cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
«al-Salam Boccaccio 98»
Dårlig vær i området vanskeliggjorde redningsarbeidet. En uke etter forliset regnet man med at 390 overlevende var blitt reddet. Over 700 var fremdeles savnet, og 244 bekreftet omkommet.
Fakta om skipet
Skipet var en roroferge bygd i Italia i 1969. Det ble overlevert til første eier i 1970 og satt inn i trafikk mellom Italia og Tunisia med navnet MS Boccaccio. Skipet var 131 meter langt og 20 meter bredt.
Opprinnelig var skipet sertifisert for 500 passasjerer med 506 lugarplasser og for 200 biler. Det ble bygd 6 søsterskip i serie fra 1969 til 1972 ved to italienske verft. Etter påbygging i 1991 ble kapasiteten økt til 1.300 passasjerer med 920 lugarplasser. Samtidig ble bilkapasiteten økt til 320 biler.
Obduksjon
En obduksjon, også kjent som post-mortem undersøkelse, autopsi eller likåpning, er en medisinsk prosedyre som består i å undersøke et lik for å bestemme årsak og forløp av vedkommendes død og å undersøke eventuelle sykdommer eller skader. Den er vanligvis utført av en spesialistutdannet lege som kalles en patolog.
Etymologi
Ordet obduksjon kommer fra det latinske substantivet obductio som er dannet av obducere, som egentlig betyr «å dekke til (et lik etter en undersøkelse)». Autopsi kommer fra det greske ordet for å «se seg selv». Nekropsi er gresk for å «se en død kropp». Post mortem er latin og betyr «etter døden».
Typer
Det er to typer obduksjoner:
Rettslig obduksjon
I USA blir dødsfall registrert i følgende kategorier:
I Norge foregår rettslige obduksjoner enten ved Rettsmedisinsk institutt i Oslo eller ved den patologiske avdelingen ved et av regionsykehusene. Rettsmedisinsk obduksjon rekvireres av politikammerets vakthavende politijurist. Utgiftene dekkes av politikammerets budsjett.
Klinisk obduksjon
En klinisk eller akademisk obduksjon kan ha to hovedmål. De kan gi bedre innsikt i patologiske prosesser og bestemme faktorer som medvirket til pasientens død. Den har også en viktig rolle i å kontrollere behandling som er gitt pasienten. Obduksjonen kan også gi informasjon som kan forebygge liknende dødsfall senere.
Klinisk obduksjon foretas langt oftere ved dødsfall som skjer på sykehus, eller på vei til sykehus, enn ved dødsfall hjemme eller utendørs. Det er ofte problemer med dekning av transportutgifter ved obduksjon etter dødsfall utenfor sykehus.
Obduksjon er et godt middel for å sikre at samfunnets dødsårsaksregister er pålitelig. Siden obduksjon skjer sjelden, særlig ved dødsfall utenfor sykehus, kan det forventes usikkerheter og feil i dødsårsaksregisteret.
381 Myrrha
381 Myrrha er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaga den 10. januar 1894 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Den er oppkalt etter Myrrha fra gresk mytologi.
William Grut
William Oscar Guernsey «Wille» Grut (født 17. september 1914, død 20. november 2012) var en svensk sportsutøver som konkurrerte i moderne femkamp.
Grut ble olympisk mester under Sommer-OL 1948 i London i moderne femkamp og for den bedriften ble han tildelt Svenska Dagbladets gullmedalje.
VM i skiskyting 1969
Det '''9. verdensmesterskapet i skiskyting''' ble arrangert i 1969 i Zakopane i Polen.
Kjøttfluer
Kjøttfluer (Sarcophagidae) er en gruppe (familie) av fluene (Brachycera), som sammen med mygg (Nematocera), utgjør Tovingene (Diptera). Navnet kommer av at enkelte arter lever i kroppens hulrom hos virveldyr (også mennesker). De voksne er på vingene fra mars til ut i oktober. De er fra 3 mm. og opp til ca. 20 mm. Det er ca. 50 arter i Norge. I verden er det ca. 2 500 arter.
Liv og utvikling
Kjøttfluer er gjerne store og mange har et sølvgrått og svart, sjakkbrettmønster på bakkroppen. Dette reflekterer lyset litt forskjellig og kan noen ganger være litt vanskelig å se. Ryggen har noen markerte lysere lengestriper. Kjøttfluer ligner ellers en stor husflue.
De voksne lever av pollen og nektar fra blomster, men mange tiltrekkes lukt av råtnende organisk materiale, ekskrementer, døde dyr og lignende. De sitter gjerne i solen på en varm stein og tar seg noen flygeturer innimellom.
Munnen hos de voksne er sugende, og er en bløt snabel som ligger i en fordypning i hodets underside.
Antennene har alltid to ledd (scapus og pedicullus) først, disse skiller seg ut fra de andre leddene i antennen. Deretter følger flere ledd (postpedicel som i eldre litteratur benevnes flagellum). Det første av disse er mer eller mindre rundt eller avlangt, stort, noe tykt, med en litt lang mangeleddet, tynn hårbørste (artista) festet litt foran eller på toppen.
Paring og egglegging. Under paringen overfører hannen sine spermier til hunnen. Dette skjer gjennom hannens penis (aedeagus) til en beholder inne i hunnen. Her lagres spermiene, som befrukter hunnenes egg, etterhvert som de produseres og passerer gjennom egglederen. Mange arter kjøttfluer føder levende unger, eller, eggene er så langt utviklet at de klekkes straks etter leggingen. De unge larven i sitt første stadium, legges på råtnende kjøtt (kadaver) av pattedyr og fugler. Noen arter lever i ekskrementer eller annet råtnende organisk materiale, eller matavfall. Mange kjøttfluer er parasitter (rovdyr) i larvestadiet, på meitemark, snegler, leddyr og pattedyr, hvor larvene lever innvendig  (endoparasitt). Også mennesker har vært vert for disse parasittfluene. Egg, eller nyklekte larver, kan også legges på egnede steder som i gress, eller de kan slippes litt tilfeldig i flukt. En kjøttfluehunn kan legge mange hundre egg.
Larvene hos de fleste arter er uten ytre bein og er «hodeløse», ofte kalt maggott. De er hvite, sylindriske og butte bak, men smalner av framover, hodeenden er smal og forholdsvis spiss. Den er tydelig ledd delt med noen små utvekster (pigger) på hvert ledd. De lever som parasitter i andre insekter eller pattedyr.
Alle tovinger gjennomgår en fullstendig forvandling, med et puppestadium. Puppen er tønneformet og puppestadiet er i øvre laget, i jorden.
Biologisk kontroll
Kjøttfluer kan brukes i biologisk kontroll av skadedyr, ved at de er parasitter.
Systematisk inndeling
Kjøttfluer tilhører overfamilien Oestroidea. De andre familiene i denne gruppen er  Hudbremser, Nesebremser, Magebremser,  Spyfluer, Skrukketrollfluer og  Snyltefluer.
Det er ca. 50 norske arter.
Euraåminne
Euraåminne (finsk: Eurajoki) er en kommune i landskapet Satakunta i Finland. Kommunen har cirka 5 900 innbyggere og et areal på 349,26 km² hvorav 4,12 km² er vann. Euraåminne er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Eura, Luvia, Nakkila og Raumo.
Lian naturreservat
Lian naturreservat ligger på sørøstsiden av Dunderlandsdalen i Rana kommune i Nordland. Naturreservatet har et areal på 4 858 dekar. Området er vernet for å bevare og sikre et skogområde med alle dets arter og økologiske prosesser.
Euraåminne
I kommunen finnes et av Finlands to kjernekraftverk, Olkiluoto. Kjernekraftverket har to reaktorer og en tredje reaktor er under oppføring. Finlands andre kjernekraftverk ligger i Lovisa.
Harjavalta
Harjavalta er en kommune i landskapet Satakunta i Finland. Kommunen har cirka 7 500 innbyggere og et areal på 127,98 km² hvorav 4,02 km² er vann. Harjavalta er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Eura, Kumo, Nakkila og Ulvsby.
Xi (Panzhihua)
Xi (kinesisk: 西区) er et bydistrikt i byprefekturet Panzhihua i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Xi har et areal på rundt 124 km² og teller ca. 160.000 innbyggere (2004).
Drafnkollen
Drafnkollen var en hoppbakke i Austadlia i Drammen som ble innviet 1939 og nedlagt 1970. Siste renn ble avholdt i 1965. Rennet i 1966 snødde bort, og stillaset knakk under snømengdene. Tårnet ble sprengt i 1970. Den siste bakkerekorden lød på 90,5 meter, satt av Gudtorm Heldal i 1965. Det ble avholdt NM i hopp to ganger i bakken, i 1946 og 1956. Under rennet i 1955 raste tribunen sammen og rundt 30 personer ble skadet. I årene 1958-65 hadde Drafnkollen renn i den norske hoppuka. Tornet og dommetårnet ble revet i 1970, og tarra opp unnarennet ble fjernet ca 1985.
Birger Ruud
Birger Ruud var «gudfar» i bakken, og hadde vært med på å tegne bakken. Han var da også første hopper utfor, de 4. januar 1939, han hoppet 75 meter med naturlig tilløp.
Første konkurransehopper var Drafns egen 14-årige Arvid Knudsen, som senere gjorde seg bemerket som skihopper og turner på høyt nivå.
Foran NM i 1956 ble det laget «liten bakke» ved siden av, med egen tilløpstårn, og et mindre hopp noen meter nedenfor det store hoppt. Så vidt vites ble dette hoppet kun brukt til kombinertkonkurransen under NM.
Bruksendring
I 1972 sto fotballbanen ferdig, etter at sletta i hoppbakken ble utvidet mot vest. I hjørnet mot øst ble «Corneren» bygget, et område på ca. 50 m², som gjorde at banen ble hevet over bakken. Senere ble en barnehage bygget under «Corneren», og dette gjorde Drafnkollen til den eneste banen i verden med barnehage under.
Tsjebysjevs ulikhet
Tsjebysjevs ulikhet, eller Tsjebysjevs teorem, som har fått navn etter den russiske matematikeren Pafnutij Tsjebysjev, er et resultat innen sannsynlighetsteori som gir en nedre grense for sannsynligheten av at verdien av en stokastisk variabel fra en statistisk fordeling med endelig varians ligger innenfor et område med en viss avstand fra variabelens forventning. Tilsvarende gir teoremet en øvre grense for sannsynligheten for at verdier ligger utenfor et område med samme avstand fra forventningen.
Drafnkollen
Bruksendring
Dette byggverket ble revet sommeren 2010 for å gi plass til ny og utvidet barnehage. Fotballbanen fikk kunstgress høsten 2015.
Tsjebysjevs ulikhet
Teoremet
La X være en stokastisk variabel med forventning μ og endelig varians σ2. Da gjelder det for ethvert reelt tall k > 0 at
Drafnkollen
Bruksendring
Drafnkollen er nå også en vei som går fra Stasjonskameratenes Hus på Austadsletta opp til boligfeltene i Øvre Austad Skog.
Tsjebysjevs ulikhet
Teoremet
Bare tilfellene når k > 1 gir nyttig informasjon.
Drafnkollen
Bruksendring
Ole Jansen fra Bærum fikk et illebefinnende i svevet, og braste livløs i bakken 12. mars 1939, og døde fire dager senere. Fotografier viser at han «faller sammen» midtveis i svevet.
Tsjebysjevs ulikhet
Teoremet
En konsekvens av teoremet er at for en hvilken som helst sannsynlighetsfordeling med forventning μ og standardavvik σ, så vil minst halvparten av verdiene ligge i intervallet (μ − √2 σ, μ + √2 σ).
Normalt gir teoremet nokså vide grenser. På den annen side kan ikke grensene angitt ved Tsjebysjevs ulikhet forbedres generelt, slik at teoremet holder for variabler av enhver fordeling. For eksempel, for en vilkårlig k > 1, vil følgende eksempel (hvor σ = 1/k) treffe grensene eksakt:
Teoremet kan være nyttig til tross for de løse grensene fordi det kan anvendes på stokastiske variabler fra en hvilken som helst fordeling, og fordi disse grensene kan beregnes uten noe mer kunnskap om fordelingen enn forventningen og variansen.
Tsjebysjevs ulikhet brukes til å bevise store talls svake lov.
Varianter
En ensidig variant med k > 0, er
Et sterkere resultat, som kan anvendes på unimodale sannsynlighetsfordelinger er Vysosjanskiï-Petunins ulikhet.
Eksempel
Som en illustrasjon, anta at Wikipedia-artikler består av gjennomsnittlig 1000 bokstaver, med et standardavvik på 200 bokstaver. Av Tsjebysjevs ulikhet følger det at minst 75% av artiklene har en lengde på mellom 600 og 1400 bokstaver, ved å sette k lik 2.
Bevis
Markovs ulikhet sier at for enhver reell stokastisk variabel Y, og ethvert positivt tall a, så er P(|Y| > a) ≤ E(|Y|)/a. Tsjebysjevs ulikhet kan bevises ved å bruke Markovs ulikhet på den stokastiske variabelen Y = (X − μ)2, med a = k2.
Transklusjon
Transklusjon er et fenomen innen informatikk og beskriver inklusjon av en del av et dokument i et annet dokument gjennom referanse. Termen ble oppfunnet av Ted Nelson som også er opphavsmannen til termene hypertekst og hypermedia. Enkelte hypertekst-systemer, inkludert Ted Nelsons Xanadu-prosjekt, støtter transklusjon. For eksempel vil en artikkel om et land kunne inkludere en tabell eller et avsnitt som beskriver landets jordbrukseksport fra en annen artikkel omhandlende jordbruk. Framfor å måtte kopiere den inkluderte informasjonen og lagre den på to steder, inkorporerer transklusjon modulær design ved å tillate lagring kun en gang (og, dersom lenketypen gir støtte for dette, korrigere og oppdatere) og framvisning i ulike sammenhenger. Referansen tjener også som lenke mellom begge artikler.
I Ted Nelsons opprinnelige forslag til hypertekst som ble beskrevet i hans bok Literary Machines fra 1982 kan mikrobetalinger automatisk innkreves fra leseren for all tekst, uansett hvor mange brokker med innhold som hentes fra forskjellige steder.
Nelson har nylig gitt en demonstrasjon på web-transklusjon gjennom programmet the Little Transquoter (programmert etter Nelsons spesifikasjon av Andrew Pam). Det skaper et nytt format bygget på porsjonsadresser fra nettsteder. Dette fungerer på den måten at når referansen opphører vil hver porsjon på resultatsiden forbli klikk-forbundet til sin opprinnelige sammenheng. Dette var alltid et nøkkelaspekt for Nelson men manglende i de fleste implementeringer av transklusjon.
Selvavgrensning
Transklusjon virker bedre når transkluderte tekstseksjoner er selvavgrensede i betydning at de kan stå alene, uavhengig av konteksten. For eksempel vil formuleringer som «som det ble vist i forrige seksjon» være problematiske fordi den transkluderte seksjonen kan framstå i en annen kontekst og dermed skape forvirring.
Bruk i HTML og på verdensveven
Dagens HTML har en begrenset form for transklusjon. En side kan transkludere et bilde, men også et annet dokument ved å inkludere rammer i dokumentet (kalt «iframe») – se direktelenking. Nettleseren innhenter rammeinnholdet og renderer det på siden. Nettstedet Weather.com har siden 2002 benyttet denne teknikken til å produsere sine værmeldingsider fra flere mindre dokumenter.
Praksisen med «fjernlasting», inkludert data fra andre nettsteder, slik som lenker til bilder etc., blir vanligvis misbilliget på grunn av bruken av båndbredde (til og med kalt «båndbreddetyveri») og datakraft som trengs fra det fjerne datasystemet. Det blir sagt at dette er å belaste en annen nettverkstjener og blir ofte ansett som et eksempel på «leeching» (snylting).
Et vesentlig unntak fra denne regelen er nettannonsering hvor annonser levert av en annonsør blir publisert sammen med annet innhold av en publisist. En annonsør foretrekker å levere en annonse for å kunne registrere når den ble lest istedenfor å la den leveres av publisisten og være nødt til å stole på publisisten. (Se også webcounter, web-bug).
En mekanisme av nyere dato som i funksjon likner transklusjon er nettfletting (mashup).
Conavalla
Conavalla (irsk: Ceann an Bhealaigh, «toppen av vegen/passet») er et fjell i grevskapet Wicklow i Irland. Fjellet er den niende høyeste toppen i Wicklowfjellene, med en høyde på 734 meter over havet. Det er den 69ende høyeste fjelltoppen i Irland på Arderin-skalaen. Toppen av Conavalla ligger like ved den viktigste «sentralryggraden» i Wicklowfjellkjeden i Irland, da den går fra Kippure i nord, til ]]Lugnaquilla]] i sør. Conavallas store fjellmasse mot nordøst beskrives som en «våt og myrete karrig slette» hvis ulike skuldre dominerer toppen av Glendalough-dalen, og den øvre østsiden av Glenmalure-dalen.
Fylkesvei 6442
Fylkesvei 6442 (Fv6442) går mellom Innerdal og Badstuvik i Hitra.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 342 (Sør-Trøndelag).
Andrew J. Weaver
Andrew J. Weaver er en klimaforsker ved School of Earth and Ocean Sciences på University of Victoria, Britisk Columbia, og hovedforfatter på et kapittel om globale klimaprojeksjoner (Global Climate Projections) for Intergovernmental Panel on Climate Changes rapport «Climate Change 2007: The Physical Science Basis». Han har publisert en populærvitenskapelig bok om klimaendringer: «Keeping Our Cool: Canada in a Warming World» (Viking Canada, 2008. ISBN  978-0670068005).
Weaver ble utnevnt til Guggenheim Fellow, en American Meteorological Society og Royal Society of Canada «fellow», medlem av Order of British Columbia og en av de fremste 20 forskere i Canada under 40 år, og er opplistet som en blogger for Vancouver Sun.
Den 22. april 2010 ble det kjent at han hadde gått til søksmål ved Supreme Court of British Columbia i Canada mot avisen National Post med beskyldninger mot avisen for å skrevet usanne historier om at han gikk god for manipulerte klimastudier.
Folkeavstemningen i 2000 om Danmarks deltagelse i eurosonen
Folkeavstemningen i 2000 om Danmarks deltagelse i eurosonen var en dansk folkeavstemning som ble avholdt den 28. september 2000. Spørsmålet som velgerne skulle ta stilling til, var om Danmark skulle delta i tredje fase av EUs økonomiske og monetære union (ØMU) og innføre euro den 1. januar 2002.
Resultatet av avstemning ble at 53,2 % stemte nei, mens 46,8 % stemte ja. Valgdeltagelsen var 87,6 %.
Folkeavstemningens bakgrunn var at Danmark den 2. juni 1992 avviste Maastricht-traktaten gjennom en folkeavstemning. Ved en ny folkeavstemning den 18. mai 1993 ratifiserte Danmark traktaten i overensstemmelse med Edinburgh-avtalen, og fikk på denne måten fire unntak fra traktaten. I mars 2000 besluttet regjeringen under ledelse av Poul Nyrup Rasmussen å legge spørsmålet ut for en folkeavstemning. En folkeavstemning var nødvendig fordi Justisministeriet kom til den konklusjon at deltagelsen i ØMU ville føre til en avgivelse av landets suverenitet.
Bernhard I av Sachsen
Bernhard I av Sachsen (Benno) (født ca. 950, død i Corvey 9. februar 1011) var hertug av Sachsen fra 973 til sin død.
Bakgrunn
Bernhard var en av hertug Herman Billungs sønner. Hermann var keiser Otto Is stedfortreder i Sachsen, noe som de facto gjorde ham til hertug uten at han hadde selve tittelen.
Hertug
Han etterfulgte sin far som hertug av Sachsen i 973, samme år som keiser Otto I døde og ble etterfulgt av sin sønn Otto II.
Bernhard I av Sachsen kjempet mot de invaderende danene i 974, 983 og 994. I 991 og 995 deltok han dessuten i hærtog mot slaverne. Bernhard støttet liudolfingernes keisere og økte billungenes makt i Sachsen. Bernhard var marskalk ved riksdagen i Quedlinburg i 986. Han kunne utvide sine besittelser, fremfor alt i områdene rundt elven Weser. Bernhard hadde konflikter med grevene av Stade og med erkebiskopene av Bremen.
Ifølge kronikøren Adam av Bremen huskes Bernhard som «en god og tapper mann, bortsett fra at han tynget folket med utplyndring.»
Bernhard var blant annet gift med Hildegard av Stade (-1011), datter av grev Henrik I den skallede, og hadde de følgende barna:
Både hertug Bernhard og hans hustru Hildegard døde under en sykdomsapidemi i 1011, og ble begge begravd i St Michaels-kirken i Lüneburg.
1451 Granö
1451 Granö er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 22. februar 1938 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden er oppkalt etter den finske geografen Johannes Gabriel Granö.
Lene Nystrøm
Lene Grawford Nystrøm Rasted (også kalt «Aqua-Lene») (født 1973) er en norsk sanger som ble populær på slutten av 1990-tallet som vokalist i pop-gruppa Aqua. Hun har også medvirket i noen filmer.
Lene Nystrøm er født på Ramnes i Re kommune i Vestfold, men er oppvokst i både Re og Tønsberg kommune.
Modell
Tidlig på 1990-tallet jobbet Nystrøm som barpike og modell. I 1998 trykte kjendisbladet Se og Hør så en rekke nakenfoto av Nystrøm som angivelig skulle vært tatt tidligere på 90-tallet da hun delvis jobbet som modell. Bildene var tatt av hobbyfotografen Rolf «Roffe» Tore Kjæran da Nystrøm var 16-17 år gammel.
Popmusiker i Aqua
Det var i tiden som fotomodell hun utviklet sin interesse for underholdningsbransjen. Nystrøm TV-debuterte som vertinne i programmet Casino på TVNorge. I 1994 hadde hun et engasjement som sanger på danskebåten MS «Peter Wessel». Her ble hun oppdaget av René Dif, som tok henne med i den danske dansegruppen Aqua som da het Joyspeed.
Etter først å ha utgitt singlen «Itsy Bitsy» i 1994 (som ble en fiasko) spilte gruppen inn albumet Aquarium i 1997. Den da ukjente popgruppen reiste på kjøpesenterturné, og norske medier var bare måtelig interessert. Men med hitlåten «Barbie Girl» tok gruppens popularitet for alvor av. Gruppens fengende og humoristiske poplåter sørget for platinaplater i over 20 land og plutselig var Aqua-Lene en popstjerne. For sin deltakelse i Aqua fikk hun juryens spesialpris under Spellemannprisen 1997.
Nystrøm ble i gruppa til 2001 da indre konflikter i begynte å tære på henne. Det var særlig det dårlige forholdet mellom henne og kjæresten René Dif som førte til at hun brøt ut. På samme tid hadde hun startet et forhold til bandmedlemmet Søren Rasted, som hun giftet seg med i Las Vegas i all hemmelighet samme år.
Etter Aqua
To år etter Aqua forsøkte Nystrøm å skape sin egen solokarriere. I 2003 utgav hun debutalbumet Play With Me, med singlene «It's Your Duty», «Pretty Young Thing» og "Virgin superstar".
Etter dette begynte hun i stedet å skrive sanger for andre artister, som for gruppa Girls Aloud hvor hun skrev sangene «No Good Advice» og «You Freak Me Out» til deres første album Sound of the Underground. «No Good Advice» ble en hit og medførte at Girls Aloud ble etablert innenfor popmiljøet. Hun bidrog også på den danske Tsunami-singlen som havnet på førsteplass i Danmark i 2005.
Filmroller
I 2009 hadde hun en sentral roller i den danske filmen Fri os fra det onde. Senere på året spilte hun også i en norsk krigsfilm, Svik, der hun hadde rollen som en nattklubbsangerinne under under 2. verdenskrig.
Hun har også spilt i fem filmer om Varg Veum.
Familie
Nystrøm var gift med danske Søren Rasted fra 2001 til 2017. De har to barn sammen.
382 Dodona
382 Dodona er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 29. januar 1894 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Den er oppkalt etter Dodona i Hellas, hvor det lå et orakel i antikken.
Tupolev Tu-144
Tupolev Tu-144 var det første supersoniske passasjerflyet, og det ble konstruert av det sovjetiske selskapet Tupolev.
Historie og utvikling
Sovjeterne publiserte Tu-144-konseptet i en artikkel i januar 1962-utgaven av bladet Teknologi og lufttransport. Flyministeriet begynte utviklingen av Tu-144 26. juli 1963 etter at konseptet hadde blitt godkjent av ministerrådet i Sovjet – «Sovjet ministrov SSSR» – ti dager tidligere. Planen tilsa at det skulle bygges fem flygende prototyper over 4 år. Det første flyet skulle stå klart i 1966.
Selv om Tu-144 var på vingene før Concorde, var utviklingen av Tupolev-flyet koblet til industrispionasje mot det franske selskapet Aérospatiale, som drev med utviklingen av Concorde. Da Sergei Pavlov, som da fungerte som Aeroflot sin representant i Paris, ble arrestert i 1965, var han i besittelse av detaljerte planer over bremsesystemet, landingsunderstellet og flyskroget på Concorde. Det var antatt at en annen agent, Sergei Fabiew, som ble arrestert i 1977, var i besittelse av hele planene til prototypen på Concorde fra 1960-tallet. Dette var forøvrig tidlige utviklingsplaner og ville ikke ha vært tilstrekkelig til at sovjetiske ingeniører kunne ha kommet opp med sitt eget fly. Planene var kun nok til å gi ingeniørene en god indikasjon på arbeidet til Concordes design-team. Dessuten hadde sovjeterne allerede mye kunnskaper om deltavinge-konstruksjoner.
Til tross for de åpenbare likheten mellom Tu-144 og Concorde, var det betydelige forskjeller i styrings-, navigasjons- og framdriftssystemene. Tu-144 var på mange måter et mer teknologisk avansert fly, selv om det på områder som rekkevidde, aerodynamikk, bremser og motorsystemer, lå bak Concorde. Concorde sin design brukte flyets drivstoff til å avkjøle kabinen og hydraulikksystemene, mens Tupolev flyet brukte ekstra utstyr for å få til dette, noe som medførte at vekten på Tu-144 økte. Mange betydelige oppgraderinger og endringer ble utført på Tu-144 prototype med serienummer 68001.
En annen betydelig forskjell mellom Concorde og Tu-144 var at Tu-144 sin vinge manglet de komplekse kurvene som Concorde hadde. På grunn av dette var Tu-144 istedenfor avhengig av en liten canard-vinge som kunne trekkes inn i skroget ved høyere hastigheter, men som gjorde flyet mer manøvrerbart ved lavere hastigheter. Dette ga Tu-144 en landingshastighet på rundt 170-180 knop, noe som var noe raskere enn Concorde.
Flystyrten under Paris Air Show i 1973
Årsaken til ulykken er fremdeles omstridt. En populær teori var at flyet ble tvunget til å foreta en unnamanøver for å unngå et fransk Mirage III følgefly som forsøkte å fotografere canard-vingene, som var meget avanserte for sin tid, og at sovjetiske og franske myndigheter siden utførte en felles dekkoperasjon for å skjule dette. Tilstedeværelsen av Mirage-flyet ble fornektet i den opprinnelige franske hendelsesrapporten, kanskje fordi flyet var involvert i industrispionasje. Nyere rapporter har likevel innrømmet tilstedeværelsen av Mirage-flyet, men ikke hvorvidt det hadde noen rolle i styrten.
En annen teori hevder at de sovjetiske myndigheten fikk tak i den svarte boksen og dekodet innholdet. Det er nå antatt at ulykken skyldes endringer som ingeniør-teamet utførte på auto-stabiliserings kontrollsystemet før den andre dagen med flyging på flyshowet. Disse endringene var tiltenkt å gi Tu-144 bedre ytelse enn Concorde ved oppvisningsflygingen. Uheldigvis førte også disse endringene til at flyet klatret for raskt, noe som medførte at flyet steilet med et påfølgende krasj.
En tredje teori gjelder bevisst feilinformasjon fra britiske og franske myndigheter. Det spekuleres i om britene og franskmennene visste at sovjeterne hadde planer om å stjele konstruksjonsplanene for Concorde, og at sovjeterne ble foret med feilaktige tegninger med et mangelfullt design. Denne saken var medvirkende til at den sovjetiske Greville Wynne ble fengslet i 1963 for spionasje.
Operativ drift
Tupolev Tu-144S ble satt inn i operativ drift 26. desember 1975, og drev med flyging av frakt og post mellom Moskva og Alma-Ata, mens man forberedte seg på passasjerflyginger. Passasjerflyginger ble påbegynt i november 1977, og drev relativt regelmessige flyginger fram til den første Tu-144D 23. mai 1978 led av en systemsvikt under en før-leveranse-flyging og flere av mannskapet mistet livet under nødlandingen. Aeroflot utførte den siste ruteflygingen 1. juni 1978, og dette var da den 55. og siste planlagte ruteflyging med flytypen.
Aeroflot gjenopptok fraktflygninger 23. juni 1979 med den nye produksjonsvarianten, Tu-144D. Dette inkluderte lenger ruter fra Moskva til Khabarovsk som var mulig med de mer effektive RD-36-51-motorene. Inkludert de 55 passasjerflygingene var det totalt 102 ruteflyginger med Tu-144 før kommersielle flyginger opphørte.
Det er en kjent sak at Aeroflot fortsatte flyginger med Tu-144D etter at det offisielt hadde blitt tatt ut av tjeneste, med enkelte flyginger utover 80-tallet. En rapport viste at flyet var i bruk på en flygning mellom Krim og Kiev i 1987.
Produksjon
Totalt ble det bygget 16 flygedyktige Tu-144: Prototypen Tu-144 med registreringsnummer 68001, en forproduksjonsvariant Tu-144S med registrering 77101, 9 Tu-144S med registrering 77102–77110, og 5 Tu-144D med registrering 77111–77115. En syttende Tu-144 med registrering 77116 ble aldri ferdigstilt. Det ble også utviklet minst ett ikke-flygedyktig fly for testing på bakken, noe som ble gjort på samme tidspunkt som utviklingen av 68001.
Keiser Zhenzong av Song
Keiser Zhenzong av Song (kinesisk: 宋真宗; hanyu pinyin: Sòng Zhēnzōng; født 23. desember 968, død 23. mars 1022), født Zhào Héng (趙恆), var den tredje keiser av det kinesiske Nordlige Song-dynastiet fra 997 til sin død i 1022.
Bakgrunn
Han var den tredje sønnen til den tidligere keiseren, Taizong. Hans tempelnavn Zhēnzōng betyr "sann forfader."
Keiser
Zhēnzōngs styre ble kjennetegnet av en befestning av makten og at dynastiet ble styrket. Landet blomstret, og dets militære makt ble ytterligere styrker. Riktignok kom det også til å bli begynnelsen på en utenrikspolitikk mot Liao-dynastiet (khitanenes rike) i nord, som kom til å ende med ydmykelse. I 1004 førte khitanene krig mot Sòng, og Zhēnzōng i spissen for sònghæren drev dem tilbake. Til tross for suksess i starten inngikk Zhēnzōng i 1005 Shanyuan-traktaten, som førte til over ett hundreår med fred, men til gjengjeld måtte Sòng erkjenne en underlegen stilling i forhold til Liao og måtte betale dem en skatt på 100.000 unser sølv og 20.000 silkeruller. Denne erkjennelsen av underlegenhet kom til å prege Sòngs utenrikspolitikk, mens skattebetalingen brukte mye av rikets ressurser.
Zhēnzōngs grunnla verdens mest berømte keramikkovn i Jingdezhen i 1004, som fortsatte å produsere porselen for hoffets bruk helt fram til Qing-dynastiets fall 900 år senere. Han var også ansvarlig for at 30.000 enheter hurtigvoksende risfrø ble fraktet fra Fujian til den lavere Yangzibassenget i 1011-12, og bidro slik til å styrke jordbruket.
Zhēnzōngs styrket daoismens stilling ved hoffet. Det var under hans styre at de såkalte Himmelske tekster, som hyllet den regjerende Zhào-familien, visstnok ble oppdaget. Dette ble fulgt av keiserlige ofringer på Taishan. Fra 1013 til 1015 utga han offisielle dekreter som deifiserte Jadekeiseren som Himmelens øverste hersker.
Hans mausoleum er i gravkomplekset for det nordlige Song i Gongyi.
En rekke kinesiske gjenstander fra Tang- og Sòng-dynastiene, hvorav noen som har tilhørt Zhēnzōng, ble utgravd og kom siden i besittelsen til Guomindang-huigeneralen Ma Hongkui, som nektet å publisere funnene. Blant disse var et marmorbord fra Tang-dynastiet, gullspiker og metallbånd. Det var ikke før etter Ma hadde dødd at hans kone dro til Republikken Kina på Taiwan fra Amerikas forente stater for å gi gjenstandene til president Jiang Jieshi, som ga dem videre til Det nasjonale palassmuseet i Taibei.
Zhēnzōng hadde fem keiserinner og sju konkubiner, to døtre og seks sønner, hvorav den yngste ble keiser Renzong av Song.
Falklandsøyenes historie
Falklandsøyenes historie kan spores minst 500 år tilbake, men aktiv utforskning og kolonisering fant ikke sted før på 1700-tallet. Falklandsøyenes historie er preget av konflikter relatert til herredømmet over øyene, som til forskjellige tider har blitt gjort krav på av Frankrike, Spania, Storbritannia og Argentina. Siden 1833 har Storbritannia hatt herredømme over øygruppen, med unntak av 74 dager under Falklandskrigen i 1982 da øyene ble invadert av Argentina.
Føreuropeisk oppdagelse
Falklandsøyene var ubefolket da de ble oppdaget av europeere. Nylige funn av pilhoder i Lafonia, i tillegg til rester av en trekano, er sterke indikasjoner at de har blitt avlagt besøk tidligere, mest sannsynlig av yaghanere fra Ildlandet. Det har også blitt foreslått at falklandsulven ble introdusert av yaghanere eller andre søramerikanske indianere, da den har likhetstrekk med patagoniareven. Ny forskning viser imidlertid at falklandsulven er nærmere beslektet med mankeulven, og sannsynligvis kom til Falklandsøyene allerede før siste istid, før menneskene kom til Sør-Amerika.
Det finnes ingen kjente ruiner av bygninger eller strukturer fra føreuropeisk tid.
Europeisk oppdagelse
Et arkipel i området rundt Falklandsøyene dukket opp på kart på begynnelsen av 1500-tallet, noe som kan tyde på at de ble observert av Ferdinand Magellans eller andres ekspedisjoner på denne tiden. Amerigo Vespucci kan ha sett øyene i 1502, da han muligens nådde 52°S. I 1519 eller 1520 forlot Esteban Gómez i «San Antonio» Magellans ekspedisjon og oppdaget flere øyer som ble navngitt Isals de Sansón y de los Patos. Selv om dette sannsynligvis dreide seg om Jason Islands nordvest for Vest-Falkland, benyttet spanske kart navnet Islas de Sansón på Falklandsøyene en periode.
Den engelske oppdagelsesreisende John Davis deltok i 1591–93 på en reise med Thomas Cavendish til Sør-Amerika som kaptein på «Desire». De kom fra hverandre utenfor kysten av det sørlige Argentina, og Davis besluttet å seile mot Magellanstredet i forsøk på å finne Cavendish. Den 9. august 1592 ble de utsatt for en kraftig storm. «Desire» drev østover og 14. august 1592 søkte de tilflukt blant noen øyer «som aldri tidligere var oppdaget». Davis blir gjerne kreditert for oppdagelsen av Falklandsøyene, men det er uvisst om de var observert tidligere og hvorvidt det var disse øyene Davis oppdaget.
Den engelske kapteinen Richard Hawkins seilte langs nordsiden av øyene i 1594 og ga dem navnet Hawkins' Maiden Land, oppkalt etter seg selv og dronning Elisabeth I av England, «the Virgin Queen».
Den 24. januar 1600 observerte nederlenderen Sebald de Weert tre små øyer og navnga dem Sebaldøyene, nå kjent som Jason Islands.
Den engelske kapteinen John Strong seilte mellom de to hovedøyene i 1690 og kalte passasjen Falkland Channel, etter Anthony Cary, 5. vicomte av Falkland, som var medlem av Admiralty og hadde finansiert ekspedisjonen. Navnet på sundet ble senere omgjort til Falkland Sound, og hele øygruppen har fått navn etter vicomten. Strong foretok den første registrerte ilandstigningen på Falklandsøyene den 27. januar 1690.
Den første koloniseringen
I 1765 utforsket kaptein John Byron Saunders Island i vest, uvitende om den franske tilstedeværelsen i øst. Han navnga havnen Port Egmont og gjorde krav på flere øyer for Storbritannia. Året etter etablerte marinekaptein John MacBride en britisk bosetning i Port Egmont. Disse hendelsene førte nesten til krig mellom Storbritannia og Spania; begge land sendte krigsflåter til øyene for å hevde sin suverenitet over øyene. I 1766 gikk franskmennene med på å dra, mot at Spania refunderte utgiftene til Louis de Bougainvilles, som hadde etablert bosetningen på egen bekostning. Spanjolene overtok kontrollen i 1767 og omdøpte Port St. Louis til Puerto Soledad.
I mellomtiden fortsatte den britiske tilstedeværelsen i vest, frem til den ble fjernet ved spansk militærmakt i juli 1770. Storbritannia forberedte seg på krig mot Spania, som søkte fransk støtte. Franskmennene var imidlertid tilbakeholdne, og spanjolene og britene ble enige om sette spørsmålet om suverenitet til side. Den 22. januar 1771 fikk britene gjenopprette sin base i Port Egmont.
Som et resultat av økonomisk press i forbindelse med den forestående amerikanske uavhengighetskrigen, valgte britene å trekke seg ut av mange oversjøiske bosetninger i 1774. Den 20. mai 1776 forlot den britiske styrken Port Egmont og etterlot et oppslag der den hevdet fortsatt britisk suverenitet over øygruppen.
Spania styrte øyene fra Buenos Aires frem til 1806, da den spanske guvernøren flyktet til Montevideo etter å ha blitt underrettet om britenes forsøk på å invadere de spanske koloniene i Sør-Amerika. I likhet med britene etterlot spanjolene oppslag der de hevdet suverenitet over øyene.
Etter at de spanske kolonistene hadde reist, ble Falklandsøyene tilholdssted for selfangere som søkte å utnytte den store ressurstilgangen på pelssel. Britiske og amerikanske fangstfolk var i klart flertall, og ofte var mellom 40 og 50 selskuter med et mannskap på oppimot 1 000 i aktivitet ved øyene.
<div style="margin: 50 10px 0 0; border: 2px solid #dfdfdf; padding: 0 1em 1em 1em; background-color:#f8f8ff; "> «Strandet»
Den 8. februar 1813 forliste det britiske skipet «Isabella» utenfor Eagle Island (nå kjent som Speedwell Island). Den 5. april seilte den amerikanske selfangeren Charles Barnard i selskuta «Nanina» forbi Eagle Island på utkikk etter sel. Dagen før hadde han observert røyk og hørt skudd, så han var oppmerksom på at det kunne være overlevende etter et skipsforlis på øya. En lettbåt hadde vært i land og funnet en mokasin og restene etter en slaktet sel. Under middagen den kvelden observerte mannskapet en mann nærme seg skipet, og han ble raskt fulgt av ytterligere åtte til ti mann. Både Barnard og de overlevende fra «Isabella» næret bekymring over å kunne støte på spanjoler og ble lettet over oppdage hverandres nasjonalitet.
Asialekene 1962
Asialekene 1962 var de fjerde Asialekene, de ble arrangert i Jakarta i Indonesia i perioden 24. august til 4. september 1962. Det var 1 460 utøvere fra 16 nasjoner som deltok i fjorten sporter. Japan ble beste nasjon med 73 gullmedaljer foran Indonesia med 21.
Falklandsøyenes historie
Den første koloniseringen
Barnard og hans menn overlevde i 18 måneder på øya inntil de ble berget av de britiske skipene «Indispensible» og «Asp» i november 1814. Den britiske admiralen i Rio de Janeiro hadde beordret sine kapteiner å holde utkikk etter dem. I 1829 utga Barnard en beretning om sine opplevelser.
Asialekene 1962
Sporter
Badminton var med som ny sport i forhold til de forrige Asialekene.
Falklandsøyenes historie
Argentinsk kolonisering
Etter den nyvunne uavhengigheten for de spanske koloniene i Sør-Amerika og etableringen av Provincias Unidas del Río de la Plata i 1816, gikk det ytterligere fire år før representanter for den nye staten ble sendt for å igjen ta øyene i besittelse. I oktober 1820 ankom fregatten «Heroína» Puerto Soledad under kommando av den amerikanske kaperen David Jewett. Etter en åtte måneder lang reise var mesteparten av besetningen sterkt preget av skjørbuk og andre sykdommer. Uvær hadde påført «Heroína» store skader og senket priseskipet «Carlota», og Jewett var tvunget til å gå til havn for reparasjoner.
Jewett valgte å bli i land for å hvile og komme i form igjen, og søkte hjelp hos den britiske oppdagelsesreisende James Weddell. Weddell rapporterte at bare 30 sjøfolk og 40 soldater var tjenestedyktige av mannskap på 200, og at Jewett sov med pistoler etter et forsøk på mytteri. Den 6. november 1820 heiste Jewett flagget til Provincias Unidas del Río de la Plata, en forløper til det moderne Argentina, og krevde suverenitet over øyene. I et brev til Weddell skrev han at han handlet etter fullmakt fra staten, og understreket han at hans hensikt var å sikre at øyene kunne brukes fritt som nødhavn for forbiseilende fartøy, og at det ville være nødvendige forsyninger tilgjengelig for disse.
Weddell trodde ikke på at Jewett handlet ut fra Provincias Unidas del Río de la Platas interesser, men snarere at han var ute etter å sikre enerett til vraket av det franske skipet «Uranie» som hadde grunnstøtt ved innseilingen til Berkeley Sound noen måneder tidligere. Weddell forlot øyene 20. november 1820 og merket seg at Jewett ikke var ferdig med å reparere «Heroína».
Luis Vernets foretak
I 1823 ga Provincias Unidas del Río de la Plata konsesjon til landressurser på Øst-Falkland til franskmannen Luis Vernet og argentineren Jorge Pacheco. De reiste til øyene i 1824, men deres første ekspedisjon strandet før den var i gang. Pacheco valgte å trekke seg ut av virksomheten, men Vernet fortsatte ufortrødent videre. Neste forsøk kom ikke i gang før vinteren 1826 grunnet brasiliansk blokade av argentinske havner, men dette forsøket var også feilslått. Lafonias myrlendte terreng gjorde det umulig for gauchoene å fange villkveg med deres tradisjonelle metode. Vernet var nå klar over britenes konkurrerende krav på øyene og søkte derfor tillatelse fra det britiske konsulatet før han reiste til øyene.
I 1828 ga Provincias Unidas Vernet konsesjon for hele Øst-Falkland, og fritok ham fra skatt dersom en koloni ble etablert innen tre år. Han tok med tyske og nederlandske nybyggere, samt den britiske kapteinen Matthew Brisbane som tidligere hadde besøkt øyene sammen med James Weddell, og fikk igjen tillatelse fra det britiske konsulatet i Buenos Aires. Vernet ba også om at dersom britene vendte tilbake til Falklandsøyene, ønsket han at de skulle gi hans nye koloni beskyttelse.
Den 10. juni 1829 ble Vernet formelt utnevnt til guvernør over øyene og tildelt monopolrettigheter på selfangst. En protest ble fremført av det britiske konsulatet i Buenos Aires. I 1831 averterte kolonien etter flere nybyggere, selv om det ble rapportert om usle forhold. Charles Darwins besøk i 1833 bekreftet de ynkelige forholdene i bosetningen, men Matthew Brisbane påsto senere at dette var som følge av USS «Lexington»s tokt.
USS «Lexingon»s tokt
Ødeleggelsen av bosetningen medførte oppstyr blant statstjenestemenn i Buenos Aires, og ble etterfulgt av en langvarig tvist mellom amerikanske og argentinske diplomater.
I kjølvannet av «Lexington»s raid fikk den nye guvernøren over øyene, major Esteban Mestivier, i oppdrag av styresmaktene i Buenos Aires å etablere en straffekoloni. Han ankom sitt bestemmelsessted 15. november 1832, men hans menn gjorde opprør og tok livet av ham. Oberstløytnant José María Pinedo slo ned på opprøret og tok kontroll over bosetningen.
Britisk kolonisering
Den argentinske suverenitetshevdelsen ansporet britene til å sende en marinestyrke for å returnere permanent til øyene.
Den 2. januar 1833 ankom kaptein James Onslow med HMS «Clio» Vernets bosetning i Port Louis og begjærte at flagget til Provincias Unidas del Río de la Plata skulle erstattes med det britiske, og at administrasjonen måtte forlate øya. Mens oberstløytnant José María Pinedo, kaptein på skonnerten «Sarandí», ønsket å yte motstand, var hans undertallighet åpenbar. I tillegg var mange av hans menn britiske leiesoldater som var lite villige til å kjempe mot sine landsmenn. Han la inn muntlig protest, men forlot øya uten kamp 5. januar. Argentina hevder at Vernets koloni også ble fordrevet, men andre kilder bestrider dette og antyder at kolonistene ble oppfordret til å bli værende.
De første britiske planene for Falklandsøyene var basert på videreføring av Vernets bosetning i Port Louis. En argentinsk immigrant med irske røtter, William Dixon, ble utnevnt til representant for de britiske interessene. I mars 1833 vendte Matthew Brisbane tilbake og presenterte Vernets konsesjonspapirer for kaptein Fitzroy på HMS «Beagle» som lå i havnen på dette tidspunktet. Fitzroy oppfordret Brisbane til å fortsette Vernets foretak, men gjorde det klart at mens private initiativ ble verdsatt, ville ikke argentinske påstander om suverenitet bli akseptert.
Brisbane gjenopptok styringen av Vernets bosetning i Port Louis. Imidlertid tiltok snart misnøyen blant arbeiderne over lave lønninger, og i august 1833 gikk en gruppe kreolske og indianske gauchoer amok under ledelse av Antonio Rivero. Bevæpnet med gevær ervervet fra amerikanske fangstfolk, drepte de fem bosettere, inklusiv Dixon og Brisbane. Kort etter rømte resten av bosetterne Port Louis og tok tilhold på Turf Island i Berkeley Sound frem til de ble berget av den britiske selfangstskuta «Hopeful» i oktober 1833.
Henry Smith ble innsatt som den første britiske innbyggeren i januar 1834. En av hans første oppgaver var å forfølge og arrestere opprørerne. De ble sendt til London for rettergang, men på grunn av en spissfindighet i det britiske rettssystemet måtte saken frafalles da retten ikke hadde jurisdiksjon over Falklandsøyene. Som en følge av dette har Rivero oppnådd status som folkehelt i Argentina, hvor han fremstilles som leder for et opprør mot britisk styre.
Etter arrestasjonen av Rivero igangsatte Smith gjenoppbygging av bosetningen i Port Louis og omdøpte den Anson's Harbour.
Vernet forsøkte senere å returnere til øyene, men ble nektet tillatelse. Den britiske kronen vedkjente seg ingen lovnader og nektet å anerkjenne rettighetene gitt av kaptein Onslow under gjenokkupasjonen. Omsider, etter å ha reist til London, mottok Vernet billighetserstatning for hester sendt til Port Louis mange år tidligere.
HMS «Beagle» og Charles Darwin besøkte igjen Falklandsøyene i 1834, og bosetningene Darwin og Fitzroy har begge fått sitt navn etter dette besøket.
Etter den britiske okkupasjonen i 1833 ble Anson's Harbour i første omgang en militær utpost. Påtrykk for å utvikle øyene til en koloni kom som et resultat av en kampanje iverksatt av den britiske handelsmannen G. T. Whittington som i 1839 hadde etablert Falkland Islands Commercial Fishery and Agricultural Association. I mai 1840 avgjorde britiske myndigheter at Falklandsøyene egnet til kolonisering. Whittington hørte imidlertid ikke mer fra regjeringen, og i oktober 1840 reiste han sammen nedover på eget initiativ med to fartøy. Med seg hadde han seg broren J. B. Whittington og flere nybyggere, og de ankom Port Louis i januar 1841 med hensikt å etablere en koloni. De kom overraskende på den britiske kommandanten, som sa han ikke hadde myndighet til å tildele dem land, men han var ikke i stand til å hindre dem i å gå i land. Whittington oppførte et stort hus for sitt følge, og benyttet et av husene Vernet hadde reist til å etablere et fiskesaltingsforetak.
Regjeringen satte ut sine planer for kolonisering av øyene ved å utnevne løytnant Richard Moody som den første guvernøren over Falklandsøyene. Han ankom Anson's Harbour i oktober 1841 sammen med tolv ingeniørsoldater og gruvearbeidere med deres familier, og sammen med Whittingtons kolonister var befolkningen i Anson's Harbour nå oppe i omtrent 50.
Grunnleggelsen av Port Stanley
I 1842 ble guvernør Moody bedt om å undersøke om området rundt Port William kunne egne seg som grunn for en ny hovedstad. Moody overlot oppgaven til kaptein James Clark Ross, leder for en pågående antarktisekspedisjon. Ross leverte sin rapport i 1843 som konkluderte med at Port William kunne tilby gode havnemuligheter og at den sørlige kysten av Port Jackson var egnet for å anlegge en bosetning. J. B. Whittington var sterkt uenig i Ross' anbefaling.