cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ernst Haeckel
I dag leses hans populærvitenskapelige og hans polemiske verker og reiseberetninger mer for deres historiske og idehistoriske betydning (et særlig viktig skrift i så måte er verket «Die Welträthsel» av 1899 og det posthumt utgitte «Briefe aus Insulinde», 1924). I «bestselleren» Die Welträthsel reagerer han på fysiologen Emil Heinrich du Bois-Reymonds tese ignoramus et ignorabimus (lat., ca: «Vi vet det ikke og kommer aldri til å få vite det») som uttrykker en radikal skepsis mot naturvitenskapenes evne til å oppklare «verdensgåtene».
Men hans rent vitenskapelige verk fortsetter å inspirere forskere. Man kan fremheve hans «Generelle Morphologie» fra 1866, som ble verdens første lærebok i biologi skrevet på grunnlag av Darwins evolusjonsteori, og hans «Anthropogenie» fra 1874, der Haeckel ved hjelp av sammenlignende anatomi undersøker menneskets opprinnelse i dyreriket og rekonstruerer dets stamhistorie. Man kan også nevne hans i dag mindre leste «Systematische Phylogenie», et trebinds monumentalverk om hele dyreriket som ble offentliggjort i årene 1894 til 1896.
Livsløp
Ernst Haeckel var født i Potsdam som sønn av regjeringsråden Philipp August Haeckel og hans hustru Charlotte født Sethe, som stammet fra en juristfamilie. Han tok abitur ved domgymnasiet i Merseburg. Så studerte han medisin i Berlin, der han promoverte til doktorgraden i 1857. Men ettersom han hadde problemer med å forholde seg personlig til menneskelig lidelse, gikk han ikke inn i noen legekarriere.
I 1858 forlovet Haeckel seg med sin kusine Agnes Sethe; de giftet seg i 1862. Fra 1859 til 1860 bedrev han havsbiologiske studier i Napolibukten. Etterpå beskjeftiget han seg for første gang med Darwins «Origin of Species».
I 1861 habiliterte han seg som doktor og ble privatdosent i sammenlignende anatomi i Jena. I 1862 holdt Haeckel sin første forelesning om artenes opprinnelse. I 1865 ble han æresdoktor i filosofi og fikk et professorat i zoologi i Jena, som den gang sorterte under det filosofiske fakultet. Fra 1866 til 1867 foretok Haeckel en reise til Kanariøyene. Det var på denne tiden at han møtte Charles Darwin, Thomas Huxley og Charles Lyell.
I 1867 giftet han seg med Agnes Huschke. De fikk barna Walter (1868), Elisabeth (1871) og Emma (1873).
I 1869 reiste han til Norge, 1871 til Dalmatia, 1873 til Egypt, Tyrkia og Hellas.
Fra 1876 var Haeckel prorektor ved universitetet i Jena og foretok forelesningsreiser Tyskland rundt. Til 1879 fulgte flere reiser til England og Skottland, og i den forbindelse møtte han igjen flere ganger Charles Darwin. Han reiste også til Korfu. Mellom 1881 og 1882 reiste Haeckel for første gang til tropene, blant annet til øya Ceylon.
I 1887 reiste Haeckel til Palestina, Syria og Lilleasia, i 1890 til Algerie, 1897 gjennom det sørlige Finland og Russland, 1899 til Korsika og 1900 for annen gang til tropene. På denne tid begynte også hans vennskap med Frida von Uslar-Gleichen (1864–1903). I 1907 foretok forskeren sin siste større reise, til Sverige.
I 1908 stiftet Haeckel det phyletiske museum i Jena.
Haeckel var også politisk engasjert. Han var medlem av Det alltyske forbund og fra 1905 æresmedlem av Selskapet for rasehygiene. For å utbre sin verdensanskuelse grunnla Haeckel i 1906 Det tyske monistforbund i Jenas zoologiske institutt.
I 1909 sluttet Haeckels professorvirksomhet. I 1910 meldte han seg ut av den evangeliske (lutherske) kirke og begrunnet dette i en tidsskriftsartikkel. Hans kone Agnes døde i 1915. Haeckel ble stadig mer gebrekkelig, og døde den 9. august 1919.
Kunst og natur
Haeckel så biologien som beslektet med kunsten. Han var sterkt betatt av naturens symmetri og harmoni i sine former. Dette beskrev og viste han i flere verker, og han påvirket dermed den moderne kunst ved inngangen av 1900-tallet.
Den biogenetiske grunnregel
Haeckel var en foregangsmann innen embryologi, og var den første som satte stadiene i utvikling av fostere i forbindelse med den nye evolusjonsteorien til Darwin, slik som gjeller og hale hos tidlige menneskefostre. Hans observasjoner av parallellene mellom ontogenese og fylogenese gjorde at han mente det fantes en årsaksforbindelse mellom fosterutvikling og evolusjon. Hans teori sammenfattes gjerne i setningen «ontogenese rekapitulerer fylogenese». Haeckel mente man ville kunne spore menneskets utvikling fra fisk til menneske gjennom å studere fosterutviklingen. Han tanker om kausalforbindelse var omstridt, og ble etter hvert helt avvist av biologene i sin opprinnelige form. I dag tolkes Haeckels observasjoner som at strukturer har endret funksjon gjennom evolusjonen, der gjeller dannes fordi disse i sin tid dannet grunnlaget for kjever, øreknoklene og thymus.
Evolusjon og fosterutvikling
Ettersom Haeckels forsøk på å bevise evolusjonsteorien var unøyaktige, og Haeckel selv oppsatte den naturvitenskapelige erkjennelse som en motsetning til religionen, ble hans mislykkede bevisførsel et yndet angrepspunkt for kreasjonister som ville tilbakevise evolusjonsteorien. Senere ble han også sterkt kritisert av biologen Stephen Jay Gould.
Filosofisk forfektet Haeckel en materialistisk monisme. I «Die Welthrätsel» skrev han:
Gould kritiserte særlig Haeckels illustrasjon av fosterutvikling hos virveldyr som har gått igjen i skolebøker siden de ble tegnet. Haeckel ble beskyldt for forfalskning av disse tegningene både av kolleger som følte seg utsatt for plagiat og ikke minst av den katolske kirke som karakteriserte tegningene som forfalskninger. Tegningene har vært gjenstand for flere artikler i moderne naturvitenskapelige tidsskrifter. Haeckels tegninger omgår en del trekk som skiller klassene av virveldyr, som navlestrengen hos morkakedyr og den forstørrede midthjernen hos fugler. Han har også latt være å tegne in plommesekken og det store hjertet som skjuler mange av strukturene i det tidlige fosteret. Fosterene er også rettet ut og posert i stillinger de ikke ville ha inntatt i levende live. Tegningene vektlegger likhetene og omgår forskjellene for å vise prinsippet han var ute etter å vise. Tegningene er således mer idealiserte enn faktiske forfalskninger slik mange av hans motstandere har hevdet.
Haeckel som «motpave»
Men Haeckel var ikke en konsekvent ateist. Vel avviste han enhver skapelsesakt, men påvirkningen fra hans kristelige barndomshjem lot det guddommelige trenge gjennom i form av en besjeling av naturen. Hans materialisme var om en gjennomåndelig materie, og han betraktet Gud som identisk med de allmenngyldige naturlover. Han opererte i den forbindelse blant annet med «cellehukommelse» (Zellgedächtnis, Mneme) og med «krystallsjeler». Haeckel var i september 1904 på den internasjonale fritenkerkongressen i Roma som en av 2000 deltakere. Der ble han høytidelig utropt av deltakerne til «motpave», og ved en demonstrasjon på Campo dei Fiori festet Haeckel en laurbærkrans på Giordano Bruno-statuen der. Haeckel var villig med på alt dette.
Disse demonstrasjonene i Pavens by utløste en massiv kampanje fra kirkelig hold. Hans vitenskapelige integritet ble også anfektet, og han ble beskyldt for å fare med forfalskninger. Men 46 anerkjente professorer gikk god for ham. Han tok også til motmæle med skriftet ''«Sandalion – Eine offene Antwort auf die Fälschungs-Anklagen der Jesuiten».
Den 11. januar 1906 ble Det tyske monistforbund grunnlagt i Jena, noe Ernst Haeckel hadde ivret for helt siden september 1904 i Roma. Haeckel ble ærespresident for forbundet. I 1909 ble også det østerrikske, i 1913 det sveitsiske og det tsjekkiske monistforbundet grunnlagt.
Kampen mot den katolske kirke
Som alle materialistiske monister var Haeckel en innbitt fiende av kristendommen, og da i særlig grad Den katolske kirke som han omfattet med utilslørt hat. Den katolske kirke var for ham «en elendig karikatur av den opprinnelig rene kristendom». Han var også en iherdig motstander av det tyske katolske partiet Zentrum. Protestantismen tolererte han i den forstand at dens hovedstifter Martin Luther hadde gjort opprør mot papismen. Dogmer som Jesu oppstandelse og jomfrufødsel avviste han naturligvis og gjorde narr av, for eksempel fremholdt han at Jesus sikkert var barn fra et fritt kjærlighetforhold mellom jomfru Maria og en romersk centurion.
Haeckel fremhevet at døden tilintetgjorde den menneskelige eksistens, at selvmordet var en rettighet, at det var rett å avlive uhelbredelig syke som bad om det, og at man kunne ta livet av sinnssyke.
Fritenkere
Ernst Haeckel tilhørte kretsen av ledende fritenkere og tilhengere av en materialistisk fremskrittstiltro, og hans tanker ble attraktive både i borgerlig-liberale og i venstreorienterte kretser. Blant monistene rundt Haeckel kunne nevnes Ferdinand Tönnies, Henry van de Velde, Alfred Hermann Fried, Otto Lehmann-Rüssbildt, Helene Stöcker, Magnus Hirschfeld og Carl von Ossietzky. Også sosialister og anarkister som August Bebel, Franz Mehring og prins Pjotr Aleksejevitsj Kropotkin betjente seg av hans tankegods.
Også antroposofen Rudolf Steiner hadde en sterk beundring for Haeckel. Deler av hans tanker ble også overtatt av nasjonalsosialismen; det gjaldt fremfor alt hans sosialdarwinisme.
Haeckels sosialdarwinisme
Mange betrakter Haeckel som en forløper for den tyske rasehygiene og eugenikk. I «Dir Lebenswunder» heter det:
En lignende tanke uttrykkes, men langt mer forsiktig, også hos Charles Darwin:
I hvilken grad Haeckel i det først nevnte sitatet fra hans egen polemikk bare gjengav Darwins ideer, eller selv hadde utviklet konseptet, er omstridt. Men i alle fall hadde Charles Darwin altså selv overført seleksjons- og evolusjonsprinsipper på sosiale systemer og fellesskap, om enn ennå ikke i den forstand som ordet «sosialdarwinisme» senere ble brukt i tandem med eugenikk (altså med kunstig og aktiv seleksjon fra samfunnets side og ikke bare som naturens egen implisitte regel, slik Darwin og Haeckel beskrev det).
Nazi-eugenikere tok det hele et ytterligere skritt videre. Hos dem dreide det seg ikke lenger bare om en avholdenhet fra medisinske og sosiale tiltak som «strider mot den naturlige seleksjons prinsipper», men snarere om aktiv bortsortering eller tvangssterilisering.
At Adolf Hitler hadde fått sterke impulser fra den sterkt tysknasjonale sjåvinist Haeckel anses som ubestridt. Derimot er påstandene om at Haeckel var medlem av en av NSDAPs forløperorganisasjoner Thuleselskapet entydig gale; det dreier seg om en personforveksling med en «Ernst Häckel».
Blant de Haeckel-utsagn som falt i smak blant nazistene var:
og
Haeckel ble studert og benyttet av forskjellige sosialdemokrater, sosialister og anarkister som for eksempel Alfred Hermann Fried, Friedrich Albert Lange, August Bebel, Lenin, Otto Lehmann-Rußbüldt, Julius Schaxel, Helene Stöcker, Ferdinand Tönnies og Henry van de Velde leste og diskuterte hans tenkning.
Karl Kautsky arbeidet programmatisk om rasespørsmål, og støttet seg til Haeckel. Det politiske venstre var imidlertid ikke unisont enig i en positiv lesning av Haeckel.
Selvfølgelig fant nazismens raseideologer meget de kunne støtte seg til for å gi egne tanker en form for faglig ryggdekning. Selveste Haeckels privatsekretær Heinrich Schmidt viste ved sin utvikling i tiltagende radikal-nasjonalistisk retning, og fremførte Haeckel-relaterte tildels rasistiske og nasjonalistiske argumenter, men en rasikalitet som langt overgikk det som ble fremført av hans kolleger Ludwig Plate og Hans F. K. Günther. Men hand forsøk til å omdanne Haeckels person til å en slagt tidlig nasjonalsosialist, ble ikke overbevisende.
Utmerkelser (utvalg)
Royal Society tildelte ham i 1900 Darwinmedaljen «for hans lenge pågående og svært viktige arbeid innen zoologien, som i alt var inspirert av darwinismens ånd».
I 1894 ble Haeckel valgt til æresmedlem av det tyske Nassauischer Verein für Naturkunde og mottok Linnean Medal. Accademia dei Lincei førte ham opp fra 1899 som utenlandsk medlem.
Ormulum
Ormulum eller Orrmulum er et britisk manuskript fra 1100-tallet bestående av bibelske tolkninger, skrevet i tidlig mellomengelsk av en munk som het Orm (eller Ormin). På grunn av de unike fonetiske ortografien som forfatteren har tilpasset har teksten bevart mange detaljer fra angelsaksisk uttale i en tid hvor språket var flytende grunnet den normanniske erobringen av England hundreåret før.
Orm var bekymret over prestenes kunnskap i å snakke morsmålet, og utviklet et høyst særegent stavesystem for å lede sine lesere til å uttale hver vokal. Han komponerte sin tekst med et strengt poetisk versemål som sikret at leserne ville vite hvilken stavelse som hadde trykk. Moderne forskere har brukt disse to trekkene for å rekonstruere mellomengelsk slik Orm selv snakket det.
Opprinnelse
Noe som er uvanlig for et verk fra perioden, er at Ormulum hverken er anonymt eller uten tittel. Forfatteren navngir seg selv på slutten av dedikasjonen. Orrmin bi name nemmnedd gitt Ormin som navn (Dedikasjon 323–324) I begynnelsen av forordet identifiserer forfatteren seg på nytt, men benytter en annen stavemåte, og gir verket en tittel: forrþi þatt Orrm itt wrohhte ettersom Orm skapte den'' (Forord 1–2) Navnet «Orm» er avledet fra norrønt og har på norsk også i dag den samme betydningen slik navnet leses. Endelsen «myn» for «mann» (derav «Ormin») var vanlig i navn over hele det nordlige området av England, innenfor det området som utgjorde Danelagen. Valget mellom de to formene av navnet er antagelig diktert av versemålet. Tittelen på diktet, «Ormulum», er modellert etter latinske speculum («speil»); det kan tolkes som enten det noe skrytende «Orms refleksjoner» eller det mer beskjedne «Orms undersøkelser».
Det norrøne navnet er ikke uventet. Språket i Ormulum er en dialekt fra Øst-Midlands, godt innenfor kjerneområdet til Danelagen, hvor dansk og norsk innflytelse lenge var stor. Verket inneholder tallrike norrøne fraser, særlig i dubletter hvor et engelsk og norrønt begrep er felles, og samtidig er det svært få franske påvirkninger i forfatterens språk. Orm viser derfor både tregheten i normannisk innflytelse på tidligere norrøne områder i England (i sammenligning med Peterborough-krøniken, også fra Øst-Midlands, som viser en stor andel av fransk innflytelse, selv om det antagelig ble skrevet før Ormulum), og tilpasningen av norrøne trekk inn i tidlig mellomengelsk.
En nøyaktig datering for verket er umulig å fastslå. Orm skrev sin bok over en periode på flere tiår, og manuskriptet viser tegn på tallrike korrigeringer over tid. Ettersom det åpenbart er en autograf (skrevet egenhendig), der to av tre hender i teksten vanligvis forstås som Orms egen håndskrift, må datoen for manuskriptet og for nedskrivningen antas å være den samme. Den tredje håndskriften er fra en samarbeidspartner, som la inn perikoper (korte bibelvers) øverst og ved begynnelsen av hver homilie (preken), og utfra denne antas det at verket ble ferdigstilt en gang rundt 1180, men Orm kan ha påbegynt skrivingen så tidlig som 1150. Teksten har få referanser til aktuelle hendelser som kan benyttes til å identifisere perioden da verket ble skrevet, mer nøyaktig. Orm kan ha vært øyenvitne til kaoset under regimene til Stefan og Matilda, ettersom det forsøksvis har blitt tolket en del referanser til denne perioden i noen av hans formaninger til leserne, men selv om dette er tilfelle, er Orm svært rettlinjet, og hans prekener vandrer sjelden vekk fra kildematerialet.
Manuskriptet
Kun en eneste kopi av Ormulum eksisterer, registrert som MS Junius 1 i Bodleian Library. I dens nåværende tilstand er den ikke fullstendig: bokens innholdsfortegnelse hevder at der var 242 prekener, men kun 32 er blitt bevart. Det virker sannsynlig at verket aldri ble fullført ut fra planen da innholdsfortegnelsen ble skrevet, men mye av uoverensstemmelsen med innholdsfortegnelsene har nok bakgrunn i tap av deler av manuskriptet. Det er ingen tvil om at manuskriptsider har gått tapt selv i moderne tid, noe som vises ved at den hollandske fortidsminnegransker Jan van Vliet, en av eierne på 1600-tallet, skrev av avsnitt som ikke er med i den bevarte teksten. Manglene har fått forskeren J.A.W. Bennett til å kommentere at «kun omtrent en femtedel har blitt bevart, og det i det styggeste av manuskripter».
Pergamenttypen som er benyttet i manuskriptet, er av laveste kvalitet, og teksten er skrevet uordentlig med henblikk på å spare plass. Den er i fortløpende linjer, som om det var prosa, med ordene og linjene tett sammen, og med ulike tillegg og rettelser, nye utlegninger, fortolkninger og allegoriske lesninger klemt sammen i hjørnene av margene (slik som det en kan se i reproduksjonen over). Robert W. Burchfield argumenterer for at dette «antyder at det var utkast som forfatteren hadde til hensikt å få renskrevet av en profesjonell skriver».
Det synes merkelig at en tekst som så opplagt er skrevet med den forhåpning at den skulle bli kopiert i utstrakt grad, likevel eksisterer i kun ett manuskript, og da noe som synes som et utkast. En del forskere, eksempelvis Treharne, har tatt dette som en tegn på at det ikke bare var moderne lesere som har funnet verket direkte kjedelig. Orm selv viser i forordet at han ønsket at Walter skulle fjerne all tekst som han fant klossete eller ukorrekt. Dette antyder at det var forvnetet en revisjon eller godkjennelsesprosess, og det er mulig at Ormulum forble i utkastform på grunn av at det aldri forlot Walters eie.
Hva som skjedde med manuskriptets før 1600-tallet, er uklart. Fra en signatur på forsatsbladet er det kjent at det var i samlingen til van Vliet i 1659. Det ble auksjonert bort i 1666 etter dennes død, og det ble da antagelig kjøpt av Franciscus Junius, og fra dennes bibliotek kom det til biblioteket Bodleian Library, som en del av en donasjon fra Junius.
Innhold og stil
Ormulum består av rundt 20 000 linjer av metrisk vers som forklar kristen lære for hver av de tekster som er benyttet i messen gjennom hele den kristne kalender. Som sådan, er verket den første nye homeliske syklus på engelsk siden verkene til Ælfric av Eynsham rundt 990.
Hver homilie begynner med en parafrase over en lesning av Evangeliene, noe som var viktig da lekfolk ikke forsto latin, fulgt av en fortolkning. Det teologiske innholdet er avledet; Orm følger nært Beda den ærverdiges tolkninger av Lukas, Enarrationes in Matthoei, Glossa Ordinaria i bibelutgaven Vulgata. Således leser han hvert vers hovedsakelig allegorisk enn bokstavelig. Heller enn å identifisere hver individuelle kilde refererer Orm hyppig til «ðe boc» og til «den hellige bok», og forskeren Bennett har spekulert om at Apostlenes gjerninger, Glossa Ordinaria og Beda har vært innbundet i en stor Vulgatabibel i klosteret, og at Orm da fikk alt sitt materiale fra en kilde som for ham var en eneste bok.
Selv om prekenene har blitt vurdert til «av liten litterær eller teologisk verdi» av Burchfield og at det har blitt sagt om Orm at han eide «kun et eneste retorisk grep» som var gjentagelser, i henhold til Bennett, hadde Ormulum aldri til hensikt å være en bok i den moderne forståelse, men isteden å være en ledsager i liturgien. Prester kunne lese, og menigheten høre, kun det avsnitt som angikk en dags preken. Den kjedsommelighet som de fleste opplever når de forsøker å lese Ormulum ville ikke eksistere for personer som hørte kun en eneste homilie om gangen. Selv om Orms poesi er noe underlødig var homiliene ment for lett sitering eller for sang, ikke for dens estetiske beundring; alt fra det altfor strenge versemålet til ortografien kan ha hatt som funksjon å være et hjelpemiddel for prestens preken.
Selv om tidligere homilier på vers, slik som de til Ælfric og Wulfstan, var basert på reglene i angelsaksisk poesi, og de tok nødvendige friheter med versemålet for at den skulle være leselig som prosa. Orm fulgte ikke deres eksempel. Isteden tilpasset han seg en «jog-trot fifteener» for sine rim. basert på latinske jambiske septenarius, og skrev jevnt og kontinuerlig, og delte ikke teksten i hverken i vers eller rimlinjer, igjen ved å følge latinsk verselære. Verket er også spesielt ved at ingen litterær kritiker har kommet i nærheten av å forsvare det på litterære grunner. Faktisk var Orm selv ydmyk om sitt oeuvre og innrømmer i forordet at han ofte polstret sine linjer for å fylle ut verselinjen «for å hjelpe de som leser det», og anmodet sin bror Walter om redigere poesien for å gjøre den mer egnet.
Et kort eksempel kan hjelpe å illustrere stilen i teksten. Dette avsnittet forklarer bakgrunnen for Jesu fødsel: þatt ure Drihhtin wollde ben borenn i þiss middellærd forr all mannkinne nede he chæs himm sone kinnessmenn all swillke summ he wollde & whær he wollde borenn ben he chæs all att hiss wille. at vår Herre ønsket å bli født inn i denne midgard for menneskehetens skyld, straks valgte han ætlinger for seg selv, alle akkurat som han ville, og han besluttet at han ville bli født nøyaktig der han ville.''
(3494–3501)
Ortografi
Istedenfor en åpenbar litterær verdi er den viktigste verdien av Ormulum hva forskere og filologer kan trekke ut av Orms særegne ortografiske system. Han hevdet at siden han mislikte den måten folk flest snakket engelsk og uttalte engelske ord, ville han stave ordene nøyaktig slik som de ble uttalt, og beskrev et system hvor vokallengde og verdi er indikert fordringsløst.
Kombinasjonen av dette systemet med det strenge versemålet, og mønsteret med trykk som det innebar, har gitt nok informasjon for å rekonstruere hans uttale med god nøyaktighet. Det har gjort det mulig å trekke slutningen at Orms uttale ikke var på noen måte uvanlig, og det har gjort det mulig for forskere å utvikle en særdeles presis øyeblikksbilde av hvordan mellomengelsk ble uttalt i Midlands på andre halvdel av 1100-tallet.
Betydning
Orms bok har et antall nyvinninger som gjør den verdifull. Som Bennett har pekt på, Orms tilpassing av klassisk versemål med oppsatt trykkmønster foregrep framtidige engelske poeter som kom til gjøre mye av det samme i møte med utenlandske verselære. Ormulum er også det eneste eksemplar av den homiletiske tradisjon i England mellom Ælfric og 1300-tallet, foruten også det siste eksempelet på homilier på gammelengelsk vers. Det demonstrer at hva som kom til bli moderne engelsk tå århundrer senere før Geoffrey Chaucer. Orm selv var opptatt av lekfolk. Han søkte å gjøre evangeliene forståelig for menigheten, og han gjorde det kanskje rundt 40 år før Fjerde Laterankonsil i 1215.
På samme tid har Orms særegne ortografiske reformer gjort hans verk av stor betydning for å forstå mellomengelsk. Ormulum er, sammen med Ancrene Wisse og Ayenbite av Inwyt, det ene av tre kritisk avgjørende tekster som har gjort det mulig for filologer å dokumentere omformingen av gammelengelsk til mellomengelsk.
Referanser
Sitatene er fra Holt (1878). Dedikasjonen og forordet er begge nummerert forskjellig fra resten av boken med diktene.
Rovmord
Rovmord kan vise til
Parasoll
En parasoll er en paraplyliknende skjerm som skal skygge for sola og beskytte mot varmen, lyset og ultrafiolett stråling. Skjermen er vanligvis av tekstil og utspent på et stativ som er formet av spiler øverst på en stokk slik at det dannes et tak med en søyle i midten. Store parasoller brukes ofte sammen med hagemøbler, på utekafeer og på strender om sommeren. Mindre parasoller bæres som små paraplyer.
Ordet parasoll har kommet til norsk via fransk og er dannet av de italienske ordene parare, som betyr «å beskytte mot», og sole, «sol». Store parasoller kalles på fransk parasol, mens små, håndholdte kalles ombrelle, et ord hentet fra italiensk ombrello og latin umbella, det vil si «liten skygge», jamfør det latinske umbra, «skygge».
Hæren (Finland)
Den finske hæren er den største av Finlands tre forsvarsgrener. Den har deltatt i et antall kriger, den siste i 1944–1945. I dag (2006) deltar finske hærstyrker i utenlandsoperasjoner i regi av Natos Partnerskap for fred, FNs fredsbevarende styrker og EUs innsatsstyrker.
Hæren er delt i tre kommandoer; østre, vestre og nordre. Disse er igjen delt i tolv militære provinser.
Av tyngre materiell hæren bruker i 2006 kan nevnes stridsvognene Leopard 2A4, T-72M1 og T-55M, stormpanservognene BMP-1, BMP-2 og CV9030 FIN og de pansrede personellkjøretøyene BTR-60PB og Patria Pasi.
Hæren utgjør per 29. august 2008 345 000 soldater.
Homer Simpson
Homer Jay Simpson er en av hovedfigurene i TV-serien The Simpsons. Serien er skapt av den amerikanske tegneren Matt Groening. Homer er gift med Marge Simpson, og sammen har de barna Maggie Simpson, Lisa Simpson og Bart Simpson. Skuespilleren Dan Castellaneta spiller Homer sin stemme.
Familie
Homer er født i Toronto 12. mai 1956, men vokste opp i Springfield. Fødselen fant sted i Toronto fordi moren hans nektet å føde på et «økologisk farlig» amerikansk sykehus, noe som kan tilskrives hennes rebelske 1960-tallsnatur. Homer har to halvsøsken, Herb Powell og Abbie. Abbie er datteren til en kvinne hans far Abraham, møtte mens han var stasjonert i Storbritannia under andre verdenskrig.
Alder
Det har vært antydet i Simpsons at Homer er mellom 36 og 39 år gammel. I episoden «Kill the alligator and run» forteller en test at Homer kommer til å dø som 42-åring. Da sier Homer «Bare tre år igjen å leve!». I episoden «The Homer they fall» sier Marge at Homer er 38 år. Det bør nevnes at verken Homer eller Marge har hukommelse for tall som er pålitelig. Flere episoder har referert til Homers fødselsdato som 12. mai 1956, 10. mai 1955 og 20. mars 1955. I senere episoder er det bare Homer selv som husker sin fødselsdag. Han hevder det er samme dag som Santa's Little Helpers fødselsdag; selv om ingen i Simpson-familien var til stede under Santas Little Helpers fødsel.
Adresse
E-postadresse I episode nr. 299 blir Homers e-postadresse oppgitt som: chunkylover53@aol.com. E-postadressen tilhører Simpsons-medskaper David X. Cohen, og kan bli mailet til for å få Homer-lignende svar.
Personlighet
Homers grunnleggende personlighetstrekk ble tydelige allerede i ung alder. Han ble oppdratt av faren sin, etter at moren forlot dem da Homer var omtrent seks år. Homer sov seg igjennom skolen, og ble uteksaminert til tross for at han ikke bestod naturfag for stryk-kandidater omtrent tyve år senere. Årboken fra avslutningsåret avslører mangel på interesse i sport og andre aktiviteter. Homer sier i boken; «I can't believe I ate the whole thing». På videregående ble Homer forelsket i Marge, som han senere giftet seg med (senere får de begge vite at de traff hverandre på en sommerleir mange år tidligere). Etter han bestod naturfag for stryk-kandidater begynte Homer på Springfield University under tvang fra arbeidsplassen og fullførte. Homer strøk på eksamen, men fikk hjelp av tre nerdevenner som hacket karakterutskriften hans. Arbeidslivet har blitt forstyrret av blant annet klovneskole, livvaktskole, skole for suksess, the Lanley Institute of Monorail Conducting og grunnleggende familieegenskapkurs.
Hans karakteristiske nynning/synging hører man ofte når han er på vei til sin rosa bil.
Homers ett-minutts-oppmerksomhet passer til hans intensivitet, hengivenhet for hobbyer, firmaer eller andre prosjekter. Selv om Homer fra naturens side er en lat person, er han likevel kapabel til å legge mye innsats ned i enkeltprosjekter, selv om det bare er for en uke eller mindre. Gode eksempler er da han gjorde om garasjen sin til en bar, bare for å terge den lokale bartenderen Moe Szyslak; da han brukte en hel uke på å studere Thomas Edison; og da han forsøkte å avdekke en sammensvergelse om å selge Springfields baseballag (Homer protesterte mot salget utenfor stadion ved å sultestreike).
Helse
Hvis man ser på alt som Homer Simpson har gått igjennom, så kan man si at han er heldig som i det hele tatt lever.
Han har blant annet:
I tillegg lider han av «Homer Simpson-syndromet». Dette betyr at hodeskallen hans er like tykk som et vanlig menneske med en fotballhjelm på hodet, og gjør at han kan ta i mot mange slag uten å falle om. Moe trente Homer i boksing (mot uteliggere), men Homers boksekarriere endte da han nesten ble drept av Drederick Tatum. Homer er blitt skutt fire ganger i hodet av en spikerpistol. Han har blitt påkjørt av Marge. Homer ble også banket opp av sykehuspersonalet første gang han ble alkoholforgiftet.
Homer lider også av flere arvelige sykdommer som for eksempel at han er skallet, men også det mannlige «Simpson-dumhetsgenet», tykke fingre (unormalt korte og tykke fingre) og «Simpson-rumpa» (en stor rumpe som gjør at han må bruke ballongbukser), disse sykdommene har han gitt videre til barna sine. Homer er også langsynt (av og til), derfor bruker han lesebriller når han leser en bok eller en avis.
Eksterne lenker
ザ・シンプソンズの登場人物
Minas Gerais
Minas Gerais er en delstat i den sørøstlige regionen av Brasil. Delstaten hadde i 2015 et beregnet folketall på 20,869,101 og er landets nest største delstat etter befolkning.
Historie
De første europeiskættede innbyggerne i Minas Gerais var kolonister som søkte etter gull og edelstener. Dette førte til dannelsen av flere nye bosetninger. Den første hovedstaden lå i byen Mariana, men ble senere flyttet til Vila Rica. På slutten av 1700-tallet var Vila Rica den største byen i Brasil og en av de største i Amerika. Etter hvert som gullgruvene ble tømt i løpet av 1800-tallet ble byen mindre og mindre viktig. Den ble senere omdøpt til Ouro Preto og forble hovedstad frem til Belo Horizonte overtok denne rollen. En annen by er Governador Valadares.
Administrativ inndeling
Fra å være tre «kommuner» er det nå over 853 kommuner etter siste revisjon av 2005.
Følgende undersider viser utviklingen sett ut i fra hver av de tre opprinnelige bosetningene:
Næringsliv
Minas Gerais har rike mineralforekomster av jern og mangan, noe som gjør at gruvedrift er en viktig næringsgren. Rundt halvparten av Brasils produksjon av mineraler utvinnes i gruvene i Minas Gerais.
Innenfor landbruk finnes det store plantasjer som driver med produksjon av blant annet ananas, bananer, bomull, kaffe, mais og ris. I tillegg har delstaten Brasils største bestand av storfe.
Evig pint
Evig pint er det andre albumet til Kaizers Orchestra. Det ble spilt inn i november og desember 2002 og gitt ut i starten av februar året etter. Albumet toppet VG-lista tre uker på rad og lå totalt 14 uker på lista.
Alle sangene på albumet er skrevet av Janove Ottesen med unntak av «Container», «Naade» og «Drøm Hardt (Requiem Part I)» som er skrevet av Geir Zahl.
Erythromachus leguati
Erythromachus leguati (rodriguesrikse) var en monotypisk art i riksefamilien (Rallidae) og eneste art i slekten Erythromachus, men den ble siste gang rapportert i 1726. Arten var endemisk for Rodrigues, der avskoging og predasjon førte til at denne fuglen døde ut.
Taksonomi
Arten har tidvis blitt plassert i Aphanapteryx.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World. Norske navn på arter og delgrupper følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Norske navn i parentes er eventuelt uoffisielle midlertidige beskrivelser.
Dødsfall i 2009
Referanser
2009 2009 2009 2009
Mowi
Mowi ASA, i en periode kjent som Marine Harvest, er et sjømatselskap med hovedkontor i Bergen. Selskapet er verdens største innen fiskeoppdrett og kontrolleres av den kypriotiske rederen John Fredriksen.
Historikk
I 1964 ble selskapet Mowi etablert i Norge. I 1969 kjøpte Norsk Hydro opp halvparten av aksjene i Mowi. I 1980 kjøpte Hydro opp de resterende aksjene i selskapet, og ble eneeier.
I juni 2005 kjøpte Geveran Trading Ltd., et selskap som ble kontrollert av John Fredriksen, majoriteten av aksjene i det norske oppdrettsselskapet Pan Fish. I løpet av høsten 2005 kjøpte Fredriksen også det nederlandske oppdrettsselskapet Marine Harvest. Samtidig startet han å kjøpe aksjer i norske Fjord Seafood. Før sommeren 2006 hadde Pan Fish kontroll over aksjene i Fjord Seafood, og fusjonen mellom de tre selskapene kunne starte. Det nye selskapet fortsatte å hete Pan Fish i et halvt år, før det 1. januar 2007 endret navn til Marine Harvest. Fredriksen ble da hovedeier i selskapet.
Etter at daværende konsernsjef Atle Eide trakk seg fra stillingen den 1. september 2007, ble selskapet i en overgangsperiode ledet av Leif Frode Onarheim. Den 1. mars 2008 overtok Åse Aulie Michelet som toppsjef i Marine Harvest. Hun trådte overraskende tilbake 23. mars 2010, etter ønske fra styret.
Per 2012 var Marine Harvest Norway eid hundre prosent av Marine Harvest ASA, og var en del av Marine Harvest Group, som var verdens største produsent av atlantisk laks. Selskapet tilbød et bredt spekter av sjømatprodukter og produserte en fjerdedel av verdens oppdrettslaks.
MHG produserte om lag 344 000 tonn atlantisk laks i 2013, eller over tilsvarende omtrent en fjerdedel av den totale globale produksjonen av atlantisk laks. Konsernet hadde da 13 233 ansatte, drev virksomhet i 25 land og solgte sjømat direkte til om lag 50 land.
I 2017 kjøpte Marine Harvest Group opp de canadiske selskapene Gray Aqua Group og Northern Harvest, og etablerte virksomheten Marine Harvest Canada East. Denne delen av konsernet skiftet senere navn til Mowi Canada East.
Selskapet som ble konsolidert fra 1. januar 2019 var et resultat av en fusjon mellom Pan Fish, Fjord Seafood og Marine Harvest. Fra 1. januar 2019 endret selskapet navn til Mowi AS.
Om selskapet
Mowi driver oppdrett og bearbeiding av atlantisk laks i Norge, Skottland, Canada, Irland, Færøyene og Chile, og bearbeider i tillegg laks og annen sjømat i USA, Nederland, Belgia, Frankrike, Polen, Japan og Kina.
Per juni 2021 hadde Mowi AS 14 866 ansatte fordelt på 25 land.
Mowi er notert på Oslo Børs. Konserndirektør for Marine Harvest Group er Ivan Vindheim, mens styret ledes av Ole-Eirik Lerøy.
Virksomhet i Norge
I 2013 produserte selskapet om lag 222 500 tonn laks (sløyd vekt), eller 3,2 millioner måltider hver dag. Dette tilsvarende om lag 24 % av samlet norsk produksjon. Virksomheten omsatte i 2011 for om lag 8 milliarder kroner. Marine Harvest hadde da i overkant av 1 500 årsverk i Norge og 207 konsesjoner fra Flekkefjord i sør til Kvænangen i nord. Selskapet drev avl på egen stamfisk og hadde hele produksjonskjeden fra rogn til ferdig filet.
I Norge drev Marine Harvest på 2010-tallet fire av verdens største sjømatfabrikker i Hjelmeland kommune i Rogaland, Herøy kommune i Møre og Romsdal, Hitra kommune i Sør-Trøndelag og Herøy kommune i Nordland. I perioden 2006-2011 ble det investert 510 millioner kroner i de norske fabrikkene. Selskapets totale investeringene i Norge var i 2,1 milliarder i perioden 2007-2011. Utover de midlene som kanaliseres gjennom eksportavgiften til Fiskeri- og havbruksnæringens forskningsfond, satset konsernet 32 millioner på forskning og utvikling i 2010 gjennom 30 prosjekter i Norge.
Som følge av langvarig uenighet, der Marine Harvest mente Fiskeri- og Havbruksnæringens Landsforening (FHL) gjorde for lite i bekjempelsen av lakselus, meldte Marine Harvest seg ut av interesseorganisasjonen i 2015, og ble i stedet en del av NHO Industri.
Tesapeus
Tesapeus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor, avlang, lysbrun trebukk. Oversiden er fint hårkledt. Pronotum er trapesformet med en tann ved bakhjørnet. Dekkvingene er jevnbrede, spissen og ytterkanten er gule.
Minois
Minois er en slekt av sommerfugler som hører til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
Middelsstore, brune sommerfugler. Oversiden er mørkbrun med to store øyeflekker på forvingen og én liten flekk på bakvingen. Disse flekkene har blå og hvit kjerne. Undersiden er farget omtrent som oversiden. Det er forholdsvis stor forskjell mellom kjønnene, hunnene er markert større og lysere farget enn hannene.
Levevis
Denne slekten finnes helst på fuktige steder i skogkanter. Larvene lever på gras.
Fläsket brinner
Fläsket brinner er et proggband fra Stockholm i Sverige. De ble startet i 1970 og oppløst 1981, men ble så startet opp igjen i 2003. Bandet har et «eget» sound med innslag av ulike musikksjangre som blant annet progg, rock, progressiv rock, folkemusikk og jazz.
Biografi
Fläsket brinner ble startet i Stockholm i mai 1970 av Per Bruun (bass), Bengt Dahlén (gitar), Sten Bergman (orgel), Gunnar Bergsten (saksofon) og Erik Dahlbäck (trommer). Fra august samme år fikk man med Bo Hansson og Bill Öhrström på munnspill og congas når bandet hadde liveopptredener.
Første album: Fläsket brinner
Høsten og vinteren 1970-1971 spilte gruppa inn sitt debutalbum Fläsket brinner. Platen ble spilt inn ved tre ulike tilfeller, og ved et av dem var bandet forband til Frank Zappa. Zappa var også en stor musikalsk inspirasjon for gruppa. . Bo Hansson overtok organistjobben, og Bobo Stenson på piano var med gruppa på livespillingene. I desember 1971 ga de ut singelen «Wild Thing».
Andre album: Fläsket
I januar 1972 begynte Fläsket brinner å spille inn sitt andre album. Mikael Ramel var kommet inn i gruppa på gitar og sang, og Hansson var på tur ut av gruppa.
Albumet ble en dobbel-LP hvor den ene platen var en studioinnspilling, og den andre en liveplate fra en konsert i Örebro.
1973-1981
I denne perioden var det flere bytter av medlemmer. Dahlbäck og Ramel ble erstattet av Bosse Skoglund og Kenny Håkansson. Seinere ble også Sebastian Öberg og Jan RF Ternald med i gruppa. 1978 medvirket Okay Temiz på trommer. Så var Dahlbäck tilbake i bandet, og Thomas Jutterström spilte orgel. I tillegg medvirket også Bruun, Dalén, Öhrström og i blant også Bergsten. 1981 oppløstes gruppa.
Reunion
Under våren 2003 ble bandet startet opp igjen. Fläsket brinner regnes som et proggband og musikken er ofte uten sang, med mye improvisasjon og blanding av musikksjangre til et eget musikalsk lydbilde. Gruppa er spesielt inspirert av Frank Zappa og The Who.
Gärdessjön
Gärdessjön er en innsjø ved Gärde i Krokom kommune, Jämtland, Sverige.
Ved innsjøens utløp, Gärdesån, er det 7000 år gamle helleristninger. Menneskene som laget disse helleristningene antas å ha tilhørt et fangstfolk som minst gjennom hele steinalderen oppholdte seg i området ved Gärde. Langs den vestre delen av Gärdessjön finnes det et utall steinalderboplasser, samt at det er en rekke fangstgroper rundt innsjøen.
Henry Gray
Henry Gray (født 1827, død 1861) var en engelsk anatom og kjent for å ha tegnet og skrevet det klassiske anatomiske atlas og læreverk Anatomy of the human body, som fortsatt brukes som et referanseverk om menneskets anatomi.
Liv og gjerning
I 1848 fikk han Royal College of Surgeons-prisen for artikkelen «The Origin, Connexions and Distribution of nerves to the human eye and its appendages, illustrated by comparative dissections of the eye in other vertebrate animals» (Opphav, forbindelser og fordeling av nerver til menneskeøye og tilknyttede vedheng, illustrert ved komparative sammenligninger med øynene i andre virveldyr). På det tidspunktet var han fortsatt student. I 1852 ble han innvalgt til «fellow» i Royal Society, og i det påfølgende året mottok han Astley Cooper-prisen på 300 guineamynter for avhandlingen «On the structure and Use of Spleen» (Om strukturen og funksjonen til milten).
I 1858 utga han den første utgaven av Anatomy, som omfattet 750 sider og 363 illustrasjoner. Som medhjelper i utarbeidelsen av boken hadde han Henry Vandyke Carter. Carter var en dyktig tegner og tidligere anatomiforeleser på St George's Hospital. De gode tegningene i boken var trolig en viktig grunn til at boken så raskt ble populær. Den første utgaven var dedisert til Sir Benjamin Collins Brodie. I 1860 kom andre utgave. Boken har i ettertid blitt utvidet av andre og blir fortsatt publisert under tittelen Grays Anatomy. Den blir regnet blant de viktigste lærebøkene for medisinstudenter.
Død
Gray pådro seg kopper da han passet på en syk nevø. Nevøen overlevde, men Gray døde i London den 13. juni 1861. Han ble gravlagt ved St James Pancreas and Highgate Cemetery.
Erik Øksnes
Erik Øksnes (1930–1998) var en norsk skuespiller som hadde sitt hovedvirke på scenen.
Øksnes scenedebuterte i 1954 som Amos i Mannen som hadde lykken med seg på Riksteatret. Han ble senere ansatt ved Rogaland Teater 1963–66, Trøndelag Teater 1966–69 og fra 1969 Det norske teatret. På scenen viste han styrke i moderne realistisk drama blant annet med hovedrollen i Eugene O'Neills Måne for livets stebarn (A Moon for the Misbegotten) (ved Trøndelag Teater) og i Arthur Miller-roller som Biff i En handelsreisendes død og Giles Corey i Heksjakt (The Crucible) – på Det Norske Teater. Øksnes markerte seg også i nynorsk dramatikk som Arne Garborgs Læraren og Den bortkomne faderen, samt Olav Duuns Medmenneske og Ettermæle.
Øksnes spilte for det meste biroller på film, men hadde en sentral rolle i Karjolsteinen fra 1977. På TV var han blant annet å se som Marve Fleksnes' reisekompis i Fleksnes-episoden Seier'n er vår fra 1976.
Han ble gift i 1959 med Julie Øksnes.
Alpheus (genus)
Alpheus er en slekt av knipsereker i familien pistolreker. Denne slekten har i overkant av 250 arter, noe som gjør den til den slekten med flest arter av rekene. Som for andre knipsereker er klørne til Alpheus asymmetriske og det er den største kloen som lager den knipsende lyden.
Arter
Føkgende arter inngår i slekten:
Dryulen
Dryulen er et vann ved Ovlien, på Mangenskogen nordøst for tettstedet Lierfoss i Aurskog-Høland kommune i Viken.
Basketball under Sommer-OL 2016
Basketball under Sommer-OL 2016 fant sted mellom 6. august og 21. august 2016 på Olympic Training Center i Rio de Janeiro. Det ble konkurrert i en turnering for menn og en for kvinner.
Hayley Williams
Hayley Nichole Williams (født 27. desember 1988 i Meridian i Mississippi ) er ei amerikansk sangerinne og låtskriver. Hun er vokalisten i rockebandet Paramore.
Biografi
I 2002, i en alder av 13 år, flyttet Williams fra hjembyen sin Meridian i Mississippi, til Franklin, Tennessee, der hun møtte bandmedlemmene Josh og Zac Farro på skolen. Rett etter at hun ankom, begynte hun å ta sangtimer hos Brett Manning. Mens hun fortsatt gikk på skolen, prøvde hun seg som vokalist i et lokalt cover/band som het The Factory, hvor hun møtte Jeremy Davis. Etter at The Factory ble oppløst, begynte Hayley og Jeremy å skrive sanger sammen med Farro-brødrene og dannet Paramore. I 2005 signerte de kontrakt med plateselskapet Fueled by Ramen.
Williams har sunget gjestevokal på sangene «Then Came to Kill» av The Chariot, «Keep Dreaming Upside Down» av October Fall, «Tangled Up» av New Found Glory, «The Church Channel» av Say Anything og «The Few That Remain» av Set Your Goals og har dukket opp i musikkvideoen for «Kiss Me» av New Found Glory. Hun har også sunget topplistesangen Airplanes sammen med R&B- og hiphopartisten B.O.B. I 2007 kom hun på andreplass i kategorien «Sexiest Female» av Kerrang! Reader's Poll. Førsteplassen ble gitt til Amy Lee i Evanescence. Et år senere, i 2008, vant hun førsteplassen for «Sexiest Female» i den samme avstemningen. Hun er også å se i Guitar Hero World Tour, der de lagde en figur som så ut som henne.
Paramore
Paramore ble dannet i Franklin, Tennessee i 2004, med Hayley Williams som hovedvokalist og keyboardist, Josh Farro på gitar, Jeremy Davis på bassgitar og Zac Farro på trommer. De andre medlemmene av hva som snart kom til å bli Paramore var skeptiske til å ha Williams som kvinnelig vokalist, men siden de var veldig gode venner, begynte hun å skrive sanger til dem, og til slutt ble hun medlem. Bandet har gitt ut tre album; All We Know Is Falling, Riot! og Brand New Eyes. De har også gitt ut to konsertalbum.
Personlig liv
Hayley Willams var god venn med familien Cyrus da hun vokste opp. De er fortsatt gode venner. I et intervju med MTV, forsvarte hun Cyrus's datter, Miley. Hun er forlovet med gitaristen Chad Gilbert, fra bandet New Found Glory.
Bracker
Bracker er en gruppe hunder som kan henlede til både:
Mangenelva
Mangenelva er ei elv på Mangenskogen øst for tettstedet Lierfoss i Aurskog-Høland kommune i Viken. Mangenelva renner fra Viksjøen i nord til Mangen i sør. Det er etablert et minikraftverk i den gamle sagdammen fra Viksjøen.
Tux Racer
Tux Racer er et fritt videospill for Linux som går ut på å komme kjappest mulig ned en isbakke og i mål. I spillet styrer man Tux.
Sacha Modolo
Sacha Modolo (født 19. juni 1987) er en profesjonell italiensk landeveissyklist. Modolo ble profesjonell for det irskregistrerte laget Colnago CSF Inox i 2010.
Karriere
Ble profesjonell i Colnago-laget foran 2010-sesongen, etter en sterk 2009-sesong der høydepunktet var bronsemedaljen under U23 EM på landevei. Starten av debutsesongen var god med noen fine plasseringer i spurtene under Giro di Sardegna og Tirreno–Adriatico. Under den tradisjonsrike endagsklassikeren Milano–Sanremo oppnådde han en fjerdeplass. Han fikk også sin debut i Giro d'Italia hvor han var med i noen av spurtene, men brøt på etappe 8. 2011-sesongen ble innledet med moderate resultater. Denne trenden snudde imidlertid under Albert Achterhes Profronde van Drenthe der han avsluttet som nummer 2. I Giroen var han fremme i en del av spurtene, men brøt på etappe 12.
Monti (Italia)
Monti (galluresisk: Mònte) er en italiensk kommune i provinsen Sassari i regionen Sardinia. Den har 2 420 innbyggere og ligger rundt 300 meter over havet.
Atelopteryx
Atelopteryx er en slekt av biller som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). De kan kjennes på lang, slank kropp og sterkt forkortede dekkvinger.
Utseende
En middelsstor, lang og slank, brunrød trebukk med metallisk blå dekkvinger. Antennene er tynne og noe over halvparten så lange som kroppen, litt innenfor midten med en dusk av svarte hår. Pronotum er nokså sylindrisk, et stykke bak midten av hver sidekant med en skarp pigg, dekkvingene er reduserte til smale, sprikende fliker som ikke dekker bakkroppen. Beina er lange og tynne, leggen på bakbeina med en dusk av svarte hår i spissen.
Levevis
Disse billene har larver i hardt, dødt trevirke. De voksne billene tar trolig ikke næring til seg. De er livlige insekter som flyr godt.
Ubredelse
Arten er utbredt i Brasil, Paraguay og Argentina.