet av deres tid som konger ble thüringere (532), burgundere (534), og saksere og frisere (ca. 560) underlagt Frankerriket. En del av de germanske stammene på andre siden av Rhinen ble løselig tilknyttet, og selv om de var underlagt å bidra med soldater til den frankiske militære kampanjene, var de i tider med svake konger utenfor kontroll og ble uavhengige. Det romaniserte burgundiske kongeriket ble imidlertid bevart i sitt territoriale og omgjort til et av Frankerrikets fremste divisjoner, underlagt det sentrale galliske delen av Klodomers rike med hovedstad i Orléans.
De broderlige kongene viste kun periodevis tegn på vennskap og var ofte rivaler. Ved Klodomers tidlige død i 524, sørget hans bror Klotar å få sine små nevøer myrdet for sikre seg hans andel av Frankerriket. De to gjenværende brødrene delte Klodomers rike, og da halvbroren Teoderik døde i 534 rykket de inn, men Teoderiks voksne sønn Teodebert I klarte å forsvare sin arv, som da utgjorde den største andelen av de frankiske underrikene og kjernen av det senere kongeriket Austrasia.
Teodebert var den første frankiske kongen som formelt innledet bånd til Det bysantinske rike ved å prege gullmynter med sitt eget bilde og kalte seg selv for magnus rex («storkonge») grunnet hans antatte overherredømme over folk så langt unna som Pannonia. Teodebert blandet seg inn i goterkrigen på siden til gepidene og langobardene mot østgoterne, og skaffet seg provinsene Raetia, Noricum, og deler av Venetia.
Klotar
Teodeberts sønn og etterfølger, Teudebald, var ikke i stand til å holde på sine utvide besittelser og ved hans død gikk hans rike til Klotar I. Da Klotars bror Kildebert døde barnløs i 558 ble hele det frankiske riket forent under Klotar i styret til en konge. I 561 døde også Klotar og hans forente rike ble delt på samme vis som hadde skjedd femti år tidligere mellom hans fire sønner og med de fremste byene.
Jean-Pierre Ricard
Jean-Pierre Bernard Ricard (født 25. september 1944 i Marseille i Frankrike) er kardinal og katolsk emeritert erkebiskop av Bordeaux.
Frankerriket
Klotar
Den eldste sønnen, Karibert I, arvet kongeriket med hovedstad i Paris og styrte hele vestlige Gallia. Den nest eldste, Guntram, arvet det gamle kongeriket til burgunderne, forstørret med landområdene i sentrale Frankrike rundt den gamle hovedstaden Orléans, og det meste av Provence. Resten av Provence, Auvergne, og østlige Aquitaine ble gitt til den tredje sønnen, Sigibert I, som også arvet Austrasia med dens fremste byer Reims og Metz. Det minste kongeriket var det i Soissons som gikk til den yngste sønnen, Kilperik, og det rike han styrte fram til sin død i 584 ble utgangspunktet for det senere Neustria.
Denne andre frankiske inndelingen i fire ble raskt ødelagt av innbyrdeskrig, igangsatt i stor grad over mordet på Galswintha, Kilperiks hustru, påstått av hans frille (og andre hustru) Fredegund. Galswinthas søster var Brunhilda og var hustru til Sigebert. Hun egget sin ektemann å gå til krig, og konflikten mellom de to dronningene fortsatte inn i det neste århundret. Guntram forsøkte å holde på freden, skjønt han forsøkte to ganger, 585 og 589, å erobre Septimania ved Middelhavet fra vestgoterne, men ble slått tilbake begge ganger.
Jean-Pierre Ricard
Prest
Den 5. oktober 1968 ble han presteviet for Marseille erkebispedømme. Han tok en lisensiatgrad i teologi i 1969 og en doktorgrad i samme fag i 1970.
Frankerriket
Klotar
Alle de overlevende brødre dro fordeler av Kariberts død, men Kilperik var også i stand til å utvide sin autoritet i krigsperioden ved å undertrykke bretonerne igjen. Etter hans død i 584 måtte Guntram igjen bruke makt for undertrykke bretonerne. I fredsavtalen i Andelot i 587 mellom Guntram og Brunhilda (hvor teksten uttrykkelig refererer til hele det frankiske rike som Frankerriket) sikret hans beskyttelse av hennes unge sønn Kildebert II, som hadde etterfulgte sin far, Sigebert som ble myrdet i 575. Avtalen er karakterisert som et av de viktigste kildedokumentene i historien til merovingekongene. Guntram adopterte ham og gjorde ham til sin arving. Det samlede riket til Guntram og Kildebert II var mer enn dobbelt så stort som det mindre riket til Kilperiks etterfølger Klotar II. I løpet av denne perioden tok Frankerriket den tredelte vesen som det skulle ha resten av sin historie, ved å være sammensatt (og adskilt) av tre riker: Neustria, Austrasia, og Burgund.
Jean-Pierre Ricard
Prest
Ricard virket som kapellan og sogneprest i Marseille, samtidig som han var biskoppelig vikar for seminarene og økumeniske spørsmål. Fra 1988 til 1993 var han generalvikar i Marseille.
Frankerriket
Frankerriket deles i Neustria, Austrasia, og Burgund
Da Guntram døde i 592 gikk Burgund til Kildebert i sin helhet, men han døde selv ikke lenge etter, i 595. Hans to sønner delte riket og hvor den eldste, Teudebert II, tok Austrasia i tillegg til Kildeberts andel av Aquitaine. Hans yngre bror Teuderik II arvet Burgund og Guntrams andel av Aquitaine. Forent forsøkte brødrene å bli kvitt sin fetter Klotar II, og de greide å erobre det meste av hans rike med unntak av noen få byer, men feilet å fange ham.
Jean-Pierre Ricard
Hjelpebiskop i Grenoble
Den 17. april 1993 ble han utnevnt til titulærbiskop av Pulcheriopolis og hjelpebiskop i Grenoble. Han ble bispeviet 6. juni samme år.
Frankerriket
Frankerriket deles i Neustria, Austrasia, og Burgund
I løpet av deres regjeringstid hadde Teudebert og Teuderik med hell drevet krigføring i Gascogne hvor de etablerte hertugdømmet Gascogne (eller Vasconia), og tvunget baskerne til å underkaste seg i 602. Denne erobringen av Gascogne omfattet også landområder sør for Pyreneene, som Bizkaia og Guipúzcoa, men disse områdene gikk tapt til vestgoterne igjen i 612.
Jean-Pierre Ricard
Biskop av Montpellier
Den 4. juli 1996 ble han utnevnt til koadjutor-biskop av Montpellier, og han rykket opp som biskop 6. september samme år.
Frankerriket
Frankerriket deles i Neustria, Austrasia, og Burgund
I den motsatte enden av hans rike hadde alamannerne beseiret Teuderik i et opprør, og frankerne begynte å miste sitt grep om germanske stammene ved Rhinen. I 610 hadde Teudebert utpresset hertugdømmet Alsace fra Teuderik. Det ble begynnelsen på en lang konfliktperiode over stridsspørsmålet om hvilket kongerike som skulle kontrollere regionen Alsace, det være seg Burgund eller Austrasia, og ble først forlatt på slutten 600-tallet.
Jean-Pierre Ricard
Erkebiskop av Bordeaux
21. desember 2001 ble han erkebiskop av Bordeaux. Han har også vært president for den franske bispekonferansen siden november 2001.
Frankerriket
Frankerriket deles i Neustria, Austrasia, og Burgund
I løpet av den tiden da Sigebert II var mindreårig, hadde posisjonen som kongens rådgiver, eller rikshovmesteren, som tidligere hadde begynt å bli synlig i de frankiske rikene, begynt å konspirere sammen med en fraksjon av adelen rundt personer som Warnakar II, Rado, og Pipin av Landen. De var villige til å overgi kongeriket til Klotar for å få fjernet Brunhilda, som styrte som regent på vegne av sin unge sønn kongen. Warnakar var allerede rikshovmester mens Rado og Pipin ble belønnet med tilsvarende høytstående posisjoner etter at Klotars kupp var vellykket, og Brunhilda og hennes ti år gamle sønn ble drept. I henhold til Liber Historiae Francorum ble Brunhilda straffet som en ond kvinne, slitt i stykker i enden av fire hester, og deretter brent.
Jean-Pierre Ricard
Kardinal
Den 22. februar 2006 ble det annonsert at han skulle kreeres til kardinal. Dette skjedde så ved konsistoriet som fant sted 24. mars 2006, og han fikk Sant'Agostino in Campo Marzio som tittelkirke.
Frankerriket
Styret til Klotar II
Umiddelbart etter denne seieren kunngjorde Klotar II ediktet i Paris i 614, som har blitt vurdert som en innrømmelse til adelen. Ediktet søkte først og fremst å garantere rettferdighet og få en slutt på korrupsjon i regjeringen, men etablerte også de regionale forskjellige kongerikene innenfor Frankerriket og ga antagelig adelen større kontroll over juridiske utnevnelser.
Jean-Pierre Ricard
Kardinal
Han ble medlem av Den pavelige kommisjon «Ecclesia Dei», som var ansvarlig for relasjonene til St. Pius X-broderskapet, den 8. april 2006. Den 17. januar 2009 utnevnte pave Benedikt XVI kam til Det pavelige råd for kulturen.
I 2006 minnet Ricard den katolske kirkes opposisjon mot bruken av menneskelige embryoner for vitenskapelig forskning, og kalte det et graverende etisk overtramp. I 2009 sa han til avisen La Croix at pave Benedikt ønsket at alle katolikker ble forsonet ved det at det skulle bli mer åpning vruk av den tradisjonelle tridentinske latinske messe, noe som ikke var å undergrave Det annet Vatikankonsil.
Frankerriket
Dagobert
Dagobert I, som i hans forhold til sakserne, alamannerne, tyringere, forsøkte også å tvinge slaviske folk utenfor Frankerrikets grenser til å betale tributt, men isteden samlet de slaviske stammene seg under sin høvding Samo i den første dokumenterte politiske forening blant slavere, og beseiret Dagobert og frankerne i det tre dager lange slaget ved Wogastisburg i 631. Det plasserte de østeuropeiske folkene i tilknytning til Neustria og ikke Austrasia, og fikk befolkningen i sistnevnte rike til å kreve en egen konge fra den kongelige husholdning.
Jean-Pierre Ricard
Kardinal
Den 21. januar 2010 ble han utnevnt til medlem av Det pavelige råd for fremme av kristen enhet, og den 6. juli 2010 av Kongregasjonen for gudstjenesten og sakramentsdisiplinen, og den 12. juni 2012 av Kongregasjonen for katolsk utdannelse, og ble bekreftet på sistnevnte post av pave Frans den 30. november 2013.
Frankerriket
Dagobert
Kariberts rike Aquitaine tilsvarte den sørlige delen av den gamle romerske provinsen Aquitaine, og hadde hovedstad i Toulouse. Andre byer i hans rike var Cahors, Agen, Périgueux, Bordeaux, og Saintes; hertugdømmet Gascogne (Vasconia) var også en del av hans fordeling. Det betydde at baskerne var hans problem, og han drev med hell krig mot dem, men etter hans død i 639 gjorde de opprør igjen. På omtrent samme tid gjorde bretonerne opprør mot frankisk overherredømme. Den bretonske lederen Judicael sørget for å inngå en fredsavtale med frankerne og betale tributt etter at Dagobert truet med å føre en hær mot ham i 635. Det samme året sendte han isteden en hær for å undertrykke baskerne, hvilket den klarte.
Øverbygda skole (Brønnøy)
Øverbygda skole ligger ved Sausvatn i Brønnøy kommune. Skolekretsen strakk seg fra Tosbotn i øst til Langfjord i vest. Det nye skolebygget ble oppført i 1960, da var det ca. 50 elever på det meste. Da skolen ble lagt ned i 2005 hadde den kun 16 elever.
Frankerriket
Dagobert
Karibert II ble myrdet og det er mulig at det skjedde på ordre av den eldre broren Dagobert, som uansett fikk Kariberts lille sønn myrdet og således gjenforente det frankrike riket på nytt i 632. Dog ble han tvunget av den sterke adelen i Austrasia til å avgi sin egen sønn Sigebert III til dem som en underkonge i 633. Denne handlingen var påskyndet av Austrasias vilje til å kunne styre seg selv i en tid hvor Neustria hadde en sterk stilling ved hoffet. Klotar hadde vært konge ved Paris i tiår før han ble konge ved Metz og det merovingske monarkiet var etter ham først og fremst et neustriansk monarki.
Jean-Pierre Ricard
Kardinal
Han var en av kardinalelektorene ved pavevalget i 2013 som valgte pave Frans.
Frankerriket
Dagobert
Det var på 640-tallet at betegnelsen «Neustria» for første gang begynte å opptre i skrift, dens senere framtoning sammenlignet med Austrasia har sin antagelig årsak at neustrianerne (som utgjorde de fleste skribentene på denne tiden) kalte regionen for ganske enkelt «Frankia». Burgund hadde også på omtrent samme tid begynt å definere seg selv i opposisjon til Neustria. Det var imidlertid i Austrasia at innbyggerne begynte å vurdere seg selv som et adskilt folk innenfor Frankerriket helt siden tiden til Gergorius av Tours, og som begynte å heve røsten for uavhengighet og løsrivelse.
Den unge Sigebert var dominert som mindreårig av rikshovmesteren Grimoald den eldre, og som overbeviste den barnløse kongen til å adoptere sin egen sønn som sin arving. Denne sønnen, Kildebert, hadde allerede et personnavn som var akseptabelt innenfor det merovingske dynastiet. Ved Dagoberts død i 639 gjorde Radulf, hertug i Thüringen, opprør og forsøkte å gjøre seg selv til konge. Grimoald marsjerte mot opprørerne, men mot Radulfs festning ved elven Unstrut kom han ingen vei, og i 642 slo Radulf tilbake og beseiret Sigeberts hær og tok tittelen som rex, eller konge, av Thüringen. Radulfs suksess har blitt betraktet som en indikator for fenomenet roi fainéant, «gjør–ingenting–konge» i merovingerdynastiet, og hvor Sigebert var den første av disse svake, udyktige kongene. Monarkiets svakhet var innlysende i hans udyktighet i å drive krigføring uten støtte fra adelen; faktisk hadde han ikke en gang egen livvakt uten kongelige støtte fra Grimoald og Adalgisel.
Jean-Pierre Ricard
Kardinal
Den 4. august 2019 bekjentgjorde han at han hadde skrevet til pave Frans at han av aldersgrunner ønsket å trekke seg tilbake fra sitt erkebispedømme, Dette ble innvilget av paven den 1. oktober men uten at noen etterføger ble utnevnt samridig. .
Frankerriket
Dagobert
Klodvig II, Dagoberts etterfølger i Neustria og Burgund, som deretter var sammenknyttet, men styrt adskilt, var mindreårig det meste av den tiden han formelt var konge. Han var dominert av sin mor Nanthild og Erkhinoald, rikshovmesteren ved hoffet i Neustria. Erkhinoalds etterfølger var Ebroin og ble den sterke mann som dominerte kongeriket i de neste femten årene i tid med nær konstant innbyrdeskrig. Ved hans død i 656 var Sigberts sønn sendt av sted til Irland for å være ute av veien, og Grimoalds sønn Kildebert styrte i Austrasia.
Jean-Pierre Ricard
Kardinal
Den 7. november 2022 publiserte Ricard en uttalelse der han medgikk å ha misbrukt en da 14 år gammel jente mens han var sogneprest i 1980-årene: «Min oppførsel har uunngåelig hatt alvorlige og varige konsekvenser for denne person». Han hadde bedt henne om tilgivelse og bedt alle berørte om unnskyldning. Han forsikret om at han nå trakk seg tilbake fra kirkelig tjeneste og offentlige sfære.
Frankerriket
Dagobert
Ebroin kom til sist til å forene hele det frankiske kongerike for Klodvigs etterfølger Klotar III ved å myrde Grimoald og fjerne Kildebert i 661. Imidlertid krevde folket i Austrasia atter en egen konge og Klotar innsatte sin yngre bror Kilderik II. I løpet av Klotars styre angrep frankerne nordvestlige Italia, men ble fordrevet av langobardenes konge Grimoald i nærheten av Rivoli.
Jean-Pierre Ricard
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Frankerriket
Rikshovmesternes dominans
I 673 døde Klotar III og en del av adelen i Neustria og Burgund inviterte Kilderik til bli konge av hele riket, men han klarte snart å forulempe en del av adelen i Neustria og de sørget for å få ham myrdet i 675. Styret til Teuderik III ble slutten på makten til merovingerne. Austrasia innsatte Dagobert II som sin konge, sønn av Sigebert III, kortvarig i opposisjon til Klodvig III, og Teuderik III allierte seg med sin rikshovmester Berthar for å erklære krig mot Austrasia.
I 687 ble han beseiret av Pipin av Herstal, rikshovmesteren av Austrasia fra slekten arnulfingerne, og den reelle makten i riket, i slaget ved Tertry, og ble tvunget til å akseptere Pipin som øverste rikshovmester og dux et princeps Francorum: «hertug og fyrste av frankerne», en tittel som bekjentgjorde for forfatteren av Liber historiae Francorum begynnelsen på Pipins «styre». Deretter viste merovingermonarkene seg kun sporadisk i de bevarte nedtegnelser for aktiviteter av betydning og som ikke kun var symbolske.
I løpet av perioden med forvirring på 670- og 680-tallet ble det gjort forsøk å sikre på nytt frankisk overherredømme over friserne, men uten å greie det. Imidlertid satte Papin i 689 i gang et angrep for å erobre det vestlige Frisland (Frisia Citerior) og beseiret den frisiske kong Radbod i nærheten av Dorestad, et viktig handelssenter. Alt land mellom elvene Schelde og Vlie ble underlagt Frankerriket. Deretter, ca. 690, angrep Pipin sentrale Frisland og erobret Utrecht. I 695 kunne Pipin faktisk støtte opprettelsen av erkebispedømmet Utrecht og begynne konvertering av friserne under Willibrord av Utrecht. Imidlertid forble Øst-Friesland (Frisia Ulterior) utenfor frankisk overherredømme.
Etter å ha oppnådd stor suksess mot friserne vendte Pipin seg mot alamannerne. I 709 satte han i gang en krig mot Willehari, dux eller hertug av Ortenau, antagelig i et forsøk for å tvinge gjennom at de yngre sønnene til den avdøde Gotfrid ble etterfølgere i posisjonen som hertug. Denne innblandingen i forhold utenfor Frankerriket førte til ytterligere en krig i 712, og alamannerne ble for en tid underlagt frankisk overherredømme.
Sørlige Gallia var ikke underlagt arnulfingernes innflytelse, og regionene trakk seg vekk fra Det kongelige hoff under ledere som Savarik av Auxerre, Antenor av Provence, og Odo av Aquitaine («Odo den store»). Kongetidene til Klodvig IV og Kildebert III fra 691 til 711 har begge kjennetegnene til rois fainéants, skjønt Kildebert gjorde kongelige bestemmelser som gikk imot interessene til hans antatte herrer, arnulfingerne.
Pipins død
Da Pipin døde i 714 havnet Frankerriket i en innbyrdeskrig, og hertugene i de fjerntliggende provinsene ble mer eller mindre uavhengige. Pipins utnevnte etterfølger, Teodoald, under hans enke Plektrude, motsatte seg innledningsvis fra et forsøk fra kongen, Dagobert III, til å utnevne Ragenfrid som rikshovmester i alle de frankiske rikene, men snart var det en tredje kandidat som rikshovmester i Austrasia. Det var en utenomekteskapelig sønn av Pipin, Karl Martell («Hammeren»).
Etter at Plektrude og Teodoald gikk på et nederlag mot kongen (nå Kilperik II) og Ragenfrid, sørget Karl Martell å få forfremmet en egen konge, Klotar IV, i opposisjon til Kilperik II. Til sist, i et slag i nærheten av Soissons, nedkjempet Karl Martell sine rivaler og tvang dem til å gå i dekning, og til sist i 718 aksepterte kongen tilbake på den betingelse at han mottok sin fars posisjoner. Det var ingen flere aktive merovingerkonger etter dette, og Karl Martell og karolingske arvinger styrte frankerne.
Etter 718 satte Karl Martell i gang en rekke kriger som hadde til hensikt å forsterke frankernes overherredømme i Vest-Europa. I 718 beseiret han opprørske saksere, i 719 la han under seg vestlige Frisland, i 723 undertrykte han sakserne på nytt, og i 724 beseiret han Ragenfrid og opprørske neustrianere, og avsluttet innbyrdeskrigen. I 720 da Kilperik II døde, utnevnte han Teoderik IV, sønn av Dagobert III, til konge, men han var kun en marionettfigur, og ble den nestsiste merovingerkongen. I 724 presset han igjennom sitt valg av Hugbert som hertug av Bayern, og tvang alamannerne til å støtte ham med soldater for hans krigføring i Bayern i 725 og 726 hvor lover ble utropt i navnet til Teoderik IV. I 730 hadde også alamannernes land blitt underkastet ved sverdet og dets hertug, Lantfrid, ble drept. I 734 kjempet Karl Martell på nytt mot østfriserne og til sist klarte å undertrykke dem.
Muslimsk invasjon
På 730-tallet begynte de muslimske araberne, som hadde erobret Den iberiske halvøya, og i tillegg erobret Septimania i sørlige Frankrike, begynt å presse seg nordover og inn i sentral Frankerland og Loiredalen. Det var på denne tiden, ca. 736, at Maurontus, hertug av Provence, ba araberne komme ham til støtte i å bekjempe Karl Martell og frankerne. Imidlertid innså Karl Martell faren i å la araberne få fotfeste i Gallia, og invaderte Rhônedalen med sin bror Kildebrand og en hær av langobarder. Det var på grunn av denne alliansen mot araberne at Karl Martell ikke kunne gi støtte til pave Gregor III i hans kamp mot langobardene.
I 732 eller 737, moderne historikere er usikre på datoen, marsjerte Karl Martell mot en arabisk hær mellom Poitiers og Tours og beseiret den i et slag som ble et historisk vannskille ved at slaget ved Poitiers snudde og hindret den videre arabiske framgangen nordover over Pyreneene. Vestlige historikere, fra Edward Gibbons og framover har sett på seieren som forhindret at Vest-Europa ble muslimsk, mens arabiske historikere først så på det som et katastrofalt nederlag, og deretter lot det stor grad forsvinne fra arabisk historieframstilling. Karl Martells virkelige interesser lå dog i nordøst, hovedsakelig med sakserne, som han hadde presset tributter som de i århundrer hadde betalt til merovingerkongene.
«Primaguet» (1924)
«Primaguet» var en fransk krysser, den siste av tre kryssere av «Duguay-Trouin»-klassen.
Frankerriket
Muslimsk invasjon
Kongen i navnet, Teoderik IV, lot Karl Martell holde i forvaring slik at han ikke skulle opptre på egen hånd, først i klosteret i Notre-Dame-des-Chelles i nærheten av Paris, deretter i Château-Thierry i dagens franske departement Aisne. Da han døde i 737 gadd ikke Karl Martell å utnevne en nye konge, og den frankiske tronen sto tom i sju år. Karl Martell, frankernes reelle hersker, døde i oktober 741, men kort tid før sin død delte han Frankerriket som om han var konge mellom sine to sønner ved sin første hustru, således marginaliserte sin yngre sønn Grifo som fikk kun en liten andel (og det er usikkert hva det var). Ettersom den frankiske tronen ikke var besatt var Karls sønner, Pipin den yngre og Karloman, fortsatt kun rikshovmestre. Karolingerne, som slekten kalles etter Karl Martell, hadde antatt den kongelig status og praksis, men ikke den kongelige tittel, fra merovingene. Delingen av kongeriket ga Austrasia, Alemannia, og Thüringen til Karloman, og Neustria, Provence, og Burgund til Pipin, Det er antydende om det faktiske selvstyret til hertugdømmene Aquitaine (under Hunoald) og Bayern (under Odilo) at disse områdene av Frankerriket ikke ble inkludert i delingen av regnum.
«Primaguet» (1924)
Beskrivelse
Pansringen på krysserne i «Duguay-Trouin»-klassen var svært tynn, bare 30 mm på det meste, og gav liten beskyttelse for annet en granatsplinter. Hovedbestykningen bestod av åtte M1920 155 mm kanoner med en rekkevidde på opptil 26 100 m plassert to og to i fire elektrisk-hydraulisk drevne tårn. Annenbestykingen var fire M1922 75 mm kanoner. I tillegg hadde skipet fire triple torpedorør.
Frankerriket
Muslimsk invasjon
De områdene som var utenfor deres kontroll var utålelige, og i 743 gikk Pipin til krig mot Odilo og tvang ham til å underkaste seg frankisk overherredømme. Karloman drev krig mot sakserne, og sammen beseiret de et opprør fra baskerne, ledet av Hunoald, og et annet opprør fra alamannerne.
«Primaguet» (1924)
Beskrivelse
«Primaguet» var utstyrt med en katapult på akterdekket og to fly. Disse var opprinnelig av typen Gordon-Leseurre GL-812, senere Gordon-Leseurre GL-832 og fra midten av 30-tallet Loire-Nieuport 130. I 1942 fikk hun forbedret luftvernet med to 25 mm kanoner og 20 13,2 mm mitraljøser.
Frankerriket
Muslimsk invasjon
Etter at Karl Martell ble gravlagt i klosterkirken Saint-Denis ved siden av de store merovingerkongene, brøt det øyeblikkelig ut konflikt mellom Pipin og Karloman på den ene siden, og deres misfornøyde halvbror Grifo på den andre siden. Selv om Karloman tok Grifo til fange og fengslet ham, må det ha vært en misnøye mellom Karloman og Pipin som fikk sistnevnte til løslate halvbroren mens Karloman var på pilegrimsreise til Roma. Kanskje i et forsøk på å nøytralisere sin brors ambisjoner, tok Karloman initiativet til å utnevne en ny konge, Kilderik III, trukket fram fra et kloster i 743, og i kanskje en ukjent sønn av Kilderik II. Karloman var en kombinasjon av sterkt religiøs og hensynløs hersker, nådeløs mot virkelige og innbilte motstandere. I 746 samlet han et råd av adelsmenn blant alamannerne i Cannstatt (Stuttgart) og fikk deretter kanskje opptil tusenvis av dem henrettet for høyforræderi. Det utryddet hele lederskapet i hertugdømmet og ble siden styrt av frankere. Allerede året etter, den 15. august 747, ga Karloman avkall på sin posisjon som majordomo og trakk seg tilbake til klosterlivet i italienske Monte Soratte etter å ha blitt kronraket i Roma av pave Sakarias. Pipins posisjon var således ytterligere stabilisert og veien fram til å bli konge også i navnet lå åpen.
«Primaguet» (1924)
Operativ historie
«Primaguet» begynte den andre verdenskrig med å patruljere Atlanterhavet og eskorte av konvoier. I 1940 patruljerte hun blant annet Kanariøyene og 1. april seilte hun til Karibien for å patruljere fransk- og nederlandskkontrollerte farvann der.
Frankerriket
Det karolingske rike, 751–840
Pipin styrte som en valgt konge. Selv om slike valg skjedde jevnlig var en generell regel i germansk liv at kongen hvilte sin makt på støtten fra sine ledende menn. Disse hadde retten til å velge en ny "kongeverdig" leder fra de herskende familier om de mente at den gamle ikke lenger kunne lede dem i en lønnsom krig. Mens i det senere Frankrike hvor kongedømmet ble arvelig, var kongene i det hellige tysk-romerske rike ikke i stand å fjerne tradisjonen med valg av konger, og fortsatte å velge herskerne fram til det tysk-romerske rikets formelle slutt i 1806.
«Primaguet» (1924)
Operativ historie
12. juni var hun i Dakar og etter at Frankrike kapitulerte slutten hun seg til de Vichy-franske styrkene i Marokko. I september ble «Primaguet» beordret til i gå i havn i Casablanca etter forhandlinger med en britisk flåtestyrke som hadde avskåret henne i Beninbukten.
«Primaguet» ble liggende i Casablanca, og 8. november 1942 ble hun fullstendig ødelagt av kanonild fra en amerikansk flåtestyrke.
Frankerriket
Det karolingske rike, 751–840
Kirkemøtene på 740-tallet som satt i gang av Karloman etablerte forbindelsen mellom den karolingiske herskerne og kirken, og Pipins agent var Bonifatius som støttet hans anstrengelser på å bli kvitt jordiske biskoper (adelen som styrte kirkeeiendom), og Bonifatius var Pipins forbindelse til Vatikanet. Pipin, som fortsatt kalte seg for "hertug eller "fyrste", dux et princeps Francorum, og sendte et offisielt sendebud til pave Zacharias, som hadde et anstrengt politisk forhold til de østromerske keiserne og hadde ikke lenger militært forsvar mot langobardene, med forspørsmål om det var riktig at den som hadde all makt ikke også skulle ha tittelen som konge. Paven sendte tilbake det riktige svaret. Pipin sendte Kilderik III, den siste merovingerkongen i kloster, og fikk seg selv innsatt som konge i Soissons. Seremonien var den første i Europa som innebar gammeltestamentlig salving med hellig olje ved Bonifatius, og kanskje den første i Europa som vektla kroningen av en biskop. Pipin ønsket ingen tvil om at han var berettiget og en lovmessig konge. Den rollen som kirken hadde i denne legitimeringen fikk betydelige konsekvenser for senere europeisk historie. Pipins sønnesønn ble avsatt av biskopene som mente at hvis de kunne innsette en konge, kunne de også avsette en. Like betydningsfullt for å befeste Pipins posisjon som konge var pave Stefan IIs besøk til Frankerriket i 753. Paven ønsket å fornye alliansen med Pipin for å få frankisk hjelp i Italia mot langobardene. Med seg hadde paven en kopi av Den konstantinske skjenkelse, i renessansen avslørt som ren forfalskning, og i en storslått seremoni ved Saint-Denis ble kongen og hans familie salvet, og Pipin erklært som patricius Romanorum ("beskytter av romerne"), og således erstattet den ikke lenger effektive bysantinske keiseren. Det påfølgende året oppfylte Pipin sitt løfte til paven ved å gjenerobre eksarkatet Ravenna, senteret til den østromerske makten i Italia fram til 751 da det ble tatt av langobardene, og tvang langobardene til å søke om en fredsavtale.
Pipin overga de gjenerobrede rundt Roma til pavedømmet og la således det juridiske grunnlaget for Kirkestaten, den katolske kirke som en verdslig makt, i «Pipins donasjon» som ble symbolsk overlevert ved graven til sankt Peter i 754, og som ble bekreftet på nytt i 756, og ytterlige i 774 av Pipins sønn Karl. Pavedømmet hadde god grunn til å forvente at de nyopprettede frankiske monarkiet vill gi en ærbødig maktbase (potestas) i opprettelse av en ny verdensorden, sentrert rundt paven.
Pipin døde under en krigskampanje i 768, 54 år gammel. Hans sønner Karl og Karloman delte på nytt kongeriket mellom seg, men Karloman trakk seg tilbake til et kloster og døde kort tid etter. Det etterlot Karl som enehersker av et samlet Frankeriket. Den nye kongen, som kom til å stille sin far i skyggen, ble kjent som Charlemagne, latin Carolus Magnus, det vil Karl den store. Han var en mektig, intelligent, og delvis lese- og skrivekyndig konge som ble en legende for senere historie for både Frankrike som Tyskland. Karl den store gjenopprettet en likevektig balanse mellom monarken og paven.
Fra 772 og framover fortsatte Karl farens erobringspolitikk. Han erobret og til sist beseiret sakserne for å innlemme deres områder i Frankerriket. Denne krigen innebar også en ny praksis ved at de hedenske sakserne ble tvangskonvertert ved militær makt; frankiske katolske misjonærer, sammen med andre fra Irland og angelsaksiske England, hadde kommet til saksisk land siden midten av 700-tallet, noe som hadde ført til økende konflikter med sakserne som motsatte seg troen på fremmede guder. Karls fremste saksiske motstander, Widukind, aksepterte dåp i 785 som en del av fredsavtale, men andre saksiske ledere fortsatte å motsette. Ved Karls militære seier i 787 ved Verden, beordret Karl henrettelsen av tusenvis av hedenske saksiske fanger. Etter flere opprør led sakserne det endelige nederlaget i 804. Det ekspanderte det frankiske kongerike så langt øst som til elven Elben.