cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mahjong
Spillets utbredelse og mahjongkultur
I Hongkong har spillet hele tiden vært meget populært. Her kommer spesielle spillefilmer og annen fiksjon til både barn og voksne ut, som har mahjong som hovedtema. Som så mye annet av den hongkongske kulturen finner dette bare sjelden veien til Norge.
1968
Se også
Århundrer: 18. århundre – 19. århundre – 20. århundre – 21. århundre
Tiår: 1920-årene – 1930-årene – 1940-årene – 1950-årene – 1970-årene – 1980-årene – 1990-årene – 2000-årene – 2010-årene
År: 1963 – 1964 – 1965 – 1966 – 1967 – 1968 – 1969 – 1970 – 1971 – 1972 – 1973
Urinveiskreft
Blærekreft eller cancer vesica er den femte mest vanlige kreftformen i Norge. Årlig rammes cirka 1100 mennesker. Tre av fire som rammes er menn, og røykere er spesielt utsatt. Arbeidstakere som har vært utsatt for aromatiske aminer har også økt risiko for å utvikle denne kreftformen.
Omfang
Blærekreft rammer oftest mennesker over 50 år. Sykdommen forekommer ti ganger så ofte i Vest-Europa og Nord-Amerika som i Øst-Europa og Asia, og hyppigst hos hvite menn.
Undersøkelsesmetoder
Urinprøver fra pasientene undersøkes for å finne kreftceller (mikroskopisk undersøkelse. Mye blod i urinen kan dog forhindre at man oppdager kreftcellene. Det er også lansert en rekke laboratorietester av urin for å finne kreft, men disse regnes ennå ikke for å være pålitelige nok,
Cystoskopi er en undersøkelse av blærens innside. Etter at pasienten har fått bedøvelseskrem i urinrøret, fører legen et tynt rør gjennom urinrøret inn til urinblæren. Gjennom dette røret føres deretter en kikkert med hvitt lys slik at legen kan se om det finnes svulster på innsiden av blæren. Legen kan også ta prøver fra svulstene.
Blålysmetoden er basert på cystoskopi, men før undersøkelsen skylles blæren med et legemiddel. Deretter gjennomfører legen en cystoskopi med både hvitt og blått lys. Eventuelle svulster lyser da klart røde, mot en blå bakgrunn. Metoden gjør det enklere for legen å se alle svulstene i blæren, sammenlignet med tradisjonell cystoskopi. Det blir da enklere å fjerne alle svulstene. Blålysmetoden brukes i en del tilfeller av overfladisk blærekreft.
Behandling
Behandlingen vil for det første avhenge av i hvilket stadium sykdommen oppdages, celletype og dessuten av det individuelle sykdomsforløpet hos den enkelte pasient. Generelt kan man si at hvis kreften oppdages mens den ennå er begrenset til blæren, er utsiktene til å bli helt frisk meget gode. Desto mer kreften har spredd seg til omliggende organer, jo dårligere blir utsiktene til helbredelse
Det går et skille mellom helbredende (kurativ) og lindrende (palliativ) behandling. Helbredende behandling innebærer at kirurgen fjerner alt svulstvev fullstendig, eller at alle svulstceller drepes ved strålebehandling. Dette er først og fremst aktuelt når sykdommen er begrenset til selve blæren.
Ved blærekreft er det flere behandlingsformer som er aktuelle: Kirurgi, laserbehandling, stråleterapi og cellegift i tillegg til BCG-behandling ved overfladisk blærekreft.
Ved kirurgi er det to ulike behandlingsmetoder; 1)Fjerning av hele blæren[( cystectomi),] eller 2)Fjerne selve svulsten[(Tur- b).]
Ved Tur- b fjernes bare selve svulsten, da kreften ikke har innvekst i det omkringliggende vev. Operasjonene er enkle og ligge tiden på sykehus er bare 1- 2 dager.
Cystectomi gjøres når det er innvekst i vevet, og det ikke er spredning av kreften til andre av kroppen. De to mest vanlige formene for cystektomi er urinavledning vha en såkalt brickerblære, dvs at urinen går rett fra nyrebekkenet via urinlederne og munner ut i urostomi. Den andre formen for cystectomi er en såkallet blæresubstitutt, dvs det er laget en ny urinblære av tynntarmsegment, denne munner ut i urinrøret, dvs Urethra. Begge operasjonene er svært kostbare og tidkrevende, og er en stor belastning for pasientene etter operasjonen. vanlig liggetid på sykehus er gjerne opp mot 2- 3 uker.
Eplemost
Eplemost er en most drikk av råsaft fra pressede epler.
Epler som brukes til å lage eplemost skal være modne, rene og uten råte.
Et optimalt modent eple kjennetegnes ved at frøene er svarte, blanke og har et sprøtt fruktkjøtt. Kvaliteten avhenger også av typen eple som skal presses, enkelte sorter gir mer smak og andre mindre.
Eplemost kan også bli fremstilt av konsentrert eplemost som er blandet opp igjen med vann til samme volum som basisproduktet. For at eplemosten skal holde seg, blir den varmet opp under tappeprosessen (pasteurisert). Mindre presserier har etter hvert begynt å tilby eplemost med store variasjoner i smak, farge og konsistens etter hvilke eplesorter som er benyttet.
Eplenektar er en drikkeklar fruktnektar som består av minst 50 % råsaft fra eple. Eplesaft tilsatt kullsyre kalles brus og er en leskedrikk med eplesmak.
Aflatoksin
Aflatoksin er en gruppe med giftstoffer som produseres av en familie muggsopper kalt Aspergillus, og er en av flere mykotoksiner. Den kan finnes i flere typer nøtter, oljer, krydder og tørket frukt som fiken. Muggsoppen vokser på plantene før innhøsting og under lagring.
I større konsentrasjoner er aflatoksin kreftfremkallende. Det bindes til DNA og kan virke gentoksisk. Aflatoksin kan også gi leverskade.
Ylivieska
Ylivieska er en by og kommune i landskapet Norra Österbotten i Finland. Kommunen har cirka 14 195 innbyggere og et areal på 572,68 km². Ylivieska er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Alavieska, Haapavesi, Kalajoki, Nivala, Oulainen og Sievi.
Aflatoksin
Det er en maksimalgrense på 4 mikrogram/kg for lovlig omsetning av disse matvarene. Det er foreslått å øke denne grensen fordi dette vil ha økonomisk betydning og man antar at økningen er for liten til å gi særlig kreftfare.
Stein Gauslaa
Stein Gauslaa (født 27. oktober 1948 i Arendal, død 7. januar 2017 i Oslo ) var en norsk redaktør. Han var som sin far sjefredaktør i avisen Agderposten. Han var leder i Norsk Redaktørforening fra 2007 til 2009.
Han ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 2016 for samfunnsnyttig innsats. Gauslaa aksepterte utnevnelsen, men rakk ikke å motta ordenen før han brått døde, noe som i praksis førte til at den ikke ble overrakt fordi den ikke deles ut posthumt.
Biografi
Gauslaas far, Einar Gauslaa, var redaktør i Agderposten i 28 år, og Stein Gauslaa begynte tidlig å skrive sportsreferater og ta bilder for avisen. Han gikk på Sagene lærerskole, men begynte ikke som lærer. I stedet begynte han på journalistutdanning og fikk deretter sin første jobb i Nationen, hvor han i 1971 dekket starten på oljeeventyret i Norge da daværende statsminister Trygve Bratteli trykket på knappen som markerte begivenheten.
Siden jobbet Gauslaa i NRK, VG og Dagens Næringsliv. Han var også informasjonsmedarbeider i Finansdepartementet og i banknæringen, før han i 1996 ble redaktør i Agderposten. Fra 2003 var han styremedlem i Norsk Presseforbund. Han var også president i Stortingets presselosje, leder av Rogaland og Agder Redaktørforening, nestleder og leder av Norsk Redaktørforening og medlem av Kringkastingsrådet. Med sitt kontaktnett var han blant de avgjørende for at Arendalsuka ble en realitet.
Gauslaa var opptatt av Gabriel Scotts forfatterskap, og redaktør av Scott-selskabets publikasjon Treskoposten. Han var også en pådriver da Selskabet lyktes i å få gjenutgitt rundt halvparten av Scotts ca. 60 bøker på Selskabets eget forlag.
I september 2009 fratrådte han sin stilling i Agderposten, og Eivind Ljøstad overtok. Gauslaa hadde sin siste arbeidsdag i Agderposten 31. januar 2016.
Ligustrum obtusifolium
Ligustrum obtusifolium er løvfellende busk i oljetrefamilien.
Ligustrum obtusifolium brukes som hageplante i mange land og betraktes som en invaderende art i deler av USA.
Munk (fugl)
Munk (Sylvia atricapilla) er en art i den tallrike slekten Sylvia, som inngår i sangerfamilien (Sylviidae). Arten består som fem underarter, hvorav nominatformen hekker i deler i Norge. På våre breddegrader regnes munken som en langdistansetrekkfugl, mens den er enten kortdistansetrekkfugl eller standfugl på sørligere breddegrader.
Biologi
Munken blir 13–15 cm lang og veier cirka 8,5–31 g. Vingespenn utgjør cirka 20–23 cm. Fjærdrakten er mørkgrå på oversiden og varierende lysere grå på undersiden. Hos nominatformen har hannen ei distinktiv svart hette, mens hunnen har en rødbrun. Hetten kan imidlertid variere med underarten. Hos ssp. heineken er hele hodet og det øvre brystet sort. Det finnes i tillegg både lys og mørk fjærdrakt hos noen av underartene.
Munken forekommer i nesten hele Europa, nordover til Island, Midt-Skandinavia, Sør-Finland og Karelen. I Vest- og Sør-Europa er den en standfugl, mens i nord og østre Sentral-Europa en trekkfugl. I Norge hekker den nordover til Lofoten og trekker normalt sørover i september-oktober. Den kommer tilbake i april-mai. Enkelte fugler kan overvintre i Sør-Norge.
Marsala (vin)
Marsala er en italiensk sterkvin fra områdene rundt Marsala på Sicilia. Den kan sammenlignes med andre sterkviner som sherry, portvin og madeira.
Historie
Det fins flere versjoner av historien om hvordan sterkvinen marsala ble introdusert for et større publikum, men den mest sannsynlige er at handelsmannen John Woodhouse som ankom Marsala, Sicilia, i 1773, oppdaget det lokale produktet. Marsala ble fatlagret og hadde en smak som kunne ligne på de spanske og portugisiske sterkvinene som den gang var svært populære i England. Sterkvinen marsala gjennomgikk den gang som nå en prosess som kalles in perpetuum, tilsvarende til solera-systemet man bruker for å lage sherry i Spania. Prosessen hevet alkoholnivået i vinen, og Woodhouse forsto at dette var til nytte for å bevare drikkens karakteristika under lange sjøreiser.
Florio kjøpte mot slutten av 1800-tallet blant andre firmaet til Woodhouse og konsoliderte marsalavin-industrien. Florio og Pellegrino er fremdeles de største produsentene av marsala i dag.
Egenskaper og typer
Marsala lages blant annet av de hvite druetypene Grillo, Inzolia, og Catarratto. Vinen karakteriseres av sin temmelig intenst gyldne farge, og sin komplekse aroma. Marsalavin klassifiseres i henhold til egenskaper og hvor lenge den har blitt lagret:
Marsalavin ble tradisjonelt servert som en aperitiff mellom første og andre rett i et måltid. I dag serveres den gjerne avkjølt med parmesan (stravecchio), gorgonzola, roquefort, eller andre krydrede oster, eller temperert som dessertvin.
Marsala sammenlignes ofte med en annen siciliansk vin, Passito di Pantelleria.
Marsala i matlaging
Vinen blir ofte benyttet sammen med kylling, f.eks. som ingrediens i marinade, sammen med smør, olivenolje, sopp og krydder – og i fiskeretter, f.eks. sammen med fløte, salt og pepper, som saus til pannestekt flyndre, eller til kveite. Marsala er klassisk ingrediens i dessertene tiramisù og zabaglione.
Jelena Melnikova
Jelena Vladimirovna Melnikova-Tsjepikova (russisk: Елена Владимировна Мельникова-Чепикова; født 17. juni 1971 i Artjomovskij i daværende Sovjetunionen), russisk kvinnelig skiskytter som deltok i de olympiske vinterleker 1992 i Albertville.
Melnikova vant en olympisk bronsemedalje i skiskyting under vinter-OL 1992 i Albertville. Hun var med på stafettlaget til Samveldet av uavhengige stater som kom på tredjeplass på 3 x 7,5 km stafett for damer, bak Frankrike og Tyskland. De andre på laget var Anfisa Reztsova og Jelena Belova.
Hun er gift med Sergej Tsjepikov.
Wieżyca
Wieżyca (kasjubisk: Wieżëca, tysk Turmberg) er et fjell i det Pommerske voivodskap i Polen, i den historiske regionen Kasjubia, rundt 45 kilometer sørvest for Gdańsk. Med en høyde på 329 meter over havet er det det høyeste punktet i det sentrale og nordlige Polen.
Wieżyca var i oldtiden senter for en hedensk kult av tidlige slavere. Det er nå et populært turistområde, med skiheis og skiløype. På toppen står et 35 meter høyt utsiktstårn.
Eisaku Satō
Eisaku Sato (佐藤榮作; Satō Eisaku) (født 27. mars 1901, død 3. juni 1975) var en japansk politiker.
Sato ble født inn i en gammel samuraifamilie. Han var før og etter andre verdenskrig ansatt i den japanske jernbanen. Han var leder av de olympiske leker i 1964 og ble statsminister samme år. Han var deretter statsminister til 1967, og deretter i ytterligere to perioder til juli 1972.
Han ble i 1974 tildelt Nobels fredspris sammen med Seán MacBride. Sato fikk prisen for sitt bidrag til å stabilisere forholdene i Stillehavsområdet og for å ha signert Ikkespredningsavtalen.
Ronnie Radke
Ronnie Radke (født 15. desember 1983) er en amerikansk vokalist fra Los Angeles. Han var tidligere vokalist i Escape The Fate. Radke ble kastet ut av Escape The Fate etter han måtte i fengsel.
Radke satt 2 år i fengsel. Etter at han kom ut startet han bandet Falling in Reverse, og ga ut albumet The Drug In Me Is You. Ronnie og Escape The Fate er venner i dag. Ronnie er gift og har et barn.
Mjøsjakt
Mjøsjakt er større fraktefartøyer på Mjøsa som hadde eksistert fram til nylige tid, men som det ikke finnes seilende eksempler tilbake. De utgjorde en særegen båtbyggertradisjon og sjøfartskultur i de norske innsjøvassdragene som bare er enestående på vassdraget omkring den store innsjøen Mjøsa.
Mjøsjaktene
Disse ble videreutviklet fra den mindre båttypen jakt som betegnes som føringsbåter på Mjøsa ved midten av 1800-tallet og var store klinkbyggede, spissgattet seilbåter rigget med gaffelrigg med storseil, fokk, klyver og toppseil. Lengden kunne variere mellom 15 og 20 meter med stor lastekapasitet.
Etter hvert dampskipstrafikken tok seg opp på Mjøsa ble tungtransporten flyttet over til de billigere og mer tilgjengelige mjøsjaktene som tok de varene som det ville koste for mye å sende med rutebåtene. Teglstein, poteter, grus, ved, sprit og steinvarer var fraktet på disse farkostene i langsetterruten mellom nord og sør og i tversoverruten mellom vest og øst på innsjøen. Ved århundreskiftet viste det seg å være ca. 20-25 slike mjøsjakter i fart på Mjøsa, de fleste fra Totenvika på Østre Toten som også kan ha vært der jaktetrafikken hadde sin begynnelse.
Mjøsjaktene besørget transporten av varer og frakt på hele innsjøen der de hadde en viktig rolle i husbygging i tettsteder og de nye innlandsbyene som Hamar og Gjøvik samt for den lokale industrien som brenneriene, teglverkene f.eks. I perioden 1905-1910 ble det satt inn mindre ensylindrede glødehodemotor i alle mjøsjaktene. Seilingen ble mindre og etterhvert fikk de styrhus og lastebom.
Deres storhetstid var mellom 1880 og 1930 der de spilte en vesentlig rolle i utviklingen av industrialiseringen i Mjøsregionen og oppbyggingen av byene langs Mjøsa, de var også viktig for den sjøbaserte transporttrafikken som først kom under fare fra biltrafikken på slutten av 1930-årene.
Disse farkostene som hadde en ekstra oppblomstringsperiode under krigen 1940-1945, ble raskt tatt ut av drift og den siste mjøsjakta som het «Løven» ble hugget opp i Totenvika i 1958, i den samme hastigheten ble båtbyggertradisjonen som hadde stått for byggingen av så store innlandsfarkoster også utslettet. Det er et eneste eksempel som fremdeles eksisterte, men som et vrak på bunnen av innsjøen. Vraket som er registrert av Norsk Sjøfartsmuseum het «Vega» som sank rett før første verdenskrigs utbrudd i 1914.
Mjøslektere
Båtbyggerne på vegne av Hovedjernbanen bygget også lektere som i skrog og dekksarrangement minner mye om mjøsjaktene fra midten av 1800-tallet. Dampbåtene måtte slepe med seg en eller flere lektere for godstransport på langsetterruten mellom Eidsvoll og Hamar samt Lillehammer og Gjøvik. Disse lektere ble bundet sammen to og to ved siden av hverandre med en slepebåtmann ombord på hver og tatt under slep av de store dampbåtene som D/S «Jernbarden» og D/S «Dronningen» som var mer egnet for godstransport fremfor passasjerdrift i motsetning til «Skibladner».
Sist gang varelektere var benyttet var i 1930-årene da lastebilene tok over denne varetransporten på et stadig mer utbygd veinettverk på begge sider av Mjøsa. De ble alle utrangert og hugget opp uten unntak, også eldre dampbåtene som D/S «Jernbarden» bygget i 1840 som ved vanvare ble hugget opp i 1936. Denne og et mindre antall hjuldampere var ombygget til store kullopplagringsbåt og kullektere. Båtbyggerne på slutten av 1800-tallet bygget en serie med store karavellbygde lektere med solid jernforhudning utenpå hele skroget, men disse også forsvant.
Sagene kirke
Sagene kirke ligger på Sagene i Oslo, syd for Arendalsgata med adresse Dannevigsveien 17. Øst for kirken dekker Sagene kirkepark hele kvartalet. Kirken ligger nær den gamle grensen mellom Kristiania og Aker i byens ytterkant mot nord. Fra den stod ferdig ble kirken i mange år omtalt også som Nordkantkatedralen, på samme måte som Grønland kirke ble omtalt som Østkantkatedralen.
Kirkebygningen
Da kirken ble bygget hørte grunnen den ligger på til Gråbeinsletta, som i dag er parken på andre siden av Kristiansands gate.
Kirken ble innviet i 1891. Den er tegnet av arkitekt Christian Fürst i nygotikk, med rød fuget tegl, spir og tak tekket med skifer, og 600 sitteplasser. Altertavlen er en kopi av altertavlen i katedralen i Antwerpen, Nedtagelsen av korset av Rubens. Et tydelig arkitektonisk forbilde for kirken er Kirche zum heiligen Kreutz i Kreuzberg i Berlin, ferdig i 1885 og tegnet av professor Johannes Otzen. Fürst var både elev av og assistent for Otzen. Kirken har en rekke glassmalerier og ved kortrappen en dåpsfreske laget av Carsten Lien i 1919. Kirkeorgelet har 35 stemmer. Sagene kirke ble pusset opp innvendig i 1956.
Stura di Lanzo
Stura di Lanzo er en 65 km lang elv i Piemonte, nordvest i Italia. Navnet Stura har sin opprinnelse i det keltiske stur, som betyr å falle. Elven dannes av mange sideelver i nærheten av Lanzo Torinese. Selv er den en sideelv til elven Po, og renner inn i denne i byen Torino.
Sagene kirke
Kirkebygningen
Fontene og beplantning omkring kirken ble utført fra 1891 til 1895, og opprustet fra 1923.
Menigheten
Sagene menighet ble opprettet i 1880 ved utskilling fra Vestre Aker. Et mindre område av Gamle Aker menighet ble også lagt til Sagene menighet. Menighetspleien ble stiftet samme år og hadde fra begynnelsen et stort sosialt og diakonalt arbeid. Sagene menighetsråd, opprettet som frivillig ordning 1899, var trolig landets første menighetsråd. I 1916 ble Lilleborg menighet skilt ut fra Sagene. Torshov menighet ble skilt ut som egen menighet i 1930, etter at befolkningen i menigheten hadde øket til 29 000. Iladalen småkirkemenighet ble utskilt i 1938 i forbindelse med utbyggingen i Iladalen. Sagene menighet tilhører Nordre Aker prosti i Oslo bispedømme. I menighetens geografiske område bodde det 11 305 mennesker per 1. januar 2006. Kirkens første sogneprest, fra 1880 til 1905, var Johan Nordahl Brun, oldebarn til biskop Johan Nordahl Brun. Kirkens første organist, fra 1880 til 1884, var Johannes Haarklou.
Inventar
Orgelet er et Hollenbach-orgel fra 1891 og det eneste gjenværende Hollenbach-orgelet i Norge. Det er senere blitt bygget om og tilføyd et ryggpositiv. Det er i dag sterkt behov for restaurering av orgelet.
Greg Norman
Gregory John Norman (født 10. februar 1955 i Queensland) er en australsk profesjonell golfspiller som var rangert som verdens beste spiller i 331 uker på 1980- og 1990-tallet. Han har tilnavnet The Great White Shark. Norman ble profesjonell spiller i 1976.
Han vant The Open Championship to ganger, i 1986 og 1993, men er kjent for å ha uflaks. I 1986 ledet Norman alle fire major-turneringene etter tredjerunden, men vant kun The Open. Han mistet seieren i PGA-mesterskapet etter at Bob Tway hullet et bunker-slag, og i The Masters året etter tapte Norman for Larry Mize, som satte en 40-meters chip i hullet. Hans kanskje mest kjente runde var i The Masters i 1996, da han sløste bort en seks-slags ledelse i sisterunden og tapte turneringen til Nick Faldo med fem slag.
Normans sympatiske vesen har gjort ham til den perfekte talsmann for en rekke produkter, inkludert det vanlige spekteret av golfutstyr, men også mange andre produkter. Samtidig som han har fortsatt å spille turneringer, har hans forretninger tatt stadig mer av tiden. Hans personlige formue er anslått til flere hundre millioner amerikanske dollar. Norman er den eneste spilleren i historien som har toppet pengelisten på begge sider av Atlanterhavet.
Han giftet seg i 2008 med den tidligere amerikanske tennisspilleren Chris Evert. Norman er bosatt i Hobe Sound, Florida.
Iturup
Geografi
Iturup ligger nær sørenden av Kurilene mellom Kunasjir (19 km mot sørvest) og Urup (37 km mot nordøst). Byen Kurilsk, det administrative senteret i Kurilskij distrikt, ligger om lag midt på øyas vestkyst.
Kjosfossen
Kjosfossen er en foss i Flåmselvi i Aurland kommune i Vestland. Fossen, som er en av Norges mest besøkte turistattraksjoner, ligger like nedenfor Reinungavatnet, øverst i Flåmsdalen. Den har en total fallhøyde på 225 meter, fordelt på flere fall med en horisontal lengde på rundt 700 meter.
Iturup
Geografi
Øya har et areal på 3139 km², en lengde på 200 km og en bredde på 7 til 27 km.
Sundet mellom Iturup og Urup blir kalt Vriessundet, etter den nederlandske utforskeren Maarten Gerritsz Vries, som var den første europeeren som utforsket området.
Kjosfossen
Flåmsbana passerer direkte foran og over den nedre delen av fossen, som er en av hovedattraksjonene for turistene som tar Flåmsbana. Her ligger Kjosfossen holdeplass, som ble åpnet i 1951 for at de reisende med banen kunne forlate toget for å besiktige vannfallet. Fossen og holdeplassen ligger rundt fire kilometer fra Myrdal stasjon. I hovedturistsesongen om sommeren viser huldra seg når toget kommer inn på holdeplassen, og oppfører en dans og sang ved fossen. Skuespillerne er studenter ved Den norske ballettskole.
Med opptil 900 000 besøkende i året regnes Kjosfossen som en av Norges mest besøkte naturattraksjoner.
Det er bygget et mindre kraftverk i fossen, Kjosfoss kraftverk, for å produsere energi til baneanlegget.
Iturup
Geografi
Iturup består av vulkanske massiv og fjellrygger. En rekke vulkaner går fra nordøst til sørvest og danner ryggraden på øya. Den høyeste av disse er Stokap (1634 moh) sentralt på øya. Kysten av Iturup er høy og bratt. Vegetasjonen består hovedsakelig av gran, lerke, furu og blandingsløvskog med or, lian og kurilsk bambuskratt. Fjellene er dekket av bjørk og sibirsk dvergfuru, urter eller bare bart fjell.
Historie
Til å begynne med var øya bosatt av ainofolket og etter hvert kom det både en russisk bosetning (sent på 1700-tallet) og en japansk garnison her (1800), der Kurilsk i dag ligger. I 1855 ble Iturup avstått til Japan gjennom Shimoda-traktaten.
26. november 1941 la et japansk hangarskip ut frå Hitokappubukta (japansk: 単冠湾) på østsiden av Iturup for å delta i angrepet på Pearl Harbor.
I 1945 ble øya okkupert av Sovjetunionen etter at Japan hadde tapt i annen verdenskrig. De japanske innbyggerne ble drevet ut til det japanske fastlandet. I 1956 ble de to landene enige om å gjenopprette diplomatiske forhold, men fredsavtalen har ennå (2009) ikke avgjort statusen til Iturup og flere andre øyer i området som Japan fortsatt gjør krav på. Iturup er dermed blant de omstridte øyene i Kurilene.
Et sovjetisk antiluftvern, Burevestnik (russisk for stormsvale), ligger på øya og har siden 1950-årene vært base for en rekke Mikoyan jagerfly. I 1968 ble Seaboard World Airlines Flight 253 avskåret over Kurilene og tvunget ned til Burevestnik med 214 amerikanske tropper som var på vei til Vietnam. En eldre flyplass, Vetrovoje, ligger øst på øya og ble hovedsakelig brukt av japanske styrker under den andre verdenskrig.
Wilfred Bouma
Wilfred Bouma (født 15. juni 1978) er en tidligere nederlandsk fotballspiller. Bouma var en forsvarsspiller og har spilt for nederlandske PSV Eindhoven, MVV og Fortuna Sittard samt den engelske klubben Aston Villa.
Det britiske territoriet i Indiahavets flagg
Det britiske territoriet i Indiahavets flagg har som andre kronkolonier Union Jack i sitt flaggs venstre hjørne. Kronen og palmen er symboler for Det britiske territoriet i Indiahavet. Sammenliknet med flaggene for andre britiske kolonier er Det britiske territoriet i Indiahavets flagg spesielt ved at det har en flaggduk delt i hvite og blå bølgelinjer. Andre kolonier fører tradisjonelle britiske flagg med blå eller rød duk. Flagget ble antatt 8. november 1990, i anledning av territoriets tjuefemårsjubileum.
Holguín (provins)
Holguín er en av provinsene (eller fylkeskommunene) på Cuba og den befolkningsmessig nest største etter provinsen Havanna. Holgín grenser til Atlanterhavet i nord, Guantánamo, Santiago de Cuba og Granma i sør og Camagüey i vest. De største byene er Holguín, Banes, Antilla, Mayarí og Moa (se kart ).
Holguín (Bariay) var det første området som Columbus utforsket da han kom til Cuba i 1492. Provinshovedstaden, Holguín ble grunnlagt 4. april 1545 av den spanske soldaten Garcia Holguín.
Provinsen er delt inn i 14 kommuner og dekker et areal på 9.300 km² der 25 % er dekket av skog.
Holguín har fostret mange berømte cubanere. I fleng nevnes general Calixto Garcia (helt fra den cubanske uavhengighetskrigen), Fulgencio Batista, Fidel Castro, general Arnaldo Ochoa (henrettet i 1989) og forfatterne Guillermo Cabrera Infante og Reinaldo Arenas.
Næringsliv
Holguín er en av de mest industrialiserte regionene på Cuba og har en av de største nikkelforekomstene i hele verden.
Kola (by)
Kola (russisk: Ко́ла, kildinsamisk: Куэлнэгк (Kuelnegk), skoltesamisk: Kuâlõk, nordsamisk: Guoládat) er en by i Murmansk oblast i Russland. Den ligger ved utløpet av elvene Kola og Tuloma, 12 km sør for Murmansk. Kola er den eldste byen på Kolahalvøya. Innbyggertall: 11 060 (folketelling 2002).
Selv om Kola fikk bystatus i 1784 så gikk byen tilbake etter at Russland fikk tilgang til Østersjøen. Byen ble brukt av tsarene som et eksilsted, og ble brent ned til grunnen under krimkrigen, da et britisk krigsskip bombarderte byen i tjue timer. Som en konsekvens av ødeleggelsen ble senteret for distriktet flyttet fra Kola til Kem. Den ødelagte byen ble senere overskygget av den nærliggende byen Murmansk, som Kola nå betraktes som en forstad til.
Selv om jordvoller og grøfter fra den opprinnelige festningen fremdeles finnes, så er Kolas viktigste landemerke katedralen som ble bygget 1800–1809, og den kan ha vært den første bygningen i stein på Kolahalvøya overhodet. Andre severdigheter er Pomormuséet og Murmashi, Russlands nordligste spa.
Litteraturåret 1988
Litteraturåret 1988 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til litteratur i 1988.
Issay Dobrowen
Issay Aleksandrovitsj Dobrowen (1894–1953) var en russiskfødt norsk dirigent og komponist.
Lev Kulesjov
Lev Vladimirovitsj Kulesjov (russisk: Лев Владимирович Кулешов; født i Tambov, død 29. mars 1970 i Moskva) var en sovjetisk filmskaper.
Kulesjov var en pioner innen sovjetisk montasjefilm, og har fått Kulesjov-effekten oppkalt etter seg. Blant hans mest kjente filmer er den antiamerikanske Mr. Wests merkelige eventyr i Bolsjevikenes land (1924) og Dura Lex (1926).
Issay Dobrowen
Liv og karriere
Issay Aleksandrovitsj Dobrowen (russisk: Исай Александрович Добровейн) ble født. i Nizjnij Novgorod, Russland. Hans fødenavn var Itschok Zorachovitsj Barabeitsjik (Ицхок Зорахович Барабейчик). Han døde 9. desember 1953 i Oslo.
Faren, Zorach, spilte i et lokalt orkester. Han klarte bare så vidt å brødfø sin lille familie, så Itschok, som var foreldrenes fjerde barn, ble adoptert av familien til morens stefar. Han fikk da navnet Dobrowel, i studietida endret han det til Dobrowejn, og etter at han emigrerte i 1922 ble han kjent under navnet Issay Dobrowen.
Allerede som fireåring opptrådte Dobrowen offentlig på piano i Nizjnij Novgorod. Han studerte piano med Konstantin Igumnov og komposisjon med Sergej Tanejev ved konservatoriet i Moskva, og ble snart regnet som en av de beste pianostudentene. Han fikk gullmedalje i pianospill da han ble uteksaminert i 1911.
Dobrowen fortsatte deretter sine studier med Leopold Godowsky i Wien. På grunn av vantrivsel flyttet han etter knapt et år til Paris, der han ble tatt vel i mot av det eksilrussiske miljøet, der også barndomsvennen Maksim Gorkij var. I Paris var Dobrowen solist under dirigentene Sergej Kusevitskij og Nikolai Malko, og opptrådte som kammermusiker og akkompagnatør.
Etter et halvår i Paris drev hjemlengselen ham tilbake til Moskva. Her skrev og spilte han scenemusikk for Konstantin Stanislavskijs Kunstnerteater som noen år tidligere var blitt berømt for sine oppsetninger av Anton Tsjekhovs dramaer. I 1918 startet Dobrowen dirigentkarrieren og ble etter kort tid ansatt som dirigent ved Bolsjojteateret.
I 1920 skjedde en episode som er velkjent i russernes bevissthet: under et besøk hos sin hjemvendte venn Gorkij spilte Dobrowen Beethovens ''Klaversonate nr. 23 i f-moll op. 57'' «Appassionata» for en begeistret Lenin. Sovjetregimet utnyttet møtet i propagandaøyemed, og i 1963 ble det laget en spillefilm med denne hendelsen som et sentralt element.
Av ukjente grunner fornyet ikke Bolsjojteateret engasjementet til Dobrowen i 1922, og på grunn av usikkerhet rundt framtida – han selv var jøde og kona av tysk herkomst – flyttet familien med to små barn til Dresden. På byens Semperoper var Fritz Busch i gang med å forberede den tyske uroppførelsen av Musorgskijs opera Boris Godunov. Dobrowen hadde nettopp medvirket under en oppføring av verket i Russland, og tilbød ham sin hjelp. Fritz Busch ble så imponert over Dobrowen at han gav ham ansvar for iscenesettelsen av operaen. Oppsetningen ble en av de største triumfene i operaens historie, og med ett kunne Dobrowen velge og vrake i tilbud fra europeiske orkestre. Fra 1924 dirigerte han i Berlin, den bulgarske opera i Sofia (1927–28), Oslo-Filharmonien (1927–1931), Frankfurt am Main og San Francisco (fra 1930), og operaen i Budapest (1936–39).
Han og familien fortsatte å bo i Oslo etter at han sluttet som kunsternisk leder og hadde mange oppdrag internasjonalt. Dobrowen ble norsk statsborger i 1929.
Tidlig på 1930-tallet forsto familien at heller ikke Tyskland kunne tilby dem en blivende framtid, så de besluttet seg for å emigrere igjen. Dobrowen brukte Nansenpasset for å komme seg rundt i Europa, men dette var upraktisk, og da han ble ansatt i Oslo sørget Fridtjof Nansen for at hele familien fikk norsk statsborgerskap. Det var derfor nærliggende å slå seg ned i Norge, noe de gjorde i 1934.
Etter den tyske invasjonen i 1940 måtte familien emigrere for tredje gang, denne gangen flyktet de til Sverige og Stockholm hvor Dobrowen ble ansatt ved Kungliga Teatern. Under krigen arbeidet han utelukkende med svenske orkestre og satte opp en rekke operaer. Ingmar Bergman fortalte at Dobrowens iscenesettelser gjorde dypt inntrykk på ham.
Dobrowen fortsatte å bo i Stockholm etter krigen, men gjenopptok sin internasjonale karriere. Blant annet gjorde han en rekke innspillinger med Walter Legges nyopprettede Philharmonia Orchestra allerede i 1945. I årene 1946 til 1952 spilte han inn 20 timer musikk for HMV. Han dirigerte symfonikonserter og fortsatte å iscenesette operaer, og ble spesielt kjent som ekspert på russisk musikk. I 1949 tok han initiativet til oppføringen av en serie russiske operaer ved La Scala, hvor han var både regissør og dirigent. I sine siste år delte han stillingen som musikksjef med Wilhelm Furtwängler, Victor de Sabata og Herbert von Karajan.
Issay Dobrown er gravlagt på Vår Frelsers gravlund i Oslo.
Musikk
Dobrowens opusliste omfatter 20 numre, blant annet romanser, en klaverkonsert, en fiolinsonate og andre klaver- og fiolinverk av ulikt omfang. I tillegg foreligger mannskorsanger, film- og scenemusikk i manuskriptform.
Dobrowens pianomusikk kan minne om Rakhmaninov. Orkestreringen av Pianokonsert i ciss-moll, op. 20 viser også trekk fra Medtner og Skrjabins musikk.
I dag er Dobrowens musikk relativt ukjent, men de senere årene har innspillinger av pianokonserten, pianosonater og en fiolinsonate, ledet til fornyet interesse.
Bjørnør
Bjørnør er en tidligere kommune i Trøndelag, opprettet 1837 ved en sammenslutning av sognene Stoksund, Roan og Osen. 1. juni 1892 ble Bjørnør delt opp igjen, etter sognegrensene, til kommunene Stoksund, Roan og Osen.
Liste over vindruer
Dette er en liste over vindruer.
Kerguelenkål
Kerguelenkål (Pringlea antiscorbutica) er en blomsterplante i familien korsblomstfamilien (Brassicaceae) og er slik beslektet med kål. Arten gror på øygruppen Kerguelen. Disse fjerntliggende øyene, rundt 50° sørlig bredde, blir kontinuerlig utsatt for sterke vinder. Dette gjør pollinering via flyveinsekter upraktisk, og kerguelenkål pollinerer da også seg selv. I fullvoksen størrelse kan denne arten vise til flere tilpasninger knyttet til kuldetoleranse, så som et høyt polyamin-nivå og mulige tilpasninger i polyaminet og polyaminresponsen.
Pringlea antiscorbutica ligner noe på vanlig kål. Den er oppkalt etter øyen den ble oppdaget på, Kerguelen-øyen. Dens latinske navn stammer fra John Pringle, president i Royal Society da William Anderson oppdaget den i 1776. Anderson var kirurg ombord på kaptein James Cooks ekspedisjon som besøkte øyene.
Planten er spiselig og har et høyt innhold av kalium. Bladene inneholder en olje rik på C-vitamin, noe som i seilskutetiden gjorde den til en attraktiv rett for sjøfolk som led av skjørbuk. Derav plantens latinske navn, som betyr "mot skjørbuk" på latin.
En stankelbeinflue av arten Calycopteryx mosleyi er knyttet til planten og begge er truet av kaniner som er kommet til øygruppen i senere år og spiser av kålen.
Ralph Metcalfe
Ralph Harold Metcalfe (født 29. mai 1910 i Atlanta i Georgia, død 10. oktober 1978 i Chicago i Illinois) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i De olympiske leker i 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin. Senere ble han politiker.
Fire år tidligere, under OL i 1932 i Los Angeles, vant han to medaljer, sølv på 100 meter og bronse på 200 meter.
Han ble politiker i Chicago og satt i den amerikanske kongressen i fire perioder som demokrat fra Illinois.
Piero del Pollaiuolo
Piero di Jacopo d'Antonio Benci, bedre kjent som Piero del Pollaiuolo (født ca. 1441 i Firenze, død i 1496 i Roma), var en italiensk maler i ungrenessansen. Han arbeidet ofte med sin bror, Antonio del Pollaiuolo.
Rekylfri kanon
En rekylfri kanon (vanligvis forkortet RFK) er en type våpen som skyter ut granater fra et løp. Avgassene fra eksplosjonen som driver granaten ut går med til å motvirke rekylen. Våpentypen ble tatt i praktisk bruk under andre verdenskrig, og var i allmenn bruk fram til 1960- og 1970-tallet, hvor panservernmissiler tok over de fleste bruksområdene.
Det norske forsvaret bruker 84 mm M2 Carl Gustav RFK. Dette er en portabel type som avfyres fra skulderen. Våpenet veier omtrent 16 kg uladet, og cirka 20 kg ladet med granat.
Historie
Prinsippet for rekylfrie kanoner ble først demonstrert av amerikanske kommandør Davis under første verdenskrig. Hans modell hadde to kanoner montert i motsatte retninger. Den bakovervendte kanonen ble ladet med blykuler og fett av samme vekt som granaten i den forovervendte kanonen. Britiske myndigheter eksperimenterte med konseptet som et våpen mot luftskip og ubåter, montert på et O/100 bombefly.
Under andre verdenskrig tok det svenske selskapet Carl Gustav fram en 20 mm rekylfri kanon, kalt 20mm m/42. Britiske myndigheter var interessert, men på den tiden ble panservernrifler tatt ut av bruk.
Den første rekylfrie kanonen som ble tatt i tjeneste var tyske Panzerabwehrwerfer 7,5 (eller PAW). Tyske fallskjermstyrker brukte disse før Panzerfaust ble tilgjengelig. Under invasjonen av Kreta hadde de gode erfaringer med disse våpnene, og en 105 mm-variant ble også tatt fram. Begge disse våpnene ble også kopiert av det amerikanske militæret. PAW forble ganske sjelden gjennom hele krigen, mens den amerikanske 75 mm ble brukt i større utstrekning fra 1945.
Under Koreakrigen ble rekylfrie kanoner brukt i stor utstrekning av amerikanske styrker. De originale 75 og 105 mm tjenestegjorde samtidig med versjoner i 57 mm og 90 mm. Etter hvert erstattet 90 mm og 106 mm de andre utgavene. I Sovjetunionen ble også RFKer tatt i bruk på 1950-tallet. Disse var glattløpede og de vanligste kalibere var 73, 82 og 110 mm.
I Storbritannia ledet Charles Dennistoun Burney forskningen på våpentypen. For å demonstrere teknologien tok Burney fram en kaliber 4 haglegevær. De første modellene ble tatt fram for å slå ut befestningene langs Atlanterhavsvollen, men de ble ikke brukt. Senere tok Burney fram en rekke modeller, blant annet en 3,45 tommer (88 mm) brukt i mindre utstrekning sent i 1945. Etter krigen utviklet han en rekke våpen i BAT-serien, hvorav den mest kjente var 120 mm L6 Wombat.
Sent på 1960-tallet ble panservernmissiler mer og mer populære, og rekylfrie kanoner ble mindre og mindre brukt. En av de siste store bruksområdene var den amerikanske stridsvognen Ontos, som hadde seks 106 mm på et lett (9 tonn) chassis. Den ble tatt fram for å brukes av amerikanske luftbårne styrker i 1950. Den amerikanske hæren var ikke imponert over ytelsen, men marinekorpset brukte 176 av de. De ble brukt som ildstøtte under Vietnamkrigen. I 1970 ble de siste tatt ut av tjeneste.
Den eneste rekylfrie kanonen i de fleste vestlige lands styrker er Carl Gustaf 84 mm. Den er i bruk i det norske forsvaret, samt av det amerikanske marinekorpset og US Rangers (jegerstyrker).
Den kraftigste rekylfrie kanonen i tjeneste var M-388 Davy Crockett, som hadde et taktisk atomstridshode. Den var i bruk i den amerikanske hæren på 1960-tallet, men ble aldri brukt operativt.
Rekylfrie kanoner brukes også sivilt, for å utløse snøskred på en kontrollert måte.
Virkningsmåte
Granaten, kruttladningen, tennsatsen og brannrøret til en RFK er integrert, og ser ut som en konvensjonell artillerigranat. Granaten settes inn bak i røret. Vanligvis er det to mann som operer våpenet; en skytter og en lader. Laderen holder også utkikk bakover ved avfyring, for å sikre at ikke egne styrker er innenfor fareområdet.
I avfyringsøyeblikket går granaten framover, mens drivgasser blir slynget ut bak våpenet. Vanlige artillerikanoner har tunge dempingsmekanismer og lavetter som de er montert på. Rekylfrie kanoner slipper unna det. Ulempen er et fareområde bak våpenet, samt at mesteparten av energien fra eksplosjonen går ut bak. Ammunisjonen blir derfor noe tyngre.
Baksiden av prosjektilhylsen er enten perforert, ellers så brenner den opp eller blir slyngt ut under avfyring.
Barbaren Dave
Barbaren Dave er en amerikansk animasjonsserie som vises på Disney Channel. Den handler om en pysete barbar som heter Dave, og livet hans i det fiktive landet Udrogoth i middelalderen.
Rollefigurer
Dave er den pysete barbaren med mottoet «Mer enn bare barbar!»
Oswidge er Daves onkel og er en under middels trollmann.
Faffy er Daves kjæledyr og er en tjukk, liten drage.
Norske stemmer
Ellers medvirket: Unn Vibeke Hol, Simen Sand, Johannes Joner, Ivar Nørve
Titelsang fremført av: Anine Kruse, Benedikte Kruse, Eirik Bøhn Berntsen og Anders Kjepperud
Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark
Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark er en norsk nasjonalpark som går fra fjord (Nordfjorden) til fjell (Saltfjellet) gjennom flere ulike landskapstyper i Helgeland og Salten i Nordland. Den nordlige polarsirkelen går gjennom den søndre delen av parken. Den ble opprettet i 1989, for «''å bevare et vakkert og tilnærmet uberørt fjellområde med dets plante- og dyreliv og geologiske forekomster, der variasjonen i naturforholdene er særlig markert og verdifull. I tillegg skal nasjonalparken sammen med Gåsvatnan og Saltfjellet landskapsvernområder og Storlia naturreservat bidra å bevare et sammenhengende naturområde som også inneholder mange samiske og andre kulturminner.''». Den dekker et område på 2192 km².
Nasjonalparken ligger i Beiarn, Meløy, Rana, Rødøy, Saltdal og Bodø kommuner; og den grenser opp til Láhko nasjonalpark, Saltfjellet landskapsvernområde (som E6 går gjennom), Gåsvatnan landskapsvernområde, Blakkådalen naturreservat, Storlia naturreservat og indirekte til Semska-Stødi naturreservat.
Geografi, landskap, geologi
Isbreen Svartisen, som dekker et område på 370 km² og som nå i nyere tid har blitt delt i to halvdeler på hver sin side av Vesterdalen, utgjør en stor del av nasjonalparken, om lag den vestlige tredjedelen. Brearmene strekker seg helt ned mot fjorden flere steder.
I sentrale deler av nasjonalparken preges berggrunnen mange steder av kalkstein. Her finnes det svært mange grotter av typen karst.
Landskapet er preget av mange frodige daler som skjærer seg inn mellom topper og fjellområder. I motsetning til enkelte andre nasjonalparker finnes det derfor intet samlende fjellmassiv eller topp som parken ligger rundt. Det høyeste fjellet i nasjonalparken er Ølfjellet (1751 moh.) i nordøst. I parkens midtre del finnes toppene Gilatinden (1415 moh.) og Semskfjellet (1531 moh.). I vestre Svartisen ligger Snøtinden (1594 moh.).
Flora og fauna
Saltfjellet er tradisjonelt en nordlig eller sørlig grense for mange plantearter. Den kalkrike berggrunnen gir et frodig og variert planteliv, særlig i enkelte av bjørkedalene. Her vokser flere sjeldne eller kravfulle planter, bl.a. lapprose. Også de store reinroseheienes bør nevnes.
Jerv og gaupe har faste bestander i området. I dalene er det elg.
Kulturminner
De eldste kulturminnene fra samenes bruk av fjellet er datert til 800-tallet. Her finnes gamle offerplasser, dyregraver og ledegjerder. Dagens tamreindrift har sine røtter fra 1500–1600-tallet. Lønsdalen er kjerneområdet for tamreindrifta i området, som har røtter tilbake til 1500-tallet. Konsentrasjonen av samiske kulturminner i dette området er enestående i samisk sammenheng.
I fjelldalene finnes spor etter bureisingen på 1800-tallet, med gårder og utmarksbuer. Televerket anla fra 1867 en telegraflinje langs den gamle veien mellom Rana og Salten, og etter dette arbeidet finnes det flere husvær.
Forvaltning og bruk av området
Det er i alt 15 turisthytter i og inntil nasjonalparken. Området tilbyr både vanlig fotturisme, brevandring og grottevandringer.
Nordland nasjonalparksenter i ved E6 i Saltdal kommune dekker informasjonsfunksjoner for alle nasjonalparkene i Nordland fylke.
Det ble i 2007 igangsatt en utredning med tanke på utvidelse av nasjonalparken.
Sievi
Sievi er en kommune i landskapet Norra Österbotten i Finland. Kommunen har cirka 5 300 innbyggere og et areal på 800,15 km². Sievi er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Haapajärvi, Kalajoki, Kannus, Lestijärvi, Nivala, Reisjärvi, Toholampi og Ylivieska.
1960-årene
-- 1960 -- 1961 -- 1962 -- 1963 -- 1964 -- 1965 -- 1966 -- 1967 -- 1968 -- 1969
Tiårsoversikt
Piperfeltet
Piper er et oljefelt i Nordsjøen mellom Skottland og Norge. Feltet ligger i sektoren til Storbritannia.
Det blir fraktet råolje fra feltet via en rørledning til mottaksterminalen på øya Flotta, ei av Orknøyene. På feltet sto oljeplattformen Piper Alpha (Piper A). Den 6. juli 1988 brøt det ut brann på plattformen. En lekkasje av naturgass ga opphav til en serie eksplosjoner. I ulykka døde 167 av de 229 personene på Piper Alpha.
Vestby Idrettslag
Vestby Idrettslag (stiftet 4. juni 1917) er et idrettslag fra Vestby i Akershus, som driver med boksing, fotball, friidrett og skiidrett.
Historikk
Klubben ble stiftet 4. juni 1917, men fikk ikke dagens navn før i 1940 da Vestby Idrettsforening slo seg sammen med Vestby Arbeideridrettslag og formet Vestby Idrettslag.
Fotball
Fotballavdelingen er en del av samarbeidslaget HSV Fotball som spiller i 4. divisjon. Klubben har allikevel et eget lag i 7. divisjon. Sist klubben spilte i 3. divisjon var i 1997.
Frans Blom
Frants Ferdinand Blom (født 9. august 1893 i København, død 23. juni 1963 i San Cristóbal de las Casas, Chiapas, Mexico) var en dansk oppdager og arkeolog.
Reidar Schjei
Reidar Schjei (født 1948 i Steinkjer) er en norsk fotballtrener, tidligere fotballspiller og offiser. Er utdannet trener i Norges Fotballforbund med UEFA A-lisens og diplomtrener fra NIF/Olympiatoppen. Tidligere spilt fotball for Steinkjer FK i perioden 1965 til 1972. Schjei har jobbet i Forsvaret og var blant annet sjef for Forsvarets Idrettstropp 1978-79, NK/Alta Bataljon, Sjef Alta Feltbataljon 1989-1991. Sjef Infanterinspektørens utdanningsseksjon 1992-2002, samt pressetalsmann for den norske KFOR-styrken fra 2000 til 2002.
Frans Blom
Blom kom til Mexico i 1919, hvor han arbeidet i oljeindustrien, men fattet interesse for mayaruinene, som han i forbindelse med sitt arbeidet støtte på i jungelen, og som førte til at han ble ansatt ved Mexicos nasjonalmuseum, som finansierte noen av hans ekspedisjoner. Han møtte Sylvanus G. Morley, som fikk ham til Harvard University i Boston i USA, hvor han tok en mastergrad i arkeologi. Han ble deretter ansatt ved Tulane University i New Orleans, som sendte ham på flere arkeologiske ekspedisjoner i Mellom-Amerika. I 1923 dokumenterte hans undersøkelser i Palenque en rekke egenskaper som var oversett av tidligere forskere. I 1924 oppdaget Blom mayaruinen Waxaktun i Guatemala. Hans utforskning av Tehuantepeceidet ga de første vitenskapelige rapporter om en rekke av olmeker-sivilisasjonens forhenværende byer. I 1926 ble Blom leder av Tulane-universitetets nyopprettede Department of Middle Amercian Research (den mellomamerikanske avdeling).
I 1932 giftet Blom seg med amerikaneren Mary Thomas, men seks år senere ble de skilt, og Blom fikk et begynnende alkoholmisbruk, som ble en medvirkende årsak til, at han seinere måtte søke avskjed fra universitetet. Blom flyttet til Mexico, hvor han på en ekspedisjon møtte den sveitsiske fotograf og konservator Gertrude Duby (1901–1993), som han ble gift med.
Blom og Duby kjøpte i 1950 et stort hus i San Cristóbal de las Casas. Huset fikk navnet Casa Na Bolom – "na" betyr på det lokale lacandon-mayaspråket, "hus", og "bolom" er et ordspill på "balum" (eller "b'alum" på noen mayaspråk), som betyr "jaguar" og samtidig en referanse til Bloms navn (da "Bolom" og lignende variasjoner stadig var forholdsvis alminnelige mayaetternavn, gikk noen mayaer ut fra, at dette var Bloms navn). Frans og Gertrude Blom gjorde huset til et kulturelt og vitenskapelig senter med plass til overnattende gjester, som Gertrude førte videre i årtier etter Frans død. I dag fungerer huset også som museum.
Reidar Schjei
Utmerkelser
Tildelt Forsvarsmedaljen med to stjerner, og Forsvarets medalje for internasjonale operasjoner med én stjerne. Hærens vernedyktighetsmedalje med tre stjerner.