cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
UY Scuti
UY Scuti var per 2022 den neststørste kjente stjernen, en rød, variabel supergigant med en diameter på 2,378,704,272 kilometer, eller 132 lysminutter. Rett under den ligger NML Cygni (tredjestørst, 1,250,000,000 kilometer i diameter) og VY Canis Majoris (fjerdestørst, 990,000,000 kilometer). UY Scutis diameter er 1,704 ganger større enn solens. UY Scuti er en variabel stjerne som pulserer over omtrent 740 dager, og dersom den var plassert på solens sted, ville den selv på sitt minste nådd ut forbi Jupiters bane. Massen er usikker, da den ikke har noen synlige følgestjerner som man kan måle dens gravitasjonspåvirkning på. Volumet er omtrent fem milliarder ganger større enn Jordens sol.
Den har en solluminositet på 340,000, som vil si at den lyser 340,000 ganger sterkere enn solen.
MS «Vebo»
Kort historie og eierskap
MS «Denofa 3» ble levert i 1929 til Denofa (De Nordiske Fabriker) som bygg nr 46 fra A/S Moss Værft & Dokk. I 1960 ble hun leid ut til AS Trafik i Fredrikstad som i 1963 kjøpte henne, fra 1960 til 1968 het hun MS «Trafik 5». I 1968 ble hun solgt til P/R Vedøe og Boge i Vedavågen med hjemmehavn Haugesund og omdøpt MS «Vebo». I 1971 ble hun solgt til Pål Lillenes i Tjørvåg, og registrert i Ålesund. I 1982 ble hun solgt til P/R Vebo i Langesund. I 1983 ble hun solgt til Tyskland og med hjemmehavn i Hamburg og med plan om å døpe henne «Soela». Bare noen uker salget, i pinsen 1983, ble skuta midpunkt i den til da største spritsmuglings-sak i norsk historie, og tatt i arrest i Strømstad. I forbindelse med smuglersaken ble hun kort tid etter ført tilbake til Norge som bevismateriale, og ble liggende i opplag hos Jens Myhren/ Skip & Service i Sponvika. Der lå hun til 1985, da var rettssaken ferdig. Hun ble overdratt fra Staten til Myhren, som etter en vurdering tauet henne til Gøteborg for hugging.
Fra 1929-34 var kjenningssignalet hennes LHPS, og fra 1934-85 var det LFTZ. Ifølge registreringsskjemaet til det tyske skipsregisteret skal hun ha blitt tildelt kjenningssignalet DADY.
Byggeperioden
Sent i november 1928 sto det i østfolds-avisene at "efter sikkert forlydende" skulle Moss Værft & Dokk - populært kalt Værven - bygge en mindre lastebåt for De Nordiske Fabriker. Den skulle gå i fart med sekker og fat, og utstyres med dieselmotor. Ordre for bygging var innløpt verftet den 14. november.
Noen uker etter ble det skrevet kontrakt om et motorskip på 270 BRT og 93 NRT. Skipet skulle ha en totallengde på 116 fot, en bredde på 21 fot 6 tommer, samt en dybde på 10 fot. Høyden av hyttedekket (poop) skulle være 6 fot 6 tommer, og skipets lasteevne ca 200 DWT. Motor ble avtalt til en 200 hk/ 300 rpm, 4-sylindret totakts motor fra AB Atlas Diesel, Stockholm. Skipet skulle ha ett lasterom med to luker - den fremre 18 x 10 fot, og den aktre 16 x 10 fot. På dekk mellom dem skulle det monteres en 2 tonns elektrisk svingkran, og foran fremre luke en mast med 3 tonns vinsj og bom for 12 tonns løft.
Mot et tillegg i prisen på kr 1 500 ble det gjort visse endringer undervegs i byggingen, og de endelige kjenningsmål ble oppgitt til 108,3 x 21,6 x 10 fot, 200 tonn brutto og 93 tonn netto. Senere ble dødvekten oppgitt til 249 tonn ved sommerfribord 10 fot 1,5 toms dypgang. Ifølge kontrakten skulle skipet leveres senest 1. august 1929, til en pris av kr 175 000. Dato for byggestart er ikke kjent, men dåp og sjøsetting var 5. september 1929.
Ved prøveturen og overleveringen 8. oktober 1929 ble det logget at skipet gjorde 10,2 knop. Forsinkelsen ble forklart fra verftets side med fire ukers for sen leveranse av stålmateriale fra valseverket, samt arkitektens endringer av innredningen forut og at vinsj og svingkran ble levert sent til verftet. I tillegg ble kjelen ikke levert før i slutten av august, og oljefyringsanordningen i slutten av september. Selv uten medregning av fortjenesten for verftet, ble overskridelsen kr 35.700, og inkludert fortjenesten på kr 58 200. Verftet forsøkte å få rederen til å dele på dette, men dette førte ikke frem.
1929–1940
De første årene fraktet hun hovedsakelig gassflasker til og fra verkstedene langs Oslofjorden, og gikk i rute mellom Oslo og Fredrikstad. En natt i september 1932 gikk hun på grunn utenfor Moss Kurbad. Hun kom fra Oslo og skulle til Fredrikstad med en syrelekter tilhørende Lysaker Kemiske Fabrikker på slep. Slepebåten DS «Sam» ankom havaristen ved femtiden om morgenen og fikk trukket henne av grunnen. Ifølge avisen kunne turen så fortsette, ettersom «Denofa 3» var uten nevneverdig skade.
Imidlertid kravde «Sam» bergingslønn etter denne hendelsen. I sjørettssaken i Oslo byrett hevdet «Sam»s advokat Ragnvald Wilberg hevdet at situasjonen var meget farlig, og at det forelå en bergning: «Der kunde endog risikeres en ekplosjon, da den slepte lekter hadde svovelsyrelast». Advokaten fremholdt at dette kunne betydd fare ikke bare for skip og mannskaper, men også for tettbebyggelsen i Moss. Denofas advokat John Nielsen mente imidlertid at det slett ikke var en dramatisk situasjon, idet mannskapet på Denofa 3 var gått til køys etter å ha konstatert at situasjonen var stabil etter grunnstøtingen. Han beskrev det som at «Sam» hadde ytt en håndsrekning, og ikke utført noen bergningsdåd som kvalifiserte til bergingslønn.
Protokollen sier følgende: Etter å ha passert Gullholmen fyr, bestemte skipsføreren på «Denofa 3» seg å søke inn til Moss på grunn av hardt vær. De ville legge til ved Verlebryggen, men det var for lite plass. «Denofa 3» satte anker, men på grunn av sterk strøm og dårlig havbunn drev skipet inn mot land innenfor Verlebryggen, og ble ca kl 00:30 den 7. september stående på sandbunnen fra midtskips til akter. Lekteren holdt seg imidlertid flytende, og ble fortøyd på skipets babord side. Skipsføreren sendte i løpet av natten to ganger en mann iland for å bergingsbåt, men da ingen kom anmodet skipsføreren slepebåten DS «Sam» om assistanse idet denne kom gjennom kanalen ved femtiden om morgenen. «Sam» trakk «Denofa 3» av grunnen, med hjelp av havaristens egen maskin. Det ble antatt at operasjonen tok ca en time. Maskinskade og/eller tap av maskinkraft slik avisen nevnte, forekommer ikke i rettsprotokollen som årsak til hendelsen. Retten kunne ikke finne at det forelå et tilfelle av berging i sjølovens forstand, og fastsatte en godtgjørelse på kr 1 000 til «Sam», hvorav kr 750 skulle betales av Denofa og kr 250 av Lysaker Kemiske Fabriker.
1940–1945
Under andre verdenskrig ble også «Denofa 3» pålagt å seile for den tyske okkupasjonsmakten når de hadde behov for transport. I den tyske «Seekriegleitung»s dagbøker er det den 21. april 1945 kl 08.00 protokollført følgende: "«Nach Auslaufen Fredrikstad sind vermutlich am 19. april morgens Dampfer «Aktiv» (507 BRT) und Motorschiff «Denofa 3» (199 BRT) nach Sweden gelaufen. Beide Schiffe fahren in zivilen Sektor und waren nach Oslo bestimmt. Schiffs waren ordungsmässig kontrolliert und abgefertigt». Det var Sjømilitære Beredskapstjeneste, drevet av Den norske Marine, ved avdeling Polar Bear 6E i Fredrikstad som hadde utført kuppet.
1949
Nye luker installert ved Ankerløkken verft
1971 - Fra Vedavågen til Tjørvåg
Pål Lillenes fra Tjørvåg var så neste eier av Vebo. Han drev stykkgodsfrakt langs hele kysten med henne, og et mannskap på 3-4.
1981/82 - TV-programmet "Den siste frakteskute"
Dokumentarfilmen "Den siste Frakteskute" ble produsert i 1981-82, av Ragnar Thorseth og Trygve Berge v/ Berge Film. Her ble Vebo ble brukt som eksempel på de små frakteskutenes utfordringer og skjebne på 1980-tallet. Filmen ble vist på NRK 03.06.83, om lag ett år etter at skuta var solgt fra Tjørvåg til Langesund - og ironisk nok bare noen få dager etter at hun hadde havnet i politiets og medias søkelys av helt andre årsaker.
1982 - Fra Tjørvåg til Langesund
I tråd med de utfordringer for småskipsfarten langs norskekysten som TV-programmet tok opp, ble det Vebos skjebne i Tjørvåg. I 1982 avviklet Pål Lillenes driften, og mønstret på som styrmann for NOR-Cargo. Etter noen tid ble Vebo solgt til P/R Vebo, ved Thore Vinje i Langesund. Han satset på sementfrakt langs kysten av sør/ vestlandet. Fra denne perioden finnes det et foto av skuta som blåmalt, liggende utenfor Håkonshallen i Bergen. Vinje la imidlertid ned driften etter kort tid, og la Vebo i opplag under Breviksbrua.
1983 - Smuglersaken
23. april 1983 ble Vebo så solgt fra til en vesttysk statsborger nosatt i Vestftold, for NOK 140.000. Det foreligger dokumentasjon på at hun skulle registreres som "Soela" i det vesttyske skipsregister med nytt kallesignal DADY, samt at ny hjemmehavn skulle være Hamburg. Det foreligger imidlertid ikke dokumentasjon på at skuta noen gang var i Tyskland. Fotodokumentasjon, medieoppslag mm fra 1983-1985 støtter også antakelsen om dette ikke ble gjennomført, og at hun ble hetende Vebo uten at navneendring/ registrering trådte i kraft:
Etter de nødvendigste reparasjoner og utbedringer satte den tyske rederen/ skipperen kursen fra Brevik mot Aberdeen, hvor det ble lastet 9000 liter sprit. Lasten ble oppgitt å skulle til Tyskland, men skotske myndighteter fattet mistanke og orienterte norsk tollvesen. 1. pinsedag observerte norske tollere Vebo fra fly, 10-15 sjømil utenfor Kristiansand. De fulgte henne så oppover kysten mot Risør. Ved Jomfruland mistet de kontakten, og orienterte deretter sine europeiske kontakter. Vebo ble ikke funnet igjen før dagen etter, da hun ble observert og bordet av svenske tollmyndigheter ved oljekaien utenfor Strømstad. Skuta var da tom for last. og rederen/ skipperen hevdet at Vebo var en fritidsbåt. Hele mannskapet ble arrestert og ført til Norge.
Etter kort tid førte norske myndigheter også skuta tilbake til Norge, som bevismateriale i saken som ble opprettet mot mannskapet og organisasjonen som viste seg å stå bak. Det ble inngått avtale med verftseier Jens Myhren i Sponvika om opplag, og der lå Vebo fram til rettssaken var ferdig.
1985 - Siste reis
Etter at rettssaken var ferdig ble Vebo solgt til verftseier Jens Myhren, som da hadde hatt henne liggende i opplag i to år. Salgssummen er ikke kjent. Inntektene gikk til statskassen, som bidrag til utgiftene med rettssaken. Ifølge Myhren var Vebo i dårlig stand allerede da hun ankom Sponvika for opplag, og generelt forfall, innbrudd og hærverk de to neste årene gjorde at han ikke anså det økonomisk forsvarlig å sette henne i fart igjen. Relativt kort tid etter overtakelsen tauet han derfor Vebo med taubåten "Terry" til Gøteborg, og solgte henne som skrapjern til Stena Metall & AB. Dette er den siste sikre observasjon av Vebo.
Det har gått rykter om at hun skal ligge ved kai i Hamburg som restaurant-skip, men det fins ingen dokumentasjon som støtter dette. Selv om det heller ikke foreligger dokumentasjon på at hugging faktisk ble gjennomført, er det usannsynlig at Vebo skal ha forlatt Gøteborg.
Christian Abbiati
Christian Abbiati (født 8. juli 1977) er en italiensk tidligere fotballspiller. Han spilte blant annet i AC Milan.
Amerikamesterskapet i basketball for kvinner 2003
Amerikamesterskapet i basketball for kvinner 2003 ble arrangert i Culiacan i Mexico i 2003.
Friidrett under parapanamerikanske leker 2019 - 400 meter T47 menn
400 meter T47 for menn under Parapanamerikanske leker 2019 ble arrangert i Lima 25. august 2019 fra kl 15:24 (forsøksheat) og fra kl 18:27 (finale) lokal tid.
T47 er en klasse for funksjonsshemmede utøvere innen parafriidrett, der utøverne har amputasjon av én arm, nedenfor albuen eller håndleddet.
Øvelsen var også åpen for utøvere i klassene T45 og T46.
Rekorder
Gjeldende rekorder i klassen T47 før parapanamerikanske leker 2019, og eventuelle nye rekorder satt under lekene:
Forsøksheat
Kvalifisering: De første 3 i hvert heat (Q) og de 2 raskeste (q) ellers gikk videre til finalen.
Alexander av Oldenburg
Hertug Alexander Petrovitsj av Oldenburg (født 2. juni 1844 i St. Petersburg i Russland, død 6. september 1932 i Biarritz i Frankrike) var andre sønn av Hertug Peter av Oldenburg og hans kone prinsesse Therese av Nassau-Weilburg. Selv om han hadde en tysk tittel og slekt, Alexander og hans søsken ble født og vokste opp i St. Petersburg som barnebarn av storfyrstinne Katharina Pavlovna Romanova av Russland.
Gratiana
Gratiana er en slekt biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. De voksne (imago) sitter tett inntil planten og det store flate halsskjoldet og dekkvingene gjør at billen kan være svært vanskelig å oppdage, og det er vanskelig for rovdyr å nå den sårbare undersiden. Larvene gjemmer seg gjerne under et tak av gammel avføring og planterester som er festet til den fremoverbøyde bakkroppsspissen. Disse artene lever på planter i søtvierfamilien.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt fra Texas i nord til det nordlige Argentina i sør.
Juho Eerola
Juho Seppo Antero Eerola (født 24. februar 1975 i Kymmene) er en finsk politiker for Sannfinnene. Han har vært medlem av Finlands riksdag siden 2011.
Devesh Chauhan
Devesh Chauhan (født 11. desember 1981 i landsbyen Silayta i Etawah i delstaten Uttar Pradesh i India) er en indisk landhockeyspiller.
Han representerte India under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor laget hans ble nummer 7.
Arild O. Eidesen
Arild Oskar Eidesen (født 8. oktober 1947) er en norsk jurist fød og oppvokst i Haugesund.
Han ble cand.jur. i 1974, var dommerfullmektig i Kragerø, advokat i Bergen kommune og arbeidet 1979–1981 for FNs høykommissær for flyktninger i Sørøst-Asia, som associate protection officer og anti-piracy coordinator for the Gulf of Thailand. Han ble lagdommer i 1984, lagmann i 1991 og førstelagmann i Hålogaland 2000–2017.
Eidesen har vært medlem/leder av flere offentlige utvalg, senest utvalget som la frem NOU 2016:26 «Et fremtidsrettet kvotesystem».
I 1983 var han medlem av en FN-komite som utredet sjørøveri i Sørøst-Asia, i 1989 valgobservatør under de FN-ledede valgene i Namibia og i 1991 field officer i kurdisk flyktningeleir etter den første Gulf-krigen.
I studietiden var Eidesen aktiv i Den konservative studenterforening, bl.a. som formann høsten 1969, og arbeidet på Juss Buss, UiO jan. 1972 – juni 1973. Han satt i styret for Den norske Dommerforening 1986–1998, som leder 1995–1998. Fra 1993 til 1999 møtte han i Den Internasjonale Dommerunion (IAJ) og Den Europeiske Dommerunion (EAJ). I 1987–1992 var han medlem av Etterutdanningsrådet for dommere. Han var Statens kontrollør i Norges Råfisklag 1986–2014 og deltar i styret for Juridisk fakultet, UIT/Norges Arktiske Universitet, 2013–2017 som leder.
Eidesen er fra 2018 leder av Stortingets utvalg for rettferdsvederlag.
Vahe Gurzadjan
Vahagn «Vahe» Gurzadjan (armensk: Վահագն Գուրզադյան; født 1955 i Jerevan, da Sovjetunionen) er en armensk matematisk fysiker og professor ved Jerevans institutt for fysikk best kjent som medforfatter av «Concentric circles in WMAP data may provide evidence of violent pre-Big-Bang activity» med sin kollega Roger Penrose, og samarbeidet med Roger Penroses siste bok Cycles of Time.
Lancia Lybra
Lancia Lybra er en bilmodell produsert av det italienske selskapet Lancia fra 1999 til 2005.
Den hadde fem motoralternativer: 1,6 bensin, 1,8 bensin, 2,0 bensin, 1,9 diesel og 2,4 diesel.
Modellen ble erstattet av tredjegenerasjons Lancia Delta i 2008.
Hovedkonkurrenter til modellen var Audi A4 og Alfa Romeo 156.
Flukten fra Sørstatene
Flukten fra Sørstatene (engelsk: «The Great Migration») var en folkevandring på 6 millioner afroamerikanere ut av rurale Sørstatene i USA og mot nordøst, midtvesten og vestlige USA fra 1910 til 1970. En del historikere har skjelnet mellom den første store migrasjonen (1910–1930), som talte anslagsvis 1,6 millioner utvandrere som forlot de hovedsakelig rurale sørstatsområdene for å komme til de nordlige og midtvestlige industrielle byene, og en andre store migrasjon (1940-1970), hvor 5 millioner eller flere flyttet på seg, inkludert mange til California og andre byer i vest. Mellom 1910 og 1970 flyttet svarte fra 14 sørstater til sør, særlig fra Alabama, Louisiana, og Mississippi, til andre regioner av USA. Flere byfolk med urbane ferdigheter flyttet i løpet av den andre migrasjonen. Ved slutten av den andre migrasjonen hadde afroamerikanere blitt en urbanisert befolkning. Mer enn 80 prosent levde i byer. Et knapt flertall på 53 prosent forble i Sørstatene, mens 40 prosent levde i Nordstatene, og 7 prosent i vestlige USA.
Årsaker
Mens emansipasjonserklæringen (Abraham Lincolns erklæring om frigjøringen av slavene) ble signert i 1863, mindre enn 8 prosent av den afroamerikanske befolkningen levde i de nordøstlige eller midtvestlige delene av USA. Dette begynte å endre seg i løpet av det neste tiåret. Ved 1880 var utvandring på veg fra sør til Kansas. Det amerikanske senatet beordret en undersøkelse av dette. I 1900 levde rundt 90 prosent av svarte fortsatt i Sørstatene. En del flyttet også til Canada for å finne en trygg havn fra rasister og motstanderne av abolisjonisme (opphevelse av slaveriet).
Mellom 1910 og 1930 hadde den afroamerikanske befolkningen økt med rundt 40 prosent i Nordstatene som et resultat av utvandring, hovedsakelig til de store byene. Byer som Detroit, Chicago, Cleveland, og New York City hadde de største økningene i begynnelsen av 1900-tallet. Svarte ble rekruttert til industriarbeid, eksempelvis med utvidelsen av Pennsylvania Railroad. Grunnet endringene ble konsentrert i byer, som også trakk til seg millioner av nye eller nylige europeiske innvandrere, økte spenningene mellom folk og folkegrupper som konkurrere for arbeid og boliger. Spenningene var ofte mest alvorlig mellom etniske irske som forsvarte deres nye posisjoner og områder, og nyankomne innvandrere og svarte.
Afroamerikanere flyttet som enkeltindivider eller i små familiegrupper. Det var ingen støtte eller initiativ fra myndighetene, men industrien i nord, slik som jernbane, kjøttindustrien, og skipsbygging rekrutterte folk. Den fremste faktoren for utvandring var raseskille, utstrakt mishandling, overfall, drap, lynsjing, fravær av borgerrettigheter og demokratiske rettigheter, og generelle mangelen på muligheter i Sørstatene. I nord kunne de finne bedre skoler, og menn hadde stemmerett (kvinner ble inkludert etter 1920), og den blomstrende industrien skape arbeidsmuligheter.
Demografiske endringer
I hennes Pulitzerprisvinnende bok The Warmth of Other Suns (2010) beskrev journalisten Isabel Wilkerson utvandringen som «seks millioner svarte fra Sørstatene [som flyttet] ut av terroren til Jim Crow[-lovene] til en usikker eksistens i Nordstatene og Midtvesten». Denne betydelige hendelsen og den påfølgende striden for afroamerikanere for å tilpasse seg til de nordlige byene var emnet for kunstmaleren Jacob Lawrences Migrasjonserier, skapt da han var en ung kunstner og han ble raskt oppfattet som en av de mest betydningsfulle afroamerikanske kunstnerne i sin tid.
I 1910 var den afroamerikanske befolkningen i Detroit på 6000 mennesker. Den store utvandringen, og innvandring fra østlige og sørlige Europa førte raskt til at byen ble USAs fjerde største. Ved begynnelsen av den store depresjonen i 1929 hadde byens svarte befolkning økt til 120 000.
I 1900-1901 hadde Chicago en total befolkning på 1 754 473 innbyggere. Ved 1920 hadde byen fått ytterligere innbyggere på 1 million. I løpet av den andre bølgen av utvandringen fra Sørstatene i tiden 1940-1960 økte den afroamerikanske befolkningen i byen fra 278 000 til 813 000.
Tilstrømningen av afroamerikanere til Ohio, særskilt Cleveland, endret demografien i delstaten og særskilt i den viktigste industribyen. Før det store utvandringen er det beregnet at mellom 1,1 og 1,6 prosent av befolkningen i Cleveland var afroamerikanere. Ved 1920 var 4,3 prosent av Clevelands befolkning svarte. Antallet afroamerikanere i Cleveland fortsatte å vokse i løpet av de neste tyve året grunnet flukten fra Sørstatene.
Andre industribyer i nord og i midtvesten, som St. Louis, Baltimore, Philadelphia, Pittsburgh, Omaha, og New York City, fikk også en dramatisk vekst i deres afroamerikanske befolkninger. På 1920-tallet var New Yorks bydel Harlem blitt et sentrum for svart kultur, påvirket av amerikanske innvandrere som nye innvandrere fra området i og rundt Karibia.
Andre industribyer som ble mål for tallrike svarte innvandre var Buffalo og Rochester i New York, Boston, Minneapolis, Milwaukee, Kansas City og St. Louis i Missouri, Columbus, Cincinnati, Grand Rapids i Michigan og Indianapolis, og mindre industribyer som Gary, Dayton, Toledo, Youngstown, Peoria, Muskegon, Newark, Flint, og Albany. Folk tenderte til å ta den billigste togbilletten og reise til områder hvor de hadde slektninger og venner. Eksempelvis var det mange fra Mississippi som flyttet direkte nordover med tog til Chicago, fra Alabama til Cleveland og Detroit, og i den andre utvandringsbølgen, fra Texas til Louisiana, og Mississippi til California.
Over hele Sørstatene førte flukten av afroamerikanere til at antallet svarte mennesker sank dramatisk i de fleste sørstatene. Eksempelvis i Mississippi gikk den svarte befolkningen fra rundt 56 prosent av befolkningen i 1910 til rundt 37 prosent ved 1970 og i Sør-Carolina minsket antallet svarte fra rundt 55 prosent av befolkningen i 1910 til rundt 30 prosent ved 1970.
Diskriminering og arbeidsforhold
[[Fil:Black % by U.S. state 1900.svg|thumb|Afroamerikanske prosentandel av befolkningen for hver amerikansk delstat og territorier i 1900.
Lyst purpur = Nedgang
Meget lys grønt = Vekst 0,01–9,99 %
Grønt = Vekst 100,00–999,99 %
Mørkegrønt = Vekst 1000,00–9999,99 %
Meget mørkt grønt/svart = Vekst 10000,00 % eller mer
Grå = Ingen data tilgjengelig.]] [[Fil:Black % by U.S. state 1990.svg|thumb|Afroamerikanske prosentandel av befolkningen for hver amerikansk delstat og territorier i 1990.
Brun = 20,00–34,99 %
Rød = 10,00–19,99 %
Oransje = 5,00–9,99 %
Lys oransje = 1,00–4,99 %
Grå = 0,99 % eller mindre
Lyserødt = Ingen data tilgjengelig.]] Mens den store utvandringen sørget for at utdannede afroamerikanere kunne skaffe seg arbeid, bidro den også til en mobil samfunnsklasse og til betydelig diskriminering. Ettersom så mange mennesker utvandret i løpet av en kort tidsperiode, ble afroamerikanere ofte mislikt av den urbane euroamerikanske arbeiderklasse (mange av dem selv nylige innvandrere) som fryktet at deres mulighet til å forhandle om lønnsvilkår eller sikre arbeidsforhold, ble gjort mer usikkert med tilstrømningen av ny arbeidekonkurranse. En del av de som hadde størst frykt var de i mange tilfeller de siste innvandrere på 1800-tallet og de nye innvandrerne tidlig på 1900-tallet.
Afroamerikanere fikk i betydelig grad innpass som arbeidskraft i industrien, særlig innenfor stål-, bil-, skipsbygging og kjøttpakkeindustrien. Mellom 1910 og 1920 var antallet svarte ansatt i industrien nær doblet fra 500 000 til 901 000. Etter den store depresjonen kom stadig flere innenfor stål- og kjøttpakkeindustrien til å organisere seg fagforeninger på 1930- og 1940-tallet under den multietniske Congress of Industrial Organizations (CIO). Fagforeningene avsluttet raseskillet i mange jobber, og afroamerikanere begynte å avansere til mer faglært arbeid og til posisjoner som ledere.
Befolkningen vokste så raskt blant både afroamerikanske innvandrere og nye europeiske innvandrere at det ble knapphet på boliger i mange av de betydelige byene, og nye grupper konkurrerte om de eldste, mest medtatte bygningene. Etniske grupper skapte områder hvor forsvarte seg mot endringer. Diskriminering begrenset afroamerikanere til sammentrengte, folkerike nabolag. Den mer etablerte bybefolkningen tenderte til å flytte til nyere boligområder som ble opprettet i utkantene og forstedene. «Pantediskriminering» og det som ble kalt for «redling» (røde soner eller skillelinjer) i de indre bydelene begrenset nyere afroamerikanske innvandreres muligheter til bestemme deres egne boliger, eller få en rettferdig pris. I det lange løp bidro loven om boliger, National Housing Act, av 1934 til å begrense tilgjengeligheten av lån til urbane områder, særskilt de områdene som var bosatt av afroamerikanere.
Integrering og segregering
Da millioner av tidligere afroamerikanske slaver var traumatisert av voldtekt, lynsjinger og tilfeldige overfall påført av Ku Klux Klan og Jim Crow-lovene, unnslapp fra jordbruksområdene i Sørstatene til de nordlige byene, møtte de en nordstatsbefolkning nyere hvite innvandrere i konflikt med annen- og tredjegenerasjon innfødt hvite amerikanere. De afroamerikanske innvandrerne innså raskt at de hvite i nord fryktet tidligere slaver og var ikke som de hvite i Sørstatene som lynsjet først og spurte spørsmål etterpå. Så snart som dette ble kjent de undertrykte svarte massene i Sørstatene, begynte den store utvandringen.
I byer som Camden, Newark, New York og Chicago, ble de svarte i økende grad integrert i samfunnet. Da de levde og arbeidet tett på euroamerikanere, ble de skillelinjene som eksisterte mellom sterkere. Denne perioden markerte overgangen for mange afroamerikanere fra et levevis som bønder til urbane industriarbeidere.
Innvandrerne møtte ofte diskriminering i boligsituasjonen hvor hvite huseiere forsøkte å hindre innvandrerne fra å kjøpe eller leie leiligheter i såkalte hvite nabolag. I tillegg, da svarte flyttet inn i hvite nabolag, kom hvite etter hvert til å flytte ut av frykt for økning i kriminaliteten, voldtekt, narkotika og vold som ble tilskrevet nabolag med en stor svart befolkning. Disse tendensene bidro til å opprettholde «raseskillet» i nord. På slutten av 1950- og 1960-tallet var afroamerikanere «hyperurbane», mer tett konsentrert i de indre bydelene enn noen andre grupper i det amerikanske samfunnet.
Ettersom afroamerikanere innvandrere beholdt mange av sin kulturelle og språklige trekk fra Sørstatene, bidro slike kulturelle forskjeller til en følelse av «annerledeshet» i henhold til hvordan de ble møtte av andre som levde i byene før dem. Stereotypene tilskrevet svarte mennesker i løpet av denne perioden og påfølgende generasjoner er ofte avledet fra tradisjonene fra deres rurale bakgrunn i Sørstatene.
Den andre innvandringsbølge
Den store depresjonen på 1930-tallet minsket mobiliteten til viss grad som ble sett i den første migreringen, men som tok seg opp igjen under den andre verdenskrig. Etter de politiske og sivile framgangene som skjedde under den afroamerikanske borgerrettsbevegelsen i USA (1955-1968) særlig på 1960-tallet, begynte mobiliteten øke igjen.
Siden 1965 førte avindustrialiseringen i byene i nordøstlige og midtvestlige USA, samtidig med vekst i jobber i «det nye sør» med lavere levekostnader, tilknytning familie og slekt, forbedrete etniske relasjoner, har ført til at afroamerikanere har beveget seg tilbake til Sørstatene i betydelig antall. Så tidlig som 1975-1980 hadde syv sørstater hatt økt svart innvandring. Den afroamerikansk befolkning fortsatte å minske over det meste av nordøstlige USA, i særdeleshet med den svarte befolkningen i delstaten New York, foruten også i den nordlige delen av New Jersey, mens den økte i Sørstatene.
Den nye folkevandringen er jevnt spredt i Sørstatene, men konsentrert i de statene som de beste arbeidsmulighetene, særlig Georgia, Nord-Carolina, Virginia, Tennessee, Florida, og Texas. Andre sørstater som Mississippi, Louisiana, Sør-Carolina, Alabama, og Arkansas har opplevd liten vekst av afroamerikanere i denne andre bølgen.
Christian Ferdinand Abel
Christian Ferdinand Abel (1682–1761) var en av de mest berømte violone- og framfor alt gambevirtuosene i barokken.
Liv og virke
Abels far, Clamor Heinrich Abel, var en Hannoverbasert komponist, fiolinist og organist. Christian Ferdinand tjente en tid i Karl den 12.s hær under besetningen av Nordtyskland og giftet seg med svenske Anna Christina. Senere reiste han til Berlin der han ble et prominent medlem av kong Fredrik I av Preussens hoffkapell. Da den sparsommelige «soldatkongen» Fredrik Vilhelm I av Preussen la ned orkesteret i 1713, reiste Abel i likhet med flere av sine kolleger til Köthen i Anhalt for å medvirke i stedets nyopprettede hoffkapell.
Den første lederen av orkesteret var Augustin Reinhard Stricker. Han ble etterfulgt av Johann Sebastian Bach, og nå fikk Abel tittelen Premier-Musicus. Familien Abel og Bach hadde et nært forhold og J.S. Bach selv sto fadder for to av Abels barn. Året etter ledsaget Abel og Bach fyrst Leopold på en reise til Karlsbad. Det antas at Bach skrev de tre sonatene for viola da gamba og cembalo for Abel. Köthen var bare en mellomstasjon for Bach, mens Abel tilbrakte resten av sitt liv i byen og ble bisatt i Köthen.
Abels sønn, Karl Friedrich Abel, var en produktiv komponist og gambevirtuos; framfor alt kjent for de såkalte "Bach-Abel Concerts" som han grunnla sammen med J.S.Bachs yngste sønn, Johann Christian Bach.
Umesh Parag
Umesh Parag (født 15. august 1971) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor laget hans ble nummer 6.
Johannes R. Becher
Johannes Robert Becher (født 22. mai 1891 i München, død 11. oktober 1958 i Berlin) var en tysk forfatter i den ekspresjonistiske sjanger, og politiker. Becher var fra 1954 til 1958 kulturminister i DDR og den første president i Kulturbund der DDR. Han skrev teksten til DDRs nasjonalsang Auferstanden aus Ruinen.
Liv
Johannes Becher var sønn av Johanna (født Buerck) og dommeren Heinrich Becher. Han begynt i 1887 på folkeskolen i München og ble i 1900 opptatt ved Maximiliangymnasiet. Disiplinære forhold gjorde at han flere ganger måtte bytte skole og dessuten ta et skoleår om igjen som følge av dårlige tyskkarakterer. Samtidig skrev han hundrevis av dikt.
Etter 1914 ble hans morfinforbruk til et problem for ham og da hans bror begikk selvmord i 1818, prøvde han igjen å ta sitt eget liv. I 1919 ble han medlem av KPD, brøt studiene i 1920 og reiste til Berlin. Diktsamlingen «Der Leichnam av dem Thron» (Liket på tronen) var myntet på president Hindenburg og ble beslaglagt. I en senere roman «Levisite oder Der einzig gerechte Krieg» kritiserer han gasskrigen. Begge bøkene førte til anklager om forræderi, men etter internasjonale protester ble tiltalen frafalt.
I 1928 giftet han seg for andre gang med Lotte Rotter. Paret fikk en sønn i 1930, men skilte seg senere samme år.
Etter Hitlers maktovertakelse i 1933 forlot Becher Tyskland og endte i 1935 i Moskva. Der giftet han seg for tredje og siste gang med Lilly Korpus. Becher ble regnet som politisk upålitelig og begikk flere selvmordsforsøk. I 1940 avsluttet han sitt mest kjente verk «Abschied» (avskjed) hvor han tok oppgjør med sin småborgerlige barndom.
Becher flyttet tilbake til Tyskland i 1945 og grunnla der både forlaget «Aufbauverlag» og tidsskriftet «Aufbau» («Gjenoppbygning»), samt uketidsskriftet «Sonntag». I 1954 ble han utnevnt til DDRs første kulturminister. Etter 1957 mistet han enhver politisk innflytelse og var bare formell leder av ministeriet.
Berthold Brechts utsagn om at Becher hadde skrevet fire eller fem gode dikt, førte til et dårlig forhold dem i mellom. Becher bidrag i DDR var som en parti- og statsdikter. Han ble mot sin testamenterte vilje gravlagt under stor seremoni på Dorotheenstädtischen Friedhof i Berlin.
Johannes R. Becher hadde sin bolig i den såkalte Majakowskiring, et kvarter i bydelen Pankow for den øverste partikadre i DDR.
Moosach (distrikt)
Moosach er et bydistrikt (Stadtbezirk) nr. 10 i Bayerns hovedstad München.
Distriktet er oppdelt i bydelene Hartmannshofen, Pressestadt og Borstei. Navnet er hentet fra den tidligere landsbyen ved elven Moosach.
Ved en skyteepisode 22. juli 2016 ved og i Olympia kjøpesenter, ble ti personer inklusive gjerningsmannen drept, og i tillegg ble mer enn 20 personer skadet.
Dilip Tirkey
Dilip Tirkey (født 25. november 1977 i Sundargarh i Orisha i India) er en indisk landhockeyspiller.
Han representerte India under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor laget hans ble nummer 7.
Han mottok den indiske utmerkelsen Padma Shri for sitt virke i 1982.
Amerikamesterskapet i basketball for kvinner 2005
Amerikamesterskapet i basketball for kvinner 2005 ble arrangert i Hato Mayor i Den dominikanske republikk i 2005.
Langevatnet (Gulen)
Langevatnet er en innsjø som ligger i Gulen kommune i Sogn og Fjordane. Det er en del av Svardalsvassdraget og er 3,0 km lang og 0,1–0,7 kilometer bred. Langevatnet har et areal på 0,80 km² og ligger 13 meter over havet. Vatnet har utløp mot vest gjennom Tverrelva, som munner ut i Litlevatnet.
Fiske
Fiskebestandene i Langevatnet ble på slutten av 1900-tallet sterkt skadd som følge av sur nedbør. Bestanden av røye i vatnet gikk tapt på 1980-tallet til tross for gode gyteforhold. Bestanden av aure ble imidlertid ansett som god. Bestanden av ørret i Langevatnet ble også vurdert som «god» i 1990, til tross for at vassdraget var meget surt og hadde høyt innhold av aluminium. En forklaring kan være at både saltinnholdet og innholdet av organisk stoffer i vassdraget var høyt, noe som trolig bidro til å redusere giftvirkningen av aluminium og hindre salttap. For å bøte på forsuringsskadene ble det i 1992 satt igang bekkekalking ved Svardalsvatnet, som ligger oppstrøms fra Langevatnet. I årene 1994 – 2002 ble Svardalsvatnet fullkalket, noe som også påvirket Langevatnet. Kalkingsprosjektet er nå avsluttet.
Ingrid Dahl Hovland
Ingrid Dahl Hovland (født 1959 i Årdal) er en norsk sivilingeniør og tjenestekvinne. Hun har virket i en rekke entreprenørselskaper i Norge i tillegg til Statens vegvesen. Hun fungerte som administrerende direktør hos Nye Veier ved stiftelsen i januar 2016 og ble i statsråd den 11. oktober 2019 utnevnt til ny vegdirektør som første kvinne.
Dahl Hovland startet sin karriere hos Statens vegvesen i januar 1985, hvor hun arbeidet i elleve år som byggeleder. I 1996 begynte hun hos Veidekke som direktør for transport og tunnel, og i 2000 ble hun konsernsjef hos Selvaag. I februar 2007 ble hun administrerende direktør hos Spenncon før hun i januar 2016 ble administrerende direktør hos Nye Veier.
Sepultado
Sepultado (utgitt 1987) er den tredje demoen til black metal-bandet Sarcófago.
Titaea
Titaea er en slekt av sommerfugler som tilhører familien påfuglspinnere (Saturniidae).
Slengesol
Slengesol eller Slengeshol er en gård i Dalsbygda i Gulen kommune i Sogn og Fjordane. Slengesol har matrikkelnummer 50 i Gulen.
Titaea
Utseende
Store (vingespenn gjerne ca. 100 millimeter), gråbrune eller gulbrune spinnere. Hannene har mer eller mindre sigdformede forvinger og en nokså lang stjert på bakvingen, hunnenes forvinger er ikke sigformede, men med litt taggete ytterkant, og stjerten på bakvingen ganske kort. Vingene har vanligvis noen mørkere tverrbånd, den ytre delen kan også være mørkere. Forvingen har gjerne et par hvite, eller hvite og svarte, ovale flekker rundt midten. Larvene er trinne, nakne og mer eller mindre grønne. De har et par pyramideformede utvekster like bak hodet.
Slengesol
Navn
Navnet Slengesol har ikke blitt sikkert tydet, men Ivar Kleiva skriver i bygdeboka for Gulen at navnet kan komme av en samansetning av de gammelnorske orda «sleidn», som betyr slakk li eller bakke, og «holl», som betyr rund haug. Oluf Rygh drøfter også etymologien til navnet, men oppgav ingen sikker betydning av navnet i Norske Gaardnavne. I kilder er disse skrivemåtene registrert: "Slengesoll (1563), "Slenngesol (1567), «Slengezuld» (1610), «Slengesoell» (1620 og 1667), «Slengsol» (1723) og «Slengessold» (1823).
Titaea
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika.
Slengesol
Navn
Statens kartverk har godkjend skrivemåtene «Slengesol» i 1974 og «Slengeshol» i 1985.
De hvite bussene (TV-film)
Handling
Den norske diplomaten Niels Christian Ditleff ledet under den andre verdenskrig Den norske Reliefsentral i Stockholm. Han mobiliserte lederen for det svenske Røde kors, grev Folke Bernadotte, til aksjonen for å bringe skandinaviske fanger ut av tyske fengsler og konsentrasjonsleire. «London-regjeringen» fulgte imidlertid «stay put»-doktrinen: Fangene skulle forbli der de var. Resultatet ble en omfattende operasjon gjennomført av danske og svenske hjelpekors med hvitmalte busser som hadde rødmalte kors på takene. På krigens siste dag var 20 000 fanger av ulike nasjonaliteter brakt i sikkerhet.
Slengesol
Navn
Når gårdsnavnet blir brukt som slektsnavn pleier det skrives «Slengesol».
Gårdsnavnet Slengesol er ikkje kjent fra andre steder i landet.
Geografi
Gården ligger ved en sidevei til den kommunale veien mellom Dalsøyra og Norddal, ca. to og en halv kilometer fra sjøen. Tuna ligger i ei bratt li 109 moh., ovenfor gårdene Dale og Nerdal.
Historie
Gården er trolig utskilt fra nabogården Dale etter innføringa av kristendommen. I 1667 var skylda til gården 1½ laup og ½ pund smør. De hadde 28 naut og to hester, og det ble sådd ut fem tønner korn, som gav 20 tønner i avling.
I 1723 hadde gården tre bruk, men ingen husmenn. Skylda var nå 1½ løp smør, og gården hadde verken støl eller skog, men de hadde to flomkverner. Av buskap hadde de 18 kuer, 8 ungnaut, 18 sauer og to hester. Det ble sådd ut seks tønner korn og høsta inn 21 tønner. Garden var eid av stiftamtskriver Svanehjelm og Gjertrud de Fine som eide halvdelen hver.
Utskiftinga mellom bruka skjedde i flere perioder fra 1832 til 1900. Slengesol fikk kjørevei i 1928, elektrisk strøm i 1945 og telefon i 1954. Slengesolstølen hører til gården, i 1930 hadde bruk en og tre støl sammen, mens bruk to hadde egen. Eieren av bruk to hadde reparert stølshuset i 1994.
Sykling under Sommer-OL 2012 – Fellesstart kvinner
Kvinnenes fellesstart under Sommer-OL 2012 gikk av stabelen søndag 29. juli. Løypa startet og endte på The Mall og var den samme som for mennene, men det var to i stedet for ni runder på Bok Hill. Marianne Vos var sterkest i tremannsbruddet som holdt inn helt til mål, og slo Lizzie Armitstead som sikret lekenes første medalje for Storbritannia.
Brive-la-Gaillarde
Brive-la-Gaillarde er en kommune i departementet Corrèze i regionen Nouvelle-Aquitaine sentralt i Frankrike. Kommunen er underprefektur i Corrèze.
Chilehaus
Chilehaus (norsk: Chilehuset) er et kontorbygg i den tyske byen og delstaten Hamburg. Bygningen ligger i Kontorhuskvarteret (tysk: Kontorhausviertel) i bydelen Hamburg-Mitte og er oppført mellom 1922 og 1924.
Kontorhuskvarteret og Speicherstadt ble i 2015 oppført på UNESCOs liste over verdensarven i Tyskland.
Historie
Bygningens arkitekt var Fritz Höger (1877–1949). Chilehaus' karakteristiske hjørne mot øst, i krysset mellom gatene Pumpen og Niedernstrasse, påminner om en skipsbaug og har gjort bygningen til et ikon for ekspresjonismen i arkitekturen. Chilehaus' kurvede linjer mot Pumpen og terrasserte toppetasjer på begge sider, gir den et lett og elegant inntrykk på tross av størrelsen.
Chilehaus har 36 000 m² kontorarealer fordelt på ti etasjer og en grunnflate på 5 950 m². Den var ett av de første høyhus i Hamburg. Fasaden er bygget opp av 4,8 millioner teglsten fra Oldenburg. Da bygningen ligger nær Elben måtte det ved konstruksjonen tas hensyn til risikoen for flom, og sentralvarmesystemet i kjelleren er derfor bygget slik at det flyter ved vanninntrengning.
Byggherre var Henry B. Sloman, født 1848 i Kingston upon Hull, død 1931 i Hamburg. Sloman skapte seg på 1920-tallet en formue ved å importere salpeter til Tyskland fra egne gruver i Chile. Da bygningen ble oppført under hyperinflasjonen i Tyskland er prisen vanskelig å avgjøre, men det antas at den kostet ca. 10 millioner Reichsmark.
Chilehaus ble i 1983 oppført som nummer 684 på Hamburgs liste over kulturminnesmerker som en del av Kontorhausviertel.
Gammarida
Gammarida er en infraorden innenfor Senticaudata-gruppen av amfipoder. Gruppens arter lever som bentiske bunndyr og kjennes fra Gammaridea-arter på avvikende morfologi i halepartiet. Denne gruppens arter lever i betydelig grad i ferskvann, men vi finner også arter i havet.
Gruppens taksonomi
Gruppen ble opprettet i 2013. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Sarpsborg 08 i europeisk fotball
Sarpsborg 08 i europeisk fotball inneholder samtlige resultater som Sarpsborg 08 har oppnådd i UEFAs klubbturneringer. Den første og foreløpig eneste gangen Sarpsborg 08 har kvalifisert seg til en av UEFAs klubbturneringer var i 2018, etter å ha kommet på tredjeplass i Eliteserien i 2017.
Turnering-statistikk
Den følgende listen er en liste over de samlede resultatene fra Sarpsborg 08s kamper i de UEFA-turneringene den har deltatt i, så vel som den totale statistikken. Listen inneholder hvilken turnering, antall kamper spilt (K), vunnet (V), uavgjort (U) og tap (T). Samt antall scorede mål (+), innslupne mål (−), målforskjellen (±) og seiersprosenten (Seier %). Statistikken inkluderer kvalifiseringskamper og er oppdatert til og med kampen spilt 13. desember 2018. Statistikken inkluderer også mål scoret i ekstraomganger hvor det er aktuelt. I disse kampene, er også det oppgitte resultatet, resultat etter ekstraomganger.
Målscorere
Forkortelser: CL = Champions League, EL = Europa League/UEFA-cupen, Conf = UEFA Conference League.
Warfare Noise I
Warfare Noise I (utgitt 1986) er det første split albumet til black metal bandet Sarcófago. Albumet er delt mellom de fire bandene: Issued, Chakal, Mutilator, Sarcófago, Holocausto.
Intel MPX
Intel MPX (Memory Protection Extensions) er et sett med utvidelser i x86-64 arkitekturen. Med støtte i kompilatorer, biblioteker og operativsystemer, gir Intel MPX økt sikkerhet til programvare ved å sjekke feil ved peker-referanser som ikke oppdages under kompilering og som ellers bare oppdages under kjøring og fører til bufferoverskridning. Intel MPX introduserer nye prosessorregistere og et nytt instruksjonssett som opererer på disse registrene. I tillegg er det et nytt sett med tabeller som lagrer det som ikke er plass til i disse registrene.
Bevan Hari
Bevan Hari (født 4. januar 1975) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor laget hans ble nummer 6.
Darren Smith
Darren Smith (født 14. november 1973) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor laget hans ble nummer 6.
Moss Fotballklubb i 2022
Moss Fotballklubb spilte i 2022-sesongen på nivå tre, i 2. divisjon avdeling 1, kjent som PostNord-ligaen. Det var Thomas Myhre sin første hele sesong som hovedtrener, etter at han tok over laget i september 2021. Moss kom fra en 10.-plass i 2. divisjon 2021.
Amerikamesterskapet i basketball for kvinner 2007
Amerikamesterskapet i basketball for kvinner 2007 ble arrangert i Valdivia i Chile i 2007.
Moss Fotballklubb i 2022
Vinter
Inn:
Mitesh Patel
Mitesh Patel (født 9. mai 1976) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Moss Fotballklubb i 2022
Vinter
Ut:
Sommer
Inn:
Mitesh Patel
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor laget hans ble nummer 6.
CFB Goose Bay
CFB Goose Bay er en flybase for Royal Canadian Air Force (RCAF) opprettet i 1941 ved Happy Valley-Goose Bay i provinsen Newfoundland og Labrador i Canada. Bakgrunnen for etableringen av basen var andre verdenskrig og behovet for overføring av store antall fly til Storbritannia fra flyfabrikker i USA og Canada. Rullebaner og bygg for basen ble klargjort på rekordtid, allerede noen måneder etter at lokalisering var bestemt var basen klar for bruk.
Moss Fotballklubb i 2022
Sommer
Ut:
CFB Goose Bay
Under den kalde krigen ble basen benyttet av fly fra USAs Strategic Air Command (SAC) og ble da benevnt som Goose AFB. De første amerikanske atomvåpen i Canada ble plassert der i 1950 da SAC stasjonerte 11 Fat Man atombomber ved Goose AFB.
Moss Fotballklubb i 2022
PostNord-ligaen (2. divisjon)
{|
CFB Goose Bay
CFB Goose Bay benyttes fremdeles av Royal Canadian Air Force som en luftforsvarsbase og brukes blant annet av medlemmer av NATO for taktisk flytrening i Canada. Flybasens primære bruker er RCAF 5 Wing, til vanlig omtalt som 5 Wing Goose Bay. Flyplassen benyttes også for sivil trafikk og den sivile delen har navnet Goose Bay Airport.
Moss Fotballklubb i 2022
Terminliste
<div id="Molde_v_Vålerenga">
<div id="Vålerenga_v_Haugesund">
<div id="Bodø/Glimt_v_Vålerenga">
<div id="Vålerenga_v_Jerv">
<div id="Sandefjord_v_Vålerenga">
<div id="Tromsø_v_Vålerenga">
<div id="Vålerenga_v_HamKam">
<div id="Lillestrøm_v_Vålerenga">
<div id="Vålerenga_v_Rosenborg">
Luise Ullrich
Luise Ullrich (født Aloisia Elisabeth Ullrich 31. oktober 1910 i Wien, død 21. januar 1985 i München) var en østerriksk skuespillerinne med en filmkarriere som varte fra 1930-årene fram til hennes død.
Moss Fotballklubb i 2022
Terminliste
<div id="Aalesund_v_Vålerenga">
Luise Ullrich
Hun arbeidet med en rekke kjente filmskapere som Max Ophüls, Willi Forst og Rainer Werner Fassbinder.
Moss Fotballklubb i 2022
Terminliste
<div id="Vålerenga_v_Odd">
Luftparaden
Luftparaden, (originaltittel: The Dawn Patrol, også vist i Norge som Nattens eskadrer) er et amerikansk krigsdrama fra 1930 regissert av Howard Hawks.
Moss Fotballklubb i 2022
Terminliste
<div id="Rosenborg_v_Brann">
Luftparaden
Handling
Etter å ha mistet flere av skvadronens flinkeste piloter består rekkene i økende grad av nye rekrutter, som absolutt ikke har noen sjanse mot de langt mer erfarne tyske krigsveteranene. Courtney blir etter hvert utpekt som ny skvadronsjef, og får raskt vite alle problemene som Brand har opplevd med offiserer høyere opp i systemet. I tillegg er Scotts yngre bror snart blant de nye erstatningene, og blir umiddelbart beordret på oppdrag.
Moss Fotballklubb i 2022
Terminliste
<div id="Mjøndalen_v_Rosenborg">
AGR
AGR kan vise til:
Moss Fotballklubb i 2022
Terminliste
<div id="Rosenborg_v_Odd">
Fylkesvei 1371
Strekningen ble fastlagt 2019, og består av en delstrekning av den tidligere fylkesvei 30.