cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
De svensk-norske interimsregjeringene
I løpet av unionstida skjedde det aldri at kongen døde med en umyndig tronfølger. Imidlertid henviste § 41 til den svenske Grunnloven (Sveriges regjeringsform), som gav statsrådet myndighet til å styre riket også i en del andre tilfeller, nemlig når Kongen var utenlands eller sjuk. Ved sju slike tilfeller blei det altså oppretta interimsregjeringer.
Regjeringene bestod av den norske og den svenske statsministeren og like mange statsråder fra hvert land (vanligvis ni).
15.–18. juli 1852 under kongens reise til Tyskland
Ved kongelig resolusjon av 3. juli 1852 blei det oppnevnt følgende norske medlemmer av interimsregjeringa under Oscar Is reise til Tyskland:
Om Sibbern, Blom, Arup og Garben, som ikke var statsråder fra før, het det at de var tilforordna statsråder.
Ettersom Petersen, Sørenssen og Bretteville egentlig tilhørte regjeringsavdelinga i Christiania, måtte det – i deres fravær – tilforordnes departementssjefer der. Dette blei Peder Carl Larsson (Justisdepartementet 10. juli – 20. september) og Niels Andreas Thrap (Finansdepartementet 10. juli – 20. september). Marineminister Ole Wilhelm Erichsen bestyrte Armédepartementet.
11. oktober 1852 – 12. april 1853 under kongens sjukdom
Ved kongelig resolusjon av 25. oktober 1852 blei det oppnevnt følgende norske medlemmer av interimsregjeringa under Oscar Is sjukdom:
Av disse var Sibbern, Blom, Arup, Garben og Sem tilforordna statsråder.
Ettersom Krog, Petersen og Sørenssen egentlig tilhørte regjeringsavdelinga i Christiania, måtte det – i deres fravær – tilforordnes departementssjefer der. Dette blei Poul Christian Holst (Revisjonsdepartementet 25. oktober – 12. april), Niels Andreas Thrap (Marinedepartementet 30. oktober – 12. april) og Peder Carl Larsson (Justisdepartementet 20. oktober – 12. april).
14.–24. september 1857 under kongens sjukdom
Ved kongelig resolusjon av 11. september 1857 blei det oppnevnt følgende norske medlemmer av interimsregjeringa under Oscar Is sjukdom:
Av disse var Stang, Arup, Garben og Sibbern tilforordna statsråder.
Ettersom Hagerup, Møinichen og Vogt egentlig tilhørte regjeringsavdelinga i Christiania, måtte det – i deres fravær – tilforordnes departementssjefer der. Dette blei Harald Nicolai Storm Wergeland (Armédepartementet 11. september – 3. oktober), Iver Steen Thomle (Justisdepartementet 11. september – 3. oktober) og Christian Ludvig Diriks (Revisjonsdepartementet 11. september – 3. oktober).
12.–25. august 1861 under kongens sjukdom
Ved kongelig resolusjon av 20. juli 1861 blei det oppnevnt følgende norske medlemmer av interimsregjeringa under Karl IVs sjukdom:
Av disse var Arup, Konow, Glad og Arntzen tilforordna statsråder.
26. mai – 5. juni 1875 under kongens reise til Tyskland
Ved kongelig resolusjon av 18. mai 1875 blei det oppnevnt følgende norske medlemmer av interimsregjeringa under Oscar IIs reise til Tyskland:
Av disse var Haffner, Mantey, Wergeland og Folkestad tilforordna statsråder.
Ettersom Helliesen, Selmer og Nissen egentlig tilhørte regjeringsavdelinga i Christiania, måtte det – i deres fravær – tilforordnes departementssjefer der. Dette blei Carl Peter Parelius Essendrop (Kirkedepartementet 26. mai – 5. juni), Anders Sandøe Ørsted Bull (Armédepartementet 26. mai – 5. juni) og Frederik Christian Stoud Platou (Revisjonsdepartementet 26. mai – 5. juni).
6.–21. juli 1875 under kongens reise til Russland
Ved kongelig resolusjon av 6. juli 1875 blei de norske medlemmer av interimsregjeringa under reisa til Tyskland, gjenoppnevnt for Oscar IIs reise til Russland.
16.–26. september 1881 under kongens og kronprinsens reise til Baden
Ved kongelig resolusjon av 16. september 1881 blei det oppnevnt medlemmer av interimsregjeringa under Oscar IIs reise til Baden. Ved grunnlovsendring av 20. januar 1863 var det blitt bestemt at kronprinsen – dersom han var myndig – automatisk skulle være regent i kongens fravær. Kronprins Gustav (født 1858) var med på reisa, og det måtte derfor oppnevnes interimsregjering. Følgende var de norske medlemmene:
Av disse var Haffner, Wergeland, Collett og Essendrop tilforordna statsråder.
Ettersom Holmboe, Munthe og Schweigaard egentlig tilhørte regjeringsavdelinga i Christiania, måtte det – i deres fravær – tilforordnes departementssjefer der. Dette blei Halfdan Lehmann (Kirkedepartementet 16.–26. september), Anders Sandøe Ørsted Bull (Armédepartementet 16.–26. september) og Frederik Christian Stoud Platou (Justisdepartementet og Revisjonsdepartementet 16.–26. september).
The Very Best Time of Year (album)
The Very Best Time of Year er et album med julesanger utgitt av den nederlandske sangerinnen Laura Fygi i 2004.
Halden stasjon
Halden stasjon er en jernbanestasjon på Østfoldbanen i Halden kommune. Den ble åpnet som Fredrikshald stasjon i 1879 da Østfoldbanen ble tatt i bruk, den fikk dagens navn 1928. Stasjonen er endestasjon på NSBs rute R20 mellom Halden og Oslo S, men enkelte avganger fortsetter til Göteborg. Fra Halden stasjon til Oslo S er det 136,64 km. Stasjonsbygget ble tegnet av Peter Andreas Blix, og ble bygget i murkonstruksjon i 1879, og er i dag fredet.
Det ankommer for øvrig tømmertog for lossing ved Saugbrugsforeningens sidespor ved Kasa, noen hundre meter sørøst for selve stasjonen.
Stasjonen er utstyrt med en havneterminal.
Fritz Petzholdt
Fritz Petzholdt egentlig Ernst Christian Frederik Petzholdt (født 1. januar 1805 København, død 29. august 1838 i Patras i Hellas) var en dansk landskapsmaler. Han studerte ved Det Kongelige Danske Kunstakademi og var privatelev hos C.W. Eckersberg. Petzholdt var den eneste av Eckersbergs elever som kun konsentrerte seg om landskapsmaleriet og allerede i 1829 ble maleriet «En mose ved Høsterkøb med tørvearbejdere» innkjøpt til Den Kongelige Malerisamling.
Petzholdt var sønn i en velstående familie og fikk midler hjemmefra til å dra ut på reise, først til Harzen og i 1830 til Italia. Han besøkte Sicilia og levde siden i Roma inntil han vinteren 1835–36 var hjemme på grunn av farens sykdom og dødsfall. Snart etter dødsfallet reiste han igjen over München til Italia og derfra til Hellas, hvor han begikk selvmord.
Norwegian Open Research Archives
Norwegian Open Research Archives, bedre kjent under akronymet NORA, er en nasjonal søketjeneste på internett som tilbyr tilgang til forskningsresultater, tidsskrifter og publikasjoner tilknyttet høyere utdanning i Norge.
Pielisjärvi
Pielisjärvi er en tidligere kommune i landskapet Norra Karelen i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1970. Pielisjärvi var en finskspråklig kommune.
Norwegian Open Research Archives
NORA startet opp i 2004 som et samarbeid mellom universitetsbibliotekene ved Universitetet i Oslo, Universitetet i Bergen, Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet og Universitetet i Tromsø. NORA ble i 2005 finansiert av, og siden 2008 har Kunnskapsdepartementet støttet prosjektet. Prosjektet har til hensikt å være et samarbeid mellom alle universiteter og høgskoler i Norge, den såkalte «UH-sektoren».
Pielisjärvi
Pielisjärvi kommune ble slått sammen med byen Lieksa i 1973.
Biologisk oksygenforbruk
BOF (biologisk oksygenforbruk) er en laboratorisk metode for å måle biologisk oksygenforbruk i spillvann. Prøvene heter enten BOF7, eller BOF5. Dette betyr at man måler oksygenforbruket i perioder på enten 7 døgn (BOF7) eller 5 døgn BOF5).
Slaget ved Lottorp
Slaget ved Lottorp, også Kampen ved Lottorp, var et slag i den første slesvigske krig (1848–1850).
Biologisk oksygenforbruk
Et avløpsanlegg med spillvann fra et slakteri eller en matproduksjon har et betydelig høyere BOF-resultat enn avløpsanlegg med eneboliger tilknyttet. BOF-resultatene benyttes blant annet også til beregning av antall Personekvivalent (pe).
Slaget ved Lottorp
Etter Slaget på Isted Hede i juli 1850 trakk de tyske slesvig-holstenere seg tilbake bak festningen i Rendsborg, men i området mellom de to frontlinjer utspant det seg en rekke mindre kamper. En av disse var kampen om landsbyen Lottorp litt sør for Slesvig by, hvor de danske forposter den 24. november 1850 kl. 3.30 ble angrepet av tyskerne. Formålet var å trekke de danske tropper ned til Holstein (som var et tysk len) og dermed dra de tyske statene inn i den første slesvigske krig igjen.
Landsbyens danske forsvar var sterkt mannskapsmessig i undertall, da opprørerne angrep med to kompanier fra sør og vest. Men like etter angrepet ble en 50 mann forsterkning sendt fra landsbyen Over Selk. Danskene innledet et motangrep imot tyskerne i byen. Tyskerne hadde satt fyr på byens gårder og danskene trengte inn i den nå brennende landsbyen.
Raúl Fernández
Raúl «El Foch» Fernández Robert (født 17. september 1905 i Mexico by, død 4. september 1982 i Mexico by) var en meksikansk basketballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Tana French
Tana French (født 10. mai 1973 i Vermont, USA) er en amerikansk-irsk forfatter.
Tana French vokste opp i USA, Malawi, Italia og Irland. Siden 1990 har hun bodd i Irland, hvor hun er utdannet skuespiller ved Trinity College i Dublin, og har arbeidet som skuespiller i teater og film. I 2007 debuterte hun med den bestselgende thrilleren In the Woods, som ble hedret med Mystery Writers of Americas Edgar-pris for beste debutroman 2008 og en rekke andre internasjonale priser.
Antipartisanmerket
Antipartisanmerket (på tysk Bandenkampfabzeichen) er en tysk militær utmerkelse fra det tredje rike.
Historie
Merket ble introdusert 29. januar 1944 av Adolf Hitler, etter forespørsel ifra Reichsführer-SS Heinrich Himmler. Merket ble tilbakevirkende til 1. januar 1943, og kunne bli utdelt til alle offiserer, underoffiserer, og mannskap som deltok i kamp mot partisaner.
Design
Merket er ovalt formet av en ekekrans. Sentralt er et sverd med hakekors som står med spissen ned i en hydra. Nederst er en hodeskalle.
Produksjon
Første produsent av merket var C.E. Juncker i Berlin. Etter at fabrikken ble bombet overtok andre fabrikker produksjonen, og dette førte til 2 typer av merket:
Klasser
For Luftwaffe personell gjaldt følgene: Om et fly skulle bli skutt ned under et slikt oppdrag ville det telle som 3 angrep.
Langedrag Naturpark
Langedrag Naturpark er en fjellgård 1000 moh., like sør for Tunhovd i Nore og Uvdal kommune, Viken.
Langedrag Naturpark, som er åpen for besøk hele året, huser omkring 25 ulike dyrearter og er bl.a. kjent for sitt utvalg av gamle husdyrraser og ville dyr fra norsk fauna. Man kan bl.a. oppleve spennende rovpattedyr som ulv og gaupe. Men man finner også tradisjonelle dyr som rein, elg, fjellrev, hester, geiter, høns, ender, gjess og kaniner der, samt mer eksotiske dyr som skotsk høylandskveg, yak-kveg og muflon-sau. I tillegg kan man oppleve ridning og kjøring med hest og vogn/slede, samt seterliv og en rekke andre aktiviteter.
Franja d’Aragó
Franja d'Aragó (katalansk for «Aragón-stripa», også kalt Franja de Ponent, «Den vestlige stripa»; aragonesisk: Francha d'Aragón eller Francha Oriental; spansk: Franja de Aragón) er et begrep som brukes for å referere til den vestlige, katalanskspråklige delen av Aragón, langs grensa til Catalonia. Følgende comarcaer regnes vanligvis å utgjøre Franja d'Aragó: Ribagorza, La Litera, Bajo Cinca, Bajo Aragón-Caspe, Bajo Aragón og Matarraña.
Begrepet Marques de Ponent ble tatt i bruk i 1929, av den katalanske geografen Pau Vila, for å referere til dette området. Første gang begrepet Franja de Ponent dukka opp, var i andre halvdel av 1970-tallet.
Fylkesvei 8096
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 326 (Finnmark).
Liste over ordførere i Åfjord
Liste over ordførere i Åfjord. Åfjord ble opprettet som eget formannskapsdistrikt (kommune) med formannskapslovene av 1837. I 1896 ble Jøssund utskilt fra Åfjord som egen kommune. I 1964 ble Åfjord og Stoksund kommuner (se egen liste over ordførere i Stoksund) slått sammen til den nye Åfjord kommune. I 2020 blir Åfjord og Roan kommuner slått sammen til den nye Åfjord kommune.
Slaget i Bois Belleau
Slaget i Bois Belleau («Belleau-skogen», engelsk: Belleau Wood) fant sted under første verdenskrig ved Marne i Frankrike i perioden 1. juni 1918 til 26. juni 1918.
Slaget ble utkjempet mellom USAs andre og tredje infanteridivisjon, samt enheter fra den franske 6. armé og det britiske IX korps, mot styrker fra Tysklands 10., 28., 87., 197. og 237. divisjon.
Slaget var den siste større trefningen på Vestfronten under første verdenskrig.
Franskmennene ga senere skogområdet, hvor kampene fant sted, et nytt navn, Bois de la Brigade de Marine, til ære for det amerikanske marineinfanteriet.
Produsentforeningen NORA – Norwegian Recording Artists
Produsentforeningen NORA – Norwegian Recording Artists er en interesseorganisasjon for uavhengige norske plateselskaper. Organisasjonen ble stiftet i 2016 og har som formål å fremme norske artister som produserer sine egne utgivelser og dermed eier sin egen mastertape.
I styret sitter Sæmund Fiskvik, Knut Aafløy, Claudia Scott, Silje Halstensen, Petter Wavold, Bjørn Gunnar Sando, Jeff Wasserman og Morten Pelle Korsmo.
Ballade
Ballade er først og fremst et sjangernavn for den typen episke viser som i høy- og seinmiddelalderen kom på moten over store deler av Europa. Ordet kommer fra det provençalske ballada, som betyr dansevise, noe som tyder på at balladene opprinnelig har vært danset til. Sjangeren og brorparten av balladematerialet ser ut til å stamme fra middelalderen. I tillegg er en god del ballader skapt i påfølgende hundreår, i middelalderballadens formspråk. Balladene er først og fremst overlevert gjennom muntlig tradisjon og gjennom hundreårene tilslipet og/eller utbrodert i ulike retninger etter hvem som har videreformidlet dem. Konsistensen må likevel sies å være stor, i alle fall med tanke på tekstene – hovedlinjene i den enkelte ballade er i stor grad de samme i de ulike variantene.
Bortsett fra noen få unntak er balladene skrevet ned først etter middelalderen – og i første omgang var det helst tekstene som ble nedskrevet. Fra rundt år 1500 har det vært en vekselvirkning mellom skriftlig og muntlig formidling. Det finnes i mange land trykte og håndskrevne visebøker med ballader – ballader som er blitt nedtegna etter å ha levd på folkemunne. I neste omgang er de spredt muntlig fra nedskriftene.
Historikk
«Ballade» har rot i det provençalske verbet ballare, «å danse», og man regner med at balladens opprinnelse er å finne i Sør-Frankrike – i området rundt Provence. Balladen er nevnt i franske kilder fra 1228 og omtales da som ny og moderne. Sannsynligvis oppsto balladen rundt 1220. Balladen ble populær som morskap ved det franske hoffet, og derfra ble den spredt til andre høviske miljøer rundt om i Europa. Den ble dessuten spredt til alle lag av folket. I Frankrike overtok etterhvert Chanson de gueste i høyere samfunnslag. Chanson de gueste var mer av en vise-seg-fram-tradisjon, der den enkelt utøver, trubaduren, kunne brilljere. Balladen ble nå omtalt som Chanson de populaire da balladetradisjonen ble opprettholdt, dyrket og videreformidlet på folkemunne.
På 1500-tallet hadde balladen, i enkelte områder, en slags renessanse i adelige og høyadelige kretser. Fra denne tida finner vi adelsvisebøker som inneholder både eldre balladestoff og nydikta ballader.
Da nasjonalsinnede forskere og folkeminnesamlere utover på 1800-tallet begynte å interessere seg for de gamle balladene, var de beste tradisjonsbærerne å finne hos samfunnets underklasse.
Fellestrekk
Balladen fikk en noe ulik utforming i forskjellige språkområder og det skilles i dag mellom sju balladeområder: det romanske, det britiske, det nordiske, det tyske, det vestslaviske, det russiske og balladeområdet Balkan. Felles for samtlige ballader uansett språkområde, er at de forteller en historie, som regel med dramatiske virkemidler og lyriske innslag. Balladene er overlevert som anonym diktning. Man regner med at det har vært spesifikke balladediktere som i utgangspunktet har skapt den enkelte ballade. Stoff til de ulike balladefortellingen fant balladedikterne i eldre tekstmateriale som heltediktning, romaner, krøniker, legender, eventyr og i de bibelske fortellingene. Allerede på et tidlig tidspunkt ble balladeforma også brukt til å dikte om samtidige begivenheter.
Tekstene inneholder ofte faste poetiske vendinger som gir balladene formelpreg. Det benyttes gjerne vandrestrofer som kan gjenfinnes (med variasjoner) i vidt forskjellige ballader. Variantstrofer, d.v.s. at samme innhold gjentas med nytt enderim, er også typisk for sjangeren. I mange balladeområder kan strofene ha omkved eller andre former for gjentakingslinjer, noe som antyder at de har vært sunget i vekselsang mellom en forsanger som har framført selve strofen, mens de øvrige har falt inn som et kor på repetisjonsdelene. Balladestrofen har hatt til dels ulik utforming innafor de forskjellige balladeområdene. Vanligst har vært to- eller firelinja strofer med eller uten omkved og med enderim. Rimet kan være helrim eller assonans.
Det romanske balladeområdet
Balladen var på 1200-tallet et populært tidsfordriv i franske hoffkretser. Både to- og firelinja strofer har vært i bruk; mest vanlig har tolinja strofe med omkved vært, mens den firelinja oftest var uten omkved. En ballade som er kjent i Norge som Olav Liljekrans, stammer sannsynligvis fra balladens tidligste periode i Frankrike.
Ettersom tida gikk, ble balladen upopulær i toneangivende kretser, men ivaretatt av menigmann. Balladen ble nå noe nedsettende omtalt som Chansons populaires av overklassen i det standsdelte Frankrike – dette som kontrast til Chanson de gueste – som nå ble dyrkede i høyere kretser.
I Spania brukte en ikke betegnelsen ballade, men romance.
Det britiske balladeområdet
En kjenner ca. 300 engelske ballader. Balladen kom til England i og med de tette båndene mellom det franske og britiske hoffet i den aktuelle tidsepoken. England tok etter Frankrike i mangt og mye. De hadde gjennom flere generasjoner pratet anglonormannisk ved det engelske hoffet, det vil si en slags fransk med britisk svip. Franskorienteringen førte til at balladen kom til det engelske hoffet i siste halvdel av 1200-tallet. Mange engelske ballader bygger direkte på franske forløpere. Andre henter stoff fra franske romaner. Det ble også skapt ballader over engelske romaner og eldre krøniker. Kong Arthur og hans riddere har vært populært stoff; en annen gjennomgangsfigur er Robin Hood. En annen gruppe ballader er de religiøse carols som svarer til den nordiske undergruppen av ballader som kalles legendeviser.
Engelske ballader har oftest firelinja strofer uten omkved, men det finnes også en del med tolinja stofe og omkved. De engelske er ofte lengre enn de franske; 50 strofer er ingen sjeldenhet. En kuriositet i sammenhengen er at det ser ut til at det har kommet en og annen ballade fra det nordiske balladeområdet til De britiske øyer. The Twa Sisters eller Binnorie, i Norge kjent som De to søstre, er trolig opprinnelig en norsk ballade.
I Skottland har balladedikterne hatt en forkjærlighet for fortellinger med overnaturlig tilsnitt – tilsvarende de naturmytiske visene i Norden.
Det nordiske balladeområdet
Det nordiske balladeområdet omfatter Danmark, Sverige med det svenskspråklige Finland, Norge, Island og Færøyene. Ingen steder har balladen vært så populær som i Norden; herfra kjenner en ca. 700 ulike balladetyper med opptil mange hundre varianter av hver enkelt type. Danmark utgjør det rikeste delen av tradisjonsområdet med 540 ballader, Norge har 220 og Sverige 250. Mange viser finnes i ulike varianter i flere nordiske land.
Mange teorier har vært framsatt om opprinnelsen og alderen til den nordiske balladen. Den svenske balladeforskeren Bengt R. Jonssons teori har gjennom senere tiår fått stadig større tilslutning. Allerede fra 1100-tallet hadde man i kretsene rundt kongen en uttalt orientering mot fransk kultur. Senere i århundre gikk kontakten mot det franske via det britiske franskvennlige hoffet. Jonssons teori går ut på at balladen kom til Norden mot slutten av hundreåret i.o.m. kontakten mellom det norske hoffet og det nordmanniske hoffet i England. Den nordiske balladen ble utvikla rundt år 1300 av diktere (svenske og norske) tilknytta det norske hoffet. Jonssons balladeteori faller forøvrig sammen med tanker Knut Liestøl framsatte i sin doktoravhandling Norske trollviser og norrøne sogor fra 1915.
Det finnes ikke et sikkert bevis for at det har vært dansa til ballader i Skandinavia, men alt tyder likevel på at det har vært skikken. Både balladestrofer, omkvedslinjer og veggmalerier peker i samme retning. Et sterkt indisium er dessuten balladetradisjonen på Færøyene. Her danses det (lang)dans til ballader den dag i dag i en levende og ubrudt tradisjon. Samtidig ser det ut til at balladen allerede fra tidlig tid er blitt formidlet som rein fortellertradisjone, slik balladen utenfor Færøyene stort sett er overlevert opp til i dag.
Den historisk-geografiske metode
På 1930-tallet (?) kom den svenske og biologiutdannede folkloristen Carl Wilhelm von Sydow med velfunderte ankepunkt mot metoden. Han mente f.eks. at vandring ikke nødvendigvis kan følges langs veier da tradisjon gjerne utbres gjennom sprang, jf. frøspredning.
I 1969 kom Alan Dundes banebrytende artikkelen "The Devolutionary Premise in Folklore Theory". Dundes hovedbudskap var at mye av hovedtrenden vedrørende arbeidet med muntlig tradisjon hadde et lite nyansert syn på tradisjonsprosessen. Gjennom sin kritikk formidlet han at tradering ikke nødvendigvis trengte å være en nedbrytende prosess. Den kunne like gjerne være en skapende og foreldlende prosess (jf. Wikipedia som tradisjonsprosess).
Balladeforskning i kjølvannet av Dundes
Etter Dundes fikk man på mange måter en blåmandag innen folkloristikken. Mye av det arbeidet som hadde vært gjort gjennom det siste hundreåret ble på sett og vis satt til nullverdi, det gjaldt også de omfattende undersøkelsene vedrørende mang en ballade. Den positive konsekvensen var at den enkelte tradisjonsbærer fikk forhøyet status. De få historisk-biografiske arbeidene som var gjort vedrørende enkelte balladekvedere og deres tradisjonsmiljø, fikk fokus. Og det ble skrevet nytt. Den mer tekstorienterte forskningen flyttet fokuset over på hva balladene faktisk formidler - jf. verdensbilder og folketro. Dessuten fikk man direkte undersøkelser av selve tradisjonsprosessen.
Slagsida var at da f.eks. viseforskeren Bengt R. Jonsson framsatte sin teori om den nordiske balladens opphav, var man så vaksinert mot dette med opphavstankegang at det nok var vanskelig for mange å ta teorien innover seg som seriøs forskning.
Balladeforskning i dag
I dag ser man i større grad verdiene av de arbeidene som er gjort gjennom ulike tider. Bengt R. Jonsson for stadig større gjennomslag for sin balladeteori om opphav. Og mange finner interessant stoff i arbeidene som ble gjort i den finske skolens tid. Samtidig er bevisstheten om at en ballade består av både tekst og melodi (ikke bare tekst) blitt stadig større. Den norske viseforskeren Velle Espeland er mellom dem som har flyttet fokuset over mot selve framføringen, og ikke minst frodigeten i nedarvet balladeformidling. Nevnes i sammenhengen børe verdifulle CD-utgivelser med balladeopptak av eldre sangere utgitt av både svensk og norsk visearkiv i tur og orden.
Overklasseballader i Frankrike fra 1300-tallet
I Frankrike oppsto det en ny sjanger på 1300-tallet som også omtales under navnet ballade. Denne nye sjangeren forveksles ofte med den egentlige balladen, men er altså en ny (men beslekta) sjanger med et nytt formuttrykk. Sentrale navn vedrørende denne nye typen ballade er den franske komponisten og dikteren Guillaume de Machaut (ca. 1300-1377). Han dikta over 200 viser i en form som er blitt stående som typiske for denne nyere typen franske balladen: Tre strofer à åtte eller ti linjer og med et omkved som viser til diktets grunnstemning eller bærende idé. Noe seinere ble Eustache Deschamps (1346–1407) et stort navn innen denne sjangeren; han skrev over 1000 ballader. Han fornya formen ved å innføre en envoi på slutten, dvs. en direkte henvendelse til tilhøreren. Et interessant navn er Christine de Pisant (1365–1430) som i Cent ballades d'Amant et de Dame (1405) innfører et til da ukjent likestillingsperspektiv: De hundre kjærlighetsballadene er skiftevis lagt i munnen på den mannlige og den kvinnelige elskende. Disse franske balladene tok ikke stoffet sitt fra fortellende tekster i samme grad som den eldre dansevisa, og de er derfor overveiende kortere. Vanlig lengde er mellom 40 og 120 verselinjer. I det mer standsdelte Frankrike virker det som om det fra 1300-tallet har utviklet seg et tydelig skille mellom balladene skrevet for en kulturell elite og den opprinnelige balladen som ble i varetatt og dyrket av folket.
Balladen i nyere musikkuttrykk
I bluesen betegner balladen en sammensmeltning av bluesfølelse og bluesakkorder med Tin Pan Alleys 32-takters popsanger. Bluesballaden har en annen struktur enn konvensjonell blues. I stedet for tradisjonelle 12- eller 8-taktere har bluesballaden 32 takter med oppbygninga vers-vers-overgang-vers, men ellers med bluesskala og de vanlige tre akkordene. Gode eksempler på bluesballader er Percy Mayfields «Please Send Me Someone to Love», Buddy Johnsons «Since I Fell for You» og Clarence Carters «Slip Away». Bluesballader er også populære i countrymusikken, f.eks. hos Hank Williams («Your Cheating Heart») og Freddy Fender («Wasted Days and Wasted Nights»).
Arthur Laurents
Arthur Laurents (født 14. juli 1917 i Brooklyn, New York, død 5. mai 2011 i New York by ) var en amerikansk forfatter, dramatiker og manusforfatter.
Hans mest kjent for å stå bak dreieboken til musikalen West Side Story som han samarbeidet på med Leonard Bernstein, Stephen Sondheim og Jerome Robbins (sangtekster, musikk og koreografi)
Laurents ble 93 år gammel.
Hepta
Hepta, fra gresk, er et numerisk prefiks for tallet sju.
Fylkesvei 8092
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 323 (Finnmark).
Godfrey Rampling
Godfrey Lionel Rampling (født 14. mai 1909, død 20. juni 2009) var en britisk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Rampling ble olympisk mester i friidrett under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han var med på det britiske laget som vant 4 x 400 meter stafett foran USA og Tyskland. De andre på laget var William Roberts, Godfrey Brown og Frederick Wolff.
Studienzentrum Weikersheim
Studienzentrum Weikersheim (SZW) er en tenketank for kristelig orientert kristendemokratisk konservatisme. Den ble grunnlagt i 1979 på Schloss Weikersheim. Senteret ble grunnlagt med det eksplisitte oppdrag å bryte det venstre-liberale kulturelle hegemoniet, og innlede et «åndelig-moralsk vendepunkt». Medgrunnlegger og første president var Baden-Württembergs statsminister Hans Filbinger, samt Helmut Metzner, Günter Rohrmoser, Heinz Karst og Erich Baumann. Filbinger var president til 1997, da han ble etterfulgt av den heller liberal-konservative Wolfgang von Stetten.
Senteret arrangerer jevnlig kongresser, seminarer og møter om europeisk og tysk politikk. Det blir finansiert av gaver fra det private næringslivet og offentlige midler, bl.a. fra Bundeszentrale für politische Bildung. I 2004 grunnla organisasjonen Jung-Weikersheim for yngre medlemmer.
Senterets nåværende president er Bernhard Friedmann, som var medlem av Forbundsdagen for CDU fra 1976 til 1990 og president for Den europeiske revisjonsretten. Visepresidenter er Jörg Schönbohm, Brandenburgs innenriksminister, og Norbert Nothelfer, tidligere regjeringspresident (tilsvarende fylkesmann). Styret i senteret består ellers av Philipp Jenninger, tidligere forbundsdagspresident, Manfred Rommel, tidligere overborgermester i Stuttgart, Klaus Hornung, Renate Heinisch, tidligere medlem av Europaparlamentet for CDU, Dieter Farwick, pensjonert general, Ulrich Kolberg, Arnold Vaatz, tidligere miljøvernminister i Sachsen, Andreas Graudin, Stefan Winckler, publisist, samt Lienhard Schmidt. Hans Filbinger var ærespresident frem til sin død i 2007.
27. mars
27. mars er den 86. dagen i året, den 87. i skuddår. Det er 279 dager igjen av året.
Navnedag
Rudolf, Rudi
Fødsler
Se flere som er født 27. mars i Kategori:Fødsler 27. mars.
Dødsfall
Se flere som døde 27. mars i Kategori:Dødsfall 27. mars.
Vestlandske Tidende
Vestlandske Tidende var en konservativ avis som kom ut i Arendal i Aust-Agder fra 1832 til 1973. Etableringen i 1832 gjør den til Arendals eldste avis. Den ble utgitt som dagsavis fra 1892.
Avisen utkom som Den vestlandske Tidende 1832–1895, som Vestlandske Tidende 1895–1966 og som Sørlandske Tidende 1966–1973.
1. juli 1973 ble Sørlandske Tidende slått sammen med Christianssands Tidende fra Kristiansand. Avisen fortsatte under navnet Sørlandske Tidende. Utgiverstedet ble lagt til Kristiansand. Avisen innstilte sin virksomhet i 1975. Siste nummer kom 4. oktober 1975.
Tidlig historie
Avisen ble grunnlagt i 1832 av daværende lærer ved Arendal Middelskole Andreas Faye (1802-1869), cand.theol. Nils Christian Hald (1808-1896) og adjunkten Niels Matthias Aalholm (1811-1894), sistnevnte tjente som avisens redaktør de første fire årene, og fortsatte i lengre tid å levere bidrag.
Avisen ble første gang annonsert gjennom en innbydelse til tegning av abonnement i Morgenbladet 28. mars 1832, der avisen ble presentert som «En Avis af blandet Indhold og for alle Stænder». Avisen var i lange tider et utpreget sjøfartsorgan, og det ble da også i innbydelsen presisert at avisen ville meddele «De vigtigste og interessanteste Handels- og Skibs-Efterretninger fra Udlandet [...] saa hurtigt som muligt». Avisen begynte også tidlig å underette om utenrikspolitikk.
Fra nyttår i 1836 var avisens redaksjon blitt overdratt til faktor Lars Andreas Krohn (1813-1895) (sønn av Johan Jørgen Krohn (offiser) ), som hadde trykket avisen siden oppstarten, og i 1856 ble den solgt til T. D. Hjorthøy.
Vestlandske Tidende under andre verdenskrig
De tyske pressemyndighetene og de hjemlige nazistene øvet et infamt press på de norske avisredaktørene, så å si fra første stund.
Vestlandske Tidende i Arendal var en avis som snart fikk merke «den nye tid», som begynte 31. mai 1940. Redaktør Leiv Frodesen ble arrestert fordi han hadde offentliggjort Kongens 17. mai-tale med et bilde av Kong Haakon VII i avisens utgave for 22. mai. Hvert eneste eksemplar av denne utgaven ble beslaglagt og inndratt, og den finnes derfor ikke i redaksjonens arkiv.
Skulle bli organ for NS
Da avisen på nytt ble utgitt, ble Frodesen fratatt stillingen som redaktør. I stedet ble han avisens disponent, mens redaksjonssekretær Vidkunn Schreiner overtok redaktørposten. Schreiner var «hvit» (person som ikke var medlem av eller støttet Nasjonal Samling) helt fram til Terbovens beryktede tale 25. september 1940. Etter det ble han medlem i NS, og han meddelte at Vestlandske Tidende skulle bli organ for NS, uansett hva eierne mente. Leiv Frodesen, som var den største aksjonæren i avisen, satte seg bestemt mot forslaget. En anmodning fra Frodesen om å få meddelelsen i skriftlig form ble avslått. Frodesen avviste derfor dette tilbudet. For å sikre en viss balanse i avisens innhold forfremmet Frodesen journalist Ivar W. Bø til redaksjonssekretær.
Kort tid etter Terbovens tale fikk Frodesen besøk av fylkesfører i NS, Hans K. Aass. Han bad om en teknisk økonomisk redegjørelse for en sammenslåing av samtlige aviser i Arendal. Frodesen innrømte at i den foreliggende situasjon kunne dette innebære visse fordeler, men advarte også mot å foreta noe uoverveid. Aass og Schreiner tilbød Frodesen retten til å drive avis alene i Arendal og å overta alle eiendeler til Arbeiderpartiets avis. Betingelsen var at Frodesen ble en troverdig NS-mann. Redaktør Frodesen hadde ikke noe ønske om å påta seg utgivelsen av en fellesavis under de rådende forhold. Vidkunn Schreiner tok senere opp saken med Frodesen og prøvde å overtale ham til å bli medlem av NS. Frodesen stod på sitt, og han ble ikke medlem.
Raskt NS-infisert
Under Vidkunn Schreiners ledelse ble Vestlandske Tidende raskt NS-infisert. Den hadde fått et nytt politisk ståsted, nemlig: Nasjonalt dagblad for Arendal og Aust-Agder. NS-emblemet og Solkorset ble plassert over lederen, og avisen var et offisielt NS-organ fram til 15. juli 1941, fra da av het det: Vestlandske Tidende hvori opptatt TIDEN. Igjen var bare Nasjonalt Dagblad, og Solkorset var borte.
Oppsigelsene strømmet inn
Under Schreiners ledelse gikk det dårlig for Vestlandske Tidende, oppsigelsene strømmet inn og ved kvartalsskiftet 1. oktober 1940 var abonnenttallet redusert med omtrent 30 prosent. Da Frodesen formelt var avisens disponent, sa han fra nyttår opp hele redaksjonspersonalet med fratredelse 1. april 1941. På grunn av dette fikk Frodesen alle tyske og nazistiske pressemyndigheter på nakken. Han sa til sitt forsvar, som sant var, at det var det nazistiske regimet som hadde ødelagt avisen økonomisk, og at man ikke kunne forlange at firmaet skulle opprettholde en underskuddsbedrift når de politiske forholdene gikk eieren imot. For å mildne nazistene i noen grad fremla han en plan for utgivelse av avisen tre dager i uken fra 1. april 1941. Dette startet 1. juli 1941. Departementet forbød innskrenkingen, så planen til Frodesen hadde ikke funket denne gangen, men likevel fastholdt han sin beslutning.
Fjernet fra sine stillinger
Leiv Frodesen ble innkalt til å møte i Reichskommissariat i Oslo 3. juli 1941. Der fikk han beskjed om å slutte seg til nyordningen. Da Frodesen avviste dette blankt på stedet, ble det lest opp et dokument som tydeligvis var skrevet ferdig på forhånd. Dokumentet gikk ut på at de ansatte var fjernet fra sine stillinger.
Pressedirektoratet ville overta enhver disposisjon av bedriften. Vestlandske Tidende fikk ny bestyrer 15. juli 1941. Han het Lars Sande og var kun redaktør i noen få måneder da Vidkunn Schreiner sluttet i Vestlandske Tidende ved årsskiftet 1941/42 og gikk til Bergens Tidende, der han var redaktør til mai 1945. Deretter var det Arnt Motland med Andreas Hanssen som politisk redaktør som fikk redaktørjobben. Hanssen var i mange år en betrodd mann innen avholdsbevegelsen, blant annet som redaktør av «Folket».
Da han var 69 år, var det han som ble redaktør av Vestlandske Tidende, og under hans regime ble redaksjonslokalene forvandlet til en drikkebule. I redaksjonens arbeidstid, som vanligvis falt på kvelden og om natten, festet de. Bladets nazistiske medarbeidere skjøt med revolvere mens de var fulle og til slutt måtte politiet tilkalles.
Likvidasjon
Staten måtte i løpet av to år støtte den Schreiner/Hanssen-ske avisen med over 120 000 kroner. I 1943 ble Pressedirektoratet så lei av den håpløse virksomheten at det gamle styret ble varslet om at det kunne gjeninntre. Men det var likevel en del problemer, blant annet fordi det nesten ikke var noen igjen som kunne gjeninntre. Nesten alle hadde gått over i andre stillinger. 30. juni 1943 trådte avisen i likvidasjon.
Da Vestlandske Tidende innstilte, ble Hanssen politisk redaktør i Agderposten. Forsøket på å omdanne en solid borgerlig avis til et rendyrket naziorgan hadde gått i vasken i all offentlighet.
Fylkesvei 8090
Fylkesvei 8090 går mellom Skallelv og Skallelv bru i Vadsø kommune. Veien er 935 meter lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 322 (Finnmark).
Liste over Arnold Schönbergs verker
Dette er en liste over Arnold Schönbergs verker.
Ski-VM 2015 – 15 kilometer fri teknikk menn
Ski-VM 2015 – 15 kilometer fri teknikk menn med intervallstart ble avholdt 25. februar i Falun. Et kvalifiseringsrenn hvor de 10 beste ble kvalifisert til løpet ble avholdt 18. februar.
Resultat
Langrennet startet kl. 13:30.
Norges Tyrkiske Ungdomsforening
Norges Tyrkiske Ungdomsforening (Norvec Türk Gencleri Dernegi, NTGD) er en partipolitisk uavhengig og religionsnøytral aktivitet- og interesseorganisasjon av og for ungdom med en interesse for Tyrkia og tyrkisk kultur. Norges Tyrkiske Ungdomsforening ble grunnlagt 15. januar 2001 og har lokallag i Oslo, Drammen, Stavanger, Bergen og Lillestrøm.
James LuValle
James Ellis LuValle (født 10. november 1912 i San Antonio i Texas, død 30. januar 1993 i Te Anau i New Zealand) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
U.S. Cyber Command
U.S. Cyber Command er en amerikansk militær kommando med oppgave å operere i cyberspace og beskytte det amerikanske forsvarets 15 000 datanettverk og syv millioner datamaskiner mot dataangrep. Sjefen for U.S. Cyber Command er samtidig direktør i National Security Agency og sjef for Central Security Service.
James LuValle
LuValle vant en olympisk bronsemedalje i friidrett under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han kom på tredjeplass på 400 meter bak sin landsmann Archie Williams og britiske Godfrey Brown.
U.S. Cyber Command
Kommandoen ble beordret opprettet av forsvarsminister Robert Gates 23. juni 2009. Fra starten var den underlagt U.S. Strategic Command, men i august 2017 besluttet Donald Trump å fristille U.S. Cyber Command fra U.S. Strategic Command og gjøre den til en selvstendig hovedkommando. Den fikk selvstendig status 4. mai 2018.
Cyber Mission Force
De primære operative styrkene underlagt Cyber Command består av 133 team som samlet utgjør Cyber Mission Force. Det er over 6200 soldater og sivile fordelt på fire typer team:
Olav Sletto
Olav Sletto (født 1886 i Hol, død 1963) var en norsk forfatter, lærer og folkehøgskolestyrer. Han gav ut mellom 40 og 50 bøker, og var dertil svært aktiv som foredragsholder.
Liv
Olav Slettos mor var Anne Jensdotter Sletto (1867–1946). Hun var 19 år gammel og ugift da dikteren ble født. Ifølge et seiglivet rykte skulle faren være Bjørnstjerne Bjørnson, men dette er blitt avvist av lokalhistorikere. Eva Amhjell har skrevet boken Anne Sletto - et kvinneportrett om Olav Slettos mor.
Han vokste opp hos besteforeldrene på Sletto i Hol i Hallingdal, en gård som ligger høyt oppi lia med utsyn mot Hallingskarvet og Sangenuten. Selv har han gitt uttrykk for at disse storslåtte omgivelsene hadde mye å si for hans utvikling som dikter. Som smågutt var han gjerne gjetergutt.
Etter hvert ble det folkehøgskole på Voss 1902–03 fulgt av lærerskole på Notodden. Etter lærerskolen hadde han et stipendopphold i Tyskland og Danmark. I København møtte han bl.a. Georg Brandes. Han livnærte han seg ved forskjellige lærerjobber kombinert med foredragsreiser, og i 1911 giftet han seg med Karin Bryde fra Sandefjord. De ble bl.a. foreldre til skuespillerinnen Eva Sletto.
I 1917 ble han lærer ved Buskerud Folkehøgskole på Fiskum. I 1923 ble han skolestyrer ved Romerike Folkehøgskole på Årnes, en stilling han hadde inntil skolen ble okkupert av tyske soldater under andre verdenskrig.
I 1941 fikk Sletto slag, og fra 1944 fikk han invalidepensjon. Han ble innvilliget Statens kunstnerlønn under krigen, og igjen i 1960.
Fra 1946 til han døde var han bosatt på Geilo.
Forfatterskap
Sletto debuterte i 1908 med romanen Dei gamle, «en fin og stillferdig skildring av den trygge ro i det gamle bondesamfunnet». Men sine betydeligste ting skrev han etter 1930. Han huskes særlig for sin mytologiske syklus om Loke (1915–18), sine historiske romaner fra kirkehistorien (1920–24) og den historiske romansyklusen Soga om Røgnaldfolket (1943–46). Per-bøkene (1939–42) og Olver-syklusen (1954–56) er delvis selvbiografiske.
Gildet og Broder Hans
I 1932, hundre år etter Bjørnsons fødsel i 1832, kom boka Gildet. Forbildet er tydeligvis Platons Symposion (Gjestebudet). Fire karer stifter en slags klubb som de kaller Klunken. De fire gir seg selv greske navn, og boka handler om et gjestebud der temaet er Bjørnstjerne Bjørnson. Alle har forberedt seg til samværet, og Bjørnson blir belyst fra ulike synsvinkler. Boka gir i sum et interessant bilde av Bjørnsons innsats med vekt på ætt og arv og sentrale emner i hans diktning, bl.a. hvordan kristendommen er behandlet i diktningen. Dramaet Over Evne 1 får en innsiktsfull tolkning. Det er ikke kristendommen i seg selv som er over evne, men den edle presten Sang som fristes til å overstige de grenser som er satt for menneskene. Over Evne 1 leses altså som en tilnærmet klassisk hybristragedie. Bjørnsons kristendomssyn, slik det framstilles i boka, synes til slutt å falle sammen med budskapet i Bård skolemesters vise i En glad Gut (1860): «Elsk din næste, du kristen sjel». I resonnementet trekkes også den sene boka Paa Guds veje (1889) inn.
Wat Buddhapadipa
Wat Buddhapadipa eller Buddhapadipatempelet, er et Thai-buddhistisk tempel i bydelen Wimbledon i London. Tempelet tilhører retningen theravāda. Det var det første buddhistiske tempel som ble bygd i Storbritannia, og det eneste thai-buddhistiske tempel som er bygd i Europa. Tempelet huser munker og nonner, men besøkende av andre trosretninger er velkommen til å besøke tempelet så lenge som de behandler stedet og tempelet med respekt.
Olav Sletto
Gildet og Broder Hans
En av de fire forteller om en audiens hos den aldrende Bjørnson i 1908. Skildringen bygger på et autentisk møte mellom Bjørnson og Sletto.
Wat Buddhapadipa
Tempelet ble oppført av London Buddhist Temple Foundation i 1965, under beskyttelse av kong Rama IX av Thailand, og har siden vært under beskyttelse av det thailandske kongehuset. Tempelet var opprinnelig lokalisert i Christ Church Road i Richmond upon Thames i det sørlige London. Det ble flyttet til sin nåværende beliggenhet i Calonne Road, Wimbledon Parkside, i 1976.
Olav Sletto
Gildet og Broder Hans
Gildet lar det framgå at Bjørnson var bundet til rullestol, og at han må ha snakket mye om fransk diktning, bl.a. om Victor Hugo. Han var tindrende klar, og framstilles bl.a. slik:
Wat Buddhapadipa
Den 30. oktober 1982 ble det reist en Ubosot, en bygning for tempelseremonier etter thailandsk stil. Dette gjorde formelt Wat Buddhapadipa til et tempel som følger thailandsk tradisjon, og det eneste i Europa.
Olav Sletto
Gildet og Broder Hans
Samtalen kommer inn på en prest som offentlig har beskyldt Bjørnson for å hate kristendommen. Dette har åpenbart gjort den gamle vondt, og følgende ord lyder fra Bjørnsons munn:
I 1948 kom dokumentarromanen Broder Hans. Hovedpersonen er Hans Nielsen Hauge, som framstilles med god kjennskap til Hauges liv og virke, og med særlig vekt på hans tilknytning til Hallingdal.
Tønsberg bystyre 2007–2011
Kommunestyrevalget 2007 ble avholdt søndag 9. september og mandag 10. september 2007. Valget var det første i Tønsberg hvor det ble gjennomført direkte ordførervalg, og sittende ordfører Per Arne Olsen ble gjenvalgt. Flertallskonstellasjonen fra forrige valg bestående av Høyre, FrP og KrF ble gjenvalgt, men Høyre og FrP gikk såpass mye frem at de fikk flertall i bystyret alene. De to partiene valgte likevel å fortsette samarbeidet med KrF.
Før dette valget hadde bystyret vedtatt å redusere antallet representanter fra 49 til 39.
Ved Stortingsvalget 2009 ble ordfører Per Arne Olsen valgt inn på Stortinget som FrPs andre representant fra Vestfold, og sa fra seg vervet fra og med bystyrets møte i november. Bystyret valgte da sittende varaordfører, Petter Berg, som ny ordfører, og gruppeleder for FrP, Bent Moldvær, som ny varaordfører.
Representanter
Bystyret har ved periodens start en snittalder på 47 år med Olaf Holter (H) på 74 år som eldste representant og Anette Eliassen (H) på 25 år som yngste representant.
Det er 24 (62%) menn og 15 (38%) kvinner ved periodens start. {|
Arbeiderpartiet
{|
Kristelig Folkeparti
{|
Bylisten mot bomring
{|
Val d’Aran
Val d'Aran (Vall d'Aran på katalansk og Valle de Arán på spansk), også kjent som Arán, er et spansk comarca som ligger i de sentrale Pyreneene, i den nordøstlige delen av Catalonia. Det grenser til Frankrike i nord, provinsen Huesca i sørvest, til det katalanske comarca Alta Ribagorza i sør og til Pallars Sobirà i øst. Hovedstaden i Val d'Aran er Vielha (Viella på kastiljansk), med 2 834 innbyggere (tall fra 2003).
Navnet Val d'Aran er aranesisk. Den mest godtatte teorien er at det betyr Dalens dal (val betyr dal på aranesisk, fra det eldre baskiske ordet haran, som også betyr dal). På katalansk dominerer navnet la Vall d'Aran og på spansk Valle de Arán.
Området ligger nord for vannskillet i Pyreneene, og elvene renner til Atlanterhavet. Innbyggerne taler oksitansk og ikke katalansk.
Mario Lanzi
Mario Lanzi (født 10. oktober 1914, død 21. februar 1980) var en italiensk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Camerata Nordica
Camerata Nordica (etablert 1974 i Kalmar) er et prisbelønt og plateutgivende dirigentfritt (camerata) kammerorkester, tidligere kjent som Camerata Roman og Camerata Sweden.
Det ledes av norske Terje Tønnesen (tilkom 1997) og kyprioten nLevon Chilingirian. Orkesteret turnerer verden rundt, ofte i offisielle sammenhenger, og har gitt ut fjorten plater i perioden siden 1993.
Terje Tønnesen
Terje Tønnesen (født 27. februar 1955 i Oslo) er en norsk fiolinist og konsertmester.
Etter debut i Oslo (1972) studerte han et år på Østlandets Musikkonservatorium med filharmonikeren Kaare Sæther som hadde vært hans fiolinlærer i åtte år. Deretter studerte han hos professor Max Rostal (1905-1991) ved Bern musikkonservatorium i Sveits i fem år. Fra 1977 til 2021 var han konsertmester og kunstnerisk leder for Det Norske Kammerorkester, i flere år i samarbeid med Iona Brown. Han var 1. konsertmester i Oslo Filharmoniske Orkester fra 1983 til 2020 og er hedersmester i det svenske Camerata Roman og Camerata Nordica (1997–2016).
Internasjonalt har han samarbeidet med storheter som Mstislav Rostropovitsj (bl.a. i Frankrike 1983), Maurice André og James Galway. I andre sjangere nevnes solist i komposisjonen Jubilee til Kongsberg Jazzfestival (1994), samt bidrag til utgivelser med jazzgitaristen Terje Rypdal.
Som komponist har han bidratt til flere oppsetninger ved Det Norske Teater.