cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jason McCaslin
Jason Paul McCaslin (født 3. september 1980, Toronto, Ontario), bedre kjent som «Cone», er bassist og støttevokalist i den canadiske pop punk-gruppen Sum 41. Han erstattet i 1999 Mark Spicoluk og har siden den gang vært med i bandet. Like etter han ble medlem av Sum 41, fikk de kontrakt med Island Records for å lage sitt første album.
Bakgrunn
McCaslin har spilt bass siden han var 14, og hadde spilt i andre band, blant annet sammen med Avril Lavigne og Matt Brann (Second Opinion) før han ble medlem av Sum 41. Kallenavnet «Cone» fikk Jason med en gang han startet i Sum 41 av bandets vokalist Deryck Whibley Bizzy D på grunn av at han alltid spiste iskremkjeks (cones) til lunsj.
I Sum 41 er det Jason som er den som oftest forteller nyheter om bandet.
Opptakt
Begrepet brukes på omtrent samme måte i poesien, dvs. en eller flere trykksvake stavelser før den første trykksterke stavelsen.
I vestlig musikknotasjon er det vanlig at siste takt reduseres med antall taktslag i opptakten. Hensikten er at stykket skal bestå av et antall fullstendige takter, og for det formålet oppfattes opptakten som en del av siste takt. Eksempelvis vil siste takt i et stykke som går i taktarten 4/4 bare ha tre taktslag (3/4) i siste takt dersom stykket starter med opptakt på ett taktslag (1/4).
Andre betydninger
På norsk brukes opptakt ofte om en hending som leder opp til hovedhendingen, f.eks. opptakten til andre verdenskrig.
San Pedro Sula
San Pedro Sula er en by i Honduras. Den ligger i nordvest i landet, i Suladalen, rundt 60 km fra Puerto Cortés og Det karibiske hav. Med et innbyggertall på 900 000 (estimat fra 2006), er den landets nest største by etter hovedstaden Tegucigalpa. og regnes som Honduras' industrielle sentrum. San Pedro Sula er hovedstad i departementet Cortés.
Hancheng
Hancheng (forenklet kinesisk: 韩城; tradisjonell kinesisk: 韓城; pinyin: Hánchéng, tidligere Longmen) er en kinesisk by og byfylke i provinsen Shaanxi i det sentrale Kina. Befolkningen innen bygrensene anslås (2005) til 58 700. Byen ligger nær Den gule flod der den danner nord-sør-grensen mellom provinsene Shaanxi i vest og Shanxi i øst. Administrativt er den et byfylke understilt byprefekturet Weinan.
Hancheng var hjembyen til for blant annet Zhao Wu (Vår- og høstannalenes tid (770–476 f.Kr.), Wang Jie (Qing-dynastiets statsminister) og Du Pengcheng (en kjent moderne forfatter). Den fremtredende kinesiske oldtidshistoriker Sima Qian (史圣司马迁) ble født i Longmen ved Hancheng under Handynastiet og er gravlagt i nærheten.
Næringsliv
Byen ligger i et område med rike naturressurser. Det er Kinas største produsent av paprika. Etter at utbyggingen av et rikt kullfelt i nærheten begynte for alvor på 1970-tallet har byen blitt en viktig industriby i denne delen av Kina, nordøst for Guanzhongsletten.
Historie
I Det vestlige Zhou-dynastiets (1045–771 f.Kr.) tidligste fase fikk sønnen av kong Wu dette området, som ble kant Han, i len. Her etablerte han sin hovedstad, og kalte den Hancheng. Løssjorden øst for byen ble det som nå kalles Han-platået.
Byen lå den gang sør for dagens by. Hancheng lå fortsatt der under Qin-dynastiet (221–206 f.Kr.). Men i Kaihuang-styrets 18. år (under Sui-dynastiet 581–618) ble Hancheng lagt til et sted to km nordvest for byens nåværende beliggenhet.
Kulturminner
Blant de historiske minnesmerker i Hancheng er Yumen-grotten og minnetempelet for den fremtredende oldtidshistorikeren Sima Qian, den gamle miniatyrutgaven av Beijing, og Dangjia-anlegget (Dangjia Village) med eksempler av kinesisk byggeskikk fra Tang- (618–907), Song- (960–1279), Yuan- (1271–1368), Ming- (1368–1644) og Qing-dynastiene (1644–1911).
Forskerforbundet
Forskerforbundet (tidligere Norsk forskerforbund) er en norsk fag- og interesseorganisasjon for kunnskapsarbeidere: ansatte innen forskning, høyere utdanning og kunnskapsformidling. Forskerforbundet har over 25,000 medlemmer som er ansatt i vitenskapelige, administrative og bibliotekfaglige stillinger ved universiteter, høgskoler, forskningsinstitutter, museer, arkiver, helseforetak og i offentlig forvaltning. Forskerforbundet har også mer enn 1,000 studentmedlemmer.
Hancheng
Samferdsel
Kinas riksvei 108 løper gjennom området. Riksveien begynner i Beijing og fører via Taiyuan, Xi'an og Chengdu sør til Kunming i den sørvestlige provinsen Yunnan.
Forskerforbundet
Forskerforbundet har som formål å arbeide for høyere lønn og bedre arbeidsvilkår for medlemmene, og å ivareta medlemmenes interesser i forsknings- og utdanningspolitiske spørsmål.
Forskerforbundet er tilsluttet Unio, som ble stiftet 1. juli 2005. Forbundet var tidligere tilsluttet Akademikerne, men meldte seg ut i 2005 sammen med Presteforeningen grunnet uenighet knyttet til lønnspolitikk, arbeidsvilkår og offentlig forvaltning.
Forskerforbundet utgir fagbladet Forskerforum, som kommer med ti årlige utgaver.
Professor Petter Aaslestad ble i 2012 valgt til leder av Forskerforbundet. Han overtok etter Bjarne Hodne som ledet Forskerforbundet i perioden 2006-2012. Aaslestad ble høsten 2015 gjenvalgt for en ny treårsperiode, og var leder i seks år (2013-2018).
Kristian V. E. Mollestad er nestleder i perioden 2022 til 2024, styremedlemmer er Ann Cecilie Bergene (NIFU), Kristin Lofthus Hope (Høgskulen på Vestlandet), Belinda Eikås Skjøstad (UiO), Tord Mjøsund Talmo (NTNU), Hugues Verdure (UiT Norges arktiske universitet), og varamedlemmer Tony Burner (USN), Bente O. Skogvang (Høgskolen i Innlandet) og Brynjar Kulset (Nasjonalbiblioteket).
Hella
Hella er et fergested og ei grend lengst vest i Leikanger i Sogndal kommune i Vestland. Herfra er det fergeforbindelser til Dragsvik og Vangsnes (begge riksvei 13).
The Sun
The Sun er en britisk tabloidavis. Det er den største engelskspråklige dagsavisen i verden, med et opplag på 1,2 millioner eksemplarer hver dag (per mars 2020). Den har over 8,5 millioner lesere. The Sun er til tross for de høye salgs- og lesertallene også regnet som en av de mest omdiskuterte avisene internasjonalt. Ansvarlig redaktør er Rebekah Wade.
John Aniston
John Aniston (født Ioannis Anastasakis; 24. juli 1937, død 11. november 2022) var en gresk-amerikansk skuespiller. Han emigrerte sammen med sine foreldre til USA da han var to år gammel.
Cilly Aussem
Cilly Aussem (født 4. januar 1909 i Köln, død 22. mars 1963 Portofino i Italia) var en tysk kvinnelig tennisspiller.
The Sun
Avisen ble startet i 1964 og var i begynnelsen en fullformatavis uten særlig suksess. Det var først da den australske mediemogulen Rupert Murdoch, som kjøpte avisen i 1969, bestemte seg for å omgjøre både profilen og formatet til det tabloide, at salget begynte å vokse. Samtidig kjøpte Murdoch Daily Herald, som ble innfusjonert i The Sun. The Sun ble på samme tid søsterutgaven til søndagsavisen News of the World.
John Aniston
Han er kjent for sin rolle som Victor Kiriakis i serien I gode og onde dager.
Cilly Aussem
Aussem gjorde sin debut i Grand Slam-turneringen Wimbledon i 1927. I 1930 vant hun mixeddoubletittelen i French Open sammen med den amerikanske storspilleren Bill Tilden. Samme året kom hun til semifinale i Wimbledon der hun tapte til Elizabeth Ryan. Året etter vant hun sin første Grand Slam-tittel i single, hun beseiret Betty Nuthall med 8-6, 6-1 i French Open-finalen for damer. Hun vant også Wimbledonturneringen det året, i finalen slo hun sin landsmann Hilde Krahwinkel med 6-2, 7-5.
The Sun
Underholdningsnyheter, sport, nyheter om de kongelige og sensasjonalistisk krimstoff ble mikset sammen med vanlig reportasjestoff og politiske nyheter. I tillegg ble side 3-piken innført - et bilde av en toppløs jente daglig. Avisen har også vært bevisst på å vinkle artiklene sensasjonalistisk og svært subjektivt. I 1978 gikk The Sun forbi sin hovedkonkurrent Daily Mirror i opplagskampen.
Pike med ferskener
Pike med ferskener er en novellesamling fra 2006 av den norske forfatteren Eugene Schoulgin. Samlinga er Schoulgins andre, utgitt 35 år etter Krutthuset fra 1971. Førsteutgaven prydes av maleriet «Pike med ferskener» av Valentin Serov, som spiller en sentral rolle i en av novellene. Samlinga inneholder fire noveller over til sammen 123 sider. Alle novellene har handling fra dagens Russland.
Meteorologiåret 1837
Meteorologiåret 1837 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til meteorologi i 1837.
Cilly Aussem
Hun meldte seg inn i NSDAP i 1933, men medlemskapet gikk ut i 1936 etter at hun giftet seg med en italiensk statsborger og flyttet ut av landet. Hun og ektemannen bodde først tre år i Kenya og fra 1939 i Italia. Hun slet mye med helsen etter oppholdet i Afrika, hvor hun blant annet fikk malaria. Hun døde av leversvikt i Portofino i 1963.
Pike med ferskener
Den korte novella «Godnatt Semjon, vi elsker deg» fungerer som et anslag til de lengre fortellingene som følger. Den er uten særlig handling, mer en stemningsrapport fra dagens russiske samfunn. En norsk forfatter eller litterat besøker gamle venner i forstaden Peredelkino i Moskva. I Peredelkino manifesterer det nye, etterkommunistiske Russland seg på en svært tydelig måte. I Sovjet-tida hadde forfatterne sine datsjaer i Peredelkino. Her hadde de et fristed, og her ble det en gang skapt stor kunst. I dag står de intellektuelles hus i forfall og gror ned i villnis, mens Russlands nyrike trenger seg inn med sine smakløse palasser.
The Sun
I motsetning til de fleste andre britiske aviser, har The Sun flere ganger byttet side i den politiske kampen i Storbritannia. I sine første år støttet den Arbeiderpartiet, men da Margaret Thatcher ble statsministerkandidat for de konservative foran valget i 1979, ble den en av hennes viktigste støttespillere.
Pike med ferskener
«Pike med ferskener» forteller historia til det russiske kunstnerkollektivet Abramtsevokolonien, som på slutten av tsartida drømte om å skape en genuin russisk malerkunst, men som i løpet av de første tiåra av 1900-tallet opplevde å bli rulla over av historias mektige hjul. Nærheten til de fjerne historiske begivenhetene skapes gjennom møtet med siste gjenlevende medlem av den en gang mektige familien Mamontov, som kommer til fortellingas hovedperson i en livaktig drøm. Forbindelsen knyttes også gjennom Valentin Serovs berømte maleri av den unge Vera Mamontov.
The Sun
Til tross for den stadige kritikken mot de tabloide verdiene, er The Sun alltid blitt regnet som en viktig politisk avis. Da Tony Blair og hans strateger skulle gjenreise Labour på 1990-tallet, ble de enige om at de i det minste måtte nøytralisere The Sun. Det klarte de, og fikk til og med avisens støtte under valgkampen i 1997.
Pike med ferskener
«Anna Ismajlovnas svetteduk» handler om en berømt kvinnelig konservator som sammen med en yngre medarbeider er i ferd med å virkeliggjøre sitt livs viktigste arbeid; restaureringa av en stor Maria-med-barnet-freske i en avsidesliggende kirke. For Anna Ismajlovna knytter det seg en personlig historie til den forfalne kirka. Det var her faren som offiser i sovjetarmeen ble drept av tyskerne, etter at han hadde prøvd å redde de kulturhstorisk verdifulle bygningene. Arbeidet forstyrres så av et knippe medlemmer av russisk mafia på desperat flukt fra politiet.
«Et havari» har flere temaer vevd inn i hverandre. En norsk kulturbyråkrat er i Russland for å fordele norsk kulturstøtte til museer og institusjoner i Russland. Hun tar imot tilbudet fra sin tidligere mann om å bli kjørt til en provinsby nord for Moskva. Bilen hans får motorstopp i en liten landsby ute på sletta, og de to nordmennene får for en stund føle håpløsheten, kriminaliteten og utryggheten i de tilbakeliggende delene av det nykapitalistiske Russland. Vel framme i Pskov viser det seg at påkjenningene har løsnet noe i dem begge, og gammel bitterhet avløses av en ny åpenhet og ærlighet. Novella holder muligheten åpen for at de to skal kunne finne tilbake til hverandre.
John Aniston
Han vokste opp i Chester i Pennsylvania, og er far til skuespillerinnen Jennifer Aniston.
Johann Christoph Bayer
Johann Christoph Bayer (født 7. november 1738, død 20. desember 1812) var en tysk-dansk porselensmaler. Han var født i Nürnberg, men flyttet til Danmark i 1768.
Bayer var ansatt ved Den Kongelige Porcelænsfabrik i perioden 1776–1802. Hans hovedverk er de opprinnelige dekorasjonene av det 1,802-deler store serviset «Flora Danica», som ble tatt opp i den danske Kulturkanonen i 2006. Serviset var opprinnelig tenkt som gave til tsarina Katarina II av Russland, men hun døde før det var ferdig. Serviset ble derfor værende i Danmark, der det nå befinner seg stort sett intakt på Rosenborg slott i København.
Sogn og Fjordane ingeniørhøgskule
Sogn og Fjordane ingeniørhøgskule var en høgskole for ingeniørutdanning, etablert i Førde i 1988. Skolen ble i 1994 fusjonert inn i Høgskulen i Sogn og Fjordane. Skolen ble statlig høgskole fra 1992.
Ingvald
Ingvald er en nyere variant av mannsnavnet Ingevald som har opprinnelse i de norrøne ordene ingwia, «dedikert til Ing», og valdr, «hersker». Ingivaldr var en norrøn form av navnet, og Ingevall og Ingevåll var gammelsvenske varianter.
Ingvald har norsk navnedag 10. april, men det har blitt foreslått å fjerne navnet fra navnedagslisten ved neste oppdatering.
Utbredelse
Ingwald var et vanlig navn i England på 500-tallet.
Gibson SG
Gibson SG (Solid Guitar) er en elektrisk gitar som blir bygget av Gibson, men også finnes i en lang rekke kopier. Den ble introdusert i 1960 da Gibson sluttet å lage Les Paul-modellen en periode. Den lages fortsatt i dag og er Gibsons andre flaggskip etter Les Paul-modellen. SG-en har flatere kropp enn Les Paul og veier mindre. Gibson SG har spisse doublecuts som gir den hard rock-imaget. Gitaren har som regel to humbuckere og fast stol.
Bokmessen i Leipzig
Bokmessen i Leipzig (tysk Leipziger Buchmesse) er den nest største bokmessen i Tyskland etter bokmessen i Frankfurt. Bokmessen i Leipzig arrangeres over fire dager i messeområdet Leipziger Messe i den nordlige delen av byen Leipzig i Saksen. Bokmessen i Leipzig er den første store bokmessen internasjonalt i året, og den spiller derfor ofte en viktig rolle i markedet.
Bokmessen i Leipzig har eksistert siden 1500-tallet og passerte bokmessen i Frankfurt i antall bøker presentert i 1632, deretter var den regnet som Europas viktigste bokmesse. Etter andre verdenskrig tok imidlertid igjen bokmessen i Frankfurt ledelsen og bokmessen i Leipzig ble hemmet av beliggenheten i Øst-Tyskland. Etter jernteppets fall har messen igjen fått økt betydning internasjonalt.
Stupshølen tunnel
Stupshølen tunnel er en 77 meter lang veitunnel i Luster i Vestland. Den er en del av fylkesvei 55 og ligger like ved kommunegrensen til Sogndal.
Rock
Rock er en sjanger av populærmusikk som oppsto som rock and roll i 1950-årenes Amerika og utviklet seg til en rekke ulike stiler i 1960-årene og senere, spesielt i Storbritannia og USA. Det har sine røtter i 1940- og 1950-årenes rock and roll og rockabilly, som igjen var sterkt påvirket av rhythm and blues og country. Rock var også sterkt påvirket av en rekke andre sjangre som blues og folkemusikk, og en del påvirkning fra jazz, klassisk og andre musikalske kilder. Ifølge Allmusic «har den reneste formen for rock ’n’ roll tre akkorder, et sterkt, stødig etterslag (backbeat) og en fengende melodi. Tidlig rock ’n’ roll var inspirert av flere musikkstiler, hovedsakelig blues, R&B, og country, men også gospel, tradisjonell pop, jazz og folkemusikk. Alle disse ble kombinert til en enkel, bluesbasert sangstruktur som var rask, fengende og mulig å danse til.»
Sjangeren er en type populærmusikk som ofte bruker sang, elektrisk gitar og slagverk. Andre instrumenter, som saksofon, kan være vanlig i noen typer rock. Rock som sjanger er veldig bred, og det kan være vanskelig å definere grensene til andre sjangre.
Som de fleste musikksjangre er det vanskelig å si hva som er den første sangen i en sjanger. Ifølge musikkhistorikeren Peter Guralnick var den første rock and roll-sangen «Rocket 88» (1951) av Jackie Brenston and his Delta Cats. Litt senere laget Bill Haley and His Comets, bestående av hvite amerikanere, en coverversjon av «Rocket 88» og etter 1952 spilte de inn sangen «Rock Around the Clock». Sammen med Chuck Berrys «Maybellene» [1955) bredte rocken seg over USA. En annen artist som ville bli stor i sjangren var rock and roll-stjernen Elvis Presley. I 1954 spilte Elvis Presley inn sangen «That's All Right (Mama)», som ifølge Rolling Stone Magazine var den første rock and roll-sangen.
Etter at rock and roll slo gjennom for fullt i 1950-årene, viste 1960-årene seg å gi rocken enda flere tilhengere og mange nye sjangre. Rocken har siden utviklet seg i mange ulike og høyst varierende retninger, og blitt populær på store deler av kloden. De mest betydningsfulle videreutviklingene av rocken er heavy metal, hard rock, punk rock og indie rock som igjen har skapt nye sjangre. I dag er rock den bredeste musikksjangeren vi har, med flest utgivelser, artister, band og musikalske milepæler.
Rock ’n’ roll
Rock ’n’ roll utviklet seg i USA sent i 1940-årene og tidlig i 1950-årene og det har en stor innflytelse fra Blues, spredte seg raskt til resten av verden. Opphavet var en blanding av forskjellige musikkformer på denne tiden som rhythm and blues, gospel og country and western. I 1951 spilte DJen Alan Freed fra Cleveland i Ohio rhythm and blues-musikk for både hvit og afroamerikansk ungdom og har fått æren for å være den første som brukte uttrykket «rock ’n’ roll» til å beskrive musikken.
Det er omdiskutert hva som blir regnet som den første rock ’n’ roll-låten. Kanskje var det «Rocket 88» av Jackie Brenston and his Delta Cats (som egentlig var Ike Turner og bandet hans The Kings of Rhythm), spilt inn av Sam Phillips for Sun Records i 1951. Fire år senere ble Bill Haleys «Rock Around the Clock» (1955) den første rock ’n’ roll-sangen som toppet den amerikanske salgslisten og åpnet dørene for den nye musikkstilen verden over. Musikkmagasinet Rolling Stone hevdet i 2004 at «That's All Right (Mama)» (1954), den første singelen Elvis Presley spilte inn for Sun Records i Memphis, var den første rock ’n’ roll-platen. Men samtidig lå allerede Big Joe Turners «Shake, Rattle & Roll», som senere ble spilt av Haley, på toppen av Billboards R&B-liste. Andre artister som hadde tidlige rock ’n’ roll-hitter var Chuck Berry, Bo Diddley, Fats Domino, Little Richard, Jerry Lee Lewis og Gene Vincent.
Den samfunnsmessige innvirkningen rock ’n’ roll hadde var verdensomspennende og massiv. Rock ’n’ roll dreide seg om langt mer enn musikkstil, og påvirket livsstil, mote, holdninger og språk. I tillegg kan rock ’n’ roll ha hjulpet borgerrettsbevegelser siden både afroamerikanske og hvite amerikanske tenåringer kom sammen for å lytte til den nye musikken. Tidlig i 1960-årene hadde derimot mye av den opprinnelige musikalske drivkraften og den samfunnsmessige innvirkningen rock ’n’ roll hadde i starten forsvunnet, og det ble lagt mer vekt på tenåringsidoler, dansing og utvikling av lett tenåringspop.
Tidlig britisk rock
I Storbritannia begynte tradisjonelle jazzbevegelser å invitere bluesmusikere til landet. Lonnie Donegans «Rock Island Line» hadde stor innvirkning på utviklingen av rock ’n’ roll i Storbritannia og det oppstod mange skifflegrupper i hele landet, inkludert John Lennons band The Quarrymen. Storbritannia utviklet seg til et stort senter for rock ’n’ roll uten raseskillelinjene som holdt «rase-plater» eller rhythm and blues adskilt i USA.
Cliff Richard hadde den første britiske rock ’n’ roll-hitten med «Move It» og satte effektivt lydbildet i britisk rock på plass. På starten av 1960-årene gjorde bandet hans The Shadows stor suksess med instrumental surfemusikk, og mens rock ’n’ roll gradvis gled over i lett pop og sentimentale ballader, spilte britiske rockeband på lokale klubber, kraftig påvirket av bluesrockpionerer som Alexis Korner. Disse bandene begynte å spille med en intensitet og driv som man sjelden fant hos de amerikanske gruppene på denne tiden.
Mot slutten av 1962 hadde den britiske rockebevegelsen startet med grupper som The Beatles, som var påvirket av amerikanske musikkstiler som soul, rhythm and blues og surfemusikk. I starten gjorde de sine egne tolkinger av amerikanske standardsanger. Etter hvert blandet de inn sine egne originale sanger med stadig mer avanserte musikalske ideer og et særegent lydbilde.
I midten av 1962 startet The Rolling Stones og var en av flere grupper som viste økende påvirkning fra blues, sammen med band som The Animals og The Yardbirds. Sent i 1964 representerte The Kinks, The Who og The Pretty Things den nye modstilen. Mot slutten av tiåret begynte britiske rockegrupper å utforske psykedelisk musikk med referanser til narkotika.
Surfemusikk
Rockabilly påvirket en vill, hovedsakelig instrumental, stil kalt surfemusikk. Surfekulturen selv så ikke på seg selv som en del av rockebevegelsen, men som en konkurrerende ungdomskultur til rock 'n' roll. Som rockabilly ble surfemusikk gjerne spilt i høyt tempo. Enkelte melodier var tatt fra rockabilly-, country- eller folk-repertoaret, men med nytt arrangement eller ny tekst, ofte med innovativ perkusjon og elektriske gitarer med mye klang og ekko. Dick Dale regnes som pioneren. Tidlige surfgrupper var The Surfaris og Mike Adams & The Red Jackets i USA, og i Storbritannia The Shadows. Vestkystband, som The Beach Boys og Jan & Dean, la til fyldige harmonivokaler (tidligere kjent fra gospel-bluegrass-grupper som The Lewis Family). Denne stilen ble kjent som «the California Sound».
Gullalderen
Viktige undersjangre av rock, som oppsto frem til slutten av 1960-årene var blant annet hybridene blues rock, folkrock, country rock, raga rock, jazzrock og psykedelisk rock; Epoken kalles gullalderen eller klassisk rock-perioden.
Pop-rock
Begrepet pop har vært i bruk siden tidlig på 1900-tallet, i betydningen «populær musikk, generelt sett» - men fra midten av 1950-årene begynte begrepet å bli brukt om en sjanger, rettet mot ungdom, som ofte ble oppfattet som et alternativt som var mindre hardt, enn rock'n'roll. I etterkant av den britiske invasjonen fra omtrent 1967, var begrepet brukt som en motvekt mot begrepet rockemusikk - for å beskrive en form som var mere kommersiell, forbigående og tilgjengelig. Som en kontrast ble rockemusikk ansett for å fokusere på utvidete verker - særlig albumer, og var ofte assossiert med særskilte subkulturer (som for eksempel motkulturen i 1960-årene), der man la vekt på kunstneriske verdier og «autentisitet», live-fremføringer og viruositet med instrument eller stemme, og ble ofte ansett for å omfavne progressive utvikling, i stedet for kun å vise frem tidens mote innen musikk.
Mye av pop- og rockemusikk har vært ganske likt med hensyn til lyd, instrumentering og tekst. Begrepene «pop-rock» og «power pop» har vært brukt for å beskrive musikk med mye kommersiell suksess - som bruker elementer fra, eller formen til, rock.
Pop-rock kan defineres som en «upbeat form av rock, eksemplifisert av artister som Elton John, Paul McCartney, the Everly Brothers, Rod Stewart, Chicago og Peter Frampton».
Begrepet powerpop stammer fra Pete Townshend fra gruppa The Who i 1966, men begrepet var knapt i bruk før den ble brukt om grupper som Badfinger i 1970-årene som var blant de som hadde mest suksess da.
Folkrock
Folkemusikkbevegelsen bestod av personer som særlig likte akustiske instrumenter, tradisjonelle sanger og blues med samfunnsrelaterte tekster. Den store pioneren for folkevisesjangeren var Woody Guthrie. Bob Dylan ble senere en frontfigur for bevegelsen og hittene hans som «Blowin' in the Wind» og «Masters of War» førte «protestsangene» til et bredere publikum.
The Byrds spilte Bob Dylans «Mr. Tambourine Man» og dette blir regnet som starten på folkrock som musikksjanger. Dette medvirket også til utviklingen av psykedelisk rock. Dylan tok det videre og sangen «Like a Rolling Stone» ble en stor hit i USA. Neil Youngs innovative tekster og skrikende elektriske gitar dannet en annen variant av folkrock. Andre folkrockartister er Simon & Garfunkel, Joan Baez, The Mamas & the Papas, Joni Mitchell, Bobby Darin og The Band.
I Storbritannia begynte Fairport Convention å benytte rocketeknikker på tradisjonell britisk folkemusikk og andre grupper som Steeleye Span, Lindisfarne, Pentangle og Trees fulgte etter. Alan Stivell i Bretagne gjorde mye av det samme her.
Psykedelisk rock
Psykedelisk musikk startet ut fra folkemusikkbevegelsen og The Holy Modal Rounders populariserte uttrykket i 1964. Med bakgrunn i folk- og jugbandmusikk ble band som The Grateful Dead og Big Brother & The Holding Company to store band innen sjangeren i USA.
The Fillmore var et fast konsertsted for andre tidligere jugband som Country Joe and the Fish og Jefferson Airplane. Andre steder hadde The Byrds en hit med «Eight Miles High». 13th Floor Elevators ga ut albumet The Psychedelic Sounds of the 13th Floor Elevators. Musikken ble i økende grad assosiert med motstand mot Vietnamkrigen.
I England startet Pink Floyd utviklingen av den psykedeliske rockebevegelsen i 1965. I 1966 hadde bandet Soft Machine oppstått. Donovan hadde en folkemusikkpåvirket hit med «Sunshine Superman», en av de tidligere psykedeliske popsangene. I august 1966 ga The Beatles ut albumet Revolver som inneholdt den psykedeliske «Tomorrow Never Knows», og «Yellow Submarine». The Beach Boys svarte med å gi ut Pet Sounds i USA. Med bakgrunn i bluesrock debuterte den britiske supergruppen Cream i desember samme år og Jimi Hendrix ble populær i Storbritannia før han reiste tilbake til USA.
I 1967 ble det utgitt flere banebrytende album innen psykedelis rock, som det første albumet til The Doors og Jefferson Airplanes populære Surrealistic Pillow. The Beatles ga ut Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band i juni og mot slutten av året kom Pink Floyd med The Piper at the Gates of Dawn, Cream med Disraeli Gears og selv The Rolling Stones med Their Satanic Majesties Request. Summer of Love nådde toppen med Monterey Pop Festival med band som Jefferson Airplane og Janis Joplin og Jimi Hendrix ble introdusert for et større publikum.
Rock 'n' Roll som en samlende samfunnsbevegelse nådde et toppunkt med de store rockefestivalene på slutten av 1960-årene. Den mest kjente av disse var Woodstock i 1969 som startet som en tre dager lang kunst- og musikkfestival og endte som en «happening» med mange hundre tusen ungdommer til stede. Sent i 1960-årene blandet Led Zeppelin psykedelia sammen med tradisjonelle bluessanger.
Psykedelisk rock fikk et lite oppsving i midten av 1980-årene med band som Echo & The Bunnymen og R.E.M., som benyttet ideer fra band som The Doors og The Byrds i den blomstrende postpønk-bevegelsen. I tillegg brukte band fra Los Angeles, en bevegelse kalt Paisley Underground, psykedelia og folkrock fra 1960-årene i amerikansk New Wave.
Rock som motkulturbevegelse
Sent i 1950-årene ble den amerikanske motkulturen kalt beatnik assosisert med antikrigsbevegelser som var mot atombomber, som CND i Storbritannia. Begge var assosiert med jazzbevegelsen og den stadig voksende folkevisebevegelsen.
Glamrock
Glamrock oppsto fra den engelske psykedelia- og kunstrockbevegelsen sent i 1960-årene med artister som T. Rex, Roxy Music, Steve Harley & Cockney Rebel og David Bowie. Disse hadde også opphav i teatralske grupper som The Cockettes, kunstnere som Lindsay Kemp og artister som Syd Barrett fra Pink Floyd (David Bowie spilte blant annet «See Emily Play») og Eddie Cochran (T. Rex) spilte blant annet «Summertime Blues»). Opphavet til glamrock blir ofte regnet som da frontmann og sanger i Tyrannosaurus Rex - et band produsert av Tony Visconti og hyllet av John Peel - endret bandnavnet til T. Rex og ga ut singelen «Ride a White Swan» i desember 1970. Singelen gikk til topps i Storbritannia og gjorde glamrocken og bandet populært. Andre artister som Slade og Roxy Music fulgte raskt etter og etter hvert dukket Ziggy Stardust-personen til David Bowie opp. I USA kastet artister som Lou Reed, Iggy Pop, New York Dolls, Jobriath og Alice Cooper seg på glamrockbølgen.
Det var likevel i Storbritannia at glamrock for alvor ble et kulturfenomen og stjernene her var av de største stjernene innen popkulturen fra 1971 til rundt 1974. Glamstilen var i seg selv en nostalgisk blanding av forskjellige stilarter, både visuell kunst og musikk, fra Hollywoodglamor i 1930-årene, erotisk pin-up og tenåringsopprøret i forbindelse med rock 'n' roll i 1950-årene, førkrigs kabaretteater, viktoriansk litteratur og symbolisme, til gammel og okkult mystisisme og mytologi (som Bowies referanser til Aleister Crowley til «Starman» i sangen med samme navn og T. Rexs «Cosmic Dancer»). Glamrock er kanskje mest kjent for den seksuelle og kjønnslige flertydigheten og androgyniteten, samt bruken av teatralske virkemidler.
Utover i glamrockperioden tok mange tyggegummiartister som Elton John, Slade, Gary Glitter og Alvin Stardust opp en råere og mer seksuell glamstil. Andre tidligere kjente artister, som The Rolling Stones og Lou Reed, kastet seg på glamrockbølgen og spilte inn flere av sine mest kjente sanger (som Reeds eneste hitsingel, «Walk on the Wild Side»). Glamrocken ble ikke like populær i Amerika, der de store massene hadde problemer med å forstå den hybride og kunstneriske stilen som konkurrerte med mindre krevende artister som Led Zeppelin og Tony Orlando (på hver sin ende av skalaen), og artister som T. Rex og Roxy Music fikk bare en brøkdel av suksessen de hadde i Storbritannia.
Glamrock påvirket derimot mange andre sjangre som pønk, new wave, goth, jangle pop, college-rock og grunge, og artister så forskjellige som Siouxsie Sioux, Steve Kilbey, Johnny Rotten, Billy Corgan, Peter Murphy (bandet hans Bauhaus spilte T. Rex sin «Telegram Sam» og Bowies «Ziggy Stardust») og Adam Ant nevnte glamartister som sine viktigste innflytelser. Glam har i ettertid hatt moderat suksess med band som Chainsaw Kittens og Louis XIV.
Progressiv rock
Progressive rockeband gikk bort fra de etablerte og vanlige normene for hvordan rock skulle høres ut og eksperimenterte med forskjellige instrumenter, sangtyper og musikalske former. Enkelte band, som Eric Burdon & The Animals, Pink Floyd, The Moody Blues, Procol Harum, The Who og Deep Purple, eksperimenterte med nye instrumenter, som blåseinstrumenter, strykere og fulle orkester. Mange av disse bandene lagde sanger som flyttet seg langt fra de tre minutt lange rockesangene til lengre, stadig mer sofistikerte sanger og strukturer. Bandet og albumet som definerte sjangeren var britiske King Crimson med In the Court of the Crimson King fra 1969. Progressive rockeband lånte musikalske ideer fra klassisk musikk, jazz, elektronisk og eksperimentell musikk. Progressive rockesanger kunne variere fra svulstige, vakre sanger til atonale, disharmoniske og kompliserte sanger. Få av dem klarte å oppnå stor suksess, men mange hadde en stor tilhengerskare som fulgte seg. Pink Floyd, Yes, Marillion, Rush, Jethro Tull, Genesis og et par andre var blant de få bandene innen sjangeren som klarte å skape hitsingler og nå ut til de store massene.
Sent i 1960-årene begynte det tyske publikumet å lytte til progressive rockeband fra Storbritannia og USA. I denne perioden spilte avantgardmusikere i Tyskland elektonisk klassisk musikk. Disse tyske avantgardmusikerne tilpasset de elektriske instrumentene sine og dannet en musikkstil som var en blanding av psykedelisk og progressive rock. Tidlig i 1970-årene blandet tysk progressiv rock (senere kalt krautrock) jazz (Can) og asiatisk musikk (Popol Vuh). Musikken fra band som Kraftwerk påvirket etter hvert utviklingen av techno og andre tilknytte sjangrer.
I Italia var også progressiv rock populært i 1970-årene. Av italienske progrockband verdt å nevne er Premiata Forneria Marconi, Le Orme, Banco del Mutuo Soccorso og Area International Popular Group.
Norge hadde også et progressivt rockemiljø som startet i 1971 med albumet Friendship av Junipher Greene. Andre progressive band var Folque som blandet rock med norsk folkemusikk, og band som Ruphus, Aunt Mary, Popol Vuh, Prudence og Høst.
Rocken kom først til Russland på 1970- og 1980-årene, hovedsakelig som progressiv rock. I Sovjetunionen var det offisielt forbud mot rock, siden den kom fra Vesten, så det var ingen rockeband som ga ut offisielle album. Det var derimot mange undergrunnsband som holdt konserter i leiligheter, «hvertirniks». Populære band som Akvarium og Kino var pionerer innen russisk rock. De inkluderte ofte fløyte, klarinett, cello, fiolin, saksofon og andre instrumenter som ikke var så vanlig å høre i progressiv rock. I 1986 ble albumet Red Wave gitt ut i USA med de fire populære russiske rockebandene Kino, Akvarium, Alisa og Strange Games.
Hardrock og heavy metal
En ny bølge med britiske og amerikanske rockeband ble populære tidlig i 1970-årene. Band som Grand Funk Railroad, The Rolling Stones, Led Zeppelin, Deep Purple, Queen, Alice Cooper, Iron Maiden, Judas Priest, Status Quo, Aerosmith, Black Sabbath, The Who og Uriah Heep spilte forsterket, gitarbasert hardrock.
Hardrock ble en karikatur av seg selv sent i 1970-årene der mange av artister ga ut album som var nærmere progressiv rock eller disco. Noen få band som Kiss, Black Sabbath, Queen, AC/DC, Led Zeppelin, Aerosmith og Rush klarte å opprettholde en stor tilhengerskare og innimellom klarte enkelte sanger å nå toppen av listene, som Blue Öyster Cults «(Don't Fear) The Reaper». Musikkritikerne mislikte sjangeren. Dette begynte å endre seg i 1978 da Van Halen ga ut det selvtitulerte debutalbumet sitt. Albumet førte til en større kommersialisering av sjangeren med base i Los Angeles i California. Etter at glam-siden av metal-rocken gikk mot slutten tok band som Metallica, Megadeth, Slayer og Anthrax over den opprinnelige metalbevegelsen.
Stadionrock
The Beatles, The Rolling Stones, Grand Funk Railroad og The Who begynte å spille for store publikum på stadioner og arenaer. Den økende populariteten til metall- og progressive rockeband førte til at flere band klarte å selge ut store konsertsteder. Underholdningsselskaper markedsførte en rekke stadionrockband som Journey, Boston, Styx, REO Speedwagon, Heart og Foreigner sent i 1970-årene. Denne musikkstilen blir noen ganger også kalt «klassisk rock» eller «gitarrock».
Flere band var med på å drive frem ny teknologi for å avholde store konserter. Dette var band som The Who, Led Zeppelin, Peter Frampton, Pink Floyd og Queen.
Et annet stadionrockband er U2, som la ut på en av de mer overdådige stadionrockturneene gjennom tidene med Zoo TV Tour, som bestod av den nyeste teknologien som var tilgjengelig i tidlig 1990-årene med mange store TV-skjermer.
Pønkrock
Pønkrock startet som en reaksjon på svulstig, produsentdrevet disco og kommersialiseringen av hardrock og stadionrock. Tidlig pønk lånte mye fra garageband-tida, der bandene ikke trengte å være eksperter på instrumentene sine. Pønk var forenklet musikk med tre akkorder som var lett å spille. Mange av bandene hadde også som mål og sjokkere samfunnet. Ramones har ofte blitt regnet som det første pønkbandet, men det var mange band som startet opp samtidig med dem i New York. Artister som Patti Smith, The Heartbreakers og Television spilte den samme kjappe, enkle formen for rock og holdt ofte konserter sammen med the Ramones på klubben CBGB. Den tidlige pønkbevegelsen hørtes noe annerledes ut enn senere pønkband og Velvet Underground var en stor inspirasjonskilde.
I 1976 reiste the Ramones, sammen med det britiske pønkbandet Sex Pistols, på turne i Storbritannia. Turneen har fått æren for å inspirere til starten på den første bølgen av engelske pønkband som The Clash, The Damned og The Buzzcocks. I England ble musikken mer voldelig med et politisk uttrykk, noe som var representert med de to første singlene til Sex Pistols, «Anarchy in the U.K.» og «God Save the Queen». Til tross for at de ble bannlyst på BBC klatret platene raskt til toppen av salgslistene i Storbritannia. Mange i pønkmiljøet var kritiske til at pønkrocken skulle toppe listene og dermed ble kommersialisert, og dette var opphavet til uttryket «Punk's Not Dead». The Exploited skrev en sang med denne tittelen og hevdet at nå som om pønkrock ble mer populært skulle hardcore punk oppstå med et nytt aggresjonsnivå og ta musikkstilen til undergrunnsmiljøet igjen. Andre band som The Clash var ikke like nihilistiskf og var mer åpent politiske og idealistiske.
Da Sex Pistols turnerte i Amerika spredte de musikken sin til vestkysten. Før dette hadde pønk stort sett vært et østkystfenomen i USA. Sent i 1970-årene startet en pønkbevegelse i California med band som Dead Kennedys, X, Fear, the Germs, Circle Jerks og Black Flag.
Pønk utviklet seg i undergrunnsbevegelsen til hardcore pønk, en undersjanger som startet i Nord-Amerika rundt 1980. Lydbildet var generelt tykkere, tyngre og raskere enn tidligere pønkrock. kjente band innen denne sjangeren var Black Flag, Minor Threat og Bad Brains. Sangene var vanligvis korte, raske og larmende med tema som apati, kedsomhet, politikk, personlig frindh, vold, krig og underkulturen i seg selv. Hardcore pønk spredte seg videre til andre undersjangre som skate punk, melodisk hardcore og metalcore.
New Wave
Punkrock tiltrakk seg mange fra kunst- og studentverden og etter hvert dukket det opp band med en noe mer kunstnerisk tilnærming til musikkstilen, som Talking Heads og Devo. Enkelte begynte å skildre disse lettere pønkbandene som New Wave for å skille dem fra de tyngre pønkebandene.
Om pønkrock var et samfunns- og musikalt fenomen ble dette ikke reflektert i platesalget og små selskaper som spesialiserte seg på pønk, som Stiff Records, hadde gitt ut det meste av pønkmusikken. Musikken ble heller ikke mye spilt på radio, som fremdeles var dominert av disco og albumrock. Platedirektørene som ikke hadde hoppet på pønkbevegelsen så derimot et potensial i de mer tilgjengelige new wave-bandene og begynte og gi kontrakter og markedsføre alle band som kunne knyttes til pønk eller New Wave. Mange av disse bandene, som The Cars og The Go-Go's var i hovedsak popband kledd opp som New Wave-band. Andre, som The Police og The Pretenders, klarte å dra nytte av den økende populariteten til New Wave-bevegelsen og skapte seg langvarige og kritikerroste karrierer.
Mellom 1982 og 1985 tok band påvirket av Kraftwerk, David Bowie og Gary Numan new wave i nye retninger som new romantic med band som Duran Duran, A Flock of Seagulls, Culture Club, Talk Talk og the Eurythmics. Noen av disse bandene lot synthesizer erstatte alle andre instrumenter. Denne perioden oppstod samtidig med at MTV ble dannet og førte til at denne musikkstilen ble mye markedsført og fikk stempelet synthpop. Enkelte rockeband endret musikalsk retning og fikk også mye spilletid på MTV, som for eksempel Golden Earring som opplevde ny suksess med sangen «Twilight Zone», men i hovedsak var tiden for gitarbasert rock over. Selv om mange «new wave-samlinger» inneholder sanger fra denne perioden omfatter new wave egentlig tidligere band som the Knack eller Blondie.
Post-pønk
I lag med New Wave utviklet post-pønk seg ut fra pønkrock. New Wave og post-pønk blir innimellom brukt om hverandre, men post-pønk var typisk mer utfordrende, kunstnerisk og slitende. Bevegelsen startet med bandene Public Image Ltd., The Psychedelic Furs og Joy Division og flere band som Siouxsie & the Banshees, The Fall, Gang of Four og Echo & The Bunnymen fulgte snart etter. Dette var hovedsakelig et britisk fenomen, men det mest suksessfulle bandet som dukket opp fra post-pønk var irske U2, som sent i 1980-årene hadde blitt et av de største bandene i verden.
1980-årene
I 1980-årene ble rock stadig mer variert og mangfoldig. I denne perioden kom «the New Wave of British Heavy Metal» med band som Iron Maiden og Def Leppard. Tidlig i 1980-årene spilte Eddie Van Halen gitar på innovative måter, mens vokalister som David Lee Roth (fra Van Halen) og Freddie Mercury (fra Queen, som han hadde gjort gjennom 1970-årene) nesten hadde gjort rollen som frontmann om til en kunstform. New Wave-bandene var populære og artister som Billy Idol og The Go-Go's ble mer kjent. Amerikansk heartland rock fikk mange tilhengere med artister som Bruce Springsteen, Bob Seger, Donnie Iris, John Mellencamp og andre. Med den amerikanske folkartisten Paul Simon og den britiske, tidligere progrockstjernen Peter Gabriel i spissen ble rock blandet med folkemusikk fra andre steder i verden. Denne blandingen fikk navnet «verdensmusikk» og inkluderte stilarter som aboriginerrock. Samtidig begynte mer ekstreme former for rock å ta form. Tidlig i 1980-årene dukket den rå og aggressive musikkstilen thrash metal opp i undergrunnsmiljø og noen få band, som Metallica og Megadeth, fikk etter hvert stor suksess.
Glam metal
En sjanger som var populær i 1980-årene var glam metal, stundom uformelt kalt puddelrock. Stilen var påvirket av artister som Aerosmith, Queen, Kiss, Alice Cooper, Sweet og the New York Dolls, og de første kjente glam metal-bandene var mellom annet Mötley Crüe, W.A.S.P., Ratt og Quiet Riot. De ble kjent for sin utsvevende livsførsel, permanent i håret, bruk av sminke og klær. Sangene var bombastiske og ofte macho med tekster som fokuserte på sex, drikking, narkotika og det okkulte.
I 1986 kom en ny, mer kommersialisert bølge med glam metal-band, ledet av gjennombruddet til Bon Jovi og band som Poison og Cinderella. Et par år senere kom gjennombruddet til en noe tyngre (og ofte pønk-inspirert) undergenre, ofte kalt «Sleaze Glam». Band som Guns N' Roses, Skid Row, Dangerous Toys og Faster Pussycat hører til i denne genren.
Alternativ rock og indiebevegelsen
Uttrykket alternativ rock dukket opp tidlig i 1980-årene for å skildre rockeartister som ikke passet inn i de andre sjangrene som fantes på denne tiden. Band som ble kalt «alternative» kunne ha en nesten hvilken stil som helst så lenge den ikke var vanlig å høre på radio. De fleste alternative rockebandene var likevel påvirket av pønkrockbevegelsen. Viktige band som hørte til denne sjangeren i 1980-årene var R.E.M., Sonic Youth, The Smiths, the Pixies, Hüsker Dü, The Cure og mange andre. Artistene ble stort sett gitt ut på selvstendige plateselskaper og bygde opp en stor tilhengerskare i undergrunnsmiljø gjennom studentradio, fanmagasiner og turnering. Selv om disse gruppene ikke oppnådde store salgstall påvirket de generasjonen av musikere som dukket opp i 1980-årene og flere endte opp med stor suksess i 1990-årene. Av undersjangre som hører til alternativ rock i 1980-årene er jangle pop, gothrock, studentrock og indiepop. Det neste tiåret skulle alternativ rock komme frem i lyset med grunge i USA og britpop i Storbritannia.
Grunge
I starten av 1990-årene var rock dominert av glatt og kommersiell glammetal, puddelrock og stadionrock. MTV hadde dukket opp og markedsførte det overdrevne fokuset på image og stil. Utilfreds med dette begynte band i staten Washington, og særlig rundt Seattle, å utvikle en ny rockesjanger som sto i sterk kontrast til den kommersielle rocken på denne tida.
Sjangeren fikk etter hvert navnet grunge, som betyr «skitt» eller «møkk». Uttrykket virket kanskje passende på grunn av den skitne lyden og den lurvete fremferden til de fleste musikerne. Grunge blandet elementer fra hardcore pønk og heavy metal til et eget lydbilde og brukte mye gitar med forvrenging, fuzz og feedback. Tekstene var typisk apatiske og fylt med angst, og omfattet tema som fremmedgjøring og følelsen av å være innesperret, men de var også kjent for svart humor og parodier på kommersiell rock. Band som Green River, Soundgarden, the Pixies, the Melvins og Skin Yard var pionerer innen sjangeren, med Mudhoney som det mest suksessfulle bandet på slutten av tiåret. Grunge var likevel nesten bare et lokalt fenomen frem til 1991 da Pearl Jam ga ut albumet Ten og Nirvana kort tid etter kom med Nevermind, som ble en enda større suksess. Begge bandene var mer melodiske enn sine forgjengere og ble raskt en stor suksess over hele verden. De nektet likevel å la seg selge av rockeindustriens markedsføring. I 1991 og 1992 fikk også andre grungeband som Soundgarden, Alice in Chains og Candlebox et større publikum. Kommersiell rock og metal forsvant nesten helt i denne perioden.
Mens grunge i seg selv var noe avgrenset ble påvirkningen sjangeren fikk langt større. Mange artister som følte misnøye med den kommersielle rockemusikken fant nå plateselskap og publikum som var villige til å lytte, og slik oppstod mange alternative rockeband fra undergrunnen. Dette banet veg for band som the Smashing Pumpkins og Stone Temple Pilots som først ble stemplet som grunge, men som senere fikk stor suksess som selvstendige band utenfor denne sjangeren.
Tidlig i april 1994 endret populariteten til grunge seg brått da frontmann i Nirvana, Kurt Cobain, døde. Da Alice in Chains' frontmann, Layne Staley døde i 2002, var dette stort sett slutten på grungebevegelsen. Mot slutten av 1990-årene hadde mange av grungebandene gått i oppløsning eller de hadde endret musikalsk retning.
Britpop
Mens rockeindustrien i Amerika fokuserte på grunge, post-grunge og hiphop ga mange britiske grupper seg ut på en ny bølge av musikk inspirert av 1960-årene, ofte kalt britpop, med band som Suede, Oasis, Supergrass, Manic Street Preachers, Pulp og Blur. Disse gruppene baserte seg på mange stilarter fra undergrunnsbevegelsen i Storbritannia i 1980-årene, inkludert twee pop, shoegazing og space rock, samt tradisjonell britiske gitarbasert rock som the Beatles og glam rock. En periode var rivaliseringen mellom Oasis og Blur på samme nivå som the Beatles vs Rolling Stones-striden i 1960-årene eller Nirvana-Pearl Jam-rivaliseringen i Amerika. Mens band som Blur gikk i fotsporene til Small Faces og The Kinks, blandet Oasis holdningene til the Rolling Stones med melodiene til the Beatles. The Verve og Radiohead, som ikke var britpop, men som tok del i den nye britiske rockebølgen, fant inspirasjon i artister som Elvis Costello, Pink Floyd og R.E.M., noe som ga utslag i det mest kritikerroste albumet til Radiohead, OK Computer. Mange av disse bandene ble svært populære (men bare for en kort periode i USA) og på et tidspunkt ble Oasis utropt til «det største bandet i verden» på grunn av albumet (What's the Story) Morning Glory? som solgte 19 millioner eksemplarer verden over. Flere av bandene ble likevel oppløst etter noen år og sjangeren ble gradvis mindre populær. Radiohead har i ettertid vært mer eksperimentelle og mindre radiovennlige, noe som startet med det kritikerroste albumet Kid A. Noen britpopband, som Manic Street Preachers, Oasis og Supergrass, er fremdeles aktive.
Indierock
Fra midten av 1900-tallet hadde uttrykket «alternativ musikk» mistet mye av den opprinnelige betydningen siden radioer og platekjøpere fattet interesse i stadig økende grad, og dette gjorde musikken både kommersialisert og sterkt markedsført. Mot slutten av tiåret hadde hiphop presset mye av den alternative rocken bort fra hovedstrømmen og det meste av rocken som var igjen var pop-punk eller glatte versjoner av grunge- og rockblandinger.
Mange artister ble værende utenfor den kommersielle musikkindustrien, enten fordi de ikke kom inn eller fordi de hadde valgt det selv. Disse ble en del av indierockbevegelsen. Indierockband tok totalt kontroll over sin egen musikk og karrière og ga ofte ut album på sine egne selvstendige plateselskap, og støttet seg til turnering, at musikken spredte seg mellom venner og på selvstendige radioer eller studentradioer for markedsføring. Indierockbevegelsen hadde mer felles etos enn musikalske likheter som fellesnevner og musikkstilen varierte fra harde, grunge-liknende band som The Cranberries, Superchunk til eksperimentelle band som Pavement og pønk-folkesangerer som Ani DiFranco.
Mange land har et omfattende lokalt indierockmiljø som til tider kan være mer populære enn kommersielle grupper, men de er ofte helt ukjente utenfor landegrensene.