cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
Planer om «sanering» og det som ble revet midt i århundret
Vaterland, området innenfor Biskop Gunnerus’ gate, Akerselva, Brugata, Stenersgata og Nygata, inneholdt i 1954 193 leiligheter med omtrent 550 beboere, foruten et stort antall småbedrifter. Rivingen tok til i 1959. Vaterland ble bygget opp med høyhus, kontor- og forretningsgårder, byhall og park. Pipervika, Vestre Vika og Vaterland er de tre murbystrøkene som har fått ny gatestruktur gjennom riving og fornyelse.
Murgårdene fulgte ikke med i fremskrittet med goder som vannklosett og bad. En grunn til dette var husleiereguleringen i byen, innført i 1916 som et tiltak mot dyrtiden under første verdenskrig, men videreført helt til 1935, de siste årene bare for ett- og toromsleiligheter. Levekostnadene generelt økte mer enn 200 % i årene 1914 til 1920, mens husleien økte bare 50 %. Reguleringen var streng og effektiv og omfattet 96 % av arbeiderklassens boliger og rundt 65 % av middelklassens, men bare 39 % av leilighetene på Frogner og Uranienborg. Hvor viktig reguleringen var som begrensning av gårdeiernes mulighet til å gjennomføre tyngre vedlikehold og oppgradere gårdene, går ikke entydig frem av kildene.
Blant gårdene som ble revet var noen av elendig kvalitet fra begynnelsen, gårder som aldri hadde oppfylt myndighetenes krav til soliditet. Andre grunner var utvidelse av gater, som Waldemar Thranes gate 7, og nye gater, som ved motorveisystemet sør for Østbanestasjonen og nord for stasjonen langs Akerselva (Nylandsveien og Lakkegata).
Scientific Research Publishing
Scientific Research Publishing (SCIRP) er et kinesisk forlag som utgir elektroniske tidsskrifter og antologier av tvilsom kvalitet.
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
Planer om «sanering» og det som ble revet midt i århundret
Fredningsloven av 1921 gjorde det mulig å frede enkeltbygninger. Vedtak om bevaring eller fredning av murbyen som kulturminner var ikke aktuelt i de første tiårene loven gjaldt. Bevaringsmyndighetene anså det meste av murbebyggelsen etter 1850 som lite bevaringsverdig, men noe av romantikkens arkitektur fra 1860-årene og husene langs Karl Johans gate ble vurdert som verdifulle.
Scientific Research Publishing
Selskapet regnes som et useriøst røverforlag og var med på Jeffrey Bealls liste over rovforlag og rovtidsskrifter. Selskapet har registrert adresse i det sørlige California i USA, og regnes i realiteten som en «kinesisk operasjon». I 2014 utgav selskapet 244 engelskspråklige tidsskrifter innen et stort antall felt fra naturvitenskap og medisin til samfunnsvitenskap; Jeffrey Beall har beskrevet SCIRPs tidsskrifter som «søppel». Forlaget utgir en rekke tidsskrifter med titler som begynner med «Open Journal of», f.eks. Open Journal of Social Sciences og Open Journal of Urology.
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
Planer om «sanering» og det som ble revet midt i århundret
I 1930-årenes rivedebatt ble reguleringssjef Harald Hals’ (1876–1959) planer for riving av enkelte strøk og ny boligbebyggelse i monumental, klassisistisk utforming møtt med kritikk av andre arkitekter, som mente beboernes interesser måtte komme først. Men beboerne og eierne ble i liten utstrekning spurt, og protester ble møtt med at det var gårdeierne som fremmet sine særinteresser. At beboerne både i murgårdene og trehusbebyggelsen var fornøyd med boformen ble overhørt. Idealet var blokker i grønne omgivelser og moderne standard, som ville bidra til sunnhet og bekjempelse av tuberkulosen. Et viktig mål var også å øke boligtallet i en tid da folketallet i kommunen gikk ned mens innpendlingen til arbeidsplasser økte. Erfaringen med riving var at gevinsten i boligtall, altså fortetting, var liten og at nybygg ble en dyr form for forbedring av boligforholdene. De strøksvise saneringsvedtakene ble opphevet ved Soneplanen i 1973, som lot valget mellom riving og fornyelse stå åpent.
Scientific Research Publishing
SCIRP hevder å bruke fagfellevurdering, men vurderingene regnes ikke som reelle fagfellevurderinger. I Norsk vitenskapsindeks regnes SCIRP og alle forlagets tidsskrifter som «ikke vitenskapelig» (nivå 0).
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
Bilene i murbyen
Murbyen ble bygget for fotgjengere, trikk og transport med hest og vogn. Hest og vogn kunne ofte kjøre gjennom portal i gården eller port mellom murgårdene, og gårdene hadde ofte stall i gårdsrommet. Da bilene kom, var det derfor ikke bare trafikken som var fremmed for murbyens byrom, parkerte biler ble også store hindere både for opplevelsen av gater og plasser og mulighetene for lek og annen aktivitet. Regjeringen godkjente i 1919 nye trafikkregler for Kristiania der gaten i større utstrekning enn før ble forbeholdt kjørende, og «fotgjængere bør holde sig på fortauget.»
De første årene etter 1945 kunne bybarna fortsatt sykle i gatene, men bilene overtok, slik at leken måtte flyttes inn i gårdsrommene og til lekeplasser og andre særlig tilrettelagte steder. I 1929 var det rundt 400 parkeringsplasser i byen, og Kontraskjæret, Tullinløkka og tomten der Johannes kirke hadde stått, ble pekt ut som passende steder for økt kapasitet – under den sistnevnte ble byens første underjordiske parkeringsplass bygget samtidig med en bensinstasjon i funksjonalistisk stil. Snart ble Grev Wedels plass utpekt som område for parkering, og etter annen verdenskrig ble stadig mer av gate- og plassrommene brukt til parkering.
Marand
Den har 130 825 innbyggere (2016).
Marand er en av de største byene i provinsen.
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
Bilene i murbyen
Oslo har et udifferensiert gatenett, med få brede hovedgater i indre by. Det er åpenbart at dette gatenettet ikke var rustet til å få svært mange biler inn, få dem parkert og få dem ut igjen uten kaotiske tilstander, skriver arkitekt Lars Roede (1944–).
Da kommunen la fram en transportanalyse i 1965 med planer for omfattende motorveinett gjennom indre by, ble motstanden organisert og gjennomføringen begrenset seg til Hausmannslinjen, del av Ring 1. Lille Grensen ble bilfri i 1965 og opparbeidet som den første gågate i 1970, en del av Karl Johans gate kom året etter. En gatebruksplan i 1971 innførte gang- og sykkelgater og begrenset gjennomkjøring, såkalt trafikksanering, som ble innført på Grünerløkka, Ruseløkka og Skillebekk. I 1980 kom de første gatetunene på Fredensborg, i rekken av mottiltak mot bilenes dominans i murbyens gater og plasser. Men det var vanlig i 1970- og 1980-årene at rivetomter ble brukt til parkering i påvente av bygging, ofte i årevis. I 1978 ble trafikkreglene endret slik at sykling på fortau ble tillatt, som et tiltak for å bøte på den stadig forverrede trafikksikkerheten for syklister.
Transportpolitikken i 1950- og 1960-årene, kombinert med at de fleste fikk privatbil, førte med seg at bygater ble ansett som veier og trafikantgrupper forsøkt adskilt, dels for å sørge for at bilene kom fort frem, dels for å beskytte gående og syklende. Plasser ble omgjort til rundkjøringer, ledige tomter ble parkeringsplasser og byen ble opplevet som mer utrygg og utrivelig enn før. Fra 1970-årene ble tilgjengelighet og parkering for bilene satt opp mot behovet for å ha byrommene som gode møtesteder og trygge steder å ferdes for syklister og gående.
Bevaringskampene i 1960- og 1970-årene
Synet på murbyen begynte å snu fra omtrent 1960. I 1960-årene skiftet verneinteressen fra å handle om enkeltbygninger som monumenter til å handle om miljø, forstått som bebyggelse som forteller om fortiden, dens sosiale liv og forhold. Endringer skulle gjennomføres slik at ikke arkitektonisk disharmoni og opprevne bydeler ble resultatet. Bevaring av tradisjon, identitet og arkitektonisk kontinuitet ble mål for vernearbeidet.
Modernismens syn på de bygde omgivelsenes betydning for sunnhet og fysisk velvære ble utvidet med arkitekturens mentale betydning og betydning for sosial atferd i nabolaget og byen. Den glisne byen med lite stimulering skapte orienteringsproblemer som sammen med pregløs arkitektur ga fremmedgjøring – man vet ikke hvor man er. Gaten, plassen og nabolaget/strøket er grunnelementer i byen som avgrenset sted, og veggenes artikulering ved hjelp av former, farger og materialer er ikke tom estetikk, men gir stedskarakter og tilhørighet. Bygninger, gatebilder og bypartier er ankerfester for byboerne og bygger bro mellom generasjoner, het det i en bok om byfornyelse utgitt i 1975. Fra rundt 1975 kom en alminnelig aksept for at murbyens fasader hadde verdi, og ikke bare var historisk interessante, og allerede fra 1980 hadde dette synet slått igjennom som dominerende.
Fra rundt 1960 kom det en ny beskrivelse av murbyen på dens og samtidens egne premisser, mer analytisk og ikke så ensidig negativ og moralistisk som hovedstrømmen av kritikk siden århundreskiftet. En gruppe kunsthistorikere gjorde en registrering av murbebyggelsen fra tidlig og midt på 1800-tallet, noe som resulterte i publikasjonen «Gullalderens Christiania». Fortidsminneforeningen og Oslo Byes Vel registrerte bebyggelse, og kunsthistorikeren Bjørn Sverre Pedersen, som utførte registreringene, fant at bygningenes tekniske standard og planløsning var bedre enn det hadde vært vanlig å mene, og at «sanering» burde bety å sette bebyggelsen i stand til å fylle tidens krav og funksjoner, heller enn å rive. Byvandringer i murbyens strøk ble populære, og avisene utfordret politikere og fagpersoner ved å slippe til andre stemmer og synspunkter. Bevaringsvedtaket for basarene ved Domkirken i 1949 var den første seieren i en bevaringssak for murbyen.
Byen har bare et fåtall virkelig gode bygninger fra 1700-tallet, mens antallet fra 1800-tallet er stort. Til da hadde trehusbebyggelsen blitt idyllisert, og fått sin verneinteresse, særlig etter at Enerhaugen ble revet, mens forståelsen var liten for at heller ikke de beste av murgårdene ikke lar seg lage maken til, i ettertiden. De gode bygningene lå på de beste tomtene og var derfor mest i faresonen, og i Oslo var det Karl Johans gate, St. Olavs gate og plass, Universitetsgata og Drammensveien, skrev kunsthistorikeren Pål Hougen (1930–2007) i 1961. Den store bevaringskampen de neste årene kom til å stå om Karl Johan-kvartalet.
Bevaringsplanene for enkeltstrøk og mindre områder, utarbeidet av Fortidsminneforeningen, enkelte i samarbeid med Oslo Byes Vel, førte til oppmerksomhet om verdien i den gamle bebyggelsen og i noen tilfeller til reguleringsvedtak som spesialområde bevaring, som var en bestemmelse i plan- og bygningsloven av 1965. Det ble laget planer som omfattet murbebyggelse for Homansbyen (1966), Kvadraturen (1974, stadfestet 1979), Gimle (1975, stadfestet 1987), Gamlebyen (1980, ikke behandlet i kommunen), Vålerenga (1981, stadfestet 1988), Skarpsno/Frognæs (1987, stadfestet 1989), Parkkvartalet (Parkveien/Henrik Ibsens gate 1989, fredet), Skarpsno, Frognerstranda, Bygdøy allé (1989, stadfestet 1992) og Kampen.
I 1970-årene ble skillene mellom private og offentlige soner i leilighetene igjen svakere, ved at skillet mellom soverom, arbeidsrom og oppholdsrom ble utvisket i unge voksnes leiligheter og bokollektiver i murgårdene. Dette var et brudd med boidealene som kom tidlig på 1900-tallet og mer i tråd med hvordan leilighetene ble brukt på 1800-tallet. Teglen i veggene ble avdekket og sett på som et vakkert materiale som uttrykte bygningens identitet. Og det var attraktivt å gjøre innredningsarbeid selv, som en måte å uttrykke personlighet på.
Befolkningen i indre by ble en annen i etterkrigstiden. I 1948 var folketallet 302,000, like mange barn under 15 år som mennesker over 60 år. I det året folketallet i indre by var lavest, 1986 da befolkningstallet var 133,000, var det tre ganger så mange mennesker over 60 år som under 15.
Byfornyelsen
Byfornyelsen i Oslo kommunes regi fra 1977 ga frem til inngangen til 1991 mange murgårder moderne boligstandard og et nabolag med forbedrede trafikkforhold og rimelig tilbud av kommunale tjenester. Mange av dem lå i indre øst. Riving av bakbygninger ga redusert tetthet og mer lys i kvartalene, dessuten grønne, felles gårdsrom, og utbedrede gårder ble omdannet til borettslag. Dette var forandringer på områder som hadde vært til diskusjon i hele murbyens levetid.
Høy inn- og utflytting og svake bånd mellom beboerne, som ble situasjonen i indre øst fra 1970-årene, øket endringspresset på bygningene.
Byfornyelsesområdene var Ruseløkka, Hegdehaugsveien/Welhavens gate, St. Olavs gate/Ullevålsveien, Hammersborg, Osterhaus' gate/Torggata, Grünerløkka, Sofienberg, Dælenenga, Rodeløkka, Sagene syd, Torshov, Bjølsen, Urtegata/Motzfeldts gate, Grønland, Tøyen, Kampen, Gamlebyen og Vålerenga.
Saneringstapet
I 1973 ble byfornyelse av søndre Grünerløkka vedtatt, i 1975 Tøyen, der det meste ble revet i det området som ble Tøyen senter. Forslaget i en idékonkurranse i 1961 til full riving av Grünerløkka og bygging av store blokker er vel kjent. Mindre kjent er det at Byplankontoret i 1960 studerte mulighetene for fornyelse av et kvartal på Grünerløkka og kom til at det teknisk sett var fullt mulig å skape brukbare boliger. Kommunen hadde i 1955 bestemt seg for å la rivingen av hele strøk i hovedsak vente til boligdekningen i hele byen var bedre, på grunn av det såkalte saneringstapet: Nye, tidsmessige bolig til alle som bodde i gårdene som rives ville kreve høy tetthet i den nye bebyggelsen. Målet om et sunnere boligmiljø med mer lys, luft og grønt trakk i retning av lavere tetthet, og skulle det innfris, måtte antallet boliger etter sanering være mindre enn før.
30-årsstandard
Tiår med manglende tyngre vedlikehold hadde gjort at mange leiegårder hadde store mangler som gjaldt bygnings- og brannsikkerhet, strømkapasitet som gjorde at leilighetene ikke kunne ha elektrisk oppvarming, vannrør som sprang lekk om vinteren eller at vannet frøs, leiligheter uten bad og wc med mer. På den annen side, «forbausende mye har tålt både tid og motgang uten stort vedlikehold og omtanke», skrev direktøren i Oslo Byfornyelse i 1985.
For boligene var målene såkalt 30-årsstandard, som gikk ut på at boligene etter utbedring skulle ha god standard i 30 år, og det innebar
Fremgangsmåter og kostnader
I 1976 skiftet saneringsloven av 1967 navn til byfornyelsesloven, og loven ga nå to hovedfremgangsmåter: utbedringsprogram for en eiendom, der eieren fikk pålegg og kommunen kunne ekspropriere hvis pålegget ikke ble oppfylt, og fornyelsesvedtak for flere eiendommer eller hele strøk, der kommunen hadde frist til å kjøpe alle eiendommene eller inngå avtale med eierne om fornyelse. Oslo kommunes vedtak i 1977 og 1978 om å starte et byfornyelsesprogram bygget på begge fremgangsmåter. Mål ved vedtaket i 1977 var å fjerne uakseptabel understandard i 20,000 boliger i løpet av ti år, 30,000 innen 15 år. Levekårsundersøkelsen i 1979 viste at det ikke var noe annet sted i Norge der boligforholdene var så dårlige som i indre by i Oslo.
Erfaringene med utbedringsprogram var dårlige, beboerne kom bedre ut økonomisk hvis kommunen gikk fram slik at de kunne overta gården og danne borettslag, og i 1982 bestemte kommunen at fornyelsesvedtak skulle være hovedvirkemiddel. Oslo Byfornyelse AS, eiet av kommunen, boligkooperasjonen, en bank og et forsikringsselskap, kjøpte gårder og gjennomførte en stor andel av byfornyelsen, andre aktører var Selskapet for innvandrerboliger (SIBO) og private. Hele strøk skulle rustes opp, og hovedmålene var trafikksanering (blant annet skulle parkeringen vekk fra gårdsrom og gategrunn), oppgradering av parker og friområder, tilstrekkelig dekning av barnehager, sykehjem, trygdeboliger og andre funksjoner.
Kostnadene ved å bringe bebyggelsen opp til 30-årsstandard var cirka 2/3 av prisen for tilsvarende nybygg. Den vanligste formen for fornyelsen inntil 1985 ble utbedring av det meste av et kvartal, mens det ble revet og bygget nytt (innfyllingsprosjekter) på en eller få tomter. Forholdet mellom utbedring og nybygg var to til en. I 1985 ble det vedtatt at andelen riving skulle økes. En undersøkelse ved rivingen av Thorvald Meyers gate 35–41 i 1990 viste at miljøregnskapet, særlig for CO2-utslipp, var mer positivt for rehabilitering enn for nybygg, og gjenbruk av materialer talte også for rehabilitering. Energiregnskapet på lengre sikt gikk i noen tilfeller i favør av nybygg.
Småbedriftene i skvis
Mange småbedrifter som holdt til i bakbygninger og billige lokaler mot gatene måtte flytte i forbindelse med byfornyelsen, selv om kommunen gjorde noen tiltak for å hjelpe dem med nye lokaler i området, blant annet låne- og tilskuddsordninger til mindre bedrifter. Innenfor de 18 byfornyelsesområdene var det i 1974, før byfornyelsen startet, rundt 3850 bedrifter, som disponerte gjennomsnittlig 337 kvadratmeter store lokaler. Bare i områdene Sofienberg, Urtegata/Motzfeldts gate, Tøyen og Grønland var det 194 industribedrifter med 1962 ansatte og 259 butikker (detaljhandel). Bedriftene oppga at de hadde problemer med trange, urasjonelle lokaler, dårlig fysisk arbeidsmiljø, vanskelige transportforhold med trange portrom og dårlige manøvreringsmuligheter, begrenset parkering og en økonomi som var avhengig av billige lokaler. Byfornyelsens krav til større arealer til lek og opphold for beboerne skapte konflikt med bedriftene.
Resultater og erfaringer
Ved utløpet av 1985 var rundt 7500 boliger ferdig fornyet, nybygd eller påbegynt. Beboere skulle ha standard leiekontrakt eller bedre, og de som ikke kunne flytte tilbake til oppgradert leilighet skulle få kommunens hjelp til å finne ny bolig.
Ved utgangen av 1987 hadde Oslo byfornyelse og de andre aktørene oppnådd å fornye mer enn 10,000 boliger. Oslo byfornyelses eget resultat per 1988 fordelte seg med drøyt 3000 leiligheter utbedret, rundt 1100 revet og rundt 1400 som nybygg. Erfaringene i de første årene var at ved utbedring ville antallet leiligheter synke med rundt en fjerdedel på grunn av sammenslåing. Fra 1986 ble omtrent like mange leiligheter utbedret og revet. I 1991 var tallet ferdigstilte leiligheter rundt 11,500 ifølge Oslo kommuneplan 1991, ved utgangen av 1993 var tallet 10,950 ifølge regjeringen, av disse 6800 utbedrede leiligheter og 4150 nybygde.
Ettertidens vurdering av byfornyelsen har spriket. Byfornyelsen kom i økonomiske problemer på slutten av 1980-årene, og på langt nær alle beboere hadde råd til å flytte tilbake til utbedret leilighet. Etter ti år ble byfornyelsen kalt en katastrofe, mye på grunn av erfaringer med dårlig utført arbeid, høye priser som gjorde at beboerne ble sittende med stor gjeld eller ikke kunne flytte tilbake til fornyede leiligheter, og dårlig styring av selskapene. Alt i alt ble levekårene i indre by kraftig forbedret med byfornyelsen, boligene ble attraktive for barnefamilier og grunnlaget ble lagt for den nye, urbane boligkulturen som har gjort boliger i indre by etterspurt.
Borettslag og eierseksjoner – fra leie til eie
Byfornyelsen omdannet bygårdene som ble utbedret til borettslag, og det skjedde både ved ekspropriasjon og frivillighet. En stor andel hadde vært private leiegårder.
Da lov om eierseksjoner trådte i kraft i 1983, hadde utbredelsen av borettslag og selveierleiligheter allerede skapt en høyere status for å eie på disse måtene enn å leie hos en gårdeier, slik de fleste hadde gjort siden annen halvdel av 1800-tallet. En omdanning av leiegårdene til en eller annen form for eie var ideologisk en moden sak. Selveierleiligheter hadde begynt i Oslo på Bygdøy i 1962, ved at nybygde småhus fikk den kombinasjonen av eierforhold til boligen og pliktig sameie med felleseie av grunn, fellesområder og så videre som kjennetegner formen. Året etter ble det bygget terrasseboliger på Ullern (Øvre Ullern terrasse 26–90, bygget av Selvaag). I begge tilfeller godtok byskriveren å tinglyse hver boenhet som eget grunnboksblad, til tross for at Justisdepartementet hadde bedt om at det ikke skulle gjøres. I 1970 ble den første leiegården, på Frogner, omgjort til selveierleiligheter.
Byen fikk så to bølger av seksjonering av leiligheter. Den første kom i årene fra 1974 til 1976, inntil en egen lov om forbud mot slik oppdeling trådte i kraft i 1976, den andre, med ny lovgivning som grunnlag, fra 1983 til 1987. Etter den første perioden var 20 % av alle boliger i indre vest og 5 % i indre øst omdannet til selveierleiligheter. Bølgen i 1980-årene var kraftigere: Da ble ytterligere 32 % av alle boliger i indre vest og 10 % i indre øst omdannet til selveierleiligheter.
Tallene ovenfor omfatter også boliger bygget etter 1910, men det store bildet gjelder også den historiske murbyen: I løpet av 1970- og 1980-årene ble leiegårder omdannet til borettslag og selveierleiligheter i stort omfang, slik at byen ved utgangen av 1980-årene var gått fra å være en leieby til en eieby.
Loftsutbygging og fasadeskrelling
Det var vanlig å la ytterveggen fortsette en til to meter over etasjeskillet mot loftet, kalt knevegg. Det skapte frihet ved utforming av gesimsen og et luftigere og bedre loftsrom, og det gjorde loftet egnet for å bygge loftsleiligheter, som kom som en ny og bedre utnyttelse av loftene fra slutten av 1940-årene. Fra 1960-årene kom det flere, enten som nye, egne leiligheter eller tilleggsareal for leiligheten i etasjen under loftet, og med byfornyelsen i 1980-årene ble loftsleiligheter vanlig i murgårdene.
I 1970-årene behandlet Bygningskontrollen mange saker om fasadehøvling, nedhugging av fasadeelementer kalt «skrelling», der vindusomramming, båndgesimser og andre elementer i murgårdenes fasader ble borte, slik at fasaden fremsto som flat og det tidstypiske uttrykket gikk tapt. Sur nedbør, issprengning og rystelser kombinert med manglende vedlikehold hadde gjort at fasadeelementer smuldret opp eller løsnet. Fasadehøvling ble i etterkrigstiden begrunnet med sikkerhet, at deler av fasaden kunne falle av og være farlig for forbipasserende. Å rekonstruere fasaden var mulig, men ofte dyrere og derfor valgt bort. Vinduer med sprosser har blitt skiftet ut med en-rammes vinduer, der løse sprosser i noen tilfeller har blitt hengt utenpå. Utskifting av vinduer var ikke fasadeendring og behøvde ikke godkjenning fra bygningsmyndighetene. Fasadehøvling og nye vindustyper gjorde fasader glatte og døde i uttrykket. Rundt 1980 var nye vinduer i original utforming like billige og gode som de fremmede vindusformene, dermed snudde trenden.
Nye materialer, som mursement og plastmalinger, og skrelling av fasadeelementer ga skader som eierne ikke forutså, fordi det manglet kunnskap om behovet for at materialer som brukes på fasaden var fleksible og slipper fuktighet ut. Dessuten hadde båndgesims med dryppnese en oppgave med å lede fuktighet vekk fra fasaden.
Kontor, leilighet og butikk etter tur
I 1960- og 1970-årene ble et stort antall boliger i murgårdene tatt i bruk som kontorer (kontorisering).
Mange av de små butikklokalene i 1. etasje gikk i etterkrigstiden ut av bruk, og fra 1980-årene ble en rekke butikklokaler gjort om til leiligheter. I eksisterende butikklokaler ble vindusutstillingene blendet slik at man ser tett vegg eller baksiden av varehyller. Den store utskiftingen av butikker og serveringssteder, der nye eiere vanligvis vil gjøre endringer på fasaden, svekker bevaringshensynet. Det kan være for eksempel vinduer som kan åpne hele veggflaten når uteservering er i bruk. Endring av næringslokaler i 1. etasje gir stor saksmengde hos Byantikvaren. Fra midt i 1970-årene stanset nedgangen i antallet kolonialforretninger i indre by. Og ti år senere var 44 av dem drevet av innvandrere, av disse lå de aller fleste i indre øst.
Murbyen blir vernet i 1992
Oslo kommuneplan 1991 ble godkjent i regjeringen ved kongelig resolusjon (regjeringsvedtak forkortet kgl.res.) 21. november 1992. I teksten som fulgte vedtaket heter det:
Under ti år etter at leiegårder ble revet som en lite attraktiv boligform, ble murbyen erklært å være et kulturmiljø av nasjonal kulturminneinteresse og det ble gitt regler om antikvariske myndigheters medvirkning ved forandringer på linje med fredede anlegg.
I forlengelsen av den kongelige resolusjonen registrerte Byantikvaren murgårdsbebyggelsen fra 1800-tallet, og i 1998 ble murgårdsbebyggelsen fra 1900 til 1914 registrert. Byantikvaren, som behandlet saker om vern i første instans på vegne av Riksantikvaren, erfarte at det var vanskelig å behandle murbyen på samme måte som annen fredet bebyggelse, både juridisk og når det gjaldt støtteordninger. Regjeringsvedtaket ble en intensjon om å bruke lovverkets muligheter for miljøbevaring. Innholdet i vurderingene av vernesaker gjaldt hovedsakelig vern av helhetlig strøksidentitet, særlige enkeltelementer innenfor helheten (og enkeltelementers betydning for variasjon innenfor nye helheter), historisk-topografisk tydelighet i bybildet og meningsfylt tilpasning til ny arkitektur i de bevarte områdene.
En godt bevart murby
1800-årenes murgårder er den viktigste bestanddelen i Oslos overordnede historiske karakter. Oslos murgårdsbebyggelse er ifølge Byantikvaren unik, Oslo er Europas murby, kanskje den aller best bevarte. I Berlin, som var forbildet, er mange fasader skrellet for dekor, og i Stockholm, København og Helsinki er mange av murgårdene fra perioden etter historismen. I 2014 var det i Oslo rundt 2500 murgårder mot gate og rundt 400 store og små murgårder i gårdsrommene, bygget på 1800-tallet og litt ut på 1900-tallet med teglstein i bærende vegger med bjelkelag og takkonstruksjon i tre.
Miku Asano
Miku Asano (født 28. september 1996) er en japansk skøyteløper.
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
En godt bevart murby
I 2020-årene er fortsatt mellom 25,000 og 30,000 boliger som hører til murbyen i bruk, de aller fleste i indre by, som var Kristiania kommune da murbyen ble bygget. De utgjør knapt 20 % av alle boligene i indre by. Murbyen er helt dominerende på Grünerløkka og Sofienberg og utgjør en stor del av bebyggelsen i Gamlebyen, på Grønland og Tøyen, i Hausmannskvartalene, på Fredensborg, Meyerløkka, St. Hanshaugen, Bolteløkka, Adamstuen, Hegdehaugen, Majorstuen, i Homansbyen og Bak Slottet, og på Uranienborg, Frogner, Ruseløkka og Skillebekk. Blant forretningsgårdene i Kvadraturen og områdene nord for Karl Johans gate utgjør murgårdene en betydelig andel.
Miku Asano
Personlige rekorder
Oppdatert pr 17. mars 2019.
Internasjonale mesterskap
Junior-VM på skøyter deltatt i ett VM ved tre konkurranser.
Canadas Grand Prix 2019
Canadas Grand Prix 2019 (offisielt navn: Formula 1 Pirelli Grand Prix du Canada 2019) var et Formel 1-løp som ble arrangert 9. juni 2019 på Circuit Gilles Villeneuve i Montréal, Canada. Det var det syvende løpet i Formel 1-sesongen 2019 og 56 gang Canadas Grand Prix ble arrangert i Formel 1-sammenheng. Løpet ble vunnet av Lewis Hamilton i Mercedes. Ferrari-førerne Sebastian Vettel og Charles Leclerc tok andre- og tredjeplassen.
Fasa
Fasa er en iransk by som ligger i provinsen Fars.
Den har 110 825 innbyggere (2016).
Canadas Grand Prix 2019
Løpet
Noter:
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
En godt bevart murby
Det aller meste av murbyens gateregulering er beholdt og utgjør en viktig del av strukturen av indre by. Mange av tomtene i denne gatereguleringen var ubebygget i 1910, slik at murbyens gate- og kvartalsstruktur derfor er mer dominerende i indre by enn antall murgårder skulle tilsi. Bare murgårdsstrøkene Vaterland og Vika er revet og gitt ny gate- og kvartalsstruktur.
The Gilded Age (TV-serie)
The Gilded Age er en TV-serie fra 2022 produsert av det amerikanske medieselskapet HBO. Manus er skrevet av Downton Abbey-forfatteren Julian Fellowes som også er skaper av serien. The Gilded Age er et historisk kostymedrama som handler om etablerte og nyrike herskap og deres tjenere i et sosietetsmiljø i New York City i 1880-åra. Seriens første sesong er på ni episoder og hadde premiere 25. januar 2022 på strømmekanalen HBO Max med én ny episode i uka.
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
En godt bevart murby
Mange av gårdene som utgjør murbyen står på Byantikvarens gule liste som bevaringsverdige. I 2002 ble cirka 1800 murgårder ført inn på Gul liste. I 2006 ble Birkelunden kulturmiljø fredet, med 15 kvartaler som inneholder 139 bygårder, Paulus kirke, Grünerløkka skole og parken Birkelunden. Dette var det første kulturmiljøet i en by som ble fredet i Norge.
The Gilded Age (TV-serie)
I februar 2022 ble det inngått kontrakt om en ny sesong av den populære underholdningsserien.
Handling
Serien starter i 1882. Den nyrike familien Russell har flyttet inn i sitt nybygde palé tvers over gaten for familien Van Rhijn/Brook, som tilhører den veletablerte overklassen i New York City – det vil si kretsen med «gamle penger». Den naive, unge Marian Brook ankommer storbyen og flytter inn hos sine tanter, Agnes Van Rhijn og Ada Brook. Møtet med New York-sosieteten og forventningene til hva man «gjør» og «ikke gjør» byr på mange utfordringer for Marian, som også får erfare at selv forelskelse og kjærlighet forventes å underkastes de etablerte konvensjonene. Rollefigurene i serien tilhører ulike samfunnslag; i tillegg til den hvite New York-sosieteten møter seerne tjenestefolkene som jobber for dem, men også representanter for den afrikansk-amerikanske eliten og tjenerne deres.
Julen Madariaga
Julen Kerman Madariaga Agirre (født 11. oktober 1932 i Bilbao, Bizkaia i Spania, død 6. april 2021) var en baskisk advokat og politiker. Han var en av grunnleggerne av den væpnede baskiske separatistbevegelsen ETA.
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
Kommuneplan 2015 og forarbeidene – utviklingsområder og hensynssoner
I forbindelse med Oslos kommuneplan 2000 ble saksbehandlingsreglene som ble innført med kongelig resolusjon fra 1992 knyttet til murbyen bekreftet av staten, denne gang i kongelig resolusjon 31. august 2001. Men i denne kongelige resolusjonen sier regjeringen at den ser positivt på at Oslo lager en «tematisk kommuneplan for byutvikling og bevaring. Når denne planen er vedtatt, vil den kunne sikre kulturminneinteressene i Oslo på en mer hensiktsmessig måte, og derfor gi grunnlag for å oppheve saksbehandlingsregelen knyttet til murbyen som har stått siden 1992.»
Julen Madariaga
Liv og virke
Fra 1952 var Madariaga en del av et lite miljø av baskiske intellektuelle som møttes i hemmelighet og diskuterte politikk. De unge baskerne var desillusjonert over det de så på som handlingslammelse i Det baskiske nasjonalistpartiet. I 1953 var Madariaga delaktig i stiftelsen av Ekin, forløperen til ETA, sammen med blant andre Txillardegi, Eneko Irigarai og José María Benito del Valle. I ETAs første år var han leder av bevegelsens politiske front.
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
Kommuneplan 2015 og forarbeidene – utviklingsområder og hensynssoner
Plan- og bygningsetaten la i 2005 frem utkast til Kommunedelplan byutvikling og bevaring kalt Fremtid med fortid. Utkastet var på høring i 2005 og 2006, ble revidert i 2009, men ble aldri vedtatt. Noen av forslagene i utkastene er brukt i kommuneplan 2015. Planen bygger på at befolkningsvekst og behov for at byen er attraktiv og bærekraftig gjør at boligbygging er et sentralt mål og det skal for en stor del skje i indre by i form av fortetting. Samtidig skal planen
Julen Madariaga
I ETA-ledelsen
Da politiet rullet opp ETA for første gang i 1961, ble mesteparten av ledelsen arrestert. Mens han var i politiets varetekt ble Madariaga torturert av politimannen Melitón Manzanas. Det vakte derfor en viss oppsikt da Manzanas, en kjent torturist fra Franco-tiden, i 2001 ble den første mottakeren av utmerkelsen Medalla de Oro al Mérito Civil.
Jahrom
Jahrom er en iransk by som ligger i provinsen Fars.
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
Kommuneplan 2015 og forarbeidene – utviklingsområder og hensynssoner
Planen er omstridt og særlig har diskusjonene handlet om at:
Julen Madariaga
Oppgjør med væpnet kamp
Etter nok en gang å ha flyktet til fransk Baskerland, fikk Madariaga fransk statsborgerskap i 1986. I 1989 ble han arrestert og dømt til fire års fengsel for samarbeid med ETA. Etter at han ble løslatt i 1991 vendte han tilbake til sitt opprinnelige yrke som advokat i Bilbao.
Gonbad-e Kavus
Gonbad-e Kavus er en iransk by som ligger i provinsen Golestan.
Julen Madariaga
Oppgjør med væpnet kamp
Fra 1988 oppfordret Madariaga til en sivil og ikke-voldelig løsning på konflikten i Baskerland. I 1995 meldte Madariaga seg ut av Herri Batasuna etter at ETA tok livet av Partido Popular-politikeren Gregorio Ordóñez. Senere ble han medlem av, og stilte til valg for, det pasifistiske baskiske nasjonalistpartiet Aralar.
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
Kommuneplan 2015 og forarbeidene – utviklingsområder og hensynssoner
De tre hensynssonene med tema «bevaring kulturmiljø» er Majorstuen-Marienlyst, Bislett-St. Hanshaugen-Ila og Grünerløkka-Sofienberg. Etter mekling mellom Riksantikvaren og Oslo kommune ble i alt 21 områder med nasjonale kulturminneinteresser gitt særlige bestemmelser om saksbehandling, herunder «Nasjonsbyggingen og den representative byen, industribyen langs Akerselva og murbyen (1800-tallet)». Det gjelder områder som Kvadraturen, Karl Johans-aksen fra Jernbanetorget til og med Slottet, Homansbyen og trehusbebyggelsen på Vålerenga og Kampen. I disse områdene vil det bli stilt krav om reguleringsplan dersom foreslått utbygging kommer i vesentlig konflikt med viktige kulturminneinteresser. Under bystyrets behandling ble ni av bevaringsplanene opprettholdt, blant disse deler av Hausmannskvartalene, kvartaler øst for Domkirken, Frydenlundområdet ved Bislett, og murgårdskvartal Teatergata/Akersgata.
Jahrom
Den har 141 634 innbyggere (2016).
Jahroms økonomi er basert på jordbruk og industri, og dens viktigste landbruksprodukter er dadler og sitrus.
Julen Madariaga
Oppgjør med væpnet kamp
I juni 2006 ble han arrestert og siktet for utpressing av forretningsfolk på vegne av ETA. Siktelsen ble droppet kort tid senere.
Gonbad-e Kavus
Den har 151 910 innbyggere (2016).
Julen Madariaga
I kulturen
Madariaga har medvirket i en rekke dokumentarfilmer om ETAs funksjon i spansk historie, deriblant Polifonia basca (2017), Los que quisieron mater a Franco (2006) og den prisbelønte ''La pelota vasca. La piel contra la piedra'' (2003).
Oslos historiske murby på 1900- og 2000-tallet
Kommuneplan 2015 og forarbeidene – utviklingsområder og hensynssoner
Et nytt virkemiddel er utviklingsområder i indre by: områder som har et utviklingspotensial som er viktig å utnytte for en bærekraftig fortetting, en generell oppgradering og økt funksjonsmangfold. I utviklingsområder er det mulig å gå rett på byggesak også der høyder overstiger det som er i dag er vanlig i området (saksbehandling «uten omfattende reguleringsprosesser».
Debatt om og interesse for god bevaring
Et stridspunkt har vært om de opprinnelige materialer må være til stede for at en bygning skal være meningsfull å bevare (materialautentisitet), eller om det nok at det er brukt opprinnelige teknikker og materialtyper (prosessautentisitet) eller om det er tilstrekkelig at det gjenskapte har samme utseende som det opprinnelige (visuell autentisitet). For opplevelsen av en bevart bygning kan også interiører (trappeoppganger, leiligheter, lokaler for butikker og serveringssteder) være viktige.
I 2017 ble Brødrene Sundt Maskin & Serviceverksted AS i Lakkegata 55 sagt opp fra lokalene. Bedriften ønsket vern av fabrikkbygningene fra 1860- til 1890-årene og monteringshallen med shedtak fra tiden rundt 1. verdenskrig, og at bedriftens bruk og drift skulle være en del av vernegrunnlaget. Eier av tomten fikk tillatelse til delvis riving og kompakt utnyttelse til ny virksomhet. Verneinteressene hevdet at nedleggelse av en levedyktig bedrift på dette grunnlaget bygger på et syn der industriens plass i byen er redusert til en rustikk og estetisert historisk arkitekturkulisse.
Forslag om tradisjonell kvartalsstruktur i Bjørvika og på Filipstad
I forbindelse med utbygging på tidligere havne- og industriområder langs sjøfronten har det blitt fremmet alternativer som innebærer tradisjonell kvartalsstruktur med bolig og næring blandet og en skala nærmere murbyen enn kommunens forslag, tre til maksimalt åtte etasjer. Plansmie for Filipstad ble holdt i 2012 og byrådet utsatte behandlingen i 2016 for å se nærmere på forslaget, som da hadde fått oppslutning i bydelsutvalget og en del organisasjoner og vellag. Det ble laget tilsvarende forslag for Bjørvika i 2008 på initiativ fra Bydel Gamle Oslo.
Omstridt fortetting
Både påbygging med nye etasjer, riving av historiske bygninger og nybygg endrer det preget av passe tett by som gjør Oslos indre by attraktiv. Kritikerne peker på at tettheten i Oslos indre by er den klart høyeste i landet med rundt 11,500 innbyggere per kvadratkilometer i 2012 – og det å sette boligtall foran bevaringsverdi, lys, luft og rekreasjonsarealer for beboerne er urimelig.
En skala tilpasset fotgjengere
Murbyen i Oslo er dominert av gårder på fire etasjer, lavere enn København og Stockholm. Ved mer enn fem etasjer opphører kontakten mellom husene og gateplanet raskt, til fjerde etasje kan man innenfra se armbevegelser og høre tale og skrål fra gaten, og de som går på gaten kan se detaljer i hele fasaden og hva som skjer i bygningen. Smale gater, som Oslos med 12 eller 15 meter bredde, gir oppfattelsen av mennesker og bygninger høyere intensitet, skalaen er tilpasset menneskers sanser og muligheter, blant annet til å oppleve hva som foregår ved fasadene på begge sidene av gaten. Lange kvartaler, hyppige avbrytelser i gåingen, som ventetid ved gatekryss, underganger og fotgjengerbroer, er negativt for fotgjengertrafikken, og i murbyen er det få slike forhold. Biltrafikken har dessuten lav hastighet og bilene er forholdsvis få, mens det er mange fotgjengere. Slik trafikkintegrasjon med prioritering av fotgjengere er det beste prinsippet når det er ønskelig at biler skal kunne komme helt frem til boligene.
Prosjekt Murbyen fra 2017
I statsbudsjettet for 2017 ble det bevilget 2 millioner kr til et Prosjekt Murbyen i regi av Fortidsminneforeningen i samarbeid med Byantikvaren. Initiativet fra Stortinget ble tatt av Venstres Ola Elvestuen (1967–). Prosjektet driver et bygningsvernsenter som yter konsulenttjenester til gårdeiere, holder byvandringer og foredrag, driver nettsiden murbyenoslo.no med mer.
Brannsikringsprosjekt, balkonger og gårdsrom
Etter flere store branner startet Brann- og redningsetaten prosjektet Brannsikker bygård i 2001. Det føres tilsyn med hver gård, og dårlig brannmotstand mellom leilighet og trapperom er et gjennomgående tema. Utskifting av leilighetsdører er et aktuelt bevaringstema, i og med at en stor andel av de opprinnelige dørene er i bruk. Interessen for å bygge balkonger på murgårder er stor på 2000-tallet. Kommunen tillater normalt ikke balkonger mot gaten, men mot gårdsrommet tillates det mange. Byantikvaren kartlegger de best bevarte bygårdsrommene i et eget prosjekt fra 2017.
Fasader i første etasje
Fra 1980-årene ble det vanlig at småbutikkene i murgårdene ble tatt i bruk som leiligheter, i mange tilfeller utleie drevet som næring. Slik bruksendring er lovlig, men står i strid med myndighetenes krav om at det i nye bygninger skal være aktivitet på gateplan. Hyppige eierskifter og stadig ny bruk kommer ofte i konflikt med bevaringshensyn. En ny bruk er å feste benker på sokkelen og ha uteservering hvor gjestene sitter langs veggen. Byantikvaren mente i 2017 at hovedprinsippet bør være at kultur- og arkitekturhistoriske interessante fasadeelementer bør bevares eller tilbakeføres, at alle gamle forretningslokaler bør ha innsyn fra gaten, alle elementer eldre enn 1940 bør bevares, at den opprinnelige oppdeling og plassering av dører og vinduer bør bevares, og at en fasade med elementer både fra 1800-tallet og ombygging i 1930-årene kan være bevaringsgverdig.
Verneverdien øker boligverdien
En undersøkelse av boligverdi for boliger som var fredet, vernet eller sto på Byantikvarens gule liste, og som var solgt i perioden 2004 til 2013, viste at verdien av boliger med verneverdi var høyere verdien av boliger som det offentlige ikke hadde gitt verneverdi. Helhetlige områder med verneverdi ga høyere priseffekt enn enkeltbygg. En høy andel av boligene på gul liste i undersøkelsen tilhører murbyen. Undersøkelser i Danmark, Sverige og England viser tilsvarende resultater.
Litteratur og lovgivning
Litteratur om murbyen og lenker til bygningslovene for Kristiania og annen relevant lovgivning finnes i hovedartikkelen Murbyen (Oslo).
Kart
Se Byantikvarens kart over murgårdene ovenfor.
Marvdasht
Marvdasht er en iransk by som ligger i provinsen Fars.
Den har 148 858 innbyggere (2016).
Marvdasht er like gammel som historien til Iran og det persiske riket.
Shahreza
Shahreza er en iransk by som ligger i provinsen Isfahan.
Iwona Woicka-Żuławska
Iwona Liliana Woicka-Żuławska (født 1972 i Kraków) er en polsk diplomat. Hun har vært Polens ambassadør i Norge siden 15. mars 2018.
Shahreza
Den har 134 592 innbyggere (2016).
Iwona Woicka-Żuławska
Iwona Woicka–Żuławska ble uteksaminert fra Det økonomiske fakultet ved Universitetet i Warszawa. I 2008 tok hun doktorgrad ved Fakultetet for verdensøkonomi ved Warszawas økonomiske universitet.
I 1997 ble hun tilsatt ved Kontoret til komiteen for europeisk integrasjon. I 2010 begynte hun i Utenriksdepartementet. I perioden 2010–2014 var hun leder for den økonomiske avdelingen ved Polens ambassade i London. Fra 2014 var hun visedirektør og, siden 2016, direktør for Avdeling for økonomisk samarbeid.
Hun behersker polsk, engelsk, spansk, italiensk, fransk.
Khomeyni Shahr
Khomeyni Shahr er en iransk by som ligger i provinsen Isfahan.
Den har 218 737 innbyggere (2006).
Khomeyni Shahr er nå en del av Isfahan Metropol-området.
Shahin Shahr
Shahin Shahr er en iransk by som ligger i provinsen Isfahan.
Den har 173 329 innbyggere (2016).
Frankrike under VM i svømmesport 2007
Frankrike deltok under VM i svømmesport 2007 i Melbourne i Australia mellom 17. og 1. april 2007.
Najafabad
Najafabad er en iransk by som ligger i provinsen Isfahan.
Den har 235 281 innbyggere (2016).
Rafsanjan
Rafsanjan er en iransk by som ligger i provinsen Kermān.
Den har 161 909 innbyggere (2016).
Behbahan
Behbahan er en iransk by som ligger i provinsen Khuzestan.
Den har 122 604 innbyggere (2016).
Norgesmesterskapet i håndball for menn 2021
Norgesmesterskapet i håndball for menn 2021 var en norsk håndballturnering som kåret norgesmesteren i håndball for menn 2021. vant finalen 35–32 over og vant sitt 5. norgesmesterskap i håndball for menn.
Prestmoen sykkelvelodrom
Prestmoen sykkelvelodrom er et utendørs anlegg for banesykling som ligger på Prestmoen i Stjørdal kommune. Prestmoen er én av to velodromer i Norge, og var lenge den eneste i god nok stand til å arrangere NM i banesykling. Den andre er Halden Velodrom som ble renovert i 2016. Prestmoen har asfaltdekke og tilhører Idrettslaget Stjørdals-Blink.
Izeh
Izeh er en iransk by som ligger i provinsen Khuzestan.
Den har 119 399 innbyggere (2016).
Sirjan
Sirjan er en iransk by som ligger i provinsen Kermān.
Den har 199 704 innbyggere (2016).
Fylkesvei 2104
Fylkesvei 500 i Hedmark går mellom Vidarvoll og Gisti i Våler.
Strekningen blöe opprettet 2019, og består av størstedelen av den tidligere fylkesvei 500 (Hedmark).
Andimeshk
hadde innbyggere per.
Blauer Portugieser
Blauer Portugieser (tysk for blå portugiser) er en vindrue som brukes til produksjon av rødvin. På tross av navnet viser nyere forskning (2016) at druesorten stammer fra Štajerska (Nedre Steiermark) i Slovenia. Blauer Portugieser antas å være en krysning mellom Blauer Zimettraube som har hunnblomster, og Grüner Silvaner.
Shush
Den har 77 148 innbyggere (2016).
Khorramshahr
Khorramshahr er en iransk by som ligger i provinsen Khuzestan.
Nesten 20% av befolkningen er kurdere som har bodd i byen i nesten 100 år.
Yasuj
Yasuj er en iransk by som ligger i provinsen Kohkiluyeh og Buyer Ahmad.
Den har 108 505 innbyggere (2011).
Embrikilium
Embrikilium er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Levevis
Som hos de fleste andre praktbiller utvikler larvene seg i død ved.
Systematisk inndeling
Slekten blir ofte plassert i underfamilien Buprestinae, eller også i furupraktbiller (Chrysochroinae). Den er oppkalt etter den norske entomologen Embrik Strand.
Inndelingen følger
Jiroft
Jiroft er en iransk by som ligger i provinsen Kermān.
Tidligere ble den også kalt Sabzevaran.
Den har 130 429 innbyggere (2016).
Marivan
Marivan er en iransk by som ligger i provinsen Kurdistan.
Den har 136 654 innbyggere (2016).
Folket i Marivan snakker kurdisk.
Arisa Tsujimoto
Arisa Tsujimoto (født 23. november 1993) er en japansk skøyteløper.
Personlige rekorder
Oppdatert pr 17. mars 2019.
Sammenlagt i Verdenscupen
Oppdatert etter sesongen 2018/19.