cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Blackburn (West Lothian)
Historie
Blackburn betyr «svart elv», fra angelsaksisk blæc, «svart», og burna, «elv», og var opprinnelig en henvisning til en elv i nærheten. Navnet ble nedtegnet som Blachebrine i 1152 som siden ble anglifisert eller modernisert som Blackburn. Som et lite industrialisert senter utviklet Blackburn seg først som et sted for framstilling av tekstilprodukter fra ull og bomull. På 1600-tallet var Blackburn mer en sammenstilling av hus og gårder enn en landsby, og ved 1691 var det rundt 40 familier som bodde her. På slutten av 1700-tallet kom endringene i form av en rik landeier fra Airdrie, George Moncrieff, som kjøpte om jord og land i og ved Blackburn. I tillegg til å bygge seg et herskapshus, Blackburn House, i 1771–1772, endret han jordbrukspraksisen ved å omlegge til større, mer moderne og mer økonomiske gårdsbruk. Den opprinnelige befolkningen, småbrukerne og leietakerne, ble presset ut. Med bedre metoder for gjødsling, treplanting og krøtteravling ble landet mer produktiv, rentene gikk opp og økte inntekter til Moncrieff.
Industrialiseringen begynte på midten av 1800-tallet da byen ble det fremste senteret for kullgruvedrift i Skottland. Det førte til en rask og stor vekst i befolkningen. Gammel statistikk forteller at på 1790-tallet var det en bomullsfabrikk som sysselsatte 120 menn, kvinner og barn. Utover mot slutten av 1800-tallet dalte framstillingen av ullprodukter og veverne fant seg jobber i kullindustrien.
Tidlig på 1960-tallet besluttet British Motor Corporation (i 1968 slått sammen som et underselskap av Leyland Motors) å bygge en bilfabrikk på et sted mellom Blackburn og Bathgate. Denne industrien skulle bøte på tapte arbeidsplasser fra nedgangen i kullindustrien. Byrådet besluttet å ta imot sin andel av befolkningsoverskudd fra Glasgow og Blackburn skulle bli senteret for tilstrømningen av industriarbeiderne. Fra 1961 steg den lokale befolkningen fra 4302 til mer enn det dobbelte i løpet av fire år. 500 ny hus ble bygget, et nytt kjøpesenter, to nye skoler, et hotell og et nytt sirkulært bibliotek. Det var planlagt en vekst fra 4 000 til 10 000 innbyggere.
Veksten stoppet opp. Fabrikken for potetgullmerket Highlander Crisps (framstilt av italienske San Carlo Gruppo Alimentare) var opprinnelig basert i Blackburn fram til motorveien M8 ble bygget i 1965. Fabrikken flyttet da til industriområdet Whitehill i Bathgate. British Leyland klarte ikke å opprettholde produksjonen og bilfabrikken ble stengt i 1986. Det førte til en generell tilbakegang for området, og flere av husene som ble bygget på 1960-tallet ble revet. Nedgangen førte til rask fall i befolkningen igjen da lokalmyndighetene fikk vanskeligheter med å skaffe nye arbeidsplasser. Dog ble jernbanestasjonen ved Bathgate ble åpnet på nytt i 1986 og den 30 minutter reisen til Edinburgh har tiltrukket seg pendlere til å bosette seg i Blackburn. Ved 2001 var befolkningen på 4 810 innbyggere, nær på samme nivå som på begynnelsen av 1960-tallet, og økt lite fram til 2014 da den er beregnet til 5 470 innbyggere. Dagens situasjon er oppsummert som følgende: «Ingen kan nekte for at Blackburn har mange problemer, arbeidsledighet, vandalisme, dårlige boliger, mangel på offentlige anlegg, men i dag ser kanskje framtiden noe lysere ut enn den har vært det siste tiåret.»
Utdannelse
St Kentigern's Academy er en stor katolsk skole med elever fra en rekke byer i området. En annen skole er Bathgate Academy som er lokalisert 3 km fra Blackburn. Det er i tillegg tre grunnskoler: Murrayfield Primary, Our Lady of Lourdes Primary, og Blackburn Primary, foruten en kombinert grunn- og videregående spesialskole ved navn Pinewood School.
Peire Vidal
Pèire Vidal (født ca. 1170, død etter 1205), var en sydfransk trubadur (oksitansk trobador), omtalt som en av sin tids største sangere.
Alt som er kjent om Vidal kan leses av vidaen, skrevet femti år etter hans død, og to korte razos. Stort sett er det snakk om fiksjon basert på bruddstykker fra diktene hans og den eneste opplysningen det kan festes lit til er at han kom fra Toulouse og var sønn av en buntmaker.
Vidal levde et omflakkende liv. Formodentlig deltok han i unge år under det tredje korstoget. Han var trubadur ved hoffet til greve Ramon V av Toulouse fra rundt 1176 til han i 1190 forlot hoffet etter en krangel med greven. Deretter var han virksom ved hoffet til kong Alfons II av Aragon fram til kongens død i 1196, seinere var han ved hoffene til vicomte Ramon Geoffrey av Marseille, Bonifatius, markgreven av Monferrato og andre hoff. Fra 1205 forsvinner de historiske sporene etter Pèire Vidal.
Drøyt femti av Vidals cancós og sirventes er bevart. For tolv av sangene er også melodien bevart, og de vitner om at det musikalske ryet hans var vel begrunnet. Poesien er munter og fantasifull, men også holdt i en kunstferdig og vanskelig versifikasjon.
M17 (Berlins sporvei)
Metrolinje M17 er en trikkelinje som er en del av Berlins sporvei. Den går fra Falkenberg i det østlige Berlin via Rhinstraße, Tierpark og Karlshorst til S-Bahnhof Schöneweide i bydelen Treptow. Den er en av tre tverrlinjer som krysser flere av trikkelinjene som går fra sentrum til de østlige delene av byen M4, M5, M6 og M8. Mellom Gehrensee straße og Schöneweide er det metrofrekvens, dvs. at det 24 timers trafikk og minst 10 minutters frekvens mellom kl. 0430 og 0030.
Norges Kristelige Sociale Folkelag
Norges Kristelige Sociale Folkelag var et politisk parti som stilte til valg i Oslo ved stortingsvalget 1936. Partiet fikk da 0,4 % av stemmene i Oslo, og ble dermed ikke representert på Stortinget.
Peire Vidal
Sigmund Skard oversatte Vidals dikt «Ab l'alen tir vas me l'aire» til norsk som «Heimlengt til Provence». Det tyske middelalder-rockebandet In Extremo brukte Vidals oksitanske original av «Poc Vecem» på albumet Mein rasend Herz (2005).
Kvinnulistin
Kvinnulistin (norsk oversettelse: «Kvinnelisten») var en valgliste i Vestmanna kommuna på Færøyene.
Kvinnulistin ble realisert av 73 kvinner på et møte i Vestmanna den 20. oktober 1988. En rekke kvinnelister stilte til valg i færøyske kommuner fra 1992, men listen i Vestmanna oppnådde særskilt stor suksess med flertall i kommunestyret mellom 1993 og 2005. Listen hadde 3 av 7 representanter i perioden 1989–1992, 5 i perioden 1993–1996, 4 i periodene 1997–2004 og 1 i perioden 2005–2008. Listen stilte ikke til valg i 2008, men det ble valgt inn kvinner i kommunestyret. Borgermestre i kommunen fra Kvinnulistin var Maria Hansen (1989–1996) og Gunn Joensen (1997–2004).
Gautrek
Gautrek (norrønt Gautrekr) var en sagnkonge i Gøtaland omtalt i flere norrøne skrifter, som den helt uhistoriske Gautreks saga, Rolf Gautrekssons saga (Hrólfs saga Gautrekssonar), Saga om Bose og Herraud (Bósa saga ok Herrauðs), Ynglingesagaen, kvadet Nafnaþulur i Den yngre Edda, og Om kongene i Opplandene (Af Upplendinga konungum) i Hauksbók.
Gautreks saga har vært populær og er bevart i flere enn 30 håndskrifter. Den finnes i to versjoner, en eldre og en yngre, den siste noe utvidet.
Ettersom Gautrek tilhører sagnenes verden, lar ikke livet hans seg datere, slik at han kan forveksles med forskjellige høvdinger som ble kalt Gautrek, for navnet betyr rett og slett «gøtahersker» eller «hersker av Gøtaland». I de ulike versjonene har han forskjellig bakgrunn og avkom, men er alltid sønn av Gaute (Gaut eller Gauti), og i en av de senere versjonene har Götaland (Gautland/Geatland) navn etter faren hans. Det var en populær intellektuell tankelek i middelalderen å forklare stedsnavn med sagnskikkelser, slik Norge og Danmark ble sagt å være oppkalt etter sagnkongene Nor og Dan.
I kvadet Nafnaþulur er han nevnt som en av sjøkongene etter sin far Gaute.
Tidlig versjon
I den eldste versjonen er Gautrek samtidig med andre sagnskikkelser som Starkad («Sterkodder»), og de svenske kongebrødrene Erik og Alrik. Her fortelles at han ble født etter at Gaute, konge av Västergötland, gikk seg vill i skogen under en jakt, fortalt innledningsvis som en bisarr episode. I skogen møtte han en underlig familie, men lå med datteren i huset, Snotra. Hun fikk siden en sønn som hun overlot til barnefaren, og på slutten av livet gjorde kong Gaute sønnen til sin tronarving.
Gautrek giftet seg med Alvhild, datter av kong Harald av Vendland (deler av dagens Polen). Da hun døde, ble Gautrek sinnssyk av sorg, og tilbrakte all sin tid ved Alvhilds gravhaug hvor han fløy sin hauk. En tilsvarende fortelling om sorg finnes i Harald Hårfagres saga, et rent eventyr om kongens sorg over Snøfrid Svåsedatter.
Etter råd fra Neri, en av Gautreks jarler, fikk en mann kalt Gjafa-Ref («gave-reven») gifte seg med Gautreks datter Helga. Han fikk også det jarledømmet som Neri holdt for Gautrek.
Mens Gautreks saga forteller at Gautrek hadde datteren Helga, legger Rolv Gautrekssons saga til to sønner, Kjetil og Rolv Gautreksson. Begge etterfulgte Gautrek, og Rolv tilbrakte mange år i viking med plyndring i Bretagne og i England, inntil han stakk av med en svensk kongsdatter som han giftet seg med.
Gautrek den milde
I senere versjon er Gautrek den milde far til Algaut, den siste kongen av Gøtaland i norrøne sagn.
Både Om kongene i Opplandene og Ynglingesagaen beskriver ham som sønn av den Gaute som Gautland (Götaland) fikk navn etter. Om kongene i Opplandene forteller at Gautrek var gift med datteren til Olav den klarsynte, småkonge i Nerike (Närke). Også Ynglingesagaen forteller at Gautrek den milde, sønn av Gaute, hadde en sønn ved navn Algaut, og Algauts datter Gauthild ble gift med Ingjald Illråde, sønnen til Anund Yngvarsson, konge i Svitjod, også kalt Braut-Anund. Ynglingesagaen forteller videre at kong Ingjald inviterte Algaut og andre småkonger til gravøl over sin far Anund i Uppsala. Ingjald sørget for at det ble servert godt med drikke, og lot dernest ølhallen brenne ned over seks drukne småkonger. Deretter overtok han deres land og skatter.
Gautrek den gavmilde
I Saga om Bose og Herraud er Gautrek den gavmilde i en kort passasje nevnt som sønn av Gaute, sønn av Odin. Sagaen legger til at hans bror Sigurd Ring var konge av Östergötland og far til Herraud (Heraud, Herrød). Denne Herraud er den samme som den jarlen i Gøtaland (Gautland) som ga sin datter Tora Borgarhjort til Ragnar Lodbrok, etter at han hadde reddet henne fra linnormen.
Dira
Dira er en slekt av sommerfugler som hører til gruppen Dirini i underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae). De finnes bare i det sørlige Afrika.
Utseende
Middelsstore (vingespenn 45–68 millimeter), brune sommerfugler. Forvingen har doble øyeflekker, omgitt av gult, i spissen. Oversiden er mørkbrun, forvingen har et gult bånd langs ytterkanten og en dobbel øyeflekk i spissen. Bakvingen har en rad av øyeflekker langs ytterkanten. Øyeflekkene har blå kjerne.
Levevis
Larvene lever på gress (Poaceae). De lever på gressmarker og har én generasjon hvert år som flyr om våren og sommeren.
Utbredelse
Slekten finnes bare i høytliggende områder i Sør-Afrika.
Colney
Colney er en landsby og et verdslig sogn i distriktet South Norfolk i grevskapet Norfolk i England. Landsbyen ligger i den vestlige utkanten av byen Norwich og elven Yare renner gjennom Colney. Kirken i landsbyen, St Andrew, er en av 124 rundtårnkirker som fortsatt eksisterer i Norfolk. I henhold til folketellingen i 2011 har den en befolkning på 153 innbyggere.
I Colney ligger blant annet universitetssykehuset Norfolk and Norwich University Hospital, forskningssentrene John Innes Centre og Institute of Food Research samt treningsbanen til Norwich City FC, som markeres på landsbyskiltet.
Målfrid mi fruve
«Målfrid mi fruve» er en norsk folkevise av den typen vi kaller ballader. I TSB katalogen er den typologisert som TSB D 324. Den er også kjent under titlene «Far og dotter» og «Dei snøgge svara».
Innhold
Faren har fått mistanke om at datteren har en elsker. Han spør henne om hestene, støvlene, sverdet han har sett, men hun vrir seg unna med kjappe svar. De fleste variantene stopper der, men noen få har en mer dramatisk ende. Faren viser henne de avhogde hodet eller hånden til elskeren og hun tar livet sitt.
Utbredelse
Visa har vært populær i hele Norden. En skotsk ballade Clerk Saunders (Child 69 F) har samme motiv. Motivet, men med mer humoristisk vri, finner vi også i andre viser «Den lystige hanrei» (Nordkjosbottenvisa) og «Five nights drunk».
Et tidlig voksrullopptak med Svein Hovden har inspirert mange yngre folkevisesangere.
Innspillinger
Gruppa Blåmann Blåmann spilte den inn på Norske Ballader: 30 ballader – 0m drap og elskov, skjemt og lengsel blant riddere, jomfruer, kjemper og dyr. Grappa 2009, HCD 7239, ISBN7033662072392.
Surinam under Sommer-OL 1972
Surinam deltok under Sommer-OL 1972. To mannlige sportsutøvere fra Surinam deltok i friidrett og judo under Sommer-OL 1972 i München. Dette var tredje gangen Surinam deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Rodolfo Pio di Carpi
Rodolfo Pio di Carpi  (født 22. februar 1500 i Carpi ved Modena i Italia, død 2. mai 1564 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og en ledende humanistisk skikkelse med store samlinger av artefakter, kunst, litteratur og kulturgjenstander generelt.
Bakgrunn
Rodolfo Pio var sønn av Lionello II Pio og hans hustru Maria født Martinengo. Farens bror, Alberto III Pio, hersket som siste regjerende greve fra familien over grevskapet Carpi, og var en iherdig motstander av den fremvoksende protestantisme og en stor samler av greske, latinske og hebraiske bøker. Nevøen arbeidet senere dette biblioteket fra sin onkel.
Rodolfo Pio studerte først under humanisten Aldo Manuzio og fikk der en generell humanistisk utdannelse, og senere studerte han jus, filosofi og teologi i Padova og Roma.
Biskop, nuntius
I 1528 ble han biskop av Faenza, og to år etter nuntius i Frankrike, senere også overfor Savoia. Han var med på å forberede det reformkonsil som paven ønsket å sammenkalle.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal ved konsistoriet den 22. desember 1536 av pave Paul III, med San Clemente som tittelkirke. Dette ble vekslet om til Santa Prisca med San Clemente og til sist med Santa Maria in Trastevere.
I 1544 fratrådte ham som biskop av Faenza og ble i stedet administrator av bispedømmet Girgenti på Sicilia. Han var en kirkelig reformator, en dyktig administrator av sine bispedømmer og en venn av kunst og vitenskap. Av stor interesse for historikerne er hans samling av klassiske skulpturer og andre antikviteter. Det ble sagt om den at Roma nihil possidet magnificentius, nihil admirabilius (Roma besitter intet mer storslagent, intet mer beundringsverdig). Et storslagent gresk og latinsk bibliotek som han bygde opp og som tiltrakk seg besøk fra humanister i hele Europa, ble imidlertid spredt for alle vinder kort tid etter hans død.
Bare den innbitte motstand fra kardinal d'Este forhindret at han ble valgt til pave ved konklavet i 1559.
Andre kardinaler fra samme adelsfamilie er Carlo Emanuele Pio (kreert 1604) og Carlo Pio (1654).
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Ariane av Nederland
Ariane Wilhelmina Máxima Ines (født 10. april 2007 i Den Haag, Nederland) er prinsesse av Nederland og av Oranien-Nassau. Hun er det nederlandske kongeparets tredje datter, hennes foreldre er kong Willem-Alexander og dronning Máxima. Hun er nummer tre i arverekken til den nederlandske tronen, etter storesøstrene Catharina-Amalia og Alexia.
Prinsessens offisielle tittel er Hare Koninklijke Hoogheid Prinses Ariane der Nederlanden, på norsk Hennes Kongelige Høyhet Prinsesse Ariane av Nederlandene.
Fødselen
Daværende prinsesse Máxima ble lagt inn på Bronovo-sykehuset i Den Haag 10. april 2007 rundt klokken 15.45, og fødte prinsesse Ariane klokken 21.56. Den nye prinsessen var 52 centimeter lang og veide 4135 gram. Daværende kronprins Willem-Alexander viste selv datteren til pressen i sykehuskapellet 11. april.
Niccolò Caetani di Sermoneta
Niccolò Caetani di Sermoneta  eller  Gaetano  (napoletaner, født 1526 i Roma, død 1. mai 1585 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Conza, senere erkebiskop av Capua.
Han ble kreert til kardinal in pectore 22. desember 1536 av sin slektning pave Paul III, og publisert i mars 1538.
Han var også av samme slekt som pave Bonifatius VIII. Andre kardinaler fra samme slekt var Enrico Caetani (kreert 1585), Bonifacio Caetani (1606), Antonio Caetani (1621) og Luigi Caetani (1626).
Ingvar Lindberg
Karl Eskil Ingvar Lindberg (også kjent som Carl Lindberg; født 12. juni 1911 i Eskilstuna, død 17. april 1970 samme sted) var en svensk skøyteløper som representerte hjemlandet og klubben Eskilstuna IK.
Mirnyjkysten
Mirnyjkysten er den om lag fem kilometer lang kyststrekningen på nordsiden av det norske bilandet Peter I Øy i Antarktis. Den strekker seg fra Evaodden i vest til Simonovbreen i øst.
Kyststrekningen er oppkalt etter fartøyet «Mirnyj», som sammen med «Vostok» deltok på den første russiske antarktisekspedisjonen 1819–21 under ledelse av Fabian Gottlieb von Bellingshausen. Denne ekspedisjonen oppdaget øya 21. januar 1821 og navnga den etter den russiske tsaren Peter den store.
Svetlana Radkevitsj
Personlige rekorder
Oppdatert pr 1. mar 2012
Internasjonale mesterskap
Olympiske leker (Vinter) deltatt i 3 OL ved 5 konkurranser.
Sprint-VM på skøyter deltatt i 9 sprint-VM.
Enkeltdistanse-VM på skøyter deltatt i 7 enkeltdistanse-VM ved 11 konkurranser.
EM på skøyter deltatt i ett EM.
Junior-VM på skøyter deltatt i ett VM ved en konkurranse.
Sammenlagt i verdenscupen
Oppdatert etter sesongen 2010/11. Sort-markert rubrikk = Ikke avholdt konkurranser for sesongen.
* = det ble arrangert bonus-100m løp som telte i 500m VC-sammendraget.
Atlantic Records Group
Atlantic Records Group er et selskap grunnlagt av Warner Music Group i 2004.
Lyngdal (andre betydninger)
Lyngdal  kan referere til:
Trinidad og Tobago under Sommer-OL 1972
Trinidad under Sommer-OL 1972. Tjue sportsutøvere, alle menn, fra Trinidad og Tobago deltok i fire sporter, friidrett, seiling, sykling og svømming under Sommer-OL 1972 i München. De vant ikke noen medaljer.
Vostokkysten
Vostokkysten er kyststrekningen på sør- og sørøstsiden av det norske bilandet Peter I Øy i Antarktis. Den strekker seg fra Zavodovskijbreen i vest til Michajlovodden i øst.
Kyststrekningen er oppkalt etter fartøyet «Vostok» som sammen med «Mirnyj» deltok på den første russiske antarktisekspedisjonen 1819–21 under ledelse av Fabian Gottlieb von Bellingshausen. Denne ekspedisjonen oppdaget øya 21. januar 1821 og navnga den etter den russiske tsaren Peter den store.
Voltaire
Voltaire, døpt François-Marie Arouet, (født 21. november 1694, død 30. mai 1778) var en fransk historiker og forfatter av essay og filosofiske avhandlinger i opplysningstiden, kjent for sin skarpe intelligens og for å være en tidlig og modig talsmann for menneskerettigheter, inkludert religionsfrihet og frihandel.
Voltaire var en produktiv forfatter og skrev verker i bortimot hver eneste litterære form og sjangre, inkludert skuespill, poesi, romaner, essayer, historiske og vitenskapelige verker, mer enn 20 000 brev og mer enn 2000 bøker og pamfletter. Han var frimodig talsmann for sosiale reformer, til tross for sensurlover og harde straffer for de som brøt lovene. Som en satirisk polemiker benyttet han hyppige sine skrifter og bøker for å kritisere den katolske kirkens dogmer og franske institusjoner i sin samtid. Han var en ledende representant for deisme, en tenkning som hevdet at det fins en gud som har skapt alt, men som ikke styrer verden.
Voltaire var en av flere kjente forfattere i opplysningstiden, sammen med blant annet Charles Montesquieu, John Locke og Jean-Jacques Rousseau, som påvirket andre betydelige tenkere som igjen hadde innflytelse på både den franske som den amerikanske revolusjon.
Tidlig liv
François Marie Arouet (Voltaire) ble født i Paris som den yngste av fem barn (hvor kun tre overlevde barndommen) i en middelklassefamilie. Faren var François Arouet (1650 – 1. januar 1722), en notarius som en mindre posisjon ved statskassen, og hans hustru Marie Marguerite d'Aumart (ca. 1660 – 13. juli 1701). Moren, som han mistet da han var 7 år gammel, kom fra en bedre familie i Poitou. Voltaire fikk sin utdannelse ved jesuittskolen Collège Louis-le-Grand (1704–1711) hvor han lærte latin og gresk; senere i livet behersket han flytende italiensk, spansk og engelsk.
François Marie var meget lærenem. Til tross for at han var et svakelig barn kunne han tre år gammel utenat dikt. Han var så svak ved fødselen at han ikke var forventet å leve, og var siden syk og hypokondrisk resten av livet. Hans biografer har antydet at som stadig sengeliggende utviklet han et livlig sinn. Selv som ung student var han kjent for sin intelligens, vittighet og impulsive vesen. Hans søster og mor, som sto ham nær, døde mens han var ung, og han skilte lag med sin bror over spørsmålet religiøs toleranse.
Det var guttens fritenkelige gudfar, abbeden av Châteauneuf, som innførte ham i litteraturens verden og preget ham til å mislike overtro og fanatisme, foruten å lære gutten å skrive dikt. Han var derfor godt forberedt da han begynte på jesuittskolen hvor han begeistret tilegnet seg jesuittenes blanding av klassisisme og verdensklokskap, lærte seg retorisk stilkunst, de store poetiske sjangrene eposet og tragedien, og den resonnerende prosa som dialogen. Tolv år gammel skrev han poengtert selskapsdikt og ble introdusert for Ninon de l'Enclos, den gamle dame og tidligere kurtisane, som etterlot ham penger i sitt testamente for å kjøpe bøker.
Tilbake i Paris i 1714 arbeidet Voltaire en stund for en advokat, men var i økende grad mest opptatt av litteraturen, noe også hans far etterhvert begynte å akseptere. Han bevegde seg innenfor de litterære og intellektuelle sirkler, og kom seg også innenfor aristokratiske hjem hvor han ble populær med satiriske dikt. En av de mest eksklusive adresser var det mindre hoffet til en akseptert sønn utenfor ekteskap av Ludvig XIV av Frankrike, hertugen av Maine og hans hustru Bénédicte. Ludvig XIV, som døde i 1715, hadde innsatt sin nevø, Filip II av Orléans, som regent for den unge konge Ludvig XV av Frankrike. I 1716 leste Voltaire for hertugen av Maine et satirisk dikt hvor han ga hentydninger til ryktet at Filip II hadde et incestuøs forhold til sin egen datter. Denne skandalen lekket ut, og i egenskap av være regent fikk Filip II bannlyst Voltaire fra Paris. Etter å ha tilbragt flere måneder som gjest ved slottet til den unge hertugen av Sully fikk han tillatelse til å komme tilbake om han adresserte epistel formet som en bønn og en hyllest til Filip II. Ikke før Voltaire var tilbake i Paris før han komponerte et satirisk dikt om regenten. Denne gangen ble straffen langt mer alvorlig. I mai 1717 ble han fengslet i Bastillen. Takket være innblandingen til innflytelsesrike beskyttere ble han løslatt etter elleve måneder, men ble forvist fra Paris. Først i oktober 1718, bortimot et og halvt år senere, kom han tilbake, og da med et nytt navn; Voltaire.
I fengselet kunne han uforstyrret jobbe med sin ånd og kom ut av fangenskapet med en ferdig tragedie, tragedien Œdipe, sitt første skuespill, og utkast til et heltedikt. Dennes suksess ved oppsetningen den 8. november 1718 etablerte hans omdømme. Stykket gjorde ikke noe forsøk på nyvinninger av Ødipusmyten, men forsøkte å gjenoppdage den antikke greske enkelhet. Allerede her gjør han seg til talsmann for en mistro til religionen og dens representanter: «Våre prester er på ingen måte det som et tåpelig folk tar dem for; det er vår godtroenhet som er grunnlaget for alt hva de vet:
Etter at han kom ut av Bastillen i april 1718 kalte han seg for Arouet de Voltaire eller bare Voltaire. Bakgrunne til dette navnet er hyppig diskutert. Den vanligste antagelsen er at det er et anagram av en variant av hans dåpsnavn, Arouet l.j., det vil si Arouet le jeune (Arouet den yngre). U er byttet ut med v og j med i, noe som var vanlig på den tiden. Det er som Monsieur de Voltaire hans navn blir kjent over hele Europa.
Voltaire hadde to store ønsker; han ville bli rik og en stor forfatter. Etter farens død i 1722 arvet han noen midler. Allerede tidlig plasserte han penger ved gode venners hjelp i heldige investeringer, like dristige som dyktige, og tjente stort på leveranser til hæren og oversjøisk handel. Senere i England levde han hos en rik handelsmann som han ikke bare lærte om engelsk samfunnsliv, men også om økonomi og forretninger. Voltaire ble med tiden en umåtelig rik mann. Materiell framgang var for Voltaire en målestokk på samfunnets framskritt.
Eksil og politikk
Voltaire hadde en særlig begavelse for å være vittig, bitende, og ofte skarp kritisk, egenskaper som har gjort Voltaire kjent og beundret i ettertiden, men det var nettopp de samme egenskapene som gjorde ham meget upopulær hos sine franske samtidige, inkludert store deler av det franske aristokratiet. Han var like bitende muntlig som skriftlig. I et selskap i 1725 følte en ung adelsmann seg fornærmet og lot Voltaire senere bli prylt i sitt nærvær. Voltaire lot det høre at han aktet å utfordre adelsmannen til duell, men adelsmannens familie skaffet seg et kongelig lettre de cachet, et ugjenkallelig og egenmektig straffepåbud signert av den franske kongen. Et slikt straffepåbud var noe den franske adelen benyttet seg av for å kvitte seg med ubehagelige fiender. Personen som var navngitt kunne bli fengslet eller sendt i eksil, innenfor eller utenfor Frankrike. Ettersom hensikten med straffeforbudet ikke var rettssak, kunne den anklagede ikke forsvare seg i rettssal. Voltaire valgte i 1726 å gå i eksil i England framfor i fengsel. Disse hendelsene markerte begynnelsen på Voltaires forsøk på å endre og forbedre det franske rettssystemet.
Voltaires eksil i Storbritannia varte i bortimot tre år, og hans engelske erfaringer påvirket mange av hans ideer. Under sitt opphold i England ble han tiltrukket av filosofien John Locke og skriftene til matematikeren Isaac Newton, og han studerte den filosofiske retningen rasjonalisme og ikke minst naturvitenskapene. Han bodde i Wandsworth utenfor London hos en rik kjøpmann ved navn Everard Falkener. Han ble kjent med Alexander Pope, William Congreve og John Gay. Han kunne selv lite engelsk da han kom til England, men alle med bedre utdannelse kunne snakke fransk, og i teateret lærte han seg selv engelsk. Han utviklet en interesse for tidlig engelsk litteratur, særlig dramaene til William Shakespeare, som fortsatt var lite kjent på kontinentet på denne tiden. Til tross for at han pekte ut Shakespeares avvik fra nyklassisismens standarder, anså Voltaire at Shakespeare var et forbilde som franske forfattere burde se opp til, ettersom franske drama, til tross for de var mer polerte, manglet Shakespeares scenedrama.
I England jobbet han videre med et heltedikt han hadde påbegynt under sitt fengselsopphold i Bastillen, utgitt første gang i 1723 under tittelen La Ligue ou Henri le Grand. Denne «Henrik den store» er den folkekjære Henrik IV som avsverget sin protestantiske tro for kronen og fredens skyld. Den bearbeidede utgaven Le Henriade (Henriaden) ble utgitt i 1728, tilegnet den britiske dronning. Det var et storslått epos i versemålet aleksandriner i ti sanger, i det ytre et nyklassisistisk paradenummer i det episke apparatet til Vergil, Lucanus og Torquato Tasso. Istedenfor klassiske guder benyttes personfiseringer av striden, la Discorde, av religionen og fanatismen. Med bred retorisk pensel skildret han 1500-tallets blodige religionskriger og lovpriste toleransen. I renessansen og klassisismen var det en nasjonal prestisjesak å forfatte et høyverdig epos i klassisk ånd, men før Voltaire hadde alle forsøk vært mislykket. Henriaden oppfylte alle samtidens krav til et stort mesterverk og verkets «stilistiske og metriske eleganse kunne ikke engang Voltaires fiender fornekte». Diktverket ble meget godt likt, og ble utgitt gjentatte ganger, men den franske kongen Ludvig XV og kirken var mindre begeistret ettersom Henriaden priste religionsfriheten og talte mot religiøs undertrykkelse, noe som ble betraktet som et angrep på det bestående.
Tilbake i Frankrike
Da Voltaire kom tilbake til Frankrike i begynnelsen av 1729 fortsatte han sin litterære karriere. Ved denne tiden utga han teaterstykker som Brutus, Zaire og Eriphyle. Hans ideal var de store franske tragedier, særlig de til Jean Racine, men han søkte en fornyelse i Shakespeares ånd, særlig i handlingen på scenen, og innførte til dels voldsomme opptrinn.
Med Zaire (1732) gjorde han en av århundrets mest elskede tragedier. Handlingen foregikk i Jerusalem i korsfarertiden. Den muslimske sultan Orosmane elsker Zaire, og hun ham. Hun er født i fangenskap og oppdratt muslimsk, men lærer at hun er født kristen og søster av den kristne ridderen Nérestan, og begge er barn av den gamle kong Lusignan. Hun erkjenner sin kristne arv og lover Nérestan å la seg døpe, enda hun elsker sultanen, men da hun vakler blir Orosmane grepet av sinnssyke og dreper henne ved en misforståelse. Orosmane begår deretter selvmord. Hos Voltaire er religiøsitet og fanatisme en tosidig sak, og når sjalusi kan drepe er kjærlighetens pasjon også suspekt. Innenfor den særegne voltairske tragedien framstiller han dramatiske scener i pittoresk miljø, men innenfor den klassiske tragedies tre enheter i tradisjonelle aleksanderiner.
Han utga i Rouen (uten å forelegge den for sensuren) også sitt syn på britiske holdninger i henhold til regjering, litteratur, og religion i en samling med essay i brevs form som fikk tittelen Lettres philosophiques sur les Anglais (Filosofiske brev om de engelske). Ettersom han betraktet det britiske konstitusjonelle monarki som mer utviklet og mer respektfullt for menneskerettigheter, særlig religiøs toleranse, enn den franske motpart, førte disse essayene til stor strid i Frankrike. Noe av de som tiltalte Voltaire med England var at det var flere trossamfunn: «Hvis det bare var én religion i England, kunne man frykte dens despotisme; hvis det var to, ville de skjære halsen over på hverandre. Men det er tredve av dem, og de lever i fred og forsoning.»
Voltaire fryktet med rette myndighetenes reaksjon ved at boken var sprengstoff ved at den utilslørt propaganderte for fritt land i religiøst og politisk henseende. Av den grunn ventet han helt til 1733 før han utga den, først i engelsk oversettelse og på fransk året etter. Den franske utgivelsen ble sett på som ytterst farlig og ble forbudt den 10. juni 1734, ble beslaglagt og dømt til å brennes: «sønderrives og brennes av bøddelen som forargerlige, stridende mot religionen, gode seder og den respekt man skylder autoritetene». En arrestasjonsordre på forfatteren ble utsendt og hans hjem gjennomsøkt. Voltaire hadde allerede flyktet og satt trygt i det selvstendige hertugdømmet Lorraine hos markien, matematikeren, fysikeren og forfatteren Émilie du Châtelet som han hadde innledet et forhold til allerede året i forvegen. Han flyttet inn i hennes slott i Cirey, på grensen mellom det franske distriktet Champagne og Lorraine. Forfølgelsen av boken gjorde den til allemannseie, da alle ville se hva som hadde ført til slik oppstandelse, og i allmennhetens øyne ble Voltaire «filosofen» framfor noen andre.
Årene i Cirey
Voltaire ble i Cirey hos Émilie du Châtelet i ti år. Slottet ble renovert og ble bygget om for Voltaires penger, og ble et hjem for ham selv, madame du Châtelet og tidvis også for hennes tolerante ektemann, Louis Marie Florent du Châtelet, når han kom på besøk. Forholdet, som varte i 15 år, var et betydelig intellektuelt samarbeid. De samlet over 21 000 bøker, et enormt antall for sin tid. Sammen studerte de disse bøkene og utførte naturvitenskapelige eksperimenter. Voltaires eksperimenter inkluderte blant annet et forsøk på å avgjøre ildens elementer. Med sine tidligere erfaringer med autoritetene sørget Voltaire for å holde seg på fysisk avstand, og nekte for ethvert besværlig ansvar. Han fortsatte å skrive mange skuespill, som blant annet Mérope (eller La Mérope française) og fortsatte sine langvarige undersøkelser av vitenskap og historie.
Voltaire og Émilie du Châtelet studerte også historie, særlig de historiske personer som hadde bidratt til sivilisasjonen. Voltaires andre essay på engelsk var Essay upon the Civil Wars in France (Essay om borgerkrigen i Frankrike). Han skrev et biografisk essay om Karl XII av Sverige, Historie de Charles XII (1731), som også var en del av hans kritikk av etablerte religioner. For Voltaire var den svenske kongen helten som erobrer og ikke ofrer sitt folk en tanke, og opp mot dette primitive idealet stilte han et annet ideal, «den store mannen» som med fredelige midler arbeider for å høyne sitt folks materielle og kulturelle nivå. Her idealiserte han tsar Peter I av Russland. Til tross for manglende objektivitet har verket mange interessante aspekter, særlig psykologiske. Historieverket vant ham en posisjon som historiker ved kongens hoff.
Parlophone Label Group
Parlophone Label Group er et selskap eiet av Warner Music Group.
Voltaire
Årene i Cirey
Sammen med Émilie du Châtelet studerte de også filosofi, særlig metafysikk, det som ikke kunne bli bevist, om det var eller ikke var en Gud, og de analyserte Bibelen og forsøkte å oppdage dens samtids gyldighet. Voltaires kritiske syn på religionen er reflektert i hans overbevisning om at kirken og staten burde være atskilt, og religionsfrihet, ideer som han hadde dannet seg i England.
På begynnelsen av 1740-tallet reiste Voltaire til flere steder i Europa. De framgangsrike teaterstykkene Profeten Mahomet fra 1742, hvor han framstilte islams grunnlegger Muhammed som en hevnlysten bedrager, og Mérope fra 1743, som han skrev i Brussel. Han levde også en tid som hoffmann. I 1745 fikk han en medalje fra pave Benedikt XIV og han dediserte stykket Profeten Mahomet til ham. Han skrev også underholdning og hylningsdikt til hoffet. I forbindelse med bryllupet til dauphin, kronprinsen, i 1745 satte han opp, sammen med komponisten Jean-Philippe Rameau ballettkomedien La Princesse de Navarre og litt senere sin operette Le Temple de la Gloire (Berømmelsens tempel), igjen med musikk av Rameau. Han ble nå protesjé av madame de Pompadour, kongens nye elskerinne, som han hadde kjent nærmere tidlig på 30-tallet, og han fikk en viss anerkjennelse ved hoffet og ble utpekt til historiographer du roi, kongelig historiograf, og ble utpekt som en kandidat for posisjon som gentilhomme la chambre, kongelig kammerherre. I 1746 mottok han posisjonen og ble offisielt framhevet til adelen. Det samme året ble, ikke minst grunnet hans langvarige suksess med tragedien Merope innvalgt som medlem av Académie française, det franske akademi. Hans posisjon ved det franske hoffet forble usikker. En hendelse med kongen, som ikke likte ham, ved dronningens bord i 1747, fikk ham til å minste gunsten. Voltaire hadde advart madam du Châtelet på engelsk, et språk de færreste franskmenn behersket, for falskspillere blant adelen. Med hoffets intriger rettet mot ham, og madam de Pompadour lei av ham, reiste Voltaire i unåde tilbake til Cirey. Den lille fortellingen Zadig ou la destinée (Zadig eller skjebnen) fra samme år er en karikatur av Voltaires korte karriere ved hoffet i Versailles.
Selv om Voltaire fortsatt elsket Émilie du Châtelet fant han i 1744 livet ved slottet innskrenket. På et besøk i Paris det samme året fant han en ny forelskelse; sin egen niese. Helt fra begynnelsen av var tiltrekningen til Marie Louise Mignot åpenbart seksuell; han skrev brev til henne (som først ble oppdaget i 1957) som var av en slik privat art at de oppfattes som pornografiske av utenforstående, eksempelvis «Min sjel kysser din; mitt lem, mitt hjerte, er forelsket i deg. Jeg kysser din vakre rumpe…» Senere levde de sammen som ektefeller uten at de noen ganger giftet seg, og de forble sammen til Voltaire døde i 1778.
Livet på slottet i Cirey var mindre idyllisk enn det tidligere hadde vært da Voltaire uten å bryte med sin intellektuelle venninne brakte med seg sin unge niese og følgesvenn. Da Émilie du Châtelet selv hadde funnet seg en ny elsker samtidig som ektemannen også vandret i bakgrunnen ble situasjonen tilnærmet farseaktig, men den fikk en tragisk utgang da Madame du Châtelet, 43 år gammel, døde i barselseng i 1749. Voltaire tok med takknemlighet imot en innbydelse fra Fredrik II av Preussen, som lenge hadde bedt den berømte dikteren om å besøke Berlin. Voltaire hadde i et brev til Fredrik II erklært at du Châtelet var «en stor mann hvis eneste feil var å være en kvinne». Muligens var det barseldøden han tenkte på som hadde frarøvet verden en stor intellektuell kapasitet.
Preussen
Etter Madam du Châtelets død 1749 aksepterte Voltaire en invitasjon fra kong Fredrik II av Preussen om å komme til hans hoff i Berlin. Kongen var en stor beundrer av romanforfatteren og dramatikeren. Voltaire dro kortvarig tilbake til Paris og i 1750 til Potsdam. Kongen hadde gjentatte ganger invitert franskmannen til sitt palass, og ga ham i 1751 en årslønn på 20 000 franc. Voltaire ble i rundt tre år i Preussen, til tross for at han ikke hadde legning som hoffpoet, hverken i personlighet eller i det han skrev. Det er mulig at Voltaire hadde en tanke om at han spille rollen som den rådgivende filosofen ved den opplyste despotens side. Han fikk en storslått mottagelse. I kongens krets kunne han sole seg omgangen av meget begavede personligheter fra mange nasjonaliteter.
Forholdet til Fredrik II begynte etterhvert å surne. Som realpolitiker avviste kongen brysk alle forsøk fra Voltaire på å blande seg inn i politikken. Voltaires fiender passet godt på å spre ytringer der hvor de gjorde mest skade. Han kom også i konflikt med Pierre Louis Maupertuis, som truet Voltaire med søksmål. I den anledning skrev Voltaire satiren Diatribe du docteur Akakia (Doktor Akakias stridsskrift) som ble utgitt i 1752 og som drev gjøn med Maupertuis. Boken førte til en konflikt ikke bare med Maupertuis, som var president i Vitenskapsakademiet i Berlin, men også med den tyske keiseren selv. Boken ble forbudt og ble brent. I 1753 fant Voltaire det best å forlate Fredriks hoff, og på tilbakereisen lot kongen franskmannen bli bevisst fornedret da han lot Voltaire ble arrestert på en kro for en forseelse, og holdt igjen i noen dager.
Til tross for sin økende rikdom manglet den snart 60 år gamle Voltaire et eget hjem. Da han forlot Preussen fikk han ikke tillatelse til bosette seg i Paris, heller ikke besøkte byen eller dens omgivelser, på papiret ikke en gang i Frankrike. I nærheten av Genève kjøpte han en stor eiendom som han ga navnet Les Délices (Deiligheten). Det er nå han ble den store jordeieren som etter tiden husker ham som.
Ferney
Voltaire bosatte seg på godset Les Délices rett utenfor Genève hvor han blant annet opprettet et eget teater og spilte selv på scenen. Han begynte også en høflig brevveksling med byens mest berømte innbyggere, Jean-Jacques Rousseau, men Voltaires harde kritikk av kristendommen førte til at de kom til utkjempe harde debatter.
Genève hadde mottatt Voltaire åpent i begynnelsen, men deretter følte byen den berømte mannens nærvær som belastende, særlig etter utgivelsen av den uanstendige La Pucelle d'Orléans (Jomfruen fra Orléans) i 1755. Genèves lov tillot ikke teaterforestillinger overhodet, noe Voltaire også måtte finne seg i. Han søkte i derfor et annet sted å slå seg ned på hvor han kunne nyte Genèves politiske frihet og Frankrikes sosiale frihet. I slutten av 1758 kjøpte han eiendom i Ferney, en halvannen mil fra Genève, men på fransk jord. Her lot han bygge et slott hvor han bodde resten av livet, i rundt tyve år. Herfra utøvet han en utrolig innflytelse på den europeiske mening, og mange av tidens berømte og innflytelsesrike mennesker, som James Boswell, Giacomo Casanova, Edward Gibbon, og den svenske kongen Gustav III, valfartet til Ferney for å treffe Voltaire. Etter at han selv hadde opplevd vanskeligheter med å avfinne seg hofflivet i Frankrike og Preussen, kunne han selv hoff, skjønt selv kalte han seg «Europas krovert».
Med seg i den landlige idyll hadde han Marie Louise Mignot. «Vi bygger rom for våre venner og høns,» skrev han i et brev. I og med at stedet lå på grensen kunne han raskt slippe unna om den politiske situasjonen endret seg for ham. Han var ikke bare filosof i ordet, men også i handling i opplysningstidens ånd. Han forbedret sitt gods, fikk grøftet myrer, plantet trær, forbedret avlen med fe og bygde den første kirken på stedet. I kirken står inskripsjonen «Deo erexit VOLTAIRE» («Reist til Gud av VOLTAIRE»), Voltaires navn var skrevet med de største bokstavene.
Ved siden av landbruk begynte han med industri, opprettet et garveri, fabrikkerte ullstrømper og satte i gang en urfabrikk. Og ikke minst, med et stikk til myndighetene i Genève, bygde han et teater som satte opp hans egne stykker, og publikum var Genèves bedre borgerskap. Det som hadde vært et sted med rundt 40 mennesker vokste til en by på rundt 1200 mennesker. Ferney het opprinnelig Fernex, men Voltaire endret «x» til en «y» grunnet det store antallet landsbyer i området med navn som endte på «x». Etter den franske revolusjonen ble byens navn endret til «Ferney-Voltaire» i hans ære.
Her begynte Voltaire å skrive Candide, ou l'Optimisme (Candide, eller optimismen) i 1759. Det var en satire blant annet på Gottfried Leibniz' filosofi, dennes optimistiske determinisme, og boken er kanskje det verk som Voltaire er best kjent for. Inspirasjonen var delvis påvirket av Voltaires reaksjon på hvordan hans samtid reagerte og tolket det store jordskjelvet i Lisboa noen år tidligere. Voltaire skrev øyeblikkelig et dikt om naturkatastrofen som kostet 30 000 mennesker livet, La Destruction de Lisbonne (Lisboas ødeleggelse, 1756), og reviderte diktet og uttrykte seg krassere samme år under tittelen Le Désastre de Lisbonne (Lisboas katastrofe). Tragedien i Portugal ga Voltaires tro på en verdensorden en knekk, og forholdet til Gud ble problematisk, noe han forsøkte å uttrykke i romanen Candide. Hovedperson, hvis navn Candide kan bety «åpen» eller «troskyldig» opplever burleske opplevelser nær verden over, og det meste går ham imot; krig, slaveri og naturkatastrofer. Til sist er den filosofi hovedperson kan trekkes ut er å arbeide uten å filosofere, når enhver yter sitt er det mulig å holde ut tilværelsen.
Hans hovedverk de siste årene var likevel hans Dictionnaire Philosophique portatif ou la Raison par alphabet (Filosofisk lommeleksikon eller Fornuften i alfabetisk orden, 1764), en Wikipedia-lignende bok som ble større for hver utgave. Den besto av korte og lange filosofiske essay som dekket alle slags problemer, politisk, sosiale, økonomiske, filosofiske, religiøse, estetiske og lignende. Utgaven fra 1764 inneholdt rundt hundre artikler mens nyere opplag fra 1772 hadde antallet seksdoblet seg. Hans utallige skrivende gjester fikk utdelt oppgaver alle slag, en hektisk oppgave i opplysningens tjeneste. Intensiteten i hans arbeid kan også karakteriseres at han egenhendig besvarte seks tusen brev bare mens han bodde på Ferney. Han hadde en slik posisjon i Europas åndsliv at myndighetene måtte betrakte ham som en reell maktfaktor. Det kom til syne da Voltaire med hell grep inn i en rekke rettssaker som besto av opplagte justismord.
1760-tallet ble han en forkjemper for urettmessig forfulgte mennesker, saken om Jean Calas er den mest kjente. Denne protestantiske hugenotten, en handelsmann fra Toulouse, ble torturert til døde i 1762 med begrunnelsen at han hadde drept sin sønn for at sønnen hadde konvertert til katolisismen. Hans eiendeler ble konfiskert og hans døtre ble tatt fra hans enke og tvunget inn i et kloster. Voltaire så dette som et opplagt sak av religiøs forfølgelse og intoleranse, og greide å tvinge fram en ny rettssak som førte til full frifinnelse og erstatning for familien Calas i 1765. Andre saker som Voltaire engasjerte seg i var Pierre-Paul Sirven, som lignet Calas’, og François-Jean de la Barre og dennes venn Gaillard d'Etalonde, som i motsetningen til la Barre kunne flykte til Sveits mens la Barre ble torturert og brent på bålet i 1766 for at han ikke tok av seg hatten overfor en religiøs prosesjon.
Død og begravelse
I februar 1778 kom Voltaire tilbake til Paris for første gang på tyve år. En årsak var for å være til stede ved premieren av hans siste tragedie, Irène. Med den nye kongen, Ludvig XVI var det igjen blitt mulig å være i Paris. Han ble mottatt som en fyrste, feiret i Akademiet og på Théâtre Français, og hans byste ble avduket på scenen. Den fem dagers reisen var dog anstrengende for den 83 år gamle dikteren. Han hadde lidd av blødninger og hadde besvær med vannlatningen. I gledesrusen var han sikker på å dø, og den 28. februar skrev han: «Jeg dør i tilbedelse av Gud, elsker mine venner, hater ikke mine fiender, og avskyr overtro.» Imidlertid kom han seg igjen og overvar premieren av Irène i mars hvor han ble tatt imot av publikum som en hjemvendt helt. Imidlertid ble han snart syk igjen, og døde den 30. mai 1778. Prester maste på ham for å få ham til gi fra seg rettroende erklæringer, og da han på dødssengen ble krevd av en prest til å fornekte djevelen og vende seg til Gud, skal han ha sagt: «For Guds skyld, la meg dø i fred!»
På grunn av hans velkjente kritikk av kirken – en kritikk han ikke ville trekke tilbake før han døde – ble Voltaire nektet en kristen begravelse. Venner av ham greide å få ham begravd i hemmelighet i klosteret i Scellières i Champagne før dette forbudet ble kjent. Hans hjerte og hjerne ble balsamert hver for seg. I juli 1791 fikk Nasjonalrådet, som så på Voltaire som en forløper til den franske revolusjonen, bragt hans jordiske levninger tilbake til Paris for å bli oppbevart ved siden av Rousseau i Panthéon. Det er beregnet at rundt en million mennesker deltok i prosesjonen som strakte seg gjennom hele Paris. Det var en omfattende seremoni, komplett med orkester, og musikken inkluderte et stykke som André Grétry hadde komponert spesielt for anledningen og som omfattet en del for «tuba curva». Dette var et instrument som hadde sin opprinnelse i romersk tid som cornu, men nylig gitt en renessanse under et nytt navn.
En anekdote som hevder at levningene av Voltaire ble stjålet av religiøse fanatikere i 1814 eller 1821 da Panthéon ble restaurert, og kastet i en søppelkasse, ikke medfører riktighet. Ryktene førte imidlertid til at kisten ble åpnet for nærmere undersøkelser i 1897, og det ble bekreftet at hans levninger fortsatt var intakte.