cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jekaterinburg
Geografi og klima
Jekaterinburg ligger i Russlands asiatiske del, 1667 km øst for Moskva, på østsiden av Uralfjellene, ved elva Iset. Den er omringet av skoger, hovedsakelig taiga, og små innsjøer. Vinteren varer i rundt 5 måneder – fra november til midten av april, og temperaturen kan falle helt ned til minus 40 °C. Sommeren i Ural er kort og varer i snitt 65-70 dager med en gjennomsnittstemperatur i juli på 17,5 °C (1831-1980). Sommersnø er ikke uvanlig. På grunn av byens beliggenhet og skiftende vinder er været svært ustabilt fra dag til dag og fra år til år.
Næringsliv
Jekaterinburg er nest etter Moskva Russlands viktigste industrimetropol. Allerede fra tidlig på 1700-tallet fantes det virksomhet innen metallindustri i byen. Industrialiseringen ble intensivert på 1930-tallet. Ved siden av maskinbygging er metallbearbeiding og -smelting, næringsmiddelproduksjon, treforedling og kjemisk industri representert. Med over 40 bedrifter utgjør også rustningsindustrien et tyngdepunkt. Jekaterinburg er også et sentrum for det russiske bank- og finansvesen.
Transport
Jekaterinburg er et viktig jernbaneknutepunkt på den transsibirske jernbanen, med linjer ut til alle deler av Ural og Russland for øvrig. Viktige hovedveier fører blant annet til byene Tjumen, Omsk og Tsjeljabinsk.
Etter hvert som økonomien vokste seg sterkere etter nedgangen på 1990-tallet, har flere europeiske flyselskaper startet eller gjenopptatt flyvninger til byens Koltsovo internasjonale lufthavn (SVX). Blant disse er Lufthansa, British Midland, Malev, Austrian Airlines og Czech Airlines. Det er også en annen, mindre lufthavn i byen, Jekaterinburg Aramil lufthavn.
Jekaterinburgs offentlige transportnettverk inkluderer Jekaterinburg Metro som ble åpnet i 1991. Byen har også 29 trikkelinjer, samt et nettverk av busser og trolleybusser.
Utdanning
Urals gren av det Russiske vitenskapsakademi (UB RAS) og et stort antall vitenskapelige forskningsinstitutter og -virksomheter ligger i Jekaterinburg. Med sine 16 statlige universiteter og utdanningsakademier, og flere private institusjoner for høyere utdanning, blir Jekaterinburg betraktet som det ledende senteret for utdanning og forskning i Ural.
Kultur
Byen har dusinvis med biblioteker, herunder V.G. Belinskij vitenskapelige bibliotek, det største offentlige biblioteket i Ural.
Jekaterinburg er berømt for sine teatre, som omfatter noen meget populære teaterselskaper: Jekaterinburg akademiske ballett- og operaselskap, Sverdlovsk akademiske teater for musikalsk komedie, et legendarisk selskap kjent i Russland og tidligere sovjetrepublikker som Sverdlovskaja muzkomedija (russisk: Свердловская музкомедия), Jekaterinburg akademiske dramatiske teater, Jekaterinburg teater for unge tilskuere, Volkhonka, et populært kammerteater, og Koljadateateret, kammerteater grunnlagt av den russiske dramatikeren, produsenten og skuespilleren Nikolaj Koljada. Jekaterinburg er også hjemby for flere berømte samtidsdans-ensembler: Kipling, Provinsielle danser og Tantstrest.
Margaret Woodbridge
Margaret Darling Woodbridge (senere Presley født 6. januar 1902 i Detroit, Michigan død 23. februar 1995 i Brooklyn i New York) var en amerikansk svømmer som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Seven (band)
Seven er et norsk band som ble startet i 1999 av Annette Gil og Ole Tom Torjussen. Gil er fra Måløy ved Stad på Vestlandet, mens Torjussen er fra Vennesla ved Kristiansand. Seven hadde base i Oslo og har gitt ut fem album album og to EP-plater. Bandet ble oppløst i 2010. Men i 2014 gav de ut samlealbumet Compilation hvor de også forente alle besetningsmedlemmene i Seven.
Borgholm
Borgholm er en by på Öland i Kalmar län i Sverige. Det er Borgholm kommunes administrasjonssenter. I 2010 hadde tettstedet 3 071 innbyggere.
Seven (band)
Historie
Seven gav ut sin første egenproduserte EP If you want to play i 1999. Dette ble gjort på en liten 8-spors kassettspiller og gitt ut på eget selskap kalt House of Destillery Records. De ble i sin spede begynnelse snappet opp av den musikkinteresserte radiopersonligheten Harald Are Lund fra NRKs Roxrevyen. Han spilte Seven jevnlig i sine program og dette førte bandet til Zoom-deltagelse og en av vinnerne av Zoom i 1999 med singelen «Bite», som også ble produsert av Harald Are Lund. De måtte dermed utvide bandet med tre musikere til for å spille live. Disse musikerne var Lars Bendixby på gitar, Alex Engebretsen på bass og Espen Blystad på keyboard. De ble fast med i bandet og bidro også på plateinnspilling. Med denne besetningen gav Seven ut to album og en EP.
Margaret Woodbridge
Woodbridge ble olympisk mester i svømming under OL 1920 i Antwerpen. Hun var med på det amerikanske laget som vant 4 x 100 meter fri. De vant foran Storbritannia med tiden 5.11,6 som var ny verdensrekord og nesten tjue sekunder raskere enn sølvvinnerne. De andre svømmerne på gull-laget var Ethelda Bleibtrey, Irene Guest og Frances Schroth. Det var kun tre nasjoner som stilte med lag i 4 x 100 meter fri for damer. Finalen ble avviklet 29. august 1920. På 300 meter fri individuelt kom hun på andreplass bak Ethelda Bleibtrey.
Jekaterinburg
Kultur
Flere kjente russiske rockeband, så som Tsjajf, Nautilus Pompilius og Agata Kristi ble opprinnelig dannet i Jekaterinburg. Ural Rock blir ofte betraktet som en særegen variant av rock, og Jekaterinburg og St. Petersburg betraktes som de største sentrene for rock i Russland.
Aracruz
Aracruz er en kommune i delstaten Espírito Santo i sørøstregionen av Brasil.
Jekaterinburg
Kultur
Noen berømte operasangere – Boris Sjtokolov, Jurij Guljajev, Vera Bajeva – tok sin musikkutdannelse ved Urals statlige konservatorium. Jekaterinburgs Ural Filharmoniske orkester (nåværende dirigent – Dmitrij Liss) er også meget populær i Russland og i Europa. Ural akademiske folkekor er et berømt ensemble for folkesang og -dans.
Borgholm
Byen ble grunnlagt i 1816. Her ligger blant annet Borgholms slott som brant ned i 1806 og ikke er gjenoppbygget.
Seven (band)
Historie
Først kom debutalbumet At the Sixes and Sevens i (2001) til meget bra kritikker og massiv radiospilling. Den største hiten fra denne plata var låten «Hush». De ga ut sin neste EP Thieves Like Us i 2002 og et album i 2003 kalt French Kiss. Samme året som French Kiss kom ut startet Espen, Lars og Alex bandet Howl, og Seven hadde dermed et besetningsskifte. Inn kom Nils Olav Bang på bass og Joachim Arnesen på gitar, og Annette Gil begynte å spille keyboard selv. De gav ut sin neste plate Don't Change Lover in the Middle of the Night på MTG-Music i 2005. Albumet We Are Only Stars kom i 2006, også utgitt på MTG-Music. I 2007 gikk Seven tilbake til røttene der all musikk blir til av duoen Annette Gil og Ole Tom Torjussen. Med seg live hadde de Joachim Skjervum og Rune Gandrud. Deres siste album kalt The Fifth kom ut i oktober 2009. Seven ble oppløst i 2010.
Jekaterinburg
Kultur
Jekaterinburg har over 30 museer, hvor iblant flere museer for mineraler og juveler fra Ural, noen kunstgallerier, en av de største samlingene av Kaslistøpninger – en tradisjonell type støpejernsskulptur i Ural, det berømte Sjigirskaja Kladovaja (russisk: Шигирская кладовая) – Sjigir-samlingen, som omfatter den eldste treskulpturen i verden – Sjigiridolet, som ble funnet ved Nevjansk og som antas å være rundt 9000 år gammelt).
Seven (band)
Historie
I 2014 gav de ut samlealbumet Compilation. De hadde da med seg originalbesetningen.
Stil, inspirasjon og andre musikalske prosjekter
Seven er et pop/rock-band med dype forankringer i new wave-epoken 1979-1983, der gitar møter synth. Inspirasjonen er hentet fra forskjellige band som The Beatles, The Who, Siouxsie and the Banshees, PJ Harvey og Sonic Youth.
Jekaterinburg
Kultur
Jekaterinburg har også en egen bygning som huser Jekaterinburg sirkus.
Seven (band)
Stil, inspirasjon og andre musikalske prosjekter
Bandets trommeslager, multi-instrumentalist og låtskriver Ole Tom Torjussen, har produsert alle platene i eget studio House Of Distillery Records (HOD). Det meste av Sevens musikk er innspilt analogt på Akai MG1214.
Jekaterinburg
Severdigheter
Byens mest kjente historiske severdighet er «Blodskirken», som ble reist på stedet hvor tsarfamilien ble henrettet i 1918. Byen er blitt et valfartssted for tilhengere av det russiske tsardømmet. Det finnes også arkitektonisk verdifulle katedraler i byen. Noen katedraler i russisk stil, hvorav den mest kjente er Svjato-Vosnesenskijkatedralen fra 1800-tallet, såvel som det såkalte Fjellkanselliet fra 1739. I en forstad ligger Hellige Trefoldighets-katedralen, hvor Grigorij Rasputin engang var munk.
Seven (band)
Stil, inspirasjon og andre musikalske prosjekter
Ole Tom spiller også trommer på to album med Michael Krohns (Raga Rockers) band, Easy Riders. Han har også spilt trommer på mange av albumene til Finn Coren. I draumar fær du – dikt av Olav H. Hauge 2008. Besøk – dikt av Jens Bjørneboe (ep) 2010 og Mitt hjerte – dikt av Jens Bjørnebo 2011.
Jekaterinburg
Severdigheter
Bybildet preges av et diversifisert arkitektonisk landskap. I stilen til den sosialistiske klassisme finnes det vakre rådhuset, universitetet og flere institutter. Sirkusbygningen fra 1980-tallet og den praktfulle operaen fra begynnelsen av 1900-tallet er bare noen utsnitt fra det betydelige arkitektoniske mangfold av bygninger i byen. Blant landemerkene er det ufullendte TV-tårnet, som er et av de høyeste ufullendte bygninger i verden.
Seven (band)
Stil, inspirasjon og andre musikalske prosjekter
Siden 2007 har Ole Tom vært med i showet The Show Must Go On sammen med Åge Sten Nilsen. Også kjent som Glam fra Wig Wam. Han spilte også trommer på Åges soloalbum Glamunition (2009).
Jekaterinburg
Kjente innbyggere
De følgende menneskene er enten født i Jekaterinburg eller ble kjent mens de bodde i byen.
Seven (band)
Stil, inspirasjon og andre musikalske prosjekter
Annette Gil er vokalist, låtskriver og keyboardist. Hun skrev alle tekstene og var også med på co-produsering av Seven. Hun medvirker blant annet på album med Muzzelwhite 2002, Don Juan Dracula 2003 og hyllestplaten til Michael Krohn Sannhet på Boks (2015) der hun gjorde sin versjon av «Fred På Jorden». Hun var også med på Gothministers album The Other Side (2017). I tillegg er hun fast medlem av David Bowie-tributtbandet The Goon Squad.
Annette Gil har nå gitt ut to soloalbum; Desert Disco! (2013) og Comfortably Young (2016). Hun gav ut sin første single på fire år, «Oblivion», 28. august 2020. Hennes tredje soloalbum Teenage Rage blir utgitt vinteren 2021.
Seven bidro med en cover av «Trendy» (Patrik Fitzgerald) på All Sewn Up – A Tribute to Patrik Fitzgerald i 2009.
Vimmerby
Vimmerby er en by i Kalmar län i Småland i Sverige. Det er Vimmerby kommunes administrasjonssenter. I 2010 hadde tettstedet 7 934 innbyggere.
De er usikkert når Vimmerby fikk bystatus første gang. Byen ble i 1192 brent ned av danskene. Gustav Vasa fratok byen bystatus og rett til handel. Den fikk tilbake disse rettighetene av Karl IX. Byen brant ned 1683 og i 1821, men ble begge gangene gjenreist.
Mörbylånga
Mörbylånga er tettsted på Öland i Kalmar län i Sverige. Det er Mörbylånga kommunes administrasjonssenter. I 2010 hadde tettstedet 1,780 innbyggere.
Pia Wall
Wall er utdannet i Göteborg, Oslo og Paris. Hun har blant annet en Master of Fine Art fra HDK (Högskolan för Design och Konsthantverk) ved Göteborgs universitet, ett år som Erasmus-student ved ESAG (Ecole Supérieure d'Art Graphique) i Paris og ett år som Nord-Pluss student ved SHKS i Oslo. Hun har jobbet selvstendig som illustratør og grafisk designer siden 1998.
Blant kundene hennes er designbyråer, reklamebyråer, forlag, magasiner og direkte kunder innenfor små og store bedrifter. Hun har jobbet på oppdrag for blant annet eye magazine, Science Museum og ECR journal i England. I Tyskland har hun jobbet for forlag som Taschen og Die Gestalten Verlag.
Wall har mottatt en rekke priser for arbeidet sitt, blant annet i Visuelt-konkurransen, Årets vakreste Bøker, International Design Award (D&AD) og Sterk Reklame. Hun har vært medlem av juryer for grafisk design og illustrasjon i Norge og Sverige og hatt styreverv i hovedstyret i Grafill, som er en landsdekkende organisasjon for visuell kommunikasjon, og vært engasjert i det lokale styret for Grafill i Rogaland gjennom mange år.
Paraphanaeomorphus
Paraphanaeomorphus er en underslekt av biller som hører til den artsrike slekten Onthophagus i familien skarabider (Scarabaeidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea). De lever av møkk som de graver dypt ned i jorda.
Levevis
Gjødselgraverne er knyttet til møkk. De graver tunneler under møkka, som ofte kan være overraskende lange sammenlignet med billens størrelse, og leder ned til et ynglekammer der hunnen arbeider møkka til en ball som hun legger egg på.
Atilio Vivacqua
Atilio Vivacqua er en kommune i delstaten Espírito Santo i sørøstregionen av Brasil.
Den blå planeten (album)
Den blå planteten er et musikkalbum av Terje Formoe som ble utgitt på Kaptein Sabeltann AS 14. oktober 2014.
Albumet inneholder nyoppussede versjoner fra familieforestillingen Vår Dyreverden og noen andre sanger.
In the Middle of the House
«In the Middle of the House» er en amerikansk noveltysang med melodi og tekst av Bob Hilliard. Den ble spilt inn på plate både av Vaughn Monroe og av Rusty Draper. Begge ble utgitt på singler i 1956. Drapers utgivelse hadde betegnelsen Mercury 70921x45.
Den britiske sangeren Alma Cogan gjorde en coverversjon.
Listeplasseringer
Monroes versjon nådde en ellefteplass på Billboard Most Played By Disc Jockeys-listen og en 21.-plass på Top 100-listen i september 1956.
Drapers versjon, utgitt bare en uke etter Monroes versjon, nådde en 24.-plass på Billboard Most Played by Disc Jockeys-listen. Han overtraff Monroe på Top 100-listen med en 20.-plass.
Bedelia (bille)
Bedelia er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Utseende
Middelsstore, avlange, blanke, brunlige bladbiller. Antennene er tynne og rundt halvparten så lange som kroppen. Pronotum er rundet, betydelig smalere enn dekkvingene, tett punktert med ovale punkter. Dekkvingene er jevnbrede med fine punktrader. Beina er middels lange, lårene noe fortykkede med en liten tann på undersiden.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Kaukasus, Sentral- og Øst-Asia.
Room
Room er en britisk-amerikansk-irsk-canadisk dramafilm fra 2015 regissert av Lenny Abrahamsson og skrevet av Emma Donoghue (også bok). De ledende rollene spilles av Brie Larson, Jacob Tremblay, Sean Bridgers, Joan Allen og William H. Macy.
Handling
Jack er en fem år gammel gutt som blir tatt vare på av sin kjærlige og hengivne mor. Akkurat som alle andre gode mødre dedikerer moren livet sitt til å holde Jack lykkelig og trygg. Hun pleier ham med varme og kjærlighet mens de gjør typiske ting som å spille spill og fortelle historier. Livet deres er derimot alt annet enn typisk: de er fanget inne i et trangt område som moren eufemisk har kalt Rom. Hun har oppfunnet et helt univers for Jack inne i Rom, og hun vil gjøre alt for å forsikre seg om at Jack lever et fullstendig liv, selv i deres forræderiske omstendigheter. Men mens Jacks nysgjerrighet for situasjonen vokser og morens motstandsstyrke når bristepunktet, klekker de en risikabel plan om å flykte, noe som tar dem til det som muligens er det mest skremmende de har opplevd: den virkelige verden.
Irene Guest
Irene May Guest (født 22. juli 1900, død 1979) var en amerikansk svømmer som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Oslo byarkiv
Oslo byarkiv er Oslo kommunes arkivmyndighet og arkivdepot. Institusjonen ble opprettet i 1992, som en videreføring av kommunearkivet fra 1914. Byarkivets lokaler i Maridalsveien 3 ble åpnet i september 1999.
Oppgaver
Byarkivet bevarer arkivmateriale fra virksomheter i Oslo kommune, fra tidligere Aker kommune og fra ulike private organisasjoner, institusjoner og bedrifter. Til sammen oppbevarer Byarkivet over 19 000 hyllemeter med papirarkiver fordelt på ca. 1000 enkeltarkiver, en omfattende boksamling med hovedvekt på Oslo-litteratur, en mengde byggetegninger, kart og ca. 700 000 fotografier. Materialet er hovedsakelig fra 1837 og fram til de siste tiår av 1900-tallet. Det eldste skriver seg fra siste halvdel av 1500-tallet. Noe materiale stammer også fra de siste tiår. Materialet gir mange innganger til byens utvikling, økonomisk og politisk historie, sosialhistorie og personalhistorie. På lesesalen kan brukere bestille kildemateriale og grave fram sin egen eller nabolagets historie og sette sammen nye historier. Kanskje kan man finne nye svar på gamle spørsmål eller finne svar på spørsmål ingen har stilt før.
Oslo byarkiv formidler kunnskap om Oslos historie og gir ut Tobias som er et tidsskrift for oslohistorie. På nettsidene kan du søke i Tobiasartiklene og i fotodatabasen og andre databaser. Her presenteres også blant annet institusjonens arkiver, byhistorisk stoff, utstillinger og stoff for skoleelever.
Oslo byarkivs historie
Ludvig Engeset, som var arkivar i Statsarkivet i Oslo, ble ansatt. Engeset gjorde en stor innsats med å ordne kommunes arkiver fra han tiltrådte 1. september 1939. 1. juli 1940 flyttet han inn med 1. 500 hyllemeter i Østre tårn i det nye rådhuset. Engeset drev motstandskamp under krigen, og Kommunearkivet ble et knutepunkt blant annet for den illegale pressen. I 1949 gikk Engeset av med pensjon. Omtrent samtidig ble arkivene etter Aker kommune avlevert til Kommunearkivet etter kommunesammenslutningen i 1948. En ny mann ble ansatt, men fram mot 1960-tallet fikk Kommunearkivet mer og mer karakter av å være et lager, mer enn et arkiv.
I 1983 ble Marcia Berg ansatt som kommunearkivar. En stor innsats ble gjort for å få en oversikt over arkivene. Under de store styringsreformene på 1980-tallet ble imidlertid hensynet til kommunens arkiver neglisjert. Med press fra Riksarkivaren ble kommunens arkivordning satt under lupen på begynnelsen av 1990-tallet. En større utredning konkluderte med at Kommunearkivet måtte rustes betraktelig opp for å få til en samlet styring av arkivsektoren og for å få en mulighet til å håndtere historisk dokumentasjon.
I 1991 ble Bjørn Bering ansatt som byarkivar og i januar 1992 ble Kommunearkivet omdøpt til Oslo byarkiv. En ny æra for kommunes arkiver var dermed staket ut. Høsten 1994 la Byrådet fram en opptrappingsplan for Oslo byarkiv. Antall stillinger ble gradvis utvidet. Byarkivet fikk mer plass, og store avleveringer, særlig fra helsesektoren, ble forberedt. I 1996 vedtok Bystyret å bygge et nytt Byarkiv. I juni 1999 kunne etaten flytte inn i nye lokaler i Maridalsveien 3. Flere kilometer med arkiver ble flyttet fra Rådhuset og fra midlertidige magasiner. I dag framstår Oslo byarkiv som en moderne arkivinstitusjon, under ett tak og som forvalter av kildene til Oslo bys og Oslo kommunes historie. Tore Somdal-Åmodt var byarkivar fra 2004 til 2011. I perioden 2011 til januar 2015 var Robert Kalleberg konstituert byarkivar. Fra januar 2015 er Ranveig Låg Gausdal byarkivar.
Oslo byarkiv inngår i dag som en del av Oslo kommunes kulturetat, som ble opprettet 1. januar 2005.
Arkitekturåret 1698
Dødsfall
…
Prehistorisk Britannia
Prehistorisk Britannia er perioden fra de første menneskene kom til De britiske øyer og fram til begynnelsen på den skriftlige dokumenterte historien Storbritannia. Perioden forut menneskenes innvandring og bosetning på De britiske øyer er en del av Geologi på De britiske øyer. Skriftlig britisk historie er tradisjonelt regnet fra år 34 e.Kr. med den romerske invasjonen av Britannia, skjønt en liten del historisk informasjon er tilgjengelig fra før denne tiden. Forhistorie er vanligvis delt kronologisk i adskilte perioder, basert blant annet på utviklingen av redskapene i epokene: steinalderen, bronsealderen og jernalderen; foruten også endringer i kultur og klima, men grensesettingen mellom disse periodene er løselige og endringene mellom dem skjedde gradvis. Dateringer av disse endringene på De britiske øyer skjedde generelt senere enn de tilsvarende endringene på det europeiske fastlandet.
Innledning
Britannia ble umiddelbart befolket av medlemmer av arten Homo for hundrevis av tusener av år siden og av Homo sapiens for ti tusener av år siden. Analyser av DNA har vist at det moderne menneske kom til Britannia før den siste istiden, men trakk seg tilbake til sørlige Europa da det meste av De britiske øyer ble dekket av is og det som ikke ble islagt ble tundra. På denne tiden var havnivået på rundt 127 meter lavere enn det er i dag. Av den grunn var Britannia landfast med Irland og til kontinentale Europa. Mot slutten av den siste istiden – en gang for 9 500 år siden – ble Irland skilt fra Britannia, og noe senere – rundt 8 500 år siden – ble Britannia skilt fra resten av Europa med Den engelske kanal.
Ved 12 000 f.Kr. hadde Britannia igjen blitt befolket av menneskegrupper. En gang for rundt 4 000 f.Kr. var øya befolket av mennesker med en neolittisk kultur. Imidlertid hadde ingen av de førromerske beboerne av Britannia noe kjent skriftlig språk. Ingen litteratur fra førromersk tid har blitt bevart, og dens historie, kultur og levesett er kjent hovedsakelig fra arkeologiske spor. Selv om hovedbevisene fra perioden er arkeologiske er det samlet en økende mengde av genetisk bevis som fortsatt forbedres. Det er også en liten mengde lingvistisk bevis fra hovedsakelig stedsnavn, se artiklene Førkeltisk og Keltere.
Den første skriftlige nedtegnelsen av Britannia og omtale av øyas innbyggere ble gjort av den greske navigatøren og oppdagelsesreisende Pytheas fra Massalia som utforsket kystområdene rundt Britannia en gang rundt 325 f.Kr. Det kan også ha vært en del informasjon om Britannia i det tapte verket Ora Maritima, som er kjent ved deler av verket er videreført i andre forfatteres tekster ved sitering. Oldtidens briter var involvert i omfattende handel og kulturelle forbindelser med resten av Europa fra neolittisk tid og framover, særlig ble det eksport tinn som det fantes store mengder av. Den romerske hærføreren og senere keiseren Julius Cæsar skrev om Britannia en gang rundt 50 f.Kr. etter at han hadde besøkt Sør-England i årene 55 og 54 f. Kr. og skrev i De bello gallico at befolkningen i landet var meget storvokst og hadde mye til felles med andre jernalderstammer på kontinentet.
Lokalisert i den vestlige utkanten av Europa mottok Britannia teknologiske og kulturelle nyvinninger langt senere enn på de europeiske fastlandet. Historien om oldtidens Britannia har tradisjonelt blitt forstått som en suksessiv og kontinuerlig bølge av innvandrere fra kontinentale Europa som brakte med seg nye kulturer og teknologier. Langt nyere arkeologiske teorier har utfordret denne innvandringsfortolkningen og argumentert for et langt mer komplekst forhold mellom Britannia og kontinentet. Mange av endringene i de britiske samfunnene som er antydet i arkeologiske spor er at den innfødte befolkningen tilpasset seg utenlandske skikker framfor å bli stadig underkastet stadige invaderende folkegrupper utenfra.
Palaeolittisk tid
Palaeolittiske Britannia er gammel steinalder, den eldste perioden av den tidligst kjente bosetningen av mennesker på Britannia. Den svært lange tiden opplevde flere endringer i miljøet, flere istider og mellomtider som i stor grad påvirket menneskelig bosetning i regionen. Det er vanskelig og omstridt å gi dateringer for denne fjerne perioden. Beboerne på denne tiden var grupper av jegere og samlere som streifet over nordlige Europa ved å følge etter trekkende dyr, eller skaffet seg mat ved fiske.
Nyere vitenskapelig bevis (per 2006) angående mtDNA-sekvenser fra oldtidens og dagens Europa har vist et bestemt mønster for ulike tidsepoker som er samlet inn i løpet av studien. Til tross for en del begrensinger i størrelser på prøvene, har resultatene som ikke vært tilfeldige og kan indikere at befolkningen i Europa ekspanderte fra sørlige refugia etter den siste istiden (særlige i regionen nordlige Spania og sørlige Frankrike). Det eksisterer også bevis fra ulike nordlige refugia.
Tidlig paleolitikum
Den 8. juli 2010 ble det i Nature publisert en oppdagelse av 78 redskaper av flintstein som er funnet ved kysten i nærheten av Happisburgh i Norfolk. Arkeologene fant også fossile rester av dyr og planter sammen med redskapene. Spor av endringer i jordas magnetfelt, som kan avleses i de geologiske avsetningene, tilsier at redskapene er minst 780 000 år gamle. De fossile funnene tyder på et klima for mellom 840 000 og 950 000 år siden. I 2002 ble det likeledes oppdaget 700 000 år gamle flintredskaper, og i desember 2005 publiserte Nature oppdagelsen av bein og 32 flintredskaper i Pakefield i Suffolk, som viser at en menneskeart var tilstede i det landskapet som i dag er Britannia, en gang for rundt 700 000 år siden.
Det er ikke gjort funn av mennesker fra denne perioden, men tidsmessig tilsvarer det Homo antecessor, som er tidfestet til en periode fra 1,8 millioner til 800 000 år siden.
På denne tiden var sørlige og østlige Britannia landfast med det kontinentale Europa ved en bred landbro som gjorde det mulig for mennesker å forflytte seg fritt. Den nåværende posisjonen til Den engelske kanal var en stor elv som fløt vestover og fikk vann fra sideelver som siden ble Themsen og Seinen. Ved å rekonstruere dette miljøet har man fått holdepunkter til den reiseruten som de første besøkende tok for å komme til hva som den gang var en stor halvøya på den kontinentale Europa. Arkeologene har funnet en rekke av tidlige bosteder lokalisert nær ruten av et i dag tapt vassdrag som er kalt elven «Bytham» og som indikerte at den var utnyttet som den enkleste reiseruten inn i Britannia.
Steder som Boxgrove i Sussex illustrerte i arkeologiske funn den senere ankomsten av en arkaisk menneskeart som er kalt for Homo heidelbergens, eller heidelbergmennesket, en gang for rundt 500 000 år siden. Disse tidlige menneskene, acheuléenkulturen, lagde håndøkser av flintstein og jaktet på store stedegne eller innfødte pattedyr fra denne perioden. De drev elefanter, neshorn og flodhester over toppen av klipper eller ned i myrer hvor det var lettere å drepe dem.
Den ekstreme kulden som fulgte, Elster-kuldetiden (eller den anglianske stadium), har sannsynligvis fordrevet menneskene ut av Britannia og regionen synes ikke å ha blitt befolket på nytt før isen begynte langsomt å trekke seg tilbake i løpet Holstein-mellomistiden (også kalt det hoxnianske stadium). Denne varmere perioden varte fra rundt 300 000 og fram til 200 000 år siden og i løpet av denne tiden utviklet en steinindustri som kalles for clactonteknologien. Det er uansett funnet spor fra disse steinredskapene på steder som Barnfield Pit i Kent. Perioden skapte en rik og utstrakt spredning av steder sett i et palaolittisk nivå, skjønt usikkerheten i forholdet mellom acheuléenkulturen og clactonkulturen er ikke løst. Noen forskere mener at det er snakk om den samme kulturen.
I denne perioden ble også flintredskaper produsert med levalloisteknikken, muligens av mennesker som kom fra Afrika. Funn fra Swanscombe og Botany Pit i Purfleet gir støtte for at denne steinteknikken var europisk framfor introdusert fra Afrika. Den mer avanserte flintteknologien gjorde det mulig for mer effektiv jakt og gjorde Britannia til sted vel verd å være i fram til en ny kuldeperiode dukket opp, Saale-istiden (den nest siste istiden for 352 000-130 000 år siden).
Reidar Otto
Reidar Otto (født 9. desember 1890 i Chicago, død 10. mai 1959 i Oslo) var en norsk teatersjef.
Han studerte teater og sang ved skoler i Dresden, Roma og Stockholm. Vel tilbake ledet han Studentersamfundets Theater i 1916. Han ble meddirektør ved Centralteatret i 1919 sammen med sin far Harald Otto (1865–1928) som overtok det i 1902. Reidar Otto ledet det 1928-48 og overlot roret til sønnen Harald Ottho. Familiens lederskap endte i 1959 det året Reidar Otto døde. Otto var etter den andre verdenskrig formann i Norsk Teaterlederforening. Han ledet også Privatteaterlederforeningen og var styremedlem i Christiania teaterhistorisk museum.
Prehistorisk Britannia
Tidlig paleolitikum
Det er derimot få bevis for menneskelig tilstedeværelse i løpet av den påfølgende Eem-mellomistiden for mellom 130 000 og 110 000 år siden. Smeltevann fra tidligere isbredannelse avskar Britannia fra kontinentet for første gang i løpet av denne perioden og som kan være forklaringen på at arkeologene har funnet manglende menneskelig aktivitet. Generelt synes det å ha vært en gradvis nedgang i befolkningstallet mellom Holstein-mellomistiden og denne tiden, noe som gir hentydninger om at fraværet av menneskelig aktivitet i arkeologiske spor her var et resultat av gradvis avfolkning.
Mellom-paleolitikum
Det er ingen spor eller bevis for menneskelig tilstedeværelse i Britannia fra rundt 180 000 til 40 000 år siden. Fra 60 000 til 40 000 var Britannia gressmark med kjempehjorter og hester foruten store ullhåret mammutdyr, neshorn og kjøttetende dyr. For rundt 40 000 år siden kom menneskearten neandertalere til Britannia.
Sen-paleolitikum
Denne perioden er ofte inndelt i tre underperioder: «tidlig sen-paleolitikum» (før hovedistiden), «midtre sen-paleolitikum» (hovedistiden) og «siste sen-paleolitikum» (etter hovedistiden). Bevis for neandertalernes tilstedeværelse i Britannia er begrenset og ved 30 000 f.Kr. er det funnet de første spor av menneskelig (Homo sapiens) tilstedeværelse, aurignackulturen, er kjent. Det mest kjente eksempelet fra denne perioden er graven av «Den røde frue fra Paviland» (som faktisk nå er kjent for å ha vært en mann) i dagens kystområde i sørlige Wales. Den siste istiden dekket Britannia mellom tiden 70 000 og 10 000 år siden med en ekstrem kuldeperiode mellom 22 000 og 13 000 år siden kalt for Dimlington stadial hvor istykkelsen var på sitt meste Det kan ha fordrevet mennesker sørover og ut av Britannia, over landbroen som igjen hadde oppstått ved begynnelsen av istiden, muligens til et tilfluktsted i sørlige Frankrike og Den iberiske halvøy. Steder som grotten Gough's Cave i Somerset er datert til 12 000 f.Kr. har gitt bevis som antyder at menneskene kom tilbake til Britannia mot slutten av denne istiden i løpet av en varmeperiode som er kjent som Dimlington interstadial, skjønt ytterligere kuldeperioder oppsto i tiden rett før istiden for godt trakk seg tilbake kan ha fått dem til reise sørover igjen og kommet tilbake gjentatte ganger. Miljøet i løpet av denne istiden besto av store tundra uten trær, men til sist erstattet av et gradvis varmere klima, som kanskje nådde 17 grader celsius (62.6 Fahrenheit) i sommermånedene, noe som førte til utbredelse av bjørketrær foruten også busk og kratt, og gressmarker.
Den første særegne kulturen i britiske sen-paleolitikum er hva arkeologene kaller for creswellianske industri med bladformete pilspisser. Det ble framstilt mer raffinerte flintredskaper enn tidligere, men også bein, gevir, skjell, rav, dyretenner og elfenbein fra mammut ble benyttet i redskapsproduksjonen. Disse materialene ble også benyttet for å framstille smykker for utsmykning og behag, men en form for stenger hvor hensikten er ukjent. Flint synes å ha blitt fraktet inn i områder hvor denne steintypen var sjelden: steinredskaper som er funnet i grottene i Devon, som Kent's Cavern, synes å ha hatt sin kilde i Salisburysletten, som lå rundt 160 km lenger øst. Dette er tolket som at de første beboerne i Britannia var meget mobile og vandret over store områder og bar med seg verktøyposer med flintblader som gjorde det mulig å framstille tyngre verktøy etterhvert som de trengte dem. Muligheten for at disse menneskegruppene også reiste for å møtes og bytte varer eller ble sendt ut på egne ekspedisjoner for å finne flintstein har også blitt foreslått.
Den maten som det hovedsakelig ble jaktet på var hester (Equus ferus) og rødhjort (Cervus elaphus), skjønt også andre pattedyr fra harer til mammut ble felt, inkludert neshorn og hyene. Fra de begrensede arkeologiske bevis som finnes synes det som om graver involverte at lik ble flådd og kappet opp i mindre biter og hvor beina ble plassert i grotter. Dette antyder en praksis av ekskarnasjon (hvor kjøttet fjernes fra beina) og deretter gravlagt, muligens med en form for rituell kannibalisme. Kunstneriske uttrykk synes å ha vært begrenset til gravering av dyrebein, skjønt grottemalerier i hulene Creswell og Mendip er kjente unntak.
Fra 12 700 til 11 500 år siden ble klimaet kjøligere og tørrere i en periode som kalles for yngre dryas. Matproduksjon fra jakt på dyr synes å ha gått ned, men skogen ekspanderte på de tidligere skogløse slettene. Redskapsproduksjonen dreiet seg om mindre flintredskaper, mens arbeid med bein og gevir ble mindre vanlig. Den var flintblader med parallelle sider (i England kalt for Cheddar-pilspisser). Det var skinnskrapere hvor noen er merket med noe som muligens kan ha fungert som en form for kalender. Antallet av kjente bosteder og leirer er langt større enn tidligere og mer omfattende spredt. Mange flere leirer under åpen himmel (i motsetning til boliger i grotter) er kjent, eksempelvis som den ved Hengistbury Head.
Mesolittisk tid
Rundt 10 000 år siden gikk istiden endelig mot slutten og holocen, den sjuende og yngste tidsepoken i tertiærperioden, begynte. Temperaturene steg, antagelig til nivåer ganske likt dagens, og skogene bredte seg ytterligere. For 9 500 år siden førte det stigende havnivået grunnet smeltevann fra isbreene til Britannia ikke ble landfast med Irland og en gang mellom 6 500 og 6000 f.Kr. ble kontinentale Europa ikke lenger landfast med Britannia for siste gang.
Det varmere klimaet endret det arktiske miljøet til ett hvor furu, bjørketrær og older spredde seg som skoger; dette mindre åpne landskapet var mindre egnet for store flokker rein og ville hester som tidligere hadde vært jaktbytte for menneskene. Mens noen mennesker fulgte etter reinen da den trakk seg stadig lengre nordover, endret matvanene til de menneskene som ble. De sistnevnte begynte å jakte på griser og mindre sosiale dyr som elg, rødhjort, rådyr, villsvin og urkrøtter, noe som krevde andre jaktteknikker.
Redskapene ble endret for å ha mothaker som kunne hake opp og nagle seg til kjøttet på et dyr og således gjøre det vanskeligere å unnslippe. Små mikrolittere ble utviklet for å bli satt inn i større redskaper som spyd- og pilspisser. Slike er funnet over hele verden og ble vanlige i slutten av eldre steinalder. Redskaper for å bearbeide trevarer som skarvøks eller tømmerøks, skjønt en del bladtyper av flint forble like som deres palaeolittiske forgjengere.
Overgangen fra mesolittisk til neolittisk
Selv om det mesolittiske miljøet var en gavmild og raus tilværelse førte den økende befolkningsmengden og deres suksess i å utnytte ressursene til en lokal overutnytting og utmattelse av mange naturlige ressurser. Levningene av en mesolittisk elg som ble funnet fanget i en dyregrav ved Poulton-le-Fylde i Lancashire hadde blitt såret av jegere og unnsluppet ved tre anledninger, noe som indikerer jakt i mesolittisk tid. Noen dyr, som kjempehjorten, døde ut ved at det store gevirene ikke var egnet i store og tette skoger. Skjelettet av en slik er utstilt ved Manx Museum, den ene av to som er funnet på Man.
Noen få neolittiske monumenter ligger over mesolittiske steder, men det er få steder som beviselig demonstrerer en kontinuitet. Jordbruk og domestiserte dyr ble innført i Britannia en gang rundt 4 500 f.Kr., delvis på grunn av behovet etter pålitelige matressurser. Kulturer bestående av jeger og samlere har nok fortsatt inn i neolittisk tid, men den økende forfinelsen av den materielle kulturen med ledsagende kontroll over lokale resurser hos enkelte grupper ville ha ført til at denne kulturen erstattet andre kulturer i bestemte områder. Andre elementer hos de neolittiske kulturene som steintøy og keramikk, bladformet pilspisser og polerte steinøkser ville ha skjedd tidligere. Klimaet hadde vært varmere siden den sene mesolittisk tid og fortsatte å bli bedre. Det erstattet tidligere skoger av nåletrær som furu og gran med skoger med bladtrær.
I 1997 ble det gjort DNA-analyser av en tann fra en mesolittisk mann, den såkalte Cheddarmannen, navngitt etter funnstedet i Somerset, og som levde en gang rundt 7150 f.Kr. Hans mitokondrielt DNA, eller mtDNA, var av haplogruppe U5, en biologisk undergruppe av haplogruppe U (mtDNA) som er funnet i rundt 11 prosent av dagens moderne befolkning i Europa. Oldtidens mennesker i Britannia i mesolittisk tid var beviselig forfedre av dagens mennesker.
Neolittisk tid
Neolittisk tid (steinalderen) var en tid hvor planter og dyr ble domestisert. Det har vært en debatt mellom de som hevder at jordbruk og et fastboende liv ble introdusert av de eksisterende befolkningen i Britannia som tilpasset seg ny praksis og levemåte, og de som har meningen at jordbruket ble innført av innvandring fra kontinentet som tok sin kultur med seg og som til en viss grad erstattet den eksisterende befolkningen.
En analyse av mitokondrielt DNA av dagens europeiske befolkning har vist at over 80 prosent nedstammer i den kvinnelige linjen fra fortidens jegere og samlere i Europa. Mindre enn 20 prosent nedstammer fra den kvinnelige linje fra neolittiske bønder fra Midtøsten og fra senere folkevandringer. Antallet i Britannia er mindre enn 11 prosent. Innledende forskning antydet at denne situasjonen er forskjellig med den mannlige Y-kromosomets DNA, varierte fra 10-100 prosent over hele landet, og høyest i øst. Dette ble betraktet at det viste at en stor grad av befolkningen ble erstattet i løpet av den angelsaksiske «invasjonen» og en bortimot fullstendig maskering over uansett hvilken folkeforflytning (eller mangel på det samme) som hadde skjedde før angelsakserne kom. Imidlertid har en mer omfattende forskning antydet at det var mindre skille mellom de vestlige og østlige delene av Britannia. Ved å se på problemstillingen fra en mer utstrakt europeisk synsvinkel har forskere ved Stanford University funnet overlappende kulturelle og genetiske bevis som støtter teorien at folkevandring var, i det minste delvis, ansvarlig for den neolittiske revolusjonen i nordlige Europa (inkludert Britannia). Vitenskapen som angår genetisk antropologi er i rask endring og et helt klart bilde som dekker hele den menneskelige bosetningen av Britannia har ennå ikke blitt framstilt.
Pollenanalyser har vist at skogland økte og gressland (stepper) minsket og med en betydelig tilbakegang for almetrær. Vintrene var generelt 3 grader kaldere den gang enn i dag, men somrene var rundt 2.5 grader varmere.
Begynnelsen på jordbruk og fast bosetning som karakteristisk for neolittiske mennesker er i økende grad blitt mer mangfoldig og komplekst bilde av endringer og kontinuitet som kan bli observert fra den mesolittiske perioden og framover. Eksempelvis er utviklingen av den neolittiske monumentale arkitekturen som tilsynelatende minnet de døde representere mer omfattende sosiale og ideologiske endringer som involverte nye fortolkninger eller oppfatninger av tid, arv, samfunn og identitet.
Innføringen av jordbruket, den såkalte neolittiske revolusjonen, introduserte en mer fastboende livsstil og førte til at samfunnene ble delt i ulike sosiale grupper av bønder, håndverkere og ledere. Skogene ble rensket og brent ned for å gi dyrket mark og plass for tamdyr. Innfødt krøtter og griser ble temmet og båset inne mens sauer og geiter kom senere fra kontinentet. Hvete og bygg ble dyrket. Det er dog blitt avdekket kun noen få bosetninger i Britannia i motsetningen til kontinentet. Samtidig var bosteder i grotter fortsatt vanlig mange steder.
Konstruksjonen av de tidligste jordverk i Britannia begynte i tidlig i neolittisk tid (ca. 4400-3300 f.Kr.) i form av lange gravhøyder for felles graver og de første veifylling og inngjerdinger, tilsvarende som er avdekket på kontinentet. Det engelske begrepet for sistnevnte er «causewayed enclosures», og er ofte funnet på toppen åser, omsirklet av en eller opp til fire konsentriske vollgraver med en indre voll. For å krysse vollgravene er det bygget en veifylling («causeway»), derav navnet. Disse kan ha bli avledet fra tidligere langhus, men ingen landsbyer med langhus er blitt avdekket i Britannia, kun enkeltstående eksempler. De steinbygde husene på Orknøyene som de ved Skara Brae er derimot indikatorer på en del kjernebosetninger (bosetningen som ligger i klynger rundt et sentralt punkt) i Britannia i den grad steinalderkulturen på Orknøyene er representativ for Britannia som helhet.
Bevis på voksende herredømme over miljøet er vist i Sweet Track, en kjerrevei med dekke av treplanker som er bygget over myrene i Somerset Levels og er datert til 3807 f.Kr. Bladformete pilspisser, keramikk med runde stilformer og begynnelsen på produksjon av en polert øks er vanlige indikasjoner for denne tiden. Bevis på bruken av kumelk kommer fra analyser av innhold av keramikk som er funnet ved Sweet Track.
Midtre neolittisk tid (ca. 3300-2900 f.Kr.) så utviklingen av store parallelle lengder av jordhauger med ytre voller, på engelsk kalt «cursus», beslektet med de tidligere avlange jordhaugene, og veksten og skrinlegging av «causewayed enclosures» foruten bygging av imponerende kammergraver av typen som er avdekket på Maeshowe. De første steinsirkler og individuelle graver dukker også opp.
Ulike keramikktyper som rillet steintøy dukket opp i senere neolittisk tid (ca. 2900-2000 f.Kr.) mens nye jordmonumenter ble bygget i hva som på engelsk blir kalt for «henges», sirkulære eller ovalformete flater på over tyve meter i diameter som var inngjerdet eller avgrenset i form av en jordvoll og en ytre vollgrav utenfor denne. Det ble også reist lange rader av stående steiner som de berømte stedene Stonehenge, Avebury og Silbury Hill som nådde sitt høydepunkt på denne tiden. Industriell gruvedrift etter flintstein begynte ved Cissbury og Grimes Graves og er indikasjoner på handel over lange distanser. Redskaper og boller gjort av trevarer var vanlige.
Bronsealderen
Bronsealderen i Britannia kan bli delt inn i en tidligere fase (2300 til 1200 f.Kr.) og en senere (1200 til 700 f.Kr.). Keramikk fra klokkebegerkulturen opptrådte i Britannia en gang mellom 2475 og 2315 f.Kr. sammen med flatøkser og gravritualer med jordfestning. Med fornyet kronologi for Stonehenge er dette etter sandsteinsirklene og trilittene ble reist ved Stonehenge. Muligens har klokkebegerkulturen sin opprinnelse på Den iberiske halvøy (dagens Spania og Portugal) og klokkebegerteknikkene førte med seg til Britannia kunnskapen om å behandle metall. I begynnelsen ble det gjort gjenstander av kobber, men en gang rundt 2 150 f.Kr. hadde smedene oppdaget hvordan de kunne lage bronse, som er langt hardere enn kopper, ved å blande kopper med litt tinn. Med denne oppdagelsen kom bronsealderen til Britannia. I løpet av de neste tusen årene erstattet bronse gradvis stein som det viktigste materialet for redskaper og våpen.
Britannia hadde store ressurser av tinn som lå lett tilgjengelig i de områder som i dag kalles Cornwall og Devon i sørvestlige England. Tinn ble utgravd og ved 1 600 f.Kr. var det omfattende handel med tinn i sørvestlige Britannia hvor tinn ble eksportert over hele Europa. Det er bevis på havner som ble grunnlagt i sørlige Devon ved Bantham og Mount Batten. Kopper ble utvunnet i stor stil ved Great Orme i nordlige Wales.
Klokkebegerfolkene var også dyktige håndverkere og gjorde smykker og ornamenter i gull, og eksempler på dette er blitt funnet i gravene til den rike Wessex-kulturen i sentrale Sør-Britannia.
Tidlig i bronsealderen begravde de forhistoriske britene sine døde i jordhauger, ofte med keramikk ved siden av. Senere i perioden ble kremasjon benyttet som gravpraksis med gravlunder av urner som inneholdt kremerte levninger av enkeltpersoner, og med metallobjekter med seg som dolker. Folkene i denne perioden var også ansvarlig for å bygge mange av de berømte forhistoriske stedene som i senere faser av Stonehenge sammen med Seahenge. Bronsealderfolkene bygde og bodde i rundhus og delte opp landskapet. Steinrekker som fortsatt kan bli sett finnes i Dartmoor. De spiste kjøtt fra kyr, sauer, griser og dådyr foruten skalldyr og fugler. De produserte salt.
Våtområdene var en kilde for villfugl og halmstrå. Det var rituelle ofringer i våtmarkene og det er funnet huller i bakken. Det har vært en del debatt blant forskerne om klokkebegerfolket var en egen etnisk gruppe av mennesker som innvandret til Britannia fra kontinentet, eller om det var en kulturell innvandring som spredte seg over hele vestlige Europa og etterhvert blandet seg med den stedegne befolkningens skikker og praksis gjennom handel over stammegrenser. Tendensen i dag går mot det siste synet. Alternativt en herskerklasse kan ha utvandret fra kontinentet og tatt kontroll over den innfødte befolkningen på et bestemt nivå. Genetikk antyder at det var kun en liten innvandring til Britannia på denne tiden, kun noen få prosent.
Det finnes spor og bevis på et relativ storstilt sammenbrudd av kulturelle mønstre som en del forskere mener kan indikere en invasjon eller innvandring i sørlige Britannia en gang rundt 1100-tallet f.Kr. Dette sammenbruddet ble følt hinsides Britannia, og faktisk også hinsides Europa da de store rikene i Midtøsten enten kollapset helt eller fikk store problemer, og de mystiske havfolkene herjet rundt det østlige Middelhavet på denne tiden. Det er mulig at det var på denne tiden at keltisk språk fikk innpass i Britannia. Se hovedartikkel, Bronsealderens sammenbrudd.
Jernalderen
En gang i tiden rundt 750 f.Kr. hadde teknikkene å utvinne og bearbeide jern nådd Britannia fra sørlige Europa. Jern var sterkere og fantes i større mengder enn bronse, og dens introduksjon markerte begynnelsen på jernalderen. Jernarbeid revolusjonerte mange aspekter av det daglige livet, hovedsakelig jordbruket. Jern på ploger kunne vende jord dypere og raskere enn gamle av tre eller bronse. Økser av jern kunne rydde skog for dyrket mark langt mer effektivt. England ble forandret til landskap bestående av oppdyrket åkerland, beiteområder, og regulert skogsområder. Det var mange inngjerdet bosetninger og eierskap til land var viktig. De ble meget dyktige håndverkere og skapte meget intrikate mønstre på smykker av gull, og produserte våpen i både bronse og jern.