cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
«Solen» (1624)
«Solen»
Disse var «Jungfrun», «Månen», «Regnbågen», «Enhörningen» og «Pelikanen» samt «Tigern» og «Solen», som kom i svensk tjeneste i året 1624. «Solen» ble armert med en bestykning på 38 kanoner etter å ha kommet til Älvsborg utenfor nåtidens Göteborg, og sendt videre til Østersjøen. «Solen» var et av skipene av svenskenes blokadestyrken som opprettholde en blokade av den polske fristaden Danzig og munningen av Wisla for å stoppe polsk aggresjon til sjøs mot de svenske interesser under den polske krigen. Det var ikke enkelt for svenskene, som utover året 1627 var utsatt for sykdommer og dårlig vær. Admiral Nils Stiernsköld ombord på sitt skip «Tigern» hadde ikke annet valg enn å trekke sine skipene til vinterhavn i Sverige, men først vil han ha et oppgjør med polakkene. Stiernsköld lokket ut polakkene ved å seile vekk, for deretter å snu tilbake i håp om å overraske dem.
Men overraskelsesmomentet gikk tapt for Stiernsköld som ikke rakk å fange den polske flåten før de var i sikkerheten under kanonene på Weichselmünde festning. I den neste dagen, en søndag 18. november 1627, gikk polakkene til angrep med ti skip som hadde med seg mange soldater for å overraske og borde de svenske krigsskipene som hadde ankret utenfor Oliva på Danzigs red. Først ble admiralskipet «Tigern» tatt, deretter forsøkt de andre polske skipene å ta «Solen» og «Pelikanen» som hadde forsøkt å unnsette Stiernsköld som falt dødelig såret under kampene. Kaptein Alexander Forratt tidlig under kampene ble drept av en muskettskule fra det polske krigsskipet «Meerman», deretter ble «Solen» omringet av flere skip som trodde det var et viseadmiralskip. «Pelikanen» klarte å redde seg vekk fra overmakten.
Besetningen ombord på «Solen» sloss tappert mot polakkene etter kapteinens død, først da det ble åpenbart at de polske soldatene var i ferd med å entre værdekket på skipet, gav styrmannen ordre om å sprenge opp skipet. Den svenske marinens reglementet forlangte at et skip om det er i fare for å falle i fiendens hender, skulle ødelegges. Det ble satt fyr på kruttkammeret ombord i skipet, som ble sprengt i stykker i en voldsom eksplosjon. Kort etterpå sank gallionen mens de overlevende ble plukket opp av polakkene. 46 besetningsmedlemmer har overlevd, men størrelsen på besetningen er ikke kjent. «Tigern» som var av den samme størrelse som «Solen», hadde opptil 100 sjøfolk og soldater om bord som besetning. Polske opplysninger mente sjøslaget så et tap på 350 drepte svenskere og 68 tatt til fange mot et tap på 47 falne.
Sjøslaget ved Oliva som tatt funnet sted i to timer, var et svensk nederlag med tap av to skip mens resten av eskadren seilt bort så raskt som mulig til Älvsnabben. den svenske rikskansler Axel Oxenstierna som fikk rede på denne nyheten i Pillau i desember, var opprørt først og fremst over at eskadren hadde trukket seg til Sverige uten å melde fra om nederlaget til den svenske hæren. Blokaden av Danzig var meget viktig for at forbindelsene mellom de svenske havnene og den svenske hæren i Preussen under krigen mot Polen ikke skulle avbrytes.
Den polske flåten i resten av krigen klarte ikke å utgjøre en så sterk trussel mot den svenske flåten som ble sterkere med flere og flere skip for hvert år. I januar 1629 ble flåten sendt til Wismar som støtte til den katolske ligaen som under trettiårskrigen hadde kommet til de nordtyske havnene. Den polske kongen Sigismund måtte slutte fred med sin nevø Gustav II Adolf som konsentrert seg om den katolske trusselen fra Tyskland. I sommeren 1630 gikk svenskekongen på land med en stor hær i Pommern, og i januar 1632 ble den polske flåten utslettet etter Wismar hadde overgitt seg til svenskene.
Vraket
Danzig som var blitt en storby med et større havneområde under navnet Gdansk, skulle utvide den nordre havnen da anleggsarbeiderne oppdaget et vrak etter et seilskip den 20. oktober 1969. Vraket som deretter betegnes som «W-6», ble identifisert som det svenske krigsskipet «Solen» som lå på en dybde på 16 meter, omlagt 3 nautisk mil nordøst for Gdańsk havn, i posisjon 54° 28 nordlig bredde og 18° 42 østlig lengde. Det marinarkeologiske funnet og utgravningen var et pionerarbeid for det polske sjøfartsmuseet i Gdańsk, som fant bunnseksjonen og ballasten som besto av steiner sammen med flere tusen gjenstander og kanoner.
Fra W-6 vraket var tjue kanoner funnet, hvorav åtte som var støpt i Sverige med Vasa-symbolet som merke støpt inn på overflaten av bronsekanonene. To var støpt i Polen, og en i Russland, sannsynlig kjøpt av svenskene. Den ene kanonen fra Polen var støpt for den polske kong Zygmunt August (1548–1572). Over 6 000 funngjenstander har blitt hevet opp av vrakstedet, deriblant en skulptur som kan forestille Herkules, andre skulpturer som forestiller denne antikke guden, var også funnet på regalskipet «Vasa», også et svensk krigsskip fra 1628. En skatt i form av firkantede mynter kalt klippingar i sølv og kobber var også funnet.
I 1975 ble ballasten tatt bort fra vraket for å komme til bunnen, men knapt fem år senere måtte det flyttes fra vrakstedet i innseilingen til den nordre havnen av Gdańsk. Med flytekran ble «Solen» tatt opp den 10. september 1980 og flyttet til et annet sted i området Gdyania-Orlov. Deretter lå vraket i denne anmerkede posisjonen «W-6» under tilsyn av museet som har tatt en rekke gjenstander til sine utstillingsrommene.
Fylkesvei 30 (Akershus)
Fylkesvei 30 i Akershus gikk mellom sentrum og fylkesgrensen ved Stokstad i Ski.
Traseer: Sander – Skoro (0,8 km), Skoro – Stokstad (9,2 km)
2019 ble veien erstattet av fylkesvei 1371, fylkesvei 1373 og en delstrekning av fylkesvei 1010.
Ingebjør Sørbøen
Ingebjør Sørbøen (født 17. juni 1989) er norsk folkemusiker frå Ål i Hallingdal. Hun er utdanna ved Ole Bull-akademiet på Voss. Hovedinstrumentet er hardingfele, men hun trakterer også fiolin, mandolin og gitar.
I tillegg til å spille tradisjonsmusikk, komponerer Sørbøen musikk sjøl. I 2011 gav hun ut debutalbumet ”Fuggel’n” på plateselskapet Grappa. Hun har vunnet flire priser bl.a. E-CO sitt folkemusikkstipend, Jens A. Myros minnepris, Ål kommune sin ungdomskulturpris, Buskerud fylkeskommunes utviklingsstipend og i 2013 blei hun også utnevnt til Hallingambassadør i selskap med blant andre freeskier Tiril Sjaastad Christiansen, skuespiller Kjersti Dalseide, langrennsløper Pål Golberg m.fl. Hun har spilt hardingfele og musikk fra Hallingdal over hele verden. Sørbøen er kjent for sin fortellerevne, og er i tillegg mye brukt som programleder/toastmaster.
Rolf Spring
Rolf Spring (født 19. mars 1917) var en sveitsisk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Spring vant en olympisk sølvmedalje i roing under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han var styrmann på den sveitsiske fireren som kom på andreplass bak Tyskland. roerne på båten var Hans Homberger, Alex Homberger, Hermann Betschart og Karl Schmid
Spring var også styrmann på den sveitsiske åtteren som ble nummer fire bak USA, Italia og Tyskland og på toeren som kom på femteplass.
La Sportive
La Sportive er et tidligere fransk profesjonelt samarbeidslag innen landeveissykling som var aktivt fra 1918 til 1921.
Historie
På begynnelsen av 1900-tallet var sykkelfabrikantene de største sponsorene innen sykkelsporten, men da første verdenskrig var over hadde mange av disse lidd store tap, og flere sykkelfabrikker var jevnet med jorden. For å redde sykkelsporten gikk flere sykkelprodusenter og andre sykkelinteressenter sammen og dannet et felles sykkellag, La Sportive. Medlemsselskapene var Alcyon, Armor, Automoto, Clément, La Française, Gladiator, Griffon, Hurtu, Labor, Liberator, Peugeot og Thomann, og til sammen sponset disse over halvparten av syklistene i feltet gjennom La Sportive.
La Sportive vant Tour de France i 1919, 1920 og 1921 med Firmin Lambot, Philippe Thys, og Léon Scieur.
Laget ble oppløst i 1922, da enkelte av medlemsselskapene igjen startet opp sine egne sykkellag, som Peugeot, Automoto, og Alcyon.
Arkebuse
Arkebuse (fra fransk arquebuse, opprinnelig fra tysk Hakenbüchse eller «hakebørse» ) er et håndholdt skytevåpen med langt løp. Under løpet hadde den ofte en hake (mothake) som ble lagt an mot fast underlag og holdt det kraftige rekylvåpenet stille under skyting.
Historie
Våpenet ble utviklet fra armbrøsten, og ble brukt fra 1200-tallet i den enkleste form som en håndholdt kanon. Fra midten av 1400-tallet ble disse utformet til arkebusen, og nå slik at vi kan kalle disse de første geværer; med tennlås, kolbe og løp. Utover 1500-tallet utviklet de seg til regelrette «håndkanoner» med uvanlig kraftig rekyl, som gjorde at de måtte utstyres med en mothake som ga dem navnet «hakebørse».
De var i bruk fram til tidlig på 1600-tallet, da de ble erstattet for fullt av musketten, som hadde mer moderne tennlåser. I lange tider ofte brukt til henrettelse av dødsdømte fanger, noe vi kjenner igjen i begrepet "å arkebusere".
Utforming
Arkebusen var et grovkalibret våpen der diameteren på løpet kunne være opp til to centimeter og med en vekt som kunne være over 10 kilo.
Eva Seeberg
Eva Seeberg (født 28. april 1931 i Oslo, død 12. januar 2019 i Sigtuna, Sverige) var en norsk romanforfatter og filmmanusforfatter.
Hun utga et titalls romaner og en rekke filmmanus.
Hun tok examen artium og studerte psykologi, før hun atten år gammel debuterte som forfatter i 1949 med novellesamlingen Undring : Unge skisser. Deretter var hun journalist i Aftenposten 1949-54 før hun begynte et langt virke som forfatter av filmmanus og romaner. I 1955 hadde hun skrevet manus til filmen Hjem går vi ikke som ble regissert av Walter Fyrst. Filmen handlet om trangboddhet ved Akerselva. Seeberg skrev også manus til Edith Carlmar s sin Bedre enn sitt rykte, som handlet om forholdet mellom en lærer og en elev i russetiden. Året etter hadde hun premiere som manusforfatter med Nils R. Müller s to filmer Kvinnens plass og Ektemann alene.
Hun flyttet til Sverige i 1958 og var gift med forfatteren Tore Zetterholm fra 1969 til 1985. I Sverige var hun manusforfatter på filmene Det är hos mig han har varit (1963), Vaxdockan (1962), Lita på mej, älskling! (1961), Får jag låna din fru? (1959) og Du är mitt äventyr (1958).
I 1965 hadde den norske filmen Hjelp – vi får leilighet! premiere, med manus av Seeberg.
Seeberg oversatte Markens Grøde til svensk.
I 1993 var hun bosatt i Sigtuna og berettet for Norsk Parapsykologisk Selskap om reinkarnasjon. Litteraturkritikeren Øystein Rottem skrev følgende om henne i 1994: Seeberg når med sin grunne psykologi og sin overflatiske menneskeskildring sjelden lenger enn til sjablonger.
Ernesto Sabato
Ernesto Sabato (født 24. juni 1911 i Rojas, død 30. april 2011) var en argentinsk forfatter, maler og fysiker.
Ifølge BBC ble Sabato tildelt noen av de mest prestisjefylte utmerkelsene innenfor spansk litteratur og han hadde stor innflytelse på hele det litterære Latin-Amerika. Hans litterære verket gjorde at han mottok mange internasjonale priser og utmerkelser blant annet Legion of Honour (Frankrike), Prix Médicis (Italia) og den spanske Cervantes-prisen i 1984. Sabato studerte fysikk ved Universidad Nacional de La Plata, der han ble tildelt en doktorgrad. Han deltok senere ved Sorbonne i Paris og arbeidet ved Curie Institute. Etter andre verdenskrig, mistet Sabato troen på vitenskap og begynte som forfatter i stedet. Han giftet seg med Matilde Kusminsky Richter i 1936. I 1938 fikk Sabato sin doktorgrad i fysikk fra Universidad Nacional de La Plata.
Etter å ha fått sin doktorgrad ble Sabato tildelt en stipendiatstilling i atom-stråling ved Curie-instituttet i Paris. Den 25. mai 1938 ble Jorge Federico Sabato, hans første sønn, født. I 1945 ble hans andre sønn, Mario Sabato, født. I 1999 ble Sabato tildelt italiensk statsborgerskap, i tillegg til hans opprinnelige argentinske statsborgerskap. Sabato døde i Santos Lugares, 30. april 2011, to måneder før han skulle ha fylt 100 år. Hans død var ifølge hans kone et resultat av bronkitt.
Sensation
Sensation er et house-party som første gang ble arrangert i Amsterdam, Nederland i år 2000. I 2011 tok Sensation for første gang turen til Norge, og Telenor Arena i Bærum. Arrangøren er det nederlandske firmaet ID&T.
Historie
Sensation ble grunnlagt av nederlenderen Duncan Stutterheim og ID&T. Sensation startet tregt i 2000 med et event som ikke hadde kleskode og som trakk 20 000 gjester. Året etter var det planlagt et tilsvarende show, men da broren av grunnleggeren, Miles, døde i en bilulykke ønsket Duncan at alle gjestene skulle gå i hvite klær. Det kom dobbelt så mange gjester i 2001 og nærmere 80 prosent av alle gjestene hadde kledd seg i hvitt. Det er dette eventet som er opphavet til slik det kjennes i dag.
Sensation White og Black
I 2002 ble Sensation delt i to forskjellige kategorier; Sensation White og Sensation Black. Sensation White skulle være selskapet hvor alle skulle gå kledd i hvitt og musikksjangeren skulle være trance og house. Sensation Black var den strake motsetning hvor alle gikk i sorte klær og musikken var hardstyle og hardcore. White var uten tvil mest populært og 40 000 billetter kunne bli solgt ut på bare et par timer. Black var derimot ikke like populært og det tok som regel svært lang tid før eventet ble utsolgt. I 2006 startet ID&T Sensation International for å kunne holde kopier av Sensation White i andre land. Året etter ble BLACK skilt ut fra Sensation.
Nåtid
Sensation blir holdt den første helgen i juli, men billettene blir lagt ut for salg tidlig på våren. Sensation er ment som et show og publikumet får derfor ikke vite hvilke artister som skal opptre før etter det er utsolgt. Hvert år er det et nytt tema for arrangementet, og premieren er i Amsterdam. 14. april ble Sensation kåret til «Best club event» i Danmark til tross for at interessen var laber.
Jacob Fortling
Jacob Fortling (født 23. desember 1711 i Bayreuth, død 16. juli 1761 i Kastrup) var en dansk-tysk billedhugger og arkitekt. Han var med på å utbre Nicolai Eigtveds rokokkostil og fikk også betydning for dansk fajanseproduksjon.
Liv og virke
Fortling kom fra Tyskland i forbindelse med kong Christian VIs omfattende byggeaktivitet. I begynnelsen utførte han stenhuggerarbeider etter arkitektenes anvisninger og steg raskt i gradene pga. sitt overbevisende talent. Han fikk borgerskap som stenhugger i 1738, ble utnevnt til hoffstenhugger i 1740 og tatt opp som mester i murer- og stenhuggerlauget året etter. I 1756 ble han utnevnt til hoffbygningsinspektør og i 1760 til kongelig byggmester.
Fortling sto for en betydelig virksomhet som produsent av byggematerialer og som lervarefabrikant. To ganger reiste han til Norge for å finne byggesten. I 1744 fikk han privilegium på å bryte sten i Akershus stiftamt og anla marmorbrudd i Lier og noen år senere privilegium på å bryte klebersten i samme stift. I 1759 fikk han privilegium på å bryte sten i Trondhjems stiftamt.
I Danmark anla han blant annet Kastrup Værk hvor det ble produsert fajanse av høy kvalitet. Han bygget også Kastrupgård som bolig til seg selv.
Verk - utvalg
Som arkitekt og stenhugger:
Khadyzjensk
Khadyzjensk (russisk: Хадыженск) er en by i Krasnodar kraj i Russland. Den ligger ved elva Psjisj, rundt 80 km sørøst for Krasnodar. Innbyggertall: 21 286 (folketelling 2002).
Den ble grunnlagt i 1864 som stanitsaen Khadyzjenskaja (russisk: Хадыженская). Bystatus ble innvilget i 1949.
Mary Bente Bringslid
Mary Bente Bringslid (født i Molde 1955) er en norsk sosialantropolog og forfatter av barnebøker.
Hun ble cand.polit. i 1986, tok doktorgrad i 1996 og har siden 1996 vært førsteamanuensis ved Institutt for sosialantropologi ved Universitetet i Bergen. Hennes forskning har dreid seg om norske bygdesamfunn.
Hun debuterte som skjønnlitterær forfatter i 2003 med barnediktsamlinga Dei blå revane, illustrert av Inger Lise Belsvik. Bringslid fikk Kultur- og kirkedepartementets debutantpris for boka. I oppfølgeren Hunden Parabol tenkjer på månen (2006) er det familiens hund som er tema for diktene.
Karun (elv)
Kārūn (også stavet Karoun) er Irans mest vannførende og eneste seilbare elv. Den er 950 km lang og renner fra Zard Kuh i distriktet Bakhtiari, beliggende i fjellkjeden Zagros. Den forenes med mange bielver, blant annet Dez og Kuhrang, før den passerer gjennom Ahvaz, hovedstaden i provinsen Khuzestan.
Historie
Elvas navn er utledet av navnet på fjellkjeden der den har sin kilde, Kuhrang.
Karun var sete for elam-sivilisasjonen, som vokste frem i dagens Khuzestan for omtrent 5 000 år siden. Stumfilmdokumentaren Grass: A Nation's Battle for Life fra 1925 forteller historien om en Bakhtiari-stamme som krysser Karun med 50 000 mennesker og 500 000 dyr.
I to av mange teorier om beliggenheten til Edens hage antas Karun å være elven Gihon som er beskrevet i 1. mosebok.
Under Iran-Irak-krigen stoppet Iran Iraks tidlige fremrykninger i slaget ved Karun. Med begrenset militært materiell, viste Iran frem sin taktikk med «menneskebølgeangrep» der flere tusen frivillige basij-soldater deltok.
Demninger
Flere demninger har blitt bygd eller er under oppføring i Karun, blant andre:
Fra september 2009 ble Basra-provinsen i det sørlige Irak hardt rammet av Irans anlegging av nye demninger i Karun. Demningene resulterte i høyt saltinnhold i Shatt Al-Arab, som ødela jordbruksareal og truet buskap. Sivile i området ble tvunget til å evakuere.
Ospestien (Oslo)
Ospestien er en gangvei på Lindeberg i bydel Alna i Oslo. Den begynner og slutter i Pilestien, og går rundt mye av bebyggelsen på Lindeberg, inkludert Lindeberg senter.
Navnet ble vedtatt i 1978 og kan ses i sammenheng med at et av de lokale borettslagene heter Ospa.
Pinturicchio
Pinturicchio, egentlig Bernardino di Betto Biagio (født 1454 i Perugia i Italia; død 11. desember 1513 i Siena), var en italiensk renessansemaler. Hans freesker er fargesterke og rikt ornamenterte.
Tilnavnet Pinturicchio («den lille maleren») kommer fra hans lille kroppsstørrelse. Han signerte også selv noen av sine verker med dette navn.
Bakgrunn
Bernardino di Betto Biagio var sønn av Benedetto eller Betto di Blagio, i Perugia.
Lærling
Pinturicchio begynte sin kunstnerbane som lærling under Benedetto Bonfigli og likeså i verkstedet hos Fiorenzo di Lorenzo. Han ble ifølge Giorgio Vasari også påvirket av Perugino, som han var assistent for mens de fra 1481 til 1483 medvirket ved utsmykningen av det sixtinske kapell.
Karriere
Cappella Bufalini; I kirken Santa Maria in Aracoeli i Roma smykket Pinturicchio fra 1487-1489 Capella Bufalini med fresker av scener fra den hellige Bernardinus liv. Helgenen hadde forsonet familiene Bufalini og Baglione med hverandre, og for å stadfeste minnet av denne hendelsen, ba advokaten Niccolò Bufalini Pinturicchio om å male familiekapellets vegger. En av de imponerende freskene er «Den hellige Bernardinus begravelse» (se bilde). Men sin fargeprakt anses disse freskene å være blant de vakreste i Roma.
Ørkenlo
Ørkenlo (vitenskapelig navn Charadrius leschenaultii) er en fugl i lofamilien.
Johannes Skylitzes
Johannes Skylitzes (gresk Ἰωάννης Σκυλίτζης, Ioannes Skylitzes, født tidlig i 1040-årene, død etter 1101) var en greskspråklig historiker fra slutten av 1000-tallet.
Han viktigste verk var Historienes synopsis (Σύνοψις Ἱστοριῶν, Synopsis Historion) som dekket regimene til bysantinske keisere fra Nikeforos Is død i 811 til Mikael IV ble avsatt i 1057. Teksten går fram til hvor krøniken til historikeren Theophanes bekjenneren overtar. Det er også en fortsettelse av Historienes synopsis som er kjent som Skylitzes Continuatus og som dekker årene 1057–1079. Det er mulig at disse også er skrevet av Johannes Skylitzes. Han baserte sine kilder på blant annet Ioseph Genesios (Josef Genesius) og Theodoros av Sebasteia (om Basileios II). Han var også en kritisk historiker og anklaget statsmannen og historikeren Michael Psellos den yngre for unøyaktigheter.
Madrid Skylitzes
Det mest kjente manuskriptet med Historienes synopsis ble produsert på Sicilia på 1100-tallet, og det er nå oppbevart på nasjonalbiblioteket Biblioteca Nacional de España i Madrid hvor det er kjent som «Madrid Skylitzes».
Samyukta Rashtriya Janaandolan
Samyukta Rashtriya Janaandolan (transkriberes også Sanyukta) (United National People's Movement (UNPM), Den Forente Nasjonale Folkebevegelsen), var en fellesorganisasjon av radikale kommunistpartier under det store demokratiopprøret Jana Andolan 1990.
Partier i UNPM
UNPM blei danna på høsten 1989, da folk begynte å regne med at nå kom det snart en stor folkebevegelse mot det kongelige diktaturet.
De viktigste deltakerne var:
Mindre partier og organisasjoner som var med:
Leder for UNPM var Baburam Bhattarai fra NKP (Masal).
Forhistorie
Etter en splittelse danna Singh et nytt parti, NKP (Masal), i 1984. I 1987 brøyt flesteparten av medlemmene i dette partiet ut og danna enda et parti med det forvirrende like navnet NKP (Mashal).
Alle større kommunistpartier i Nepal hadde opprinnelig vært prokinesiske. Men mange hadde etterhvert endra politikk vekk fra den ortodokse maoismen. På slutten av 1980-tallet var disse tre de viktigste maoistiske partiene i landet.
Motsetninger til ULF
I 1989 danna flertallet av mer moderate kommunistpartier en fellesorganisasjon som blei kjent som ULF. ULF blei, sammen med Nepals Kongressparti, svært viktig for ledelsen av demokratiopprøret i 1990.
Et av de tre radikale maoistpartiene – Nirmal Lamas NKP (Chautho Mahadhiveshan) – blei også med der.
NKP (Masal) og NKP (Mashal) derimot, blei ikke med. Ei historie som gir seg ut for å forklare hvorfor,  er at ULFs leder, Sahana Pradhan,  nekta dem å bli med, fordi Singh engang hadde kalt hennes avdøde mann, kommunistveteranen Pushpa Lal Shresta, forræder.
Mer sannsynlig er det nok at politiske motsetninger gjorde samarbeid umulig. Partilederne i ULF – inklusive Nirmal Lama – var tilhengere av samarbeid med Nepals Kongressparti. Gjennom hele 1990 var ULF og Kongressen nære partnere. De var også langt mer villige til å  forhandle med kong Birendra om  avvikling av det monarkistiske diktaturet.
Mohan Bikram Singh hadde i over 30 år vært en konsekvent motstander av samarbeid med Kongresspartiet. Han hadde også stått for at kompromisser med kongedømmet ikke var mulige. Det eneste riktige kravet var at løftet fra revolusjonen i 1951 om valg på en grunnlovsgivende, folkevalgt forsamling, nå måtte innfris, og kommunistene måtte kjempe for republikk. Disse standpunktene hadde også NKP (Mashal).
Grunnleggende trodde ikke de to partiene på at nødvendige forandringer av det nepalske samfunnet kunne skapes gjennom fredelige forhandlinger med kongen. De ønska å drive opprøret videre til en voldsom revolusjon,  som  feide tilside kongedømmet og mest mulig av det gamle  føydalveldet i landet. Derfor var de fiendtlige til alle forsøk fra Kongressen og ULF til å få ei avslutning på den store massebevegelsen, tilby kompromisser til kongen om at han skulle få sitte og beholde deler av makta si hvis han godkjente frie valg, osv.
UNPM våren 1990
UNPM fungerte våren 1990 som ei revolusjonær venstrefløy i opprøret, som  kritiserte de mer moderate i ULF for å stille for svake krav og kapitulere overfor kongemakta. UNPM demonstrerte noen ganger sammen med ULF og Kongressen, men tok  også initiativer til store aksjoner uavhengig av dem. Flere ganger fikk UNPMs aksjoner stor politisk betydning.
Det gjaldt bl.a. UNPMs oppfordring til demonstrasjon i Kathmandu 6. april. Da aksjonen fikk stor oppslutning, tok Kongressen og ULF over ledelsen av gatedemonstrasjonen. UNPM organiserte et utbrudd som gikk mot kongens slott. Følgen var at Kong Gyanendra kapitulerte, gikk med på å tillate de politiske partiene, og begynte å forhandle om flerpartivalg og parlamentarisme.
UNPM avviste etter dette gjennombruddet å delta i regjeringsforhandlinger, og å sitte i den komminsjonen som utarbeida et nytt forslag til grunnlov. Ifølge UNPM var det en politisk kapitulasjon fra UPF og Kongressen når de ikke insisterte på valg av ei grunnlovsgivende forsamling og republikk, og tillot betydelige konsesjoner til det kongelige diktaturet i den nye grunnlova.
UNPM splittes høsten 1990
Mohan Bikram Singh og hans parti NKP (Masal) avviste prinsipielt å delta i et valg som blei holdt på grunnlag av grunnlova av 1990, og gikk inn for valgboikott.
Prachandas parti NKP (Mashal) ville derimot delta i valget. Det ville også ei gruppe rundt Baburam Bhattarai fra NKP (Masal). Sammen med et parti som hadde vært med i ULF, NKP (Chautho Mahadhiveshan), danna de et nytt parti: NKP (Ekda Kendra) (parentesen betyr enhetssenteret).
NKP (EK) danna en ny valgfront som deltok i 1991-valget: Samyukta Janamorcha Nepal.
Betydning i 1990
Den store vinneren av demokratiopprøret 1990 var Nepals Kongressparti, og i andre omgang det store, sosialdemokratiske kommunistpartiet UML, som blei danna av de største partiene i ULF.
UNMP hadde utvilsomt historisk betydning i 1990 som den hissige, radikale minoriteten til venstre, som tok initiativer som de store, moderate opposisjonspartiene ikke kunne eller ville ta, dreiv opprøret videre, og skapte situasjoner som de store og moderate kunne dra fordel av når de gikk inn og  forhandla. Kongressen og ULF brukte trusselen fra UNMP som riset bak speilet når kong Birendra ikke ville gå med på krava de stilte. Sånn fungerte nok UNMP som en taktisk nyttig hjelper for dem i 1990, uten at noen av de to fløyene vil ha lyst til å innrømme det.
Et skritt på veien mot maoistopprøret
Men det historisk viktigste var at UNPM kom til å forberede maoistopprøret i 1996, organisatorisk og politisk.
I 1991 fikk den nye valgfronten som var danna på grunnlag den ene fløya i UNPM, Samyukta Janamorcha Nepal, en overraskende valgseier. Den fikk 9 representanter og blei parlamentets 3. største parti. Året etter vant SJM lokalvalget i distriktet Rolpa, der maoistopprøret starta i 1996.
Maoistpartiet som starta opprøret,  NKP (Maobadi), blei til  ved at NKP (Ekta Kendra) sprakk i to i 1994. Vinnerne av partikampen var fløya til UNPF-lederne Prachanda og Baburam Bhattarai, taperen var Nirmal Lama.
Alliansene som danna maoistpartiet – kanskje særlig den mellom Prachandas NKP (Mashal) og Bhattarais tilhengere fra NKP (Masal) – blei til  i UNPF. Året 1990 gjorde de to til de viktigste politiske lederne på den revolusjonære venstresida, som overskygga kjente eldre ledere som Singh og Lama. UNPF gjorde Baburam Bhattarai til ei landskjent politisk stjerne, og skapte mye av hans seinere posisjon. (Prachanda levde og jobba illegalt og sto ikke offentlig fram).
Svært mange av de grunnleggende krava fra maoistopprøret blei opprinnelig reist i UNPM. NKP (Maobadi)s krav om ei grunnlovsgivende forsamling og republikk, som opprinnelig  blei reist av det opprinnelige Nepals Kommunistiske Parti og Nepals Kongressparti på 1950-tallet, blei også aktualisert og satt i sentrum av agitasjonen til UNPF.
Mer allment skapte demokratiopprøret store forventninger – om jordreform, like rettigheter for kvinner, frigjøring for lavkaster, for nasjonale minoriteter, en sekulær stat uten religiøs tvang osv. – som det raskt viste seg at revolusjonens viktigste vinnere ikke kunne eller ville innfri. Hverken Kongressen eller det nye UML, som til sammen hadde enorme flertall i alle parlamenter som blei valgt på 1990-tallet, kom til å gjøre noe særlig på noen av disse områdene. Det førte til en enorm bølge av skuffelse blant deres mest radikale tilhengere,  som også ga mange en følelse av  at kritikken fra  UNPF hadde vært riktig hele tida: Revolusjonen slutta for tidlig, kompromissene med kongedømmet var feil. Det bidro til den raske framgangen for opprøret etter 1996.
De som ikke blei opprørere
De delene av maoistpartiene fra 1990 som ikke gikk med maoistene, Singhs NKP (Masal) og Nirmal Lamas fløy av NKP (Ekta Kendra), samla seg i etter Nirmal  Lamas død år 2001, i 2002 til et nytt parti, NKP (Ekda Kendra Masal), leda av  Mohan Bikram Singh.
I 2002 gikk de to småpartiene NKP (MLM) og NSP (MLM) inn i den nye fronten av kommunistiske småpartier, Samyukta Bammorcha.
Begge disse partiene deltar fra 2005 i den store Sjupartialliansen for demokrati i Nepal, som i løpet av året gikk inn i en stadig fastere allianse med NKP (Maobadi).
Paul Brodahl Lassen
Paul Brodahl Lassen (født 3. august 1795, død 2. september 1885) var en norsk prest, ordfører og stortingsrepresentant, født i Bjelland i Vest-Agder.
Lassen var sønn av en prest. Han ble uteksaminert fra Kristiansand katedralskole i 1814 og avla teologisk embetseksamen (cand. theol.) i 1819. Samme år ble han personalkapellan i Evje og i 1821 sogneprest der. Fra 1828 var hans sogneprest i Audnedal. Deretter, i nesten 40 år, fra 1841 til 1880 var han stiftsprost og sogneprest i Kristiansand.
Lassen var 4. representant fra Lister og Mandals amt på Stortinget i 1839 og satt som medlem av næringskomité nr 2. Han var ordfører i Audnedal fra 1838 til 1841 og i Kristiansand i 1845.
Lassen gav ut boka Beretning om stiftsstaden Christianssand, dens fortid og nutid (1883).
Han døde i Kristiansand i 1885. Prost Lassens gate i Kristiansand er oppkalt for å hedre hans minne.
Helge S. Kvanvig
Helge Steinar Kvanvig (født 20. februar 1948) er professor i teologi ved Det teologiske fakultet ved Universitetet i Oslo.
Utdanning og engasjement
Etter tjeneste som feltprest satset Kvanvig på forskning og arbeidet i flere år ved Menighetsfakultet. Siden var han rektor ved Diakonhjemmets høyskole før han fra 1995 begynte som førsteamanuensis ved Universitetet i Oslo. I 1999 ble han beskikket til professor samme sted, hvor han også har vært studiedekan og dekan.
Oddiyana
Oḍḍiyāna (sanskrit; tibetansk: ཨུ་རྒྱན་, Wylie: u rgyan; oriya: ଓଡ଼ିଆଣ) var et lite land tidlig i mddelalderens India, som blir tilskrevet en viktig rolle i utviklingen av retningen Vayrayana innenfor buddhismen. Dets lokalitet er omstridt og gjenstand for diskusjon.
Kristningen av Norge
Kristningen av Norge startet relativt sent i forhold til resten av Europa, men tok seg kraftig opp med de kristne kongene Håkon den gode, Olav Tryggvason og første del av kristningen regnes ofte som fullført da Olav Haraldsson (Olav den hellige) fikk kristendommen inn i landets lover. Det er ikke sikkert når kristningen av Norge begynte, men det har nok vært kontakt med kristne fra folkevandringstiden og frem til vikingtiden.
Oddiyana
Den er noen ganger identifisert med Udyāna, en region i det nordlige India, som er delvis avgrenset av elven Indus. To skoler som utgikk fra Sthavira nikāya, Dharmaguptaka og Kāśyapīya ble grunnlagt i dette området. Begge skolene hadde læresetninger som kan betegnes som proto-mahayana.
Kristningen av Norge
Landnåmaboka forteller at noen av de første landnåmsmennene på Island som kom fra Norge omkring 870–930, var kristne. Landnåmaboka ble skrevet på 1100-tallet, og er bygd på muntlige kilder.
Arkeologiske funn
I 1925 konstaterte Haakon Shetelig at det rundt 600 fantes lave, uanseelige graver som han mente var påvirket av kristne gravskikker i land som vi mottok våpen og klær fra.
Fridtjov Birkeli har påvist mange steinkors i Norge han mente kunne være fra 900- og tidlig 1000-tallet. . Kristine Holme Gabrielsen har studert alle Vestlandets steinkors og sett dem i forhold til landskapskontekst og plassering til gårder. Hun mente det var stormenn, bygdefolk og konger som reiste korsene.
I 1976 og 1977 slo Charlotte Blindheim fast at mellom hedenske båtgraver er det funnet en hel del kristensdomspåvirkede graver fra 800- og 900-tallet. I en grav var et relikviegjemme det eneste gravgodset. I en annen grav var det en bispestav, og i andre røkelseskar. Det er funn av en støpeform for kors. Det er funnet flere kristne kultgjenstander i Kaupanger enn i Hedeby og Birka. Funnene under utgravninger av Kaupangen i Skiringssal tilsier at det allerede på 800-tallet fantes en kristen befolkning.
Helt fravær av hedenske graver, har vært tolket som tegn på at kristendommen var blitt den helt dominerende religionen. Det viser seg at det er en god del regional forskjeller i landet:
Reiste steiner
Om de reiste steinene skriver Fridtjov Birkeli at selv om de ikke alltid har et religiøst innhold, har en tatt opp en romersk-kristen skikk. Han mente at reiste steiner var tegn på påvirkning av kristne gravskikker på De britiske øyer. Danske steiner har også hatt hedensk innhold. James Knirk skriver derimot at reising av bautasteiner hadde tradisjon i Norge tilbake til 300- og 400-tallet. Det er bevart om lag 50 bautasteinene i Norge. Birkeli tar alle slike steiner til inntekt for kristen påvirkning, mens James Knirk mente at de norske steinene var i en tidligere hedensk tradisjon.
De reiste steinene er en vanskelig kildegruppe da de er vanskelige å datere. De steinene som Birkeli daterer til 900-tallet er:
Kirker
Før kirker ble bygget må det ha vært kristne i et visst omfang der kirken ble bygget. De første kirkene ble bygget i tre. Etterhvert ble det også bygget kirker i stein. Siden det var dyrere å bygge steinkirker enn trekirker, ble de fleste steinkirkene bygd i byene eller i de rikeste jordbruksbygdene, mens det ellers i landet var flest trekirker. De første kirkene ble oppført i romansk stil, senere i gotisk stil. I løpet av middelalderen ble det oppført rundt 300 steinkirker og 1,200 trekirker i Norge.
I Kvinesdal i Vest-Agder dokumenterte en arkeologisk undersøkelse i 2000 at en kirke var blitt bygget på det stedet der den nåværende sognekirken i dalen står, så tidlig som omkring 980–1020. Det som tolkes som en kristen gravplass på stedet, ser ut til å ha vært tatt i bruk allerede tidlig i 900-årene.
Under koret av Stavanger domkirke ble det i 1967 avdekket et ca. 80 cm tykt jordlag med kristne graver, et trekull-lag og fire stolpehull. Trekull-laget er eldre enn gravene. Kullaget kan være fra en brent trebygning som stolpehullene var en del av. En C-14-datering av kullaget ga at det var 56 % sjanse for at kullaget var fra perioden 860 og 1060. Senere har Paula Utigard Sandvik gjort flere dateringer. Det er to dateringer av et brannlag fra 800-tallet. To skjeletter og ett brannlag er trolig fra 1000-tallet. Ved graving i krypten i 1867 ble det blant annet funnet en tredobbel spiralring av gull. Spiralringer var mest i bruk i vikingtid og tidligere.
Clemenskirken i Trondheim, heter det seg at den ble bygd på initiativ av Olav den hellige i 1016. Etter hans død i 1030, ble hans helgenskrin satt ned i denne kirken, og her ble også sønnen Magnus Olavsson gravlagt.
Heimskringla forteller at Olav Tryggvason lot bygge en kirke på Moster på Bømlo omking 995. I tillegg holdt Olav den hellige et ting på Moster rundt 1020, der kristenretten i Norge ble innført. Vi har ingen arkeologisk funn som støtter opp under dette.
Det er også gjort flere undersøkelser der en har studert etablering av kirkesteder i en større landskapsmessig kontekst. Man har sett på hvor de tidligste kirkene er bygget i forhold til gårder, førkristne graver og på hvilke steder de er plasserte i landskapet. Noen kirker kan betegnes som gårdskirker, de er plassert i tilknytning til en spesiell gård, mens andre har en mer sentral plassering i et bygdelag.
Kongenes betydning i kristningen
Kongesagaene fremhever særlig kongenes betydning for innføringen av kristendommen, og da gjerne med våpenmakt. Det er uvisst i hvilket omfang det var nødvendig. I mange tilfeller kan den omtalte kristningen bare være et virkemiddel mot politiske motstandere.
Sverre Bagge skriver at da kristendommen ble offisiell religion i Romerriket, regner en med at om lag fem prosent av befolkningen var kristne i den vestlige delen av riket og om lag ti prosent i den østlige. Hvor stor prosenten var i Norge, har vi ingen anelse om. Men han mente at kristendommen kom i en monopolstilling i Norge på grunn av kongenes påvirkning og påbud, men for å få det til å virke måtte en del av befolkningen også være kristne. Han sammenlikner også innføringen av en kristen statskirke med bolsjevikenes kupp i Russland i 1917.
Landets første kjente kristne konge var Håkon Adalsteinsfostre, som regjerte i hovedsak på Vestlandet i perioden 935–961. Han ble døpt i England. Han kan ha brakt med seg landets første biskop – Sigfrid.
Jellingsteinen eller «Kong Haralds stein» i Danmark er etter kong Harald Blåtann. Innskriften lyder: Kong Harald bød gjøre disse kumler (dvs. minnesmerker) etter Gorm sin far og etter Thyre sin mor, den Harald som vant seg hele Danmark og Norge og gjorde danene kristne. Harald Blåtann (død 985) antas å ha vært konge over Østlandet, men i hvilken grad han arbeidet for innføring av kristendommen i denne delen av riket er uvisst.
Også Olav Tryggvason som regjerte i perioden 995–1000 regnes som kristen. Sagaene forteller at han fikk bygget den første kirken i landet – på Moster på Bømlo, men på dette tidspunktet var det nok flere andre kirker i landet. Adam av Bremen skrev ca. 1075 at somme sa at Olav var kristen, mens andre mente han var frafallen. Men alle var enige i at han var en spåmann, han lest i tegn og satt all sin lit til fuglevarsler. Derav fikk han også økenavnet Olav Kråkebein. Han drev også med trolldomskunst, og hadde med seg seidemenn.
Harald Blåtanns sønn Svein Tjugeskjegg hevdet også overherredømme over Norge i perioden 1000–1014, men hadde jarler som styrte for seg.
Olav den hellige regnes som den som fikk innført den katolske kirkens lære som statsreligion i Norge. Om lag 1023 ble det avholdt et kirkemøte på Moster, der kristenretten ble vedtatt. Vedtaket knyttet kirken til kongen, som en statskirke. Loven ble imidlertid ikke gjeldende før den ble vedtatt på tingene rundt i landet. Nøyaktig når de ulike tingene vedtok loven vet vi ikke. Vi ser også at vedtakene avvek en del fra landsdel til landsdel. Loven slik den ble vedtatt på Gulating begynte slik: «Det første i vår lov er at vi skal bøye oss mot aust og be til Kvite Krist om godt år og fred, at vi må halde landet vårt bygd og drotten vår ved helse. Han være vår ven og vi hans vener og Gud være ven åt oss alle.» Atter andre viser til at de bevarte skaldekvadene ikke forteller at Olav gjorde noen innsats for kristendommen i det hele tatt. Videre at Olav og Grimkjell mest sannsynlig ikke innførte nye kirkelige lover til Norge, men at lovene ble tilskrevet Olav på et senere tidspunkt. .
Etter sin død ble Olav av kirken utnevnt til helgen og «Norges evige konge» (Rex Perpetuus Norvegiae). Olav er, ved siden av jomfru Maria, den helgenen som er viet flest kirker til i Norge. Kirken ville at Norges konger i ettertiden skulle regnes som Olavs vasaller. Det ville i praktisk politikk si at kongene måtte underordne seg kirken, som representerte den hellige Olav på jorda. Dette var noe de senere kongene ikke gikk med på.
Misjonærene
Kristendommen i Vest-Europa utviklet seg i ulike retninger, avhengig av geografisk område. Norge var påvirket av impulser fra flere områder, både fra England, Irland, Danmark, Tyskland og Frankrike. I tillegg kan en fra islandske kilder lese om mer sporadiske besøk av misjonærer fra østlige områder. De ulike retningene hadde variende påvirkningskraft over tid, og påvirkningen var også avhengig av hvor i landet en oppholdt seg.
I 822 fikk biskop Ebo av Reims i oppdrag av paven å starte misjon rettet mot Norden, og han skal ha lykkes med å opprette en forsamling i Danmark. I 826 ble danskekongen Harald Klak døpt i Mainz sammen med flere danske stormenn. I 830 kom misjonæren Ansgar på invitasjon fra svearnes konge på besøk til Birka, der det ble opprettet en menighet og bygd et lite kapell. Det er mulig at det også i Norge ble drevet med misjon, men det er ikke dokumentert i skriftlige kilder.
For den katolske kirke var Norge fra 831 til 1103, en «misjonsmark» som organisatorisk lå under (den katolske) erkebiskopen av Reims i Frankrike. Allerede før Norge fikk egen erkebiskop ble det opprettet tre katolske bispedømmer (1070) med sete i Alpsa, Biargina og Nithirosa, det vil si i Oslo, Bjørgvin (Bergen) og Nidaros. Fra 1103 til 1152 sorterte kirken i Norge under erkebiskopen i Lund i Skåne (på den tiden tilhørende kongeriket Danmark). I 1152–1153 ble erkebispesetet i Nidaros (Trondheim) opprettet.
Kristendommens påvirkning av samfunnet
Det er antatt at det var prestene som brakte skriftspråket til Norden – og dermed også bøkene. Runene, som ble brukt i hedensk tid, hadde både som formål å fortelle og å være magiske tegn. Med skriftspråket fikk vi en rikholdig norrøn litteratur. I bispegårdene, kongsgårdene, prestegårdene og klostrene ble tekster skrevet ned og avskrifter laget.
Historikeren Finnur Jónsson mente at de tallrike ættesagaene på Island er blitt nedtegnet etter den muntlige tradisjon av prester og munker i klostrene. Først skrev en på latin, snart skiftet forfatterne til norrønt språk. Fra omkring 1150 ble gjort en rekke oversettelser av europeisk kristen litteratur. Det dreide seg om helgenenes liv, samt kjente verk om tros- og morallære, askese og mystikk. Også store deler av Bibelen ble oversatt til norsk. Dette arbeidet brukte en skriver ett år til. På 1200-tallet blir det forfattet to bind med prekensamlinger (homilier). Noen av prekenene er oversatt, de fleste er forfattet på hjemlig grunn. Den religiøse poesien startet på 1100-tallet. Blant de det viktigste diktet regnes:
Kirken og presteskapet hadde et stort behov for store inntekter til bygge kirker og presteboliger, og til å holde prester og tjenere med lønn. Mange måter å få inn penger ble benyttet, som tiende, avlatshandel, bønner for avdødes sjeler mot betaling, samt skoler, kost og logi eller sykeopphold for rike i kirkelige bygg mot betaling. I Norge ble tiende innført under Sigurd Jorsalfares styre (1103–1130) etter langvarig strid mellom kongene og biskopene. Lovene påbød alle å betale 1/10 av sitt innkomme til kirken. Tienden ble så fordelt med 1/4-part hver på biskopen, den lokale kirken, presten og fattige. Den siste fjerdeparten ble kalt «bondeluten» og ble brukt i de enkelte bygder. Fordi botsøvelsene kunne være svært strenge, etablerte den katolske kirken en praksis som innebar at syndere kunne gi pengegaver til kirken isteden. Dette utviklet seg fra 1200-tallet med handel med avlatsbrev som var skriftlige dokumenter som beviste at vedkommende hadde kjøpt seg fri fra den evige straff for syndene sine.
En viktig endring med kristendommen var at kirken motarbeidet blodhevn. Dette ble etter hvert borte utover middelalderen.
Kristingen av samene
Adam av Bremen omkring 1070 og Historia Norvegiæ fra slutten av 1100-tallet forteller at sørsamene var kristnet, men at nordsamene var hedninger.
I sagaen etter kong Håkon Håkonsson kan en lese at det midt på 1200-tallet ble satt igang misjon mot samiske områder i Troms. De første kirkene i nordsamiske områder ble da bygget. I 1313 fikk samer som omvendte seg til kristendommen, reduserte bøter i 20 år. Etter den tid måtte de betale som andre.
Selv om enkelte samer var kristnet tidligere, mente Sæbjørg Walaker Nordeid at samene ble kristnet i tre stadier. Først ble samene i Nord-Troms og Finnmark kristnet i samvirke med norske innflyttere på 1300-tallet. Den østlige samiske befolkingen i Finnmark ble trolig kristnet på 1500-tallet av misjonærer fra den gresk ortodokse kirken. Resten ble kristnet av norske misjonærer på 1700- og 1800-tallet.
Tank (film)
Tank er en amerikansk actionkomedie fra 1984 regissert av Marvin J. Chomsky. Filmen handler om en militæroffiser i en amerikansk småby som ryker uklar med stedets lokale sheriff. Sheriffen fengsler sønnen hans som hevn. Når ingenting annet nytter benytter han sin egen private Sherman-Tank og befrir sønnen fra fengselet. Hovedrollene spilles av James Garner, Shirley Jones, C. Thomas Howell, mens sentrale biroller spilles av G.D. Spradlin og Jenilee Harrison.
Kristningen av Norge
Kristingen av samene
Else Mundal mente at de fleste samene ved utgangen av middelalderen praktiserte en kristen tro sammen med nordmenn, men at de seg i mellom også hadde andre trosforestillinger. Mange lot seg døpe og en del lot seg primsigne. Da de etter reformasjonen ble utsatt for misjonsvirksomheten, spesielt fra Thomas von Westen, var det i hovedsak snakk om en overgang fra katolsk til protestantisk tro, og fjerning av en del samiske tradisjoner. Katolsk tro ble sett på som like kjettersk som hedendom. Biskop Peder Krog i Trondheim (1689-1731) mente at samene var kristne. Misjonsvirksomheten på 1700-tallet var mer en vekkelse enn en kristning.
Tank (film)
Handling
Sersjantmajor Zack Carey er en tankkommandør som har stridsvogner som sin store lidenskap og hobby. På slutten av karrieren flytter han og familien til en militærpost ved en småby i Georgia. Med seg har han en eldre, men godt vedlikeholdt Sherman-Tank fra andre verdenskrig.