cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jeffrey Hopkins
Hopkins er emeritert professor for tibetiske og buddhistiske studier ved University of Virginia, der han underviste fra 1973. Han hat i mer 25 bøker beskjeftiget seg med tibetansk buddhisme. I 1983 kom det innflytelsesrike verket Meditation on Emptiness, som la grunnlaget for Gelug-skolen.
Fra 1979 til 1989 var han sjefsoversetter til engelsk for Dalai Lama. Dessuten hadde han sterk innflytelse på International Tibet Independence Movement (ITIM).
Bronx County
Bronx County er et fylke i den amerikanske delstaten New York. Det har sammenfallende grenser med bydelen The Bronx i New York City.
Området som nå utgjør Bronx County var opprinnelig en del av Westchester County. Dagens Bronx County besto av fire byer: Westchester, Yonkers, Eastchester og Pelham. I 1846 ble byen West Farms grunnlagt ved utskillelse fra Westchester, og i 1855 oppsto byen Morrisania ved løsrivelse fra West Farms. I 1873 skilte byen Kingsbridge seg fra Yonkers.
I 1874 ble den vestre delen av dagens Bronx County, bestående av byene Kingsbridge, West Farms og Morrisania, overført til New York County, og i 1895 ble byen Westchester og deler av Eastchester og Pelham også overført. Innbyggerne i City Island stemte for å løsrive seg fra Westchester County og slutte seg til New York County i 1896. I 1914 ble Bronx County dannet av de delene av New York County som var blitt annektert fra Westchester County. Bronx County grenser til Westchester County i nord og New York County i sør.
Janne Kristiansen
Janne Kristiansen (født 21. november 1952 i Oslo) er en norsk advokat. Siden 2012 har hun vært spesialrådgiver i Justis- og beredskapsdepartementet.
Hun var den første lederen for Kommisjonen for gjenopptagelse av straffesaker fra 2004 til 2009 og var sjef for Politiets sikkerhetstjeneste (PST) fra 2009 til 2012. Før hun ble leder for Gjenopptagelseskommisjonen arbeidet hun som forsvarsadvokat.
Karriere
Hun var med på utarbeidelsen av flere offentlige utredninger, som NOU 2003.18 om Rikets sikkerhet (Straffelovkommisjonens delutredning VIII) og NOU 2003:21 om Kriminalitetsbekjempelse og personvern – politiets og påtalemyndighetens behandling av opplysninger.
Hun var leder for Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker fra 2004 til 2009. Dette organet undersøker og avgjør om en straffedømt person skal kunne få sin sak behandlet på nytt i retten. Til sakene som ble behandlet i hennes tid som kommisjonsleder hører straffesakene til Fritz Moen, Fredrik Fasting Torgersen, Arne Treholt og Viggo Kristiansen (avsluttet etter hennes tid som kommisjonsleder).
Hun ble utnevnt av Kongen i statsråd til sjef for Politiets sikkerhetstjeneste (PST) den 25. september 2009, etter at justisminister Knut Storberget hadde oppfordret henne til å søke stillingen. Som sjef for PST var hun sidestilt med politidirektøren, og dermed en av de to øverste lederne i Politi- og lensmannsetaten. I hennes tid som sjef for PST falt blant annet pågripelsen i juli 2010 av tre menn bosatt i Norge mistenkte for terrorplanlegging av en bombeaksjon mot avisen Jyllands-Posten i Danmark. Dessuten fant terrorangrepene mot regjeringskvartalet og på Utøya 22. juli 2011 sted i perioden. Hun måtte gå etter å ha røpet at Etterretningstjenesten opererte i Pakistan. Etter at hun gikk av som PST-sjef i 2012 ble hun samme år utnevnt til spesialrådgiver i Justis- og beredskapsdepartementet.
Stortingets 22. juli-høring
Kristiansen trakk seg 18. januar 2012 fra stillingen som PST-sjef etter en åpen høring samme dag i Stortingets 22. juli-komité, hvor hun hadde blitt innkalt av Stortinget for å svare på spørsmål om norsk sikkerhets- og etterretningsarbeid. Det skjedde etter at hun på direkte spørsmål fra stortingsrepresentant Akhtar Chaudhry (SV) under Stortingets utspørring av henne om Norge har samarbeid med Pakistan på etterretningsområdet hadde formulert seg på en måte som ble tolket som en bekreftelse om at den norske Etterretningstjenesten har en tilstedeværelse i Pakistan. Avisen Firda skriver imidlertid at representanter for Forsvaret har bekreftet etterretningstjenestens tilstedeværelse i utlandet ved en rekke tidligere anledninger, og at Forsvaret selv sendte ut pressemelding da forsvarsministeren i 2010 møtte ledelsen i den pakistanske etterretningstjenesten. Det er dermed uklart om det kom frem opplysninger som var hemmelige under høringen. I mars 2012 ble saken henlagt av Spesialenheten for politisaker.
Amminadab
Amminadab var ifølge Det gamle testamentet sønn av Ram og far til Naksjon, og også til Elisjeba, som var gift med Aron. Amminadab er en forfader til David og dermed også til Jesus. Han blir omtalt i Matteusevangeliet 1:4 og Lukasevangeliet 3:33.
Pussereke
Pussereker er et ord som blir brukt om alle svømmende ti-fotkreps (særlig reker eller rekeliknende dyr) som spiser parasitter fra større organismer. De blir ofte benyttetet som eksempel på mutualistisk symbiose; det vil si samliv mellom ulike organismer hvor begge parter drar bruk av samlivet. I denne muligheten får fisk forbedrede helsen sin ved at rekene plukker av parasitter og dødt vev, mens rekene på sin side både får mat og unngår å bli spist av fisken.
Pusserekene er en polyfyletisk gruppe som bygger på andre kriterier enn evolusjonært slektskap. De er ikke i nær slekt, selv om alle hører til ordenen Ti-fotkreps (Decapoda). De pussende artene vi kjenner hører til de tre de ulike familiene Palaemonidae, Hippolytidae og Stenopodidae. Stundom blir navnet benyttet bare om slekten Lysmata, som hører til Hippolytidae.
Pussereker er vanlig å ha i saltvannakvarium for å holde akvariet rent og fiskene sunne.
Mount Keltie
Mount Keltie er et fjell, 2 640 moh., halvveis mellom Mount Kosko og Mount Chalmers i Conway Range i Antarktis.
Fjellet ble oppdaget av Discovery-ekspedisjonen (1901–04) og kalt opp etter sir John Scott Keltie, sekretær i Royal Geographical Society 1892-1915.
Dialogus creaturum
Dialogus creaturum (egentlig Dialogus creaturum optime moralisatus eller Dyalogus creaturarum moralizatus), Dialoger om skapelsens sedelære, er en fabelsamling på latin bestående av 122 dialoger.
Forfatterskap
Det er blitt foreslått to forskjellige forfattere av verket, Mayno de Mayneri (en lege i Milano, død 1376) og Nicolaus Pergamenus (fra Bergamo), som begge levde på 1300-tallet.
Trykt bok
Dialogus creaturum ble senere trykket. Boktrykkerkunsten gav den stor utbredelse. Den ble utstyrt med tresnitt av Gerard Leeu og trykket i latinsk utgave i 1480 i Gouda; en nederlandsk versjon ble utgitt av Leeu i 1481. Han fikk trykket flere utgaver i 1486 og 1491 i Antwerpen, dit han hadde flyttet sitt officin i 1484. Likeså utkom i 1481 en utgave i Köln, utgitt av Conrad Winters de Homborch. I 1482 oversatte Colard Mansion i Brugge verket til fransk og anferdiget to manuskripter, hvorav ett befinner seg på det østerrikske nasjonalbibliotek (Cod. 2572). Jean Bellot utgav den i 1500 i Geneve, Claude Nourry i 1509 i Lyon og Pigouchet i 1510 i Paris.
Beskrivelse
De 122 frittstående delene av Dialogus minner i meget om moderne barneeventyr. I hver dialog treffes menneskeliggjorte vesener, og de kortfattede fortellingene formidler et enkelt moralbudskap som forklerande avslutter dialogen. Moralen berører jordiske bekymringer og er hentet fra forskjellige etiske autoriteter som Bibelen, kirkefedrene og antikkens filosofer. Flere av fanlene er fra Æsop, som Løvens andel, Frosken og oksen og Ulven og lammet.
Tittelens «dialoger» skyldes den doble forfatterrollen, der fortellingen anskueliggjør det påfølgende sitatet. Antagelig har fablene blitt benyttet av prester som inspirasjon til prekenen.
Et fotolitografisk avtrykk av 1483 års utgave ble utgitt i 1883. I samband med svensk boktrykks 500-årsjubileum 1i 983, utgav Michaelisgillet i samvirke med Bra Böcker en faksimile av denne bok med oversettelse og kommentar.
Andørja
Andørja (nordsamisk: Áttir) er ei øy i Ibestad kommune i Troms og Finnmark. Den har et areal på 135,17 km². Øya var tidligere en selvstendig kommune i Troms fylke.
Andørja er Nord-Europas fjellrikeste øy, med tyve tinder over 1 000 m. Høyeste fjelltopp er Langlitinden med 1 276 moh, og den er med det også det høyeste fjellet på ei øy i Skandinavia. Øya har en karakteristisk fjord, Straumbotn, som deler øya omtrent i to.
Andørja var fra 1837 en del av Ibestad formannskapsdistrikt. I 1926 ble Andørja, Astafjord og Gratangen skilt ut fra Ibestad som egne kommuner. Andørja hadde da 1 420 innbyggere.
I 1994 fikk Andørja fastlandsforbindelse ved byggingen av Mjøsundbrua. 2. desember 2000 ble Andørja forbundet med naboøya Rolla via Ibestadtunnelen, som er en 3 396 meter lang undersjøisk veitunnel. Det fins også hurtigbåtforbindelse fra Engenes mellom Harstad, Tromsø og omegn.
Navnet Andørja kommer fra norrønt Andyrja. En teori er at det det første ordet and som kommer fra ordet mot, mens yrja betyr grus eller stein. En tolkning er at dette kan referere til bølger som slår mot bergene ved kysten.
Andørja er arrangørplass for Tour de Andørja. Det er kombinert terrengløp, sykkel og fjelltur/-løp (kalles Tripple Challenge) eller deler av det. Det skjer normalt 2. helg i juli. I 2010 er datoen 9.-11. juli. Tindløpet, som også omtales som Årbostadtindløpet, starter ved havets nivå og ender på toppen av Årbostadtinden 1181 moh.
Sebastian Junger
Sebastian Junger (født 17. januar 1962) er en amerikansk forfatter, journalist, og dokumentarfilmskaper. Han er mest kjent for boken «The Perfect Storm: A True Story of Men Against the Sea», og for sine beretninger fra krigen i Afghanistan gjennom boken «War» og dokumentarfilmen Restrepo (2010).
Junger ble født i Belmont i Massachusetts i USA. Han tok en bachelor i kulturell antropologi fra Wesleyan University i 1984.
I 1997 ble hans bok «The Perfect Storm: A True Story of Men Against the Sea» utgitt. Boken tar for seg stormen som herjet nordøstkysten i USA i 1991, og hva som skjedde med fiskebåten «Andrea Gail». Filmen Den perfekte stormen (2000) er basert på boken. Etter boken opprettet han The Perfect Storm Foundation, som gir legater til barn med foreldre som jobber i fiskeindustrien.
Junger skrev boken «A Death in Belmont», om mordet på Bessie Goldberg i Belmont i samme periode som kveleren fra Boston herjet. «Fire» er en samling artikler om farlige yrker.
Sammen med fotografen Tim Hetherington hadde han flere besøk i Afghanistan i 2007 og 2008, som ledet både til dokumentarfilmen Restrepo (2010) og boken «War».
Murmansk regionale dukketeater
Teateret har adresse ul. Sofia Perovskaya, 21a.
Historikk
Dukketeaterets første kunstneriske leder het Viktor Aleksandrovitsj Podobedov. Han etablerte opprinnelig teateret i Hibinogorsk i Kirov. Opprinnelig het teateret «Teateret for små tilskuere» (Theatre for Little Spectators).
Under andre verdenskrig ble teateret brukt til å støtte opp under motstanden mot den invaderende tyske militærmakten. Det ble vist over 100 forestillinger i Podobedovs teater under krigen, og det ble i tillegg oppført over 1000 forestillinger ved frontlinjen, hvorav minst 200 forestillinger ble arrangert like ved fronten. Hele staben ved dukketeateret mottok etter krigen en tapperhetsmedalje kalt «Medaljen for forsvar av Arktis» for denne krigsinnsatsen.
I 1949 flyttet teateret til Murmansk, der det fortsatt (2018) holder til.
Festival
Murmansk regionale dukketeater er festivalarrangør, og skal i perioden 14.-18. september 2019 arrangere «IX. International Puppet Theaters Festival of the Barents Region».
Kroatias herrelandslag i basketball
Kroatias herrelandslag i basketball er landslaget i basketball som representerer Kroatia i internasjonale konkurranser.
Freeform
Freeform (tidligere kjent som ABC Family) er en amerikansk kabel-tv-kanal som er eid av Disney-ABC Television Group, en divisjon av The Walt Disney Company.
Quiriguá
Quiriguá er en oldtids mayaby i departementet Izabal, Guatemala. Stedet ligger ved Montaguaelven og har sitt seremonielle sentrum cirka 1 km fra elvens bredde. Byen var bebodd under den klassiske Mayaperioden, i det minste siden år 200 e.kr. Omkring 550 begynte byggingen av byens akropolis og på 700-tallet og fram til omkring år 850 pågikk en stor byggeboom når flere store monumentale byggverk ble oppført. Quiriguas oppsving på 700-tallet var uten tvil koblet til militære seire over Copán i 738. Fram til dette året var Quirigua trolig en vasallstat under Copán, men etter seieren ble situasjonen den omvendte.
Mengden store seremonielle byggverk er kanskje noe begrenset i forhold til Quiriguas betydning, men stedet er allikevel imponerende, mye takket være skulpturrikdommen. Blant skulpturene finnes uvanlig store stele hugget direkte ut av store steinblokker. Den største er 10 meter høy og veier omkring 65 tonn. Dessuten har plassen mange blokker med utsøkte skulpturarbeider i form av mytologiske dyr, disse skulpturene benevnes dyrebilder. Her finnes også flere altere og skulpturer brukt som dekorasjoner på husenes fasader. Som helhet er kunstnerligheten kanskje ikke riktig så bra som de beste funnet i Palenque og Copán. De fleste av Quiriguámonumenten har en pampig formell monumentalitet som er ganske stiv i forhold til den naturlige skjønnheten i kunsten på de andre plassene. Det finnes allikevel et par få monument som oppviser en eksepsjonell kunstnerlighet. Den mest velgjort av disse er nok Stelae D fra 766 som har en ekstravagant helfigur versjon av Mayahieroglyfer på ene siden og Zoomorph P som oppdageren Maudslay kalte The Great Turtle (den store skilpadden), fra 736, et Mesoamerikansk mesterverk.
Quiriguás moderne historie
Den første besøkeren som publiserte en beskrivelse av Quiriguá var Frederick Catherwood i 1840. På grunn av de ugunstige forholdene kunne han bare bli en kort tid ved ruinene, men laget tegninger av to av stelaene som seinere ble publisert med en kort rapport om Catherwood's besøk i John Lloyd Stephens bok Incidents of Travel in Central America, Chiapas, and Yucatan. En lengre utredning om ruinene ble laget i 1854 av Dr Karl Scherzer. Alfred Maudslay satte opp en leir ved ruinene i 1881, 1882 og 1883, og gjorde en gjennomgående undersøkelse og dokumenterte alle synlige monumenter fotografisk. De gjorde også mindre utgravninger, papiravtegninger og gipsavstøpninger av alle hieroglyfiske inskripsjoner og de viktigste skulpturene; disse avstøpningene ble siden skipet til British Museum. Maudslay vendte tilbake til Guiriguá i 1894.
Fra 1975 til 1980 ble det utørt et omfattende arkeologisk projekt i Quiriguá sponset av University of Pennsylvania, National Geographic Society og Guatemalas regjering.
Quirigua er i dag en del av UNESCOs verdensarvsteder under navnet "Arkeologiske parkene og ruinene i Quiriguá".
Al-Qabu i Syria
Al-Qabu (arabisk القبو, også skrevet Kabu) er en by sentralt i Syria i Homs guvernement, nordvest for Homs. Av steder i nærheten finner en al-Shinyah i nord, Taldou og Kafr Laha i nordøst, Sharqliyya i øst, al-Mahfurah i sør, Rabah i sørvest og Fahel i vest. Ifølge Syrias statistiske sentralbyrå (CBS), hadde al-Qabu et folketall på 4 &innså;870 i 2004. Innbyggere er hovedsakelig alawittar.
Bryggen i Bergen
Bryggen i Bergen, også kjent som Tyskebryggen og Hansabryggen, omfatter den gamle trebebyggelsen og brannsikre steinkjellere i den historiske bykjernen i Bergen. Bryggen ble anlagt rundt 1070, og var fra 1360 til 1754 sete for Det tyske kontor i byen og det sentrale knutepunktet for den hanseatiske handelsvirksomheten i Norge. Hansa-kompaniet var også Nordens første handelskompani. Bryggen består av ca. 13 mål med 61 fredede bygninger, og befinner seg på UNESCOs liste over verdens kulturarv. Bryggen er den tredje mest besøkte turistattraksjonen i Norge.
Strøket Bryggen
Strøket grenser mot Bergenhus festning i nord og langs Øvregaten til Vetrlidsallmenningen i sør, ned denne og tilbake langs Bryggens kaifront på østsiden av Vågen. Området nord for de historiske handelsgårdene heter Dreggen. Her ligger Bradbenken, som er basen for skoleskipet Statsraad Lehmkuhl, og Dreggsallmenningen med Mariakirken fra 1100-tallet, Bryggens Museum og Gustav Vigelands statue av Snorre Sturlason. I området ligger det også gamle trehusklynger og mer moderne bygårder med hoteller og næringsbygg, samt friidrettshallen Vikinghallen. Sørover fra Dreggsallmenningen ligger de gamle hanseatiske handelsgårdene i tre og Schøtstuene, og sør for Nikolaikirkeallmenningen bygårder i mur i samme stil. Lengst i sør ligger Hanseatisk museum og Kjøttbasaren. Det lokale buekorpset heter Dræggens Buekorps. Fra Bryggen går Beffen i skytteltrafikk over Vågen til Munkebryggen på Strandsiden.
Handelsgårdene på Bryggen
Handelsgårdene på Bryggen fungerte som lagerboder for varer for eksport og import. Korn fra Sentral-Europa ble importert og tørrfisk fra Nord-Norge ble eksportert. Under vår- og høststevnen var bodene fulle av tørrfisk som skulle eksporteres. Tørrfisk var en viktig handelsvare for de katolske landene, som benyttet seg av tørrfisken under fasten.
Frontbygningene på Bryggen ble innredet som sjøstuer. Disse sjøstuene var som regel inndelt i pakkboder og gårdskleve på grunnplanet og ytrestue, stue, indrestue og pakkstue i andre etasje. Rommene i tredje etasje bestod som regel av husbondkleven, gesellkleven, drengekleven, setstuer og lagerboder.
Når tørrfisken nordfra nådde Bryggen i Bergen, ble den først losset og deretter samlet i lagerbodene for oppbevaring. Fisken ble ikke gjort klar for eksport før vår- eller høststevnet var forbi, da dette var svært travle perioder. Det var gårdenes drenger som hadde ansvar for å forberede fisken for salg i form av å kappe nakker og sporder (halen) på hver sin arbeidsstasjon. Tørrfiskvrakingen, kvalitetsbestemmelsen og sortering av tørrfisken, ble overlatt til kjøpmannens nestkommanderende, gesellen eller vrakeren, med ansvar for å vurdere fiskens verdi etter størrelse og kvalitet.
Handelssamfunnet på Bryggen var strengt lagdelt, både i den hanseatiske perioden og senere. Unge menn kom inn i fellesskapet som stuedrenger (Stabenjungen) med oppgaver knyttet til dagliglivet i stuene, etter 3-4 år avanserte de til skutedrenger (Schutenjungen) som hadde oppgaver blant annet knyttet til lossing og lasting av nordlandsjektene. Etter enda noen år kunne de avansere til gesell, etter å ha avlagt prøve i handelslære, varekunnskap og regning. Kontoret hadde også sin egen jurisdiksjon, samt et eget skolesystem hvor drenger gikk i lære. Det var strenge leveforhold, hvor det var forbudt for medlemmene å omgås innbyggerne i Bergen. Hanseater skulle også leve i sølibat så de ikke fikk barn som kunne gjøre krav på verdier som sin farsarv. Forbudet ble ikke overholdt, og i Lübecks arkiver ligger testamenter hvor hjemfarne hanseater navngir frillen de hadde i Bergen, og eventuelle barn i forholdet.
Opprinnelig hadde tyskerne bare tillatelse til å «sitte» (dvs. handle) i Bergen i tiden mellom korsmesse om våren (3. mai) og korsmesse om høsten (14. september); men gradvis ble de «vintersittere». Omkring 1259 overvintret flere av dem i Bergen som leietakere hos norske gårdeiere på Bryggen, og en tysker ble snart huseier selv. Vintersittingen muliggjorde fordelaktige oppkjøp i vinterhalvåret og tidlig utskiping om våren. Likevel nektet tyskerne å betale tiende i Bergen, så kong Håkon forordnet at fremmede som leide hus i byen i 12 måneder, måtte regnes som fastboende og var pliktige å yte tiende og annet på lik linje med nordmenn. I 1250 var det sluttet freds- og handelsavtale mellom kong Håkon og Lübeck som garanti for gjensidige frihandel mellom nordmenn og lybekkere, gjensidig hjelp mot overfallsmenn og vilkår i Norge som det tidligere hadde vært. Tyskerne var imidlertid ikke fornøyd med rettssikkerheten de opplevde. Norsk vrakrett utsatte hanseatene for regulær plyndring når skipene deres forliste langs norskekysten. I tillegg mente kjøpmenn fra Hamburg seg utsatt for en falsk drapsanklage i Bergen. Denne frikjente Magnus Lagabøte dem for senere.
Erik av Pommerns strid med grevene i Holstein ble merkbar i Norge da hanseatene vedtok å stenge kontoret på Bryggen. Våren 1427 forlot de Bergen, og kom først tilbake seks år senere. I mellomtiden var Bergen blitt utsatt for to forferdelige angrep av vitaliebrødrene, som også var kjent for plyndring av hanseatisk eiendom.
I 1440 innkom det klager på at tyske kjøpmenn som satte opp hollenderboder på Stranden, jaget hollenderne vekk og slengte varene deres i sølen. Mer enn hundre bevæpnede hanseater skulle også ha trengt inn på Bergens rådstue tirsdag etter St. Peters dag (23. februar), og jaget rådmennene med økser og kårder. Konfliktene toppet seg med Olav Nilsson som høvedsmann på Bergenhus. Han opprettholdt en uforsonlig linje mot hanseatene og ble avsatt i 1453; men alt i 1455 var han tilbake etter å ha presset Erik av Pommern til å gjeninnsette seg. I mellomtiden hadde han drevet som kaprer og plyndret hanseatiske skip. Vel kunne Nilsson påpeke at hanseatene bare motvillig innordnet seg norsk lov; men en tidligere sjørøver som høvedsmann kunne de ikke tolerere. I 1455 var byen vitne til at bevæpnede hanseater jaget Nilsson, biskopen og følget deres utover mot Nordnes der de søkte tilflukt i Munkeliv kloster. Mens Nilsson klatret opp i tårnet, satte hanseatene klosteret i brann. De betalte for gjenoppbyggingen, men boten til Nilssons etterlatte nektet de å betale. Nok forelå det rettskraftig dom om slik bot, men kong Christian I forfulgte ikke saken ettersom han hadde tatt opp store lån av hanseatene til krigføringen sin.
Bergens maktsentrum
Bryggen var tidligere sentrum for byens verdslige makt. Maria Gildeskåle er første gang omtalt i Magnus Lagabøtes bylov av 1276, og var den gang møtested for bylovtinget. Bygningen lå ved Mariakirkegården og fungerte som byens første «rådhus», stedet hvor byadministrasjonen og bymøtet skulle samles ifølge byloven. Bygningen er i dag en ruin, plassert mellom Bryggens Museum og Mariakirken. Opprinnelig lå bygget som en bakre eller nordre del av bryggegården Gullskoen.
Den nye rådstuen ble oppført omkring år 1300-15. Den lå midt på Bryggen, ved Nikolaikirkeallmenningen, hvor også torget lå. Rådstuen var i bruk til 1560-årene. Christoffer Valkendorf var lensherre på Bergenhus fra 1556 til 1560. Etter at Valkendorf ankom Bergen ble det begått flere uoppklarte mord i noen av byens mange bordeller. Valkendorf fikk revet en rekke av bordellene, og i stor grad avviklet hanseatenes privilegier og monopol i Bergen. De tyske håndverkerne ble tvunget til å overholde norsk lov og fikk valget mellom å sverge troskapsed til kongen eller reise. I 1559 måtte 59 tyske håndverkere reise. I 1560-årene ble Bergens maktsentrum gradvis flyttet fra Tyskebryggen til dagens plassering, ved Christoffer Valkendorfs tidligere privatbolig på Rådstuplass, det som i dag kalles det gamle rådhuset.
Bryggen i dag
De historiske trebygningene fra 1702 fikk kledning på 1800-tallet. De bevarte bygningene på Bryggen idag består av følgende gårdsrekker, regnet fra syd: Søndre og nordre Holmedalsgård, Bellgården, Jacobsfjorden (Hjortegården), Svensgården (dobbelgård), Enhjørningen, søndre og nordre Bredsgård og Bugården (Bergen).
Bevaring og ødeleggelser
Gjennom historien har Bergen gjennomlevd mange branner, siden bygningsmassen stort sett bestod av tre. Bygningstrukturen er likevell beholdt, tross mange branner og påfølgende gjenreisninger. Bevisstheten om Bryggens kulturhistoriske verdi ble vekket allerede da den tradisjonelle virksomheten på Bryggen tok slutt. I 1900 var trehusbebyggelsen på begge sider av Vågen i stor grad intakt.
Forskning og dokumentasjon
Koren Wiberg fikk i 1908 støtte av kommunen og Fortidsminneforeningen til å foreta utgravninger i tomten nedenfor den nyanlagte Rosenkrantzgaten. Funn fra utgravningen ble gjengitt blant annet i Bidrag til Bergens Kulturhistorie. Utgravningene avdekket den såkalte vinkjelleren som i middelalderen også var rådhus. Koren Wiberg hadde i Lübeck funnet dokumenter (fra 1651) som viste plasseringen av vinkjelleren, noe han fikk bekreftet ved utgravningen. Denne byplanen med rådhus/vinkjeller plassert mellom torg og kirke, var typisk for nordtyske (hanseatiske) handelsbyer.
Ved utgravningene i den sørlige delen av Bryggen fant Christian Koren Wiberg dype fundamenter av grove tømmerstokker laftet sammen. Laftingen dannet «karverk» på opp over 2 meters høyde, og omkring 1 meters bredde og 2 meter lengde. Karverkene ble ferdig satt sammen og senket ned i vannet mellom påler, og deretter fylt med grus og stein. Tømmerstokkene var av furu og i god stand da Koren Wiberg foretok sin utgravninger. Fundamentene kunne dateres til brannene i 1413 og 1476 eller tidligere. De første sjøhusene ved Vågen var ifølge Koren Wiberg lave og av grovt, laftet tømmer. De hadde spissgavler og svalganger rundt hele bygget. Ifølge Koren Wiberg ble Bryggens fasade malt allerede fra 1500-tallet. Fra 1550 ble det vanlig å bygge steinkjellere i Bergen, trolig for å lagre gods et brannsikkert sted, ifølge Koren Wiberg. Hans Nagels bakeri, omtalt i 1441, lokaliserte Koren Wiberg til den moderne Øvregaten 17, der det på Koren Wibergs tid også ble drevet bakeri.
Murbryggen
Frem til 1901 utgjorde hele området mellom Dreggsallmenningen i nord og Kjøttbasaren i sør en sammenhengende rekke handelsgårder i tre som var gjenreist etter bybrannen i 1702. Handelsgårdene sør for Nikolaikirkeallmenningen ble da revet og erstattet med bygårder i mur i samme stil, tegnet av Jens Zetlitz Monrad Kielland, med unntak av den sørligste Finnegården, et museum som også omfatter de gamle Schøtstuene som ble gjenreist i 1937–38 med delvis originale og delvis rekonstruerte deler, i området sør for Mariakirken.
Eksplosjonen på Vågen
Eksplosjonsulykken 20. april 1944 satte fart i planene om å rive Bryggen, og Terboven fikk støtte hos alle fagfolk i Bergen kommune i sitt ønske om å jevne området med jorden. Sett med Terbovens øyne var det labyrintiske systemet av gårder ideelt for å skjule motstandsfolk, slik som Theta-gruppen og radiosenderen deres. Sterke krefter i lokalbefolkningen lyktes likevel i å skaffe seg støtte, ikke minst fra professor Hermann Phleps fra Den tekniske høyskolen i Danzig (Gdańsk), som foretok en grundig befaring av de raserte bygningene, og konkluderte med at «det tyske kvartalet» kunne reddes med enkle midler. Den virkelige redningen ble kriseproduktet «Domus-plater», som ble gjennomvåte i regnvær, og lett gikk i stykker. Men de gjorde likevel nytten, ettersom de dekket 8.000 kvadratmeter takflate midlertidig. De raserte takene var for øvrig ikke det eneste problemet. Eksplosjonen hadde også løftet Bryggen til værs, og latt den falle ned igjen på underlaget, slik at man måtte ta i bruk donkraft for å få husene noenlunde i vinkel igjen. Men sikringen var utført, ikke minst til glede for arkitekt Halvor Vreim fra Riksantikvaren, som allerede hadde avskrevet Bryggen.
Brannen i 1955
En storbrann 4. juli 1955 ødela den nordlige halvparten av de gjenværende gamle handelsgårdene i tre. Brannen ble innledningen til Asbjørn Herteigs utgravninger av området. Våren 1962 gikk utgravningene inn i sin syvende sesong, muliggjort ved bruk av sivilarbeidere i sommerhalvåret. Ett år kom våren så sent at sivilarbeiderne måtte hugge bort 13 tommer is for å komme i gang.
Fasadene av den nedbrente delen ble gjenreist som kopier i 1980, og utgjør en del av SAS-hotellet som ligger på området. På branntomten ligger også Bryggens Museum med rester fra de eldste tider avdekket ved de arkeologiske utgravningene som tilførte forskningen et enormt kildemateriale.
Oppføring på UNESCOs verdensarvliste
Bryggen i Bergen ble oppført på UNESCOs verdensarvliste i 1979 i henhold til kulturelt kriterium III, som viser til et sted som «bærer et enestående, eller i det minste sjeldent, vitnesbyrd om en kulturell tradisjon eller om en levende eller utdødd sivilisasjon». I denne forbindelsen trekker UNESCO fram at Bryggen bærer vitnesbyrd om sosial organisering og illustrerer hvordan de hanseatiske kjøpmennene på 1300-tallet utnyttet plassen i sin del av byen, samt at den er en type nordlig fondaco (kombinert handelsdepot, bolig og ghetto for utenlandske kjøpmenn) som ikke fins noe annet sted i verden, hvor bygningene har forblitt en del av bylandskapet og bevarer minnet om en av de eldste handelspostene i Nord-Europa.
Eierskap og forvaltning
De fleste bygningene på Bryggen er i privat eie. «Stiftelsen Bryggen» eier i dag 36 av de 61 bygningene som inngår i verdensarven. «Stiftelsen Bryggen» og «Bryggens venner» ble dannet i 1962. Stiftelsen har som formål å bevare Bryggen i samråd med antikvariske myndigheter. Stiftelsen driver både med utleie av lokaler og sikring, vedlikehold og restaureringsarbeid. Stiftelsen Bryggen har en egen stab av tømrere med spesialkompetanse på tradisjonshåndverk. «Bryggen private gårdeierforening» er en sammenslutning av flere private eiere som til sammen eier 24 bygninger. Bergen kommune er eier av Finnegården, bygningen som huser det Hanseatiske museum. Alle bygningene i privat eie kan bli istandsatt med opptil 90% finansiering gjennom en tilskuddsordning administrert av Vestland fylkeskommune (tidligere Hordaland). De fredede bygningene på Bryggen blir forvaltet som kulturminner av kulturarvseksjonen i Vestland fylkeskommune. De arkeologiske kulturminnene i middelaldergrunnen forvaltes av Riksantikvaren. Alt arkeologisk arbeid blir 100% offentlig finansiert og de nødvendige utgravingene blir utført av NIKU.
Ica-steiner
Ica-steiner (på spansk Piedras de Ica) er runde steiner av andesitt som er dekorert med inngraverte tegninger som forestiller stiliserte menneske- og dyrefigurer. «Helleristningene» påstås å være laget av en indianerkultur i perioden fra 300 f.Kr. til 800 e.Kr. Steinene har blitt funnet i store mengder fra 1960-tallet og framover, først og fremst nær byen Ica i Peru.
Mens mange steiner avbilder hverdagsliv fra en peruansk oldtidskultur, viser andre forbløffende scener: mennesker som bruker kikkerter, utfører avanserte medisinske operasjoner og opptrer sammen med dinosaurer og andre utdødde dyr. Noen har også fantasifulle karttegninger. På grunn av de anakronistiske motivene er de fleste av steinene ansett som moderne forfalskninger. Kreasjonister og andre hevder imidlertid at tegningene er bevis for omstridte teorier som tapte kontinenter og sameksistens mellom mennesker og dinosaurer.
Bakgrunn og tolkning
Den første omtalen av steiner fra Ica-regionen med innrissete bildemotiver skal gå tilbake til 1500-tallet da spanske misjonærer ankom distriktet. Flere steiner ble oppdaget under private utgravinger av gravfelt på 1950-tallet og enda en stor mengde på 1960-tallet og seinere da legen Javier Cabrera gjorde steinene internasjonalt kjent. Han bygde opp og organiserte en samling som i dag omfatter over 11 000 slike steiner. De har siden 1996 vært utstilt i Museo de Piedras Grabadas («Museet for graverte steiner«), en turistattraksjon i Ica. Størrelsen på steinene varierer fra nevestore rullesteiner til kampesteiner med et tverrsnitt på rundt 80 cm.
Steinenes opprinnelse og alder er sterkt omstridt, og de fleste mener at mange av dem er skaffet til veie av svindlere og lokale håndverkere som har villet tjene litt penger. De skal ha etterlignet tradisjonell folkekunst fra paracas- og nazcakulturen og blitt inspirert av populærkultur fra sin egen samtid. Enkelte opphavsmenn har innrømmet at steinene er en bløff og forklart hvordan de er laget, blant annet i intervjuer med populærforfatteren Erich von Däniken. Hula der de fleste av steinene skal ha blitt funnet, er heller aldri blitt avslørt.
Andre hevder at forskere har bekreftet at alle steinene er ekte, førkolumbiske kunstgjenstander som er flere tusen år gamle. De tolker dermed Ica-steinene som bevis for sine fantastiske teorier. For eksempel mener grupper innen new age-bevegelsen at mange gamle myter er sanne og at sunkne fabelriker som Atlantis og andre virkelig har eksistert. Andre hevder at eldgamle, tapte sivilisasjoner ble bygd opp av avansert teknologi fra utenomjordiske astronauter. Kreasjonister har på samme måte funnet bevis for at jorda bare er drøyt seks tusen år gammel slik Bibelen påstår, og at mennesker og dinosaurer har levd på samme tid før syndfloden utslettet dem.
John DiMaggio
John DiMaggio (født 4. september 1968 i North Plainfield, New Jersey, USA) er en amerikansk skuespiller og stemmeskuespiller. Noen av hans mange, engelskspråklige roller er som Bender i Futurama, doktor Drakken i Kim Possible, Jake i Eventyrtid og Zøg i Disenchantment.
Astafjorden
Astafjorden er et sund i Troms. Astafjorden skiller øyene Rolla og Andørja i nordvest fra fastlandet i sørøst. I nordøst går Astafjorden over i fjorden Salangen. Fra Astafjorden skjærer Grovfjorden, Gratangen og Lavangen seg inn i fastlandet.
I vest starter sundet mellom Sørrollnes i nordøst og bygda Renså i sørvest. Andre bosetninger på sørsiden er Hilleshamn helt i øst. Herfra går Gratangsfjorden eller Gratangen sørøstover. En annen fjordarm er Grovfjorden som går sørover omtrent midtveis i fjorden.
På nordsiden ligger i tillegg til Sørrollnes bygdene Forså og Breivoll. Tettstedet Hamnvik er administrasjonssenter i Ibestad kommune og ligger helt øst i fjorden på Rolla. Her krysser Fv848 under sundet Bygda via Ibestadtunnelen over til øya Andørja på den andre siden. Videre innover på sørsiden av Andørja ligger Salangen (Salangsfjorden).
Singlefjorden
Singlefjorden er en fjord i Østfold nær grensen til Sverige. Den ligger hovedsakelig øst for Hvaler. Helt ved riksgrensen strekker den smale Ringdalsfjorden seg østover mot Halden og så videre sørover langs riksgrensen som Iddefjorden. Singlefjorden strekker seg mot Oslofjorden i vest og mottar en del vann fra Glomma, som munner ut ved Fredrikstad.
Bortsett fra Iddefjorden er andre mindre fjordarmer Skjebergkilen, som går nordover til Skjeberg, Røsneskilen og Tosekilen.
Liste over flaggbærere for Sudan under OL
Liste over flaggbærere for Sudan under OL inneholder samtlige idrettsutøvere som har båret Sudans flagg under åpningsseremoniene til sommer- og/eller vinter-OL.
Andries Pretorius
Andries Wilhelmus Jacobus Pretorius (født 27. november 1798, død 23. juli 1853) var en boer-leder som stod sentralt i opprettelsen av Den sydafrikanske republikk, og til opprettelsen av Republikken Natalia. Byen Pretoria, som i dag er Sør-Afrika s administrative hovedstad, er oppkalt etter ham.
Inside My Head
Medvirkende: Ole Amund Gjersvik på gitarer, dobro, trommer, bassgitarer og kontrabass.
Musikken er komponert og produsert av Ole Amund Gjersvik.
Acoustic Records 2018.
Slaget ved Solskjel
Slaget ved Solskjel er egentlig to separate slag ved Solskjel i Nordmørafylke. Disse var avgjørende for Harald Hårfagres kamp for å vinne herredømme på Nordvestlandet. Disse slagene kan ha hendt rundt 863
Andre slaget
Solve overlevde slaget og utropte seg til ny konge, han brukte så vinteren til å herje på Nordmøre og drepte mange av mennene til kong Harald. Året etter satte Harald derfor ut fra Trondheim med en stor flåte. Solve sloss i lag med frenden Arnvid, kongen i Sunnmørafylke, og kongen i Firdafylke (Fjordane), Audbjørn Frøybjørnsson. De seilte ut fra sør og møtte flåten til Harald som kom fra nord, ved Solskjel.
Like før disse slagene ved Solskjel hadde mange av småkongene på Sunnmørafylke hatt et rådsmøte og bestemt seg for å angripe Harald Hårfagre sin hær for å hindre at han ble konge over området. Solve Klove ble ikke drept under slaget, men klarte å flykte da han skjønte at han kom til å tape kampen mot Harald Hårfagre.
Drapet på Vemund Frøybjørnsson og hans menn
Etter slaget hadde kong Harald styringen med mørefylkene og satte Ragnvald Øysteinsson Mørejarl til høvding der. I Firdafylke hadde imidlertid broren til Audbjørn, Vemund Frøybjørnsson, tatt over som konge over området. Vinteren etter det andre slaget ved Solskjel angrep Ragnvald Mørejarl Vemund under julefeiringen i Naustdal, omringet huset og brant Vemund inne med 90 mann. Dermed hadde Harald Hårfagre sikret seg styringen over hele Nordvestlandet.
Kilder
Snorre skriver (i nynorsk utgave av Harald Hårfagres saga):
''Kong Harald lagde skipe sitt mot skipe til kong Arnvid; dette slaget vart styggeleg kvast, og de fall mykje folk på båe sidur. Sistpå vart kong Harald so vill og galin, at han gjekk fram i rausni på skipe sitt, og stridde då so kvast, at alle frambyggine på skipe hans Arnvid drog seg atter-ut til masti, og sume fall. Kong Harald gjekk upp på skipe; då gav mennane til kong Arnvid seg på flugti, men han sjølv fall på skipe sitt. Der fall kong Audbjørn med, men Solve flydde...''
''Av hæren til kong Harald fall Åsgaut og Åsbjørn, jarlane hans, og Grjotgard og Herlaug, sønene hans Håkon Ladejarl. Solve var sidan ein stor viking i lang tid og gjorde tidt stor skade på rike til kong Harald.''
Det finnes også et kvad om hendelsen av skalden Torbjørn Hornklove.
Idrottslaget Gular
Idrottslaget Gular (IL Gular) er et idrettslag etablert av bygde-og bondeungdomslagene i Bergen 25. september 1946.
Laget har hatt hovedfokus på orientering og friidrett og har en lang rekke norgesmesterskap i disse idrettsgrenene.
Klubben eier Gularhuset i Sandviken. Huset er et leilighetshus kjøpt i 1974 for å gi botilbud til klubbens tilflyttede medlemmer.
«Havgula» er lagets klubbavis og har de siste årene utkommet med en utgave i året.
Jacob Vestergaard
Jacob F. Vestergaard (født 7. april 1961 på Tvøroyri) er en færøysk politibetjent og politiker (Ff.). Han har vært innvalgt på Lagtinget siden 2008. Han har vært Færøyenes fiskeriminister i til sammen ni år og innenriksminister i to år.
Liv og virke
Han kommer fra Akrar på Suðuroy, er gift, og har barn. Vestergaard er utdannet politi og har arbeidet som dette.
Han stilte for første gang til lagtingsvalg for Fólkaflokkurin i 1984. Han var borgermester i Sumbiar kommuna 1993–2004, bare avbrutt av tiden som minister, samt formann i Føroya Kommunufelag 2001–2003.
Han var fiskeriminister i Anfinn Kallsbergs andre regjering 2003–2004. Han ble innenriksminister i Jóannes Eidesgaards første regjering i 2005. To år senere måtte Vestergaard gå av som følge av flyttingen av hovedkontoret for Strandfaraskip Landsins til Suðuroy. Ved lagtingsvalget i 2008 ble han partiets fremste stemmesanker, i stor grad med stemmer fra Suðuroy, hvorpå Vestergaard ble utnevnt til fiskeriminister i Kaj Leo Johannesens første regjering. Han har siden vært en av partiets mest sentrale politikere. Vestergaard fungerte også som utenriksminister og visestatsminister fra januar til april 2011. Han var formann i partiets lagtingsgruppe 2011–2012 og på nytt fiskeriminister i Kaj Leo Johannesens andre regjering 2012–2015 og Bárður Nielsens regjering 2019–2021.
Anne Lindboe
Anne Lindboe (født 1. august 1971 i Sarpsborg) er en norsk politiker (H) og barnelege. Hun er ordførerkandidat i Oslo ved valget i 2023. Hun var barneombud i åremålsperioden 2012–2018.
Utdanning
Lindboe har fransk grunnfag fra 1993, studerte medisin ved Universitetet i Oslo fra 1994 og ble cand.med. i 2000. Hun har også MBA i økonomisk styring og ledelse fra Norges handelshøyskole (2007–2009). . Hun ble tatt opp på ph.d.-programmet i 2010 og forsket under Torleiv Ole Rognum på hjerneødem (vannforgiftning) hos barn. I 2011 ble hun godkjent som spesialist i barnesykdommer (pediatri).
Overlege
Lindboe har siden 2008 vært overlege ved Statens Barnehus i Oslo og siden 2010 forsker III ved Folkehelseinstituttet. Hun var turnuskandidat ved Bærum sykehus 2001–2002 og assistentlege ved Drammen sykehus (Barneavdelingen) 2002–2003 og Barneklinikken (Ullevål universitetssykehus) 2004–2007.
Barneombud 2012–2018
Lindboe ble utnevnt av Kongen i statsråd den 27. april 2012, og tok over fra Reidar Hjermann i juni 2012. Hun var det første ombudet ansatt på åremål for seks år uten mulighet for forlengelse. Nytt var det også at statsråden hadde med seg et eget barnepanel som bistod i utvelgelsen. I 2018 ble hun etterfulgt av Inga Bejer Engh.
Private Barnehagers Landsforbund
Etter tiden som barneombud ble hun i 2018 direktør for Private Barnehagers Landsforbund. Hun gikk av med umiddelbar virkning 3. januar 2022.
Ordførerkandidat
Lindboe er Høyres kandidat til vervet som Oslos ordfører ved kommunestyre- og fylkestingsvalget i 2023. Hun meldte seg inn i Høyre 1. juli 2022.
Patrick Le Gal
Patrick Le Gal (født 14. januar 1953 i Ermont i Val-d'Oise i Île-de-France i Frankrike) er en fransk katolsk geistlig og biskop av Tulle, deretter fransk militærbiskop, og så hjelpebiskop i Lyon.
Diakon- og prestevielser
Patrick Legal studerte i Frankrike og i Sveits. Biskopen av Lausanne, Genève og Fribourg, Pierre Mamie, diakonviet ham den 21. mars 1982, og biskopen av Sitten, Henri Schwery, presteviet ham den 8. desember 1982. Patrick Le Gal tilgørte Communauté Notre-Dame de la Sagesse.
Biskop av Tulle
Pave Johannes Paul II utnevnte ham den 12. september 1997 til biskop av Tulle. Han ble bispeviet av erkebiskopen av Bordeaux, kardinal Pierre Étienne Louis Eyt, den 7. desember samme år; medkonsekrerende var Léon Soulier, biskop av Limoges, og Jean-Charles Thomas, biskop av Versailles.
Militærbiskop for Frankrike
Paven utnevnte ham den 23. mai 2000 til militærbiskop i Frankrike.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Arcas (sommerfugl)
Arcas er en slekt av glansvinger som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Nigerias herrelandslag i basketball
Nigerias herrelandslag i basketball er landslaget i basketball som representerer Nigeria i internasjonale konkurranser.
Arcas (sommerfugl)
Utseende
Middelsstore til forholdsvis store og spektakulære stjertvinger med to stjerter på bakvingene, disse er lange og ofte litt krøllete. Oversiden er skinnende blå med mørke ytterkanter. Undersiden er gjerne skinnende grønn med et svart tverrbånd på bakvingen, noen ganger med en skinnende rødfiolett flekk på forvingen.
Nigerias herrelandslag i basketball
Landslaget er rangert som nummer 16 på FIBA-rankingen, og har i de Panafrikanske leker tatt ett gull- og fire bronsemedalje.
Arcas (sommerfugl)
Utbredelse
Disse artene lever i Mellom- og Sør-Amerika, fra Mexico til det sørlige Brasil (Santa Catarina).
Wildcard (flere betydninger)
Wildcard eller wild card kan ha flere betydninger.
Økstrafjorden
Økstrafjorden er en fjordarm av Nedstrandsfjorden i Suldal kommune i Rogaland. Fjorden har innløp på nordsiden av Nedstrandfjorden mellom Barkaneset i vest og Ullestad i øst.
Fjorden går 6 kilometer rett nordover og smaler raskt inn ved Hestholmsundet. Nord for Hestholmsundet blir fjorden langt bredere igjen og deler seg i tre deler. Den ene delen er Grønnevik inn mot vest på andre siden av holmene Skadholmen og Bergaholmen. I nord går Naustvik på østsiden av neset Husgavlen inn til grenden Økstra, som har gitt navn til fjorden. På vestsiden av Husgavlen går fjorden videre nordover og smaler her kraftig inn. Der fjorden er på det smaleste, omkring 20 meter bred, krysser Fylkesveg 686 fjorden. Nord for brua ligger Krossvikene, to like lange viker på hver side av fjorden som oppefra ser ut som et kors. Innerst i fjorden ligger et gammelt sagbruk, som bare blir kalt Sagjå.
Bru i Sogn og Fjordane
Bru ble 1. januar 1923 skilt ut fra Kinn som egen kommune. 1. januar 1964 ble den slått sammen med Kinn, Eikefjord og Florø til Flora kommune.
Liste over flaggbærere for Surinam under OL
Liste over flaggbærere for Surinam under OL inneholder samtlige idrettsutøvere som har båret Surinams flagg under åpningsseremoniene til sommer- og/eller vinter-OL.
Anita Wachter
Anita Wachter (født 12. februar 1967 i Bartholomäberg/Vorarlberg) er en tidligere, østerriksk alpinist. Hun la opp som aktiv i 2001.
Jacques Santer
Jacques Santer (født 18. mai 1937 i Wasserbillig) er en luxembourgsk, konservativ politiker (det kristelig-sosiale folkepartiet). Han var sitt lands statsminister og president for Europakommisjonen.
Liv og virke
Jacques Santer ble født som sønn av en politimann. På morssiden var slekten arbeidere og vinbønder, og på farssiden en gammel bondeslekt fra Junglinster.
Han ble valgt som statsminister i Luxembourg i 1984 og gjenvalgt i 1989 og 1994. I løpet av denne perioden var han i tillegg også minister for ulike departementer. Han var fra 1995 til 1999 president for Europakommisjonen. Korrupsjonspåstander førte til at hele kommisjonen trakk seg.
Han var medlem av Europaparlamentet mellom 1999 og 2004, og fra 2002 til 2004 medlem av konventet.
Domashnyaya Bank
Domashnyaya Bank er en grunne som er 60 cm dyp nær Molodezhnaya Station i Enderby Land. Grunnen ligger nær kysten, rundt 0,5 nautiske mil sørvest for Cape Granat. Den ble først kartlagt av Den sovjetiske antarktisekspedisjonen, 1961–62, som kalte den for «Banket Domasjnjaja» (heimebanken), visstnok fordi fen lå nær stasjonen deres.
Denne artikkelen inneholder stoff som er offentlig eiendom fra United States Geological Survey-artikkelen
Sarandí del Arapey
Befolkning
Tettstedet har 210 innbyggere (Beregning 2011)
Kilde:
Transport
Ruta 30 Brigadier General Eugenio Garzón forbinder Sarandí del Arapey med Tomás Gomensoro og Tranqueras i Rivera-departementet.
Paradise Is Here
«Paradise Is Here» er en sang skrevet av Paul Brady som den ble spilt inn og gitt ut på albumet Break Every Rule med Tina Turner i 1986. Sangen ble også gitt ut på singel i 1987. Singelen kom på 21.-plass i Irland, 25.-plass i Østerrike, 31.-plass i Tyskland og 78.-plass i Storbritannia. Musikkvideoen ble regissert av Andy Morahan.
Paul Brady spilte inn sangen selv og ga den ut på albumet Primitive Dance i 1987.
Cher har også spilt inn sangen og ga den ut på albumet It's a Man's World i 1995.
Jean-Charles Thomas
Jean-Charles Thomas (født 16. desember 1929 i Saint-Martin-des-Noyers i Vendée i Frankrike) er emeritert katolsk biskop av Versailles.
Prest
Jean-Charles Thomas ble presteviet 5. juli 1953 av biskop Antoine-Marie Cazaux.
Hjelpebiskop i Aire og Dax
Pave Paul VI utnevnte ham den 13. mars 1972 til hjelpebiskop i Aire og Dax og titulærbiskop av Gemellae i Numidia. Biskopen av Luçon, Charles-Auguste-Marie Paty, bispeviet ham den 1. mai samme år; medkonsekratorer var Marius-Félix-Antoine Maziers, erkebiskop av Bordeaux, og André Pierre Louis Marie Fauchet, biskop av Troyes.
Biskop av Ajaccio
Den 4. februar 1974 ble han utnevnt til biskop av Ajaccio.
Koadjutorbiskop, så biskop, av Versailles
Pave Johannes Paul II utnevnte ham den 23. desember 1986 til koadjutorbiskop av Versailles. Ved Louis-Paul-Armand Simonneaux' fratreden der, etterfulgte Thomas ham som ordinarie biskop av Versailles den 4. juni 1988.
Han trakk seg tilbake fra embedet den 11. januar 2001, og ble avløst av biskop Éric Aumonier.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Siegfried Stark
Han vant bronsemedalje i tikamp både i EM 1978 og EM 1982.
Hannelore Kraft
Hannelore Kraft (født 12. juni 1961 i Mülheim an der Ruhr i Nordrhein-Westfalen som Hannelore Külzhammer) er en tysk politiker for SPD.