cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget om Taipale
Bakgrunn
Etter at de siste sikringsstyrkene hadde trukket seg tilbake til Mannerheimlinjen, forberedte begge parter seg på den forestående kampen om forsvarslinjen. Mannerheim var stadig utilfreds med sikringstroppenes mangel på aktivitet, og krevde at de skulle utføre flere angrep og nattraid mot de sovjetiske troppene. Begynnelsen av desember var den delen av året som hadde de lengste nettene, og mangelen på signalpistoler og troppenes mangel på kamperfaring og strid i mørke, førte til at offiserene unnlot å gjøre dette. Imens forberedte Meretskov seg på å angripe forsvarslinjen. Han visste at finnene regnet med et angrep mot Summa og Lähde-sektorene, som lå farlig nær Viborg og som ikke var særlig bevokst med trær, og at de derfor hadde de fleste av forsvarsverkene og reserveenhetene her. Han valgte å gjennomføre et kraftig angrep mot Taipale, for så å få reservene til å forsterke Taipale-sektoren og dermed svekke forsvaret ved Summa.
Men den finske 10. divisjon, som hadde tatt opp stilling langs elven Taipaleenjoki, visste at de ikke kunne regne med å motta forsterkninger av betydning. Mannerheim og hans generaler visste nøyaktig hva Meretskovs plan var, og forflyttet derfor ingen reservestyrker til Taipale. Forsvarslinjen ved Taipale lå ved en høydeformasjon som gikk langs Suvantogrenen av Vuoksi-elven i sør og til Ladogasjøen i nord. Langs Suvanto utnyttet finnene høydefordelen. Halvøyen Koukunniemi var ingenmannsland, da dette området var flatt, bart med få trær og sumpete. Ved å la Koukunniemi forbli uforsvart kunne finnene konsentrere sitt forsvar av sektoren, og de håpet dessuten at russerne ville bli fristet av å sette inn hovedangrepet her. Det finske artilleriet hadde derfor lagt en ildplan for å utslette fienden så snart de hadde opprettet et brohode der.
Slagets gang
Det første sovjetiske angrepet mot Taipale fant sted klokken 8.15 om morgenen den 6. desember, etter at det sovjetiske artilleriet hadde nådd frem til fronten. Etter en fire-timer langt forberedende artilleribombardement mot Neosaari, Koukkuniemi og Villakaa gikk stridsvogner fra den sovjetiske 49. divisjon til angrep mot Neosaari ved 11-tiden, hvor oberst Sihvonens JR 28 hadde inntatt stilling. Da de møtte russerne trakk de seg tilbake, men russerne klarte ikke å krysse elven ved fergehavnen Lossi. En time senere krysset sovjetisk infanteri Taipaleenjoki ved Koukkuniemi og fortsatte mot de finske stillingene ved Kirvesmäki. Da styrkene krysset Koukkuniemi kom de under kraftig og presis finsk artilleri- og maskingeværild, og russerne trakk seg tilbake med store tap blant både av soldater og materiell. I løpet av natten gikk finnene til motangrep ved Terentillä og Koukkuniemi uten hell.
Taipale-sektoren var relativt rolig bortsett fra de kraftige sovjetiske artilleribombardementene i de følgende dagene, og det neste store angrepet kom den 15. desember.
Elfenben
Elfenben (eller elfenbein) er et naturlig materiale som består av tannben (en type dentin) og utgjør hovedbestanddelen av støttennene hos noen pattedyrarter. Elfenben kommer i all vesentlighet fra støttennene til elefanter, men også støttenner fra flodhester, hvalross, spermhval, narhval, spekkhugger og vortesvin kan benyttes.
Kjemiske og gemmologiske verdier
Den kjemiske sammensetningen for elfenben varierer fra art til art. Elfenben fra elefanter består av en type dentin som inneholder ca. 65-70% hydroksylapatitt Ca5(PO4)3OH (en variant av apatitt), kollagen og proteiner fra elastin). De viktigste gemmologiske verdiene er en lysbrytningsindeks på 1,54, hardhet på 2,5-2,75, og egenvekten på 1,7-2,0.
Handel med elfenben
Elfenben er svært verdifullt og kan sammenlignes med edelmetall og edelstener hva pris angår, selv om råvareprisen har vært svært varierende gjennom tiden. Bearbeidet elfenben koster mange ganger mer enn selve råvaren, som når den selges ut fra land i Afrika typisk ligger på ca. 35-100 amerikanske dollar per kilo (oktober 2006). Før råvaren når sitt endelige bestemmelsessted for bearbeidelse har imidlertid prisen blitt mangedoblet. Det mest verdifulle elfenbenet stammer fra støttennene til den afrikanske skogselefanten og er svakt rosafarget. Dette elfenbenet er hardere enn noe annet elfenben, men allikevel lett å bearbeide. Prisen på det illegale markedet er formidabel.
På 1960-tallet lå råvareprisen på mellom 3 og 10 amerikanske dollar per pund (450 g) for støttenner av asiatisk elefant. Selv om elefanter har vært jaktet for sitt elfenben gjennom flere hundre år, så var det først på 1970-tallet at etterspørselen virkelig eksploderte, noe som naturlig nok også gjorde elfenben mer attraktivt økonomisk. I 1975 var råvareprisen steget til 50 dollar pundet. I 1979 veide støttenner i snitt 10,1 kg, mens de i 1987 kun veide 4,9 kg. En klar indikasjon på at stadig yngre dyr måtte felles for å tilfredsstille etterspørselen.
Den store etterspørselen førte til at det fra januar 1986 ble innført en kvoteordning på handel med elfenben, og like forut for implementeringen ble det gitt et generelt amnesti for illegale råvarer. CITES skulle overvåke ordningen, men bare 16 av 35 afrikanske land ble med. På denne tiden utgjorde den ulovlige handelen med elfenben omkring 75-80% av den totale omsetningen av elfenben. Mange land fant også raskt ut at det var relativt enkelt å unngå CITES kontrollordning, som var basert på at elfenben ikke lenger skulle omsettes som råmateriale. Med det var nok å bearbeide råmaterialet i noen grad, og så eksportere det. Kvoteordningen førte til at prisen på elfenben i 1987 steg til 125 dollar pundet. I 1989 var prisen oppe i mer enn 159 dollar pundet (354 dollar per kilo).
I 1950 utgjorde handel med elfenben ca. 204 metriske tonn totalt. I 1960 var det kommet opp i 412 tonn, i 1970 564 tonn, og i 1980 966 tonn totalt. Hovedårsaken til økningen var større etterspørsel fra asiatiske land, som på denne tiden hadde stor økonomisk vekst.
Forbud mot handel med elfenben
Den enorme handelen med elfenben førte til at dyrene som produserer det ble stadig færre, og innførsel og salg av elfenben er nå enten forbudt eller strengt regulert i mange land.
På CITES møtet i Lausanne i Sveits, i oktober 1989, var spørsmålet om man skulle inkludere afrikanske elefanter på CITES liste (Appendix I) over arter det er forbudt å drive handel med eller ikke. På den tiden hadde store elefantnasjoner som Kenya og Uganda i løpet av perioden 1973-1987 tapt omkring 85% av den naturlige bestanden av elefanter. Allikevel argumenterte flere land, blant annet Kenya, for en lempeligere ordning. Den årlige eksporten av legalt og illegalt elfenben fra Afrika kommet opp i 770 metriske tonn årlig, noe som tilsvarte 75 000 elefanter. Majoriteten av land stemte imidlertid for et totalt handelsforbud, som videre ble iverksatt fra den 18. januar 1990. Zimbabwe, Sør-Afrika, Botswana, Zambia og Malawi stemte i mot forslaget, sammen med Hongkong, som fra 1979-1987 var verdens største importør av ubehandlet elfenben. Samtidig var Japan den største importøren av elfenben totalt sett. Landet sto for omkring 38% av den totale verdenshandelen alene, mens Europa sto for ca. 18% og USA for ca. 12%. Forbudet ble siden re-evaluert under CITES konferansen i Kyoto, Japan, i 1992.
Både før og etter forbudet har krypskyttere fortsatt å jakte på elfenben, med den følge at bestanden av de berørte dyrene har blitt ytterligere redusert. Mange land har også et ønske om at forbudet i sin nåværende form opphører. Land som Zimbabwe og Sør-Afrika har fortsatt å hevde at slik handel er nødvendig, både av økonomiske og økologiske årsaker. I Sør-Afrika hevder blant annet lokale myndigheter at bestanden er i ferd med å blir større enn hva faunaen kan tåle.
I 2002 lempet De forente nasjoner delvis på forbudet mot elfenbelshandel ved å tillate noen få land å eksportere bestemte kvanta. Imidlertid viste en studie ved universitetet i Oxford at under én prosent av de 500 millioner amerikanske dollar elfenbenshandelen innbringer tilfaller afrikanere; det meste går til mellommenn og selgere. Handelsforbudet med elfenben er imidlertid omstridt i sin nåværende form.
I Russland produseres elfenben fra mammutlevninger som gjenfinnes i tundraen.
Fylkesvei 7674
Fylkesvei 7674 går mellom Myre og Palmåsen i Øksnes.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 939.
Norsk ordbok
Norsk ordbok er en ordbok for riksmål og moderat bokmål. Ordboken er utarbeidet av Tor Guttu og utgitt av Kunnskapsforlaget.
Førsteutgaven ble utgitt i 1993 under tittelen Norsk Illustrert Ordbok, fra 1998 heter den Norsk ordbok med undertitlene riksmål og moderat bokmål og med 1000 illustrasjoner. Den er en videreføring av Riksmålsordboken fra 1977 – en bok av dictionary-typen som var den første i sitt slag i Norge. Ordboken er også utgitt under navnet Aschehoug og Gyldendals store norske ordbok, i samme format som Store norske leksikon.
Verket inneholder over 1000 illustrasjoner for å vise hva et oppslag betyr der det er vanskelig forklare det med ord. Ordboken tar for seg både riksmål og moderat bokmål. Riksmålsord og -former er markert med en trekant for å skille ordet fra gjeldende bokmålsrettskrivning.
Annenutgaven fra 2005 er på over 1300 sider og inneholder over 81 000 oppslagsord. Riksmålsnormalen er gjennomgått av Det Norske Akademi for Språk og Litteratur (2002) og justert på noen punkter. De moderate bokmålsformene er revidert på bakgrunn av Norsk språkråds vedtak fra 2003, stadfestet av Kultur- og kirkedepartementet i 2005.
Digital utgave
Norsk ordbok inngår i språktjenesten Ordnett. Riksmålsformene er der erstattet av bokmålsformer.
Ingusjetia
Ingusjetia er en av Russlands republikker og ligger i den nordlige delen av Kaukasus.
Republikken grenser til Nord-Ossetia i vest og nord, Tsjetsjenia i øst og Georgia i sør.
IRA
Den irske republikanske armé (forkortes IRA, irsk Óglaigh na hÉireann, engelsk Irish Republican Army) er en irsk paramilitær bevegelse som kjemper for en samlet irsk republikk uavhengig av Storbritannia. Siden 1969 har IRA blitt splittet opp i flere fraksjoner; Det provisoriske IRA, Det virkelige IRA, Det offisielle IRA, m.fl.
I en oppsiktsvekkende erklæring meddelte Det provisoriske IRA 28. juli 2005 at man ikke lenger skulle kjempe med våpenmakt, men derimot demokratiske midler. Meldingen ble møtt med tilfredshet fra statsminister Tony Blair. Leder i Sinn Féin Gerry Adams uttrykte også tilfredshet med beslutningen.
Dermed er det kun grupper som brøt ut etter 1997 som fortsatt opererer under navnet IRA, men ingen av disse marginale gruppene er aktive.
1916–1922
Røttene til IRA går tilbake til opprøret i 1796, som ble ledet av Wolfe Tone. I forbindelse med dette ble Det irske republikanske brorskap (IRB) opprettet. Denne bevegelsen sto i spissen for flere opprør gjennom 1800-tallet, og er på flere måter en klar forløper for IRA.
Under påskeopprøret i 1916 ble det proklamert at Irish Volunteers og Irish Citizen Army skulle slås sammen til en organisasjon. Begge grupper fortsatte allikevel å eksistere, men de gled gradvis sammen og ble IRA. De tok navnet Óglaigh na hÉireann, «Den irske armé», som fortsatt brukes som offisielt navn av alle de forskjellige grupper som kaller seg IRA. Det er vanskelig å tidfeste overgangen helt sikkert, men fra 1917 hadde den i realiteten funnet sted, og i 1919 ble den gjort offisiell.
Etter at påskeopprøret var slått ned tok Michael Collins en aktiv rolle i reorganiseringen av IRA. Den væpnede kampen mot britene fortsatte, men man forlot den gamle strategien med store, åpne opprør. Collins, og andre ledere, så at dette hver gang hadde resultert i at britene sendte større styrker, og at man uansett ikke ville kunne måle seg med stormaktens militærstyrker i direkte konfrontasjon. Man begynte derfor med geriljakrigføring, blant annet snikmord, bombeattentater, angrep på politistasjoner og mindre militærforlegninger osv. I 1919 erklærte IRA, som anså seg som representant for den ennå ikke anerkjente Den irske republikk, krig mot Storbritannia. Den irske uavhengighetskrigen ble ført med geriljataktikk, og man unngikk hele tiden store, avgjørende konfrontasjoner.
1923–1969
Etter borgerkrigens slutt forsøkte man å avvæpne IRA, noe som ikke lyktes helt. Men det ble klart at borgerkrigen bare hadde svekket Irland, og at IRA ikke hadde noe å tjene på å forsøke å presse regjeringen på spørsmålet om traktaten. Derfor ble aggresjonen igjen rettet mot britene. IRA hadde også blitt delt i to på en annen måte, med en nordlig gruppe i Nord-Irland, og en sørlig gruppe i Fristaten. Den nordlige gruppen definerte seg først og fremst som beskyttere for republikanerne i Nord-Irland, mens den sørlige fokuserte på geriljaraid over grensen. Fristaten, og senere republikken Irland, inntok i lange perioder en passiv holdning, slik at IRA hadde mulighet til å utføre angrep i Nord-Irland og deretter komme seg i sikkerhet over grensen.
På 1930-tallet begynte en ny strategi. IRA hadde fortsatt med bombeangrep mot britiske tjenestemenn og britiske interesser, men ønsket også å føre krigen på engelsk territorium. Dette skyldte dels et ønske om å sikre seg mot å ramme sine egne meningsfeller med bomber, og dels et ønske om å få den engelske opinionen til å kreve at Storbritannia skulle gi fra seg kontrollen over Nord-Irland. Det er verdt å merke at i IRAs tankegang måtte slike angrep rettes kun mot England, ettersom Skottland og Wales var keltiske områder som de anså for å være under engelsk dominans. Dette stemte for så vidt et stykke på vei med den politiske situasjon inntil Skottland og Wales fikk økt selvstyre.
Bombekampanjen i England fikk liten virkning. Den fortsatte inn i 1940-årene, men ble avsluttet da man fant ut at den bare vakte avsky for IRA i England. Det viste seg å være svært vanskelig å tvinge engelskmennene til å gi etter på denne måten, noe IRA virkelig fikk se da den tyske bombingen av engelske byer bare førte til økt motstandsvilje. Etter andre verdenskrig gled IRA inn i en mer og mer obskur tilværelse. Irland ble fullt ut selvstendig og rekrutteringsgrunnlaget ble stadig tynnere. Vendepunktet kom mot slutten av 1960-årene, da borgerrettsbevegelsen i Nord-Irland begynte sitt arbeid for like rettigheter for katolikker og protestanter. Konflikten i Nord-Irland er egentlig ikke en religiøs konflikt; siden den utkjempes mellom er republikanere og lojalister. Men skillelinjene mellom de to gruppene er stort sett identiske med de religiøse skillelinjene; republikanerne er irske katolikker, og lojalistene er britiske protestanter. Arbeidsløsheten var langt høyere blant katolikkene, og valgkretsene var inndelt slik at protestantene hadde langt flere representanter enn katolikkene. Borgerrettsbevegelsen ønsket å få endret dette, slik at alle fikk like muligheter. Deres protestmarsjer ble flere ganger møtt med kraftig voldsbruk fra protestantiske grupper, ledet av blant annet Ian Paisley. Politiet tok nokså konsekvent protestantenes side.
Fra 1969
I 1969 hadde situasjonen tilspisset seg kraftig, og det var jevnlig opptøyer. Den britiske hæren måtte til slutt settes inn for å skille partene fra hverandre. I begynnelsen var det en periode som gjerne kalles «hvetebrødsdagene» av republikanere. Katolikkene var svært fornøyd med at hæren kom, fordi de gjenopprettet balansen i et samfunn hvor politiet hadde tatt side for den ene part i konflikten. IRA, derimot, var ikke spesielt populære. De hadde tradisjonelt vært regnet som republikanernes beskyttere, men i 1969 var de ikke en faktor å regne med. IRA hadde blitt overtatt av venstreradikale ledere som ønsket å invitere protestantene til en felles klassekamp, og innrettet seg ellers mot politisk arbeid, fremfor å føre en væpnet motstandskamp mot det britiske styret. I den forbindelse hadde IRA nærmest blitt avvæpnet. Under IRAs nye ledelse hadde medlemsmassen krympet betydelig. Da lojalister gjennomførte angrep for å fordrive den katolske befolkningen fra deler av Belfast, satte ikke IRA seg til motverge. Det var derfor at man i tiden som fulgte kunne lese graffiti som «IRA = I Ran Away» («IRA = Jeg stakk av»).
Kåre Nesset
Han var født på gården Rundbukta på Uthaug som sønn av bonde, ordfører og stortingsrepresentant Peder Næsset, og kona Sofie. Han var gift med Borghild Haakaas (1910–1987); paret hadde fire barn.
Nesset var ansatt som gårdsbestyrer på Austrått 1936–1960; i deler av denne perioden var han også statens tilsynsmann med Austråttborgen. Under andre verdenskrig kom han i kontakt med jugoslaviske krigsfanger i Austråttleiren. Han ga humanitær hjelp til fangene, og bidro aktivt til å skape en fluktrute fra leiren og østover mot Sverige. Han var også den som foreslo og stod bak byggingen av Serberhytta oppe i Rødsjøen i Rissa før fangene kunne loses over til Sverige. Nesset ble arrestert 27. mai 1944 under Operasjon Oleander, og satt på Vollan og Grini til freden.
Hans innsats er beskrevet i Asbjørn Øksendals dokumentarbok Når nøden er størst... (Trondheim, 1969). Turmarsjen Partisanmarsjen, som følger fluktruten fra Austrått til Rødsjøen, har også hedret Nesset ved å kalle en av medaljene Kåre Nessets minnemedalje.
Haukugle
Haukugle (Surnia ulula) er en mellomstor ugle, den eneste i slekten Surnia.
Navnet haukugle viser til dens likhetstrekk med spurvehauk, både hva gjelder vingeform, profil og flukt. Den har også et levevis som kan minne om spurvehaukens, den er dagaktiv og jakter på lignende byttedyr. Populasjonsstørrelsen påvirkes ofte av såkalte smågnagersvingninger.
Beskrivelse
Haukugla har en kroppslengde mellom 36 og 41 cm, som gjør den til en mellomstor ugle, omtrent like stor som en hornugle. Stjerten er påfallende lang og kileformet. Hodet er forholdsvis lite med flat isse. Den har et tydelig ansiktsspeil med brunsvart ramme. Øynene og nebbet er gule.
Ryggen er brunsvart med hvite flekker. Buken er hvit med smale mørkgrå til brune tverrstriper. Disse stripene gjør uglen lett gjenkjennelig i flukten.
Charlotte Knobloch
Charlotte Knobloch (født 29. oktober 1932 i München) er president for Zentralrat der Juden in Deutschland og visepresident for den europeiske jødiske kongressen og for den jødiske verdenskongressen. Hun har også gjennom mange år vært leder for det jødiske trossamfunnet i München og Oberbayern.
Bakgrunn
Charlotte Knobloch ble født inn i en velstående jødisk juristfamilie i München, og var datter av den dengang kjente München-advokaten Fritz Neuland, som i 1920-årene hadde et advokatkontor sammen med den senere bayerske statsministeren Wilhelm Hoegner. Moren Margarethe var født som kristen, men konverterte til jødedommen da hun ble gift med Neuland. Etter at foreldrene ble skilt i 1936 hun oppdratt av bestemoren Albertine Neuland. Da faren ble arrestert ble hun reddet av en fremmed kvinne med en barnevogn, som tok henne i hånden og gikk bort.
Fra 1942 ble hun skjult av katolske bønder i Franken i Nord-Bayern (hennes onkels tidligere husholderske utga henne for å være sitt eget utenomekteskapelige barn), og faren overlevet krigen som tvangsarbeider. Fritz Neuland reiste etter krigen tilbake til München og ble leder for den lille jødiske menigheten der. Han ble senere bayersk senator.
Fôrvert (Norges blindeforbund)
Fôrvert er betegnelsen på en som står for fôring av valp som er kandidat til å bli førerhund. Fôrvertordningen er organisert av Norges Blindeforbund. Fôrverten har ansvaret for daglig stell og fôring av valpen fra ca 8 ukers alder til valpen er ca 15 måneder. Fôrverten står for grunntrening av hunden og venner den til å bli stelt og undersøkt.
Charlotte Knobloch
Bakgrunn
Charlotte Neuland giftet seg i 1951 med Samuel Knobloch som opprinnelig var fra Kraków, men hadde flyktet fra det antisemittiske kommunistregimet. Opprinnelig planla hun å utvandre til USA, men etter at hennes barn var født og hennes mann opplevet sin første yrkesmessige suksess ble familien boende i München. Også Charlotte engasjerte seg i det jødiske trossamfunnet i byen, og ble i 1981 første gang innvalgt i styret.
Fôrvert (Norges blindeforbund)
En viktig del av grunntreningen er miljøtrening. Det vil si venne hunden til å reise med for eksempel buss, T-bane, tog osv. og til å ferdes i trafikkerte områder. Lære seg å være i ro, vente og å være tålmodig. Hunden eies hele tiden av f.eks. Norges blindeforbund.
Charlotte Knobloch
Visepresident for Zentralrat der Juden in Deutschland
I 1984 ble hun den første kvinne som ble leder for et jødisk trossamfunn i Tyskland. Hun ble valgt til visepresident for Zentralrat der Juden in Deutschland i 1996, og i 2005 til visepresident for den jødiske verdenskongressen. I 2005 ble hun æresborger av München. Etter Paul Spiegels død ble hun i juni 2006 valgt til den første kvinnelige presidenten for Zentralrat der Juden.
Fôrvert (Norges blindeforbund)
Ved 15 måneders alder skal hunden inn til testing hos organisasjonen som skal stå for den videre utdanningen av hunden. Er hunden klar for videre opplæring, fortsetter opplæringen hos egne instruktører. Er hunden ikke klar, kan den komme tilbake til fôrverten for en kortere eller lengre periode. Eller det blir avgjort om den ikke egner seg som førerhund eller annen type servicehund. Dersom hunden ikke kan brukes kan fôrverten bli tilbudt å kjøpe hunden.
Charlotte Knobloch
Visepresident for Zentralrat der Juden in Deutschland
Hun har særlig engasjert seg for bygningen av det Jødiske Senteret på St. Jakobsplatz i München, som har nærmere 10 000 jødiske innbyggere. I forbindelse med EU-utvidelsen advarte hun bl.a. om antisemittisme i de nye medlemslandene i Øst-Europa.
Kristen Staksnæs vei (Arendal)
Kristen Staksnæs vei (1–61, 2–44) er en del av fylkesvei 126 på Eydehavn i Arendal kommune, Aust-Agder.
Veien går fra krysset Formannsgata / Skoleveien til den nye regionshavnen på Eydehavn. Sideveier er Elly Eydes vei, Nils Hjelmtveits vei og Nitridveien. Veien er asfaltert og har 50 km/t fartsgrense. Veien er 725 meter lang og går forbi tidligere Arendal Smelteverk, nå Saint-Gobain CM.
Entourage (TV-serie)
I Norge er serien vist på Canal+ og TV3.
Anerkjennelse
Entourage kan bli sett på som mennenes svar på Sex og Singelliv, og særlig sesong 3 er blitt framhevet. Serien eller skuespillerne fra den har blant annet blitt nominert til 25 Emmypriser og 14 Golden Globe-priser. Spesielt Jeremy Piven som spiller agenten Ari har utmerket seg med sin tolkning av den utagerende, bannende, kyniske, men like fullt trofaste agenten.
Sitater
Bladet MANN har i hvert blad en spalte de kaller månedens Ari, der blir et sitat fra hans vanvittige dialoger eller uttalelser trykt. Det mest kjente sitatet fra Ari er «let's hug it out bitch», et sitat Piven selv fant på. Et annet kjent sitat er: «If so much as eyefuck an agent in this building i will deport you naked to the taliban.»
Hva er seriens fascinasjon
Selv om serien nå (2011) går mot slutten og den begynner å miste seertall (det har blitt erklært at sesong 8 blir den siste) vil nok de fleste fans lenge huske denne serien som et godt innblikk i en filmstjernes verden og businessverden (Ari Gold). Det hadde nok allikevel vært vanskeligere å forholde seg til, eller føle med karakterene hvis det ikke hadde vært for kameratfaktoren, skaperen av serien Doug Ellin selv påpekte: «Entourage virker ettersom det er om mannlig vennskap. Settingen i Hollywood er underholdende, men det egentlig om vennskapet til disse fyrene».
Jeremy Piven uttalte også med klassisk Ari Gold retorikk: «Om det var bare et show om ønsker som ble oppfylt og noen fyrer som driter seg ut ettersom deres beste venn er berømt, ville det ikke ha vært særlig interessant.»
Film
I 2015 kom den amerikansk filmkomedien Entourage som en spin-off fra TV-serien. Filmen ble skrevet og regissert av Doug Ellin.
Gjesteskuespillere
I de fleste episoder av Entourage, opptrer en eller flere kjente personer, deriblant skuespillere, musikere og idrettsutøvere som seg selv. Selv om i det fleste tilfeller det meste av deres liv er fiksjon. Her følger en liste over slike opptredener.
HMS «Colossus» (1943)
HMS «Colossus» var et britisk hangarskip.
Hun var det første skipet i «Colossus»-klassen, og ved siden av HMS «Glory» de eneste av de ti skipene i denne klassen som rakk å delta i kamphandlinger under den andre verdenskrig.
HMS «Colossus» tok del i den britiske delen av kampanjen mot Japan i Stillehavet. Etter krigen ble hun i august 1946 overført til den franske marinen hvor hun tjenestegjorde under navnet «Arromanches».
Referanser
HMS Colossus (R15)
Vennskap
Vennskap er et forhold av gjensidig affeksjon mellom mennesker. Det er en sterkere form for mellommenneskelig samhold enn en assosiasjon, slik som en klassekamerat, nabo, medarbeider eller kollega.
I noen kulturer, er vennskapskonseptet begrenset til et lite antall meget dype forhold, i andre, slik som USA og Canada, kan en person ha mange venner, pluss kanskje et mer intenst forhold med en eller to mennesker, som kan kalles "gode venner" eller "bestevenner". Selv om det er mange former for vennskap, kan noen variere fra sted til sted, spesielle karakteristikker er til stede i mange slike forbindelser. Slike egenskaper inkluderer å velge å være sammen med hverandre, sette pris på tiden de deler sammen og være i stand til å delta i en positiv og støttende rolle mot hverandre.
Noen ganger skilles venner fra familie, som i uttrykket "familie og venner", og noen ganger fra elskere.
Cevennene
Cevennene (fransk: Cévennes) er en fjellkjede i sørlige og sentrale deler av Frankrike, som dekker deler av departementene Gard, Lozère, Ardèche og Haute-Loire.
Vennskap
Vennskap har blitt studert i akademiske felt, slik som kommunikasjon, sosiologi, sosialpsykologi, antropologi og filosofi.
Cevennene
Ordet Cevennene kommer av det galliske Cebenna («fjellrygg» ), som ble latinisert av Julius Cæsar til Cevenna.
Cevennene er en del av Massif Central. Den går fra Montagne Noire og nordøstover til Monts du Vivarais. Det høyeste punktet er Mont Lozère på 1 699 m. En annen høy fjelltopp er Mont Aigoual på 1 567 m. Flere elver springer ut fra Cevennene; Loire, Allier og Tarn renner mot Atlanterhavet, Ardèche og sideelvene Chassezac, Cèze og Gardon renner ut i Rhône. Vidourle, Hérault og Dourbie munner ut i Middelhavet. Regionen inneholder en nasjonalpark, Parc National des Cévennes, opprettet i 1970 og Parc Naturel Régional des Monts d'Ardèche.
Området er kjent for sine samfunn av protestanter eller hugenotter. I Louis XIVs regjeringstid flyktet de fleste hugenottene fra Frankrike, særlig etter opphevingen av det nantiske edikt i 1685. Samfunnet i Cevennene holdt seg derimot i ro, og var vernet av det åslendte landskapet. I 1702 gikk denne folkegruppen, kalt camisarder, imot monarkiet. De to sidene ble enige om fred i 1715.
Angrepet på Pleiku-flybasen
Angrepet på Pleiku Flybase (også kjent som Camp Holloway Airfield) fant sted klokken 2 på morgenen den 6. februar 1965, da styrker fra FNL angrep den amerikanske basen. Nordvietnamesiske regulære tropper gikk til et samtidig angrep på en annen flybase på den andre siden av Pleiku, med mindre tap og ikke fullt så store ødeleggelser. Camp Hollaway ble truffet av bombekasterild og rakettdrevne granater, og ble utsatt for store ødeleggelser. Geriljaene forsøkte også å ødelegge vanntårnet, men ble hindret i dette.
Angrepet etterlot 9 amerikanere døde og ytterligere 128 skadet, innen en tidsramme på rundt 15 minutter. Amerikanerne lyktes i å få flere av flyene i basen opp i luften for å forhindre at de ble ødelagt, hvorav ett krasjet under oppstigningen. Allerede tre dager senere ble en amerikansk kaserne angrepet, noe som bidrog til at USA gjengjeldte ved å igangsette Operasjon Flaming Dart, som var massive bomberaid mot Nord-Vietnam, som gjengjeldelse.
Thomas Buergenthal
Thomas Buergenthal (født 11. mai 1934 i Ľubochňa i Tsjekkoslovakia, død 29. mai 2023 i Miami i USA) var en amerikansk jurist innenfor folkerett og menneskeretter, og dommer ved Den internasjonale domstolen i Haag. Han ble professor i rettsvitenskap ved George Washington University. Han gikk av som dommer i 2010. Under andre verdenskrig overlevde han Auschwitz og Sachsenhausen blant annet med hjelp fra norske fanger. Han var en av de yngste overlevende fra disse leirene.
Bakgrunn
Familien Buergenthal var jødisk. Familien flyktet fra Tyskland til Tsjekkoslovakia etter Hitlers maktovertakelse i 1933 og den tiltagende jødeforfølgelsen. Thomas Buergenthal ble født 11. mai 1934 i Ľubochňa i Tsjekkoslovakia (nå i Žilina-regionen i Slovakia).
Jødeforfølgelsene
Da jødeforfølgelsen tiltok i Slovakia i 1939, krysset de grensen til Polen med sikte på å ta båt fra Gdynia til England. Kort tid etter (mars 1939) tok Hitler kontroll over Tsjekkoslovakia. I Polen ventet de hele sommeren på visum til Storbritannia, men da visaene kom i slutten av august var det for sent fordi Polen ble invadert av Tyskland samme dag de skulle ta toget til havnebyen Gdynia. De ble værende i byen Kielce der jødene ble samlet i en ghetto.
Senere ble de overført til en leir for tvangsarbeid, og i 1944 ble familien deportert til Auschwitz. Thomas var ett av de få barna som ikke ble sendt rett i gasskammeret ved anskomst Auschwitz.
Ti år gammel hadde han overlevd ghettoer i det okkuperte Polen, Auschwitz og dødsmarsjen til konsentrasjonsleiren Sachsenhausen ikke langt fra Berlin. På vei til Sachsenhausen forfrøs han tærne. En polsk blockältester i konsentrasjonsleiren med medisinsk utdanning sørget for at han fikk klær og ble operert av den norske legen Sven Oftedal, som var fange der. De norske i Sachsenhausen fikk mot slutten av krigen motta pakker med mat fra Sverige, «svenskepakker», og deler av dette ga Odd Nansen og andre til Buergenthal særlig da de skulle reise med de hvite bussene. Odd Nansen berget livet hans i krigens siste dager. Leiren ble befridd av sovjetiske styrker i april 1945. Da de forlot leiren slo de seg ned i en forlatt privatbolig der de fant mat. Senere ble han tatt vare på av polske soldater som holdt til i nærheten og sammen med dem var han vitne til sluttkampene om Berlin.
Boken ''Tommy. En sannferdig fortelling'' (skrevet av Odd Nansen mange år etter krigen) handler om hvordan det hadde gått med gutten. Buergenthal tok kontakt med juristen Benjamin Ferencz med spørsmål om han kunne få erstatning for slavearbeid for Heinkels flyfabrikk da Buergenthal som tiåring var internert i Sachsenhausen. Tysk høyesterett hadde allerede avsagt dom til fordel for tyske bedrifter, og Ferencz kunne ikke gjøre stort for Buergenthal.
Etter verdenskrigen
Buergenthal ble med de polske styrkene østover til en kaserne utenfor Warszawa og ble værende der til slutten av 1946. Han var en av de yngste overlevende fra Auschwitz og Sachsenhausen. Han ble i slutten av 1946 plassert på et barnehjem i Otwock utenfor Warszawa inntil han ble funnet av slektninger og to år etter krigen gjenforent med moren i Göttingen. Faren døde i Buchenwald; besteforeldrene ble drept av nazistene.
Buergenthal og moren var omtrent de eneste jødene i Göttingen på den tiden. Odd Nansen tok ham med seg fra Göttingen på et to måneder langt besøk i Norge. Nansen skrev et anbefalingsbrev da Buergenthal søkte om visum til USA.
Til USA
Buergenthal utvandret til USA i 1951. Han studerte jus ved New York University og internasjonal rett ved Harvard Law School.
Karriere
Buergenthal ble ekspert i folkerett. Han arbeidet ved University of Texas, State University of New York (uteksaminert i 1960) og Emory University. Han var dekan for juridisk fakultet ved American University i Washington D.C.. Fra 1989 var han professor i rettsvitenskap ved George Washington University. Fra 2000 til 2010 var han dommer ved den internasjonale domstolen i Haag. Fra 2010 var han tilbake ved George Washington University til han i 2015 ble professor emeritus.
Han publiserte over ti bøker, A Lucky Child om erfaringen fra Auschwitz, og et stort antall faglige artikler. Han medvirket i redaksjonen for American Journal of International Law og Human Rights Law Journal. Han var medlem av FNs menneskerettskomite. Han var medlem av rådet for United States Holocaust Memorial Museum. Han var leder for Inter-American Court of Human Rights (med base i Costa Rica) fra 1979.
Jesberg
Jesberg er en tysk kommune i Hessen.
Musikken i Danmark
Musikken i Danmark
Tidlig musikk
Om musikken i Danmark og i det før-kristne Norden vet man ikke noe sikkert da man mangler en musikalsk overlevering. I nasjonal forstand er dansk musikk et begrep som først oppsto i vår egen tidsalder. Men i forhold til Danmarks avsides beliggenhet har tonekunsten tidlig satt sitt preg og delvis nådd en ikke ubetydelig utvikling. For den aller eldste periodens vedkommende har man noe ganske enestående i bronsealderens lurer, som kaster et eiendommelig lys over en fjern oldtidsperiodes høye teknikk og underlige sans for toner.
Selvsagt danner lurene fremdeles bare et isolert kulturfenomen, idet man mangler alle holdepunkter for å kunne knytte dette sammen med den historiske tid og denne historiske perioden for dansk musikk begynner forholdsvis sent. Men man er imidlertid i Danmark, som i Norden forøvrig, ikke uten vitnesbyrd om at tonekunsten også i en tidlig periode har båret blomster som har avsatt frukt.
Musikkens stilling i sagatiden og dens forbindelse med skaldekunsten er ikke fullstendig klarlagt. Selv fra denne fjerne tiden har man imidlertid spredte interessante etterretninger og i de gamle danske kjempevisene og folkemelodier en musikkhistorisk skatt. Man er usikker på tidsbestemmelsen ettersom den aller første opptegnelsen av (folkevisefragmentet i Codex Runicus) ikke går lenger tilbake enn til ca. 1300. Men både i form og innhold vitner dette om Danmarks kultur også på dette området i denne tidlige perioden.
Christian II - 1500-tallet
Den fransk-belgiske («nederlandske») skolen førte på denne tiden an i musikken. Navn på personer fra denne skolen pryder også det Det Kongelige Kapels lister omtrent et hundreår gjennom, under Christian III, Frederik II og Christian IV. Blant dem kan nevnes Georg Preston (kanskje Jørgen Preston?), Johan Baston, Adrian Petit Coclicus (1499–1563), Franciscus Amsfortius (1559), Arnold de Fine (1530–1586), Gregorius Trehou (1550–1619) og Melchior Borchgrevinck. Christian IIIs «øverste Trompeter» var Jørgen Heide – Under Frederik II søkte engelske instrumentalister seg til hoffet i rikt monn. Her opptrådte de også som skuespillere, mimere og dansere ved festlighetene på Københavns slott og på Kronborg under ledelse av William Kemp (død 1603), Shakespeares venn og kunstnerkollega.
Som folkelig element fikk salmesangen i reformasjonsårene en særskilt betydning og kongene sørget for at kunnskap til musikk kunne bli allment utbredt. I latinskolene utgjorde sang og musikk et fast lærefag og universitetet fikk en egen lærestol for dette faget, som besto inntil inn i midten av 1800-tallet. Dels ved disse institusjonene og dels ved kongens direkte økonomiske støtte utviklet det seg et eiendommelig musikkliv i den lykkelige perioden Danmark opplevde i begynnelsen av Christian IV's regjering.
Christian IV - 1600-tallet
Med betydelige kostnader underholdt Christian IV et tallrikt og velutstyrt orkester av sangere og instrumentalister, et av de største på sin tid i Europa. Kapellet hadde ikke få utenlandske mestre i sin midte, slik som engelskmannen John Dowland, tyskerne Melchior Schildt og Heinrich Schütz og mange andre. Christian IV sto i utlandets øyne som en fremragende musikalsk mesén, noe flere dedikasjoner fra utenlandske tonemestre vitner om.
Av andre musikere kan nevnes William Brade (1594-1596, 1599-1606 og 1620-1622), Jan Tollius (1601–1603), Vincentius Bertholusius (1607–1608), Melchior Borchgrevinck, Nicolo Gistou (eller Nicolas Gistow, død 1609), Thomas Simpson, Matthias Weckmann.
Også orgelspillet har betydelige danske representanter fra denne perioden: Truid Aagesen, Johan Lorentz og Dietrich Buxtehude, sistnevnte fikk imidlertid sitt egentlige virkefelt i Lübeck og ikke i Danmark. I Hans Mikkelsen Ravn (Johannes Michaelis Corvinus) fikk man den første danske musikkteoretiker (Heptachordum danicum, 1646).
Operaens inntog i 1689
Operaen holdt sitt inntog i 1689 med Der vereinigte Götterstreit komponert av en av kongens «Violons», Poul Christian Schindler (1648–1740). Senere kom det tysk opera fra Hamburg og i den anledning virket den geniale Reinhard Keiser gjentatte ganger virket ved hoffet. Deretter kom franske skuespillere med sine musikalske intermedier i hyrdestilen og endelig den italienske operaen.
I sesongen 1747-48 begynte italienerne sine forestillinger under Pietro Mingotti på Charlottenborg, kapellmestre var Giuseppe Sarti og Scalabrini samt (1748–49) den unge Gluck som i anledning av kronprinsens (Christian VII's) dåp komponerte et festspill. Skjønt italienerne var på mote manglet det ikke på opposisjon mot denne operaens opptreden. For eksempel fremsto den kjente tyske musiker og forfatter Johann Adolph Scheibe, som en tid lang virket i København og hadde tittel av kongelig dansk kapellmester, med stor energi for en reform av operaen. Det er mulig at Gluck ved dette har mottatt de første impulser til sine senere reformatoriske verker.
Etter den italienske operaen ble særlig den franske Opéra comique av betydning for stilen i syngespillene på Den Danske Skueplads, teateret.
Danske konsertforetagender på 1700-tallet
Mer enn alt dette fremmede som aldri slo fast rot i dansk jord, interesserer de forskjellige innenlandske konsertforetagender. Fra midten av 1700-tallet førte de i vekslende kår en ganske frodig tilværelse og vitner om en til tider ikke liten musikalsk interesse som åpenbart har vært av betydning for utviklingen.
Som begynnelsen til et offentlig konsertvesen oppsto det atskillige musikalske selskaper i Danmark på 1700-tallet med nesten likelydende og lett forvekselige navn; de første musikkselskapene i en kort perioden under navn av Collegium musicum.
Man opprettelsen av teateret i Lille Grønnegade i 1722 hadde man fått en nasjonal teaterscene Den danske Skueplads og et par årtier senere - i 1740-årene - fikk man den tanken å ha konserter med egne krefter og valgte formen av et musikkselskap som man hadde gjort før i Europa.
Musikkselskapenes bakgrunn
Allerede på 15-og 1600-tallet oppsto det rundt om i Europa og særlig i Tyskland musikalske selskaper hvorav de fleste snart forsvant igjen. Noen av selskapene tok italienske akademier fra renessansen som mønster, andre knyttet seg til skolen og kirken med det hovedformål å gi kirkemusikken på de store høytidene et usedvanlig og festlig preg, og det var folk av den lærde stand som på denne måten begynte å musisere. Det var derfor fortrinnsvis universitetsbyene som ble sete for denne formen for mer eller mindre private musikkforeninger. I Leipzig dannet studentene i begynnelsen av 1700-tallet et velbesøkt musikalsk kollegium – et Collegium musicum opprettet av Georg Philipp Telemann 1701/02 – som utførte kirkemusikken i Neukirche og holdt øvelser på et kaffehus hvor også tilhørere hadde adgang. I 1730-årene hadde byen to forskjellige ukentlige studenterkonserter hvorav den ene ble dirigert av Johann Sebastian Bach.
I England hadde man hatt noen av de første offentlige konserter fra begynnelsen av 1670-årene under ledelse av et medlem av The King's Music, komponisten og fiolinisten John Bannister.
At det i den pietistiske Christian VIs regjeringstid 1730-46 ikke kunne holdes teaterforestillinger, kan ha medvirket til at København ble en av de byene som forholdsvis tidlig utviklet et omfattende konsertliv. Schiørring skriver at dette skulle fremgå av offentlige bekjentgjørelser for sommeren 1727 hvor det ble opplyst at det hver onsdag ettermiddag i hotell Stadt Hamborg skulle «afholdes en smuk vokal- og instrumental musik, som begynder præcis kl. 15».
Man antar at Ludvig Holberg allerede under sitt opphold i England mellom 1706 og 1708 opplevde friluftskonsertene i Vauxhall Gardens; i Oxford var han medlem av The musical Club som holdt konsert hver onsdag og passasjer i et av Holbergs epigrammer fra 1737 om «de mulikalske Kollegier» – som på visse bestemte dager ble avholdt i hans hjem – skulle tale for at disse konsertene ikke hadde privat karakter, og at Holberg var aktiv i å fremme disse foretagender.
Holberg satte så stor pris på en av de tidligste musikkforeningene – Det musikalske Societet (1744–49) – at han sidestilte det med selve Den danske Skueplads og kalte det «yndet og admireret såvel af fremmede som af egne Landsmænd». Cand. jur. Johannes Erasmus Iversen (1713–55) var en av lederne og en av de få danske menn som på dette tidspunkt gjorde seg gjeldende i musikk. Det musikalske Societet, hvor også Johann Adolph Scheibe og C.A. Thielo (1707–1763) spilte en rolle, måtte imidlertid ligge under i konkurransen med den italienske opera.
Men snart oppsto flere andre lignende selskaper av kunstinteresserte og musikere og noen så på det som sin oppgave «at bringe Musikken blandt vore Landsmænd i Flor». Enkelte av disse selskapene fortsatte sin tilværelse langt inn på 1800-tallet, riktig nok under noe endrede forhold, idet klubblivet særlig trådte frem. Blant de viktigste kan nevnes Det kongelige musikalske Akademi (1767–1817) og Harmonien (1778–1830).
Det eldste musikalske selskap som holdt offentlige konserter i København for betaling, skriver seg fra Holbergs tid; det hadde først lokale hos vintapperne Cardinal og Pilloy i Pilestræde (nr. 32 o. 1900), deretter i Bryggernes Laugshus på hjørnet av Skindergade og Klosterstræde, hvor det fra mai 1744 fortsatte etter å ha blitt omorganisert under navn av «Det musikalske Societet». Lederen i dette selskapet av musikkvenner var den kongelige kapellmesteren Scheibe og den senere kantoren ved Vor Frue latinske skole J.E. Iversen. Selskapet besto hovedsakelig av studenter, sivile og militære embetsmenn. Iversen var både sanger, virtuos, konsertdirigent, komponist og musikklærer og akkurat som Scheibe hadde han et vennskapelig forhold til Holberg. Formålet med selskapet var dobbelt; «uskyldig Tidsfordriv» som det sies i statuttene, men selskapet skulle i tillegg være en musikkskole, et akademi i det små, hvor den lønnede konsertmester Iversen en gang i uken skulle undervise medlemmene. Det musikalske Societet var særlig aktivt i Christian VIs tid. Senere – i 1747 – ga Frederik V selskapet gratis lokale på Charlottenborg. Her ble det imidlertid snart fortrengt av den italienske opera. Under de endrede forholdene gikk det jevnt og trutt tilbake med selskapet og i 1749 ble det nedlagt ettersom alle «honette Folk» strømmet til italienerne. Men Iversen ga seg ikke og han stiftet et Collegium musicum. Han og andre fortsatte å holde offentlige konserter i Bergs Sal i Læderstræde, i Bryggernes Laugshus, i madame Lyders gård ved Gammelstrand, i vintapper Sieur Rhodes gård i Klædeboderne. I 1750 ble det opprettet et nytt musikalsk selskap av kunstnere og musikkvenner. Disse holdt ukentlige konserter i et lokale i Rådhusstræde rett ved Nytorv, noe som gjorde at musikkselskapet ble kalt Rådhusstrædets-Selskab. Denne foreningen fikk snart et aristokratisk preg ettersom det ble mote blant standspersoner å dyrke musikken. Foreningen holdt seg i seksten år uten konkurranse inntil et annet musikalsk selskap begynte å holde konserter i Bryggernes Laughus i 1766. Medlemmene her ble særlig rekruttert fra borgerskapets og den dannede middelstands kretser. Dikteren Johannes Ewald og hans venn komponist og kapellmester Scheibe var æresmedlemmer i det sistnevnte selskap som etter hvert tok luven fra sin eldre konkurrent.
Fra høsten 1770 hadde begge musikkforeningene lokale i Bryggernes Laugshus, men Rådhusstrædets Selskab, som det fremdeles kaltes, kunne ikke holde stand, men måtte legge ned på slutten av 1773. Konkurrenten fikk dermed en øket tilgang av medlemmer og den 10. august 1774 til og med tillatelse til å ha navn som kongeligt musikalsk Akademi. Det bør imidlertid bemerkes at de aristokratiske konsertene på ingen måte opphørte selv om Rådhusstrædets Selskab var gått inn; tvert i mot fikk de et mer elegant preg enn før.
Det ble ikke stiftet en egentlig forening med lover og generalforsamlinger. Lederne av foreningen, den saksiske minister grev Kalenberg og etatsråd livmedicus v. Berger, ordnet og styrte alt på egen hånd og med så avgjort hell, at disse konsertene etter samtidiges forsikring ble de beste og herligste. Disse såkalte Concerts nobles ble avholdt i to år (1774 og 1775) i Marechalsgården på Købmagergade og deretter i Gjethussalen på Kongens Nytorv og ble besøkt av alle byens fornemste herrer og damer. Karakteristisk nok klages det bestandig over det fine publikums livlige passiar, ikke bare før, men også under musikken «thi når der ikke spilles Virtuosnumre eller synges Bravourarier, kort sagt ikke udføres noget påfaldende, som vækker Forbauselse og Beundring, har Koncerten for dem ingen Interesse.»
I 1786 opphørte de aristokratiske konsertene da Gjethussalen ble gjort om til en klubb for begge militæretatene: «Det militaire Selskab». Også Det musikalske Akademi hadde vanskeligheter med å holde hodet over vannet overfor klubbene, som var blitt høyeste mote. I disse bød man nemlig ikke bare medlemmene ukentlige konserter, men også andre selskapelige gleder, som lå utenfor de egentlige musikkforeningenes oppgaver. Akademiet synes imidlertid å ha vært stanset i fire år, inntil det i 1790 igjen ga livstegn fra seg for noen år etter å bøye seg for tidens fordringer, gi opp sin utelukkende musikalske karakter og bli en klubb.
Klubbene
Tiden mellom 1780 og 1820 var klubbkonsertenes tid. De eldste klubbene i København hadde oppstått allerede på begynnelsen av 1770-tallet og avløste kaffehusene hvor småklikker blant gjestene hadde dannet utgangspunkt for flere private klubber hvor det oppkommende borgerskapet etter engelsk mønster var begynt å samles og da det i perioden mellom 1770 og 1799 ikke var sensur i Danmark, foregikk det en livlig politisk og litterær diskusjon i disse klubbene; fra 1775 ble det årlig dannet nye klubber og midt i klubb-tiden rundt 1800 skulle det ha vært 30-40 stykker i København. En av disse klubbene var Drejers Klub hvor ideen med å innføre musikken som ledd i de alminnelige klubbfornøyelsene skulle ha oppstått i 1778. Etter Trykkefrihetsforordningen av 1799 forandret klubblivet karakter «fra klubliv til selskapsliv og man ble mer forsiktig med samfunnskritiske ytringer.