cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Menneskelig innvirkning på naturmiljøet
Høsting av andre ressurser enn tømmer fra skog
Bushmeat er kjøtt fra ville dyr og er en viktig proteinkilde for mennesker som lever i skog i land med lav- og mellominntekt. I tropene tas det ut minst 6 millioner tonn store til mellomstore pattedyr, fugler og krypdyr hvert år. Mange arter kan overleve høyt uttak, men for dyr som vokser langsomt kan selv lite uttak være ødeleggende.
Forbruk av ferskvann
Ferskvannsressurser er ujevnt fordelt i verden. Omtrent en tredjedel av jordoverflaten har relativt homogene akvifer (bergarter eller sedimenter som inneholder vann) som kan utnyttes til forbruksvann. Globalt vannuttak er vanskelig å beregne ettersom pålitelige data bare finnes i noen få land. Estimater fra FNs organisasjon for ernæring og landbruk (FAO) antyder at vannuttaket har steget fra under 600 km3 per år i 1900 til nesten 4000 km3 per år i 2010, noe som er en raskere økning enn befolkningsveksten.
Stort uttak av vann gjøres fra store vassdrag som Colorado, Huang He, Indus, Nilen, Syr Darya og Amu Darya. Flere grunnvannsreserver har overskredet sine grenser for bærekraftig utnyttelse i løpet av årene 2003–2013. Økt utvinning av grunnvann har sammenheng med landbruk (69 %), industri (19 %) og direkte konsum (12 %) på grunn av befolkningsøkning og økonomisk vekst.
Gruvedrift og petroleumsutvinning
Gruvevirksomhet påvirker direkte og indirekte livsgrunnlaget for alle mennesker rundt om i verden, via produksjon og bruk av mineraler, metaller, olje og fossilt brensel. Mineraler brukes dessuten i svært mange sammenhenger. Gruvedrift bidrar til en stor del av verdens BNP, spesielt blant fremvoksende økonomier. Det er også mange problemer knyttet til gruvedrift rundt om i verden, blant annet rettigheter, markeder og lovgivning i forbindelse med virksomheten.
Fosfor utvinnes fra gruver og benyttes i kunstgjødsel. Det er et grunnstoff som det finnes begrensede ressurser av. Fosfor er i små mengder et helt nødvendig stoff for levende organismer, men det meste av jordsmonnet i verden har lite fosfor. Derfor tilføres stoffet kunstig ved dyrkning av jord for å få god plantevekst. Fosfor som tilføres i store mengder på landjorden fører til avrenning til elver og hav, der det stimulerer til vekst av alger og vannplanter som gir forurensning. Store mengder fosfor renner ut i havet, mens det tilbakeføres bare mindre mengder årlig til landjorden via fisk og ekskrementer fra sjøfugler. Det foregår med andre ord en stor forflytting av fosfor fra de produktive økosystemene til havet. På lengre sikt ventes mangel på fosfor å bli en utfordring for verdens matproduksjon.
Utvinning av gull kan være svært miljøbelastende og har i flere tilfeller ført til avskoging i tropiske områder. Mineralforekomster av aluminium, jern, kopper, sølv og gull er konsentrert i Andesfjellene, Rocky Mountains, Nordøst-Amerika, Australia, Sørøst- og Vest-Afrika, Nord- og Øst-Europa, og i det øst- og sørlige Stillehavs-Asia. Bauksitt- og sølvgruver finnes ofte i soner med medium til høyt biologisk mangfold.
Daggruvedrift (åpne gruver) er driver for endring av landdekke, forurensning av overflate- og grunnvann, samt luft, noe som utgjør en helsefare i mange regioner. Selv om denne typen gruvedrift utgjør under 1 % av jordens totale landareal, har den negative effekter på store områder. Virkningene på biologisk mangfold er muligens enda større enn for utvidelse av arealer for landbruk. Alvorlige landskapsforandringer er avskoging, groper, store mengder avfall, stort forbruk av ferskvann, utslipp av kjemiske og fysiske miljøgifter til luft, jord og vann. Kull- og gullgruvedrift kan modifisere et landskap alvorlig, blant annet ved omfattende ødeleggelse av skog og tilsvarende tap av naturtyper.
Fiske
Fiskeri og havbruk spiller en økende rolle for matsikkerhet, levebrød og global økonomi, det til tross for at fiskebestandene stadig reduseres. Globalt dekker fisk behovet for rundt 20 % av all animalsk protein, og nesten 60 millioner mennesker hadde sitt arbeid i fiskeri og havbruk i 2012, de fleste i Asia. Verdiskapningen i verdens fiskerier i 2011 ble estimert til å være over 24 milliarder amerikanske dollar (USD).
Fiskere som deltar i småskala eller ikke-industrielt fiske utgjør over 90 % av det totale antallet personer som får sitt levebrød fra kommersielt fiske (over 100 millioner mennesker). Småskala og ikke-industrielt fiske innebærer mindre bifangster (fangst som vannligvis ikke nyttiggjøres), mindre ødeleggende utstyr og lavere drivstofforbruk, og er således mer bærekraftig enn industrielt fiskeri, men har også betydelige økologiske effekter.
Akvakultur bidrar til at global fiskeproduksjon øker. Den fremstår delvis som en miljøvennlig alternativ matproduksjon, selv om det også gir problemer med ødeleggelse av kysthabitater på grunn av avfall (næringsstoffer, avføring, antibiotika) og innføring av fremmede invasive arter og patogener (bakterier og virus som gir sykdommer). Havbruk bidrar også til ytterligere uttømming av naturlige fiskebestander på grunn av stort behov for fiskemel og -olje. Disse effektene er artsavhengige. For eksempel har reke- og lakseoppdrett netto negative effekter, mens oppdrett av karpe- og bløtdyr har netto positive effekter på globale fiskeressurser og for matsikkerhet.
Kunnskapen om ferskvannsfiske er begrenset, til tross for at det også har samfunnsmessig og økologisk betydning. Foreløpig antyder globale estimater at ferskvannsfiske ligger på rundt 11,9 millioner tonn per år, over 12 % av all fiskeriproduksjon.
Transport
Transport av varer og mennesker har økt kraftig etter 2000. Antall flyreiser er doblet globalt, oljetransport i skip er doblet, generell transport er firedoblet og transport av korn og mineraler er nesten firedoblet. Reiselengdene har også økt. Forflytting av varer og mennesker har direkte og indirekte langtidsvirkninger på naturen. Støy og giftige utslipp av for eksempel karbonmonoksid forårsaker direkte skade. Langtidsvirkninger er blant annet utslipp av klimagasser, der transportsektoren står for 15 % av de globale CO2-utslippene. Over 3,5 % av klimagassutslippene kommer fra lufttransport.
Transportsektoren bidrar til innføring av fremmede arter. Siden 1900 har handel vært en av de viktigste faktorene for utbredelse av fremmede arter i økosystemer, både til sjøs og på land. Introduksjoner av virvelløse dyr og alger har hatt en kraftig økning rundt 2000, ettersom disse artene er vanskelige å begrense, og er nært forbundet med økende menneskelig aktivitet som handel, migrasjon og turisme.
Turisme
Turisme har vokst kraftig fra 2000 til 2019. Antallet internasjonale flyavganger tredoblet seg globalt, med størst økning fra rike og middels rike land. Fra 2009 til 2013 økte turismens globale karbonavtrykk med 40 %, og utgjorde dermed cirka 8 % av klimagassutslippene.
Ulovlige aktiviteter
Ulovlig virksomhet utgjør en stor trussel mot natur og menneskers levebrød. Et eksempel er ulovlig, underrapportert eller uregulert fiske. I 2011 ble slikt fiske estimert til 33 % av den globale fangsten (fisk og sjødyr). Av skip som driver ulovlig, underrapportert eller uregulert fiske er 70 % registrert i skatteparadiser. Fordi aktiviteten unndras beskatning og drives på attraktive arter er gevinsten høy.
Ulovlig skogbruk har omfattende negative konsekvenser. Samlet sett anslås ulovlig hogst til å utgjøre 10–15% av den globale tømmerproduksjonen, men kan utgjøre hele 50 % i flere land. I 2013 ga ulovlig hogst 190 millioner tonn CO2-utslipp, mer enn de totale utslippene fra Danmark, Norge og Sverige. Økonomiske virkninger er inntektstap for stater og private skogeiere. Dessuten ødelegger det levebrød for mennesker som har nær tilknytning til skog.
Direkte menneskeskapte og naturlige drivere
Utslipp av klimagasser gir endring av den naturlige drivhuseffekten og ytterligere klimaendringer på grunn av tilbakekoblingsmekanismer. En annen konsekvens av økt innhold av CO2 i atmosfæren er at havet, som er det største karbonsluket, blir surere. I tillegg fører økt temperatur i havet og smelting av innlandsis (isbreer og Grønlandsisen) til at havnivået stiger.
Global oppvarming
Klimaendringer gir betydelige endringer av jordens klimasystem og naturen, med sterke direkte globale påvirkninger som også har virkning på andre drivere. Uvanlig stor stigning av atmosfærens konsentrasjoner av klimagasser (CO2, metan og lystgass), har «ekstremt sannsynlig» (95–100 % sannsynlighet) vært den dominerende årsaken til de oppvarmingstrender som er observert over hele verden. Menneskelig påvirkning ga en global temperaturstigning på rundt 1 °C (± 0,2 °C) over førindustrielle nivåer i 2017. Noen konsekvenser er mer ekstremvær, varmepåvirkning, korallbleking og smelting av hav- og landis.
Konsekvenser av global oppvarming
Langsiktige geofysiske og biologiske endringer på grunn av oppvarmingen er nå (2019) tydelig i mange deler av verden, for eksempel krympende isbreer, tidlig vår og endringer i fenologiske responser for vegetasjon (som spiring og knoppskyting) og i primærproduksjon. Endringer av nedbørsmønstre er også del av bildet. Områder i tropiske regioner har fått økt nedbør, mens områder i subtropiske regioner har opplevd reduksjon. Klimamodeller har prognosert (beregning for fremtiden) at global oppvarming gir hyppigere og mer intense ekstreme hendelser, som hetebølger, tørke, kraftig nedbør, uvær og kystflom.
Hyppigere og mer intense ekstreme værhendelser har betydelige effekter på menneskelig trivsel, fører til tap av liv, skader og andre negative helseeffekter, sammen med skader på eiendom, infrastruktur og naturmiljø, samt tapte arbeidsplasser. Klimadrevne endringer kan samvirke med andre direkte drivere, og til tider forverre påvirkningen på naturen og samfunnet. Samvirke mellom klima og andre faktorer kan også sette i gang ulineære klimaresponser, og gi mer ekstreme og/eller raske effekter av klimaendringer, kjent som vippepunkter i klimasystemet. Flere forskere mener at utløsning av vippepunkter i verste fall kan være katastrofale, eller endog true menneskehetens eksistens.
Forsuring av havet
En konsekvens av menneskeskapte CO2-utslipp er havforsuring, som er en driver for svekking av marine økosystemtjenester. Forsuring resulterer i biokjemisk endring av havets økosystemer. Forsuring er mest kritisk for grunne havområder som er overmettet med kalsiumkarbonat. pH-nivået i havet har falt med mer enn 30 % siden førindustriell tid. De høyeste konsentrasjonene av menneskeskapt karbon i verdenshavene er i Nord-Stillehavet og Det indiske hav.
Havforsuring påvirker marine organismer og funksjoner negativt, noe som igjen gir tilbakekoblinger til klimaendringer. Forsuring hindrer kalsifiserende organismers evne til å bygge og vedlikeholde sine skjelett og skjell av kalsiumkarbonat, i tillegg til å endre andre grunnleggende metabolske prosesser (energiomsetning i cellene). Forsuring fører også til at planteplankton ved havoverflaten produserer mer dimetylsulfid (organisk svovelforbindelse, (CH3)2S). Prosessen bidrar til ytterligere oppvarming av jorden, på grunn av mindre refleksjon av solstråling fra havoverflaten.
Korallbleking kan også være et resultat av forsuring av havet, men påvirkningene er komplekse og skyldes flere faktorer. Anslagsvis 97 % av verdens korallrev hadde blitt utsatt for oppvarming fra 1985 til 2012. Hendelser med skadelig korallbleking fra 2000 til 2019 har vært hyppigere og stadig mer alvorlige.
Havforsuring har ført til endringer i strukturen til marine økosystemer, noe som kan gi fremtidig risiko og sårbarhet for matforsyning og levebrød.
Havnivåstigning
Fra 1901 til 2010 steg det globale havnivået med 0,19 m (usikkerhetsintervall 0,17–0,21 m), med en stigning på rundt 3 mm i året i siste del av perioden. Havnivået vil sannsynligvis fortsette å øke. Økningen av global gjennomsnittlig havtemperatur øker havnivået på grunn av termisk ekspansjon, men smelting av isbreer på Grønlandsisen og Antarktis har også betydning.
Lavtliggende kystområder, inkludert byer, strender og våtmarker er mest utsatt for flom og tap av land på grunn av havnivåstigning. De fleste land i Sør-, Sørøst- og Øst-Asia, samt flere land i Afrika er svært utsatt for stigning av havnivået på grunn av svært tett befolkning i kystområdene.
Invaderende arter
Nesten en femtedel av jordoverflaten utsettes for risiko for miljøskader på grunn av planter og dyr fra andre deler av verden, kjent som invaderende arter eller fremmede arter. Fremmede arter har fordoblet seg fra 1970 til 2019 og truer lokale arter og økosystemtjenester, samt økonomier og menneskers helse. Det samlede antallet fremmede arter som er registrert er rundt 30 ganger større i landene med høye inntekter enn i land med lave, delvis på grunn av handel, men også på grunn av større fokus på å kartlegge omfanget.
Mengden av invaderende arter ser ut til å være høyere enn noen gang før og uten tegn til å reduseres. Drivere for dette er handel, økt menneskelig mobilitet (reiser), kontinuerlig forfall av leveområder og klimaendringer. Utrydding av fremmede arter som har greid å etablere seg, er meget kostbart.
Indirekte drivere for miljøpåvirkning
Samfunnsutviklingen har konsekvenser for verdivalg, befolkningsutvikling, innovasjon, handel og styring. Indirekte drivere som henger sammen med denne samfunnsutviklingen er identifisert som viktige grunnleggende årsaker til naturforringelse. Tradisjonelt har et instrumentelt natursyn (naturen som middel, ikke som mål) bestemt utviklingen i mange kulturer, noe som har resultert i at naturen kun har blitt sett på som en råstoffleverandør. Uansett verdisyn er befolkningvekst en driver for skader på naturen.
Knapphet på naturressurser har frembrakt innovasjoner (oppfinnelser og utvikling), fra den grønne revolusjonen til dammer, genteknologi, fracking, vindkraft og andre teknologier med betydning for naturen. Spredningen av slike nyvinninger kan redusere forringelsen av naturmiljøet, samtidig som globaliseringen har forflyttet vareproduksjon som gir naturskader til land fjernt fra forbrukerne i rike land. Lokale tiltak har ført til mer bærekraftig produksjon, mens verdens nasjoner har fremforhandlet internasjonale avtaler og bevaringspolitikk, sågar har de justert sin økonomiske politikk for å ta naturhensyn. Det foreligger også tilfeller der naturen har fått rettigheter og rettsvern.
Institusjoner
Institusjoner i forbindelse med miljø er individuelle og kollektive praksiser som ligger bak menneskers atferd, både mellommenneskelig og mot naturen. Institusjonelle ordninger regulerer bruk av naturressurser, og dermed styring av natur og biologisk mangfold. Formelle og uformelle institusjonelle ordninger fører til samvirke mellom etterspørsel av god livskvalitet og press på natur og biologisk mangfold. Sosiale regler og normer, eiendomsrettigheter og tilgangsrettigheter, markeder, lover, skatter og subsidier er faktorer som styrer dette.
Eksempler på institusjoner med betydning for miljø er statlige departementer, politiske partier og private selskaper. Institusjoner ligger til grunn for investeringstiltak og multilaterale miljø- og handelsavtaler. På globalt nivå er en internasjonal klimaavtale et eksempel på en institusjon som har både formelle (utslippskvoter) og uformelle aspekter (moralske løfter). På alle nivåer kommer institusjonene til uttrykk i retningslinjer, eiendomsrettigheter, organisering av markeder og avtaler som skaper insentiver (motivere til bestemte valg) og begrensninger for oppførsel og holdninger relatert til naturen.
Økonomiske drivere
Den store økonomiske veksten og påfølgende økning i vekstraten for mange parametre for menneskelig aktivitet er kalt den store akselerasjonen. De store endringene oppstod fra midten av 1900-tallet og ventes å fortsette. Et spørsmål forskere har stilt seg er om den store akselerasjonen kan fortsette for alltid. En ser for seg enten en dekobling mellom økonomisk vekst og naturforringelse, eller en utvikling mot en stor kollaps av både verdensøkonomien og jordens systemer.
Økonomisk vekst
I rapporten GEO-6 sies det at økonomisk vekst, i den konvensjonelle betydningen av ordet, ikke kan fortsette langt inn i fremtiden. Allikevel er den sosiale og politiske visjonen om uendelig økonomisk vekst, sterk. Årsakene er at vekst spiller en viktig rolle i moderne samfunn, blant annet for fattigdomsbekjempelse, opprettholdelse av sosial rettferdighet og solidaritet og velfungerende statlig styring.
Det er mange forskere som kritiserer økonomisk vekst, men disse mener uansett at økonomisk vekst er nødvendig i utviklingsland. Vekstkritikere mener at vekst verken er nødvendig eller ønskelig i de rike landene. På den annen side er det økonomer som mener at vekst er helt nødvendig også i rike land fordi det understøtter rettferdighet, sosial mobilitet og bidrar til befolkningen støtter opp om sivil- og internasjonal fred.
GEO-6 sies dette om økonomisk vekst i de rike landene: «Spørsmålet er ikke om vekst i de rike landene er nødvendig for å tilfredsstille materielle behov, men om det er et grunnleggende element for moderne samfunn for å nå politiske, sosiale, kulturelle og til og med moralske og etiske mål. Ideelt sett er økonomisk vekst og miljømessig bærekraft gjensidig forsterkende, snarere enn motsetninger.»
Det har vært forsket mye på om økonomisk vekst vil kunne skje uten utarming av naturressurser. I denne sammenhengen er det viktig å skille mellom fornybare og ikke-fornybare ressurser. Fordi ikke-fornybare ressurser bare fins i begrenset mengde på jorden, er den eneste måten å unngå uttømming av ressursene på, omfattende materialreduksjon, -gjenbruk og -resirkulering. Dermed går fokuset mot energikildene, siden resirkulering avhenger av kostnad for energi sett opp mot kostnaden for å utvinne nye naturresurser. Energibehovet vil derfor være stort i fremtiden for å resirkulere og dermed unngå utvinning av begrensede naturresurser. Omlegging til fornybare energikilder er nødvendig både for å unngå katastrofale klimaendringer og for å få bærekraftig ressursbruk.
Varestrømmer
Varestrømmer og transport av råstoffer øker når bare mindre deler av ressursbehovet dekkes på stedene der produksjonen skjer. Med økende globalisering gjennom 1900-tallet har forbruk i stor grad blitt fjernet fra produksjon. Av utvunnete materialer blir 41 % transportert over landegrensene (2019). Fra 1990 til 2019 har den globale eksporten av mat blitt tidoblet.
Nordøst-Asia er den største importøren av råvarer, med meget høy nettoimport av metaller (spesielt jern), petroleum og kull på grunn av Kinas enorme behov for disse råvarene for industri og infrastruktur. De største nettoeksportørene er Oseania (hovedsakelig Australia), Øst-Europa (hovedsakelig Russland), Sør-Amerika (hovedsakelig Brasil) og Vest-Asia (hovedsakelig Saudi-Arabia). Japan, USA og Europa er også store nettoimportører av råvarer.
Økosystemer blir stadig mer påvirket av fjerne interaksjoner mellom land, også kjent som telekoplinger. Telekopling viser til sosioøkonomiske og miljømessige konsekvenser som skjer over store avstander. Mellom en fjerdedel og halvparten av miljøbelastningen forårsakes av forbruk i andre regioner enn der forbruket skjer. Dette gjelder spesielt utslipp av klimagasser og miljøgifter, tap av biologisk mangfold og uttømming av ferskvannsressurser. På den annen side får eksporterende land nytte av økonomisk avkastning og teknologiske fremskritt.
Bærekraftig utvikling i ett land kan bygge på motsatt utvikling i andre land. Internasjonal handel omfordeler utslipp av klimagasser. Produksjon for internasjonale markeder er anslått å stå bak 26–30 % av verdens klimagassutslipp. Slike effekter er ikke blitt inkludert i internasjonale traktater, ettersom karbonregnskapene kun blir regnet per land.
Forbruksmønstre
Forbruket har stadig økt siden den industrielle revolusjon. På begynnelsen av 1900-tallet ble kull, petroleum og naturgass viktige energikilder. Verdens totale energibruk doblet seg fra 1980 til 2019. Fra 1990 til 2010 foregikk en overgang fra bruk av fast brensel til matlaging, til elektrisitet og andre energikilder for rundt 3,3 milliarder mennesker. De landene som bruker mest energi, er høyinntektsland med intensivt landbruk.
Velstandsutvikling har mange uheldige sider som stort ressursbehov, mye avfall og forurensning. Ressursene skaffes fra mange steder i verden, slik at forbrukerne ikke alltid ser miljøpåvirkningene eller de skadelige helseeffektene på menneskene som utvinner dem. Velstandsutvikling har også en positiv side ved at mennesker tar til seg kunnskap om miljøpåvirkninger. Ressurssterke borgere påvirker produsenter og myndigheter til å ta miljøhensyn. Forbrukere med betalingsevne for kostbare varer gir også produsentene muligheter til å utvikle teknologi som reduserer forurensning og miljøskader. Velstandsutvikling har vært en driver for forskning og teknologisk utvikling som forbedrer miljøkvaliteten, blant annet derfor har forurensningen i rike land blitt betydelig mindre siden 1970-årene.
Globale mønstre for matforbruk har endret seg fra 1970 til 2019. Urbanisering og velstand gir økt matinntak og endrede kostholdsvaner. Trenden er større inntak av raffinerte karbohydrater, sukker, fett og dyrebaserte matvarer som kjøtt og meierivarer. Samtidig har bruken av grønnsaker, grovt korn, frukt, komplekse karbohydrater og fiber blitt redusert. Fra 1966 til 2015 økte det gjennomsnittlige energiinntaket per innbygger med 30 %, spesielt var økningen stor i Europa.
Kina har hatt en meget høy økonomisk vekst over flere år og fått en stadig større middelklasse. Kina er (2015) verdens største konsument av hvete, ris, kjøtt, kull, kunstgjødsel, stål, sement og olje. Om forbruket og den økonomiske veksten fortsetter samtidig med befolkningsvekst, er det estimert at Kina innen 2025 vil trenge 2/3 av verdens kornproduksjon, dobbelt så mye papir som det produseres i verden (2015) og mer enn all verdens oljeproduksjon. Den amerikanske befolkningseksperten Lester R. Brown mener at en slik utvikling ikke er mulig hverken for Kina eller andre utviklingsland.
Ulikhet mellom mennesker
Verdens land har store ulikheter med hensyn til trivsel, for eksempel menneskers materielle forhold. Land med høy inntekt rangerer høyere for indikatorer for samfunnsutvikling og for bærekraftig utvikling. Når det gjelder beregninger for styring av økosystemtjenester og miljøpolitikk som Environmental Performance Index (EPI) angir, rangeres lavinntektslandene lavest. Likevel kommer lavinntektslandene bedre ut for indikatorer for mangfold, miljøforringelse og økologisk fotavtrykk, samt bruk av fornybare vannressurser. Land med lav inntekt viser høyere rangering for miljøkomponenten til Sustainable Society Index (SSI) som inkluderer språklig mangfold, kulturell identitet og opprettholdelse av urfolks økologiske kunnskap over tid.
Rundt 900 millioner mennesker lever i ekstrem fattigdom (2015) og har under 1,25 USD å leve for per dag, og 2,6 milliarder mennesker har mindre enn 2,25 USD. Fattigdom fører til mange skadelige miljøpåvirkninger. Fattiges dagligliv er fokusert på å skaffe nok mat, vann og energi for matlaging og varme. I sin søken etter livsnødvendige ressurser skader de skog, jordsmonn, gressmarker, fiskebestander og dyreliv. For disse menneskene er det en luksus å bekymre seg for langstidskonsekvenser for naturmiljøet. Imidlertid er det også mange av verdens fattige mennesker som lever på en bærekraftig måte, for eksempel som småbønder.
TRG
TRG er en forkortelse som kan vise til blant annet:
Junior-VM i snøbrett 2011
Junior-VM i snøbrett 2011 ble arrangert i Chiesa in Valmalenco i Italia i 2003.
Menneskelig innvirkning på naturmiljøet
Befolkningsvekst
Verdens befolkning er doblet siden 1970 og er fortsatt økende, selv om vekstraten (årlig økning) har nådd toppen. Det var over 7 milliarder mennesker i 2014. Høyinntektsland har hatt reduksjon av vekstraten, mens den raskeste økningen skjer i øvre mellom- og nedre mellominntektsland og i Asia-Stillehavet.
Demografiske mønstre med redusert vekstrate har sammenheng med urbanisering og forbedring av kvinners utdanning, rettigheter og helse, som fører til redusert barnedødelighet og forbedret familieplanlegging (færre barn per kvinne). Verdens befolkning blir eldre, med konsekvenser for ressursforbruk og styring. Antallet mennesker i alderen 60 år og eldre vokser raskt, mens andelen mennesker over 80 år øker enda raskere.
En stor barneflokk er en overlevelsesstrategi for mange av verdens fattige mennesker. Barn kan hjelpe med å sanke fyringsved, hente drikkevann og gjete husdyr. Fordi svært fattige ikke har tilgang til pensjonsordninger eller helsevesen, forventes det også at barna tar seg av foreldrene når de blir gamle. Dette regnes som de viktigste årsaker til at befolkningen i fattige land vokser kraftig.
Befolkningsvekst i seg selv er ikke nødvendigvis noe som leder til ikke-bærekraftig utvikling. Verdens befolkningsutvikling er heller noe som skjer på grunn av dagens forbruks- og produksjonsmønstre. Istedenfor er økende ulikhet en driver for ikke-bærekraftig forbruk og produksjon. Verdensøkonomien hadde ikke behøvd å vokse mye for å forbedre forholdene for de aller fattigste om fordelingen av rikdom var jevnere fordelt.
Urbanisering
Litt over halvparten av verdens befolkning lever i byer og urbane områder, og andelen er ventet å stige til rundt 66 % innen 2050. Afrika er verdensdelen med størst byvekst, mens Europas byer har vokst lite de siste årene (2015). Driveren for urbanisering er ikke økt fertilitet eller aldersstruktur, men tilflytting.
Urbane områder har større miljøpåvirkninger per person enn andre områder, men har mulighet for effektiv ressurs- og energiutnyttelse. Byer er også motorer i den økonomiske utviklingen i et land. Kollektive goder gir lavere marginalkostnad per konsumert enhet, fordi en kan utnytte stordriftsfordeler og at kollektive goder er mer effektive enn private goder. Urbane bosteder (byer) kan tilby goder som mange kan benytte, som kollektivtransport, parker og idrettsplasser, sykkelstier og kantiner på skoler og arbeidsplasser. Dermed tilbys tjenester til et mye lavere økologisk fotavtrykk enn privatbilisme, private hager eller individuell matlaging. Imidlertid fører samfunn med stor ulikhet til at folk foretrekker privateide løsninger på grunn av frykt, fragmentering, statusjag og segregasjon.
Beslutninger som tas for byplanlegging frem mot år 2100 er avgjørende for fremtidig utvikling. Urbaniseringen som skjer frem mot 2100 ventes å være hurtig, men også kortvarig i et historisk perspektiv. Valg av infrastruktur, teknologi, institusjoner og mentalitet vil bestemme hvordan fremtidens byer vil fungere og får derfor også stor betydning for jordens fremtid. Hvis nye byer som planlegges frem mot 2050 baseres på stor ressurs- og energibruk, med omfattende utbygging av forsteder, sier GEO-6 at «alle håp om ambisiøse mål om klima- og naturbevaring vil være tapt. Byer og nasjoner vil måtte kjempe om å få nødvendige ressurser og de [fattige landene] vil mislykkes med konkurransen på verdensmarkedet [...]».
Teknologiske drivere
Siden menneskenes tidlige historie har det skjedd tre store kulturelle eller teknologiske revolusjoner: Oppfinnelsen av landbruket (den neolittiske revolusjonen) med dyrkning av planter og husdyrhold, den industrielle revolusjon på slutten av 1700-tallet med storskala masseproduksjon av varer og rundt 1970 startet informasjonsrevolusjonen. Informasjonsrevolusjonen og globalisering ga nye teknologier for rask tilgang til ressurser og informasjon på en global skala.
Alle de tre revolusjonene har gitt menneskene større ressurstilgang for å dekke grunnleggende og nye behov. De teknologiske sprangene har også økt verdens befolkning på grunn av større tilgang til mat og lengre liv. Dette har også ført til større ressursforbruk, forurensning og miljøødeleggelser. Teknologisk utvikling har motsatt også ført til bedre ressursutnyttelse og mer effektiv bruk av energi.
Teknologibruk blant urfolk og lokalsamfunn
Urfolk og lokalsamfunn i hele verden utgjør 2 milliarder mennesker. De har utviklet sine praksiser for ressursbruk basert på mangeårig kunnskap om komplekse økosystemer. Jord- og skogbruk i mange tropiske land har noen felles kjennetegn: Det drives svært variert og mangfoldig, produktivt, komplekst og med rotasjoner i landbruket, samt at beite, jakt og fiske også er viktig. Likevel har en kombinasjon av livsstilsendring, tilpasning til klimaendringer, sesongmigrasjon (sesongarbeid), innhegninger, privatisering og forringelse av ressurser, sterk innvirkning på både bosettingsmønstrene og livsstilen til urfolk og lokalsamfunn.
Teknologiske endringer i landbruket
Landbruket har vokst betydelig i moderne tid og i takt med økende krav. Trenden vil sannsynligvis forsterkes i nær fremtid, gitt befolkningsvekst og økte inntekter. Slike utvidelser kan enten skje i omfang, via økt areal, eller intensivt, via økt utbytte (produksjon per arealenhet).
Den grønne revolusjonen demonstrerte både det enorme potensialet og betydningen av avveininger mellom innovasjoner. Blant de negative konsekvensene er kjemikaliebruk, som har forårsaket miljø- og helseproblemer. Intensivt landbruk har påvirket grunnvannet i mange regioner og monokulturer har i noen tilfeller gitt dårligere kosthold enn tradisjonelt landbruk ga. Globalt kan slik praksis også redusere matsikkerheten fordi store internasjonale selskaper får stor innflytelse over matproduksjonen, spesielt fordi små- og middels store bønder blir avhengige av disse selskapene.
For naturen kan en gevinst ved intensivering av landbruk være at større landarealer skånes, altså at mindre landareal trengs for en gitt matproduksjon. På den annen side foreligger ikke entydige beviser for redusert behov for økt landbruksareal.
Teknologisk innovasjon
For direkte bruk av naturressurser har knapphet motivert innovasjoner, noe som har gitt reduksjon av materialbruk og lavere forurensning per produsert enhet. Endringer skyldes både innovasjon og forskriftskrav for å beskytte naturen. Forbrukere har også vist seg villige til å pådra seg kostnader for produksjon med færre miljøskader.
Kraftig forbedring av energiutnyttelse har funnet sted, også innenfor fornybar energi. Høye priser på fossilt brensel har motivert til investeringer i energibransjen. Høye kostnader og lav betalingsevne, for eksempel knyttet til utvidelser av strømnettet på landsbygden i utviklingsland, har motivert til billigere løsninger, blant annet bruk av solenergi og småskala elektrisitetsdistribusjon. Spredning av slike løsninger kan skåne naturen og motivere til videre investeringer i forskning og utvikling.
Selv om de teknologiske innovasjonene har blitt sett på som det viktigste for økonomisk utvikling, har moderne vekstteorier gitt utvikling av humankapital (kvalifikasjoner, evner og kunnskap) en mer fremtredende rolle. Forskning og utvikling, samt deling av kunnskap blir derfor utpekt som det viktigste for produktivitetsvekst og effektiv ressursutnyttelse.
Termofysikkens lover overført på samfunnsutviklingen
Siden 1970-årene har mange forskere bygget opp modeller for sosioøkonomisk utvikling og miljøpåvirkning, blant annet for å prognosere langtidsvirkninger. Analysene har brukt konsepter fra fysikken for å kvantifisere material- og energibruk fra et termodynamisk perspektiv.
Prinsippet om massebevaring og termodynamikkens første hovedsetning (det vil si bevaring av energi) tilsier at når materielle ressurser eller energi blir flyttet rundt eller manipulert i økonomiske systemer, vil miljømessige konsekvenser være uunngåelige. I henhold til termodynamikkens andre hovedsetning kan «orden» bare økes innenfor et system (økonomien) bare ved å øke «uorden» eller entropi utenfor systemet (altså naturmiljøet). Dermed kan teknologi skape «orden» i økonomien, i form av bygninger, fabrikker, transport, nettverk, kommunikasjonssystemer, bare på bekostning av økende «uorden» i naturmiljøet (avfall, energi med lavere kvalitet). I henhold til en rekke studier vil økt entropi sannsynligvis ha sammenheng med negative miljøkonsekvenser.
Statlige drivere
Statlige myndigheter og lovgivere rundt om i verden har stor betydning for ressurs- og naturforvaltning. Det er innført politikk og insentiver som bedre ivaretar naturen og økosystemtjenester. Nasjonale etater har også fremmet lokalt selvstyre som for mer bærekraftig forvaltning.
Markedsbaserte ordninger og insentiver
Sertifiseringsordninger er en type markedsinteraksjon som statlige og frittstående organisasjoner står bak. Disse tar sikte på å spre informasjon i forsyningskjedene fra produsent til forbrukere. Markedsbaserte ordninger skal appellere til forbrukernes verdier og påvirke fabrikantene til å endre produksjonsprosesser i miljømessig retning. Slike ordninger finnes for eksempel for tømmer, kaffe, kakao, fisk, soyabønner og palmeolje. Merkeordninger skal øke betalingsvilligheten til forbrukerne som verdsetter bærekraftig produksjon, og samtidig påvirke produsenter som er opptatt av omdømme og politisk respons.
Allmenninger
Allmenninger (område med felles bruksrett) eller systemer for kollektiv eiendom finnes over hele verden, til tross for de historiske utfordringer og press utenfra. Eierformen har fremdeles (2019) noe av sin tradisjonelle betydning for ivaretagelse av fellesressurser, men den har vært utsatt for endringer. Historisk, og fremdeles i mange regioner av verden, er landeiendom eid og styrt av lokalsamfunn. Urbefolkning og lokalbefolkning disponerer 65 % av det globale landarealet basert på sedvanerett (2019).
Statserkjenning av juridiske rettigheter gjelder imidlertid bare en brøkdel av verdens landområder. Uten anerkjennelse av lovlige landrettigheter er mange urfolk og lokalsamfunn sårbare for inngrep utenfra og dermed utsatt for tap av levebrød og kultur. Tradisjonelle eiendoms- og tilknytningsforhold til skog og jord har ofte ikke klart å motstå eksternt press etter koloniseringsoppgjør, utvidelse av råvareproduksjon for landbruk eller skogbruk, gruvedrift, utvidelser av infrastruktur og bevaringsprogrammer.
Forbedring av veier og infrastruktur
Økonomisk utvikling påvirkes av veier, for eksempel ved at godt utbygde veier senker transportkostnadene. Globalt har transportkostnadene falt med rundt 40 % fra 1990 til 2019, noe som gir økonomisk vekst og påvirker konsentrasjonen av økonomisk aktivitet.
Transportinvesteringer, spesielt veiutbygging, gir store tap av økosystemer og påvirker dyreliv. Veibygging utvider i tillegg områdene der landbruket kan gjøres lønnsomt, noe som medfører ytterligere avskoging om myndighetene ikke pålegger begrensninger. Forventet veiutbygging i verden frem mot 2050 er 25 millioner km nye veier, noe som ventes å forverre tapene av økosystemer.
Subsidier
I 2015 utgjorde landbruksstøtte som potensielt var skadelig for naturen, 100 milliarder USD i OECD-landene. På den annen side er det også utført tilskuddsreformer for å redusere skadelig sprøytemiddelbruk og påvirke andre uheldige praksiser.
Subsidier til fossile energikilder har vært sterkt utbredt, til tross for svært store kostnader. Det internasjonale pengefondet oppga i 2015 en kostnad på 5 billioner USD, inkludert kostnader for naturforringelse (eksternaliteter). Kull får 52 % av subsidiene etter skatt, petroleum 33 % og naturgass 10 %. Forskere har anslått at de direkte kostnadene fra CO2-utslipp utgjør 44 milliarder USD, i tillegg til trafikkproblemer, lokal forurensning og ulykker. Tilskuddene har i stor grad redusert insentiver for forbedringer og innovasjon.
Det har imidlertid vist seg meget vanskelig å gå bort fra politikken med subsidier, selv om den bidrar til dårligere miljø og redusert økonomisk effektivitet. Årsakene kan være sterk offentlig motstand mot å fjerne dem, spesielt fra berørte grupper og at fattige mennesker kan bli skadelidende. Imidlertid er det påpekt at kontant overføringer til skadelidende personer kan kompensere for prisstigning.
Et annen økonomisk problem som ligner på subsidier er prisdannelse der eksterne miljøkostnader ikke tas med. Når kostnaden for varer og tjenester ikke inkluderer prisen for miljø- og helseskader, har heller ikke forbrukerne noen mulighet til å vurdere slike faktorer. Dermed vil de fleste mennesker ikke kunne forstå den høye verdien naturressurser og økosystemtjenester i virkeligheten har.
Naturkonservering
I mange land har myndighetene opprettet verneområder for å begrense aktiviteter i naturområder som er besluttet bevart. Rundt 15 % av alle land- og ferskvannsmiljøer og rundt 7 % av marine miljøer er underlagt en eller annen form for vern. Vern er den mest brukte strategien for å bevare biologisk mangfold og økosystemtjenester.
Verneområder ble utviklet for å bevare villmarksområder. Imidlertid har den historiske ovenfra og ned-tilnærmingen til vern utviklet seg mot mer inkluderende bevaringsmetoder, som for eksempel bærekraftig bruk. Globalt har det vært betydelige utvidelser i antall og areal av verneområder. Avskoging forekommer allikevel i vernede områder, på grunn av dårlig håndhevelse.
Konflikter og krig
Det meste av økonomisk vekst fra 1970 til 2019 skjedde i land uten sivile konflikter og med sterke statlige institusjoner. I 2019 bodde 70 % av alle fattige mennesker i såkalte sårbare stater kjennetegnet av mye vold, svake institusjoner, ulikhet og lav økonomisk vekst. Disse ulikhetene har viktige samfunnsmessige og miljømessige konsekvenser, for eksempel forskjellig praksis for miljøbevaring alt etter hva myndighetene kan makte. Noen forskere mener at det er en ikke-lineær sammenheng mellom ulikhet på den ene siden og økonomiske og miljømessige oppnåelser på den andre. Likhet blant mennesker fører generelt til kollektiv innsats for å beskytte naturressurser under felles og offentlig eie. Ulikhet kan føre til konflikter og begrenser folks muligheter i livet, som igjen svekker motivasjon for naturbevaring for langsiktig bærekraft.
Generelt har militære aktiviteter alvorlige miljømessige konsekvenser. Militæret i USA regnes som en av de største forurenserne i verden og er ansvarlig for at over 39 000 områder er forurenset.
Kulturelle og sosiale drivere
Menneskers verdier angående naturen, naturressurser og naturens betydning for livskvalitet, påvirker folks holdninger og dermed også politikk, normer og teknologier som har betydning for syn på naturen. Verdier omfatter prinsipper eller moralske holdninger som kan lede til ansvarlighet og god forvaltning. Natursyn kan være relasjonelle (forhold), instrumentelle (nytteverdi) eller iboende (åndelig). Enkeltpersoner og sosiale grupper med et nært forhold til naturen, har ofte moralske prinsipper for å leve i harmoni med den. Slike relasjonsverdier er sentrale for urfolks kulturer i mange deler av verden.
Rundt 75 % av befolkningen i rike land og 50 % av verdens totale befolkning bor i urbane omgivelser og har ikke kontakt med naturen. Dermed har mange mennesker også liten forståelse av for eksempel de store mengdene forurensning og avfall som skapes. Forskning tyder også på at et liv fjernt fra naturen kan gi stress, helseproblemer og irritasjon.
Forskjellige kulturelle natursyn
Urfolk har ofte oppfatninger om immaterielle (åndelig) og mytiske skapninger eller guddommer som bebor jord, vann, luft, steiner og fjell. Disse har forskjellige egenskaper og identiteter som mennesker trenger for balansert forhold til naturen. Relasjonelle oppfatninger bygger opp om forvaltningsformer som tar opp i seg menneskenes tilknytning og dyder. Dette avstedkommer respekt, ydmykhet og takknemlighet til naturen, og fører ofte til selvpålagte begrensninger i bruken av naturen.
Et instrumentelt natursyn ser på naturen i forhold til dens nytteverdi, som nytten av vannforsyning, energi, gruvedrift, turisme, biomasse og mat.
Utilitaristiske paradigmer (nyttemaksimering) som ser på naturen som en ressurs for økonomisk utvikling har blitt intensivert de siste århundrene, spesielt i industrialiserte land. I det antroposentriske, materialistiske verdensbildet blir naturen sett på som et forråd av materielle goder og energier som skal mestres og brukes, noe som underbygger foredling av naturressurser, om den kan skiftes med noe annet og diskonteringsperspektiver. At noe kan skiftes ut, innebærer at naturverdier gjerne kan gå tapt så lenge bidraget til livskvalitet kan bli gitt på andre måter. Diskontering reduserer betydningen av fremtidige fordeler eller kostnader ved beslutningstagning, basert på antagelsen om at fremtidige generasjoner uansett vil få det bedre.
Et mye brukt argument for naturvern basert på et instrumentelt natursyn, er farmasøytisk industris behov for nye kjemiske forbindelser til medisiner. Mange medikamenter kommer fra substanser som finnes hos dyr og planter i regnskogene, og stadig letes det etter nye.
Nyere oppfatninger av naturen
Oppfatningen om hva som utgjør god livskvalitet endrer seg også. Vektlegging av økonomisk utvikling og materielle verdier hersket i akademisk litteratur frem til 1980-årene. Senere har konsepter om velvære blitt utvidet med flytting av fokus på hva mennesker selv opplever, blant annet i relasjon til naturen, sammen med utdanning og helse, kunnskap og ferdigheter, lykke og tilfredshet. Utvikling av verdier kan ha viktige konsekvenser for naturen, og endrer materielle forbruksmønstre, lovgivning og regulering.
Naturkunnskap og følelsesmessig tilknytning
I 1970-årene ble det gjort studier for å se på sammenhenger mellom adferd og holdninger til naturen. Metaanalyser viste at selv om miljøbevissthet var viktig, var kunnskap alene ikke nok til å motivere til miljøvern. I stedet fant en at meningsfulle barndomsopplevelser relatert til naturen, spesielt i sammenheng med familiemedlemmer som viste omsorg for den, har betydning for oppførsel og atferd i voksen alder.
Konsekvenser for naturkapital og mennesker
Konsekvenser av global oppvarming har blitt studert mer inngående enn konsekvenser av andre drivere for miljøforringelse, som for eksempel arealbruksendringer, forurensning, bruk og utvinning av naturressurser og invasive arter. Studier av samspill mellom drivere, spesielt der mer enn to virker sammen, er lite undersøkt. Systemer på landjorden er mer omfattende undersøkt enn marine systemer. Effekter på biologisk mangfold og økosystemfunksjoner er bedre undersøkt enn påvirkning av økosystemtjenester og livskvalitet for mennesker.
Overforbruk er en situasjon hvor ressursbruken overgår bærekraftig kapasitet for et økosystem. Det kan måles ved økologisk fotavtrykk, en metode for ressursregnskap som sammenligner menneskets uttak av fornybare ressurser med total produksjon i alle økosystemer. Beregninger viser at menneskehetens etterspørsel per 2020 er 75 % høyere enn alle jordens økosystemers produksjonsrate til sammen. Dette betyr at det tar jorden rundt ett år og åtte måneder å gjenopprette dét verdensbefolkningen forbruker i løpet av et år.
Tap av arter kan gi kaskade-effekter i økosystemene, imidlertid kan heller ikke naturen sammenlignes med et korthus der bortfall av en art får det hele til å kollapse. Det finnes til og med tilfeller der bortfall av en art fører til større mangfold, fordi flere andre arter da har fått anledning til å utvikle seg. Erfaringsmessig er det svært vanskelig å si på forhånd hvilke arter som er vesentlige (nøkkelarter) for helheten eller ikke, slik at om disse blir borte vil konsekvensene kunne bli alt fra store til umerkelige.
Forringelse av økosystemtjenester og reduksjon av naturressurser
Populasjonsnedgang er ofte et tegn på at en arts risiko for utryddelse øker. Living Planet Index som utarbeides av Zoological Society of London, overvåker trender i virveldyrbestander. Indeksen viser at verdens populasjoner av arter har gått raskt tilbake siden 1970, med reduksjoner på 40 % for landarter, 84 % for ferskvannsarter og 35 % for marine arter. Lokale nedganger av insektspopulasjoner som ville bier og sommerfugler har også blitt observert. Spesielt har insektforekomsten gått veldig raskt tilbake noen steder, selv uten storskala arealbruksendringer, men globalt omfang av slike reduksjoner er ikke kjent. På landjorden har ville arter som er endemiske (stedegne) vanligvis opplevd raskere tilbakegang enn gjennomsnittet.