cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bembidion biguttatum
Systematikken innen slekten Bembidion er uavklart, enkelte deler slekten opp i flere slekter, mens andre plasserer artene i underslekter.
Utbredelse
Bembidion biguttatum finnes sør i Europa, fra Kanariøyene i vest til Israel og Kirgisistan i øst. Den er ikke registrert fra Norge.
Utseende
Bembidion biguttatum er en liten løpebille med en ganske slank og litt flat kroppsform. Antenneleddene har lange hårbørster i spissen, antennens fjerde ledd har fine korte tilliggende hår. (Krever forstørrelse for å se), Fasettøynene er noe utstående. Maxillarpalpene har et lite og nålformet endeledd, dette skiller slekten fra de andre nordiske løpebillene, hvor dette leddet er mye større og mer økseformet. Mange av artene i slekten Bembidion er like hverandre og er vanskelige å artsbestemme.
Levevis
Bembidion biguttatum tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Skjærgårdsflirt
Skjærgårdsflirt er en norsk komedie fra 1932, basert på skuespillet av Gideon Wahlberg med samme navn. Filmen er i dag ansett som tapt.
Handling
Inga Sjøholm og Erik Østerman er forlovet. Hun er datter av en fattig bonde, og han er sønn av en velstående fisker. Eriks mor liker ikke forlovelsen deres, og mener sønnen kunne funnet noen langt bedre enn Inga. Østerman-familien huser også gjester om sommeren, og grosserer Andersen og datteren Lilly kommer på besøk fra hovedstaden. Lily opptrer flørtende, og klarer snart å sjarmere Erik - til Ingas store fortvilelse. Østerman-familiens hushjelp Katrina og gårdsgutten Karl Anton har også en sommer-flørt gående. Men denne romansen er noe ensidig, fordi Karl-Anton heller vil lese romaner enn å tilbringe tiden sammen med Katrina.
Lilys fetter Hans kommer også på besøk. Han er forelsket i Lily, og interessen hennes blir nå rettet mot ham. En kveld overhører Erik en samtale mellom de to, og får vite at Lily bare gjorde narr av ham - og at hun betrakter ham som en enkel bondegutt. Han vender tilbake til Inga, som nettopp har arvet 5 000 svenske kroner fra en onkel. Samtidig forlater Karl-Anton endelig romanen sin, til fordel for Katrina.
Wong Chun Ting
Wong Chun Ting (født 7. september 1991) er en hongkongkinesisk bordtennisspiller.
Han representerte Hongkong under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i fjerde runde i singel.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han utslått i tredje runde i singel.
Hugo Calderano
Hugo Calderano (født 22. juni 1996) er en brasiliansk bordtennisspiller.
Han representerte Brasil under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i fjerde runde i singel.
Språksenteret (Oslo)
Språksenteret er et ressurssenter for innføringstilbudene for Norskopplæring for minoritetsspråklige i Osloskolen. Blant Språksenterets overordnede mål er å legge til rette for at nyankomne elever raskest mulig kommer i gang med norskopplæring slik at de kan gå inn i ordinære skoletilbud. Senteret driver ulike former for utadrettet virksomhet med både veiledning, kurs og arrangementer.
Språksenteret ble etablert som et 3-årig prosjekt intensiv norskopplæring høsten 2014. Prosjektperioden ble utvidet og fra høsten 2018 gikk senterets arbeid fra prosjekt til drift. Blant hovedoppgavene er bidrag til effektiv norskopplæring og kartlegging av alle nyankomne elevers skolebakgrunn og ferdigheter. Kartleggingen danner grunnlaget for den enkeltes videre tilbud.
Senteret er samlokalisert med Sofienberg skole i verneverdige lokaler i Trondheimsveien 48. I 2014 ble det eldste bygget ved skolen rehabilitert for Språksenteret. I 2018 ble kjelleretasjen også pusset opp for Språksenteret.
Skolelostjenesten i Oslo er underlagt Språksenteret.
Blånebband
Blånebband (Oxyura australis) er en monotypisk art i gruppen av skarvender (Oxyurinae) og inngår der som én av seks arter i slekten Oxyura. Arten er endemisk for Australia, inkludert Tasmania. Der finnes den i én begrenset populasjon lengst sørvest i Australia og fem populasjoner i det sørøstre Australia, hvorav én på Tasmania. Om vinteren ekspanderer utbredelsen betydelig og omfatter også områder i vest og nordvest, sentralt og lenger nord øst i landet.
Blånebband er svært lik og (ifølge noen) nært beslektet med trommeand (O. vittata), noe som er årsaken til at den også kalles australsk blånebband. Trommeanden kalles på sin side argentinsk blånebband.
Biologi
Blånebband har tydelig kjønnspreg. Arten måler normalt cirka 35–44 cm. Hannen veier cirka 610–965 g og hunnen cirka 476–1 300 g).
Arten opptrer i grunne ferskvannsinnsjøer, mindre bassenger og våtmarksområder med omfattende kantvegetasjon (spesielt takrør). Utenfor hekketiden opptrer også arten i elver, større innsjøer og laguner. Arten eter i hovedsak frø og andre bestanddeler av akvatiske planter, samt trolig også mindre akvatiske virvelløse dyr. Den ernærer seg stort sett gjennom sikting av bunnmaterialet under dykking. Et dykk varer typisk omkring 10 sekunder.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Carboneras (2018). Norske navn på arter følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Eventuelle benevnelser i parentes er kun midlertidige beskrivelser, i påvente av et offisielt navn på arten.
Insulær kunst
Insulær kunst, tidvis også kjent som hiberno-saksisk kunst, refererer til kunst og kunsthåndverk som ble produsert på De britiske øyer, særlig Irland, i tidlig middelalder. Begrepet er avledet fra det latinske ordet insula, «øy». I denne perioden delte Irland og de øvrige britiske øyene, hovedsakelig England og Skottland, et felles stilistisk kunstuttrykk som skilte seg fra resten av Europa. Kunsthistorikere grupperer insulær kunst som en del av kunsten i den europeiske folkevandringstiden, foruten også tidlig vestlig middelalderkunst. Det er kombinasjonen av disse to tradisjonene som har gitt stilen dens særegne karakter.
Det meste av insulær kunst har sin opprinnelse fra irske klostre knyttet til keltisk kristendom, eller metallarbeider for den verdslige eliten. Perioden begynner en gang rundt 600 e.Kr. i kombinasjonen av såkalt keltiske (eller irske) stiler og angelsaksiske (eller engelske) stiler. Perioden for stilens høydepunkt ebbet ut med forstyrrelsen av klostrene og det aristokratiske livet ved angrep fra norrøne vikingangrep som begynte mot slutten av 700-tallet. Disse synes særlig å ha forstyrret arbeidet på Kellsboken, og det er ingen senere evangeliebøker som var preget av tilsvarende mengde illuminasjoner eller av tilsvarende kunstneriske kvalitet som Kellsboken. I England ble stilen blandet inn og opptatt i angelsaksisk kunst en gang rundt 900, mens i Irland fortsatte stilen fram til 1100-tallet hvor den ble blandet inn og opptatt i romansk kunst. Interessant nok skjedde det i tiden 900-1100 en del gjensidig utveksling mellom norrøn og irsk/nordengelsk kunsthåndverk i form av abstrakte mønstre. Irland, Skottland og kongedømmet Northumbria i nordlige England er de mest betydningsfulle sentra, men eksempler ble tilsynelatende også produsert i sørlige England, Wales, og på det europeiske fastlandet, særlig Gallia (dagens Frankrike), i sentra grunnlagt av irsk-skotske og angelsaksiske misjonærer. Innflytelsen fra insulær kunst påvirket all påfølgende europeisk middelalderkunst, særlig i de dekorative elementene i romansk og gotiske manuskripter og bokkunst.
Bevarte eksempler av insulær kunst er hovedsakelig illuminerte manuskripter, metallarbeid (som smykker, hjelmer, våpen og lignende) og steinutskjæringer (steinmonumenter og høykors). Overflatene er omfattende dekorert med detaljerte, intrikat og utspekulerte mønstre uten noe forsøk på å gi inntrykk av rom eller dybde. De beste eksempler er Kellsboken, som er høydepunktet og betraktes i dag som en irsk nasjonalskatt, men også Lindisfarne-evangeliene, Durrow-boken, broscher (utsmykkete spenner for kvinner og menn) som Tara-brosjen, og steinkors som angelsaksiske Ruthwell-korset. I manuskripter kunne en hel side være dekket av utelukkende abstrakte mønstre uten medfølgende tekst, teppesider, og er et karakteristisk trekk ved insulære manuskripter, men tekst smykket med figurer (også en insulær oppfinnelse), Eusebius av Cæsareas kanonske tabeller og figurative miniatyrer, særlig portretter av og symboler for evangelistene var også vanlige.
Begrepet
Begrepet «insulær kunst» er avledet fra begrepet insulær skrift, først benyttet av Oxford English Dictionary i 1908, og er også benyttet for gruppen av insulære keltiske språk, eller øykeltiske språk, av lingvister.
Opprinnelig ble begrepet benyttet hovedsakelig til å beskrive dekorasjonsstilen av illuminerte manuskripter, noe som unektelig er det mest tallrike av de bevarte objekter som benytter stilen, men begrepet insulær kunst benyttes i dag bredt for samtlige kunstarter. Det har fordelen i gjenkjennelsen av en stilenhet over hele De britiske øyer, mens de som unngår å benytte begrepet har årsak i moderne irsk nasjonal sensitivitet, og ved diskusjoner om stilens opprinnelse, og diskusjon om den geografiske opprinnelsen til bestemte verker, noe som også kan være et sensitivt emne.
En del kilder skiller mellom en «utvidet periode mellom 400- og 1000-tallet, fra romernes avreise [fra Britannia] til begynnelsen av romersk kunst» og en «mer spesifikk fase fra 500- til 800-tallet mellom konverteringen til kristendommen og vikingbosetningene». Forskeren C. R. Dodwell har på den andre siden sagt at i Irland fortsatte «den insulære stilen bortimot uten utfordringer fram til den anglo-normanniske invasjonen i 1170; faktisk var det eksempler av den så sent som på 1200- og 1300-tallet.»
Historisk bakgrunn
I motsetningen til den samtidige bysantinske kunsten, og kunsten i de fleste betydelig perioder, kom insulær kunst ikke fra et samfunn hvor stilistiske fellestrekk ble spredt over et større antall ulike typer kunstobjekter. Samfunnet over hele De britiske øyer var effektivt et jordbrukssamfunn, bygningene var enkle og rudimentære, og det var ingen særskilt arkitektonisk stil. Det ble helt sikkert skapt mindre kunstobjekter i forgjengelige materialer, som i tre og lær, som ikke har overlevd til ettertiden, og således ikke kan bedømmes. Hva som er blitt bevart er metallarbeider, skulpturer, og religiøs bokkunst. Både de religiøse og de verdslige oppdragsgiverne av kunsthåndverk forventet å bli blendet av de individuelle objektenes prakt, og disse var uansett mer blendende i deres verden som manglet visuell forfinelse.
Særlig på Irland i tidlig middelalder var den geistlige og verdslige elite ofte meget tett sammenknyttet. En del abbedier ble holdt i generasjoner innenfor en mindre slekt. Irland var delt i svært mange småkongedømmer, nesten for mange for historikere kan holde rede på, mens det i angelsaksiske Britannia var et mindre antall av langt større kongedømmer. De irske, piktiske og angelsaksiske elitene hadde lange tradisjoner med metallarbeid av den fineste kvalitet. Mye av arbeidene var produsert for personlig utsmykning av eliten. Den insulære stilen oppsto i sammensmeltningen av to stiler, de opprinnelige hedenske keltiske og germanske dyremotivene i en ny kristen kontekst, og med en del oppmerksomhet for den senantikke stil, særlig i deres anvendelse i manuskripter, som var en ny type kunstobjekt for begge tradisjoner.
Den rolle som kongedømmet Northumbria utgjorde i dannelsen av den nye stilen synes å ha vært vesentlig. Det angelsaksiske kongedømmet som lå lengst nord fortsatte å ekspandere inn i keltiske og piktiske språkområder, men etterlot det stedegne befolkningen hovedsakelig uforstyrret i områder som Dalriada, Elmet og kongedømmet Strathclyde. Iona-klosteret, det irske klosteret på øya Iona i Indre Hebridene ble etablert av den hellige Columba (Colum Cille) i 563. Det skjedde på en tid da Iona var en del av Dalriada og som omfattet områder i både Skottland og Irland. Selv om den første konverteringen til kristendommen av en northumbrisk konge, Ædwine i 627, ble utført av presteskapet fra den romersk-katolske gregorianske misjonen til Kent, var det den keltiske kristendommen fra Iona som innledningsvis var mest innflytelsesrik. Iona-klosteret grunnla et søsterkloster på øya Lindisfarne på den engelske østkysten i 635. Imidlertid forble Northumbria i direkte kontakt med Roma og andre betydningsfull klostersentra som hadde blitt grunnlagt av den hellige Wilfrid. Ved kirkemøtet i Whitby i 664 ble det bestemt at det var den romersk-katolske praksis som skulle være gjeldende, særlig i spørsmålet av datering av påsken, ikke keltisk kristen, noe som førte at Iona trakk seg ut, og underla seg ikke katolsk datering før i 715.
Kunsthistorisk bakgrunn
Kunsthistorikeren Gregor Paulsson, som ikke gjør et større skille mellom insulær og germansk dyreornamentikk, har slått fast at stiliseringen av naturelementer for ornamentale formål gikk i to strømmer, en vestlig og en østlig. Insulær ornamentikk av dyr- og plantemotiver arbeidet alltid mot det utfyllende, og stiliseringen kan aldri gå så langt at formålet forsvinner. Insulær ornamentikk er hovedsakelig form, sekundært noe annet. Grunnformen er et triskele som i sitt vesen har en sentrifugerende kraft og som søker seg mot flatens grenser, hvilken form flaten enn har, og bryter således likevekten. Ved begynnelsen av 500-tallet synes det som om det skjedde en endring. Hvor tidligere stiliserte dyremotiv fortsatt var avbildninger som var gjenkjennbare, ble de nå oppløst i sine enkelte bestanddeler. Hodet, kjeften, et øye, en hånd ble isolert fra hovedformen og ble satt sammen på nytt i en ornamentikk hvor det ikke lenger var et bilde, men et abstrakt mønster.
Det er ingen forsøk på å representere dybde i insulære manuskriptmaleriene. All vekt ble lagt på en glimrende overflate av intrikate mønstre. I tidlige verker var den menneskelige figur vist på samme geometrisk vis som dyrefigurer, men refleksjoner av en klassisk figurstil spredde seg utover perioden, antagelig hovedsakelig i sørlige, angelsaksiske regioner, skjønt de nordlige områdene hadde også direkte kontakt med det europeiske fastlandet. Koptiske tepper og manuskriptmalerier, uten at det er generell enighet blant forskerne av denne mulige betydningen, kan også ha bidratt som inspirasjonskilde.
Insulært metallarbeid
Kristendommen, den nye religionen, forbød den gamle skikken med å legge gaver og annet gravgods hos de gravlagte. I det minste fra angelsakserne finnes det langt færre arkeologiske funn fra den kristne tiden enn tilfellet er for det store antallet hedensk, førkristent gravgods. De fleste objektene som har blitt bevart fra den kristne perioden har blitt funnet i en arkeologisk sammenheng som antyder at de har blitt skjult i all hast, gått tapt eller blitt forlatt. Det er noen få unntak, mest kjent er fraktbare eller portable helligdommer («cumdach») for bøker eller relikvier, flere har blitt eid uavbrutt i alle år, hovedsakelig av kirker på fastlandet, skjønt Monymusk-relikvieskrinet har alltid vært i Skottland. Generelt er det åpenbart at for de fleste objekter som har overlevd har det skjedd ved tilfeldigheter, og det er kun bevart fragmenter av en del typer, særlig de største og minst fraktbare. Det som er av høyest verdi er enten smykker for adelen, de største og mest forseggjorte objekter var antagelig gjort for menn, eller servise og bestikk, eller gjenstander for kirkens altere som tilsynelatende var gjort en meget lik stil. For en del av disse objektene kan de ikke skilles mellom de som var gjort for kirkens alter eller for det kongelige middagsbordet. Det synes mulig, faktisk også sannsynlig, at de fineste kirkestykkene ble gjort av verksteder utenfor kirken, ofte tilknyttet den kongelige husholdning, dog ble det også gjort praktstykker i verksteder knyttet til klostrene. Det er bevis som antyder at irske metallarbeidere og smeder produserte mange av de beste stykkene, imidlertid er funnene fra den kongelige graven ved Sutton Hoo, lengst øst i England, og fra begynnelsen av perioden, blant noe av de vakreste i design og utgjør noe av den fremste håndverksmessige dyktigheten. Disse overgår mye av det som ble produsert på Irland.
Det er et antall store brosjer, inkludert flere av tilsvarende kvalitet som Tara-brosjen. Bortimot alle disse er oppbevart i Irlands nasjonalmuseum, British Museum, Skottlands nasjonale museer, eller i ulike lokale museer på De britiske øyer. Hver av formgivningene er i sin helhet individuelle i detaljene, og den håndverksmessige dyktigheten er variert i teknikk og kvalitet. Mange elementer i formgivningen kan bli direkte knyttet til elementer som er benyttet i manuskripter. Bortimot alle av de mange teknikkene kjent innenfor metallarbeid kan bli funnet i insulære arbeider. Bevarte steiner benyttet i dekorasjonen er semiedle, hvor rav og kvarts er blant de vanligste, foruten også en del bruk av granat. Farget glass, emalje, og millefiori, antagelig importert, ble også brukt.
Ardagh-kalken og Derrynaflan-kalken, paten (oblattallerken for nattverden) med stativ, strainer og fat (først oppdaget i 1980), er de mest framstående metallarbeider knyttet til kirken som er bevart for ettertiden. Det er kun tre andre kalker, og ingen andre paten, som har overlevd. Disse stykkene er antatt datert til 700- eller 800-tallet, men datering av metallarbeid er vanskelig, og er basert hovedsakelig på sammenligning med manuskripter. Kun fragmenter gjenstår fra hva som antagelig var store stykker i kirkeinnboet, antagelig verker i tre med metallarbeid som en del av verket, slike som helligdommer, relikvieskrin, kors og andre gjenstander. Congkorset er et irsk prosesjonskors og relikvie fra 1100-tallet som viser insulær dekorasjon, muligens lagt til i en bevist nostalgisk ånd. Den bronseforgylte Korsfestelseplaketten fra Athlone, kanskje fra 700-tallet, er det best kjente av en gruppe på ni nedtegnede irske metallplaketter med korsfestelser, og er stilistisk sammenlignbar til figurene på mange av høykorsene; det kan ha hatt sin opprinnelse fra et bokomslag. Den er i dag bevart i Irlands nasjonalmuseum.
Inventaret til en betydelig klosterkirke i denne perioden er vanskelig å se for seg; en ting som synes klart er de fleste av de meget dekorerte manuskriptene ble stilt ut og behandlet som vakker dekor som smykket kirken framfor å være ordinære bøker som ble lest. Den vakreste og mest storslåtte av dem alle, Kellsboken, hadde flere tekstfeil som ikke var blitt korrigert, og da den ble stjålet i 1006 på grunn av sitt verdifulle smykkebelagte metallomslag, ble den tatt fra sakristiet, ikke biblioteket. Boken kom til rette igjen, men uten omslaget, noe som også ble skjebnen til Lindisfarne-evangeliene. Ingen av de mest betydningsfulle insulære manuskriptene har fått sine kostbare omslag i metall og pyntet med kostbare steiner bevart for ettertiden, men det er kjent fra dokumentariske bevis at disse var like storslåtte som de få eksemplarer som er bevart på det europeiske fastlandet. Den gjenbrukte omslaget for baksiden av evangeliene fra det tyske klosteret i Lindau, som i dag er oppbevart i Morganbiblioteket i New York, ble gjort i sørlige Tyskland en gang rundt 880, sterkt influert av insulær kunst, og er kanskje den beste indikasjonen på hvordan de opprinnelige omslagene på insulære manuskripter faktisk så ut. Det er også bevart et stykke i gull og granat fra et forråd i Staffordshire som ble funnet i 2009, og som kan være et hjørne av et bokomslag. Formgivningen på evangelieboken fra Lindau er dominert av et kors, men hele overflatene er dekorert med paneler mellom korsarmene i flettverkmønster. Cloisonné-emaljen viser italiensk innflytelse og noe tilsvarende er ikke avdekket på De britiske øyer, men det generelle inntrykket minner svært meget om en teppeside typisk for et insulær manuskript fra perioden.
Insulære manuskripter
Selv om det har blitt bevart langt flere insulære manuskripter enn av metallarbeider er utviklingen av stilen vanligvis beskrevet i begreper til de samme framstående eksemplene:
Durrow-boken er den tidligste bevarte evangeliebok med hele programmet med dekorasjoner, skjønt ikke alle sidene er bevart. De seks bevart teppesidene, en fullsideminiatyr av symbolene til evangelistene, fire fullsideminiatyr av hver av evangelistene Matteus, Markus, Lukas, og Johannes, fire sider med meget store initialer, og dekorert tekst på andre sider. Mange mindre initialgrupper er dekorert. Dateringen og opprinnelsesstedet for boken er emne for akademisk debatt. Vanligvis er tidspunktet 650-690 foreslått, og de mest sannsynlige stedene er i Irland på Durrow-klosteret i nærheten av Durrow, eller i Northumbria i nordlige England hvor klostrene på Lindisfarne eller Durham er sannsynlige kandidater, skjønt Iona-klosteret på øya Iona i skotske Indre Hebridene er også mulig. Hva som har vært inspirasjonen og forbildet for dekorasjonene er også faglig diskutert, særlig om det er en koptisk eller inspirasjon fra Midtøsten.
Etter de store initialer fulgte teksten på den samme linjen, eller for en del noen linjer nedenfor, og disse fortsatte å bli dekorert i mindre størrelser. Prikker rundt utsiden av store initialer er mye brukt. Figurene er meget stilisert og en del sider har germansk dyredekorasjoner i flettverkmønster, mens andre benytter hele forrådet av keltiske geometriske spiraler. Hver side benytter en forskjellig og sammenhengende sett av dekorative motiver. Kun fire farger er benyttet, men leseren er knapt bevisst noen begrensning i antallet farger. Alle de faste elementene til stilen for insulære manuskripter er allerede på plass. Utøvelsen, om en av høy kvalitet, er dog ikke så forfinet som de beste senere bøker, og heller ikke er utøvelsen av de aller minste detaljene.
Lindisfarne-evangeliene ble produsert på Lindisfarne av Eadfrith, biskop av Lindisfarne, mellom år 690 og hans død i 721 (kanskje hovedsakelig mot slutten av denne perioden). Dette er en evangeliebok i samme stil som Durrow-boken, men er mer utarbeidet og kompleks. All teksten i begynnelsen av evangeliene er meget dekorert i en enkeltstående komposisjon, og mange tosideoppslagene er formgitt som en enhet med teppesider som var vendt mot en incipit («Her begynner...»), en innledende side som begynnelse for hver av evangeliene. Det er ganske sikkert at det var Eadfrith selv som var skriveren og kunstneren. Det er fire portretter av evangelistene, åpenbart avledet fra den klassiske tradisjonen, men behandlet uten noen form for dybde i tegningen. Rammene rundt dem er langt enklere enn dekorasjonen på tekstsidene, og det er en klar følelse at Eadfrith ikke har forsøkt å integrere de to stilene. Teppesidene er meget komplekse, og meget dyktig utført.
St. Petersburg Beda er et angelsaksisk illuminert manuskript som i dag er bevart i St. Petersburg i Russland. Utøvelsen av det er tilskrevet klosteret Monkwearmouth-Jarrow i Northumbria en gang mellom 730-746. Dette verket inneholder større åpningsbokstaver hvor stilene fra samtidens metallarbeider kan bli klart sett. Det er tynne bånd med flettverkmønster innenfor bokstavene. Det inneholder også den tidligste initial som er smykket med en figur, en byste av antagelig pave Gregor I den store, som med en del andre elementer i dekorasjonen, er åpenbart avledet fra en modell fra middelhavsregionen. Det er benyttet farger, men i på begrenset vis.
Kellsboken, stilen og periodens høydepunkt, er vanligvis datert til rundt år 800, skjønt en del har forsøksvis datert den opptil et århundre tidligere. Også opphavsstedet har vært emne for faglig debatt om det var Iona eller Kells, eller et annet sted. Det er også ofte antatt at boken kan ha blitt påbegynt på Iona og deretter, på grunn av forstyrrelser fra angrep fra norrøne vikinger, fortsatt på Irland. Boken er bevart nesten fullstendig, skjønt uten omslaget, de første og siste sidene, og en del av dekorasjonene eksisterer uferdig i kun omriss. Boken er langt mer omfattende dekorert enn noe annet tidligere manuskript uansett tradisjon. Hver side, unntatt to, har mange små dekorerte bokstaver. Selv om det er kun en teppeside, er initialene på incipit meget detaljert dekorert med kun noen få bokstaver på siden at disse overtar denne funksjonen. Menneskefigurer finnes langt mer tallrikt enn noe tidligere manuskript. Mange av figurene er gitt blondt hår i regelmessig mønster. De er behandlet på en gjennomført stilisert vis og står tett sammen i menneskemasser, tett omgitt, tildels hemmet, av dekorasjonen som på initialsidene. Noen få scener som Jesus' fristelse og arrestasjon er inkludert, foruten også jomfru Maria og Jesusbarnet, omgitt av engler. Dette er den tidligste Madonnabilde i en vestlig bok. Mange flere miniatyrene har blitt planlagt eller gått tapt. Fargene er meget skinnende og dekorasjonen har en voldsom energi hvor spiralmønstre er dominerende. Gull og sølv er derimot ikke benyttet.
CAC-mesterskapet i friidrett for junior 1986
CAC-mesterskapet i friidrett for junior 1986 ble arrangert i Mexico by i Mexico i 1986.
Insulær kunst
Andre bøker
En egen type innenfor insulære manuskripter er evangelieboken i lommeutgave, uunngåelig langt mindre dekorert enn de tilsvarende praktbøkene, men i mange tilfeller med portretter av evangelistene og annen dekorasjon. Eksempler innenfor disse er Mullingboken, Deerboken, Dimmaboken, og den miste av dem alle, Stonyhurst-evangeliene som i dag er i British Museum, og er en angelsaksisk tekst med Evangeliet etter Johannes. Den tilhørte Cuthbert av Lindisfarne og ble i sin tid gravlagt med ham. Dens vakre omslag i geiteskinn er den eldste bokinnbindingen i Vest-Europa som er blitt bevart, og er et unikt eksempel på insulær lærarbeid og er i god stand.
Både angelsaksiske og irske manuskripter har begge en særskilt grovere ferdiggjøring i deres pergamentpapir enn den glattpussede overflaten på den samtidige verkene på fastlandet, og alle senere middelaldermanuskripter. Det synes som at, i kontrast med senere perioder, at skriverne som kopierte og skrev teksten, også var de som kunstnerisk utsmykket bøkene. Det kan hende de også var de eldste og mest respekterte medlemmene av deres respektive klostre.
Stiltrekk i angelsaksiske bøker
I England var det et preg av en fastlandsstil som kom fra tidlig av; den gregorianske misjonen fra Roma hadde med seg Sankt Augustin-evangeliene og andre manuskripter med seg (som nå har gått tapt), og andre bøker ble importert fra fastlandet. En utgave Bedas Historia ecclesiastica gentis Anglorum («Anglerfolkets kirkelige historie») fra 700-tallet, MS Cotton Tiberius C. II som i dag er i British Museum, viser blandete elementer i sin dekorasjon, og det samme gjør også Stockholm Codex Aureus fra tilsvarende periode, antagelig skrevet ved Canterbury og i dag oppbevart ved Kungliga biblioteket i Stockholm. I Vespasianske psalter er det klart hvilke elementer som ble dominerende. Alle disse og andre medlemmer av Tiberius-gruppen av manuskripter ble skrevet sør før elven Humber, men Codex Amiatinus fra Jarrow fra tiden før 716, er skrevet i en vakker uncialskrift, og dens eneste illustrasjon er gjort i en italienisert stil og er ikke en insulær dekorasjon. Det har blitt foreslått at dette hadde sin årsak at bindet ble produsert for å bli overrakt paven som en gave. Dateringen er delvis kjent fra bevilgning av økte landområder for sikre framtidig drift av krøtter som talte 20 000 hoder, noe som var nødvendig for å produsere kalveskinn for tre komplette, men ikke illustrerte bibler. Det viser de ressursene som var nødvendige for å produsere store bøker i perioden.
Mange angelsaksiske manuskripter som ble skrevet i sør og senere i nord i England viser sterke insulære tendenser fram til 900-tallet eller videre, men de predominerende stilistiske impulsene kom fra det europeiske fastlandet. Teppesider er ikke funnet, men derimot mange store figurative miniatyrer. Paneler med flettverkmønster og andre insulære motiver fortsatte å bli brukt som et element i rammene og var til sist klassiske i sin framførelse. Mange fastlandsmanuskripter, særlig i områdene med keltisk misjon viser også slike trekk langt inn i tidlig romansk periode. Fransk-angelsaksisk eller «anglo-karolingsisk» er begrep for en stilskole i sen karolingisk illuminasjon i nordøstlige Frankrike som viste insulær stildekorasjon, inkludert meget store initialer, tidvis i kombinasjon med figurative bilder typisk for samtidens franske stiler. Den «mest hardnakkete av alle karolingiske stiler» fortsatte fram til så sent som 1000-tallet.
Arven fra insulær kunst
Umiskjennelig insulær innflytelse kan bli sett i karolingiske manuskripter, som nevnt over, selv om disse også forsøkte å kopiere keiserstilene til Roma og Bysants. Meget store initialer ble beholdt, tidvis ikke befolket med figurer, foruten også langt mer abstrakte dekorasjoner enn hva som fantes i de klassiske modellene. Disse trekkene fortsatte i ottoianske og samtidig fransk illuminasjon og metallarbeid før den romerske periode som ytterligere fjernet seg fra de klassiske røttene, særlig i manuskriptene og søylenes kapiteler.
Skulptur
Store kors hogd ut i stein kalles for keltiske høykors, og deres form hvor korsets tre armer er innenfor en sirkel kalles keltisk kors. Disse oppsto på 700-tallet i Irland, og ble reist en del senere enn de første angelsaksiske korsene som kom muligens allerede på 600-tallet. Senere insulære utskjæringer som er funnet over hele Britannia og Irland var nesten fullstendig geometriske, og det samme var dekorasjonen på de tidligste korsene. Ved 800-tallet var figurene utskåret og de største korsene kunne på alle sine flatene ha avbildet mange figurer fra bibelfortellingene, ofte i scener fra Det gamle testamente på østsiden og Det nye testamente på vestsiden, og korsfestelsen korsets sentrum. Muiredachskorset fra 900-tallet ved Monasterboice er betraktet som det vakreste i sin type for hele Irland. I senere eksempler ble de utskårne færre og større, og deres stil begynte å smelte sammen med den romerske, slik tilfellet er med det irske Dysertkorset.
Det angelsaksiske Ruthwellkorset fra 700-tallets Northumbria (i dag en del av Skottland), dessverre ødelagt av fanatisk presbyteriansk ikonoklasme (billedhat), er det mest imponerende av de gjenværende angelsaksiske korsene, skjønt som med de fleste andre av samme type så mangler hodet. Ruthwellkorset, i seg selv 5,5 meter høyt, har de største figurative relieffer som er funnet på noe angelsaksiske kors. Det har inskripsjoner på både latin, og noe uvanlig for et kristent monument, også angelsaksiske runer. Sistnevnte har tekstlinjer som tilsvarer linjene 39-64 til det angelsaksiske diktet Drømmen om Kristi kors (engelsk «The Dream of the Rood»). Diktet, en kristen allegori, er antagelig eldre enn korset, men sannsynligvis hogd inn ved en senere dato.
Mange av de angelsaksiske korsene var langt mindre og slankere enn de tilsvarende irske, og de hadde av den grunn mindre overflate for utskårne relieffer. Det er dokumentert bevis for at det har vært et betydelig antall av utskårne kors over hele England, også benyttet som gravmarkører, men de fleste som har blitt bevart for ettertiden finnes de nordligste områdene. Det er levninger av annen monumental skulptur i angelsaksisk kunst, selv fra tidligere perioder, men ingenting som er sammenlignbart på Irland.
Stående piktiske steiner
Steinmonumenter som ble reist av piktere i Skottland nord for grensen Clyde- Forth i tiden mellom 500-tallet og 700-tallet er særlig påfallende i både formgivning og konstruksjon, og de faller ikke helt innenfor skjemaet til insulær kunst. Selv om det er vanskelig å påvise påvirkning og den eventuelle retningen på disse, synes det mer som om piktiske steiner har påvirket naboområdene rundt enn omvendt. De utskjæringene som kalles for «Easter Ross-skolen» har vært forsøkt knyttet til insulær kunst, men viser langt mindre klassisk innflytelse, om noen i det hele tatt. Dyreornamentikken er ofte sammenlignbare med de som er funnet i insulære manuskripter hvor de typisk representerer evangelistenes symboler, noe som kan være en indikasjon på en piktisk opprinnelse for disse insulære formene.
De piktiske utskjæringene er blitt gjort både i den hedenske som i den tidlige kristne periode, noe som viser at for pikterne i Skottland var tradisjonen allerede veletablert i hedensk tid og denne ble videreført, bortimot uendret, men tilpasset kristen forståelse. De opprinnelige piktiske symbolene, som er dårlig forstått, synes dog ikke å ha blitt oppfattet som motbydelig for piktiske kristne. Hensikten og meningen av steinene er kun delvis forstått. Symbolene kan indikere ætter, stammemedlemskap og regional tilhørighet. En del av dem kan også ha vært personlige minnesteiner, og andre kan ha avbildet seremonier og ritualer fra oldtiden hvor meningen siden har gått tapt. Eksempler omfatter blant annet Eassie-steinen og Hilton of Cadboll Stone. Det er mulig at disse steinmonumentene også hadde en tilleggsmening som å markering grensene til stammer eller ætter. Det har også blitt fremmet at symbolene kan ha vært en form for en piktografisk mening eller skriftsystem.
Det finnes også noen få eksempler på tilsvarende dekorasjon på piktiske sølvsmykker, mest kjent er Norries Law-forrådet fra 600-tallet, eller kanskje noe eldre, men dessverre ble mye av dette smeltet ned da det ble oppdaget. Et annet eksempel er et funn på den lille øya St Ninian's Isle på Shetland som antagelig er fra 700-tallet som besto av mange brosjer, brystnåler og boller. De gjenstandene som er bevart fra begge de nevnte funnene er i dag oppbevart ved Skottlands nasjonale museer.
Marco Lodadio
Marco Lodadio (født 24. mars 1992) er en italiensk gymnast som konkurrerer i apparatturn.
Gravevepser (Spheciformes)
Gravevepser eller gravehvepser (Spheciformes Brothers, 1975) [syn: Sphecoidea] er en parafyletisk gruppe av solitære vepser. Sammen med bier utgjør de overfamilien Apoidea. Gruppen er utbredt over hele verden, særlig i varme strøk og har nær 10 000 arter, Det er omtrent 300 i Mellom-Europa, og 116 arter i Norge.
Kommuner i departementet Morbihan
(CAL) Communauté d'agglomération of Pays de Lorient, dannet i 2000.
Chandelle
thumb|left|Figur av fly som utfører chandelle i FAA rundskriv FAA-H-8083-3A (Airplane Flying Handbook) thumb|right|250px|Chandelle Chandelle er en standardmanøvre innen akroflyging og den læres også til andre flyelever enn de som læres opp i akroflyging. Den innebærer en stigende sving enten til høyre eller venstre. Den startes med 30 grader krengning og å heve flyets nese. Når farten avtar og flyet har kurs 90 grader til høyre eller venstre for opprinnelig retning reduseres krengningen. Når flyet har beskrevet sving på 180 grader bør det være nær stallhastighet.
Manøvren kan være egnet til å snu flyet på liten plass for eksempel innerst i en trang bratt dal. På fransk betyr chandelle stearinlys.
Marco Lodadio
Han representerte Italia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i kvalifiseringen.
Hans spesialitet er ringer, og han har flere medaljer fra verdensmesterskapet.
Kommuner i departementet Morbihan
(CAV) Communauté d'agglomération of Pays de Vannes, dannet i 2001.
(CAB) Communauté d'agglomération of Côte du Pays Blanc, dannet i 2003, mesteparten ligger i departementet Loire-Atlantique.
Gravevepser (Spheciformes)
Levesett
Artene lever solitært. Hunnene bygger bol og fanger andre insekter eller edderkoppdyr. Larvene lever som parasitter på disse. De fleste artene graver bol i bakken, noen utnytter gamle billeganger i treverk. Hver enkelt art er spesialisert på sitt substrat, typisk sand (horisontale eller vertikale flater), sandjord, leirjord eller morkent treverk. Det er også en spesialisering på byttedyr. Noen arter bygger ikke egne bol og fanger ikke bytte selv, men legger sine egg i andre gravevepsers bol.
Wangdu
Wangdu (kinesisk: 望都县 ; pinyin : Wàngdū Xiàn) er et fylke i byprefekturet Baoding i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var i 1999 på 262,338.
Kulturminner
En grav med vaggmalerier i landsbyen Suoyaocun (Suoyao cun bihua mu, 所药村壁画墓), kalt Wangdus Han-graver, ble i 2006 ført opp på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Samferdsel
Kinas riksvei 107 fører gjennom området. Den løper fra Beijing til Shenzhen (rett ved Hongkong, og er på sin vei innom provinshovedstedene Shijiazhuang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Guangzhou.
EM i volleyball for kvinner 2013
EM i volleyball for kvinner 2013 ble arrangert i Tyskland og Sveits fra 6. til 14. september 2013.
Russland vant sin attende europamestertittel etter å ha slått vertslandet Tyskland i finalen. Belgia tok bronse etter å ha slått Serbia i bronsefinalen. Tatjana Kosjeleva fra Russland ble kåret til turneringens MVP.
Agustín Almendra
Agustín Ezequiel Almendra (født 11. februar 2000) er en argentinsk fotballspiller som spiller for den argentinske klubben Boca Juniors.
Dingxing
Dingxing (kinesisk: 定兴县 ; pinyin : Dìngxīng Xiàn) er et fylke i byprefekturet Baoding i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina.
Forsvarets Koncernfælles Informatiktjeneste
Forsvarets Koncernfælles Informatiktjeneste (FKIT) er en dansk etat under Forsvarskommandoen. FKIT ble opprettet i 2006 og driver en lang rekke IT-systemer, herunder applikasjoner og infrastruktur. Blant annet har etaten ansvar for å drifte Danmarks forsvars felles SAP ERP-system.
FKIT er organisert i syv avdelinger samt en stabsavdeling.
Dingxing
Befolkningen var i 1999 på 548,209.
Kulturminner
Yicihui-steinsøylen (Yicihui shizhu, 义慈惠石柱) fra Det nordlige Qi-dynasti og Ciyun-paviljongen (Ciyun ge, 慈云阁) fra Mongoldynastiet ble i 1961 henholdsvis 1996 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Jernbane
Jingguangbanen, som er toglinjen mellom Beijing i nord og Guangzhou i sør, har stoppested her. Denne sterkt trafikkerte jernbanelinjen er også innom blant annet Baoding, Shijiazhuang, Handan, Anyang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Shaoguan.
Vei
Kinas riksvei 107 fører gjennom området. Den løper fra Beijing til Shenzhen (rett vbed Hongkong, og er på sin vei innom provinshovedstedene Shijiazhuang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Guangzhou.
Matvei Petrov
Matvei Petrov (russisk: Матвей Сергеевич Петров – Matvej Sergejevitsj Petrov; født 16. juli 1990) er en russisk-albansk gymnast som konkurrerer i apparatturn.
Han representerte Albania under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i kvalifiseringen.
CAC-mesterskapet i friidrett for junior 1988
CAC-mesterskapet i friidrett for junior 1988 ble arrangert i Nassau på Bahamas i 1988.
Uqturpan
Befolkningen var på 175,186 innbyggere i 1999.
Administrative enheter
Storkommune: Kommuner:
Vladislav Poljasjov
Vladislav Sergejevitsj Poljasjov (russisk: Владислав Сергеевич Поляшов, født 4. april 1995) er en russisk gymnast som konkurrerer i apparatturn.
Han representerte Russland under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i kvalifiseringen.
Manfred Spitzer
Manfred Spitzer (født 27. mai 1958 i nærheten av Darmstadt) er en tysk psykiater, psykolog og hjerneforsker. Siden 1998 har han vært direktør for den Psykiatriske universitetsklinikken i Ulm.
Han studerte ved Albert-Ludwigs-Universität Freiburg og kvalifiserte seg for professorkompetanse i 1989 i psykiatri. Fra 1990 til 1997 var han overlege ved den psykiatriske universitetsklinikken i Heidelberg, og hadde forskningsopphold ved Harvard University og University of Oregon.
Spitzer har gjennom flere bøker som har vært bestselgere i Tyskland markert seg som en kritiker av bruk av digitale medier. Han har hevdet at det fører til at læringsevnen reduseres ved stadige fokuset på skjermbruk og at de kan føre til at vi får dobbelt så mange demenssyke i 2050 En av hans bøker Digital demens ble i 2014 oversatt til norsk.
Vikåsen skole
Vikåsen skole er en barneskole på Vikåsen i Trondheim kommune. Skolekretsen består i hovedsak av områdene Vikåsen, Sagplassen og Reppe. Skolen åpnet i august 1993. Skolen har 332 elever fordelt på 16 klasser (2022).
Faubourg Saint-Germain
Faubourg Saint-Germain er en historisk bydel i Paris, og den gjaldt i lang tid for midtpunkt for de fornemme aristokratiske samfunnslag. Bydelen var oppkalt etter Germanus av Paris, og består av områder som nå hovedsakelig tilordnes den østlige del av 7. arrondissement mellom Hôtel des Invalides, Quai d'Orsay og abbediet Saint-Germain-des-Prés på Rive Gauche.
Området fikk bymessig bebyggelse fra 1600-tallet og fremover. Forfattere som François-René de Chateaubriand, Honoré de Balzac, Edgar Allan Poe og Marcel Proust behandlet forstaden (= Faubourg) inngående littererært og som synonym for byens elitære sosiale sjikt. Hannah Arendt beskriver området i sin essay Faubourg Saint-Germain Prousts figurer i kapittelet Sodoma og Gomorra i À la recherche du temps perdu fremhever området som et eksempel å den franske assimilerte jødedoms rotløshet. Bydelen preges nå av Musée d'Orsay, Palais Bourbon, Musée Rodin, Boulevard Saint-Germain, Rue du Bac og en rekke fornemme hôtels particuliers og kaféer.
NTNUI Roing
NTNUI Roing (stiftet 20. september 2006) er et norsk student-idrettslag, og en undergruppe i NTNUI. NTNUI Roing er Norges femte største roklubb målt etter antall medlemmer.
Om klubben
NTNUI Roing skal være en fellesarena for studenter med medlemskap i NTNUI som ønsker å drive roing i konkurransemessig sammenheng, samt å bidra til et sosialt romiljø.
Norgesmesterskap i romaskin
NTNUI Roing fikk tildelt Norgesmesterskap i romaskin 2021, men ble avlyst av smittevernshensyn pga Covid-19. NTNUI Roing blir tildelt Norgesmesterskapet i romaskin 2022 dersom klubben ønsker å arrangere, lyder forslaget fra Norges Roforbund.
Aktivitet
Aktiviteten til rogruppa foregår inne på Idrettsbygget på Gløshaugen på vinteren, men på våren roes det på Nidelven. Her er de ofte å få øye på, både sent og tidlig, da de må følge tidevannet for å få rodd. På sommerstid og på høsten ror de på Jonsvatnet, sammen med Trondhjems Roklubb.
Antall medlemmer er rundt 150, hvor ca. 100 av disse er mer eller mindre aktive.
Organisatorisk oppbygning
NTNUI Roing har et styre som leder NTNUI Roings virksomhet, og består av sju personer. I tillegg er det en valgkomité, en uttakskomité, en hjemmeside-komité, sosialkomité og en PR-komité.
Sosiale medier
NTNUI Roing er per dags dato det studentidrettslaget i Norge med flest følgere på Instagram. De har også egen hjemmeside, i tillegg til Facebook-side.
Mariana Sahakian
Mariana Sahakian (født 2. september 1977) er en libanesisk bordtennisspiller.
Hun representerte Libanon i Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i den innledende runden i singel.
Hundjevelen (1937)
Hundjevelen, (originaltittel: Gueule d'amour) er et fransk drama fra 1937 regissert av Jean Grémillon og med Jean Gabin og Mireille Balin i hovedrollene.
Handling
Lucien Bourrache (Gabin) er en soldat i kavalerikorpset i Orange i Sør-Frankrike. Han har en prangende uniform og er en stor kvinnebedårer, men når han faller hodestups for vakre og forførerske Madeleine (Balin) tar han seg vann over hodet som ikke bare leder til het kjærlighet, men også tragedie for dem begge.
Omtale
Aftenposten gav filmen en positiv omtale og beskrev den som "en fengslende akkord fra filmkunstens mangetonige orkester."
Anxin
Anxin (kinesisk: 安新县 ; pinyin : Ānxīn Xiàn, en gammel romanisering: Ansin) er et fylke i byprefekturet Baoding i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina. Befolkningen var i 1999 på 397,815.
Fylket er del av Xiong'an nye område designert av den nasjonale regjering i april 2017.
Det meste av Baiyangsjøen og dets våtområde er innen fylket Anxin.
Administrative enheter
Storkommuner:
Kommuner:
CAC-mesterskapet i friidrett for junior 1990
CAC-mesterskapet i friidrett for junior 1990 ble arrangert i Havanna på Cuba i 1990.
Abigail Adams
Abigail Adams (født Abigail Smith 22. november 1744 i Weymouth i Provinsen Massachusetts Bay, død 28. oktober 1818 i Quincy i Massachusetts) var kona til John Adams, USAs første visepresident og andre president. Hun var dermed landets andre førstedame og første andredame. Hun blir ansett som en av de første feministene i moderne politisk historie. Hun huskes særlig for breva hun skreiv til ektemannen mens han deltok på den kontinentale kongressen i Philadelphia. John Adams søkte råd hos kona i mange saker, og brevvekslinga inneholder intellektuelle diskusjoner om både forvaltning og politikk.
Kuskokwim Census Division
Kuskokwim Census Division er en tidligere folketellingsdivisjon i den amerikanske delstaten Alaska. I 1960 hadde området et areal på 149 934 kvadratkilometer, og omfattet landområder i de sentrale delene av delstaten.
Abigail Adams
Oppvekst
Abigail Adams' foreldre var Elizabeth og Wiliam Smith. Mora tilhørte Quincy-familien, en sentral familie i amerikansk politikk gjennom flere århundrer. Faren var prest. De hadde tre døtre, hvorav Abigail var den midterste. Som barn var hun mye sjuk, og hun fikk derfor ingen formell skolegang. Hun lærte imidlertid å lese og regne hjemme, og hun hadde tilgang til familiens store boksamling.
Kuskokwim Census Division
Store deler av elva Kuskokwim og deler av Yukon går gjennom landområdene som utgjorde divisjonen.
Området ble etablert som et valgdistrikt i 1958. I 1972 ble den nordlige delen overført til statistikkområdet Yukon-Koyukuk, mens den sørlige delen ble overført til statistikkområdet Bethel.
Abigail Adams
Ekteskap
Abigail og John Adams var firmenninger og hadde kjent hverandre fra barndommen. Han var ni år eldre enn henne, men blei etter hvert fascinert av den sky jenta som alltid satt bøyd over ei bok. Mor til Abigail var skeptisk til forholdet – John var en landsens advokat uten formell utdanning. Etter hvert aksepterte hun det imidlertid, og de to gifta seg 25. oktober 1764.
De bosatte seg først på en liten gård han hadde arva i Braintree. Seinere flytta de til Boston, der han etablerte seg som advokat. De fikk fem barn i perioden 1765 til 1772, samt ei dødfødt datter i 1777. Det nesteldste barnet var sønnen John Quincy Adams, som seinere blei USAs sjette president.
Xiong
Xiong eller Xiongxian (kinesisk: 雄县 ; pinyin : Xióng Xiàn, eldre romanisering Hiunghsien) er et fylke i byprefekturet Baoding i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina.
Abigail Adams
Ekteskap
Abigail og John Adams bodde fem år i Europa, da mannen hadde ulike diplomatposter på 1780-tallet.
Førstedame
John Adams var USAs president fra 1797 til 1801. I 1800 blei hovedstaden flytta til Washington, og Adams-familien blei dermed de første til å bo i Det hvite hus. I tillegg til forpliktelsene som vertinne var Abigail aktiv i politisk debatt og blei av motstandere omtalt som «Mrs. President». Da John ikke blei gjenvalgt, flytta familien tilbake til Quincy.