cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stephan Christiansen
Kampanje-evangelist
Kristiansand (1997), Bergen (1998), Sandnes (1998), Malaga (1998), Fuengirola (1998) Oslo (1998), Ålesund (1999), Stavanger (1999), Herning (1999), Tønsberg (2000), Asker (2000), Bærum (2000), Tromsø (2001), Torino (2001), Sandnes (2006), Roma (Ostia) (2017), Modugno (2019), Catanzaro (2019) og Matera (2019).
Redaktør og skribent
Stephan Christiansen var ansvarlig redaktør for JesusAvisa fra grunnleggelsen i 1998 til avviklingen i 2008. JesusAvisa ble gitt ut av Jesus Revolution.
Stephan Christiansen har vært skribent i avisene Dagen, Magazinet og Korset Seier.
TV
Stephan Christiansen var programleder for Jesus Revolutions TV-program Youth of Europe som ble produsert fra 2002 til 2008. Hvert program ble filmet i ulike europeiske byer. Programmet ble sendt på God TV og fem andre TV-kanaler.
I desember 2020 ble Stephan Christiansen programleder for Jesus Revolutions YouTube program Jesus Revolution Band & Preachers.
Jesus Church
Menigheten Jesus Church Oslo ble grunnlagt i år 2000, av Anne og Stephan Christiansen. Menigheten har 325 medlemmer pr. 1.1.2020. Jesus Church ble en del av den norske pinsebevegelsen i 2004. Menigheten er base for Jesus Revolution. (Jesus Church er hjemmemenighet for misjonsarbeidet Jesus Revolution) Jesus Church flyttet inn i Markus kirke på St. Hanshaugen i 2014. Jesus Church har siden 2011 hatt en avdeling for Oslo Sør som holder gudstjenester i Kolbotn Kulturhus. Stephan Christiansen har vært menighetens hovedpastor siden grunnleggelsen i 2000.
Troens Bevis Bibel & Misjonsinstitutt
Stephan Christiansen samarbeidet med evangelist Aril Edvardsen fra 1998 fram til dennes død i 2008. Christiansen var fast taler på sommerstevner i Sarons Dal i regi av Troens Bevis Verdens Evangelisering, deltok på Aril Edvardsens kampanjer med predikantseminar i utlandet, og hadde omfattende turnesamarbeid i Norge. Jesus Revolution medvirket i årrekke på ungdomsfestivalen Jesus to the Nations, og hadde i noen år sine treningsleire som forberedte ungdommer til misjonsreiser i tilknytning til sommerstevnene i Sarons Dal, der de også var også engasjert i barne-og ungdomssatsningene.
En av virksomhetene i Sarons Dal var Troens Bevis Bibel og Misjonsinstitutt, (TBBMI) som ble grunnlagt av Aril Edvardsen i 1968. I 2008, ga Aril Edvardsen Troens Bevis Bibel og Misjonsinstitutt videre til Stephan Christiansen og Anne Christiansen, med ansvar for å drive TBBMI videre i samme visjon og samme ånd.
I 2009 flyttet TBBMI til Oslo. Stephan Christiansen har vært rektor for TBBMI siden 2008.
TBBMI tilbyr 1, 2, eller 3-årig utdanning innen misjon, evangelisering, kristent lederskap og menighetsbygging.
Jesus Movement
I 2018 startet Stephan Christiansen og Anne Christiansen et nytt skole- og studentarbeid, kalt Jesus Movement. Jesus Movement ble første gang presentert offentlig av Stephan Christiansen på Budapest Arena i forbindelse med en Fire Conference arrangert av Christ for all Nations og Daniel Kolenda.
Day & Night
I 2018 grunnla Stephan Christiansen og Anne Christiansen Day & Night, et senter for lovsang, bønn og barmhjertighet. Day & Night holder til i Markus kirke, og har som mål å være åpent 24/7. Day & Night ønsker å ha en allianse for Guds folk som sammen bidrar med å virkeliggjøre visjonen.
Israel Next
Stephan Christiansen og Anne Christiansen tok initiativ til opprettelsen av organisasjonen Israel Next i 2018. Visjonen til Israel Next er Israel til neste generasjon. Informasjon, utdanning, reiser, historisk bevissthet og støtte til Israel er fem satsningsområder for organisasjonen. Israel Next ble lansert i mars 2019. Stephan Christiansen er styreleder og Roar Sørensen er daglig leder for Israel Next.
Israel og Holocaust
Siden 2010 har han også ledet reiser til Israel for studenter og pastorer.
Stephan Christiansen tok inititativ til å arrangere Holocaust Memorial Day i Jesus Church første gang i 2011. Arrangementet har blitt avholdt flere ganger med talere som Erna Solberg, Dagfinn Høybråten og Jan Otto Johansen. Christiansen skrev og fremførte egen musikk til Holocaust Memorial Day som ble utgitt som Lest We Forget – In the shadows of the Holocaust i 2015. Albumet kom ut i en ny versjon i mars 2020.
I boken «En moderne pilegrims bekjennelser», en dagbok der handlingen foregår i Israel, skriver Stephan Christiansen om oppdagelsen av sin jødiske familebakgrunn.
Jesus Kids
Jesus Kids ble grunnlagt av Kåre Skuland i 2016, og ble etablert som egen stiftelse i 2019. Jesus Kids hovedvirksomhet er en app-basert trosopplæringsplan som ble lansert i 2019. Visjonen er å gjøre verdens barn til disipler av Jesus Kristus. Stephan Christiansen er styremedlem og internasjonal ambassadør for Jesus Kids.
Internasjonalt engasjement
Medlem av Empowered 21.
Medlem  av Empowered 21’s Global Evangelist Alliance Executive Committee.
Medlem av Empowered 21’s Next Gen Neetwork.
Med i Founding circle for Jerusalem Prayer Breakfast.
Medlem av Europe Shall Be Saved Evangelistic Core Team.
Med i World Evangelical Alliance Global Strategy Working Group i 2018.
Kontroverser
I 2016 ble det lansert en serie på 5 programmer på vgtv kalt «frelst». I denne «dokumentaren» forteller en kvinne om sin tid i Jesus Revolution. Kvinnen var samtidig ansatt journalist i VG og redaktør for serien om seg selv. I serien fremmes det kritikk mot Stephan Christiansens lederstil, som omtales som kontrollerende. I kjølvannet av denne serien stod flere frem og fortalte om lignende opplevelser i Jesus Revolution. Andre tidligere misjonærer i Jesus Revolution sto fram med positive erfaringer fra sin deltagelse i misjonsorganisasjonen.
Stephan Christiansen beklaget i en kronikk i VG eventuelle belastninger som Jesus Revolutions misjonærer hadde hatt i virksomhetens pionertid.
Apple Macintosh
Macintosh, også kjent som Mac, er et merkenavn brukt på flere serier med personlige datamaskiner konstruert, utviklet og markedsført av Apple Inc.
Navnet kommer fra eplesorten McIntosh, og den opprinnelige Macintosh ble sluppet på markedet 24. januar 1984. Den hadde et grafisk brukergrensesnitt og mus i stedet for tekst-baserte kommandoer som var vanlig den gangen. Dagens rekke med Macer spenner fra den enkle og rimelige Mac mini-maskinen til en middels kraftig servermodell; Xserve. Macintosh-maskinene retter seg hovedsakelig mot hjemme- og undervisningsmarkedet, samt det kreative profesjonelle markedet. Produksjonen av Macintosh er basert på en modell der Apple har full kontroll på maskinvaren og lager sitt eget operativsystem som er forhåndsinstallert på alle Macer som selges. Dette står i kontrast til de fleste IBM-kompatible PC-er hvor en leverandør står for operativsystemet og en rekke andre produsenter lager selve maskinen. Moderne Macintosher, som alle andre datamaskiner, kan også kjøre operativsystemer som Linux, FreeBSD, Windows etc.
Kromosom 18
Kromosom 18 er ett av de 23 kromosomparene hos mennesker. Mennesker har normalt to versjoner av dette kromosomet, ett fra hver av foreldrene. Dette kromosomparet dekker omtrent 77 millioner basepar som er byggematerialet til DNA. Kromosom 18 står for omtrent 2,5 % av den totale mengden DNA i cellene. Identifiseringen av genene på hvert kromosom har i lang tid blitt sett på som ett av de viktigste forskningsområdene, og er blitt viet mye tid og resursser. Siden forskere bruker forskjellige metoder til å identifisere genene, har man ikke klart å stadfeste ett nøyaktig antall gen. Det er antatt at kromosom 18 inneholder omtrent 750 gener.
Apple Macintosh
Stasjonene har pakken med programmer kjent som Mac OS X installert.
1979 til 1984
Macintosh-prosjektet startet sent i 1970-årene med Jef Raskin, en Apple-ansatt som så for seg en datamaskin som skulle være lett å bruke og med lav pris, ment for den vanlige forbruker. I september 1979 fikk Raskin tillatelse til å begynne å ansette folk til prosjektet, og han begynte å lete etter en ingeniør som kunne sette sammen en prototyp. Bill Atkinson som jobbet i avdelingen som utviklet Apples Lisa, som var en lignende, men mer avansert maskin, presenterte ham for Burrell Smith, en servicetekniker som hadde blitt ansatt tidligere samme år som Apple-ansatt nr. 282. Etterhvert samlet Raskin et stort lag med utviklere som konstruerte maskin- og programvaren for den opprinnelige Macintoshen. Foruten Raskin, Atkinson og Smith, bestod gruppen av Chris Espinosa, Joanna Hoffman, George Crow, Jerry Manock, Susan Kare, Andy Hertzfeld og Daniel Kottke.
Smiths første Macintosh hovedkort var bygd opp etter Raskins spesifikasjoner. Det hadde 64 kilobyte (kB) med RAM, brukte Motorola 6809E-mikroprosessor og støttet en skjerm med oppløsning på 256 x 256 piksler i svart/hvitt. (Det endelige produktet brukte en 9-toms skjerm med 512 x 342 punkters oppløsning). En av Macintosh-programmererne, Bud Tribble, ville gjerne bruke Lisas grafiske programmer på Macintoshen, og spurte Smith om han kunne inkludere Lisas Motorola 68000-mikroprosessor i Macen, samtidig som produksjonskostnaden ble holdt nede. Innen desember 1980 hadde Smith klart å konstruere et hovedkort som ikke bare brukte 68000-prosessoren, men som også hadde økt frekvensen fra 5 til 8 MHz. Dette kortet støttet også en skjermoppløsning på 384 x 256 punkter. Smiths design brukte færre RAM-brikker enn Lisa, noe som gjorde produksjonen av kortet atskillig rimeligere. Den endelige versjonen av den første Macen hadde mer av programvaren i ROM enn de fleste andre datamaskiner. Den hadde 128 kB RAM i form av seksten 64 kilobit (kb) RAM-brikker loddet på hovedkortet. Det var ingen minneplasser, men internhukommelsen kunne økes til 512 kB ved å lodde seksten 256 kb RAM-brikker på kortet i stedet for brikkene som var loddet på fra fabrikken.
Det innovative designet fanget oppmerksomheten til Steve Jobs. Han forstod at Macen var mer markedsrettet enn Lisa, og begynte å fokusere på prosjektet. Raskin forlot Macintosh-prosjektet i 1981 p.g.a. en konflikt med Jobs, og den endelige utformingen av Macen sies å være nærmere Jobs idéer enn Raskins. Etter å ha hørt om den banebrytende teknologien med grafisk brukergrensesnitt som ble utviklet ved Xerox PARC, avtalte Jobs et besøk for å se på Xerox Alto-datamaskinen og utviklingsverktøyet Smalltalk i bytte mot aksjeopsjoner i Apple. Brukergrensesnittet på Lisa og Macintosh var delvis påvirket av teknologien de så hos Xerox PARC, men ble kombinert med Macintosh-gruppens egne idéer. Jobs engasjerte også industridesigneren Hartmut Esslinger for å jobbe med Macintosh-serien, noe som resulterte i det såkalte "Snow White"-designet. Selv om det kom for sent for de første Macintoshene, ble det brukt i de fleste andre Apple-maskinene fra midten til slutten av 80-tallet. Jobs fikk ikke lede Macintosh-prosjektet særlig lenge, etter en intern maktkamp med den nye administrerende direktøren John Sculley, fikk Jobs sparken fra Apple i 1985. Etter dette startet han et nytt dataselskap NeXT, og kom ikke tilbake til Apple før i 1997. John Sculley økte prisen på den opprinnelige Macintoshen fra USD 1995 til USD 2495 for å dekke inn en storstilt markedsføringskampanje.
1984: Lanseringen av Macintosh
Macintoshen ble offisielt annonsert 22. januar 1984 med den nå berømte reklamefilmen 1984 regissert av Ridley Scott, som ble vist under pausen i Super Bowl. Reklamefilmen viste en kvinne, spilt av Anya Major, som kaster en slegge mot en storskjerm hvor en Big Brother-inspirert leder (som skal forestille IBM) snakker til de grå massene. Dette symboliserte Apples utfordring mot de tekst-baserte datamaskinene som dominerte markedet på den tiden. En kommentatorstemme avslutter filmen med å si: ''«On January 24th, Apple Computer will introduce Macintosh. And you'll see why 1984 won't be like "1984".»''
Macen kom i salg to dager etter at reklamefilmen gikk på lufta med en pris på USD 2495 (justert for inflasjon ville det gi en pris i dag på ca. USD 5000). Den ble levert med to programmer lagd for å vise brukergrensesnittet, MacWrite og MacPaint. I tillegg kunne maskinen også installere og bruke programmet Microsoft Word. Selv om mange ble umiddelbart begeistret for Macen, var den for radikal for andre. Fordi maskinen var designet fullstendig rundt det grafiske brukergrensesnittet, måtte eksisterende tekst-baserte programmer gjøres fullstendig om og programmeres på nytt. Dette var en utfordring som mange programvareutviklere ikke var klar for, og det resulterte i at det i starten manglet programmer for det nye systemet. Mange brukere, som var vant til å bruke kommandolinja, anså Macen for å være bare et «leketøy».
1985 til 1989
I 1985 gjorde kombinasjonen av Macintoshen, Apples laserskriver kalt LaserWriter, og Mac-spesifikk programvare som Boston Softwares MacPublisher og Aldus PageMaker brukere i stand til å designe, forhåndsvise på skjerm og deretter skrive ut komplette sider med tekst og grafikk, en aktivitet som fikk navnet desktop publishing. I starten var desktop publishing unikt for Macintosh, men etter hvert ble det tilgjengelig for brukere av IBM-kompatible PC-er også. Senere kom programmer som Macromedia FreeHand, QuarkXPress, Adobe Photoshop og Adobe Illustrator til å styrke Macens posisjon som en datamaskin velegnet for grafisk arbeid, samtidig som det hjalp til med å utvide det voksende markedet for desktop publishing.
Begrensningene til den først Macen viste seg snart. Den hadde svært lite internhukommelse, selv sammenlignet med andre personlige datamaskiner i 1984, og det var heller ikke enkelt å utvide den. I tillegg manglet den harddisk, og det var heller ingen enkel mulighet for å koble til det. Selv om Macens internhukommelse i 1985 var økt til 512 kB, og det var mulig, om ikke enkelt å utvide interminnet i en 128 kB Mac, innså Apple at Macen trengte forbedringer på disse områdene. Resultatet var Macintosh Plus, som ble sluppet 10. januar 1986 til en pris på USD 2600. Den kunne tilby en megabyte med RAM som kunne utvides til fire MB, samtidig som den hadde fått en SCSI-parallelltilkobling som gjorde det mulig å koble til opp til syv eksterne enheter, som f.eks. harddisker og scannere, noe som var revolusjonerende den gangen. Diskettstasjonen var byttet ut med en ny versjon med kapasitet på 800 kB. Macintosh Plus ble en umiddelbar suksess og var i produksjon fram til 15. oktober 1990, dvs. at den var i salg i over fire år og ti måneder. Det var den modellen i Apples historie som hadde lengst levetid.
Sammen med Macintosh II, ble Macintosh SE lansert som den første kompakte Macen med en intern kortplass, en såkalt Processor Direct Slot, som var spesifikk for denne maskinen. SEen hadde som Macintosh II det nye "Snow White"-designet, samt den nye Apple Desktop Bus-musa og tastaturet, som først ble lansert med Apple II GS noen måneder tidligere.
Med den nye Motorola 68030-prosessoren, kom Macintosh IIx i 1988 med flere interne forbedringer, blant annet en egen brikke for minnehåndtering, en såkalt Memory Management Unit (MMU). Den ble etterfulgt av en mer kompakt versjon med færre utvidelsesplasser kalt Macintosh IIcx, og en versjon av Macintosh SE med en 16 MHz 68030-prosessor som ble kalt SE/30. Senere samme år kom Macintosh IIci, som gikk på 25 MHz og som var den første Macintosh som var såkalt 32-bit clean, noe som gjorde at den kunne adressere mer enn 8 Mb med internhukommelse. System 7 var den første versjonen av operativsystemet til Macintosh som støttet 32-bits adressering. Apple introduserte også Macintosh Portable, en maskin med 16 MHz 68000-prosessor og aktiv matrise LCD-skjerm. Året etter ble 40 MHz-modellen Macintosh IIfx avduket, med en startpris på USD 9900. I tillegg til den raske prosessoren, hadde den omfattende forbedringer på den interne arkitekturen, inkludert raskere internhukommelse og to dedikerte 6502-prosessorer for å håndtere input/output.
1990 til 1998
Microsoft Windows 3.0, som begynte å nærme seg Macen både i ytelse og i egenskaper i systemet, ble lansert i mai 1990, og var et brukbart og mindre kostbart alternativ til Macintosh-plattformen. Apples respons var å lansere en serie relativt rimelige Macintosher i oktober 1990. Macintosh Classic, som i hovedsak var en mindre kostbar versjon av Macintosh SE, ble solgt for USD 999, noe som gjorde det til den rimeligste Macen fram til relanseringen (og det etterfølgende priskuttet) til 400 MHz iMac-modellen i februar 2001. Macintosh LC, som hadde en 68020-prosessor, og et kabinett som lignet på en pizza-eske, var tilgjengelig for USD 1800. Den tilbød fargegrafikk, og kom sammen med en ny billig skjerm med 512 x 384 punkters oppløsning. Macintosh IIsi var i praksis en 20 MHz IIci med kun en intern kortplass, og kostet USD 2500. Alle tre maskinene solgte bra, men Apples marginer var betydelig mindre enn på tidligere maskiner.
I 1991 ble System 7 lansert. Det var en 32-bits versjon av Macintoshs operativsystem som forbedret håndteringen av fargegrafikk, minneadressering, nettverk og fleroppgavekjøring, samtidig som virtuell hukommelse ble innført. Senere samme år lanserte Apple Macintosh Quadra 700 og 900, som var de første Macene som brukte den raske Motorola 68040-prosessoren. Det kom også forbedrede versjoner av forrige års vellykkede produkter, Macintosh Classic II og Macintosh LC II. Den siste var oppgradert til å bruke en 16 MHz 68030-prosessor.
På samme tid ble de første tre modellene i Apples varige PowerBook-serie introdusert. PowerBook 100 var en forminsket versjon av Macintosh Portable, PowerBook 140 hadde en 16 MHz 68030-prosessor, mens PowerBook 170 hadde samme prosessor på 25 MHz. De var de første bærbare datamaskinene som hadde tastaturet bak en håndleddstøtte, og med en innebygd pekeenhet, en styrekule foran tastaturet.
I 1992 begynte Apple å selge de rimeligste Macene i Performa-serien gjennom nye forhandlerkanaler. Hos Apple-forhandlerne ble en serie maskiner som egentlig var i Macintosh Quadra-serien solgt som Macintosh Centris, men disse ble raskt omdøpt til Quadra da kundene ble forvirret av alle de forskjellige seriene med navn som Classic, LC, II, Quadra, Performa og Centris. Apple lanserte også den minimalistiske PowerBook Duo-serien. Meningen var at den skulle kobles til en basestasjon for å få funksjonalitet som en vanlig skrivebordsmaskin når man var på kontoret, samtidig som den var lett i vekt når man var på reise. PowerBook Duo ble sløyfet fra Apples produktportefølje tidlig i 1997.
Det neste trinnet i utviklingen av prosessorene i Macintoshene var overgangen til RISC-teknologien med PowerPC-arkitekturen som ble utviklet av en allianse bestående av Apple, IBM og Motorola. Etter introduksjonen viste Power Macintosh-serien seg å være svært suksessfull med over en million solgte enheter i slutten av 1994, tre måneder før målet som var satt i utgangspunktet. Apple lanserte samme år annen generasjon PowerBook-modeller, PowerBook 500-serien som kom med den nye styreflaten.
På tross av disse tekniske og kommersielle suksessene, begynte Microsoft og Intel raskt å senke Apples markedsandel med henholdsvis operativsystemet Windows 95 og Pentium-prosessoren. Disse førte til betraktelige forbedringer når det gjaldt multimedia-egenskaper og ytelse hos IBM-kompatible PC-er, og brakte Windows enda nærmere Macens grafiske brukergrensesnitt. Som et svar på dette, begynte Apple å lisensiere ut deler av sin teknologi til firmaer som ville lage Macintosh-kloner for å holde på sitt fotfeste innen det såkalte desktop computer-markedet. Dette førte til at markedsandelen for Macintosh økte noe, men det var på bekostning av Apples bunnlinje. Firmaet gikk med tap i den perioden klonene ble produsert. Som følge av dette stoppet Steve Jobs hele prosjektet da han kom tilbake til Apple i 1997. Selv om maskinene som ble produsert var til fordel for kundene, tapte Apple mye penger på klonemarkedet. Denne beslutningen førte til betydelige økonomiske tap for firmaer som Motorola og Power Computing som hadde lagt ned store ressurser i å etablere sine egne Mac-kompatible produktlinjer.
Endringer med andre ledere (1998-)
I 1998, ett år etter at Steve Jobs kom tilbake til firmaet, introduserte Apple en alt-i-ett Macintosh som hadde likhetstrekk med den originale Macintosh 128K. iMacen hadde et helt nytt design, og hadde kvittet seg med de fleste standardtilkoblinger som Apple hadde brukt fram til nå, SCSI og ADB var borte til fordel for to USB-porter. Utseendet var også helt nytt, den hadde et halvt gjennomsiktig kabinett i plast. Den første versjonen kom i en farge som ble kalt Bondi Blue, mens senere versjoner kom i flere farger. iMacen viste seg å være en suksess med 800 000 enheter solgt i 1998, noe som ga firmaet et overskudd på USD 309 millioner det året. Dette var Apples første år med overskudd siden Michael Spindler tok over som administrerende direktør i 1995. Power Macintosh-modellen fikk også ett lignende utseende med et kabinett i blå og hvit plast. I 1999, introduserte Apple et nytt operativsystem, Mac OS X Server 1.0 (med kodenavn Rhapsody), med et nytt grafisk brukergrensesnitt og en kraftig Unix underbygging. Mange brukere var skuffet over det NeXT-lignende brukergrensesnittet, og lurte på hvordan neste generasjon av Mac OS sitt grafiske brukergrensesnitt ville bli. Mac OS X var basert på OPENSTEP, operativsystemet utviklet av NeXT, som var firmaet Steve Jobs drev før han kom tilbake til Apple. Mac OS X ble ikke tilgjengelig før i september 2000, da som Mac OS X Public Beta med et brukergrensesnitt kalt Aqua, som var svært forskjellig fra Mac OS X Server 1.x. Prisen var USD 29,99, og det ga nysgjerrige Mac-brukere en mulighet til å prøve Apples ny operativsystem, og til å gi tilbakemeldinger på hvordan de ønsket at det endelige produktet skulle bli. Den første versjonen av OS X, 10.0 (med kallenavn Cheetah), ble lansert 24. mars 2001. De etterfølgende versjonene var 10.1 Puma, (25. september 2001), 10.2 Jaguar, (24. august 2002), 10.3 Panther, (24. oktober 2003), 10.4 Tiger, (29. april 2005), 10.5 Leopard (26. oktober 2007), 10.6 Snow leopard (28. august 2009), 10.7 Lion (1. februar 2012), 10.8 Mountain Lion (25. juli 2012), 10.9 Mavericks (22. oktober 2013), 10.10 Yosemite (16. oktober 2014), 10.11 El Capitan (30. september 2015) og 10.12 Sierra (20. september 2016).
Midten av 1999 introduserte Apple iBook, som var en ny bærbar Mac rettet mot forbrukermarkedet, og som skulle ha en design som minnet om iMac som kom ett år tidligere. Seks uker etter lanseringen var mer enn 140 000 maskiner i bestilling, og innen oktober var maskinen en like stor salgssuksess som iMacen. Apple fortsatte å komme med nye produkter, slik som eMac og PowerBook G4, samtidig som det kom to større oppgraderinger på iMac. 11. januar 2005 lanserte Apple Mac mini med en pris på USD 499. Det var den rimeligste Mac gjennom tidene. I 2006 gikk Apple over fra å bruke PowerPC-mikroprosessorer til å bruke prosessorer produsert Intel.
De siste årene har Apple hatt en kraftig økning i salget av Macer. En forbruker suksessè var en musikkspiller iPod. En slags smitteeffekt skapte en kjøpestrøm fra iPod-eiere som også så over annet utstyr fra Apple. Musikkspilleren iPod har styrket merkekjennskapen til Mac-produktene, slik at den er bedre enn den har vært noen gang siden lanseringen av den første Macen i 1984. Fra 2001 til 2007 økte salget av Macintosh år for år. 25. juli 2007 la Apple fram resultatene fra tredje kvartal, hvor de rapporterte om levering av 1 764 000 Macer, noe som var 150 000 enheter bedre enn det nest beste kvartalet noensinne.
Maskinvare
Operativsystemet, først rett og slett kjent som «systemet», ble offisielt kjent som Mac OS fra og med system 7.6. Etter flere mislykkede forsøk på å modernisere Mac OS kjøpte Apple NeXT, og brukte NextStep som basis for utvikling av arvtageren for det «klassiske» Mac OS (siste versjon system 9). I mars 2001 introduserte Apple en moderne og mer sikker Unix-basert arvtager, Mac OS X (X-en uttales som «ti», da den er hentet fra det romerske tallsystemet).
De første Macintosh-maskinene brukte prosessorer fra Motorolas M68k-familie. Tidlig på 90-tallet gikk Apple over til PowerPC-prosessorer, utviklet i samarbeid mellom Apple, Motorola og IBM. Frem til 2004 leverte IBM og Motorola prosessorer som var konkurransedyktige (blant annet de første 64-bit G5-prosessorene og G4-prosessorene til Apples bærbare maskiner), men sent i 2004 stoppet utviklingen av PowerPC praktisk talt opp og de siste G5- og G4-modellene som ble produsert i 2006 var bare marginalt (20–30 %) raskere enn tilsvarende maskiner produsert et par år tidligere. 6. juni 2005 offentliggjorde Apple at de i perioden 2006–2007 kom til å bytte prosessorarkitektur på Macintosh-maskinene nok en gang, til prosessorer produsert av Intel. Apple hadde gitt seg selv en periode på tolv måneder på å få alle Mac-produktene over til Intel-plattformen, men klarte det på sju måneder, og det helt smertefritt. Mye fordi Apple i forveien hadde laget et program kalt Rosetta, som kunne kjøre PowerPC-applikasjoner på de nye Intel-baserte Mac-ene. Rosetta følger med på alle nye Intel-baserte Mac-er.
7. august 2006 var overgangen til ny prosessarkitektur fullført, og på Worldwide Developers Conference (WWDC) '06 kunngjorde Steve Jobs at samtlige Apple-maskiner produsert fra denne dato har Intel-prosessor.
Operativsystem
Macintosh sitt operativsystem ble først kalt for System Software eller bare System. Ved overgangen til System 7,6 ble det offisielle navnet Mac OS. Fra og med 2001 ble Mac OS utfaset til fordel for det UNIX-baserte Mac OS X. Apple hadde riktignok gitt ut et UNIX-basert operativsystem til servere kalt A/UX, men det ble ikke en stor suksess. Mac OS blir regnet for å være det bestselgende produktet på Mac plattformen. Apple har som regel holdt seg til en løs linje når det gjelder brukergrensesnittet for sine operativsystem, og mange likheter kan bli funnet mellom det gamle Mac OS 9 og det nåværende Mac OS X Lion. Maskinen som ble lansert i 1984 var Macintosh 128K med daværende versjon av operativsystemet og det grafiske brukergrensesnittet Finder installert i et ROM-minne. Modellen SE med harddisk ble lansert i 1986.
Pages, Keynote og Numbers
En Mac maskin kommer ferdig innstallert med de vanligste programmer, blant annet produktivitetsprogrammer som Pages, Keynote og Numbers. Dette er tilsvarende programmer som Microsoft Office, som også kan installeres på en Mac. Skriveprogrammet Pages viser oppsettet med et hvitt ark, hvor en legger inn de bilder, tegninger og tekst som skal med i dokumentet. Keynote lar deg opprette presentasjoner med en rekke flotte lysbilde-typer. Numbers er dedikert til å arbeide med regneark og lage skjemaer.
Brukerprogrammer
Maskinen kunne opprinnelig brukes med programmene MacWrite og MacPaint, men Microsoft Word ble også kort etter introduksjonen av Macintosh lansert for denne.
Mackenzie Valley-ulv
Mackenzie Valley ulv (Canis lupus occidentalis) er den fysisk største av de nordamerikanske underartene av ulv. Den varierer i farge fra nesten hvit til nærmest sort, og er utbredt over hele Alaska og det vestre Canada. Underarten inkluderer fra 1992 flere varieteter som tidligere ble ansett som egne underarter.
Beskrivelse
Mackenzie Valley ulv veier normalt ca. 45-67 kg, men kan i visse tilfeller bli større. Tispene veier gjerne 10-20% mindre enn hannene. Den største ulven som har blitt registrert veide 79 kg og står oppført i Guinness book of Animal World Records, som også nevner en ulv som skal ha veid hele 105 kg. Den mangler imidlertid dokumentasjon.
Mackenzie Valley ulv blir normal ca. 81-102 cm i skulderhøyde. Lengden, inkludert hode og hale, er vanligvis mellom 150 og 210 cm.
Cambridge Observatory
Cambridge Observatory er et astronomisk observatorium ved University of Cambridge, øst i England. Observatoriet ble etablert i 1823 og er nå en del av instituttet for astronomi. Den gamle observatoriumbygningen inneholder biblioteket til instituttet for astronomi som har en stor samling av moderne og historiske astronomiske bøker.
Pouso Alegre
Pouso Alegre er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Eric Williams
Eric Eustace Williams (født 25. september 1911, død 29. mars 1981) var den første statsministeren på øystaten Trinidad og Tobago. Denne stillingen hadde han fra 1956 til hans død i 1981. Han var også historiker, da spesielt innen karibisk historie.
Han utdannet seg ved Oxford University og var en avgjørende politiker i frigjøringen av øystaten fra den britiske kolonimakten. Øyen fikk sin uavhengighet i 1962. Williams var motstander av slaveri. Han var etterkommer av de Boissière-familien som gjorde sin formue ved å selge afrikanske slaver ulovlig etter at slavehandelen ble avskaffet i 1807. Williams spesialisert seg på studiet av avskaffelsen av slavehandelen.
I sin bok Kapitalisme og slaveri fra 1944 hevdet han at britene avskaffet slavehandelen for primært å tjene på det økonomisk, og ikke for altruismens skyld. I 1969 ble han en av de utvalgte ledere i verden til å legge inn en beskjed på en CD som skulle bli med Apollo 11 opp til Månen. Hans beskjed lød «It is our earnest hope for mankind that while we gain the moon, we shall not lose the world.»
Leghorn
Leghorn er en hønserase fra Italia som nok er verdens mest kjente hønserase. I Norge blir den ofte kalt «Hvit Iitaliener». Navnet Leghorn kommer fra den britiske forvanskningen av navnet Livorno, en havneby i Toscana; man regner hønserasen for å komme herfra. De er suverene når det gjelder å legge egg, men har meget dårlig utviklet rugelyst. De flyr godt; vil man ha rasen utegående må man ha tak over hønsegården.
Pancetta
Pancetta er en italiensk bacon som vanligvis ikke er røkt, men konservert med pepper, salt og krydder. Mange bruker nitrittsalt siden dette reduserer faren for botulisme, men bruken av dette er omstridt.
Det er mange varianter; nesten alle områder i Italia har sin egen variant. På Korsika regnes det som øyas spesialitet.
Pancetta lages av tynnribbe eller buklist som krydres og tørkes i ca. tre måneder. Den er vanligvis rullet sammen som en pølse eller rull, men kan også være i andre utseender og varianter avhengig av produksjonsmetoder i området der den er produsert.
Bra innpakket Pancetta kan oppbevares i kjøleskap i mer enn 3 uker og i fryser opptil 6 måneder.
Roa/Lunner
Roa/Lunner ble tidligere rubrisert som ett'' tettsted i Lunner kommune i Viken. Geografisk er det imidlertid et stykke fra Roa til Lunner, og etter at Statistisk sentralbyrå skiftet metode for tettstedsberegning i 2013 er Roa og Lunner rubrisert som egne tettsteder.
Det ensomme hjerte
Det ensomme hjerte er en roman av den norske forfatteren Sigurd Christiansen, utgitt i 1938. Romanen er det sentrale bindet i forfatterens trilogi om Jørgen Wendt. De andre bindene er Drømmen og livet (1935) og Menneskenes lodd (1945).
Romantrilogien følger hovedpersonens liv og indre utvikling, med vekt på utviklingen til forfatteryrke og forfatterkall, fra han er 12 år gammel og frem til 25-årsalderen. I Det ensomme hjerte følges han gjennom gymnasårene. Ensomhetsfølelsen fra tittelen henspiller både på et ulykkelig kjærlighetsforhold til Agnes, som blir skremt av hans samvær i fantasien med sine litterære personer, og på karakteren av hans forfatterkall: å skildre de ulykkelige, ensomme, skam- og sorgtyngede.
Den ytre handlingen i romanen er beskjeden, hovedvekten ligger på skildringen av en indre verden. «Tyngden ligger i fortellingen om kunstnerens konflikter og i analysen av sammenhengen mellom drøm og liv [...] Men om det meste av "handlingen" i romanene foregår inne i menneskenes sin, rommer de ikke derfor mindre spenning»
Romanen regnes blant forfatterens beste, og var utvalgt i 1967-utgaven av Norges nasjonallitteratur.
Schleswig-Holsteins flagg
Schleswig-Holsteins flagg ble til som et opprørsmerke mot Danmarks politikk for å skille de to hertugdømmene fra hverandre og trekke Schleswig, som var et dansk len og der en del av befolkningen var dansktalende, tettere under dansk kontroll. I 1843 ble det laget en fane til en folkefest i Aabenraa. Denne viste de to hertugdømmenes våpen på rød duk. I 1845 ble flagget i fargene blått, hvitt og rødt til. Det skjedde i Schleswig by av kvinner tilknyttet sangforeningen Schleswiger Liedertafel. Flagget ble framvist ved sangerfesten i Schleswig by i juni 1844 og i 1845 ble en fane i fargene blått, hvitt og rødt og med Schleswigs våpen benyttet under sangerfesten i Würzburg. Dermed ble fargene ikke bare et samlingsmerke for tysksinnede i Schleswig-Holstein, men også et merke kjent utenlands. På denne bakgrunn ble flagget derfor forbudt av danske myndigheter 31. juli 1845. Dette bidro likevel bare til å befeste fargene i den schleswig-holsteinske befolkning, da særlig hos de tysktalende.
Etter at Schleswig-Holstein gikk tapt for Danmark i 1867, og hertugdømmene ble en provins under Prøyssen, fikk flagget i blått, hvitt og rødt fortsatt ingen offisiell anerkjennelse. Da Schleswig-Holstein ble omdannet til et forbundsland i Forbundsrepublikken Tyskland, ble imidlertid flagget etter en tid hentet fram igjen og gjort til delstatens offisielle flagg. I 1949 fikk Schleswig-Holstein sin forfatning, men ble det ikke nevnt noe om delstatens symboler. Først 18. januar 1957 ble delstatssymbolene for Schleswig-Holstein fastsatt. Her fastsettes flagget til blått over hvitt over rødt i forholdet 3:5. Statsflagget har i midten av flaggduken Schleswig-Holsteins våpen. Dette er en kombinasjon av Schleswigs løver og Holsteins «nesleblad», et symbolsk uttrykk for de politiske aspirasjonene om to landsdeler som skal være forent til evig tid.
Mauritius’ sentralbank
Mauritius' sentralbank (Bank of Mauritius) er sentralbanken på Mauritius.
Historie
Sentralbanken ble etablert i september 1967, etter modell av Bank of England, og med bistand fra den engelske sentralbanken. Før dette ble utstedelsen av valuta håndtert av Board of Commissioners of Currency. Etableringen markerte samtidig et skifte i pengepolitikken, fra å ha en valuta som var låst til det engelske pundet, over til å selv styre verdien av sin valuta.
Hovedmålsetting
Sentralbankloven fra 1966 (The Bank of Mauritius Act) etablerte sentralbankens tidligere hovedmål; å opprettholde verdien av landets valuta (Mauritisk rupi). Samtidig skulle banken styre sin økonomiske politikk slik at den økonomiske aktiviteten skulle styrkes.
Den nye sentralbankloven fra 2004 definerer hovedmålet som prisstabilitet (stabil og lav inflasjon) og en balansert økonomisk vekst:
For å oppnå dette målet har sentralbanken særlig tre virkemidler; styring av bankenes reservekrav, landets pengemengde og rentenivået. Pr juni 2008 lå styringsrenten (reporenten) på 8%.
Ed Shaughnessy
Edwin Thomas «Ed» Shaughnessy (født 29. januar 1929 i Jersey City, New Jersey, død 24. mai 2013) var en amerikansk trommeslager, best kjent fra The NBC Orchestra på TV-programmet The Tonight Show starring Johnny Carson. Han var gift med sangerinne og skuespiller Ilene Woods, best kjent som stemmen til Disneys Askepott, fra 1963 til hennes død 1. juli 2010.
Marit Fiane Christensen
Marit Helene Fiane Grødum (født Marit Helene Fiane Christensen 11. desember 1980 i Vestby) er en norsk tidligere fotballspiller, som stort sett spilte som midtstopper.
Hun spilte 89 landskamper for Norges kvinnelandslag i fotball, og spilte for Larvik, Røa og Amazon Grimstad i sin aktive klubbkarriere. I sin aktive karriere som fotballspiller fikk hun også to barn.
Karriere
Fiane Christensen debuterte på seniorlandslaget den 16. mars 2003 i en kamp mot USA, og spilte sin siste landskamp i EM-finalen mot Tyskland 2013. Hun ble regnet som fast midtstopper i store deler av denne perioden.
Fiane Christensen begynte karrieren i Vestby IL, men flyttet i ung alder til Larvik og startet i Halsen og gikk senere over til rivalen Nanset IF. Da de to lagene fusjonerte til Larvik i 1997, ble Fiane Christensen med som en av de viktigste spillerne. Hennes, og klubbens, toppseriedebut kom i 2000. Christensen scoret ett mål, men det lyktes ikke å hindre nedrykk. Klubben rykket rett opp igjen, og Christensen spilte sitt siste år for Larvik som klarte å forlenge toppseriekontrakten. Imidlertid skiftet hun lag til Asker, der hun spilte i 2003. Oppholdet i Asker varte imidlertid bare ett år, da hun skiftet klubb igjen til Røa. I hennes første sesong i Røa vant hun og laget både serien og cupen, og deretter var hun delaktig i at laget vant serien, cupen eller begge i de påfølgende år med unntak av 2005. Marit Fiane Christensens styrke ligger i god defensiv organisering, samt godt hodespill og gode offensive løp.
Marit Fiane Christensen var også en vesentlig del av landslaget, og dominerte på midtstopperplass, enten med Ane Stangeland Horpestad eller lagvenninne Siri Nordby. Da sesongen var over i 2008 hadde Fiane Christensen spilt 62 kamper og scoret 7 mål. Den 21. oktober 2008 skapte Marit Fiane Christensen og fire andre Røaspillere -- Marie Knutsen, Guro Knutsen, Lene Mykjåland og Siri Nordby -- overskrifter da de sendte ut et presseskriv der de erklærte seg ferdig med landslaget inntil videre på grunn av problemer med landslagsledelsen. Presseskrivet nevnte aldri landslagstrener Bjarne Berntsen ved navn, men det var forstått at han og hans håndtering av landslaget var vesentlig for deres avgjørelse om å trekke seg fra landslaget. Landslagsavslaget, som hyppig ble omtalt som en boikott i pressen, skapte stor mediaoppmerksomhet, langt mer enn noe annet det året. Det ble arrangert et improvisert møte den 28. oktober mellom Berntsen og de fem utbryterne, men ettersom Norges fotballforbund ikke deltok på møtet, ble det resultatløst. Dagen etter ble Marit Fiane Christensen noe ufrivillig en talsperson for de fem, da hun var med i TV 2s program Sportstabloid med Per-Mathias Høgmo og Bjarne Berntsen. Der sa Fiane Christensen at hun og de andre spillerne gjentatte ganger hadde forsøkt de tradisjonelle mediene. Medias syn var delt om landslagsspillernes drastiske trekk, men de fleste mente at NFF hadde opptrådt uklokt.
Christensen fortsatte i Røa, og allerede den 8. november markerte hun seg i cupfinalen mot Team Strømmen. I det 20. minutt åpnet hun motstanderens forsvar med et løp som var perfekt timet til å lure offsidefellen. Christensen scoret dermed Røas første av tre mål (de to andre ble også scoret av de såkalte «landslagsnekterne» – Siri Nordby og Marie Knutsen). Christensen kunne dermed feire sitt tredje cupgull for Røa. I 2009-sesongen tok Stabæk over oppmerksomheten på tross av Røas svært solide 2008-sesong. Da Røa likevel vant serien og cupen, hadde Marit Fiane Christensen spilt 29 av 31 kamper, og vært en viktig brikke i å sikre Røa avansement til kvartfinalen i UEFA Women's Champions League. Etter at Berntsen gikk av som landslagsspiller og Eli Landsem tok over, var Christensen den siste av de fem Røa-spillerne som takket ja til landslaget, men hun ble øyeblikkelig kalt inn av Landsem til landslagsspill da hun omsider takket ja. Fiane Christensen ble gravid og trakk seg tidlig i 2010 fra all fotball. Hun gjorde et mini-comeback for Røa mot LSK Kvinner mot slutten av 2010-sesongen. I slutten av 2010 og begynnelsen av 2011 trente hun med Amazon Grimstad siden hun har flyttet til Arendal. Hun spilte noe for Amazon Grimstad i 2011, og skrev i 2012 under en ny kontrakt med klubben.
Fiane Grødum avsluttet sin karriere på øverste nivå med å rykke ned med Amazon Grimstad i 2015-sesongen, etter å ha fått to barn. Hun er per 2020 medlem i Norges Fotballforbunds påtalenemnd.
Personlig
Marit Fiane Grødum er gift med skøyteløperen Øystein Grødum.
Hendrik de Iongh
Hendrik de Iongh (født 4. august 1877 i Dordrecht, død 9. august 1962 i Haag) var en nederlandsk fekter som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm.
De Iongh vant en olympisk bronsemedaljer i fekting under OL 1912 i Stockholm. Han var med på de nederlandske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i sabel bak Ungarn og Østerrike.
Cameron Weaver
Cameron Weaver (født 10. juni 1983) er en amerikansk fotballspiller som spiller for San Jose Earthquakes i Major League Soccer.
Han kom fra FK Haugesund i februar 2009. Han var med på laget som i 2007 kom til cupfinalen, der de tapte 0-2 mot Lillestrøm.
Pecorino
Pecorino er en type italiensk ost laget av melk fra sau.
Pecorino er tørr og hard og kan minne om parmesan, men har en skarpere og tydeligere sauemelksmak. Det finnes forskjellige typer Pecorino, best kjent er Pecorino Romano og Pecorino Siciliano, navnsatt etter sine regioner. Osten lagres i ca åtte måneder, fettinnholdet er minimum 36 prosent.
Pouso Alto
Pouso Alto er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Ya-Ya jentenes hemmelige nedtegnelser
Ya-Ya jentenes hemmelige nedtegnelser er en amerikansk dramakomedie fra 2002 regissert av Callie Khouri. Den er basert på romanen med samme navn, Divine Secrets of the Ya-Ya Sisterhood, skrevet av Rebecca Wells.
Historien
Forfatter «Siddalee Walker» skal snart ha premiere på sitt seneste teaterstykke. I et intervju med «Time» uttrykket hun noen av sine meninger om sin ulykkelige barndom.
Hennes mor, «Vivian Joan Abbott Walker», leser artikkelen, og blir ekstremt fornærmet av den. Hun fjerner alle bildene av «Siddalee» i huset, og uttrykker at hun aldri ønsker å se datteren igjen. Hun nekter snakke med «Siddalee», og «Siddalee» sender henne invitasjon til bryllupet sitt hvor hun har fjernet dato og sted for bryllupet.
«Siddalee» har vanskelig for å forstå sin mors oppførsel inntil hun blir kidnappet av tre av morens venner; «Teensy Melissa Whitman», «Necie Rose Kelleher» og «Caro Eliza Benett». De fire damene dannet Ya-Ya Sisterhood (sisterhood = søsterskap, jf. brorskap) i sin ungdom som et merke over deres nære vennskap, og det har var opp igjennom årene. De brakte henne bort fra hennes forlovede, «Connor McGill», og fortalte om hennes mors vanskelige liv.
Ved hjelp av de tre vennene kommer «Siddalee» til en forståelse for sin mors oppførsel, og hennes mor får en større forståelse for seg selv og si datter.
Bjarne Semb
Bjarne K. H. Semb (født 3. august 1939, død 7. november 2017) var en norsk hjertekirurg. Han var en av verdens ledende spesialister på kunstige hjerter. Hans navn ble internasjonalt kjent i 1985 i forbindelse med hans arbeid med mekanisk hjerte og hjertetransplantasjon ved Karolinska sjukhusets thoraxklinikk.
Biografi
Semb hadde en medisinsk eksamen fra München i 1963 og medisinsk doktorgrad fra Oslo i 1971. Han var spesialist i allmenn kirurgi, thoraxkirurgi og var overlege i hjertekirurgi ved Rikshospitalet i Oslo. Han skrev flere vitenskapelige publikasjoner innen allmenn kirurgi, transplantasjonskirurgi og hjertekirurgi. Han deltok i den første fasen av nyretransplantasjonskirurgi i USA og som medhjelper hos Christiaan Barnard ved verdens første hjertetransplantasjoner i Sør-Afrika i 1968.
Etter oppholdet i Sør-Afrika ble han tilknyttet Institutt for kirurgisk forskning ved Rikshospitalet i Oslo som universitetsstipendiat fra 1968 til 1970. I perioden fra 1970 til 1980 areidet han både ved Haukeland sykehus i Bergen og ved Rikshospitalet. Fra 1980 til 1984 var han assisterende overlege ved Rikshospitalet. Den svenske regjeringen utnevnte ham i 1984 til Sveriges eneste professur i thoraxkirurgi. Han ble ansatt av staten som professor og overlege ved Karolinska Institutet og av Stockholms läns landsting som klinikksjef ved Thoraxkliniken, Karolinska Sjukhuset.
I Sverige utførte han i 1985 den første vellykkede serien av hjertetransplantasjoner. 7. april 1985 gjennomførte han Europas første vellykkede implantasjon av et kunstig hjerte på en pasient som var i langt framskredet hjertesvikt, og som ikke kunne gjennomgå hjertetransplantasjon p.g.a. lever- og nyresvikt. Pasienten, den 52-årige forretningsmannen Leif Stenberg, levde deretter ganske normalt noen måneder, noe som motiverte til å videreføre det internasjonale utviklingsarbeidet av det kunstige hjertet. I 1986 opererte han inn et kunstig hjerte på en døende hjertesviktspasient. Det ble siden erstattet av et hjertetransplantat da et donorhjerte ble tilgjengelig. Pasienten ble helt frisk og kunne gå tilbake til sitt tidligere arbeide. Dette ble Europas første vellykkede såkalte bridge-to-transplant. Senere har mer enn et tusentalls slike inngrep blitt utført på døende hjertesyke pasienter som venter på donorhjerte, med samme gode pasientoverlevelse som etter vanlig hjertetransplantasjon.
På 1980-tallet fantes det i Sverige store motsetninger angående hjernedødsbegrepet og organdonasjon. Innenfor Thoraxkliniken ble det reist kritikk mot Semb og etikken ved hjertetransplantasjoner og bruken av det kunstige hjertet. Under trussel om oppsigelser fra flere narkoseleger, forsøkte sykehusledelsen i januar 1987 å avskjede Semb som klinikksjef. Semb brakte saken inn for landstinget, som i november 1987 opphevet avskjedsvedtaket og tilkjente ham skadeserstatning. Samtidig fikk han full oppreisning fra Socialstyrelsen, Karolinska Institutet og Karolinska Institutets etiske komité. Hjernedødsbegrepet ble siden innført i svensk lov ved nyttår 1988. Semb fortsatte som professor og overlege ved Karolinska Institutet, men sa opp sin stilling som klinikksjef ved Thoraxkliniken. Kirurgisk arbeidet han deretter mest internasjonalt, særlig i Milwaukee, USA, som gjesteprofessor og hjertekirurg ved Medical College of Wisconsin og Milwaukee Heart Associates, et internasjonalt referansesenter for hjerte- og karsykdommer som er vanskelige å behandle.
Heder
Bjarne Semb var medlem av flere internasjonale hjertekirurgiske foreninger mottok utmerkelser for sitt arbeid fra Norsk Kardiologisk Forening, International and American Biographical Institutes, Nobelkommittén Karolinska Institutet, Helsingfors universitet og Scandinavian Association for Thoracic and Cardiovascular Surgery.
Robert Green
Robert Green (født 18. januar 1980) er en engelsk tidligere fotballspiller.
I august 2006 ble han solgt fra Norwich City FC til West Ham United for 2 millioner pund (25 millioner NOK).
I juni 2012 ble West Ham United enige med Robert Green om å si opp kontrakten i klubben. I løpet av de 6 årene Green var i klubben, ble han en stjerne og ble blant annet kåret til årets West Ham-spiller i 07/08-sesongen.
Landslaget
Han har også tolv landskamper for England. Han var egentlig med i troppen til fotball-VM i 2006, men måtte melde forfall på grunn av en skade, som også satt ham utenfor i begynnelsen av 2006/2007-sesongen.