cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den eldre futharken
Den eldre futharken (eller Den eldre fuþarken) er den eldste formen av runealfabetet, brukt av germanske stammer for urnordisk og andre germanske dialekter fra 100-tallet og antagelig fram til 600-tallet i inskripsjoner på forskjellige gjenstander (eksempelvis juveler, amuletter, verktøy og runesteiner).
Funnet av Svingerudsteinen på Røyse i Hole høsten 2021 kan endre fasit for dateringen av den eldre futharken, som kan vise seg å ha vært i bruk lenger enn tidligere antatt. Arkeologer har nemlig karbondatert (C14-datering) menneskelige beinrester fra flatmarksgraven der steinen ble funnet til perioden 25–120 e.Kr. Svingerudsteinen antas å være verdens eldste runestein.
Alfabetet
Den vanlige transkripsjonen er:
Thomas Dekker (syklist)
Thomas Dekker (født 6. september 1984 i Dirkshorn) er en nederlandsk syklist. Han har ble profesjonell i 2005.
Den eldre futharken
Referanser
Futhark Futhark
Thomas Dekker (syklist)
I 2006 vant Dekker etapperittet Tirreno–Adriatico, som tredje nederlenderen i historien etter Joop Zoetemelk (1985) og Erik Dekker (2002). I 2007 vant Dekker Romandie rundt, et etapperitt med to tempoetapper og flere vanskelige klatringer i Alpene og Jurafjellene.
I juli 2008 gikk det rykter om at han hadde uregelmessige blodverdier, men han avviste disse, blant annet med bakgrunn i et brev fra UCI som bekreftet at alt var normalt. 14. august ble Rabobank og Dekker enige om å skille lag, og han var fri til å signere for andre. Dekker inngikk en toårskontrakt med Silence-Lotto i september 2008.
Tre dager før han skulle delta i Tour de France 2009 ble det klart at han hadde testet positivt for EPO. Prøven var tatt i desember 2007, men den gangen fant man ikke spor av ulovlige stoffer. I juni 2009 ble urinprøven på nytt analysert og utfallet var en positiv prøve. Han ble utestengt i to år til 30. juni 2011. Etter utestengelsen fikk han kontrakt med Chipotle Development Team, Garmin-Cervélos utviklingslag, og fikk den påfølgende sesongen kontrakt med Garmin-Barracuda. Etter 2014-sesongen sto han uten kontrakt, og valgte å satse på å prøve å sette ny timesrekord på bane i Mexico. Dette mislyktes, og i etterkant annonserte han at han la opp.
Mygona
Mygona er en slekt av sommerfugler som hører til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
Ganske store, mørkbrune sommerfugler, vingene med noe bølgete ytterkant. Oversiden er mørkbrun til svart, oftest med et lysere (noen ganger hvitt) felt på bakvingen. Undersiden er brun med noen små, hvite flekker.
Levevis
Larvene utvikler seg trolig på bambus i slekten Chusquea, i likhet med de fleste andre Pronophilina.
Utbredelse
Slekten er utbredt langs Andesfjellene fra Venezuela til Bolivia.
Danseinformasjonen
Danseinformasjonen (DI) er et informasjons- og kompetansesenter for dansekunst i Norge. DI ble opprettet i 1994 av Norsk Ballettforbund (nå Norske Dansekunstnere) med midler fra Kulturdepartementet og er lokalisert i Dansens Hus på Grünerløkka i Oslo.
Danseinformasjonen tilbyr en samlet oversikt og statistikk over aktiviteter, forestillinger, ledige stillinger og gir dansefaglig rådgivning, samt driver bibliotek, videotek og arkiv og leier ut produksjonslokalet Scenehuset på Majorstua. Videre deler kontoret årlig ut Danseinformasjonens ærespris. Danseinformasjonen er også nasjonal koordinator av UNESCOs internasjonale Dansens Dager, som hvert år finner sted i tilknytning til Dansens Dag 29. april.
Danseinformasjonen forvalter Dansearkivet, som er Norges største samling av dansehistorisk materiale. Samlingen består i dag av 35 hyllemeter med materiale (foto/film/papir dokumenter) fra 52 aktører, Danseinformasjonens eget arkiv som går fra 1994 og frem til i dag og 71 dybdeintervjuer med sentrale aktører som arbeidet i dansefeltet i perioden fra ca. 1945 til 1994.
Danseinformasjonen etablerte og er eneaksjonær i Dansens Hus AS. Danseinformasjonens styre er generalforsamling i Dansens Hus. Danseinformasjonen ble opprettet under navnet Senter for Dansekunst, men endret navn i november 2007.
Goran Karan
Goran Karan (født 2. april 1964 i Beograd ) er en kroatisk sanger og musiker. Han representerte Kroatia i Eurovision Song Contest 2000.
U.S. Coast Guard Reserve
U.S. Coast Guard Reserve er den militære reserven i den amerikanske kystvakten, bestående av rundt 8000 reservister (2008). Kystvaktreservistene trener vanligvis én helg hver måned, og kan utføre opptil 15 dager i aktiv tjeneste hvert år.
Goran Karan
Bakgrunn
Karan begynte med musikk tidlig i 1980-årene som vokalist i gruppa Big Blue. I 1997 gikk han ut av gruppa og satset i stedet på en karriere som soloartist. Musikken hans er basert på dalmatinsk folkemusikk.
Goran Karan ga ut sitt første soloalbum, Kao da te ne volim in 1999. Albumet solgte bra i Kroatia og fikk platinastatus for antall solgte album. Samme år vant han også den prestisjetunge musikkfestivalen «Melodije hrvatskog Jadrana» i Kroatia med sangen «Prozor kraj đardina».
U.S. Coast Guard Reserve
Reserven har som oppgave å kunne forsterke kystvakten med veltrent og høyt kvalifisert personell for aktiv tjeneste i tilfelle krig eller nasjonale nødstilstander, katastrofer eller ulykker.
Goran Karan
Bakgrunn
I 2000 representerte han Kroatia i Eurovision Song Contest i Stockholm, der han kom på en niendeplass med sangen «Kad zaspu anđeli» (norsk: når englene sovner).
U.S. Coast Guard Reserve
Under annen verdenskrig forsynte reserven kystvakten med hele 92 prosent av dens toppstyrke på 214 000 mann. Det ble også opprettet en kvinnelig reservestyrke på drøyt 10 000, ledet av kaptein Dorothy C. Stratton. I tillegg var det også 125 000 midlertidige kystvaktsreservister som på forskjellig vis bidro til krigsinnsatsen.
Goran Karan
Bakgrunn
Han har holdt flere konserter i blant annet Kroatia, Slovenia, Bosnia og Hercegovina, Serbia og Montenegro, Østerrike, Sveits, og sommeren 2000 gjennomførte han en suksessrik turné i USA. Goran planla også en turné i Australia og New Zealand i slutten av 2006.
U.S. Coast Guard Reserve
Under Koreakrigen tjenestegjorde 8 300 reservister, og under Vietnamkrigen kom styrken i 1969 opp i 17 815.
Goran Karan
Diskografi
Albumutgivelser:
U.S. Coast Guard Reserve
Etter den kalde krigen sank antallet reservister, men de ble satt inn under begge Irak-krigene.
Mark Haddon
Mark Haddon (født 28. oktober 1962) er en britisk romanforfatter og poet, kjent for sin roman The Curious Incident of the Dog in the Night-Time fra 2003, utgitt på norsk som Den merkelige hendelsen med hunden den natten i 2005. Den handler om hvordan en gutt med Aspergers syndrom oppfatter verden.
Liv og virke
Haddon ble født i 1962 i Northampton, og var elev ved Uppingham School og studerte deretter engelsk ved Merton College på Universitetet i Oxford. Etter videregående skole hadde han ulikt arbeid, blant annet ved å arbeide med mennesker med funksjonshemminger og autisme. Han hadde også en tid hvor han arbeidet som tegner av illustrasjoner og tegneserier for magasiner og aviser.
Han bodde i amerikanske Boston i Massachusetts for et år sammen med sin hustru før de flyttet tilbake til England. I hjemlandet begynte han som kunstmaler og utforsket abstrakt, ikkefigurativ kunst. I 1987 skrev han sin første bok for baren- og ungdom, Gilbert’s Gobstopper. Denne ble fulgt av flere andre barnebøker som han ofte, men ikke alltid illustrerte selv.
Haddon er også kjent for sin bokserie om Agent Z. En av disse, Agent Z and the Penguin from Mars, ble i 1996 gjort til en situasjonskomedie for barn av BBC. Han skrev også manuskript for BBCs framstilling av Raymond Briggs' fortelling Fungus the Bogeyman (vist på BBC1 i 2004). I 2007 skrev han fjernsyndramaet Coming Down the Mountain for BBC.
I 2003 vant Haddon Whitbreads pris for årets bok for Den merkelige hendelsen med hunden den natten i kategorien romaner framfor kategorien barnelitteratur. Han vant også Samveldeforfatternes debutantpris for utgivelser rettet mot voksne, og avisen The Guardians pris for barnebok, som kun gis til en forfatter en gang, bedømt av en jury bestående av barnebokforfattere. I et intervju hevdet Haddon at Den merkelige hendelsen faktisk var skrevet med tanke på et voksent publikum og at han ble overrasket da utgiveren foreslo å markedsføre den for både voksne og barn. Hans andre roman skrevet for voksne, A Spot of Bother, kom i 2006, og oversatt til norsk av Kyrre Haugen Bakke som Noe til besvær (2012).
Personlig liv
Haddon er vegetarianer og beskriver seg selv som «en hardbarket ateist». I et intervju med The Observer hevdet han at han var «ateist på et meget religiøst vis.»
I 2009 donerte han novellen «The Island» til Oxfams prosjekt Ox-Tales, en bokserie på fire samlinger skrevet av 38 forfattere. Haddons fortelling ble utgitt i samlingen Fire.
Han er bosatt i Oxford sammen med sin kone, litteraturviteren Sos Eltis, medlem av Brasenose College ved Universitetet i Oxford, og deres to unge sønner.
Baden (kanton)
Baden var en kanton i Sveits som eksisterte under Den helvetiske republikk fra 1798 til 1803. Kantonen omfattet den østlige delen av dagens kanton Aargau. Hovedstad var byen Baden.
Under opprettelsen av Den helvetiske republikk i 1798 ble tre områder sammenfattet som kanton Baden. Alle var tidligere gemeine Herrschaften (felles vasallstater av Det sveitsiske edsforbund):
Slipp Jimmy fri
Slipp Jimmy fri (engelsk tittel: Free Jimmy) er en norsk animasjonsfilm fra 2006 regissert av Christopher Nielsen. Filmen vant Amandaprisen 2006 i kategorien årets norske kinofilm, vant to priser Kanonprisen 2006 og ble nominert til Nordisk råds filmpris samme år.
Anthony McGowan
Anthony John McGowan (født 1965) er en britisk barnebokforfatter. Han vant Carnegie Medal i 2020 for Lark, som er den fjerde boka i lettlest-serien The Truth of Things.
Slipp Jimmy fri
Handling
Roy Arnie drømmer om å drive sitt eget sirkus og erobre verden. Nøkkelen til at Roy Arnies drøm skal gå i oppfyllelse er Jimmy, en elefant som er hekta på narkotika. Alt Roy Arnie behøver å gjøre for å få drømmen til å bli virkelighet er å ta livet av Jimmy, men så rømmer elefanten til vidda. Roy Arnie tar med seg to trøtte typer og jager etter elefanten, men de er ikke alene. Dyrevernere, samemafiaen og et forfyllet jaktlag, under ledelse av Hold Brillan blir også med på elefantjakt. Elefanten, som er sterkt preget av narkotikaabstinenser, har på sin side slått seg sammen med en usedvanlig heltemodig elg.
Anthony McGowan
Hans forfatterskap omfatter romaner og essays for voksne, ungdomsbøker og barnebøker. Ungdomsromanen Hellbent (2005) forteller om Connor som dør, kommer til Helvete, og setter i verk ulike planer for å unnslippe pinslene der. Ungdomsromanen Henry Tumour handler om en snakkende kreftsvulst som fører en pågående diskusjon med sin vert, tenåringen Henry. Forholdet mellom de to er modellert etter dialogene mellom Falstaff og den unge prinsen i Shakespeares Kong Henrik IV.
På norsk finnes tre bøker i serien Donut-dagbøkene.
Operation Musketeer
Operation Musketeer var en serie på 15 amerikanske prøvesprengninger utført ved Nevada Test Site i 1986 og 1987. Denne operasjonen var etterfølgeren til Operation Charioteer, og forgjengeren til Operation Touchstone.
Hans Munch
Hans Munch (født 5. juni 1654 i Torkildsrup, død 24. juni 1712) var biskop i Christianssand stift 1694–99 og deretter biskop i Oslo fra 1699 til 1712.
Han var født av foreldrene Niels Munch (1626–1682) og Karen Sadolin (d. 1685), gikk ut av skolen i Helsingør 1672 og ble magister 1677. I 1680 ble han sogneprest i Kalundborg, og siden han var gift med Sofie Amalie Moths søskenbarn Anna Aagaard, gjorde han karriere uten å være synderlig begavet. Han ble 1686 stiftsprost i Christiania, 1694 biskop i Kristiansand, hvor han fikk kongelig løfte om å forflyttes til Christiania, hvilket skjedde 1699. Året etter var han til stede ved Frederik IV's kroning og ble dr. theol. Under kongens opphold i Christiania 1704 holdt Munch en preken for ham, som ble karakterisert som mer passende for en landsbyprest enn for en biskop. Siden han var lite begavet og led av sovesyke, var også hans virsomhet som biskop av liten betydning. Hans ettermann fant regnskapene ureviderte fra 1698 til 1712, og den klage, som ble inngitt fordi han hadde ordinert «lidderlige personer» til kapellaner, viste seg i alle fall i ett tilfelle å være begrunnet. Kun én gang synes han å ha utvist noen iver, nemlig da det gjaldt å få den forhenværende London-prest Meidell, som var blitt kveker, ut av landet og hans skrifter konfiskerte. Oslo bispegård, som ikke hadde blitt reparert siden dens oppførelse 1623, fikk han satt i stand, og adskillige saker, som i arkeologisk henseende hadde interesse, gikk derved tapt. I Kristiansand hadde han samlet seg en formue, som han betydelig forøket ved sitt andre giftermål med Anna Andersdatter Gjerdrum (1661–1738).
Lewis og Clarks ekspedisjon
Lewis og Clarks ekspedisjon var en berømt nordamerikansk oppdagelsesferd som foregikk fra 14. mai 1804 til 23. september 1806. Ekspedisjonen gikk til Stillehavet og tilbake, ledet av Meriwether Lewis og William Clark.
Ekspedisjons mål var dels å undersøke om det eksisterte en elv fra Missourielven og til Stillehavet, og dels for å kartlegge det da stort sett ukjente området vest for Mississippielven. De opplysninger som USA hadde om området før ekspedisjonen, var stort sett utilfredsstillende annenhåndsinformasjon fra britiske og spesielt fransk-kanandiske pelsjegere og handelsmenn som i noen generasjoner hadde besøkt området og ganske ofte giftet seg inn i ulike indianerstammer.
Bakgrunn
Ideen til ekspedisjonen kom allerede i 1783 fra Thomas Jefferson, og da han i 1801 ble USAs president, beordret han sin privatsekretær Meriwether Lewis (1774–1809) å utrede forutsetningene for en slik ekspedisjon. Kongressens godkjennelse for en første plan ble stemt igjennom den 18. januar 1803. Som et ledd i den store planen gjennomførte USA den 30. april samme år kjøpet av Louisiana fra Frankrike, og noen uker etter denne handelen skaffet Jefferson en sum på 2 500 dollar fra kongressen for å utruste en ekspedisjon mot Stillehavet. Da kongressen bevilget pengene, ble Lewis utsett til ekspedisjonens leder, og han skaffet for sikkerhets skyld ytterligere en leder, barndomsvennen William Clark (1770–1838). De rekrutterte sammen ekspedisjonens deltagere. Som Clark, var de fleste yrkesmilitære.
Sensommeren-høsten 1804 og vinteren 1804-1805
Ekspedisjonen på rundt 40 mann nådde med et antall båter Platte den 22. juli 1804 hvor de slo leir og noterte at flere bosetninger med indianerstammene oto og pawnee var i området. Ekspedisjonen fulgte Missourielven gjennom de nåværende delstatene Missouri og Nebraska. Den 13. august støtte man på en utbrent by som lå hvor den nåværende byen Dakota City i Nebraska ligger. Byen tilhørte indianerstammen omaha og omfattet rundt 300 hytter. Byen var blitt brent av omahaene selv ettersom rundt 400 av dem hadde dødd av kopper og de betraktet stedet som ondt. Den 20. august ble ekspedisjonen rammet av sitt eneste dødsfall da sersjant Charles Floyd døde i nærheten av nåværende Sioux City i Iowa, sannsynligvis av en bukhinnebetennelse som ble utløst av sprukket blindtarm.
På sensommeren hadde man kommet inn i et område dominert av siouxstammer, og da ekspedisjonen nådde munningen av elven James River traff de på tre indianere som informerte dem om at en leir med yanktonsiouxer var i nærheten. Ekspedisjonen besøkte leiren den 30. august og beregnet antallet av medlemmer til omkring 200, men noterte også at svært mange av dem var over i sine beste år. Man fikk opplysningen om at kun fire voksne krigere for øyeblikket var i leiren da ikke mindre enn 22 stykker hadde dødd ganske nylig i et sammenstøt med «Kites», sannsynligvis crow-indianere, i Black Hills.
Ekspedisjonen nådde Ponca Creek den 5. september, men fant ikke de poncaindianere som man på forhånd var blitt fortalt burde ha vært der. Disse var dratt av sted for å jage bison. Knappe tre uker senere, den 24. september, kom ekspedisjonene fram til Red River hvor man for første gang på reisen møtte representanter for lakotastammen, den mest betydningsfulle av de tre kjente siouxgrupperingene. Møtet medførte en viss risiko da det dreide seg om et krigstokt, nærmere bestemt en større gruppe oglalakrigere som var på veg hjem med et femtitalls fanger bestående av kvinner og barn etter at de hadde beseiret omahaere i kamp og etter sigende drept rundt 70 av deres krigere. Ekspedisjonen ble tvunget til å forhandle i flere dager etter at oglalahøvdingen mente at de burde betale en form for tributt for å kunne fortsette ferden. Situasjonen ble løst uten at man trengte å gi indianerne den båten som de krevde og det kom ikke til stridigheter.
Den 1. oktober nådde ekspedisjonen Cheyenneelvens bredder og traff på den fransk-kanadiske handelsmannen Jean Valle. En uke senere var de framme ved den sørligste av arikaraernes tre byer som lå på Ashley Island og ytterligere noen dager senere gikk de over Oak Creek for å besøke de to andre arikarabyene. De utvekslet informasjon med fransk-kanadierne Gravelines og Tabeau som bodde hos arikaraene i den første byen før de dro videre. Den 13. oktober nådde de fram til Spring Creek i nåværende Sør-Dakota. Ved Burnt Creek møtte de på nytt siouxer på veg hjem fra krigstokt, denne gangen mot mandanstammen.
Da de 24. oktober nådde fram til den første mandanbyen bestemte ekspedisjonen seg for å overvintre der. Beslutningen ble blant tatt fordi en britisk handelsmann ved navn McCracken allerede bodde i byen og raskt kunne redegjøre for andre alternativer i området. McCracken fortalte også at det fantes flere britiske handelsstasjoner langs Assiniboine River og at disse i løpet av vinteren ofte ble besøkt av medlemmer av assiniboin- og cree-stammene som kom dit for å selge skinn. Hos mandanene traff de også fransk-kanadoieren Toussaint Charbonneau (1767–1843). Charbonneaus hustru Sacagawea, den ene av flere, ble ansatt som ekspedisjonens vegviser og tolk for resten av ferden.
Sluttmål og tilbakeferd 1805-1806
Da snøen begynte å smelte forlot hoveddelen av ekspedisjonen den 7. april 1805 leiren som de hadde døpt Fort Mandan og fortsatte ferden oppover Missourielven. Den andre delen av ekspedisjonen dro nedover Missourielven på den største og tyngste båten som på grunn av sin størrelse ikke var praktisk å manøvrere oppover strømmen. Ekspedisjonen fortsatte i mindre båter og ble den 14. mai utsatt for en ulykke da en av båtene gikk rundt i en plutselig storm. Den snartenkte Sacagawea lyktes å redde det meste av utrustningen og opptegnelsene som hadde gått over bord.
Den 13. juni fikk en fortropp på fem personer øye på Great Falls, noen store fossefall i Missourielven, og da befant de seg langt inne i det som senere skulle bli delstaten Montana. Etter Great Falls nådde de fram til Missourielvens egentlige kilde, elvene Jefferson River, Madison River og Gallatin River som flyter sammen og danner Missourielven i nærheten av det som kalles for «Continental Divide», kontinentalskillet og Nord-Amerikas store vannskille. Tidlig i august sto det klart for ekspedisjonen at det ikke eksisterte noen brukbar vannveg til Stillehavet, og den 13. august begynte de å forhandle med shoshonehøvdingen Cameahwait, bror til Sacagawea, for å skaffe hester til ferden over fjellene.
Etter en svært besværlig vinter med mye regn og lite mat begynte de på reisen tilbake den 23. mars 1806 ved hjelp av fire kanoer som de hadde skaffet seg fra stedets indianere. Dessuten stjal de ytterligere en kano, men de forlot alle fem allerede etter et par uker da de nådde fram til en besværlig foss.
Da ekspedisjonen nærmet seg fjellene fant de flere forlatte indianerleire som de antok hadde tilhørt atsinastammen. Den 3. juli, etter å ha krysset Continental Divide, delte de seg slik at Lewis kunne undersøke Marias River. Lewis’ gruppe møtte den 26. juli noen svartfotindianere som om kvelden forsøkte å stjele våpnene deres. I løpet av den korte kampen ble to av indianerne drept, de eneste som ble drept i løpet av ferden. Gruppen på fire — Lewis, Drouillard og Field-brødrene — flyktet over 160 km på en dag før de slo leir igjen.
Clark hadde i mellomtiden dratt inn i området til crow-stammen. Disse hadde rykte på seg som hestetyver. Om natten ble halvparten av Clarks hester stjålet uten at en eneste crowindianer ble sett. Lewis’ og Clarks grupper dro østover hver for seg inntil de den 11. august nådde stedet der Yellowstoneelven møter Missourielven. Clarks gruppe hadde fløtet nedover elvene i skinnbåter. Sammenkomsten ble uventet dramatisk da en av Clarks jegere, Pierre Cruzatte, blind på det ene øyet og nærsynt på det andre, greide å ta feil av Lewis og en elg. Han slengte av gårde et skudd og såret Lewis i låret.
Den 20. august passerte de siouxområdets nordlige grense ved Beaver Creek, og dagen etter traff de tre handelsmenn som fortalte at da de var på veg oppover Missourielven hadde sett rundt 700 siouxer som var på krigsstien etter andre indianerstammer. Ekspedisjonen møtte dog ingen siouxgruppe som var så tallrik, men derimot en indianerleir med cheyenner som oppførte seg svært fredelig. Men etter å ha krysset Cheyenne River den 25. august møtte ekspedisjonen fem dager senere siouxene, og det viste seg å være den samme oglala-gruppen under høvdingen Tatanka Sapa (Svarte Bøffel) de hadde møtt tidligere og som hadde forsinket ferden noen dager ved Red River i slutten av september 1804.
De møtte ytterligere noen siouxer, en gruppe yanktoner, ved munningen av Niobrara River. Den 7. september møtte de handelsmannen August Choteau fra St. Louis som var på veg til en yanktonleir ved James River for gjøre forretninger. Samtlige møter skjedde uten hendelser og ekspedisjonen nådde fram til St. Louis den 23. september 1806 etter å ha tilbakelagt rundt 13 000 km.
Positivt og negativt resultat
Et av hovedmålene for ekspedisjonen var å undersøke om det eksisterte en anvendbar vannveg fra Missourielven til Stillehavet. Svaret ble til manges skuffelse negativt. Man hadde også håpet at Marias River nådde betydelig lengre inn i landet enn hva som var tilfellet, ikke minst for at dette ville gitt grunnlag for ytterligere territoriale krav for USA. Da Lewis oppdaget hvordan dette forholdt seg døpte han den siste leiren ved elvebredden for «Camp Disappointment» (‘Skuffelsens leir’).
Desto viktigere ble resultatet fra den andre hovedoppgaven, å kartlegge Lousianaterritoriet og Missouri- og Columbiaelvenes dalganger med alle bielvene. Resultatet redegjorde blant annet i form av detaljerte topografiske kart over området. Ekspedisjonen beskrev også 178 ulike vekster og 122 dyrearter.
I USA er ekspedisjonen ofte blitt sett på som betydningsfull for den unge nasjonens vekst og framgang fordi den åpnet vegen vestover, forsterket USAs krav på Oregonterritoriet og i alminnelighet rettet oppmerksomheten vestover.
Storpolitiske hensyn
Det faktum at ekspedisjonen reiste så mye som de kunne på Missourielven ble også gjort av politiske hensyn. Det var viktig å holde seg utenfor spansk territorium. Jefferson hadde bedt Lewis om ikke å gå inn i spanske områder. Ved å holde seg mest mulig nord unngikk ekspedisjonen dette.
Spania hadde overgitt Louisiana til Frankrike med den betingelsen at Frankrike ikke skulle gi det videre til en tredjepart. Napoléon Bonaparte hadde satt sin bror Joseph Bonaparte til å styre Spania. Napoleons bror ga Frankrike Louisiana som motytelse for kongedømmet Etruria i det nordlige Italia. Slaveopprøret på Haiti ledet av Toussaint L'Ouverture, Jean-Jacques Dessalines og Henri Christophe i 1802–1803 førte til uavhengighet for Haiti i 1804. Haiti var en så verdifull koloni for Frankrike at uten den var hele det koloniriket som Napoleon hadde forsøkt å etablere, ikke profitabelt nok for å rettferdiggjøre kostnadene som Frankrike hadde hatt.
Spania forsøkte å gjøre Louisiana til en buffersone mellom USA og de mange mineralgruvene i det nordlige Mexico. Etter at den amerikanske ekspedisjonen hadde startet, sendte Spania minst fire ulike ekspedisjoner for å forsøke å stoppe Lewis og Clark. I løpet av ekspedisjonens opphold i shoeshone-leiren ble de fortalt at de var ti dager unna spanske bosetninger. Denne advarselen hjalp Lewis og Clark til å unngå spanjolene, men de fikk ikke vite at Spania hadde sent ut ekspedisjoner for å stoppe dem før de var kommet tilbake.
Adlerschanze
Adlerschanze eller Adlerschanzen kan vise til:
Gordon Thomas
Gordon W. «Tiny» Thomas (født 18. august 1921 i Shipley, død 10. april 2013 i Peterborough) var en britisk syklist som deltok i de olympiske leker i 1948 i London.
Thomas vant en olympisk sølvmedalje i sykling under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det britiske laget som kom på andreplass i landeveisrittet over 194,6 kilometer bak Belgia. De andre på laget var Bob Maitland, Ian Scott og Ernie Clements. Thomas kom på åttendeplass i det individuelle landeveisrittet.
Sophie Amalie Moth
Biografi
Hun var datter av kongelig livlege (hoffmedicus) Poul Moth (se Moth) og Ida Dorothea Bureneus. Hennes far hadde vært den senere kong Christian Vs lærer, var livlege for Frederik III og ble i 1670 livlege for Christian V. Han døde imidlertid noen måneder senere. Etter dette arbeidet Sophie Amalies mor iherdig for at den 16 år gamle datteren skulle vekke den 24 år gamle kongens interesse, noe hun etterhvert lyktes med.
Kongens elskerinne
Forholdet ble ikke lenge noen hemmelighet i hoffkretsene, men foreløpig trådte hun ikke mye frem; hun bodde en tid hos en søster, som var gift med proviantkommissær Nicholaus Bennich. Hennes stilling som kongens offisielt anerkjente elskerinne ble først slått fast ved Griffenfelds fall, da kongen forærte henne Samsø og 31. desember 1677 opphøyet henne til grevinne av Samsø; ved et åpent brev av 1. januar 1679 erklærte kongen dessuten sine barn med henne for sine naturlige barn med tilnavnet Gyldenløve.
Hun synes å ha vært temmelig ubetydelig og har visst heller ikke hatt noen som helst politisk innflytelse. Den innskrenket seg, så vidt man kan se, til å oppnå forskjellige personlige begunstigelser for hennes nærmeste slekt.
Etter kongens død levde hun et meget tilbaketrukket liv på Jomfruens Egede, etter sigende oppfylt av dyp anger over sitt tidligere liv.
Gehenna
Gehenna kan bety to ting:
Ios (øy)
Ios (gresk: Ίος) er en gresk øy i øygruppen Kykladene i Egeerhavet. Lokalt kalles den for Nios (Νιός). Øya er fjellrik og har bratte klipper som går rett ned i havet på de fleste sidene, kun avbrutt av noen bukter og strender. Den befinner seg halvveis mellom Naxos og Santorini. Den er omtrent 18 km lang og 10 km bred, med et flateareal på rundt 105 km². Øya har en befolkning på 2 024 (2011), en nedgang fra rundt 3 500 på 1800-tallet. Ios er en del av den regionale enheten Thira (Santorini). Ios var scene og setting for filmen Dillo con parole mie (Ginger and Cinnamon), en italiensk komedie fra 2003, og scener fra filmen Le Grand Bleu (The Big Blue), en engelskspråklig fransk film fra 1988, ble filmet på Manganari.
Byen Khora
Ios' havn ligger ved enden av Ormoshavnen i nordvest. Derfra går det buss eller en 15 minutters gangtur opp en bratt eselsti til den pittoreske landsbyen som er kjent som Khora («byen»). Landsbyen er en typisk kykladisk malerisk landsby med trapper og trange stier som er uframkommelig med bil. I dag er hovedveien gjennom byen fullstendig overtatt av turisme i form av restauranter, butikker, barer og diskoteker. Bortsett fra havnen og landsbyen Khora har Ios kun noen meget små bosetninger, kun en gruppe hus spredt ut i bakgrunnen av de fremste strendene; Theodoti, Kalamos, og Maganari.
Eysturkommuna
Eysturkommuna er en kommune på Færøyene som ligger på østkysten av Eysturoy. Kommunen ble opprettet den 1. januar 2009, da kommunene Leirvík og Gøta slo seg sammen. Administrasjonssentrum i kommunen er Norðragøta. Øvrige bygder er Syðrugøta, Gøtugjógv, Gøtueiði og Leirvík. Den 1. januar 2017 hadde Eysturkommuna 2 060 innbyggere, noe som gjorde den til Færøyenes fjerde største kommune.
Ios (øy)
Byen Khora
Siden 1990-tallet har øyas infrastruktur for å tiltrekke seg de fleste typer turister. Med hjelp av utviklingsmidler fra EU har blant annet flere veier blitt bygget, alle steinlagte og et større amfiteater har blitt bygget på oversiden av Khora, tegnet av den tyske arkitekten Peter Haupt (død 2003). Beklageligvis har teateret i liten grad blitt utnyttet til kulturelle hendelser.
Sant’Antonio di Gallura
Sant'Antonio di Gallura (galluresisk: Sant'Antòni di Caragnàni, sardisk: Sant'Antòni de Calanzànos) er en italiensk kommune i provinsen Sassari i regionen Sardinia. Den har 1 520 innbyggere og ligger rundt 354 meter over havet.
Ios (øy)
Arkeologi
Utgravninger av høyden Skarkos har avdekket en forhistorisk bosetning, noe som viser at Ios har vært befolket siden tidlig kykladisk tid. Arkitekturen på Skarkos har blitt bevart på steder opp til høyde på bortimot tre meter hvor de fleste bygningene synes å ha hatt to etasjer, steinlagte gulv og et kloakksystem. Tallrike velbevart keramikk, redskaper og redskaper gjort av metall, stein og bein har også blitt funnet. Beklageligvis har utgravningene ved Skarkos i stor grad forblitt upublisert. I 2008 var Ios ett av seks europeiske steder (av 109 kandidater) som ble belønnet med EUs pris for kulturarven for framstående bevaring av det arkeologiske stedet på Skarkos.
Historie
Da Romerriket gikk i oppløsning i en vestlig og østlig del i 395, kom øya inn under Østromerriket med hovedstad i Bysants (Det bysantinske rike). Da Østromerriket ble oppdelt etter det fjerde korstoget i 1204 var et av de korsfarerstatene som ble opprettet hertugdømmet Arkipelagen, også kalt hertugdømmet Naxos, som var en vasallstat under det latinske riket. Ios var en av de øyene som ble underlagt. I 1269 ble gjenerobret av den bysantinske flåten. Noen år senere ble øya fraristet bysanterne av republikken Venezia under ledelse av Dominico Schiavo, men ved hans død i 1322 gikk øya tilbake til hertugdømmet. I nordenden av Ios er det ruinene av en venetiansk festning fra 1400-tallet.
Etter arven til hertug Jacopo (død 1418) var det hans bror Marco Crispo (død 1450) som overtok Ios og hans etterkommere var herskere av øya fram til 1508. Som medgift av datteren til siste herskeren, Adriana, havnet Ios i 1508 i besittelse av Alessandro Pisani. regelen med herskerdynastier av italiensk opprinnelse endte i 1537 da øya ble tatt av den beryktede piraten og muslimen Khair ed-Din, kalt for Barbarossa, og således underlagt Det osmanske rike. Først etter den greske frigjøringskrigen i 1832 ble Ios gjenforent med resten av Hellas.
«Homers grav»
Ulike legender på øya har hevdet at mor til den gamle dikteren Homer ble født på Ios, og han selv skulle være begravd der. Hans grav var allerede i oldtiden akseptert å ha ligget i nærheten av øyas nordspiss i området ved Plakoto. Men i dateringen av graven er det en tidsforskjell på 600 år i motsetning til det tidsrom som Homer kan ha levd (og i den grad en forfatter ved navn Homer noen gang har levd). I 1771 hevdet nederlandske Pasch van Krienen å ha funnet graven til Homer. Etter å ha åpnet graven hevdet han å ha sett et skjelett i noen få sekunder før det smuldret opp til støv. Han lot graven dekke til og deretter forsvant den på mystisk vis igjen.
De lokale vil uansett vise til den antikke byen Plakotos på den nordligste enden av øya hvor inngangen til en grav kan bli sett. Det er ingen fysiske bevis som knytter stedet til Homer. Allerede i antikken ble denne myten brukt av folket på øya, og det ble nevnt av geografen Pausanias. Ifølge legenden skal Homer ha tatt veien til Ios på veg til Athen, og der ble han av de lokale fiskerne stilt en gåte som han ikke klarte å løse, og i irritasjon av dette døde han. Avbildningen av Homers hode er gjengitt på den lokale mynten og til hans minne er en måned oppkalt etter ham på kalenderen. Øya hevder å ha 365 kirker og kapeller, like mange som dager i året.
Landbruk
Selv om øya er preget av fjell og berg, er den i forhold til mange andre øyer i Kykladene, relativ fruktbar. Siden 500-tallet f.Kr. har det vært terrassedyrking (πεζούλες) med lave steingjerder. Inntil noen få tiår siden var det økonomiske grunnlaget for øya hovedsakelig jordbruk med dyrking av korn, oliven, vin og husdyrdrift.
I dag er det bare i liten grad produsert landbruksprodukter, hovedsakelig honning og geitost, foruten også poteter, belgfrukter og bygg som går til personlig forbruk og som dyrefôr.
Eysturkommuna
Politikk
Kommunestyrevalget den 8. november 2016 valgte kommunestyre for perioden 2017–2020:
Kommunestyrevalget den 13. november 2012 valgte kommunestyre for perioden 2013–2016:
Ios (øy)
Turisme
Siden 1970-tallet har Ios fått en voldsomt vekst i internasjonal turisme og dermed har befolkning vokst noe og siden holdt seg jevnlig på rundt 1500 fastboende. Enkelte dager i sommermånedene kan det oppholde seg opp til 10 000 mennesker på øya. Det er i stor grad yngre mennesker som nyter de flotte sandstrendene, som siden 1970-tallet gjerne sov i soveposer ved den populære stranden Mylopotas etter å ha festet hele natten. Ios forsøker å gjøre trekk for å tiltrekke seg andre turister, eldre og familier, men så langt er fokuset på å utvide havnen og bedre den bilfrie landsbyen Khora.
Nikos Christodoulidis
Den konservative Christodoulidis ble valgt med i underkant av 52 % av stemmene i andre valgomgang. Den sittende president Nikos Anastasiades var etter to valgperioder ikke lengre valgbar som president.
Presidenten på Kypros er også leder av regjeringen.
Volapük
Volapük (iblant skrevet volapyk på norsk) er et kunstig språk laget i 1879-1880 av Johann Martin Schleyer, en katolsk prest i Baden i Tyskland-
Schleyers språklige visjon
Schleyer ville skape et språk for internasjonal kommunikasjon som var lett å lære for mennesker i alle kulturer. Derfor forenklet han grammatikken og gjorde den helt regelrett og uten unntak. Alle bokstaver uttales alltid likt, og alle ord har samme trykk, på siste stavelse («Volapük» uttales «volapyk»).
Ordforrådet kommer hovedsakelig fra engelsk, men også fra fransk og tysk. Ordene er kraftig omformet for å svare til språkets grammatikalske regler. For eksempel må ingen substantiver i entall ende på «-s» fordi dette er flertallsending. Bokstaven r ble nesten helt unngått, fordi Schleyer mente den ville skape vansker for kinesere. Enkeltord er gjort korte fordi de skal være billige å telegrafere, noe Schleyer mente var viktig for et internasjonalt språk.
Eksempler:
For brukere av språk som henter mange røtter fra latin, er ordene ikke lette å kjenne igjen, ulikt i språk som Esperanto og Interlingua. Og sjøl for folk som snakker engelsk er de aller fleste ord med engelske røtter i Volapük ugjenkjennelige.
Dette utviklet seg til å bli en hovedkritikk av språket.
Volapüks internasjonale gjennombrudd
Schleyers innflytelse i katolske miljøer, bl.a som salmedikter, førte til Volapüks første utbredelse i tysk-språklige områder.
Men sitt virkelige internasjonale gjennombrudd fikk språket da det kom på moten i Paris midt på 1880-tallet. Derfra spredde det seg raskt til de fleste land i Europa, og til Amerika og Asia.
I ledelsen for arbeidet i Frankrike sto Auguste Kerckhoffs, som var en anerkjent vitenskapsmann og hadde innflytelse blant medlemmer av Det Franske Akademi, i pressen osv. Dermed fikk Volapük innpass i kretser som var nokså forskjellige fra Scheyers første tilhengere.
Kerckhoffs var en effektiv propagandist og organisator og dyktig pedagog. Han skrev en god lærebok som ble oversatt til mange språk (bl. a. svensk) og var helt overlegen Schleyers lærebok. Kerckhoffs er den enkeltpersonen som hadde størst betydning for Volapük-bevegelsens veldige vekst på andre halvdel av 1880-tallet.
Volapük-bevegelsens høydepunkt
Det ble gjennomført verdenskongresser i 1884 i Friedrichshafen, 1887 i München og 1889 i Paris. Mange hundre bøker kom ut på Volapük. I 1889 fantes det 316 lærebøker på 25 språk, 283 Volapük-klubber og omtrent 25 tidsskrifter.
Ifølge Volapük-propagandaen hadde bevegelsen på sitt største over 100 000 medlemmer. Det er i hvert fall sikkert at mange tusen lærte å snakke og korrespondere på Volapük, og det var over 1000 Volapük-lærere med eksamen.
I Norge fantes Volapük-klubber i hvert fall i Kristiania, Bergen og Trondheim, og et felles dansk-norsk tidsskrift hadde Volapük-nyheter fra Norge. Fra det vet vi f.eks. at Bjørnstjerne Bjørnson deltok på en middag arrangert av Volapükister i København.
Datuvalister mot kademister
Men mot slutten av 1880-tallet, da bevegelsen var sterkest, vokste det fram store motsetninger, særlig mellom den tyske delen rundt Schleyer og en fløy rundt Kerckhoffs.
Striden gjaldt både språklige og organisatoriske spørsmål.
Mange Volapükister så på språket som unødvendig kunstig og for ulikt vanlige europeiske språk. Retningen som fulgte Kerckhoffs mente Schleyer gjorde Volapük for vanskelig og for påvirket av tysk. Blant endringene de foreslo var gloser som lignet mer på vanlige latinske låneord.
Kerckhoffs lærebok forenklet Schleyers Volapük uten å forandre de fleste reglene i språket. Kerckhoffs ignorerte regler som han mente var unødvendige, han gikk mot de tyske Volapükistenes tendens til å lage svært lange ord satt sammen av mange røtter (som i tysk) og gikk inn for ikke mer enn to røtter i samme ord (mer likt fransk), osv.
Schleyer organiserte Volapük-bevegelsen etter mønster av den katolske kirken, med seg selv i rollen som språkets intellektuelle eier og oppfinner (datuval – stor oppfinner) og autoritære leder (cifal – stor sjef). Han hadde flere ganger endret språket på egen hånd.
Kerckhoffs tilhengere ville at det demokratisk valgte Internasjonale Volapük-akademiet Kadem Valemik Volapüka, som var nedsatt på verdenskongressen i 1887, skulle bestemme språkutviklingen.
I Paris i 1899 ble Kerckhoffs valgt til leder av Akademiet. Akademi-tilhengerne krevde språkreformer, og en åpen kamp mellom Schleyers og Kerckhoffs fløyer (Datuvalister og Kademister) brøyt ut.
Splittelse og sammenbrudd
Striden førte til en stor internasjonal splittelse mellom tilhengere av Schleyer og Kadem Valemik Volapüka, fulgt av allment sammenbrudd i begge retninger. Like lynraskt som Volapük hadde vokst på 1880-tallet forsvant det nå. I 1900 var bare noen få hundre organiserte Volapükister igjen.
Noen oppslagsverk framstiller Volapüks sammenbrudd som en følge av konkurransen fra det framvoksende språket esperanto, men dette er ikke korrekt. Esperanto fikk sitt første store gjennombrudd ved verdensutstillingen i Paris i 1900. På denne tiden hadde Volapük forlengst mistet all betydning.
Ei lita gruppe trofaste Datuvalister, blant dem en Cifal utnevnt av Schleyer selv, fortsatte bevegelsen etter at grunnleggeren døde.
Volapük etter 1920
Volapük-bevegelsen som bruker de Jongs normal eksisterer den dag i dag, ledet av en Cifal som er den 6. i direkte rekke etter Schleyer, engelskmannen Brian Bishop. Det finnes anslagsvis noen titalls brukere av de Jongs Volapük i verden. Andre har lært tidligere former for Volapük ut fra gamle lærebøker.
På Internett har Volapükister lagt ut gamle og nye lærebøker og ordbøker på flere språk, de har en diskusjonsliste, og de har begynt arbeidet med en Wikipedia, som allerede er omfattende for et språk med så få brukere, med over 100 000 artikler.
Historisk vurdering av Volapük
Historisk sett er Volapük det kunstige språk som har hatt nest størst suksess. Bare esperanto har blitt lært av flere og skapt en større organisasjon.
Volapük beviste for første gang at det faktisk var mulig for mennesker raskt å lære seg å bruke et enkelt, kunstig språk til å snakke og korrespondere like godt som på et naturlig fremmedspråk.
Volapük var det første historiske eksemplet på et stort internasjonalt språksamfunn med organisasjon, litteratur og presse bygd på et kunstig språk.
Disse erfaringene kom til å påvirke utviklingen av Volapüks mer suksessfulle etterfølger, esperanto.
Språkeksempel
Bønnen Fader vår på Volapük fra andre halvdel av 1880-tallet:
O Fat obas, kel binol in süls,
paisaludomöz nem ola!
Kömomöd monargän ola!
Jenomöz vil olik,
äs in sül, i su tal.
Bodi obsik vädeliki givolös obes adelo.
äs id obs aipardobs debeles obas.
E no obis nindukolös in tentadi,
sod aidalivolös obis de bad.
Jenosöd!
Bornholms lufthavn
Bornholms lufthavn (IATA RNN, ICAO EKRN) er en dansk flyplass som ligger 5 km sørøst for Rønne, på den danske øya Bornholm.
Historie
Flyplassen ble innviet 16. november 1940, og Det Danske Luftfartsselskab startet med ruteflyvning til København med én daglig avgang. Ruten ble i 1982 overtatt av Maersk Air, og i 2002 overtok Cimber Air ruten, etter at Mærsk i flere år hadde fløyet med underskudd. I 2005 opprettet Danish Air Transport en konkurrerende rute. År 2006 hadde lufthavnen 7 daglige avganger og ca. 230.000 passagerer. Sommeren 2007 åpnet ytterligere to ruter fra Rønne til Hamburg med Lufthansa og til Oslo med Widerøe.
Skjema (psykologi)
I psykologien, refererer skjemaer til et sett med mentale representasjoner om en person, en hendelse eller en selv. Disse skjemaene blir vanligvis aktivert av informasjon som passer inn i dem. For eksempel kan man automatisk tenke på en person som en "mann" når en hører at en den er en mekaniker.
Bruk av skjemaer kan føre til en raskere forståelse av informasjon, men kan også påvirke tolkningen av ytre inntrykk ved å være for mye påvirket av ens egen tenkning («top-down»-tenkning).
Skjemaer som inneholder en typisk handling og interaksjon med andre mennesker kalles vanligvis et "script". Dette er lærte og automatiserte prosesser, og eksempler på dette er handling av mat i butikken, kjøre bil, og så videre.
Hans Rosing
Hans Rosing (født 9. august 1625 i Brønnøy på Helgeland, død 13. april 1699 i Christiania) var luthersk biskop i Christiania. Hans Rosing tilhørte det øvre sjikt av det norske ortodokse presteskapet på 1600-tallet.
Bakgrunn
Han var sønn av Claus Rosing (ca. 1602–1644) (ca. 1602–1644) og Birgitte Christensdatter Schanche (1603–1681). Faren var prest i Brønnøy, og farfaren var danskfødt prest han også. Hans hadde en bror Rasmus (1641–1705) som ble prest på Hitra. I 1653 giftet Hans seg med Gertrud Hansdatter Borchardsen (1636–1660), og i 1661 med Christine Bang (1635-1699), datter av professor Thomas Bang (1600–1661).
Hans var da allerede reist heimefra for å gå Trondhjems katedralskole. Fra 1645 gikk han ved Københavns Universitet, og fra 1649 til 1652 reiste han utenlands, til Leiden og Orleans, og det kulminerte med en disputas i Leipzig.
Prest
Fra 1652 var han sogneprest i Dalby og Tureby på Sjælland. I sin tid på Sjælland ble Rosing et av mange ofre for svenske soldaters plyndring under sluttoppgjøret mellom kong Frederik III og kong Karl X Gustav. Antakelig var det en kongelig kompensasjon at han 1660 ble sogneprest i Kalundborg, et embete mange høyere geistlige i 1600-tallets Norge ble rekruttert fra.
Biskop
Etter å i 1661 ha mottatt en magistergrad ble han i 1664 biskop i Christiania bispedømme og satt til sin død i 1699. Han ble i 1674 tildelt en dr.theol., og fra 1685 var han konsistorialråd.
Han hadde som biskop stor anseelse for sin lærdom, ikke bare i teologi, men også i verdslige saker. Han ble derfor høyt skattet av U. F. Gyldenløve og gjaldt for dennes private rådgiver i de viktigste ting både under krigen og i fredstid, og stattholderen erklærte en gang at «denne mann kan vi ikke miste i Norge», da det var tale om å sette ham på Sjællands bispestol.
I hans tid foregikk en betydelig forandring med hans stift, da Valdres og Hallingdal ble lagt dertil, mens Øvre Telemarken ble tatt derfra og lagt til Christianssand. Christianias første kirke ble i hans tid, i 1686, til flammenes rov. Skadene var ikke verre enn at den kunne ha vært reparert. De militære myndighetene forlangte den imidlertid revet, fordi den lå for nær Akershus festning, og det falt i biskop Rosings lodd i 1697 å innvie den nye, Vor Frelsers Kirke. Han fikk ved denne anledning rang som etatsråd. En lysekrone som han 1684 hadde skjenket den gamle kirke, ble reddet, og bevarer hans minne.
Annet
Rosings gate ble på St. Hanshaugen i Oslo ble i 1891 oppkalt efter ham. Det er en liten gangvei mellom Akersveien og Ullevålsveien.
Santiago (navn)
Santiago er et mannsnavn som betyr «sankt Jakob». Det er dannet av spanske santo, «hellig», og Yago, en gammel spansk form av Jakob, som betyr «den som holder i hælen». Sankt Jakob er Spanias nasjonal­helgen.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
San Juan (Balearene)
San Juan (katalansk: Sant Joan) er en by og kommune i det østlige Spania, på øya Mallorca i provinsen Balearene. Kommunen har 2,185 innbyggere (2021).
Mona Helen Skorstad
Mona Helen Skorstad Døvle (født 3. februar 1990 på Ellingsrud i Oslo) er en norsk håndballspiller. Hun er gift med tidligere fotballdommer Trond Ivar Døvle.
Skorstad spilte juniorhåndball på Ellingsrud IL, og gjennom et klubbsamarbeid spilte hun også eliteseriehåndball for Toten Håndballklubb i sesongen 2008-2009. Samme sesongen var hun kaptein for Ellingsrud, og tok laget til seier i Petter Wessel cup (uoffisielt NM for junior) i januar. Hun spiller helst back, men med sin allsidighet kan hun spille flere posisjoner. Hun gikk på idrettsfag ved Bjerke videregående skole fra 2006 til 2009, sammen med blant andre håndballvenninnen Marie Lindvik Jørstad, turneren Sandra Ostad og fotballspillerne Mathis Bolly og Preben Mankowitz.
Kunstdetektivene
Kunstdetektivene er en bokserie skrevet av forfatteren Bjørn Sortland. Bokserien inneholder 16 bind per 2016.
Santu Lussurgiu
Santu Lussurgiu (sardisk: Santu Lussùrzu) er en italiensk kommune i provinsen Oristano i regionen Sardinia. Den har 2 369 innbyggere og ligger rundt 503 meter over havet.