cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Beleiringen av Antwerpen
Belgiske forsvarsforberedelser
New York Worlds krigskorrespondent E. Alexander Powell skrev om oversvømmelsene og forberedelsene:
"«Den 1. august var det ikke den by i Europa som kunne skryte av så vakre forsteder som Antwerpen. […] Den siste dag i august var det alt forsvunnet. […] Hvert eneste hus, hver kirke, mølle, hvert tre, hver hekk, hver bakke i en omkrets av 5–6 km i bredden og 40 km i lengden var bokstavelig talt jevnet med jorden. Mil eller mil var de prektige trærne i alleene på det ubarmhjertigste felt. Bygningene som var verdige å huse en fyrste, ble sprengt i luften. […] Da ingeniørene var ferdig med deres arbeid, kunne ikke en kanin ha nærmet seg fortet uten å bli sett. Da nivelleringsarbeidet var ferdig, ble det oppført endeløse strekninger av piggtrådgjerder og tråden satt i forbindelse med byens elektrisitetsverk, så det med et øyeblikks varsel kunne sendes strøm igjennom den, like så drepende som den som går igjennom den elektriske stol i Sing Sing. […] Tusener av menn ble satt til å spisse pæler og sette dem i jorden med spissen oppover, så hver soldat som falt på dem, ville bli spiddet. […] Og foruten de brede piggtrådbeltene, pælene og fellene var sukkerroe- og potetåkrene overstrødd med miner som skulle eksplodere ved elektrisitet.»"
Første utfall, 24.–26. august
Den belgiske hæren foretok sitt første utfall fra Antwerpen for å hjelpe franske og britiske tropper som var i kamp ved Sambre og Canal du Centre. Operasjonen hadde som formål å distrahere tyskernes 3. og 9. reservekorps, samt å avskjære tysk kommunikasjon gjennom Leuven og Brussel. Etter rekognosering den 24. august rykket fire divisjoner sørover fra Mechelen den påfølgende dagen, noe som etterlot én infanteridivisjon og kavaleridivisjonen i reserve. Utfallet ble stoppet den 26. august, etter at belgierne var blitt informert om at britene og franskmennene hadde trukket seg tilbake og at den franske øverstkommanderende Joseph Joffre ikke hadde til hensikt å angripe i nær fremtid. De belgiske styrkene vendte derfor tilbake til Antwerpen.
Om natten mellom den 25. og 26. august ble byen bombet av tyske zeppeliner-luftskip. Bombene falt over sivile mål og drepte beboerne, men bombingen undergravde ikke moralen i garnisonen. Etter dette begynte man å mørklegge Antwerpen og andre truede byer om natten, så det neste luftskipangrepet i slutten av september mislyktes for tyskerne. Den 27. august hadde von Moltke blitt forledet til å tro at den belgiske hæren hadde mistet evnen til offensive operasjoner, så han beordret brigaden fra 4. reservekorps i Brussel til å rykke sørover og slutte seg til korpset ved Péronne. Den 2. september rapporterte tyske etterretningskilder i Brussel om at om lag 40 000 britiske soldater var gått i land ved Oostende. Disse stod ved kysten vest for Boulogne-sur-Mer, og forsterket dermed stillingen til den belgiske hæren i Antwerpen. Beseler angrep den 4. september med tre divisjoner på hver side av Schelde mot Termonde, og erobret festningen mens han fikk sprengt broene mot nord. Festningen i Termonde var gammel, men belgierne ønsket å forhindre at det tyske kavaleriet fikk fast fotfeste på vestsiden av Schelde, og derigjennom sikre forbindelsen mellom Antwerpen og Gent. På sin side fryktet tyskerne at de britiske troppene ved Oostende kunne omgå den tyske observasjonslinjen her. Tyskerne plyndret Termonde og satte byen i brann i tre dager.
Andre utfall, 9.–13. september
Etter at det første utfallet ble avbrutt sluttet den belgiske felthæren seg til festningsstroppene og arbeidet med å forbedre forsvaret mellom fortene. Tyskerne på sin side var opptatt med å konsoliderte stillingene sine på den øst-vestlige linjen nord for Brussel. Den 31. august fikk Beseler ansvaret for å forsvare de tyske styrkene fra unnsetningsforsøk fra vest. Landsturm-bataljoner ble overført fra den tyske generalguvernøren (som var utpekt til å administrere det besatte Belgia), og dessuten ble feltmarskalk Colmar von der Goltz og en divisjon fra det tyske marinekorpset beordret til området.
Den 1. september fikk belgierne melding om at tyskerne var i ferd med å forberede en fremrykning mot den belgiske vestflanken ved Dendermonde. Den belgiske hærledelsen hadde mottatt rapporter om at det 9. tyske reservekorps og 6. divisjon fra 3. reservekorps var i ferd med å bli avløst av marinedivisjonen og Landwehr-tropper. Tyskerne hadde mottatt etterretningsrapporter om et nært forestående utfall fra Antwerpen og troppekonsentrasjoner i det vestlige Belgia og det nordlige Frankrike, samt ankomsten av britiske tropper til Oostende. Ettersom de allerede forsterket stillingene sine i området utløste rapportene ingen alarm hos den tyske ledelsen.
Den belgiske hærledelsen mente at det tyske angrepet den 4. september var en avledningsmanøver og begynte derfor å planlegge et nytt utfall for å hindre ytterlige tyske troppeoverføringer til Frankrike, og for å forstyrre de tyske kommunikasjonslinjene i det sentrale Belgia. Tyskerne trakk tilbake tropper fra området mellom 5. og 7. september. Et belgisk frontalangrep ble ansett som umulig, omfanget av tyske skyttergraver tatt i betraktning, men et angrep mot østflanken ble ansett som mer realistisk. To belgiske divisjoner skulle forbli i forsvarsstillingene ved Antwerpen, mens tre divisjoner og kavaleriet skulle angripe mot Aarschot. Viktige overganger over Demer og Dijle ble fort tatt, og Aarschot ble erobret den 10. september. Den tyske 6. reservedivisjonen og 9. reservekorps ble derfor overført tilbake til regionen, hvor de sluttet seg til 30. divisjon fra 15. korps fra Alsace. De tyske avdelingene slo tilbake mot utfallet mellom 10. og 13. september rundt Brussel. Den belgiske fremrykningen ble stoppet, og hæren trakk seg tilbake til Antwerpen den 13. september.
Tredje utfall, 26.–27. september
Den tyske troppekonsentrasjonen på den sørøstlige siden av linjen hadde etterlatt et hull mot nord fra Dender til den nederlandske grensen. Hullet strakk seg omkring 20 kilometer fra der hvor Dender løper ut i Schelde ved Dendermonde, og her holdt forsvarene i Antwerpen kontakt med det vestlige Belgia og de allierte styrkene som opererte ved kysten og i Nord-Frankrike. Etter beleiringen av Maubeuge i Frankrike ble det tyngste tyske artilleriet flyttet til Antwerpen. Den 25. september ba den franske generalstaben belgierne på nytt om å gjøre utfall fra Antwerpen, og den belgiske generalstaben begynte planleggingen av en ny operasjon. Tegn på tyske forberedelser til et angrep i full skala på Antwerpen betydde at det var færre belgiske styrker som kunne delta i et utfall. 5. divisjon, deler av 4. divisjon og kavaleridivisjonen, som var stasjonert på vestsiden av den nasjonale skansen ved Dendermonde og Waasland, angrep tyske tropper som rykket vestover fra Aalst. Selv om det lyktes belgierne å komme et lite stykke frem, førte et motangrep fra 37. Landwehrbrigade med artilleristøtte til at det belgiske angrepet ble oppgitt. Den 28. september begynte det tyske bombardementet av Antwerpen-festningen.
Bombardement
Det tyske artilleribombardementet begynte den 28. september. Det tyske kanonene ble støttet av observasjonsballonger, og rammet belgiske ammunisjonslagre og kanon- og flankestillinger, noe som var de viktigste delene av forsvarsverkene. Klokken 18 den påfølgende dagen gjorde det treffsikre tyske artilleriet at fortet i Sint-Katelijne-Waver ikke kunne forsvares, og forårsaket dessuten omfattende ødeleggelser på fortet ved Walem. Den 29. september begynte det belgiske hovedkvarteret å forberede tilbaketrekningen av den belgiske hæren til Oostende, slik at sårede, rekrutter, krigsfanger, transportmidler, utstyr, ammunisjon og industrimaskiner gradvis ble flyttet vekk fra Antwerpen.
Tyske angrep
Sint-Katelijne-Waver-fortet og Dorpveld-skansen ble tatt i løpet av natten mellom 1. og 2. oktober, mens Walem og Borsbeek-skansen ikke ble erobret før om ettermiddagen den 2. oktober, etter at alle tilgjenglige tyske kanoner var blitt satt inn mot dem. Det tyske bombardementet av belgiernes kanonstillinger, ødeleggelsen av ammunisjonslagre og påfølgende knapphet på ammunisjon førte til at fortene Walem og Koningshooikt falt i hendene på tyskerne, og til at de resterende belgiske stillingene i 3. sektor ble evakuert eller overgav seg – bortsett fra Duffel-skansen. Den belgiske 2. divisjonen på østfløyen av 3. sektor begynte å trekke seg tilbake over Nete ved middag, og en time senere begynte 1. divisjon å trekke seg tilbake til en uferdig mellomstilling fra Rumst 3 kilometer nordvest for Walem-fortet til Duffel og Lisp, 1½ kilometer ovenfor Lier. Disse hadde brohoder ved Duffel, Anderstad og Lier. 2. divisjon ble avløst av 5. divisjon og ble overført til reserven. Tyskerne gjorde intet forsøk på forfølgelse under den belgiske tilbaketrekningen, til tross for at den forberedte flommen på den sørlige bredden av Nete kun var 20–30 centimeter dyp.
Duffel-skansen ble evakuert den 3. oktober etter at garnisonen gikk tom for ammunisjon og at den tyske artilleribeskytningen skiftet over til Kessel-fortet på flanken av angrepet. Dagen etter begynte det tyske tyngste artilleriet å bombardere fortet, noe som tvang garnisonen til å gi det opp. Tyskerne forberedte nå til et angrep mot linjen ved Nete overfor Lier der hvor Grote og Kleine Nete møtes ved Duffel. Den britiske marinebrigaden ankom Lier i rekvirerte londonbusser den 4. oktober og tok stilling omkring den nordlige utkanten av Lier. Den britiske stillingen ble bombardert av tysk artilleri, og det eneste britene hadde til å besvare ilden med var et pansret tog. Tyske angrep mellom Grote og Kleine Nete tvang forsvarene tilbake over Dendre.
Ved daggry den 5. oktober krysset to bataljoner fra det tyske 26. reserveregiment Nete ved Anderstad 1½ kilometer sør for Lier, under dekningsild fra stillinger i utkanten av Lier. De krysset elven ved hjelp av en trebro, som var bygd i et vassdrag i nærheten. Stedet der de krysset elven var skjult av vegetasjonen, og de to bataljonene kunne holde elvebredden inntil det ble mørkt, da ytterligere to bataljoner krysset elven. Angrepet ved Lier hadde ført til at byen var blitt erobret opptil linjen ved Kleine Nete, og den tyske flanken hadde den nådd området der belgierne hadde forberedt flommer. Tysk artilleri innledet et bombardement av fortet Broechem mot nord, og det ble ødelagt og evakuert den 6. oktober. Den belgiske ledelsen besluttet å fortsette forsvaret av Antwerpen, da den tyske fremrykningen ikke hadde kommet langt nok til at artilleriet deres kunne nå bykjernen med det tunge artilleriet. Det ble utstedet ordre om et motangrep mot de tyske bataljonene på nordbredden klokken 1.15 den 6. oktober, men dette nådde ikke frem i tide til alle de belgiske og britiske enhetene i området. Angrepet ble gjennomført på eget initiativ av enkelte av de belgiske enhetene, og lykkes å gjenerobre noe land før de ble slått tilbake. Forsvarerne trakk seg tilbake til en halvferdig stilling halvveis mellom Nete og det indre fortet i Vremde 8 kilometer sørøst fra Antwerpen, og til veien mellom Lier og Antwerpen og deretter i sørvest omkring Kontich i løpet av dagen. Marinebrigaden tok plass i skyttergraver nord for Lier–Antwerpen under kommando av den 2. belgiske divisjonen.
På vestflanken ved Dendermonde ved Schelde, 29 kilometer sør for Antwerpen, ble 37. Landwehr-brigade forsterket med ''1. Reserve-Ersatz-Brigade''. De forsøkte å krysse elven den 5. og 6. oktober ved Schoonaarde, Dendermonde og Baasrode, men ble slått tilbake. Om ettermiddagen den 6. oktober holdt 3. og 6. divisjon stadig fast foran det ytre fortet mellom Walem-fortet og Schelde sørvest for Antwerpen og videre mot vest. I sør og sørøst hadde det tyske angrepet nådd en linje 8–10 kilometer fra byen, noe som var innenfor skuddavstand for det tyske artilleriet, så snart de ble brakt over Nete. 6. divisjon rykket gjennom Temse for å forsterke 4. divisjon og kavaleridivisjonen, som voktet retrettmuligheten mot vest. To britiske brigader med marinesoldater var ankommet den 6. oktober for å forsterke de eksisterende marinebrigadene, men ble i stedet sendt av sted til fort 1 til 8 i den indre ringen. Her viste skyttergravene seg igjen å være for lave med ryddet mark i front, slik at de var lett å finne for de tyske artilleriobservatørene.
I det nordlige Frankrike hadde tyskerne og de allierte siden september forsøkt å omringe hverandre i og nord for Aisne, og de var nå nådd til Arras. Lens ble erobret av 1. bayerske reservekorps den 5. oktober. Tre tyske kavalerikorps hadde forsøkt en ny omringningsmanøver mot nord og 4. kavalerikorps var nådd til Zwartberg og Mont des Cats nær Ieper. Den tyske hærens fremrykning truet med å sperre den vestlige retrettruten for den belgiske hæren ut fra Antwerpen. Den 6. oktober førte samtaler mellom britene og belgierne til en beslutning om å trekke felthæren tilbake til den vestlige bredden av Schelde. Her kunne den holde kontakt med en unnsetningsstyrke, slik at de unngikk å bli fanget på østbredden. Om natten mellom den 6. og 7. oktober krysset 1., 3. og 5. divisjon elven og sluttet seg til kavaleriet, 4. og 6. divisjon mens fort 8 i den indre ringen ble overtatt av festningsstropper. Forbindelsesskyttergraver mellom fort 2 og 7 ble besatt av britiske styrker og 4. og 7. festningsregiment med den belgiske 2. divisjon og den britiske marinebrigaden i reserve. Marineminister Winston Churchill beordret de britiske styrkene under ledelse av generalmajor Archibald Paris til å fortsette forsvaret så lenge som mulig, og stå klare til å krysse over til vestbredden.
Tidlig om morgenen den 7. oktober krysset to bataljoner fra ''37. Landwehr-Regiment'' Schelde ved Schoonaerde i tykk tåke. Den belgiske 6. divisjon foretok flere motangrep, men disse ble slått tilbake. Tyskerne fikk bygget en bro over elven innen det ble kveld, slik at resten av regimentet fikk krysset. Bredden av retrettruten fra Antwerpen var blitt redusert til under 19 kilometer, hvilket fikk den belgiske hærledelsen til å beordre felthæren til å trekke seg tilbake bak Terneuzenkanalen, som løp fra Gent og nordover til den nederlandske grensen. 1. og 5. divisjon hadde hatt de største tapene, og trakk seg sammen med en brigade fra 3. og fra 6. divisjon først tilbake. De resterende styrkene i Antwerpen (med unntak av 2. divisjon) beskyttet flanken ved Schelde og Durme. Det belgiske hovedkvarteret ble flyttet til Zelzate 40 kilometer lenger mot vest. En improvisert belgisk brigade lå ved Gent, og etter at en tysk kavaleridivisjon ble rapportert i nærheten av Kruishoutem 19 kilometer sørvest for byen ble også britiske tropper i området ble anmodet om å rykke dit. Senere på dagen trengte tyske tropper inn i fort Broechem og Massenhoven-skansen mot nord uten å møte motstand, hvilket utvidet hullet i festningsringen omkring Antwerpen til 22 kilometer. Tyskerne besluttet derfor å begynne å flytte det tyngste artilleriet over Nete, noe som tok dem til den 8. oktober. Klokken 23.25 den 7. oktober begynte tyske 6-tommers haubitser å bombardere byen.
Om kvelden den 7. oktober holdt den belgiske 2. divisjon, den britiske Royal Naval Division, samt festningsgarnisonen en forsvarslinje bestående av det indre fortet ved Antwerpen. Den belgiske felthæren var på vei vestover mellom Gent og kysten, en fransk styrke var på vei til Gent, og den 7. britiske divisjonen var samlet ved Brugge. Sørvest for Gent dekket alliert kavaleri et 80 kilometer bredt hull i området mellom Lens og Hazebrouck mot tre tyske kavaleridivisjoner, som rykket vestover. Den 8. oktober ble ''27. Landwehr-Brigade forsterket ved Antwerpen med den bayerske 1. Landwehr Brigade og 9. Ersatz Brigade 9 fra 4. Ersatz-Division'', som ble avløst av en divisjon marinesoldater. Det tyske angrepet rykket 13 kilometer fremover, noe som førte dem nær Lokeren og også 13 kilometer fra den nederlandske grensen. Den tyske luftrekognoseringen hadde rapportert at veiene vest for Antwerpen var ryddet og at mange folk var på vei nordover mot grensen, hvilket ble antatt å bety at den belgiske hæren ikke forsøkte å unnslippe mot vest. Den belgiske hærledelsen ble forventet å trekke 1. og 5. divisjon tilbake med jernbanen, men mangel på lokomotiver og vogner førte til at de fleste troppene tok landeveien, mens 2. divisjon forble i Antwerpen. 3. divisjon var ved Lokeren, 4. og 6. divisjon holdt hver sin flanke mens kavaleridivisjonen tok plass i vest, hvor den beskyttet jernbanelinjen til Gent.
Belgisk tilbaketrekning
4. og 6. divisjon begynte å trekke seg tilbake i løpet av dagen, selv om de ble forsinket av den tyske fremrykningen til Lokeren i løpet av natten mellom den 8. og 9. oktober. Brorparten av felthæren rykket vest for Gent–Zelzate-kanalen, med baktropper fra Loochristy og nordover. 4. brigade rykket til Gent hvor franske Fusiliers Marins ankom om morgenen. Den britiske 7. divisjon rykket fra Brugge til Oostende for å dekke landgangen til 3. kavaleridivisjon, som begynte ankomsten den 8. oktober. Om natten mellom 8. og 9. divisjon var den belgiske felthæren unnsluppet fra Oostende og var samlet nordvest for Gent, som var forsterket med tre allierte brigader. Ved Oostende, 60 kilometer fra Gent, lå den 7. britiske og 3. kavaleridivisjon. Ved Lokeren var det tyske angrepet på Antwerpen begynt å true retrettmulighetene og ved Antwerpen var tungt tysk artilleri blitt flyttet over Nete. Her var de begynt å bombardere den indre ringen, og branner der kunne ikke slukkes etter at vannverkene var blitt ødelagt. De indre forsvarsverkene ble også bombadert. Beskytningen av fort 3-5 medførte ikke større skader, men fort 1 og 2, som vendte mot øst, ble angrepet av 26. Landwehr-Brigade for å omgå fortene 8–5, som vendte mot sør og avskjære garnisonene deres. Feilaktige rapporter til den belgiske og britiske hærledelsen før daggry den 8. oktober om at fort 1, 2 og 4 var falt, førte til at de besluttet at hvis ikke fortene ble gjenerobret skulle den indre festningsringen oppgis ved kveldstid. Forsvarerne skulle da trekkes tilbake til byens festningsvolder.
Da de fikk oppklart de feilaktige rapportene om fortenes fall besluttet hærledelsen å fortsette forsvaret av Antwerpen med garnisonstropper, samtidig som de flyttet den 2. belgiske divisjon og de britiske troppene over Schelde. De bestemte seg også for at hvis fortene 1 og 2 gikk tapt skulle den britiske Royal Navy-divisjonen trekke seg tilbake ved kvelden. Klokken 17 ankom nyheter om at fortene var falt, og ordre ble sendt til den belgiske 2. divisjon og britene om å trekke seg tilbake. Den belgiske divisjonen trakk seg tilbake steg for steg mellom klokken 18.30 og 20, og krysset Schelde klokken 23.30. Britene begynte å trekke seg tilbake klokken 19, men ordrene nådde ikke frem til første flåtebrigade, og kun 1. bataljon trakk seg tilbake. Klokken 21.30 ble feilen oppdaget, og resten av divisjonen begynte å krysse elven fra klokken 22 og rykket langsmed den nederlandske grensen. 1. flåtebrigade nådde Schelde ved midnatt, bare for å oppdage at broene var i ferd med å ødelegges av forsvarerne samtidig som de var under tysk bombardement. Troppene krysset elven i prammer og båter og marsjerte til et møtepunkt ved Zwijndrecht, som ble nådd klokken 4 om natten den 9. oktober. Britene fortsatte til Sint-Gillis-Waas, hvor det kom beskjed om at tyskerne hadde ødelagt jernbanen ved Moerbeke. Den britiske lederen Commodore Henderson besluttet å fortsette mot den nederlandske grensen i nord og klokken 22 ble om lag 1 500 mann internert, dette utgjorde halvparten av den opprinnelige styrken. Omkring 40 etternølere klarte å snike seg langs grensen og unnslippe.
Hor-Aha
Hor-Aha (eller Aha eller Horus Aha) er betraktet som den andre farao av det første dynasti i oldtidens Egypt i henhold til nåværende egyptologi. Han levde på en gang på 3000-tallet f.Kr. og det er antatt at han hadde en lang regjeringstid.
Beleiringen av Antwerpen
Belgisk tilbaketrekning
De vestallierte besluttet å holde stand ved Gent mens den belgiske felthæren gjennomførte tilbaketrekning. Om kvelden var 1., 3. og 4. divisjon ved Oostende, 5. og 6. divisjon var ved Torhout og Diksmuide og garnisonstroppene fra Antwerpen var i et område nordvest for Gent. De tyske beleirerne hadde ikke oppdaget tilbaketrekningen og 4. Ersatz-Division og Landwehr-troppene ved Lokeren og Moerbeke dreide mot øst i retning av byen før tilbaketrekningen ble oppdaget. 3. reservekorps og 4. Ersatz-Division fikk da ordre om å dreie mot vest og rykke frem til Kortrijk for å forlenge den tyske hovedfronten før de ble sendt mot Gent og Brugge med ordre om å nå Blankenberge og Oostende ved kysten. Den 11. oktober ble tyske tropper oppdaget på vei mot Gent, men på dette tidspunkt hadde de belgiske festningsstroppene sluttet seg til felthæren mens de gjennomførte en gradvis tilbaketrekning fra Gent fra klokken 15 til 22. De tyske troppene gikk deretter inn i byen. Adskillige broer ble ødelagt under tilbaketrekningen, men mange sivile på stamvegen og jernbanebroene gjorde at disse ble spart.
Kapitulasjon
Tidlig om morgenen den 9. oktober oppdaget tyske tropper at noen av fortene i den indre ringen var ubesatte. Beseler stoppet bombardementet og tilkalte den belgiske militærguvernøren, general Deguise, for å be ham overgi seg. Da tyske parlamentærer nærmet seg Antwerpen, dro fire sivile representanter, heriblant borgermester Jan De Vos, ut til Beseler for å be om at bombardementet av byen ble stoppet. I løpet av ettermiddagen, under trussel om gjenopptakelse av bombardementet, godtok de sivile myndighetene å overgi byen.
Kari Nordheim-Larsen
Kari Nordheim-Larsen (født 23. juni 1948 i Nome i Telemark) er norsk politiker (Ap) og tidligere fylkesmann i Telemark.
Beleiringen av Antwerpen
Kapitulasjon
Om morgenen den 10. oktober da militærguvernørens stabssjef kom for å diskutere en mulig overgivelse ble han møtt av et fait accompli og måtte godta betingelsene de sivile myndighetene hadde skrevet under på. Nå overga de siste 30 000 mann i Antwerpen-garnisonen seg, og byen ble besatt av tyske tropper. Denne okkupasjonen kom til å vare frem til november 1918. 33 000 soldater fra garnisonen flyktet nordover til Nederland, hvor de ble internert for resten av krigen. De ble plassert så langt som mulig fra den belgiske grensen, av frykt for å påvirke den nederlendernes nøytralitet. Omkring 1 million sivile flyktninger søkte i 1914 til Storbritannia, Nederland og Frankrike. De fleste vendte tilbake etter beleiringens slutt, men en betydelig andel av flyktningene i Nederland ble igjen også etter 1918.
Kari Nordheim-Larsen
Kari Nordheim-Larsen var blant annet fylkesvaraordfører i Telemark fra 1984 til 1990. De neste to årene var hun regionsekretær for Arbeiderpartiet, hun var bistandsminister fra 1992 til 1997 i Gro Harlem Brundtlands tredje regjering og Thorbjørn Jaglands regjering, samt barne- og familieminister i fire måneder 24. desember 1993 – 5. april 1994 (konstituert i Grete Bergets fødselspermisjon).
Hor-Aha
Navn
Det vanlige navnet Hor-Aha er en gjengivelse av faraos Horus-navn, et element av den kongelige tittel knyttet til guden Horus, og er mer utfyllende gjengitt som Horus-Aha i betydningen «Horus’ kriger». For den tidlig dynastisk tid i Egypt refererer de arkeologiske opptegnelsene til faraoene ved deres Horus-navn, mens de historiske nedtegnelser, som vist i Turinpapyrusen og Abydoslisten, benytter en alternativ kongelig tittel, nebty-navnet. De ulike titulære elementer i en faraos navn ble ofte benyttet i isolasjon, for korthets skyld, skjønt valget varierte i henhold til perioden og omstendighetene. Generell egyptologisk enighet har fulgt funnene til Petrie i forsone Hor-Aha (arkitektonisk) med nebty-navnet Ity (historisk) med hverandre. Den samme prosessen har ført til identifiseringen av den historiske Menes (et nebty-navn) med Narmer (et Horus-navn) hvor begge navnene er kreditert for foreningen av kongerikene i Egypt til et rike og som den første farao av første egyptiske dynasti. Hor-Aha er oppfattet som etterfølger av denne som den andre farao.
AIM-120 AMRAAM
AIM-120 AMRAAM (Air Intercept Missile -120 Advanced Medium Range Air to Air Missile, norsk: Avansert luft-til-luft missil for mellomdistanse) er et amerikanskprodusert luft-til-luft-våpensystem som også benyttes som bakke-til-luftmissil av det norske NASAMS(Norwegian Advanced Surface-to-Air Missile System)-luftvernsystemet.
Historikk
På slutten av 1970-tallet besluttet det amerikanske forsvaret å anskaffe et missil som kunne erstatte AIM-7 Sparrow-missilet. I 1979 ble våpenprodusentene Hughes og Raytheon prekvalifisert i anbud skonkurransen om å få produsere missilet, og i desember 1981 vant Hughes anbudet.
Første testmissil ble avfyrt fra en F-16 i 1984, men missilet ble ikke klart for bruk før i september 1991.
AMRAAM ble brukt i en militæroperasjon for første gang den 27. desember 1992, da en amerikansk F-16C skjøt ned en irakisk MiG-25.
Beleiringen av Antwerpen
Analyse
I History of the Great War, den offisielle britiske beretningen om første verdenskrig, skrev J.E. Edmonds at selv om operasjonene for å redde Antwerpen var mislykket, så bidro forsvarerne i å binde opp tyske tropper slik at de ikke kunne delta under slaget ved Ypres. Oostende og Zeebrugge ble erobret av tyskerne uten motstand, men lenger mot vest ble Nieuport og Dunkerque holdt av de allierte, som forhindret det tyske forsøket på å ta de alliertes nordflanke. Forsvarene i Antwerpen bidro også til å forsinke alle tyske manøvre i området. Edmonds skrev at det hadde vært en tabbe å tro at reservetropper var tilstrekkelige til å holde befestningene, og han mente kvaliteten på disse styrkene ikke var god nok til å motstå kraftig artilleribeskytning.
Kari Nordheim-Larsen
Kari Nordheim-Larsen er utdannet adjunkt fra Telemark Lærerhøgskole. Hun har undervisningserfaring fra grunnskolen og voksenopplæring.
Beleiringen av Antwerpen
Analyse
Store mengder ammunisjon og mange av de 2 500 kanonene, det har blitt angitt 1 300, ved Antwerpen ble erobret intakt av den tyske hæren. Etter dette stod også «en mengde forråd fra lagerhusene i den store verdenshavn» til rådighet for tyskerne, skrev den norske oberst og militærhistoriker Gudmund Schnitler, som også bemerket at «Antwerpens fall var noe av et symbol, denne by og festning med sin beliggenhet overfor den engelske kyst blev betraktet som den naturlige inngangsport for engelsk innflydelse på fastlandet, i krig som i fred.» Hittil hadde Antwerpen truet forbindelsen mellom den tyske frontlinjen og hjemlandet. Tryggve Gran, som hadde tjenestegjort i det britiske flyvåpenet, skrev i sine memoarer at de to stridende hærene stod «nogenlunde numerisk likestillet» frem til Antwerpens fall, da «70 000 tyske linjetropper blev frigjort».
De omkring 80 000 overlevende i den belgiske felthæren unnslapp vestover, sammen med det meste av den britiske Royal Naval Division. De britiske tapene var på 57 drepte, 138 sårede, 1 479 internerte og 936 fanget.
Etterfølgende operasjoner
De belgiske styrkene som var unnsluppet fra Antwerpen hadde vært i kamp i to måneder, og kongen planla å trekke dem tilbake til vest for en linje fra Saint-Omer–Calais i Frankrike. Her var planen å la dem hvile, og drive opplæring av nye rekrutter. Han ble imidlertid overtalt til å samle hæren i en linje fra Dixmude og nordover til havnen Nieuport og Veurne 8 kilometer sørvest for havnen, dette for at de kunne forsvare belgisk jord. Den belgiske hæren fortsatte tilbaketrekningen den 11. og 12. oktober, dekket av den opprinnelige kavaleridivisjonen og en ny divisjon som var blitt dannet av divisjonskavaleri sammen med syklister og motoriserte maskingeværstyrker. Den 14. oktober begynte den belgiske hæren å gå i stilling langs Yser, mens resten av divisjonen lå i reserve ved Lampernisse mot vest. 4., 1. og 2. divisjon forlenget linjen nordover med fremskutte poster ved Beerst, Keyem, Schoore og Mannekensvere, omkring 1½ kilometer frem på østbredden. Et brohode ble også holdt nær kysten omkring Lombartzyde og Westende for å dekke Nieuport, med 2. kavaleridivisjon i reserve. Den 18. oktober begynte det tyske 3. reservekorps fra Antwerpen på østbredden, i det som ble begynnelsen på slaget ved Yser (16.–31. oktober).
De allierte styrkene rundt Gent trakk seg tilbake da de tyske styrkene nærmet seg den 11. oktober. Den britiske 7. divisjon rykket til Aeltre 16 kilometer vestover, hvor de fikk forbindelse med britiske enheter, som var rykket inn i landet fra Brugge og begynte å rykke i retning Ypres. Sørflanken ble dekket av 3. kavaleridivisjon, som var rykket fra Thourout til Roulers og den franske Fusiliers Marins-brigaden rykket til Dixmude. Ved Thielt ble general Capper i 7. divisjon om natten mellom 12. og 13. oktober informert om at det tyske kavaleriet i nærheten av Hazebrouck hadde trukket seg tilbake, slik at det ikke lenger var tyske styrker vest for 7. divisjon. Divisjonen nådde Roulers den 13. og 14. oktober, møtte BEF-kavaleri nær Kemmel og fikk forbindelse til den franske 87. territorialdivisjonen omkring Ypres. Det tyske 4. kavalerikorps var rykket sørover fire dager tidligere, bortsett fra enkelte ułan-styrker som ble tatt til fange av 10. Royal Hussars.
Da man kom til den 18. oktober hadde belgiske, britiske og franske tropper i det nordlige Frankrike og Belgia dannet en forsvarslinje med BEFs 2. korps i stilling med 5. divisjon fra La Bassée-kanalen nordover til Beau Puits, 3. divisjon fra Illies til Aubers og tre divisjoner fra det franske kavalerikorpset under general Conneau i stilling fra Fromelles til Le Maisnil. BEFs 3. korps med 6. divisjon fra Radinghem til Epinette og 4. divisjon fra Epinette til Pont Rouge, BEFs kavalerikorps med 1. og 2. kavaleridivisjon fra Deulemont til Tenbrielen, BEFs 4. korps med 7. divisjon og 3. kavaleridivisjon fra Zandvoorde til Oostnieuwkirke, den franske Groupe Bidon og Antoine de Mitrys kavalerikorps fra Roulers til Cortemarck, de franske 87. og 89. territoriale divisjoner fra Passchendaele til Boesinghe og til slutt den belgiske felthæren og festningsstroppene fra Boesinghe til Nieuport (inklusive Fusilier Marin-brigaden ved Dixmude). Slaget om Yser begynte den 16. oktober.
Darwin-prisen
Må ikke forveksles med The Darwin Prize Darwin-prisen, engelsk The Darwin Awards, er en årlig humoristisk og retorisk figurativ pris som ble formalisert av amerikaneren Wendy Northcutt som en anerkjennelse av de enkeltmennesker som bidrar til den menneskelige evolusjon ved å fjerne seg selv fra det generelle menneskelige genforrådet ved å sette seg selv i (unødvendige) livstruende situasjoner. Prisen deles i korthet ut til de som har dødd, eller på annen måte mistet evnen til reproduksjon som en direkte følge av sin egen dumhet, i henvisning til Charles Darwins prinsipp om naturlig utvelgelse. En bokserie har sin parallell i nettstedet www.DarwinAwards.com (skrevet som www.đar̆winĀwar̆ḍs.ćōm), der dets seksjon for «regler» forklarer:
Ulykkesbetinget egensterilisering kvalifiserer også, imidlertid noterer nettstedet at «av nødvendighet er prisen vanligvis tildelt posthumt». Kandidaten er dog ikke kvalifisert om «uskyldige tilskuere», som kan ha bidratt positivt til genforrådet, blir drept i den samme prosessen. Darwin-prisen uttaler at det er gjort anstrengelser for å avvise kjente vandrehistorier, men eldre «vinnere» har uansett fått beholde sine priser. Darwin-prisens nettsted forsøker i størst mulig grad å verifisere alle historier som blir framlagt, men andre, tilsvarende nettsteder, og det store antallet sirkulerende e-poster med «Darwin-priser», er hovedsakelig fiktive.
I 2006 hadde en amerikansk spillefilm, komedien The Darwin Awards, premiere med Joseph Fiennes og Winona Ryder i de fremste rollene. Tittelen og premisset for handlingen er tatt fra Darwin-prisens nettsted. Filmen var for øvrig Chris Penns siste filminnspilling før han døde den 24. januar 2006, dagen før filmens premiere. Penn etterlot seg ingen barn.
Historie
Prisen har sin bakgrunn i sirkulasjoner i e-poster og diskusjoner på Usenet siden 1985. Googles arkiv over Usenet nevner to tidlige omtaler av Darwin-prisen: 7. august 1985 for «Vending Machine Tipover», hvor det hevdes at «også stil teller, ikke alle som dør av sin egen tåpelighet kan vinne» og 7. desember 1990 «JATO Rocket Car» (vandrehistorie). Historien om rakettbilen ble i omfattende grad spredt på e-post fra 1995 til 1997 og ble også en sentral episode i filmen fra 2006. Wendy Northcutt, født 1963, har skrevet en rekke bøker om Darwin-prisen og er ansvarlig for nettstedet med samme navn. I et intervju med Salon.com uttalte hun at «Om det finnes utallige idiotgener, kan det å ha ett eller to gjøre deg kreativ, mens det å ha ett dusin vil gjøre deg til en farlig idiot.»
Male Idiot Theory
Det overveldende flertall av mottagere av Darwin Awards er menn. Dette synes å stemme overens med den såkalte «Male Idiot Theory» (MIT), som bygger på observasjonen at de fleste som ender på likhus eller legevakt på grunn av idiotiske handlinger er menn, og at en høyere dødelighetskvotient kan forklares med postulatet at menn er idioter og idioter foretar seg idiotiske ting. I perioden 1995 til 2014 var 88,7% av Darwin Award-vinnerne menn, og under forutsetning av en lik kjønnsfordeling i populasjonen er dette resultatet statistisk signifikant (χ2=190,30; P<0,0001).
Hor-Aha
Teorier
Det har vært en del kontrovers om Hor-Aha. En del forskere har oppfattet ham som det samme enkeltindivid som den legendariske Menes og at han var den som forente hele Egypt. Andre forskere hevder at Hor-Aha er en sønn av Narmer, den farao som forente Egypt. Narmer og Menes kan ha vært samme farao, referert til med mer enn ett navn. Uansett, betydelige historisk bevis fra perioden peker på Narmer som den farao som først forente Egypt (se Nermerpaletten) og til Hor-Aha som hans sønn og arving.
Etterfølger til Narmer
Segltrykk oppdaget av den tyske egyptologen Günter Dreyer i Peqer (dagens Umm el-Qa'ab) fra gravene til Merneith og Qa'a har identifisert Hor-Aha som den andre farao av det første dynasti. Hans forgjenger Narmer hadde forent Øvre og Nedre Egypt til et enkelt kongerike. Hor-Aha overtok antagelig tronen på slutten av 3100-tallet eller tidlig på 3000-tallet f.Kr. I henhold den egyptiske oldtidshistorikeren Manetho ble han farao da han var rundt tretti år og fram til han var rundt seksti år.
Innenrikspolitikk
Inskripsjoner på kar og beholdere, merker og segler fra gravene til Hor-Aha og dronning Neithhotep antyder at denne dronningen mens han levde. Han sørget for hennes grav i en storstilt mastaba som siden ble utgravd av Jacques de Morgan. Dronning Neithhotep er antatt å være mor til Hor-Aha. Utvalget i gravstedet i Naqada som hvilestedet for Neithhotep er en sterk indikasjon på at hun kom fra denne provinsen. Det støtter samtidig oppfatningen om at Narmer giftet seg med et medlem av de gamle kongelige slekt i Naqada for å forsterke dominansen til kongene i Thinis over denne regionen.
Vel så betydningsfullt er at den eldste mastaba i nordlige Saqqara tilhørende nekropolis i Memfis er datert til hans styre. Mastabograven tilhørte et framstående medlem av administrasjonen og kan ha vært en slektning av Hor-Aha, slik skikken var. Det er en sterk indikasjon på den voksende betydningen til Memfis under regjeringsepoken til Hor-Aha.
Økonomisk utvikling
Få gjenstander har overlevd fra Hor-Ahas tid, men velbehandlete økehoder av kobber, fragmenter fra keramiske fajansekar, esker i elfenbein og hvit marmor med innskrifter vitner om blomstringen av dyktig håndverk på tiden til Hor-Aha.
Utenrikspolitikk
Inskripsjoner på en elfenbeinstavle fra Abydos antyder at Hor-Aha ledet en ekspedisjon mot nubierne. På en årstavle er et år uttrykkelig kalt for «Året for ødeleggelsen av Ta-Sety» (= Nubia). I løpet av Hor-Ahas styre synes det som om handelen med sørlige Levanten hadde fått en nedgang. I motsetningen til hans forgjenger Narmer, er Hor-Aha ikke bevitnet utenfor Nildalen. Det kan henvise til en gradvis erstatning av langdistansehandelen mellom Egypt og landets østlige naboer med en mer direkte utnyttelse av lokale ressurser av egyptere. Analyser av fragmenter fra innholdet av kar og beholdere fra en egyptisk utpost ved Ein HaBesor (i dagens sørlige Israel) antyder at den var aktiv under Hor-Ahas regjeringstid. Andre egyptiske bosetninger er kjent å ha vært aktiv i samme tidsrom, blant annet Byblos og langs kysten av Libanon. I selve graven til Hor-Aha var det fragmenter fra kar fra sørlige Levanten.
Død
I henhold til Manetho ble farao fraktet ved av en flodhest, legemliggjørelsen av guddommen Set. Om Hor-Aha også var den legendariske Menes er det en annen fortelling som sier at Hor-Aha ble drept av en flodhest mens han var på jakt.
Familie
Hor-Ahas førstehustru var Benerib. Hennes navn var «skrevet ved siden av hans eget på et antall [historiske] stykker, i særdeleshet fra grav B14 ved Abydos, Egypt.»  Grav B14 er lokalisert direkte tilstøtende til Hor-Ahas grav. Hor-Aha hadde også en annen hustru, Khenthap, som han ble far til Djer. Hun er nevnt som Djers mor på Palermosteinen.
Grav
Graven til Hor-Aha er lokalisert i nekropolis for faraoene i første dynasti ved Abydos. Den består av tre store kamre (B10 B15 og B19) som ligger rett ved siden av Narmers grav. Kamrene er rektangulære, gravd direkte i ørkengulvet, deres vegger er dekket av murstein gjort av leire. Gravene til Narmer og Ka hadde to tilstøtende kamre, mens graven til Hor-Aha besto av tre betydelig større og adskilte kamre. Årsaken for denne arkitekturen er at det var vanskelig på denne tiden å bygge store tak over kamrene. Dessuten måtte tømmer for disse strukturene bli importert fra Palestina.
Wyoming County (Vest-Virginia)
Wyoming County er et fylke i den amerikanske delstaten Vest-Virginia. Det ligger i de sørlige delene av staten og grenser mot Boone County i nord, Raleigh County i nordøst, Mercer County i sørøst, McDowell County i sør, Mingo County i vest og mot Logan County i nordvest.
Wyoming Countys totale areal er 1,300 km² hvorav 2 km² er vann. I 2000 hadde fylket 25,708 innbyggere, og administrasjonssenteret ligger i byen Pineville.
Fylket ble grunnlagt i 26. januar 1850 av land fra Logan County og har fått sitt navn av et indiansk ord som betyr store sletter.
Richland Parish
Richland Parish er et fylke i den amerikanske delstaten Louisiana. Det ligger nord i staten og det grenser mot Morehouse Parish i nord, West Carroll Parish og East Carroll Parish i nordøst, Madison Parish i øst, Franklin Parish i sørøst, Caldwell Parish i sørvest og mot Ouachita Parish i vest.
Richland Parish totale areal er 1 646 km² hvorav 16 km² er vann. I 2010 hadde fylket 20,725 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Rayville.
Allround-NM på skøyter 1981 for damer
Allround-NM på skøyter 1981 for damer ble avholdt 31. januar og 1. februar 1981 på Hol stadion, Hol. Arrangører var Hol Idrettslag. Det ble også arrangert Junior-NM for damer samtidig.
Norgesmestere ble Bjørg Eva Jensen, IF Fram for senior damer og Siw Njåtun, Asker SK for junior damer. Bjørg Eva Jensen ble mester ved den daværende regel om at man hadde vunnet mer enn halvparten av distansene, hun hadde forøvrig også lavest poengsum som var neste kriterium for å kåre en mester.
Kvinnefronten (avis)
Kvinnefronten var en avis utgitt av Norges Kommunistiske Parti (NKP).
Kvinnefronten var en av de NKP-avisene Inger Hagerup skrev for. Kvinnefronten var også en av de mange illegale aviser NKP ga ut under andre verdenskrig.
Redaktør for avisen var Kirsten Hansteen, som senere ble Norges første kvinnelige statsråd.
Gravitation (manga)
Gravitation (グラビテーション Gurabitēshon) er en japansk tegneserie, manga, skrevet av Maki Murakami. Den har blitt videreført som tegnefilm, anime, produsert av Bob Shirohata.
Samtidig blir bandet til Shuichi og Hiro mer populært og de får kontrakt med et plateselskap. Tilfeldigvis kjenner både Eiri, manageren deres, Eiris søster og Shuichis store forbilde hverandre, og det blir et eneste stort sammensurium når Shuichi ikke klarer å synge når han og Eiri krangler, Eiri begynner å bli mer avhengig av Shuichi, og bandet blir mer og mer kjent.
Sylvi Bratten
Sylvi Annie Bratten (født 17. juni 1973 i Tromsø) er en norsk politiker som representerer SV. Hun er opprinnelig fra Lakselvbukt i Tromsø kommune, men har vært politisk aktiv hovedsakelig i Oslo SV. Siden 4. januar 2006 er Bratten politisk rådgiver i Finansdepartementet. Fra 26. oktober 2009 fulgte hun Kristin Halvorsen i hennes overgang fra finansminister til kunnskapsminister, og hun ble da politisk rådgiver i Kunnskapsdepartementet.
Bratten har tidligere hatt engasjementer som politisk rådgiver for Sosialistisk Venstreparti, og ved Gambit Hill&Knowlton i Oslo. Hun har studert statsvitenskap og arabisk ved Universitetet i Oslo.
Xiphiopsylla
Xiphiopsylla er en slekt som hører til ordenen lopper (Siphonaptera). Som andre lopper er de parasitter som lever i bolene eller reirene til varmblodige dyr. Lopper regnes til de vingede insektene til tross for at alle artene er helt vingeløse.
Liv og utvikling
I alle fall noen av artene er knyttet til gnagere som lever i høylandet i Afrika.
Utbredelse
Slekten ser ut til å være begrenset til Øst- og Sentral-Afrika.
Martti Mansikka
Martti Mansikka (født 25. oktober 1933 Kamennogorsk) var en finsk turner som deltok i de olympiske leker 1956 i Melbourne.
Suoniemi vant en olympisk bronsemedalje i turn under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Han var med på det finske laget som kom på tredjeplass i mangekamp bak Sovjetunionen og Japan. de andre på laget var Onni Lappalainen, Kalevi Suoniemi, Olavi Leimuvirta og Raimo Heinonen
Fylkesvei 2306
Fylkesvei 2306 går mellom Grymyr og Gran sentrum i Gran.
Før 1. januar 2010 hadde veien betegnelsen fylkesvei 33.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 36 (Oppland).
Fiskerkapellet
Fiskerkapellet på Maihaugen er den eneste bevarte laftede kirkebygning fra middelalderen i Norge. Den er oppført i 1459, og stod trolig opprinnelig ved Øyra ved Gudbrandsdalslågen i Fåberg i Lillehammer kommune, Innlandet fylke.
Historikk
Ifølge en latinsk innskrift på veggen er kapellet innviet på St Lambertus' dag i 1459 til ære for jomfru Maria og Olav den hellige, konge og martyr, av biskop Gunnar på Hamar, som også hadde grunnlagt kapellet. Bispestolen hadde eierinteresser i lågåsildfisket som foregikk i området hver høst, og kapellet kan ha vært en måte å hevde biskopens økonomiske interesser på.
Kapellet er et rektangulært rom, der koret er like bredt som skipet. Det er laftet av smått tømmer, der stokkene er margsprengt for å hindre sprekkdannelser. Mellom stokkene var det opprinnelig brukt rødt ullstoff som tettingsmiddel i stedet for den vanlige mosen.
På kapellets fire vegger er det skåret inn tolv innvielseskors, tre på hver vegg.
Etter reformasjonen ble kapellet flyttet til prestegården i Fåberg, der det ble brukt som stabbur. I 1896 kjøpte Anders Sandvig kapellet, og det ble da flyttet til hans private samling på Lillehammer. I 1903-4 ble det flyttet til Maihaugen. På Maihaugen er det flyttet to ganger, og det har stått ved Breisjøen siden 1937. Kapellet har i dag et middelaldersk steinalter, der alterplaten er det gamle alteret fra den gamle stavkirken på Lillehammer, som ble revet tidlig på 1700-tallet.
Mean Mr. Mustard
«Mean Mr. Mustard» er en sang av The Beatles som ble utgitt i 1969 på albumet Abbey Road. Skrevet av John Lennon, men kreditert på vanlig vis Lennon/McCartney.
Lennon skrev «Mean Mr. Mustard» i India da han var ved Maharishi Mahesh Yogis meditasjonsleir sammen med de andre The Beatles, inspirert av en historie han leste i avisen, ifølge ham selv, og handlet om en slem gjerrigknark som gjemte pengene sine for å forhindre at folk skulle tvinge ham til å bruke dem.
Tony Bramwell, forfatter av boken Magical Mystery Tours, My Life With The Beatles, har gitt en annen forklaring:
I det første utkastet til lyrikken var Mustards søster gitt navnet Shirley. Lennon forandret det til Pam da han så muligheten til å få en overgang til sangen «Polythene Pam», som etterfølger «Mean Mr. Mustard» på Abbey Road. Sangen ble spilt inn med «Sun King» som et sammenhengende stykke.
Sangens fiksjon er om den gjerrige mannen med en stygg munn. Han har en søster ved navn Pam som har en flott kropp, men ansikt som en mann og har søppelsekk til klær.
Mange trodde at verselinjen «keeps a ten bob note up his nose» refererte til kokain da sangen kom ut, og noen radiostasjoner nektet å spille sangen på grunn av dette. I virkeligheten er ‘bob’ et populært navn for en skilling, som tilsvarte 12 gamle pence på 1960-tallet for før desimilasjonen av pengesystemet på begynnelsen av 1970-tallet. En ‘ten-bob’ var derfor den minste pengeseddelen på The Beatles' tid.
Warren Christopher
Warren Minor Christopher (født 27. oktober 1925 i Scranton i Nord-Dakota i USA, død 18. mars 2011 i Los Angeles i California i USA) var en amerikansk diplomat, jurist og politiker. Han var USAs utenriksminister fra 1993 til 1997 under president Bill Clinton og tjenestegjorde som USAs viseutenriksminister fra 1977 til 1981 under president Jimmy Carter. Christopher var medlem av Det demokratiske parti.
Bakgrunn
Christopher tjenestegjorde i marinereserven i tiden 1943-1946. Han var utdannet jurist fra Stanford University (1949).
Han var juridisk assistent for dommer William O. Douglas ved den amerikanske høyesterett 1949-1950. I 1950 begynte han i advokatfirmaet O’Melveny & Myers og ble partner der i 1958. I perioden 1967-1969 var han visejustisminister (Deputy Attorney General) under president Lyndon B. Johnson. Han gikk deretter tilbake til advokatfirmæt O’Melveny & Myers.
Politisk karriere
Christopher var viseutenriksminister under utenriksminister Cyrus Vance i perioden 1977-1981. Som viseutenriksminister ledet de vanskelige forhandlinger for å få løslatt de 52 amerikanske gisler som satt som gisler i den amerikanske ambassade i den iranske hovedstad Teheran. Han ledet også USAs arbeid for å normalisere forholdene til Folkerepublikken Kina, hjalp president Carter med å få ratifisert avtalen av tilbakeføringen av Panamakanalsonen til Panama og ledet den første interministerielle menneskrettsgruppen. Jimmy Carter tildelte ham i 1981 utmerkelsen Presidential Medal of Freedom.
Christopher var også med i ledelsen for Stanford University, for Carnegie Corporation, direktør for Council on Foreign Relations, direktør for Los Angeles World Affairs Council, viseordfører for guvernørkommisjonen for belysning av urolighetene i Los Angeles (1965-1966), spesialrådgiver for statssekretær George Ball for utenlandshandelen, president for koordineringsrådet for høyere utdannelse i staten California og fellow av American Academy of Arts and Sciences (1988).
I 1991 ble Christopher formann for den uavhengige kommisjon for Los Angeles Police Department (LAPD) som ble allment kjent som The Christopher Commission. Kommisjonen foreslo betydelige reformer av politiet i Los Angeles etter Rodney King-saken.
Han ble utnevnt til utenriksminister av president Bill Clinton den 20. januar 1993 og var USAs utenriksminister til 1997.