cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vikna
Kystbyen Rørvik som regionssentrum
Ved folketellingen i 1701 var det bare fire husstander på Rørvik. Da staten opprettet ei post- og passasjerrute på Nord-Norge i 1838 betjent med dampskip, ble de ekspedert ved Kråkøya. Da Rørvik ble skyss-skaffersted i 1859, ønsket handelsmannen på Kråkøya at det også ble opprettet et skyss-skaffersted på Nærøy-sida av sundet, men kommunestyret gikk ikke med på det, i stedet anbefalte de at anløpsstedet for dampskipene ble flyttet til Rørvik, noe som skjedde i 1863. Posthuset ble også flyttet dit i 1866. Rørvik vokste føgelig fram som et tettsted knyttet til sjøen og kommunikasjonene. I tillegg ble det et handelssted med handelsmenn som Johan Berg og Paul Anzjøn og noe senere Holand- og Fossaa-familiene som de største handelsmennene. Staten trakk seg ut av dampskipstrafikken på 1860-tallet og private rederier tok over med båter bygd for godstrafikk. Rørvik ble anløpt av Hurtigruten fra oppstarten i 1893. Dessuten kom en mengde overnattings- og serveringssteder. Den tsjekkiske forfatteren og journalisten Karel Čapek skildret stedet på gjennomreise i 1936: «Rørvik, den første, lille byen på en øy; bortimot tyve små trehus, derav tre hoteller, ti kafeer og en redaksjon for stedets avis.»
Vikna hadde vært en del av Nærøy herred siden innføringen av formannskapslovene av 1837, men ble i 1869 utskilt som eget herred med 1 750 innbyggere. Vikna og Nærøy fortsatte å dele sparebank, lensmann, distriktslege og andre institusjoner i mange år. Rørvik ble også egen bygningskommune. I 1889 ble øygruppen Gjæslingan overført fra Fosnes til Vikna, etter ønske fra øyboerne. Fosnes bemerket at «først i senere tid har Gjæslingan kommet seg økonomisk», og «før var det stor fattigdom der», så herredsstyret forlangte en erstatning for sine utgifter. Det førte til en skattetvist mellom Fosnes og Vikna som til slutt ble dømt i Viknas favør. I 1914 ble Vikna også utskilt fra Nærøy som et eget prestegjeld. I 1920-årene ble det foreslått å dele den vidstrakte kommunen i tre: Landkommunene Ytre og Indre Vikna med 1 400–1 500 innbyggere hver, og Rørvik med 500 innbyggere som enten bykommune eller landkommune. Delingen ble ikke noe av, og den administrative utbyggingen for hele Vikna kom fortsatt til å foregå på Rørvik.
Tilskuddsordningene for bureisingsbruk medvirket til at flere av øyene i Vikna ble befolket så sent som i 1930-årene. Få år senere, i 1947, flyttet den første av familiene fra Ytre Vikna inn til Rørvik. Den flyttestrømmen som oppstod i årene som fulgte, falt i tre kategorier: De som flyttet helt ut av distriktet og reiste til et av industristedene; de som flyttet til Rørvik og skaffet seg arbeid der; og de som flyttet til Rørvik, men vedvarte å drive fiske i områdene de kom fra. Før 1955 var det bare Rørvik som hadde tilgang til elektrisitet fra NTE, og ledningstraseene ble bestemmende for mye av bosetningen. Utbyggingen av veinettet, avstand til offentlige tjenester som skoler, og flyttebidrag og tilbud om byggeklar tomt på Rørvik, var også viktige grunner til at folk flyttet.
I de første etterkrigsårene var det ikke noe gjenreisningsarbeid av betydning i Vikna, og kapitalbehov knyttet seg mest til kjøp av gårdsbruk og fiskefartøyer, men fisket var dårlig. På denne tiden deltok mange viknaværinger heller i sildefisket på Vestlandet. Omstrukturering av fiskeflåten fra 1950- og 1960-årene av gjorde at Rørvik stagnerte, men fiskeforedlingsbedriftene med fiskemottak, fryseri og fiskematproduksjon besto. Åpningen av fastlandsforbindelsen på Fylkesvei 770 og Rørvik lufthavn, Ryum i 1970- og 1980-årene la grunnlag for et nytt oppsving i handel og tjenesteytende næringer. I 1970-årene begynte også de første forsøkene med havbruk i regionen, som allerede i løpet av 1980- og 1990-årene ble en viktig næringsvei.
Næringsliv
Nærøysund utgjør et felles arbeidsmarked. I 2013 var 74 % av de sysselsatte i Vikna i privat sektor.
Fiskeri, havbruk og maritim næring
Sjømatselskapene med forretningsadresse i Vikna hadde en samlet inntjening på over 3 milliarder kroner i 2016. De er for det meste eid av lokale investorer.
Havbruket har vært en toneangivende næringsvei i Vikna siden 1980- og 1990-årene. Midt-Norsk Havbruk har kontor på Rørvik og samarbeider med Bjørøya Fiskeoppdrett i Flatanger om å drive oppdretts- og settefiskanlegg. SalmoNor har kontor på Rørvik og driver oppdretts- og settefiskanlegg. De tre selskapene eier fiskeslakteriet SalmoSea på Flerengstrand, nord for Rørvik. Slakteriet var tidligere en del av fiskeeksportbedriften Nils Williksen/Williksen Export med røtter tilbake til 1883. Emilsen Fisk driver oppdrettsanlegg og servicebåtrederi med base på Løvøya. Emilsen Fisk samarbeider med SinkabergHansen, som har fiskeslakteri og hovedkontor på Marøya ved Nærøysundet. Sterling White Halibut driver et klekkeri for kveiteyngel på Reipholmen.
Slakteriene bearbeider opptil 100 000 tonn laks i året. Avskjær fra fiskeslakteriene går til Vital Rørvik i Stakkskardet, nord for Rørvik, som produserer og eksporterer fiskeolje og fiskemel til Europa og Amerika. Viplast på Garstad produserer isoporkasser for fiskeprodukter; på det meste over 20 000 kasser om dagen.
I 2016 ble det ilandført 7 679 tonn villfanget fisk i Vikna. Etter omstruktureringer i fiskeflåten fra 1950- og 1960-årene er ikke fiskeriene like arbeidsintensive som før, men Vikna står fortsatt for halvparten av Nord-Trøndelags fiskeflåte: I 2016 hadde Vikna 80 registrerte fiskefartøyer, 102 personer i fiskermanntallet med fiskeri som hovederverv, og 17 som bierverv. Det største fiskebåtrederiet er Ivan Ulsund Rederi med flaggskipet MS «Trønderbas», en kombinert snurper og tråler som er Trøndelags største fiskefartøy.
Det er fiskemottak på Rørvik og Vandsøya, hvor det er størst aktivitet under skreifisket i mars–april. På Vandsøya ble det landet 700 tonn fisk fra 40–50 fartøyer under skreisesongen i 2015. Fiskekjøper er Rørvik Fisk, som foredler fisk og skalldyr fra åtte mottak i Ytre Namdalen og på Sør-Helgeland. Hvert år produserer fabrikken på Rørvik rundt 500 tonn fiskemat, som fiskekaker, fiskeboller og fileter. Gjerts Gourmet på Løvøya produserer fiskedelikatesser.
Investeringene i fiskeri og havbruk har økt ordreinngangen hos verftsindustrien og mange håndverksbedrifter. Både Viknaslipen i Hansvika og Båt- og Motorservice ved Austafjord driver nybygg av fiskebåter, oppdrettsbåter, ferger og småbåter. Det finnes også verft som for det meste utfører reparasjoner og vedlikehold, som Rørvik Marina og Lauvøya Maritime. Hansvik Båt har produsert småbåter i glassfiberarmert plast siden 1965, i en årrekke med produksjons- og lagerlokaler i Rørviks havneområde. Siden 2012 har båtbyggingen foregått i Sør-Europa. Hansvik Båt produserer om lag 300 båter i året. Noen håndverksbedrifter som leverer til fiskeriene og havbruket, men som ikke er begrenset til disse, er elektromontører, rørleggere og byggentreprenører.
Handel og privat tjenesteyting
Rørvik er et viktig handelssted i Ytre Namdalen med om lag 10 000 innbyggere som kundegrunnlag. En del av butikkene ligger på kjøpesentrene Leiasenteret og Havnesenteret. Det er også dagligvarehandel på Austafjord. Det er campingplasser og rorbu- og båtutleie flere steder. På Rørvik finnes det også kafeer og spisesteder, pub og et hotell med kurs- og møteromsavdeling, Kysthotellet.
Mange arbeidsplasser på Rørvik har siden 1990-årene vært knyttet til kunnskapsintensiv forretningsmessig tjenesteyting (KIFT), som juridisk og regnskapsmessig tjenesteyting, bank- og forsikringstjenester, medier, IT-driftstjenester og programvareutvikling. KIFT-næringene har en forholdsvis ung arbeidsstokk med en overvekt av kvinner, noe som bidrar til å skape demografisk balanse i det lokale arbeidsmarkedet.
Den største arbeidsgiveren innen KIFT-næringene er Telenor Norges avdeling for faktura, kreditt og kundeservice med om lag 150 ansatte. Halvparten så mange er ansatt i annen inkassovirksomhet (Gothia Financial Group), som for en stor del betjener Telenor. Det finnes også bankfilialer, regnskaps- og revisjonsfirmaer, forsikringsagentur og advokatfirma. I IT-bransjen finnes bedrifter som driver og vedlikeholder datatekniske systemer, for en stor del til havbruket. Sincos Software (24Nettbutikk) leverer nettbutikkplattformer for små og mellomstore bedrifter. I 2017 drev de over 1 300 nettbutikker.
Ytringen Avis, etablert i 1982, utgis på Kolvereid og dekker hele Ytre Namdalen. Ytringen har en dekningsgrad på noe under halvparten av husstandene i Vikna. Namdalsavisa har også et avdelingskontor på Kolvereid som dekker det samme området, i Vikna med en dekningsgrad på noe over halvparten. Namdalens Folkeblad ble utgitt på Rørvik mellom 1934 og 1963.
Jord- og skogbruk
Middeltemperaturen om sommeren er noe lavere enn i de trønderske fjordbygdene, men vekstsesongen er lengre. Den vanligste og mest produktive driftsformen på øyene med fastlandsforbindelse er grovfôrbasert husdyrbruk med melkeproduksjon, men det er også produksjon av storfe- og sauekjøtt, egg og korn. Det drives også jordbruk på Borgan, Svinøya og Karstenøya, hvor det er mest utegangersau og vinterfôret sau. I 2015 ble det levert over 5,6 millioner liter melk. Hønseriene har felles eggpakkeri og utsending. Felleskjøpets filial på Rørvik leverer driftsmidler til landbruket i hele Ytre Namdalen.
Jordbruksarealet i kommunen fordelte seg i 2014 mellom rundt 14 300 dekar dyrket mark (4,7 % av kommunens areal) og 5 100 dekar innmarksbeite. Hovedvekten av brukene i drift ligger på over 400 dekar, inkludert leid areal. Den samlede verdiskapingen i det tradisjonelle jordbruket i Vikna var 31 millioner i 2015. 94 personer i Vikna hadde sitt hovederverv i jord- og skogbruksbasert virksomhet (3,9 % av de sysselsatte i kommunen); en relativ betydning på samme nivå som i kystkommunene Hitra og Frøya.
Det finnes rundt 11 000 dekar kulturskog som har blitt plantet siden tidlig på 1900-tallet, særlig etter skogreisningsplaner i 1950- og 1960-årene. En del felt er tilplantet med treslag som sitka- og lutzgran. Etter 1990-årene har skogplantingen vært beskjeden. Både skogpleien og avvirkningen er liten.
Politikk og administrasjon
Radikale venstrefolk beredte også mye av grunnen for at Arbeiderpartiet fikk sitt første innpass med den sosialistiske pressen. Sosialistiske ideer ble utbredt i Rørvik arbeidersamfunn. I 1913 ble Rørvik arbeiderparti (arbeiderlag) dannet.
Veinett, ferger og luftfart
De tre største øyene er forbundet med mindre broer på Fylkesvei 770, som går fra Austafjord til Rørvik. Kommunen er forbundet med fastlandet med Nærøysund- og Marøybroene, også på Fylkesvei 770. Før fastlandsforbindelsen ble bygget i 1970-årene, var det fergeforbindelse mellom Rørvik og Ottersøya. Fylkesvei 7088 går i en nordlig bue fra Rørvik og via Hansvik og Flerengstrand, og møter Fylkesvei 770 igjen ved Lødding. Fra Austafjord til Ramstadlandet på Ytre Vikna går Fylkesvei 7094, som deretter fortsetter som fergeforbindelsen Ramstadlandet–Borgan, som trafikkeres av FosenNamsos Sjø.
Rørvik lufthavn, Ryum er lokal lufthavn for Ytre Namdalen med avganger til Namsos, Trondheim og Oslo. Alle rutene opereres av Widerøe. I 2017 hadde lufthavnen over 35 400 passasjerer. Det er daglig bussforbindelse til Namsos via Høylandet, mens det på hverdager også er bussforbindelse til Sykehuset Namsos via Hofles–Lund. Trafikken utføres av Trønderbilene.
Skipstrafikk, havne- og fyrvesen
For sjøfarende er farvannet rundt Vikna svært urent, men hovedleden er godt merket og i le for havet. Tidevannsforskjellen er vanligvis 2,5 m. Strømsetningen kan stedvis være sterk. Hovedleden går fra Gjæslingan og Grinna fyr i sør, gjennom Nærøysundet, forbi Rørvik, øst for Straumsøya, øst for Kråkøya, enten øst eller vest for Svinøya, og deretter øst for Gjerdinga og Risvær, gjennom Dolmsundet og videre nordover Lekafjorden. Som følge av dette har det vært trygge havner i Nærøysundet for sørgående båter som avventer været før de går over det åpne havstykket Folda sør for Gjæslingan og Grinna fyr.
Rørvik er fast anløps- og møtested (sør- og nordgående) for Hurtigruten, anløpssted for kystgodsruten, og anløpssted for hurtigbåtforbindelsen til Leka og Namsos, som trafikkeres av FosenNamsos Sjø med MS «Foldafjord». I 2016 ble Rørvik anløpt 11 ganger av cruiseskip med 10 000 turister og ansatte.
Rørvik har en hovedkai for ruteskip, liggekai for mellomstore båter og en rekke lagrings- og forsyningsfasiliteter. I 2013 hadde havnen over 15 000 skipsanløp. På begge sider av Nærøysundet finnes det også mange industrikaier. Rørvik havn og en mengde kaier drives av det interkommunale havneselskapet Nord-Trøndelag Havn Rørvik IKS (NTHR). Kråkøya kysthavn, 4 km nordøst for Rørvik, har 80 m dypvannskai og lasterampe for sjøtransport av sjømat.
Rørvik har en fast stasjonert redningsskøyte og hadde også et tilsynskontor under Sjøfartsdirektoratet.
Kraftproduksjon, vannforsyning og avfallshåndtering
NTE står også for driften av regional- og distribusjonsnettet i kommunen, som er utbygd med ringforbindelser for å unngå langvarige avbrudd.
Nesten hele befolkningen er tilkoblet den kommunale vannforsyningen, som er består av vannverkene på Rørvik, Ytre Vikna og Sør-Gjæslingan. På Ytre Vikna finnes det også private vannverk med grunnvannsbrønn. De fleste husstandene i kommunen betjenes av Rørvik vannverk, som får behandlet drikkevann fra Nærøy og Vikna fellesvannverk, som har Rokkvatnet ved Kreklingan som vannkilde.
Midtre Namdal Avfallsselskap IKS driver innsamling av husholdningsavfall i kommunen. Ottersøy Containerservice driver innsamling og gjenvinning av plastfraksjoner fra landbruk, fiskeri og havbruk, og deltar i rive- og rehabiliteringsprosjekt.
Politi-, brann- og helsevesen
Innen politi- og rettsvesenet har Vikna historisk sett tilhørt sorenskriveriet og fogderiet i Namdalen. I Namdalens beskrivelse fra 1597 blir Vikna nevnt som en fjerding under Nærøy prestegjeld. Lensregnskapene fra samme periode tyder på at hele prestegjeldet tilhørte samme tinglag, som enten kan ha blitt delt eller holdt sine tingsamlinger vekselvis på Drag i Vikna og på Sandnes i Nærøy. Vikna er fortsatt en rettkrets under Namdal tingrett og Frostating lagmannsrett.
Vikna hadde frem til fjerdingen ble oppløst i 1833, sin egen «bondelensmann». I 1833 ble Nærøy og Vikna lensmannsdistrikt opprettet med lensmannsgård på Åkvika i Vikna. Som følge av endringer i kommuneinndelingen ble også lensmannsdistriktet delt i 1965, så Vikna ble opprettet som eget lensmannsdistrikt med kontor på Rørvik, mens Nærøy gikk sammen med Kolvereid lensmannsdistrikt (med Foldereid) og Gravvik (fra Leka lensmannsdistrikt) og dannet det nye Nærøy lensmannsdistrikt. I 2010 fikk de to distriktene felles lensmann, og i 2012 felles lensmannskontor på Kolvereid. De tilhører fra 2017 Namdal politistasjonsdistrikt i Trøndelag politidistrikt.
Rørvik sykestue for føde- og pleiepasienter ble etablert av Rørvik santitetsforening i 1938. Fødestuen ble en «nødfødestue» i 1988, mens sykestuen med sykehjemsplasser ble overtatt av Vikna kommune i 1993. De kommunale helsetjenestene flyttet inn i et nytt helsehus i 2019.
Sykehuset Namsos har lokal og sentral sykehusfunksjon for Namdalen, herunder Vikna. Helse Midt-Norge har ambulanseberedskap med stasjon på Rørvik. Akutte tilfeller som må behandles ved Sykehuset Namsos eller St. Olavs hospital i Trondheim, kan også nås med ambulansehelikopter. Kommunen har eget brannvesen.
Utdannelse og forskning
Vikna fikk sitt første allmueskolevesen (senere folkeskole) i 1741, da Nærøy prestegjeld ble pålagt dette ansvaret ved en kongelig forordning. Utover 1800- og 1900-tallet ble det dannet et mønster med mange små og fådelte folkeskoler. Det første middelskolekurset ble holdt på Rørvik i 1931, og i 1941 kom det en treårig realskole. En statsrealskole med korrespondansegymnas ble opprettet i 1954, i tillegg til framhaldsskolen. I etterkrigstiden ble det reist krav om nye skolefasiliteter, og den nye ungdomsskolen, som den gamle real- og framhaldsskolen ble en del av, medførte at barne- og ungdomsskolene i Vikna ble sterkt sentralisert; fra 14 til 2 skolekretser.
Det er to barne- og ungdomsskoler i Vikna: Rørvik skole hadde over 540 elever i skoleåret 2017/2018, og Austafjord oppvekstsenter om lag 50 elever. Ytre Namdal videregående skole på Rørvik har nærmere 300 elever, i tillegg til Ytre Namdal fagskole, som etter utvidelse vil utdanne skipsoffiserer, maskinoffiserer og havbruksteknikere, og ha om lag 60 elever. Sikkerhetssenteret Rørvik, etablert i 1994, tilbyr sikkerhetsopplæring for sjøfolk.
En felles kontor- og laboratoriebygning for forsknings- og utviklingsaktiviteter, InnovArena, ble innviet i Rørviks havneområde i 2019.
Arkitektur, byggeskikk og kulturvern
En stor del av det kulturhistoriske vernet i Vikna har sitt opphav i Paul Woxeng, som begynte sitt innsamlingsarbeid i 1919 og innredet et eget hus til samlingene på sin egen gård Vågsenget. Han var også med på å danne Vikna historielag. I 1970 kjøpte Vikna kommune samlingen, som senere ble flyttet til Berggården.
Høsten 2004 ble senter for kystkultur og kystnæring, Norveg, åpnet av kong Harald V og dronning Sonja. Arkitekt er Guðmundur Jónsson. Norveg rommer historisk utstilling, restaurant, galleri og kulturhus. Bygget er et karakteristisk landemerke langs kysten. Norveg drives av Kystmuseet i Nord-Trøndelag – Woxengs Samlinger, som også har ansvaret for Berggården og et tradisjonelt bryggemiljø og trehusbebyggelse på Rørvik, Vågsenget og det fraflyttede fiskeværet Sør-Gjæslingan. Ved Norveg står også signalbygget Søsterskipet, hvor Guðmundur Jónsson også var arkitekt.
Granittstatuen «Sjømannens hustru» ble avduket i 1997, til minne om alle sjømenn og fiskere fra Vikna som har mistet livet på sjøen. Den ble gitt som gave fra Walborg og Olav Sund, og utført av Harald Wårvik. «Sjø-Sara» ble i 2014 avduket på Småholman ved skipsleden. Statuen er utført av Torleif Flosand, og fremstiller Sara Olsdatter fra Gjæslingan som var kjent for sine los- og redningsdåder. Også bysten av Paul Woxeng, som ble avduket foran Norveg i 2006, er laget av Flosand.
Husene på gårdene ble 1920-årene oppgitt til å være trøndersk langkammershus fra 1800-tallet uten bislag, men med torvsjå. Denne utformingen er typisk for namdalslån.
Litteratur, musikk og scenekunst
Alle kystbygdene i Namdalen kan sies å være omfattet av Olav Duuns dikterunivers, som for eksempel har lånt navnet Juvika, til romantrilogien om Juvikfolket, fra Vikna. Den mest kjente forfatteren fra Vikna er Magnhild Haalke, som utgav sin debutroman i 1935. Flere av hennes romaner, noveller og fortellinger er lagt til et gjenkjennelig trøndersk kystbygdemiljø, inspirert av oppveksten i Vikna og med mange språklige innslag av viknamål.
Rørvikdagan med musikkfestival, martna, tivoli og andre aktiviteter arrangeres hvert år i juli; i 2016 med over 7 000 besøkende. En festival for mat og kystkultur, Skreifestivalen, har blitt arrangert i tiden rundt skreifisket hvert år siden 1998.
Idrett
Den organiserte idretten står sterkt i Vikna med over 1 000 medlemskap i idrettslag, eller 225 medlemskap per 1 000 innbyggere, i 2017. Organisasjonsgraden var den samme ti år tidligere.
Rørvik idrettslag, stiftet i 1923, organiserer en rekke idretter med egne grupper for fotball, håndball, turn, badminton, bordtennis, klatring, karate og turmarsj. Svømmeidretten er organisert i Rørvik svømme- og livredningsklubb, stiftet i 1950 og reorganisert med både svømmeopplæring og konkurransesvømming i 1974.
På Rørvik ligger kommunens sentralidrettsanlegg samt idrettshall med svømmebasseng.
Religion og livssyn
I 2016 hørte 81,6 % av befolkningen i Vikna til Den norske kirke. Vikna sogn tilhører Namdal prosti og Nidaros bispedømme. Opprinnelig sognet øyene til hovedkirken på Nærøya, men var eget annekssogn. Garstad ble kirkested etter reformatsen av 1589, antageligvis fordi de fleste på Indre Vikna uansett ville bruke Nærøy kirke. I 1896 ble det også oppført et kapell på Rørvik og anlagt en kirkegård. I 1914 ble Vikna også utskilt fra Nærøy som et eget prestegjeld. I 1908 ble det anlagt hjelpekirkegård på Valøya på Ytre Vikna, og i 1972 ble den gamle skolestuen ombygget og innviet som Valøy kapell.
Vikna regnes blant kjerneområdene for pietistisk vekkelseskristendom i Nord-Trøndelag. I første halvdel av 1800-tallet vant den haugianske vekkelsen en del tilhengere i Ytre Namdalen. Hans Nielsen Hauge besøkte selv Sør-Gjæslingan som fiskeoppkjøper, og kjøpte i 1803 været på vegne av sin venn og åndsfelle Arent Solem, men de ble intenst motarbeidet av prost Michael Nissen Luytkis på Kolvereid. Tidlig på 1900-tallet bygde Den Indre Sjømannsmisjon fiskerhjem på Sør-Gjæslingan og Nordøyan. Det har vært en mengde misjonslag; i 1953 hadde Den Indre Sjømannsmisjon alene 18 lag i Vikna.
Vikna har hatt en baptistmenighet siden 1880-årene, tilsluttet Det Norske Baptistsamfunn med ca. 90 døpte medlemmer. Baptistene har hatt kirke på Rørvik siden 1923. I 1930-årene ble det også organisert en pinsemenighet med tilhengere fra Vikna og det daværende Nærøy herred, som også kom under frikirkelig innflytelse. Rørvik hadde en gruppe av adventister i 1920- og 1930-årene. Jehovas vitner har en menighet på Rørvik, og i 2017 ble det etablert en koptisk-ortodoks menighet. Et kristent trossamfunn utenfor Den norske kirke som har vokst hurtig i Vikna, er Den katolske kirke.
Ingen ikke-kristne trossamfunn er organiserte i Vikna. Den største gruppen er muslimer hvor de fleste er tilknyttet islamske trossamfunn i Trondheim.
Ytre Namdal lokallag av Human-Etisk Forbund omfatter også Vikna.
Ivan Frano Jukić
Ivan Frano Jukić (født 8. juli 1818 i Banja Luka i Det osmanske rike, død 20. mai 1857 i Wien) var en fransiskanermunk (Frano er ordensnavnet) og forfatter fra Bosnia og Hercegovina. Til tross for hans korte liv satte han spor både politisk og kulturelt i Bosnia og Hercegovina, hvor han betraktes som en av grunnleggerne til bosnisk modernisme.
Han levde i en av de mest dramatiske periodene i Bosnia og Hercegovina sin historie, der de bosniske muslimene gjorde motstand mot Det osmanske riket og dets ledere som forsøkte å gjennomføre moderniseringsreformer. Jukić var veldig fascinert av tanken på liberal sivil orden, likhet og nasjonal frihet for sør-slaverne. Så han fulgte samme idealisme og sterke impulser som sine naboer i Serbia og Kroatia. Gruppene ble omtalt som nasjonal renessanse, men har i senere tid blir mer sett på som nasjonalistiske.
Bakgrunn
Ivan Jukić var sønn av Jozo og Klara Jukić. I 1830 ble han sendt til gransiskanernes kloster i Fojnica. I 1835 kom han til Zagreb der han studerte filosofi og ble kjent med de ledende personligheter i den illyriske bevegelse. I 1837 begynte han teologistudiene i Veszprém.
Virksomhet
Fra Veszprem skrev han sine første sanger, og sendte dem til Ljudevit Gaj, som han kjente fra Zagreb.
Kim Roger Strand
Kim Roger Strand (født 11. januar 1983) er en norsk fotballspiller som spiller for FC Trollhättan. Han har også spilt for Kjellmyra Idrettslag, FK Arendal, Kongsvinger IL, Eidsvold Turn og Nybergsund Idrettslag.
Ivan Frano Jukić
Virksomhet
Sammen med Marijan Šunjić, Martin Nedić, Jako Baltić, Blaž Josić og Fra Grgo Martić, var Jukićs kulturelle og politiske orientering basert på den parapolitiske Bosna Srebrena som en fransiskaner-provins og som den eneste offisielle anerkjente etnisiteten under innflytelse av den romersk-katolske kirke i Osman-Balkan.
Han ble grunnlegger og redaktør av det første litterære magasinet i Bosnia og Hercegovina – Bosanski Prijatelj (Bosnisk venn), var Jukić en advokat for den religions-uavhengige kulturelle identiteten som tok i bruk ideen om en universal sivil utdanning som ikke var bundet til noen form for religion. For ham, som Ivan Lovrenović beskrev ham i sitt verk Bosanski Hrvati, etniske og landlige grenser var ikke eksisterende.
Kim Roger Strand
Spilleren er spiss og er kjent som en goalgetter innenfor motstanderens 16-meter.
Ivan Frano Jukić
Virksomhet
Noe av det som Jukić er mest kjent for er sitt memorandum til den osmanske regjeringen, Želje i molbe kristjanah u Bosni i Hercegovini, koje ponizno prikazuju njegovom veličanstvu sretnovladajućem sultanu Abdul-Medžidu hvor han blant annet krever at katolske og ortodokse ikke lenger skal kalles raja, men bli likestilt med de muslimske som borgere av det Osmanske imperiet. Dette memorandumet er grunnlaget for den bosniske grunnloven.
Men Jukić sin egen nasjonalitet var alltid bosnisk. Han skrev ofte under pseudonymet Slavoljub Bošnjak (Slavisk Bosnier). Med dette inkluderte han alle grupper som bodde i området. Den eneste kulturelle identiteten han påtok seg var illyrisk. Men han så alltid Bosnia sin framtid som en enhet og som en uavhengig stat.
Istid (1976)
Istid (tysk: Eiszeit) er en norsk/tysk film fra 1976, regissert av Peter Zadek. Manuskriptet var skrevet av Tankred Dorst og Peter Zadek etter Dorsts skuespill med samme navn, som var basert på Knut Hamsuns selvbiografiske verk Paa gjengrodde stier.
Originalmusikken var skrevet av Peer Raben. Fotograf var Gérard Vandenberg. Klipper var Bettina Lewertoff. Lengden var 115 minutter.
Handling
Året er 1950. På grunn av sin støtte til de tyske okkupasjonsstyrker under andre verdenskrig blir en verdensberømt gammel dikter og tidligere Nobelpris-vinner internert på et aldershjem. For den politisk belastede dikteren betyr det ufrivillige oppholdet på aldershjemmet en slags arrest. En undersøkelseskomite blir også oppnevnt for å vurdere mannens åndelige og psykiske tilstand. Den enkleste løsningen ville være å erklære ham utilregnelig. Men den gamle vet meget godt hva saken dreier seg om. Han forvirrer derfor undersøkelseskommisjonen ved å spille tunghørt, og han simulerer akutt hukommelsessvikt - samtidig som han overrasker dem med klare og presise svar på vanskelige spørsmål.
En kveld skal det avholdes maskeball i hagen utenfor aldershjemmet. I skjæret fra kulørte lykter svinger de gamle seg stivt til sveivegrammofonens versjon av "La Paloma". Alle de gamle ved hjemmet er iført kostymer og masker. Plutselig dukker en skikkelse opp i skogkanten, iført hatt, briller og mustasje. Dansingen blant de gamle stanser deretter helt opp. Taust stirrer alle på en plakat som inntrengeren bærer, hvor det står skrevet: «Jeg er nazist»
Den unge demonstranten heter Oswald Kronen. Hans egen far er en skipsreder som tidligere hadde samarbeidet med fienden. Oswald kommer til aldershjemmet med en håndgranat gjemt i klærne sne. Han er fast bestemt på å sprenge den gamle dikteren i luften med granaten sin.
Karim Laghouag
Karim Laghouag (født 4. august 1975) er en fransk rytter som konkurrerer i feltritt.
Han representerte Frankrike under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok gull i lagkonkurransen.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 12 individuelt og tok bronse for lag.
I november 2016 ble Laghouag utnevnt til ridder av Æreslegionen.
Moskovskije kanikuly
Handling
Historien følger en velstående italiensk kvinne, Luciana Farini, som reiser til Russland hvor forfedrene hennes opprinnelig kom fra.
La-Roche-Talamie-demningen
Talamie-demningen er en demning med vannkraftverk i Frankrike. Den er anlagt øverst i sideløpet Taurion oppe ved kildene til elva Vienne, som er ei stor sideelv til vasdraget Loire. Demningen leverer kraft til eget vannkraftverk knyttet direkte til damanlegget – Chatelus vannkraftverk.
Anlegget ligger øst for storbyen Limoges, sørvest i departementet Creuse og samtidig nær grensen til nabodepartementet Haute-Vienne i nord], beliggende i regionen Nouvelle-Aquitaine.
Elva Viennes øvre løp (Maulde) har 17 demninger ovenfor byen Limoges, og ytterligere 4 nedenfor. Dessuten er det 7 damanlegg i sideelva Creuse i øst. I alt har de beskjedne damanleggene i Limoges-regionen en installert, samlet kapasitet på 262 MW, og mange av dem er fra første halvdel av 1900-tallet. De eies av Electricite de France (EDF). I tillegg er det også en uavhengig eid demning i sideelva La Couze mellom Vienne- og Creuse-vassfarene.
Historisk osteologi
Historisk osteologi (også kjent som osteoarkeologi) er en arkeologisk underdisiplin som vedrører studiet av menneskelige levninger, hovedsakelig via skjeletter fra arkeologiske undersøkelser. Disse studiene kan avdekke informasjon om tidligere menneskers alder, kjønn, kroppsbygning, diett og almenhelse. De kan også frembringe opplysninger om eventuelle sykdommer og misdannelser, så vel som trauma og dødsårsak.
Se også
Osteologi
Allothunnus fallai
Allothunnus fallai er en fisk i makrellfamilien. Den er den eneste arten i slekten Allothunnus.
Kroppen er robust, langstrakt og rund. De to ryggfinnene sitter tett sammen. På forkroppen er det et panser dannet av store skjell, ryggen bak panseret mangler skjell, og buken er dekket av små skjell. Arten mangler svømmeblære. Maksimal lengde er 96 cm og maksimal vekt er litt mindre enn 10 kg.
Arten lever pelagisk i de øvre vannlagene ute på det åpne havet. Den er utbredt i sørlige deler av alle verdenshavene, for det meste mellom 20°–35° sør. Foretrukket vanntemperatur er 19–24 °C. Den lever for det meste av krill, men tar også blekkspruter og småfisk.
Allothunnus fallai har liten betydning for kommersielt fiske, men den blir tatt som bifangst lengst sør i utbredelsesområdet av linefiskere som primært er ute etter Thunnus maccoyii.
Wilhelm av Albania
Wilhelm av Albania (Wilhelm Friedrich Heinrich, opprinnelig prins av Wied) (født 26. mars 1876 i Neuwied i Tyskland, død 18. april 1945 i Predeal i Romania) regjerte kort som statsoverhode av Albania under navnet Vidit I fra 7. mars til 3. september 1914 da han dro i eksil. Hans regjeringstid ble offisielt avsluttet 31. januar 1925 da landet ble erklært som republikk.
Utenfor landet og i diplomatiske korrespondanser ble han titulert suveren fyrste, men i Albania ble han omtalt som mbret, eller konge. Han var også titulert Skanderbeg II, som en hyllest til den nasjonale helten Skanderbeg.
Wilhelm var sønn av den tyske fyrsten Wilhelm av Wied og Marie av Nederland. Stormaktene utpekte ham til fyrste da Albania ble selvstendig. Han ankom Albania i mars 1914, men forlot landet etter seks måneder, da den første verdenskrig hadde brutt ut.
Sverre Valen
Sverre Valen (1925–2023) var en norsk kordirigent. Han var dirigent for Sandefjord Jentekor, som han grunnla i 1956.
Bakgrunn
Sverre Valen ble født den 9. mai 1925 i Levanger i Nord-Trøndelag. Hans far, Tor Sveinungsen Valen (1888–1977), var adventistpastor, noe som førte til at familien flyttet en rekke ganger i Valens barne- og ungdomstid. Sverre Valen begynte med musikk som 11-åring, da han fikk et piano, og til å begynne med var det instrumentalmusikk som fanget hans interesse. Han fikk undervisning i trompet-, cello- og fiolinspill i tillegg til undervisning i klaverspill av Inge Rolf Ringnes. Av stor betydning for hans musikalske dannelse var fire år med sangundervisning hos sangeren Marie Irgens, som var en personlig venn av Edvard Grieg.
I 1952 giftet Valen seg med sangpedagogen Mary (født Johannessen), og i 1956 bosatte de seg i Sandefjord, som ble deres hjemby livet ut.
Gjennombrudd
Valen fikk sitt gjennombrudd med Sandefjord jentekor i 1969, da de vant førsteprisen i BBCs prestisjetunge korkonkurranse Let the Peoples Sing. Koret vant også en førstepris i Weltjugendfest für Musik i 1979 og i 1990, samt NRKs landskonkurranse for kor 15 ganger. Valen startet også flere andre kor, deriblant Valen-koret (1964–1995), Valens Solistensemble, Bel Canto og Adventsangerne i 1984.
Valen vokste opp i adventistkirken, og troen var en viktig del av livet hans. Adventistsangerne ble representasjonskor for Adventistsamfunnet. Etter at han selv la ned sitt solistensemble 2000, var dette koret det eneste han fortsatt dirigerte.
Sammen med Valen-koret fikk han Spellemannprisen i 1974 i klassen «Årets seriøse plate» for Fjell-Noreg. Valen var også æresmedlem av Foreningen norske kordirigenter, og mottok Korprisen 2012 fra Norges Korforbund.
Valen drev også utstrakt reisevirksomhet, med turneer i USA og i mange europeiske land, og hadde ca. 60 plateinnspillinger. I Europa sang koret blant annet i Kølnerdomen, Notre Dame de Paris og Peterskirken.
Valen ble i 1992 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden og ble også tildelt St. Olavsmedaljen.
I 1999 ble han utnevnt til «Århundrets Sandefjording» i klassen for kultur.
Sverre Valen holdt sin siste konsert 8. juni 2013.
Filosofiåret 1900
Filosofiåret 1900 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1900.
John Carmel Heenan
Han deltok under Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Han ble kreert til kardinal 22. februar 1965 av pave Paul VI, med San Silvestro in Capite som tittelkirke.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
In His Brother’s Place
In His Brother's Place er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Harry L. Franklin.
Thibaut Vallette
I november 2016 ble han utnevnt til ridder av Æreslegionen.
Parlamentsvalget i Storbritannia 1951
Parlamentsvalget i Storbritannia 1951 var et valg til det britiske Underhuset som fant sted 25. oktober 1951. Dette skjedde kort etter valget til Underhuset i 1950. Labour Party hadde vunnet valget året før med svært knapp margin, og Labour-regjeringen skrev ut nyvalg i håp om å øke oppslutningen. Selv om Labour økte antallet stemmer, tapte partiet seter i parlamentet, og mistet flertallet til det konservative partiet. Det liberale partiet mistet mer enn to tredjedeler av stemmene, og ble fjerde største parti etter National Liberal Party.
Brasil under Panamerikanske leker 1955
Brasil under Panamerikanske leker 1955. Brasil deltok i de andre Panamerikanske leker som ble arrangert i Mexico by mellom 12. og 26. mars 1955. Brasil kom på sjuendeplass med to gull-, tre sølv- og tolv bronsemedaljer.
In His Brother’s Place
Handling
Tvillingene Nelson og J. Barrington Drake vender hjem for å delta i feiringen av foreldrenes 50-års bryllupsdag. Barrington har tjent sine penger gjennom olje. Samtidig er Nelson en pastor for en liten menighet på landsbygda, som sliter med å øke sin stadig krympende menighet.
Men Barrington forteller ham at problemene hans i kirken kan løses med riktig bruk av salg, og han fortsetter med å legge en plan for å gjøre nettopp dette. Men ingenting går som de hadde ålanlagt.
The Legend of Zelda: Four Swords Adventures
The Legend of Zelda: Four Swords Adventures (ゼルダの伝説　4つの剣+ Zeruda no Densetsu Yottsu no Tsurugi Purasu) er et action-eventyrspill utviklet og utgitt av Nintendo til Nintendo GameCube.
Dette var det tolvte spillet i The Legend of Zelda-serien, og det ble utgitt i Japan 18. mars 2004, i Nord-Amerika 7. juni 2004 og i Europa 7. januar 2005.
Handling
Spillet finner sted flere århundrer etter The Legend of Zelda: Majora's Mask. Handlingen begynner i Hyrule-landet, hvor en rekke merkelige hendelser har skjedd nylig. I løpet av en stormfull natt frykter prinsesse Zelda at årsaken til alle disse hendelsene er at Vaatis segl er svekket. Prinsessen innkaller Link, og bringer ham til hennes slott slik at han kan beskytte henne og de andre ved slottet samtidig som de åpner en portal til Four Sword Sanctuary. Men når de gjør det, vises det imidlertid en skyggefull skikkelse, Shadow Link, som kidnapper prinsessen sammen med hennes tjenestepiker og forsegler dem i krystallene sine. Link deler seg opp i tre kloner av seg selv for å ødelegge sin slemme dobbeltgjenger.
Imidlertid kommer også en fengslet trollmann, Vaati, seg ut av fengsel, og fører igjen til kaos i det en gang fredelige kongeriket Hyrule. Når Link og hans kloner vandrer over Hyrule Fields, i forsøk på å gjenopprette varig fred til Hyrule, oppdager spilleren at etableringen av Links onde motstykke og løslatelsen av Vaati bare er en liten del i et lumsk komplott for å ta makten over hele kongeriket Hyrule. Samtidig blir innbyggere og riddere bortført fra hele Hyrule. Det avsløres at den sanne skurken heter Ganon, mørkets konge, som fikk sine onde krefter etter å ha stjålet en kraftig trekant som inneholdt mørk energi som tidligere var skjult inni en pyramide.
Somatostatin
Somatostatin er et hormon som består av to peptider, et oppbygd av 14 aminosyrer og et av 28. Det binder seg til somatostatin-reseptorer, som er en G-protein-koblet reseptor med 7 transmembranregioner.
Hormonet er mest kjent for å bli produsert i hypotalamus for å hemme adenohypofysens (hypofysens forlapp) produksjon og sekresjon av (særlig) veksthormon (GH) og tyroidea-stimulerende hormon (TSH), men det produseres også i såkalte deltaceller i magesekken, tarmene og bukspyttkjertelen. Her har hormonet mange fordøyelseshemmende effekter, særlig ved å undertrykke frigjøringen av en rekke andre hormoner, som gastrointestinale (gastrin, cholecystokinin, sekretin, motilin, VIP m.m.), bukspyttkjertelens endokrine (insulin, glukagon) og eksokrine hormoner.
In Honor’s Web
In Honor's Web er en amerikansk stumfilm fra 1919 regissert av Paul Scardon.
Muzyka dlja dekabrja
Muzyka dlja dekabrja (originaltittel: Музыка для декабря) er en russisk film fra 1995, regissert av Ivan Dykhovitsjnyj.
Handling
Seks år tidligere hadde Aleksander Larin, en berømt artist, forlatt Sovjetunionen og reist til USA. Men i dag er han tilbake i hjemlandet sitt, som etter kommunismens sammenbrudd har gjenopptatt navnet Russland. Hans første besøk er for Masha, en attraktiv ung kvinne han hadde kjent som barn. Når Masha - seks år tidligere - var en tenåring planla Aleksander å gifte seg med moren hennes Anna. Men han ble i stedet forelsket i datteren hennes.
Aleksander var bekymret for denne situasjonen, som han selv mente var umoralsk, og stakk derfor av fra de to kvinnene. Nå er Anna gift med en velstående forretningsmann, og Masha er forlovet. Aleksander finner snart ut at det var meningsløst for ham å kommer tilbake til hjemlandet. Nasjonen har forandret seg alt for mye, og død kjærlighet kan ikke gjenopplives.
Postumus
Marcus Cassianius Latinius Postumus var en romersk keiser av germansk batavisk opprinnelse. Han var en usurpator som tok makten fra Gallienus i 260 og opprettet det såkalte galliske rike og ble anerkjent i Gallia, Britannia og Hispania inntil han ble myrdet i 269.
Vekst til makten
Det er lite som er kjent om Postumus' tidligste år og bakgrunn, men det er antatt at han var av bataverer av beskjeden bakgrunn som ble forfremmet i hæren og til sist ble løftet opp av keiser Valerian til posisjonen som keiserlig legat av Germania Inferior.
Den utløsende faktor var deres seier i 260 over en germansk hær av juthungere som kom tilbake fra Italia med krigsbytte og fanger, selv om de hadde blitt slått tilbake av Gallienus ved Mediolanum. Under kommando av Postumus og Marcus Simplicinius Genialis knuste den romerske hæren germanerne, og Postumus fordelte det erobrede krigsbyttet ut blant sine soldater. Saloninus, på råd fra sin pretoriske prefekt Silvanus (som hadde koordinert romersk politikk i Gallia sammen med Postumus), krevde at krigsbyttet skulle overleveres til hans residens ved Colonia Claudia Ara Agrippinensium. Rasende over denne ordren, utropte soldatene Postumus til keiser og beleiret og angrep Colonia Claudia Ara Agrippinensium. Etter å ha brutt gjennom byens forsvarsmurer, ble både Silvanus som Saloninus drept, skjønt Postumus' tilhengere hevdet senere at det var innfødte gallere som var ansvarlig for mordene. Han reiste senere en triumfbue for å feire denne seieren.
Styre
Postumus ble umiddelbart anerkjent som keiser i Gallia (unntatt for Gallia Narbonensis), de to germanske provinsene, og Raetia. Ved 261 hadde også Britannia og Hispania anerkjent ham som keiser. Han etablerte sin hovedstad ved Colonia Claudia Ara Agrippinensium og fortsatte deretter med å opprette så mye av de tradisjonelle romerske lovmessige og forfatningsmessige strukturene som mulig. Bortsett fra posisjonen som romerske keiser, tok han også posisjonen som konsul sammen med en kollega, Honoratianus. Som hans forgjengere som keisere, ble han pontifex maximus av staten og tok tribunal makt hvert år. Han etablerte senat og en pretorianergarde. Ved å vurdere hans maktbase, synes det som om de fremste medlemmene av Postumus’ administrasjon var av opprinnelse fra nordlige Gallia, og faktisk ble hele administrasjonen raskt gallisk i sitt vesen. Både Victorinus og Tetricus I, viktige medlemmer av regjeringen, kom fra denne regionen.
Postumus framstilte seg selv som Gallias gjenoppretter (Restitutor Galliarum) og den som brakte sikkerhet til provinsene (Salus Provinciarum) på noen av de mynter han preget; før 10. desember 261 tok han også tittelen Germanicus maximus, en tittel han gjorde krav på etter vellykket å ha forsvart Gallia mot germanske barbarer. Hans hovedmål i kle seg i purpur, kongefargen, synes å være å forsvare og sikre grensen mot Rhinen og det omliggende området, en oppgave han utførte med kraft, og som han ble beundret for av samtidens forfattere som erklærte at han nettopp hadde gjeninnført den sikkerhet som hadde eksistert tidligere. Så suksessfull var han i oppgaven som fredsbevarer at de mynter som ble preget av ham var av bedre kvalitet og med høyere andel edelt metall enn de mynter som ble preget av Gallienus. Etter å ha tilbrakt fire år med presse frankere ut av Gallia, rekrutterte han frankiske tropper for å slåss mot andre frankere, antagelig spredt innenfor eksisterende romerske hærenheter.
Det er fortsatt betydelig akademisk diskusjon om hva som var hans endelig mål, om han hadde til hensikt å velte Gallienus og ta makten også i Roma, eller om han var tilfreds med å herske over de vestlige provinsene. Helt fra begynnelsen av hans bemektigelse av makten, gjorde Postumus det klart at han ikke hadde noen hensikt å gå mot Roma og at hans prioritet var Gallia. Postumus' maktbase var Gallia og hans hovedanliggende var å forsvare Rhingrensen. Om han marsjerte mot Gallienus, ville han utsette sitt hovedområde for angripende germanske stammer, men også utsatt for andre mulige usurpatorer. Kanskje han håpet å oppnå en form for offisiell anerkjennelse fra Gallienus, men det synes ikke som hans utgangspunkt var å opprette et adskilt «Galliarum imperium».
I fire år hadde Gallienus vært for distrahert av germanske invasjoner og av andre usurpatorer i øst for å kunne ha oppmerksomhet til situasjonen for hans nord og vest. Det endret seg i 265 da Gallienus dro ut med en hær for å beseire Postumus. Etter en del suksess innledningsvis, feilet hans første forsøk da Postumus greide å unnslippe fra en vaklende posisjon grunnet uforsiktighet fra Gallienus' kavalerikommandant Aureolus, noe som førte til Aureolus’ degradering og til sist forvisning av Gallienus i 267. Et andre forsøk, ledet av Gallienus selv, synes å ha fått militært overtak over Postumus, men mens Gallienus beleiret en by i Gallia (antagelig Augusta Treverorum), ble han såret og tvunget til å trekke seg tilbake. Etter hans mislykkede forsøk på å fjerne Postumus ble han opptatt med andre kriser i riket og fikk ikke nye muligheter til å utfordre Postumus igjen. Gallienus klarte uansett å vri kontrollen over Raetia fra Postumus i løpet av disse årene.
Ved slutten av 265 kunne Postumus' mynter med stolthet annonsere hans serier over Gallienus, og festivalene feiret hans quinquennalia  inn i det kommende året. Svært lite plaget hans rike i 267, men en brå forringelse av myntene i 268 indikerer at Postumus må ha møtt økende vanskeligheter internt, noe som resulterte i behovet for å øke utbetalingene til en økende misfornøyd hær.
I 268 fikk Postumus en gyllen mulighet til å bevege seg mot Gallienus da dennes general Aureolus, som hadde kommandoen av Mediolanum, åpent byttet side og allierte seg med Postumus. Byen Mediolanum (Milano) ville ha vært nødvendig for Postumus om han planla å marsjere mot Roma. Men uansett årsak, greide ikke Postumus å gi støtte til Aureolus som ble beleiret av Gallienus. Før slutten av sommeren 268 førte hendelsene ved Mediolanum at Gallienus ble myrdet, at Aureolus fikk et nederlag, og at Claudius II kom på tronen. Det utløste også en rekke hendelser som kom til føre til slutten for Postumus’ styre i Gallia.
Fall
Postumus begynte hans femte konsulskap den 1. januar 269, men hæren som var misfornøyd med hans beslutning om ikke å marsjere mot Roma for å støtte Aureolus, fremmet en usurpator tidlig i 269. Laelianus, en av Postumus' fremste militære ledere og guvernør for Germania Superior, ble erklært som keiser i Mogontiacum av den lokale garnison og de omliggende troppene (Legio XXII Primigenia). Selv om Postumus rask greide å erobre Mogontiacum og drepe Laelianus, var han ikke i stand til å kontrollere sine egne tropper. De vendte seg mot ham og drepte ham. Årsaken skal ha vært at han ikke ville at de skulle få herje og plyndre byen.
Trofeo Laigueglia 2023
Trofeo Laigueglia 2023 var et endags sykkelritt i Italia. Rittet var for mannlige, profesjonelle syklister, og er en del av UCI ProSeries 2023.
Postumus
Fall
Postumus er listet blant «de tretti tyrannene» i Historia Augusta. Tradisjonelt har det vært hevdet at hans styre begynte i 259, men moderne historieforskning har kommet til støtte forestillingen at det er mer sannsynlig at han ble keiser sommeren eller høsten 260. I uansett tilfelle, Postumus' styre strakte seg over ti perioder som tribun, hver av dem varte et år, startende fra 10. desember.
Trofeo Laigueglia 2023
Rittet ble vunnet av Nans Peters.
Golofa henrypitieri
Golofa henrypitieri er en bille som hører til gruppen hornbiller (Dynastinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Levevis
Disse billene er stort sett nattaktive, og i alle fall noen av artene kommer til lys. De har også blitt observert om dagen, spisende på bambus. Forøvrig vet man ganske lite om biologien til denne slekten, til tross for at slekten er vidt utbredt og artene ganske oppsiktsvekkende. De voksne billene kommer gjerne til lys.
Nikola Pašić
Liv og virke
Pašić var kjent for å være pro-russisk og veldig i mot østerriksk utenlandspolitikk som var viktig da 1. verdenskrig var i ferd med å starte. Da Serbia ble overkjørt i 1915, ble han med den jugoslaviske hæren i retrett gjennom Albania. Ferden endte på Korfu, hvor han satte opp en serbisk eksilregjering. Sommeren 1917 ledet han den serbiske siden med Jugoslavia-komiteen (Jugoslavenski odbor) som resulterte i Korfu-deklarasjonen. Dette la grunnlaget for den nye staten Kongeriket av serbere, kroater og slovenere.
Golofa henrypitieri
Utbredelse
Arten er beskrevet fra Venezuela.