cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romertall
Regler
Følgende regler gjelder:
MDCCLXVII = 1000 + 500 + 100 + 100 + 50 + 10 + 5 + 1 + 1 = 1767
2 – Et symbol av lavere verdi til venstre for et symbol med høyere verdi blir trukket fra den høyere verdien: IV = −1 + 5 = 4 IX = −1 + 10 = 9 XL = −10 + 50 = 40 XC = −10 + 100 = 90 CD = −100 + 500 = 400 CM = −100 + 1000 = 900
3 – «Tiergrupper»: XIX (X=10, IX=9) = 19 (ikke IXX) XLIX (XL=40, IX=9) = 49 (ikke IL, XLVIV) XCIX (XC=90, IX=9) = 99 (ikke IC, LXLIX, LXLVIV) XCV (XC=90, V=5) = 95 (ikke VC) MCDL (M=1000, CD=400, L=50) = 1450 (ikke MLD) MCMXCIX (M=1000, CM=900, XC=90, IX=9) = 1999 (ikke MCMIC, MIM)
4 – Symboler med så høy verdi som mulig er i bruk, for eksempel X istedenfor VV eller IX istedenfor VIV og VIIII:
4.1 – Maksimalt tre like symboler med verdi 10n (I, X, C, M) kan stå etter hverandre: IX = 9 (ikke VIIII, IIIIIIIII) XXX = 30 (ikke VVVVVV) XL = 40 (ikke XXXX)
Romerne hadde ikke så mye standardisering innen romertall. VIIII ble ofte foretrukket fremfor IX og IIII for IV. Romerne unngikk i stor grad subtraksjon, og XL, XC ser ut til å være de mest brukte subtraksjoner fra den tiden. Overgangen har vært gradvis, og det forekommer IIII blant annet i tekster som også inneholder IX, men sjelden motsatt. Det har også blitt registrert IIX for 8; IIM (det vil si IICIƆ) for 998, IIXX for 18 og IXX for 19. På en milesten fra ca. 130 f.Kr. stod det XXCIIII for 84, og fra Colosseum kan man lese XLIIII og XXVIIII over inngangene. Ved den italienske kirken Sant'Agnese fuori le Mura kan man lese MCCCCCCVI på en tekst fra 1606. Fra perioden 1492 – 1503 (eller muligens noe senere) kan man lese MCCCCLXXXXV på et av tårnene ved Sant Angelo. I Vatikanmuseet kan man lese XXXX → XXXXIX. Standardisering med formelle regler ser ut til å ha skjedd i middelalderen. Romerne brukte opprinnelig heller ikke M, de brukte noe som lignet på CIƆ. For de eldste romerne i ville det antagelig vært mer naturlig å skrive 49 som XXXXVIIII, etter hvert ble det mer vanlig med XLVIIII; og ikke XLIX som ble vanlig i middelalderen. L ble opprinnelig skrevet som en V med en vertikal strek gjennom midten, M ble brukt sent i keisertiden og utviklingen var gradvis.
Blant annet på grunn av denne utviklingen av romertallene har det oppstått uvisshet om hvordan man bør skrive større tall, som for eksempel 1999 (ikke MIM) eller 1995 (ikke MVM). Subtraksjonens store utbredelse kom først i middelalderen, men romerne brukte det også. For små tall, 9 og i særdeleshet 4, brukte romerne sjelden subtraksjon, mens det ble brukt en del for større tall, spesielt i den senere tiden. Fra den tidlige middelalder finnes det også eksempler der man trekker fra med mer enn et tall. For eksempel IIC for 98. Tallene skulle bare bli forstått av leserne og det var ingen som laget standarder for hvordan man skrev tallene, så en rekke diverse utgaver kan finnes i eldre tekster. Utbredelsen til mange av disse formene har vært veldig liten og kan ha vært forkortelser som en forfatter har benyttet noen få ganger. I dag regner man med at subtraksjonen kun gjelder i følgende tilfeller (se forøvrig regel 3): IV, IX, XL, XC, CD og CM.
I gamle skrifter vanligvis skrevet med minuskler kan man finne vm (eller v.m) der det står for V*M altså 5000 og tilsvarende for vic (eller vi.c) for VI*C, altså 600. Man kan også se i St. Pauls katedral CCIIIIXXI (for å tydeliggjøre: CC IIII.XX I; 200+4*20+1) for 281, og tilsvarende i et fransk skriv fra 1388 som skrev IIIIXX for 88. I en engelsk bok fra 1400-tallet står det vixx (6 snes) vxx (5 snes) og xM (10 000). Ofte må man se ut ifra sammenhengen hva som skal ganges, IICL alene vil ikke entydig gi 250 om man ikke overholder «tiergruppe»-regelen (se regel 3 ovenfor). I slike skrifter brukes også relativt ofte «j» istedenfor «i» i slutten av et tall, for eksempel xviij istedenfor XVIII. Istedenfor V (eller v) finner man ofte U (eller u) i eldre tekster. I slike tekster kan man også finne xm der det menes XIII; tilsvarende trykkfeil finner man også en del der det står II istedenfor V. Relativt sjelden har slike skrifter (men da spesielt latinske) xvI med stor «i» på slutten, denne brukes da etter en latinsk konvensjon om å skrive to i-er etter hverandre med en stor «I». Det vil si at xvI da betyr XVII.
For store tall ser det ut til å ha vært i bruk flere beslektede varianter: en er å gange tallet med 1,000 eller 100,000; en annen er skrive I for 1000; en strek over tallet kunne også bety at det skulle ganges med 1000; en sammenhengende strek over og på begge sider av tallet (men ikke under) har også vært brukt istedenfor å gange med 100,000; og følgende system har vært i utstrakt bruk: 100 = C      = C     500 = IƆ      = D   1 000 = CIƆ     = M   5 000 = IƆƆ 10 000 = CCIƆƆ 50 000 = IƆƆƆ 100 000 = CCCIƆƆƆ
C blir da det samme i begge systemer, med verdien hundre (latin, centum). D kommer av IƆ og tilsvarende for M med CIƆ. (Mille betyr forøvrig tusen på latin, uten at det er påvist noen sammenheng). Det er en del usikkerhet om opprinnelsen til en del av symbolene og det finnes forskjellige teorier. Man kan uansett se likheten mellom romertall, etruskiske tall og hittitiske tall. Etruskerne leste fra høyre mot venstre, så deres tall må ses i det lys. IƆ er halvparten av CIƆ (det gjelder også IƆƆ osv.), og det samme er mulig at er tilfelle for V vs. X (bare vertikalt, istedenfor horisontal). I 1850 foreslo Theodor Mommsen, en tysk historiker at V kunne være kommet fra en hånd, ved å trekke en linje fra lillefinger til håndledd og derfra opp til tommelen.
Nike (missil)
Nike var en familie av luftvernmissiler som ble utviklet av USA i 1950-årene.
Nike Ajax var det første medlemmet av familien. Dette missilet hadde en rekkevidde på omtrent 45 kilometer. Nike Ajax var operativt fra 1953 til slutten av 1960-årene.
Nike Hercules begynte å avløse Nike Ajax fra slutten av 1950-årene. Det nye missilet hadde en vesentlig forbedret hastighet og presisjon. Rekkevidden var også økt til omtrent 150 kilometer, og missilet kunne utstyres med kjernefysisk stridshode.
I Norge ble Nike-missilene benyttet av Nikebataljonen mellom 1960 og 1991.
Eksterne lenker
MIM-3 Nike Ajax MIM-3
Chery
Chery er en kinesisk bilprodusent som ble grunnlagt i 1997 i byen Wuhu i provinsen Anhui i Folkerepublikken Kina. De første bilene, som kom i produksjon i 1999, var basert på chassiet fra SEAT Toledo. I 2001 kjøpte SAIC 20 % av selskapet som inntil da var heleid av byen Wuhu. Samme år ble man Kinas første bileksportør da man begynte å selge biler til Syria.
Chery har som flere andre kinesiske bilprodusenter blitt beskyldt for å kopiere andre bilfabrikanter. Daewoo mente at Chery QQ var lik deres Matiz.
Charles Mangin
Charles Marine Emmanuel Mangin (født 6. juli 1866 i Sarrebourg i Lorraine i Frankrike, død 12. mars 1925 i Paris) var en fransk general i første verdenskrig. Mangin tjente som offiser i de franske kolonitroppene i Vest-Afrika, Indokina og Marokko der han utmerket seg som en dyktig feltkommandant og var selve forbildet på den franske soldaten i de franske koloniene verden rundt.
Liv og virke
Som en av de meste kompetente offiserer i den franske hæren ved krigsutbruddet i 1914, hadde han først vært divisjonskommandant, og etter fire år var han blitt den berømte kommandanten for den tiende franske arméen under det andre slaget ved Marne i 1918. Men hans natur som en voldsom, krigersk og aggressiv mann med dødsforakt, gjorde ham til en av de mest kontroversielle skikkelser på vestfronten.
Reykjavík
Reykjavík («røykvik») er Islands hovedstad og største by, og godt over 60 % av landets 330,000 innbyggere bor i eller rundt Reykjavík. Byen ligger på en vestvendt halvøy på Islands sørvestlige kyst og er verdens nordligste hovedstad, beliggende på omtrent samme breddegrad som Steinkjer.
Charles Mangin
Liv og virke
Franskmennene på vestfronten gav ham økenavnet Slakteren pga. hans tankeløse dristighet og hensynsløshet ovenfor styrkene, som gang på gang ble sløst bort under tilsynelatende hensiktløse angrep. Hans vinnende karakter og en sterk personlighet samt den aggressive og fryktløse innstillingen som gjorde ham mer utsatt for fare enn normalt, var ofte kraften bak den offensive pågangsviljen hos soldatene. Han ble kastet ut i unåde flere ganger, men vendte tilbake og ble den rette personen for de allierte i sommeren 1918 for det endelige oppgjøret med tyskerne.
Reykjavík
Island er en ung nasjon, og Reykjavíks vekst begynte ikke før den ble erklært som hovedstad i den nye republikken Island i 1944. Da begynte tilflyttingen fra distriktene og overgangen fra landbruk og fiske til moderne industri og teknologi.
Charles Mangin
Liv og virke
Mangin ble kastet ut i unåde etter Nivelle-offensiven i 1917, som en av de meste trofaste støttepartnere for Robert Nivelle, men den nye statsministeren Clemenceau utsendte ordre om å kalle ham tilbake til tjeneste. Den nye øverstkommandanten for de allierte styrkene, Ferdinand Foch, vil ha en aggressiv pusher for de allierte styrkene, og gav Mangin kommando over et korps. Etter at Mangin hadde bevist seg som en dyktig angriper, ble han deretter utnevnt til kommandant for den tiende franske arméen, som var ansvarlig for den viktige motoffensiven ved Marne som ble et avgjørende vendepunkt i krigens siste år. Mangin var i resten av krigen med sin armé en del av general Castelnaus Armégruppe Øst, som avanserte mot Metz.
Reykjavík
Navnet på kommunen er Reykjavíkurborg, som betyr «Reykjavík by».
Historie
Ingolf Arnarsson slo seg ned i Reykjavík 874 som den første nybyggeren på Island, da han kom til Island fra Norge som fredløs. Byen fikk ikke bystatus før på 1700-tallet, da Skúli Magnússon forsøkte bedriftsdrivning i det lille tettstedet. Tidligere hadde Reykjavík bare vært en liten fiskerlandsby. Byen fikk kjøpstadsrettigheter i 1786.
Charles Mangin
Liv og virke
Hjemme i Paris ble han alvorlig syk med store smerter den 9. mars 1925, som følge av appendisitt og hjerneslag, som etterlot ham dels lammet. Tre dager senere, 12. mars 1925, døde han. Han ble deretter begravet i 1932 i Invalidekirken.
Reykjavík
Historie
Alltinget (Alþingi) ble gjenopprettet i Reykjavík i 1845 og flyttet til det nye huset, Alþingishúsið, i 1881.
Den eldste, sentrale delen av Reykjavík virker mer som en småby enn en internasjonal hovedstad, med sine lave trehus og avslappede atmosfære. Andre deler er hypermoderne, med shoppingsentre og forretningsbygg i stål og glass, og minner en på at Reykjavík er en forholdsvis ny by, uten storslåtte historiske bygninger og monumenter som mange andre hovedsteder.
Charles Mangin
Liv og virke
En statue ble reist til hans ære, men Hitler, som i 1940 besøkte Napoleons grav, fikk statuen ødelagt med dynamitt som hevn for Mangins handlinger i Rhinland og Ruhr. I 1957 ble en ny statue reist på Avenue de Breteuil til minne om Mangin.
George Hadley
George Hadley (født 12. februar 1685 i London, død 28. juni 1768) var en britisk jurist og meteorolog. Han er kjent for å være den første til å nærme seg en korrekt beskrivelse av de store vindsystemene på jorda.
For sjøfartsnasjonen England var det av høyeste viktighet å nå fram til en forståelse av vindens årsaker og en korrekt beskrivelse av vindsystemene. De stabile, nordøstlige vindene nord for ekvator og de tilsvarende sørøstlige på den sørlige halvkula hadde på engelsk betegnelsen «trade winds». Mellom dem lå det fryktede stillebeltet ved ekvator.
Edmond Halley hadde i 1686 gjort et forsøk på å forklare passatene som et resultat av soloppvarmingen, men han hadde ikke kunnet forklare den østlige retningen som de åpenbart hadde. Hadley var en tid ansatt ved Royal Society med ansvar for selskapets meteorologiske observasjoner, og han tok til å studere passatvindene. I 1735 la han fram for selskapet sin Concerning the Cause of the Trade Winds. Her forklarer han fenomenet med at soloppvarmingen får luft til å stige ved ekvator, for deretter å drive mot polene hvor den synker ned. På denne måten danner atmosfæren to sirkulasjonsceller – én på hver side av ekvator. Den østlige retningen som luften har ved bakken, forklarte han som et resultat av friksjon med den roterende jordkloden.
Selv om senere forskning har vist at corioliseffekten gjør bildet mer komplekst, er Hadleys funn imponerende. Han har fått de seks sirkulasjonscellene i atmosfæren oppkalt etter seg – hadleyceller. Hadleys arbeid ble imidlertid stort sett oversett av samtiden - til det ble gjenoppdaget av John Dalton i 1793.
Hadley Centre for Climate Prediction and Research er oppkalt etter Hadley. Han har også fått et krater på Mars oppkalt etter seg.
Reykjavík
Historie
Byens naturlige sentrum er torget Austurvöllur, i det som kan kalles Gamlebyen, som grovt sett er området mellom havnen, innsjøen Tjörn og den nord/sørlige Lækjargata. Her ligger både parlamentet og domkirken, og midt på torget står en statue av den islandske selvstendighetsforkjemperen Jón Sigurðsson. Øst for gamlebyen finnes blant annet Háteigskirkja.
Universitetet Háskóli Íslands ble grunnlagt her i 1911.
Reykjavík hadde 117 607 innbyggere (1. oktober 2007), og 195 301 i hovedstaden med forstedene (Höfuðborgarsvæðið).
Befolkning
Folketallet i Reykjavík, 1. desember 2007 var 117 721 (58 762 menn og 58 959 kvinner). 196 161 mennesker bodde i hovedstaden med forstedene (Höfuðborgarsvæðið). I området rundt byen ligger disse kommunene:
Klima
Island er på ingen måte så kaldt og ugjestmildt som navnet gir inntrykk av. Oslo er faktisk vesentlig kaldere enn Reykjavík på vintertid. Til gjengjeld er sommeren i Reykjavík atskillig kjøligere. Temperaturene kryper sjelden over 20 varmegrader, og vinden fra Atlanterhavet kan gjøre det surt når som helst på året. Generelt er det ofte nedbør, og i vintermånedene er dagene korte, med bare et par timer sollys.
Infrastruktur
Den viktigste ferdselsåren øst–vest er den lange shopping-/gågaten som starter som Austurstræti på Ingolfstorg like ved Austurvöllur. Lenger østover skifter den navn, først til Bankastræti og så til Laugavegur. Langs disse gatene finner en byens største konsentrasjon av barer, restauranter og kafeer.
Fra Laugavegur strekker Skólavörthustígur seg sørøstover mot Reykjavíks mest iøynefallende landemerke, Hallgrímskirkja. I denne gaten ligger også en del butikker av den mer eksklusive sorten.
Vest for gamlebyen ligger boligområdet Seltjarnarnes ytterst på Reykjavíkhalvøya. I sør ligger innenriksflyplassen, som også har internasjonale forbindelser til Grønland og Færøyene. Ved siden av ligger bakketoppen Öskjuhlið, med den karakteristiske Perlan og Sagamuseet, og en kunstig geysir som spruter opp varmtvann med jevne mellomrom.
Eggkleiva
Eggkleiva er et tettsted i Skaun kommune i Trøndelag. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger ved nordenden av innsjøen Laugen omtrent seks kilometer sør for kommunesenteret Børsa.
Reykjavík
Infrastruktur
Bydelen Háaleiti øst for sentrum har etter hvert blitt et alternativt og mer moderne forretningssentrum i Reykjavík. Hovedtrekkplasteret er det store shoppingsenteret Kringlan med sine 130 butikker, restauranter, kino, vinutsalg og Hard Rock Café.
Resten av Reykjavík er hovedsakelig boligområder og av begrenset interesse for tilreisende.
Busselskapet i Reykjavík bærer navnet Strætó bs, som kjører buss rundt i hele regionen.
Turistattraksjoner
De viktigste attraksjonene i selve Reykjavík er:
Borgermester
Reykjavíks borgermester siden 15. juni 2010 er Jón Gnarr som representerer partiet Besti flokkurinn (Det beste partiet) etter et valgskred under lokalvalget i 2010 som gav det nyetablerte partiet 6 av 15 seter i bystyret. Partiet fikk 34,7 prosent av stemmene og slo dermed det tradisjonelt største partiet, det konservative Sjálfstæðisflokkurinn (Selvstendighetspartiet) som fikk 33,6 prosent. Gnarr sikret seg ordførervervet etter å ha etablert et samarbeid med det sosialdemokratiske partiet Samfylkingin.
Pål Steigan
Pål Steigan (født 31. mai 1949 i Oslo) er en norsk tidligere politiker, industriarbeider, forlagsredaktør, forfatter, aktivist, blogger og selvstendig næringsdrivende innenfor områdene kultur og informasjonsteknologi. Steigan var partileder i Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene) (AKP m-l) fra 1975 til 1984, og i Rød Valgallianse (RV) fra 1975 til 1979. Sammen med Trond Øgrim medvirket han ved etableringen av månedsskriftet Klassekampen i 1969, og AKP utviklet i hans ledertid i 1977 publikasjonen til en dagsavis. Senere etablerte han sitt eget nettsted Steigan.no. Steigan har også etablert og drevet ulike virksomheter innen kulturbransjen.
Bakgrunn og virke
Pål Steigan er sønn av filmprodusent Oliver Schjerven Steigan og Helga Borgny Schjelderup Dynna. Steigan vokste opp på Ulsrud og Høyenhall i Oslo. Han gikk realskole og gymnas på Teisen skole, som var kjent for sitt radikale miljø.
Høsten 1968 ble Steigan immatrikulert ved Universitetet i Oslo. På grunn av sitt politiske virke var han ingen aktiv student, men han endte opp med en mellomfagseksamen i histore i 1971. Han begynte så som transformatorvikler ved elektrobedriften ASEA Per Kure på Hasle, der han var inntil han ble valgt til formann i AKP(m-l). Dette vervet hadde han fram til 1984.
Fra 1985 til 1999 arbeidet Steigan som forlagsredaktør og systemkonsulent i Cappelen forlag, der han i en årrekke sto ansvarlig for utgivelsen av Caplex. Han var også ansvarlig for utgivelsen av Europas første leksikon på CD-ROM i 1987 og Nordens første multimedia-leksikon i 1991.
I 1999 etablerte Steigan selskapet Artemisia AS som har levert konsulenttjenester i forbindelse med IT-strategi til blant andre Statens informasjonstjeneste, Norsk språkråd, Verdikommisjonen, Telenor, NRK og Norad. Han har vært leder av Forum for Kultur og Multimedia siden 2000. Steigan har også vært styremedlem i web-TV-selskapet VISP AS.
Fra 2002 har han vært involvert i driften av Parkteatret i Oslo.
Politikk
På Teisen skole kom Steigan fra 1965 inn i miljøet rundt SUF-laget på Bryn/Hellerud, sammen med blant andre Tron Øgrim, Jorun Gulbrandsen, Astor Larsen, Klaus Hagerup og Harald Are Lund. Fra januar 1966 var han medlem i laget, som da var i ferd med å utvikle seg til å bli en revolusjonær, marxistisk-leninistisk og maoistisk opposisjon innen Sosialistisk Folkepartis ungdomsorganisasjon. Denne opposisjonen fikk stor fremgang utover i 1967. De fikk kontrollen i Oslo/Akershus SUF, der Steigan fikk varaplass i fylkesstyret. På landsmøtet samme høst ble han også valgt til varamedlem til landsstyret.
I 1969, etter bruddet mellom ungdomsorganisasjonen SUF og Sosialistisk Folkeparti (SF), ble han valgt til ny formann for SUF, et verv han hadde i to år. I 1970 ble han valgt inn i ledelsen for Marxist-Leninistiske Grupper, forløperen til AKP(m-l), og i august 1975 overtok han som AKP-formann etter Sigurd Allern.
Steigan hadde dette vervet frem til han frasa seg gjenvalg til sentralstyret i 1984, og ble med dette AKPs siste mannlige leder. Frem til 1979 var han i egenskap av dette også leder for Rød Valgallianse. Han sto også som redaktør for partiets teoretiske tidsskrift Røde Fane mellom 1970 og 1973, samt i årene 1981–1983.
Etter at han gikk av som partiformann skrev Steigan boka På den himmelske freds plass – om ML-bevegelsen i Norge. Han har senere skrevet flere bøker, hvorav Veiskille fra 1990 er Norges første systematiske økomarxistiske verk. Han har også jevnlig bidratt til Røde Fane og andre revolusjonære publikasjoner, og var medlem av AKP frem til partiet ble slått sammen med RV til Rødt.
Som formann for AKP(m-l) sto Steigan sentralt i en rekke politiske saker på 1970-tallet. Han er en av få vestlige personer som har møtt både Mao Zedong, Enver Hoxha og Pol Pot, og han var i 1976 en av fire ml-ere som var valgt som delegat på LO-kongressen.
Forholdet til Røde Khmer
I ettertiden er det særlig AKPs støtte til Røde Khmer i Kambodsja, og Steigans rolle i dette, som har vært omtalt. Statsviteren Bernt Hagtvet har hevdet at «Pål Steigan må personlig stå til rette for det som skjedde». Deres maoistiske retorikk bidro til en særlig interesse fra AKP(m-l)s side, og blant andre Steigan dro på studietur til Kambodsja, der han i 1978 møtte Pol Pot.
Da anklager om folkemord begynte å komme mot Røde Khmer ble ikke disse anklagene tatt alvorlig av Steigan og AKP, ifølge Steigan fordi han hadde erfaring med at tilsvarende anklager blant annet i Vietnam hadde vært grunnløs propaganda. Da Vietnam i 1979 invaderte Kambodsja sto Steigan sammen med det meste av det politiske Norge, med unntak av Norges Kommunistiske Parti som åpent støttet invasjonen, i sin støtte til Røde Khmer som den legitime representanten for Kambodsja.
I På den himmelske freds plass skrev Steigan om erfaringene fra Kambodsja, der han anslo dødstallene til å ligge mellom 50 000 og 300 000, anslag som på det tidspunktet kom fra henholdsvis Central Intelligence Agency og Amnesty International og som Steigan omtalte som «uhyggelige tall». Blant annet dette bidro til anklager fra blant andre Hagtvet om at Steigan bidro til å relativisere folkemordet i Kambodsja. I samme bok omtalte han også deler av Røde Khmers aktivitet som terrorisme. Etter hvert som omfanget av folkemordet i Kampuchea har blitt mer kjent, har Steigan omtalt dette som «uhyrlig» og «diametralt motsatt av det vi trodde og hadde håpet på». Han har også skrevet at det Røde Khmer sto for, ikke har noe med marxisme å gjøre.
Kina og Mao
Pål Steigan møtte som SUF-leder Mao Zedong, og kulturrevolusjonen i Kina var en viktig faktor bak SUFs og Steigans radikalisering. Etter Maos død støttet AKP de nye makthaverne med Dèng Xiǎopíng i spissen, og Steigan skrev i 1983 en artikkel i Røde Fane der han leverte en omfattende ideologisk kritikk av kulturrevolusjonen og omtalte prinsippene bak den som umarxistiske. AKP beholdt for øvrig båndene til Kina i hele Steigans ledertid, og de ble ikke endelig brutt før massakren på Den himmelske freds plass i 1989.
Steigan.no
Steigan startet opp nettstedet Steigan.no i forbindelse med boken Sammenbruddet (2011). Fra januar 2014 utviklet han bloggen til et elektronisk tidsskrift, en «fullverdig nettavis» med fokus på «seriøs, kritisk og etterrettelig journalistikk, med allsidige politiske og økonomiske avsløringer av imperialisme og krig, utbytting, undertrykking og miljøtrusler», ifølge egenomtalen.
Nettstedet har fått omfattende negativ kritikk fra flere hold, blant annet fordi det sprer konspirasjonsteorier om at Bill Gates påvirker og smører verdens medier, at Bashar al-Assad ikke har gasset sivile under borgerkrigen i Syria, og at 5G-stråling påvirker sykdom.
Faktasjekk-nettstedet Faktisk.no konkluderte i mai 2020 at påstander om Bill Gates kontrollerer vaksineorganisasjonene var feilaktige. Steigan hevdet i sitt tilsvar at Faktisk.no misforsto hvordan eierskapsmakt utøves, og at det slettes ikke var behov for et flertall for å ha en kontrollerende posisjon. Steigan mente dessuten at faktasjekkerne var inhabile. Han pekte på at Faktisk.no tilhører stiftelsen The Poynter Institute for Media Studies som er ett av mange undersøkende medier som har mottatt pengestøtte fra Bill & Melinda Gates Foundation.
I mai 2021 skrev Steigan på nettstedet sitt at vaksiner mot Covid-19 har ført til 10.000 dødsfall og at over 400.000 personer har blitt skadet i EU. Faktisk.no analyserte utspillet i ettertid, og kom til den konklusjonen at antagelsene om dødsfall var «helt feil» og basert på en misforståelse av tall fra et EU-kontor.
Den 16. august 2022 publiserte Steigan en artikkel med tittelen «Rapport viser at Covid19-vaksinene er dødelige og dreper mennesker i tusenvis». ''«[Den britiske] rapporten viser at dødeligheten per 100.000 er lavest blant de uvaksinerte i alle aldersgrupper. De vaksinerte, dobbeltvaksinerte og trippelvaksinerte har større sannsynlighet for å dø enn de uvaksinerte i alle aldersgrupper», ifølge Steigan.no''. Faktisk.no har analysert Steigans påstander. De konkluderte med at tallene ikke viser at uvaksinerte hadde lavest dødelighet i alle aldersgrupper. De viser heller ikke at covid-19-vaksinene dreper mennesker i tusenvis. «Det er definitivt ikke slik man kan tolke disse dataene», sier Jon Michael Gran, førsteamanuensis i biostatistikk ved Universitetet i Oslo.
Ifølge Ronny Kjelsbergs kronikk i Klassekampen den 23. april 2016 har Steigan.no formidlet teorier om at vestlig etterretning står bak IS. Steigan skrev i sitt tilsvar at Kjelsberg hadde misforstått poenget, hvilket var at «[de vestlige] etterretningsorganisasjonene har mistet kontrollen over de monstrene de har skapt» i forbindelse med den afghansk-sovjetiske krigen fra 1979 til 1989.
Steigan har også uttalt at mangemilliardæren George Soros utgjør en farlig innflytelse rundt om i verden, hvilket har blitt tolket og kritisert som et uttrykk for en antisemittisk konspirasjonsteori. Nettstedet er kjent for å tiltrekke seg antisemittisme i kommentarfeltet.
Avslaget var begrunnet med at styret i Redaktørforeningen ikke ser på Steigan.no som en nettavis for fri og uavhengig publisering av nyheter, aktuell informasjon og debatt, men at det i stedet er en aksjonistisk nettside som i ikke forholder seg til alminnelige journalistiske prinsipper. Steigan svarte med at Norsk Redaktørforening er ukritiske, servile og en sekt av rettroende propagandister.
Medieviteren John Færseth skrev boken Fyrtårnet i øst: Putins Russland og vestlige ekstremister (2021). Der beskrev han Steigan.no som en plattform for prorussisk desinformasjon og propaganda i Norge.
Faktisk.no skrev 26. juni 2021 at Steigan.no er del av et høyreradikalt ekkokammer på internett. Den 25. mars 2022 beskrev Faktisk.no Steigan som «den største sprederen av russisk-kontrollert innhold» i Norge.
Generalsekretær i partiet Rødt Benedikte Pryneid Hansen (f. 1982) sa 11. april 2022 at partiledelsen i Rødt mener Steigan formidler «ensidig russisk krigspropaganda, driver med konspirasjonstenkning, fremmer rasisme og transfobi».
Før og under Russlands invasjon av Ukraina 2022 den 24. februar 2022, publiserte Steigan.no innhold til støtte for Russland. Få dager før det russiske angrepet publiserte Steigan.no en kommentar der det ble hevdet at Ukraina var fast bestemt på å sette i gang krig.
Faktisk.no skrev 25. mars 2022 at kildene til Steigan.no har klare koblinger til Russlands statsapparat og deres publikasjoner. Mellom januar 2021 og mars 2022 sto nettstedet for 87 % av bruken av kilder som «åpenbart tilhører russiske myndigheter» blant norske alternative medier.
Den spionasjedømte politikeren Arne Treholt (1942–2023) var blant aksjonærene i selskapet Mot Dag AS som står bak Steigan.no. Den 6. april 2022 kom det frem at det samme gjaldt skribenten Kari Jaquesson (f. 1962), stortingsrepresentanten Per-Gunnar Skotåm (f. 1953) fra Rødt og syv andre Rødt-politikere. Skotåm trakk seg 19. april 2022 fra landsstyret i partiet Rødt fordi hans rolle som aksjonær var skadelig for partiet.
Nei til EU tok 10. mai 2022 avstand fra Steigan.no fordi «nettstedet sprer konspirasjonsteorier, vaksinedesinformasjon, antisemittisme og unnskyldninger for Russlands invasjon av Ukraina». Samtidig oppfordret de tillitsvalgte til å avvikle sine eierinteresser i Mot Dag AS og ikke skrive for Steigan.no.
Jarl av Kildare
Jarl av Kildare er en irsk adelstittel.
Tittelen ble opprettet for John FitzThomas FitzGerald, 1. jarl av Kildare i 1316. Den første opprettelsen endte med at tittelen ble inndratt fra Thomas FitzGerald, 10. jarl av Kildare i 1537. Da Henrik VIII av England begynte gjenerobringen av Irland i 1536 var jarlen av Kildare de facto hersker på øya.
I 1554 ble hans halvbror og arving Gerald FitzGerald tildelt tittelen jarl av Kildare, men da som første jarl i en ny opprettelse. I 1569 ble dette omgjort, slik at han ble 11. jarl. I 1599 døde den andre opprettelsen ut, men den første levde videre da arvereglene tillot dette. Den 20. jarlen ble i 1761 marki av Kildare, og i 1766 hertug av Leinster.
Andre opprettelse, 1554
Earl of Kildare
Rudolf Belling
Bellings ekspresjonistiske skulpturer var sterkt påvirket av kubismen på 1920-tallet, og ble stemplet som entartete kunst av de tyske nazistene i 1933. Fire skulpturarbeider ble beslaglagt.
Han flyttet derfor til Istanbul i Tyrkia i 1936 der han ble professor i billedhuggerkunst ved universitetet og utformet flere monumenter. Han bodde og arbeidet i Tyrkia fram til 1966. Bellings stramme formspråk ble etter hvert mer tradisjonelt klassisk-naturalistisk, selv om han også fortsatte med reint abstrakte arbeider.
Eksterne lenker
<!-- ==Artistic theories==
At the very beginning of the 20th century Rudolf Belling’s name was something like a battlecry. The composer of the "Dreiklang" (triad) evoked frequent and hefty discussions. He was the first, who took up again thoughts of the famous Italian sculptor Benvenuto Cellini (1500–1570), who, at his time, stated, that a sculpture should show several good views. These were the current assumptions at the turn of the century. However they foreshadow an indication of sculpture being three-dimensional.
Rudolf Belling amplified: a sculpture should show only good views. And so he became an opponent to one of the German head scientists of art in Berlin, Adolf von Hildebrandt, who, in his book, The problem of Form in Sculpture (1903) said: "Sculpture should be comprehensible – and should never force the observer to go round it". Rudolf Belling disproved the current theories with his works.
His theories of space and form convinced even critics like Carl Einstein and Paul Westheim, and influenced generations of sculptors after him. It is just this point which isn’t evident enough today.
Departure from Germany
From 1933 on, Belling had no chance to work in his home country. His works were marked degenerate, many of them were melted down or smashed. As his political opinions were also not in conformity with the Nazi regime, he was banned from working as well as from his membership of the Akademie der Künste, Berlin. The president of the Academy of Arts in Berlin advised him in the name of the Minister of Education and Arts to hand in his resignation from the Academy.
He returned to Germany because his nine-year-old son Thomas was in danger there since his mother, Rudolf Belling’s first wife, had been Jewish. He succeeded in saving his son and emigrated once again, in 1937, this time to Istanbul, Turkey. He lived and worked there for thirty years.
From 1937 on he was professor at the Academy of Fine Arts in Istanbul, re-organizing the department of sculpture and mediating introductions towards modern art, basing his work on traditional studies. In 1939 he managed to fly out his son illegally from Berlin to Turkey. In 1942 he married his second wife Yolanda Carolina Manzini, who was from an Italian-German family, and in 1943 his daughter Elisabeth was born.
From 1951 to 1966, he was professor at the Istanbul Technical University, at the department of architecture. 1955, he got the Federal Cross of Merit. He was called back to the Academy in Berlin West only in 1956, the same year the works which stayed in New York could be received back with the help of the Foreign Office.
At the age of eighty, he decided to return to Germany again, where he lived in Krailling, near Munich. He died in Munich in June 1972, being highly decorated by the German government with the Federal Cross of Merit with Star.
The archive is meanwhile managed by his daughter Elisabeth Weber-Belling. -->
Sverre Steen
Sverre Steen (født 1. august 1898, død 23. juni 1983) var en norsk professor og historiker med Norges historie som spesialfelt. Han ble regnes som en av de alle fremste historikerne i Norge på 1900-tallet. Han huskes spesielt for fembindsverket Det frie Norge (utgitt i perioden 1951-1972).
Bakgrunn og virke
Steen var født i Bergen i en handelsfamilie. Hans første jobb var som postassistent i Bergen og han var elev ved Bergen katedralskole fra 1911 til 1916. Da han var 20 år og historiestudent ved Det Kongelige Frederiks Universitet (dagens Universitetet i Oslo) skrev han sitt første historiske verk, om Kristiania Postvesens historie, som et resultat av forskning på oppdrag fra Handelsdepartementet. Steens veileder, professor Edvard Bull d.e., skaffet ham dette prosjektet, men Bull unnlot å fortelle oppdragsgiveren om Steens alder, ettersom dette kunne ført til at han ikke ville fått oppdraget.
Etter å ha avlagt universitetseksamen, tiltrådte Steen som lektor ved Trondheim katedralskole. I denne perioden sørget Bull for å skaffe Steen midler slik at han kunne ta permisjon fra lærergjerningen og arbeide med historieprosjekter. Bull viste seg nok en gang som en akademisk døråpner for Steen da han sikret ham et universitetsstipendiat i Oslo, som varte fra 1927 til 1932. Det første Steen gjorde da han fikk denne femårige stillingen var å reise utenlands for første gang i sitt liv, til København. Stipendperioden ble brukt til å skrive fire bind i forbindelse med Bulls prosjekt Det norske Folks Liv og Historie. Ved Bulls død i 1932 overtok Steen hans stilling midlertidig, før han deretter ble dosent i historie ved Universitetet i Oslo året etter. Dette medførte at han også måtte overta ansvaret for Bulls norgeshistorieprosjekt, som ble fullført i 1938.
Han overtok som historieprofessor etter Halvdan Koht i 1938, og hadde denne stillingen til 1965. Steen var deltaker i Undersøkelseskommisjonen av 1945 som skulle granske myndighetenes handlinger under krigen. Fra 1949 til 1953 var Steen viseformann i Norges almenvitenskapelige forskningsråd (NAVF).
I 1964 kom det som en overraskelse da Steen meldte at han ville gå av med pensjon året etter. Men historikeren Sverre Steen forble like travel: 12 bøker skulle komme fra hans hånd frem til han avsluttet sin skrivekarriere i 1977.
Steens historiesyn
Steens forfatterskap henter sine emner fra norsk historie. Kronologisk spenner derimot forfatterskapet vidt, med viktige bidrag fra middelalder til tiden etter andre verdenskrig. Steen etablerte seg som historiker i 1930-årene gjennom sine fire bind i Det norske folks liv og historie hvor han skrev om perioden 1500 – 1814. Hans egentlige hovedverk er imidlertid serien Det frie Norge, som ble innledet med bindet 1814 (1951). Dette fem-bindsverket ble avsluttet med Konge og Storting i 1962, før det fikk en frittstående fortsettelse med Grev Wedels stattholdertid i 1972. Gjennom serien hadde Steen som ambisjon å kombinere det som han gjerne kalte «historieforskning» og «historieskriving». Dette uklare teoretiske skille var nokså utbredt blant historikere av hans generasjon, og reflekterer hos Steen en grunnleggende splittelse i oppfatningen av vitenskapelighet i historisk sammenheng. Han klarte aldri helt å få forsont en faktapositivistisk oppfatning av kildekritikken (som han koblet til «historieforskning») med en i realiteten hermeneutisk tilnærming til historieskriving. Steens posisjon er her på mange måter lik den Kristian Erslev stod for i Danmark. Påpekningen av Steens problematiske vitenskapsteoretiske posisjon er en hovedsak i Jan Thomas Kobberrøds doktorgradsavhandling om Steen fra 2004.
I Det frie Norge lar Steen politikken gi rammen til fortellingen, men ser konsekvent politikken i relasjon til sosial og økonomisk utvikling. Bindet Det gamle samfunn (1957) stikker seg slik sett noe ut, gjennom at Steen der i mer abstrakt form skildrer samfunnsordningen som politikken spilte seg ut mot. Gitt at Det gamle samfunn er blitt en klassiker, har dette bindet fått overskygge at Steens forfatterskap var dominert av politisk historie, i bred forstand.
Ethvert historisk forfatterskap har en politisk implikasjon. Steen tok alvorlig på den sannhetsforpliktelse han insisterte historikere var underlagt. Dette forhindrer ikke at Steens forfatterskap, ifølge Jan Thomas Kobberrød, kan oppfattes som systemkonformt under hva Berge Furre har kalt «den sosialdemokratiske orden». Steens moderniseringsoptimistiske grunnsyn på historien, som kommer tydelig frem gjennom hans forfatterskap, kunne på mange vis tjene som historisk legitimering av det avideologiserte og moderniseringsivrige sosialdemokrati. Slik sett er det et visst teleologisk trekk i forfatterskapet, men dette balanseres gjennom en tydelig markert bevissthet om egen feilbarhet, gjerne uttrykt i en mild selvironisk form.
Sammenlignet med mange av sin egen generasjons historikere var Steen dypt engasjert i formidling av historie ut over fagmiljøet. Hans skrivestil bidro til at han ble vidt lest, han likte å si at man skulle skrive så alminnelige folk som hadde gått en alminnelig skole skulle kunne lese det en skrev. Hans viktigste forskerarbeider fikk dermed et langt større publikum enn vanlig er for slike arbeider. Lengst ut nådde nok Steen da han våren 1967 gjennom 14 foredrag i radio formidlet sin oppfatning av norsk historie fra istiden til 1814. Foredragene ble senere samlet i boken Langsomt ble landet vårt eget. Senere ble denne fremstillingen ført frem til Steens samtid gjennom de utpreget populærvitenskapelige bøkene Drømmen om frihet, På egen hånd og Frihet og liv er ett.
Bibliografi, i utvalg
En tilnærmesvis komplett bibliografi over bøker, artikler og anmeldelser av Steens verker er laget av Janne Strand: "Sverre Steen. En bibliografi" (Hovedoppgave ved Statens Bibliotekskole), 1976.
Serien Det Frie Norge er regnet som Steens hovedverk. Det har følgende bind:
Steen ble i 1958 hedret med festskriftet Tusen års norsk historie hvor mange av hans mest sentrale artikler var samlet.
Sverre Steen-prisen
I pakt med Steens arbeide for formidling, har HIFO knyttet sin formidlingspris til Steens navn. Sverre Steen-prisen deles årlig ut til noen som «i løpet av foregående år har utmerket seg ved ypperlig formidling av historie på høyt faglig nivå. Prisen kan også tildeles for en persons samlede formidlingsvirksomhet.»
Sverre Steen var gift med Ellisiv Steen.
Grindheim kirke (Audnedal)
Grindheim kirke er en korskirke fra 1783 på Byremo i Lyngdal kommune, Agder fylke.
Byggverket er i tre og har 250 plasser.
Kirkegården er utvidet og ligger på begge sidene av fylkesvei 460.
Gunn Hilleren
Gunn Hilleren (født 15. august 1967 i Ringsaker) er en norsk amatørsyklist. Hun sykler for Torshov Sykkelklubb.
De fortaptes sjelers øy
De fortaptes sjelers øy  er en dansk eventyr- og fantasyfilm fra 2007, basert på en roman av samme tittel skrevet av Jacob Weinreich. Filmen er regissert av Nikolaj Arcel, som sammen med Rasmus Heisterberg har skrevet manuskriptet.
De fortaptes sjelers øy vant fem Robertpriser i kategoriene Årets barne- og familiefilm, Årets sminkør, Årets scenograf, Årets lyd/sounddesign og Årets spesial effekter/lys. Dessuten ble filmen nominert i ytterligere 5 kategorier, blant annet beste regissør.
Handling
Den 14-årig hovedperson Lulu flytter til en liten provinsby med sin mor og lillebror, hvor hun kjeder seg og drømmer om en mere magisk verden. Plutselig blir lillebroren besatt av en ånd, og hun må søke hjelp hos rikmannssønnen Oliver, og den clairvoyante oppfinneren Ricard. Sammen kjemper de mot de mørke kreftene, som gjemmer seg på De fortaptes sjelers øy.
Senterpartiet (andre betydninger)
Senterpartiet er benyttet som navn på politiske partier i en rekke land:
Tamil
Tamil er et ord med flere betydninger:
Lifan
Lifan (kinesisk: 力帆, pinyin: Lì fān) er en kinesisk produsent av biler, motorsykler og lastebiler med base i Chongqing i Folkerepublikken Kina. Selskapet ble etablert i 1992 av Yin Mingshan.
RPGFan
RPGFan er en nettside dedikert til rollespill. De skriver previews, omtaler og nyheter om rollespill. Nettsiden ble startet under navnet LunarNET i 1997, men skiftet navn til RPGFan i 1999. RPGFan er i dag et datterselskap av Cerebus Media Group Inc.
Flemington
Flemington kan vise til:
Steder
Australia
New Zealand
USA
Chapel Hill
Chapel Hill er en by i Nord-Carolina, USA og det sted hvor det kjente University of North Carolina at Chapel Hill (UNC) ligger, det eldste universitet i USA som har støtte fra staten. Befolkningen var på 48 715 innbyggere i 2000 og hadde vokst litt til 49 919 i 2006.
Chapel Hill, Durham og Raleigh utgjør tre hjørner av Research Triangle, forskningstriangelet, navngitt i 1959 ved grunnleggelsen av Research Triangle Park, en forskningspark mellom Durham og Raleigh.
Som typisk for mange amerikanske universitetsbyer har Chapel Hill historisk sett tendert til være politisk liberal. Misfornøyde konservative har nedsettende referert til byen som «Folkerepublikken Chapel Hill». Tidligere senator Jesse Helms kalte byen for en zoologisk hage og mente at den burde bli sperret ute fra resten av North Carolina.
I 1968, kun et år etter at raseskillene på skolene forsvant, ble Chapel Hill som den første kommune dominert av hvite som valgte en svart ordfører, Howard Lee. Lee tjenestegjorde fra 1969 til 1975, og blant det han oppnådde var å etablere Chapel Hill Transit, byens transportsystem med busstrafikk. Rundt tretti år senere, i 2002, ble lovgivning vedtatt som gjorde lokalbussen gratis for beboere og besøkende, noe som førte til en økning i offentlig transport framfor privatbilisme. Ordningen er finansiert gjennom skatter og studentavgifter.
Chapel Hill, eller i det minste byen sentrum, ligger faktisk på en åskam som opprinnelig var bosatt av et lite anglikansk kapell, «chapel of ease» (= hjelpekirke), som ble bygget i 1752 og kjent som New Hope Chapel. Gjestgiveriet Carolina Inn ligger i dag på det stedet hvor kapellet opprinnelig ble bygget. I 1819 ble byen grunnlagt for å tjene universitet og byen vokste rundt lærestedet. Byen fikk bystatus i 1851 og dens hovedgate, Franklin Street, er navngitt etter Benjamin Franklin.
Kvinnefotball er viktig for byen, og Mia Hamm spilte som laveregradsstudent ved UNC.
Byen har en levende musikkscene hvor flere amerikanske musikere spilt, men også stedet for moderne gjenfødelse av gammel musikk, såkalt Oldtime. Chapel Hill har i senere tid også blitt et sted for amerikansk kjøkken med mange spisesteder og kaffehus, som har oppstått på grunn av byens støtte til nye forretninger.
Morehead Planetarium var da det ble åpnet i 1949 ett av en håndfull planetarium i USA, og har forblitt et viktig landemerke i byen. I løpet av romfartsprogrammene til Mercury, Gemini, og Apollo ble astronautene trenet her.
Kunstakademiet i Tokyo
[Kunstakademiet i Tokyo (東京芸術大学) eller Geidai (芸大) er en av de eldste og mest prestisjefulle kunstskolene i Japan, etablert i 1949. Skolen ligger i Ueno-parken, men har også fasiliteter i Toride, Yokohama og Adachi. Universitetet har to internater: en for japanske studenter i Nerima og en for utvekslingsstudenter i Matsudo.
Skyropoula
Skyropoula (gresk: Σκυροπούλα; «Lille Skiros») er en liten ubebodd gresk øy i Egeerhavet i øygruppen Sporadene som ligger langs østkysten av Hellas. Den lille øya Erinia ligger rett øst for Skyropoula, hvilket også hovedøya Skiros gjør.
Fra 1860 til 2001 var Skyropoula en privat øy som var eid av familien Antoniades. Denne familien har en lang militær og flåtetradisjon, mest nylig var admiral Antonis Antoniades som tjenestegjorde som sjef for generalstaben av den greske marine fra 2002-2005. I mai 2001 ble øya eiendommen til en uidentifisert forretningsmann fra Kypros.
De nærmeste øyene til Skyropoula er Skantzoura i nord og Euboea i sør.
Zali Steggall
Zali Steggall (født 16. april 1974 i Sydney) er en australsk partiløs politiker, advokat og tidligere alpinist.
Idrettskarriere
Hun kjørte i verdenscupen i ti år, og deltok i fire olympiske leker. Under OL 1998 i Nagano tok hun bronsemedalje i favorittdisiplinen slalåm, og sikret dermed Australia historiens første medalje i alpine grener. Hun deltok i fem VM, og ble belønnet med verdensmestertittelen i slalåm 13. februar 1999 under VM 1999 i Vail.
I verdenscupen vant hun én gang, slalåmrennet i Park City 23. november 1997. Hun la opp i 2002.
Yrkeskarriere
Efter å ha lagt opp fullførte hun en bachelorutbannelse i kommunikasjon- og mediafag ved Griffith Universityi Brisbane før hun studerte jus. Hun har vært aktiv som barrister, advokat, frem til hun stilte som kandidat ved parlementsvalget i 2019.
I tillegg har hun utøvet en rekke funksjoner i styrende skole-, jus- og idrettsorganer.
Politisk karriere
Ved parlamentsvalget i 2019 stilte Steggall som uavhengig kandidat for valgkretsen Warringah i New South Wales. Hun beseiret Tony Abbott, landets tidligere statsminister, som hadde representert distriktet i 25 år. De viktigste programpunktene hennes var innsatsen mot klimaendringene, for mental helse og redelighet i offentlig forvaltning.
Shunsuke Nakamura
Shunsuke Nakamura (japansk 中村 俊輔 Nakamura Shunsuke, født 24. juni 1978 i Yokohama) er en japansk fotballspiller som spiller for Yokohama FC.
Etter å ha spilt i Yokohama F. Marinos, reiste han utenlands og spilte i Reggina, Celtic (PFA Scotlands Player of the Year i 2007) og Espanyol, før han returnerte i 2010 til Japan, der han har siden spilt i Yokohama F. Marinos, Jubilo Iwata og Yokohama FC.
Howlandøya
Howlandøya (engelsk: Howland Island Territory) er ei koralløy like nord for ekvator i det sentrale Stillehavet. Den er en av USAs ytre småøyer, og har tilhørt USA siden 5. februar 1857. Øya ligger rundt 3 100 km sørvest for Honolulu, Hawaii, omtrent halvveis mellom Hawaii og Australia.
Øya har et areal på 1,8 km², og det høyeste punktet ligger bare 6 meter over havflaten. Den består for det meste av sand og lav vegetasjon. Det finnes ikke ferskvann på øya, som i dag er ubebodd. Øya er i dag et naturreservat, og administreres direkte fra USA via U.S. Fish and Wildlife Service innen USAs innenriksdepartement.
Øya ble oppdaget i 1822 av den amerikanske kapteinen George B. Worth. Howlandøya fikk mye oppmerksomhet og forbindes med Amelia Earhart som stedet hvor det antas hun styrtet under sitt forsøk på å fly jorden rundt i 1937.
Erlend Slettevoll
Erlend Slettevoll (født 26. oktober 1981 i Volda) er en norsk jazzpianist, utdannet ved Jazzlinja (NTNU) i perioden 2001-2005.
Camel (album)
Camel er et progrockalbum fra 1973 av bandet med samme navn. Camel prøvde med dette debutalbumet å finne sin stilart og det var her Peter Bardens og hans keyboards dominerte gruppens lydbilde sammen med Andrew Latimers gitar. Musikkens nærhet til Canterburysjangeren og gruppa Caravan samt ustadige usikkerhet blant stilarter og improvisasjoner i sjangre som art-rock, jazz-inspirerte rytmer og tidvis uinspirerte låter, gjorde at dette albumet ikke ble en umiddelbar suksess.
Erlend Slettevoll
Han gjorde seg først bemerket i bandet The Core, sammen med Kjetil Møster, Steinar Raknes og Espen Aalberg. Senere har han jobbet fast med artister som Petter Wettre og Heidi Skjerve.