cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eusosialitet
Grader av sosial adferd
Man snakker om grader av samarbeid som spenner fra enslig til avansert sosial adferd. Dette gjelder ikke minst visse arter av bier og veps. Man kan snakke om følgende nivåer: Solitære arter fremviser hunninsekter som bygger sine egne bol og selv tar seg av avkommet. Noen arter danner felles grupper, hvor de deler et bol med egne celler. Kvasisosiale arter har hunner som går sammen om å bygge bolet. Semisosiale arter fremviser en adferd hvor noen hunner vil legge egg mens andre hjelper til med å finne mat. Subsosiale arter har en adferd der en hunn er dominant. Endelig har man så de som er fullt eusosiale, som drøftet ovenfor.
Nylig har man oppdaget at noen nebbmunner også følger en slags eusosial adferd.
Hos noen edderkopper og krepsdyr finner man sosial adferd i en viss grad. Individer går sammen om bolet og oppfostringen av avkommet.
Lignende adferd
Nakenrotter lever i grupper som til en viss grad ligner de sosiale insektenes samfunn. Der er det én hunn og noen få hanner som formerer seg, inntil hun dør og en annen hunn tar over.
Tewkesbury (distrikt)
Tewkesbury er et administrativt distrikt i Gloucestershire, England. Det har navn etter administrasjonbyen Tewkesbury.
Salah Jadid
Salah Jadid (arabisk: ) (født 1926? — død 19. august 1993) var en syrisk general og politiker i Baathpartiet. Han var de facto regjeringssjef for Syria fra 1966 og frem til han ble avsatt i 1970. Han satt fengslet fra 1970 og frem til sin død i 1993.
451 Patientia
451 Patientia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 4. desember 1899 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Navnet betyr tålmodighet på latin.
Terje Dragseth
Terje Dragseth (f. 26. juni 1955, Kristiansand) er en norsk forfatter, musiker og filmregissør. Han debuterte med dikt og tekstsamlingen Offerfesten i 1980. Dragseth mottok Statens kunstnerstipend fra 2006 til 2011, og ble i 2012 tildelt Statens garantiinntekt for kunstnere.
I 2013 ble han tildelt Triztan Vindtorn poesipris og Fabelprisen. I 2016 mottok han F.P.JAC´S mindepris, dansk pris til minne om poeten F.P.JAC.
Dragseth er utdannet filmregissør ved Den Danske Filmskolen,1983 – 1987. Videoessays og dokumentarer av Dragseth finnes tilgjengelig på Youtube, Vimeo, og andre nettsteder.
Dragseths er oversatt til en rekke språk og bidratt i antologier og tidsskrift i Kina, USA., India, Danmark, Tyskland, m.fl.
Diego Garcia
Diego Garcia er en britisk øy i Indiahavet, 1600 km syd for sydspissen av India. Øya har fungert som militærbase for amerikanske militære siden 1960-tallet. Den opprinnelige befolkningen ble derfor tvangsforflyttet.
Øya er del av Chagosøyene, en øygruppe som inngår i Det britiske territoriet i Indiahavet.
Diego Garcia har et totalt areal på ca. 44 km², og omfatter en stor amerikansk-britisk marine- og luftforsvarsbase. I praksis er basen amerikansk; det er bare noen få britiske mannskaper der. Diego Garcia er en viktig forsyningsbase, men den store flyplassen, som er i stand til å ta i mot og betjene også verdens største fly, har også vært utgangspunkt for bombetokter over Irak under begge gulfkrigene, og over Afghanistan i 2001.
Portugiserne oppdaget øya tidlig på 1500-tallet. Det antas at Diego Garcia var navnet enten på kapteinen eller navigatøren på oppdagernes skip. På 1700-tallet ble øyene underlagt franske som del av den da franske besittelse Mauritius. I 1814 overtok britene, og frem til 1965 ble øya styrt fra den da britiske kolonien Mauritius. Den lokale befolkningen, kalt ilois, levde av fiske og drev kopra- og kokosplantasjer.
I 1966 inngikk Storbritannia en 70-års avtale med USA om bruk av øya som militærbase. Mellom 1967 og 1973 tvangsflyttet den britiske regjering alle øyboerne – ca. 2 000 – for å legge til rette for basen. De ble lokket, lurt og truet, og de siste gjenværende ble tvunget ombord på skip med tillatelse til å ta med seg kun et kolli. De måtte forlate hjemmene med møbler og alt øvrig.
International Finance Centre
Two International Finance Centre er den nest høyeste skyskraperen i Hongkong (etter International Commerce Centre). Den 415 meter og 88 etasjer høye bygningen ble ferdigstilt i 2003, og er tegnet av det verdensberømte arkitektfirmaet Cesar Pelli & Associates Architects. Den er plassert nede ved sjøen i Central, og danner et landemerke ved inngangen til sentrumsområdet i Hongkong.
Overmennesket
Overmennesket (tysk: Übermensch, IFA: [ˈʔyːbɐmɛnʃ]) er et filosofisk begrep som ble brukt av den tyske filosofen Friedrich Nietzsche i flere verk, blant annet i Also sprach Zarathustra (1883).
Der Übermensch er, ifølge Nietzsche, et mål som menneskeheten bør sette for seg selv. Det representerer et skifte fra kristendommens «annen-verdenshet» til den manifesterte «denne-verdenshet».
Nietzsches søster, Elisabeth Förster-Nietzsche, som var anti-semitt og medlem av NSDAP, skapte etter brorens død et bilde av hans verk som passet inn i nasjonalsosialistisk ideologi.
Vedfluer
Dødvedfluer (Xylophagidae) er en gruppe (familie) av fluene (Brachycera), som sammen med mygg (Nematocera),  utgjør tovingene (Diptera). De er fra 10 mm. til ca. 30 mm. I verden er ca. 50 arter kjent, 3 arter finnes i Norge.
Utseende
Vedfluer er slanke og lange og ligner noe på parasittveps, som Ichneumonidae, men skilles lett fra vepser ved at vedfluer bare har ett par vinger og langt kortere antenner.
Kroppen har en tynn hårbekledning. Beina har en endespore på hver legg. Vingene er godt utviklet med tydelig ribbenett. Fra en markert diskalcelle, en lukket celle, omtrent midt på vingen, utgår det fire årer (ribber) mot vingekanten. Analcellen, en lukket celle bak på vingen, nær kroppen, er spiss og når helt til bak til vingekanten.
Hodet er litt rundt, med en mer bred form, og ikke spesielt flatt i bakhodet. Siden av hodet, fra kinnet og langt opp, nesten til toppen av hodet, dekkes av store, nesten utstående, fasettøyne. Øynene er enten hårløse eller besatt av mengder av små korte rett utstående hår, mellom fasettene. Oppe på hodet, mellom fasettøynene, er tre punktøyne (ocelli), i en trekant. Mellom de store øynene er en smal pannestripe (frons) og et ansikt (face). Antennene har to ganske korte ledd nærmest hodet (scapus og pedicullus), deretter ett ledd (det tredje) (postpedicel som i eldre litteratur benevnes flagellum) med tydelig oppdeling i 8 småledd. Dette tredje leddet er spist utdratt (ténformet) og framover rettet.
Levevis
Vedfluer flyr på varme, solfylte dager. Voksne fluer oppsøker ofte trær som er skadd, der plantesaft siver ut.
Eggene legges i morkent tre, under bark. Larvene er noe flattrykte, men sylindrisk, lang og gulhvit, med mange korte børster. Hodet og bak enden er mørker, noe brunlig. Bakkroppen har små folder som larven bruker for å kunne krype med. De lever under bark, som rovdyr på barkebillelarver og fluelarver. De overvintrer som larver, og klekkes først neste sommer.
Vedfluer gjennomgår en fullstendig forvandling, med et puppestadium. Puppestadiet er i en fri puppe med blant annet synlige antenneanlegg.
Systematisk inndeling / norske arter
Vedfluer tilhører overfamilien Stratiomyoidea. De andre familiene i denne gruppen er Xylomyidae og våpenfluer (Stratiomyidae).
Det er 3 norske arter.
Morningtown Ride
«Morningtown Ride» er en amerikansk vuggesang, skrevet av Malvina Reynolds i 1957.
Den ble sunget av The Limeliters, ei amerikansk sanggruppe ledet av Glen Yarbrough, på albumet Thorugh Children's Eyes (RCA Victor LSP 2512 (stereo), RCA Victor LPM 2512 (mono)), utgitt i 1962.
«Morningtown Ride» ble også spilt inn av The Seekers med Bobby Richards and his Orchestra på albumet Hide and Seekers (Music for Pleasure MFP 1301), utgitt i 1964.
Sangen ble senere utgitt på singlen Columbia DB 6080, produsert av Tom Springfield.
Reynolds selv spilte den inn på albumet Artichoks, Griddle Cakes, and Other Good Things (Pacific Cascade LPC-7018), utgitt i 1970.
Raffi spilte inn sangen på sitt album Baby Beluga (Rounder), som ble utgitt i 1980.
The Wiggles og Jimmy Little spilte også inn «Morningtown Ride» på albumet Wiggly Wiggly World (Lyon Group), utgitt i 2002.
Svenske Country Four spilte den inn under tittelen «Vägen till Morgonstad».
Norske versjoner
Bernard og C.C. Bøyesen har skrevet norske tekster. Bernards versjon bærer tittelen er «Veien til morgengry». Nummes versjon heter «Ole Lukkeøye»
Listeplasseringer
The Seekers' versjon kom på den britiske singlelisten 22. november 1966 og lå der i femten uker med nummer to som høyeste plassering.
MacGyver
MacGyver er en amerikansk action- og eventyrserie som gikk på ABC fra 1985 til 1992. Serien omhandlet den snarrådige og oppfinnsomme agenten Angus MacGyver (spilt av Richard Dean Anderson) som arbeidet for en stiftelse kalt Phoenix Foundation. Hans sjef og venn var Peter "Pete" Thornton. Jobben medførte at MacGyver ofte havnet i farlige situasjoner, men ved hjelp sine tekniske kunnskaper greide han alltid å unnslippe. Han brukte minimalt med vold.
Det ble i etterkant produsert to TV-filmer: Lost Treasure of Atlantis og Trail to Doomsday (begge fra 1994). I 2016 gjenoppstod serien på CBS. I denne spilles rollen som MacGyver av Lucas Till.
I Norge ble serien opprinnelig vist på TV 2 fra 1993. Den ble sendt på lørdagskvelder. Den har gått flere ganger i reprise, blant annet på TV 2 Zebra.
1534 Näsi
1534 Näsi er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Chloris. Den ble oppdaget 20. januar 1939 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden har fått sitt navn etter den finske innsjøen Näsijärvi.
Ahmad Shukeiri
Ahmad Shukeiri (født 1. januar 1908 i Tibnin, død 26. februar 1980 i Amman) (arabisk: أحمد الشقيري, andre transkripsjoner: al-Shuqayri, Shuqeiri, Shukeiry m.fl.) var den første lederen for Palestinas frigjøringsorganisasjon (PLO).
Shukeiri blei født i Tibnin i Sør-Libanon, men vokste opp i Acre. Faren, sjeik As'ad Shuqeiri (1860–1940), var medlem av Nashashibi-partiet og blei i 1908 og 1912 valgt inn i det ottomanske parlamentet for Acre.
Det var i egenskap av dette at han i januar 1964 – på det første arabiske toppmøtet – fikk i oppdrag å etablere et grunnlag for at det palestinske folket skulle kunne frigjøre hjemlandet sitt og oppnå sjølråderett.
Fra 28. mai til 2. juni 1964 blei det så avholdt en stor konferanse i Øst-Jerusalem med undt 400 deltakere fra Jordan, Syria, Libanon, Gazastripa, Qatar, Kuwait og Irak. Dette var det første møtet i Det palestinske nasjonalrådet av frigjøringsorganisasjoner. Symbolet for konferansen var et Palestina-kart med teksten «Vi vil vende tilbake». I sin tale sa Shukeiri at palestinerne nå etter 16 års elendighet måtte stole på seg sjøl og frigjøre Palestina fra israelerne. Denne konferansen erklærte at PLO var det palestinske folkets offisielle representant. Shukeiri blei utnevnt til organisasjonens første leder. På et møte samme høst blei PLOs væpna fløy, Den palestinske frigjøringshæren (PLA), oppretta.
I forkant av seksdagerskrigen i 1967 benytta Shukeiri svært skarp retorikk mot Israel. Dette blei kritisert også i den arabiske verden, særlig etter det arabiske nederlaget, da en del av hans motstandere gav ham noe av skylda for tapet i krigen. Argumentet var at han hadde bidratt til å skape et bilde av palestinerne som hatefulle mot jødene som folk, noe som gav Israel stor sympati i Vesten. Shukeiri hevda på si side at de mest kontroversielle utsagnene var mistolkinger skapt av et sionistisk propagandaapparat.
Shukeiri var leder av PLO til 1967, da han blei avløst av Yahya Hammuda.
Følesansen
Følesansen er en av menneskets fem sanser. Under huden finnes det nerveceller som registrerer trykk, temperatur og smerte. Disse signalene blir så sendt videre til hjernen som tolker dem og vi får en oppfatning av hva som skjer.
East Side Gallery
East Side Gallery er den lengste gjenværende delen av Berlinmuren. På østsiden av den 1,3 km lange muren fikk kunstnere i 1990 og 2000 uttrykke seg.
Beliggenhet
East Side Gallery ligger langs Mühlenstraße, som befinner seg mellom S-bahn-, Regional- og Fernbahnstasjonen Ostbahnhof (S3, S5, S7, S75 og S9) og undergrunnstasjonen Warschauer Straße (U1) i bydelen Friedrichshain-Kreuzberg.
Thoise
Thoise er en militær flyplass og liten landsby i Shyokdalen i den nordindiske delstaten Jammu og Kashmir. Thoise opptar det eneste store stykket med flatt land i området. Flystripen er en viktig fasilitet som muliggjør en rask tilstrømning av menn og forsyninger fra det indiske fastlandet til Siachen, som er en isbre og slagmark med helikopterplattform nær Line of Control mellom India og Pakistan.
THOISE er ikke et ekte navn, men et akronym: Transit Halt Of Indian Soldiers Enroute (til Siachen). Thoise ligger en times flytur fra Delhi. Stedet ligger ca. 16 km unna landsbyen Hundur og 25 km fra Disket. Leh, hovedstaden i Ladakh, ligger omtrent 160 km unna. Thoise kan nås via Khardungla-passet, en av verdens høyestliggende veier som brukes av motorvogner.
Thoise ligger utenfor rekkevidden til sivile. Den siste kontrollposten ligger i Hundur, på en bro der fotografering ikke er tillatt. Indian Oil Corporation bygger et oljedepot i Thoise for å tjene den indiske hæren. Byggeprosjektet er i gang og overvåkes fra Chandigarh.
Birr (Irland)
Birr (irsk: Biorra, «Vannslette»), tidligere kalt for Parsonstown, er en irsk by i grevskapet Offaly i provinsen Munster, i den sørvestlige del av Irland. I henhold til folketellingen av 2016 har byen en befolkning på 5 741 innbyggere.
Kulturarvbyen Birr er omtalt som «den mest attraktive og velstelte byen» i Offaly med alléer og georgiansk arkitektur. Hovedattraksjonen i dag er hageanleggene til Birr Castle som inneholder over 1000 arter av forskjellige busker fra hele verden, blant annet arter fra Kina og Himalaya som ble brakt til eiendommen på 1930-tallet.
Kloster og marked
Et kloster ble grunnlagt her av sankt Brendan av Birr (død 573). Her ble MacRegol-evangeliene, oppkalt etter abbeden på begynnelsen av 800- og 900-tallet og nå oppbevart i engelske Bodleian Library i Oxford.
Selve byen er et gammelt marked og tidligere garnisonby som dateres til 1620-tallet. Mellom 1620 og 1899 ble byen kalt Parsonstown, etter Parsons-familien som var lokale grunneiere og arvelige jarler av Rosse. Birr er utpekt som en Irsk kulturarvby med en nøye bevart georgiansk arkitektur. Birr selv har grasiøse brede gater og elegante bygninger. Mange av husene i John's Place og Oxmantown Mall har utsøkte viftevinduer fra den georgiske perioden. Byen er kjent for Birr Castle, opprinnelige en festning fra 1170, men nå en herskapsbolig for Parsons-familien. Med unntak av den private delen, er dens hageanlegg og vitenskapsenter åpent for publikum.
Verdens største teleskop
I Birr er også Leviathan of Parsonstown, som da det sto ferdig i 1845 og fram til 1917, verdens største speilteleskop. Teleskop med 1,83 m blenderåpning ble bygget av William Parsons, 3. jarl av Rosse. på hans eiendom på Birr Castle ved Parsonstown (som nå heter Birr). Teleskopet ble overgått av byggingen av 100-tommers (2,5 m) Hooker-teleskopet i California i 1917, som siden ble erstattet av det astronomisk teleskopet/observatorium Mount Wilson Observatory på samme sted.
Det nye, moderne radioteleskop i Birr, som bærer navnet I LOFAR, ble innviet i 2018 den samme park hvor 3. jarl av Rosse i 1845 oppførte verdens den gang største teleskop. Det er «et astronomisk møte mellom nåtid og fortid.» LOFAR for «LOw Frequency ARray», som refererer til teleskopets frekvensområde mellom 10 og 240 MHz som befinner seg i den langbølgede del av radioområdet. I LOFAR er det nyeste bidrag til det store europeiske, og nå verdens største, nettverk «The International LOFAR Telescope» med hovedsete i Nederland.
Steinsprett
Steinsprett (Machilidae) er en familie innen ordenen Hoppebørstehaler (Archaeognatha) og hører til blant de mest primitive av insektene. De finnes i fuktig miljø ofte langs havstrender. Det er beskrevet omtrent 325 arter i verden fordelt på 46 slekter.
Utseende
Steinsprett er vingeløse insekter. Den er tett besatt av små skjell som har et spraglet mønster i grå og brune farger. Kroppen er ganske sylindrisk, langstrakt og smalner jevn bakover i en lang «tredelt hale», bestående av to kortere haler (cerci) på hver side og en lengre i midten (epiproct). Mange arter har pukkelrygg. Fasettøynene er store og møtes ofte (støter sammen) oppe på hodet. Foran fasettøynene er ofte to punktøyne, og våre to slekter i Norge kan skilles på dette: Dilta har to punktøyne som to runde punkter under fasettøynenes ytterkant, mens Petrobius har to smale lister under fasettøynene.
Levevis
Steinsprett finnes i fuktig miljø ofte langs havstrender. De lever av alger og visne planter. Blir de forstyrret løper de og kan gjøre lange hopp, herav kommer navnet steinsprett.
Steinsprett gjennomgår ingen forvandling. Nymfene skiller seg ikke fra det fullvoksne insektet, utenom ved størrelsen. De hører til blant de ametabole insektene.
Systematisk inndeling med norske arter
Systematikken med de europeiske slektene er hentet fra Fauna Europaea Web Service
Hilda Strike
Hilda H. Strike senere Sisson (født 1. september 1910, død 9. mars 1989) var en canadisk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Strike vant to olympiske sølvmedaljer i friidrett under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Hun kom på andreplass på 100 meter for damer bak Stanisława Walasiewicz fra Polen. Hun var også med på det canadiske stafettlaget som kom på andreplass på 4 x 100 meter for damer bak USA. De andre på laget var Mildred Fizzel, Lillian Palmer og Mary Frizzell.
Flamenco
Flamenco er en spansk musikkgenre og rituell folkedans.
Musikkformen er i utgangspunktet en form for folkemusikk. Den favner en kompleks musikalsk og kulturell tradisjon, og selv om den gjerne betraktes som en del av generell spansk kultur, er den sterkt knyttet til regionen Andalucía, der den kan ha oppstått. Men det er også kommet bidrag til kulturen fra særlig Extremadura og Murcia.
Det gjenstår mange spørsmål omkring flamencoens opphav som musikkform, men det er generelt enighet om at den vokste frem mellom det særegne kulturmøtet mellom den opprinnelige andalusiske kulturen og islamsk kultur, sefardisk kultur og romanifolkets kultur, slik disse hadde etablert seg i Andalucía før den kristne gjenerobring. Latinamerikansk musikk, og særlig den cubanske, har vært med på å gi varianter av flamencoen sine uttrykk.
Flamencomusikken er dominert av sang, gitar og kompliserte rytmer. Dansen er elegant, full av temperament, og er karakterisert ved mye fotarbeid. Den regnes som stor kunst.
Flamenco finnes i mange versjoner, fra den turistifiserte og lett tilgjengelige versjonen, til den ballettaktige institusjonaliserte formen, og videre til den mer «opprinnelige», folkelige formen man kan finne på såkalte «peñas» og ved ulike fester, høytider og festivaler.
Fra 1970-tallet har flamencoen spredt seg over hele verden, og er blitt brukt av mange artister, som Paco de Lucia og Ojos de Brujo i såkalte «crossover»-konstellasjoner. I tillegg har Carlos Sauras kjente filmer som «Blodbryllypet», «Carmen» og «Flamenco» gjort flamenco kjent og tilgjengelig for publikum i en rekke land. Den unge, anerkjente sangerinnen Estrella Morente ble viden kjent da hun medvirket som «stemmen» til Penélope Cruz i sangen «Volver» i Pedro Almodovars film med samme navn.
I Norge danses det flamenco i flere byer, og spesielt i Oslo, Trondheim og Moss. Miljøet i Oslo er dominert av Centro de Flamenco, som ledes av Kari Helene «Elena» Østbye. I Trondheim drives foreningen Flamenco Trondheim av Hilde Handegard. I Moss er det danser og pedagog Hanne Knutsen driver Duende Studio. I Kristiansand opptrer duoen «Duo Del Flamenco» (Hilde Engebø Pérez, Svein-Helge Vikse) med dans og gitar.
1535 Päijänne
1535 Päijänne er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 9. september 1939 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden er oppkalt etter den finske innsjøen Päijänne.
Wario
Wario er en fiktiv videospillfigur fra Nintendo. Han ble lagd som en motstander av Mario, og har siden blitt en protagonist i sine egne spill. Wario debuterte i spillet Super Mario Land 2: 6 Golden Coins til Game Boy som ble utgitt i 1992. Der var han hovedskurken og sistebossen. Stemmen til Wario blir gitt av Charles Martinet som også gir stemme til Mario, Luigi og Waluigi. Wario har fått sin egen videospillserie, bestående av WarioWare- og Wario World-spill, Wario-serien.
Navnet «Wario» er Marios navn blandet med det japanske adjektivet «wariu», som betyr slem. Dermed blir Wario en slags «slem Mario». Som Marios onde motstykke er Warios personlighet og narsissisme det omvendte av Marios. Wario fikk sin første hovedrolle på stasjonær konsoll i 2003-spillet Wario World til Nintendo GameCube. Wario er best kjent fra WarioWare-spillene som er blitt utgitt til en rekke Nintendo-konsoller. Wario har en kamerat som heter Waluigi, og de samarbeider ofte i Mario-spill, som for eksempel Mario Kart: Double Dash!! til GameCube. Wario har deltatt i mange spill, blant annet i Super Smash Bros. Brawl til Wii.
Perak
Perak Darul Ridzuan er en av Malaysias 13 delstater. Den er en av de største på Malayahalvøya.
Hovedstaden er Ipoh, som hadde 673 000 innbyggere i 2005, og sultanens kongeby er Kuala Kangsar (39 000 innbyggere). Blant andre større byer kan nevnes Taiping (218 000 innbyggere) og Teluk Intan (63 400 innbyggere, tidligere kjent som Teluk Anson).
Perak har ni distrikter:
Peraks befolkning er nå omkring 2,2 millioner (2005). Den var en gang Malaysias mest folkerike delstat, men nedgangen innen tinnproduksjonen har ført til lavere økonomisk vekst og arbeidsutflytting til blant annet Penang, Selangor og Kuala Lumpur.
W.T. Cosgrave
William Thomas Cosgrave (irsk Liam Tomás Mac Cosgair, brukte formen W.T. Cosgrave; født 6. juni 1880, død 16. november 1965) var en irsk politiker. Han var president for Dáil Éireann fra august til desember 1922, og formann for Sør-Irlands provisoriske regjering i samme tidsrom. Han fortsatte deretter som president for Den irske fristatens utøvende råd frem til 1932.
Tidlig liv
Cosgrave ble født i Dublin og fikk sin utdannelse hos Christian Brothers i Marino. Deretter begynte han å jobbe hos sin far.
Hans første politiske engasjement kom i 1905, da han ble med på en konferanse i Sinn Féin. Fra 1909 til 1922 var han representant for Sinn Féin i Dublin Corporation. I 1913 sluttet han seg til Irish Volunteers, og han spilte en aktiv rolle under påskeopprøret i 1916, hvor han var i tjeneste under Eamonn Ceannt ved South Dublin Union. Etter at opprøret ble han dømt til døden, men dette ble omgjort til livsvarig straffarbeid, og han ble plassert i Frongoch interneringsleir i Wales. Mens han satt der vant han et suppleringsvalg til det britiske parlamentet for Sinn Féin.
I det britiske parlamentsvalget 1918 vant han igjen, som representant for Carlow-Kilkenny. Cosgrave ble løslatt i 1918 under et generelt amnesti.
Den 24. juni 1919 giftet han seg med Louisa Flanagan i Dublin.
Politisk karriere
I april 1919 gikk Brugha av, og Eamon de Valera, som nettopp hadde rømt fra fengsel med hjelp fra Michael Collins, tok over.
Minister for lokalstyre
Selv om Cosgrave var en av Sinn Féins mest erfarne representanter, tilhørte han ikke partiledelsen. Allikevel ble han utnevnt til minister for lokalstyre av de Valera; det nære vennskapet mellom de to antas å være en viktig årsak til utnevnelsen. Hans viktigste oppgave var å organisere en bred boikott av britiske myndigheter og å etablere et alternativt lokalstyre. Dette lyktes han svært godt med.
I 1920 bestyrte han valg til lokalråd, hvor proporsjonal representasjon erstattet flertallsvalg i enkeltmannskretser. Sinn Féin fikk kontroll over 28 av de 33 rådene. De 28 kuttet båndene til britiske myndigheter, og sverget lojalitet til lokalstyreministeriet.
Den anglo-irske traktat
For majoriteten var en selvstendig, internasjonalt anerkjent republikk et foreløpig uoppnåelig mål, men traktaten var et viktig skritt i riktig retning. Cosgrave stod sammen med Collins og Arthur Griffith; da de Valera gikk av som president ble han erstattet av sistnevnte.
I henhold til traktaten opprettet Collins en provisorisk regjering, med Cosgrave som minister for lokalstyre. Han hadde således samme post i begge regjeringer. Fra 17. juni var han også fungerende finansminister, ettersom Collins, som var både formann og finansminister, viet seg mer til rollen som øverstkommanderende for den nasjonale hæren.
Formann for den provisoriske regjeringen
Den 12. august 1922 døde Griffith av hjerneblødning, og ti dager senere ble Collins myrdet. Mens Richard Mulcahy etterfulgte Collins som øverstkommanderende for hæren, ble Cosgrave valgt som formann for den provisoriske regjeringen og president for Dáil Éireann. Han var således leder for to regjeringer, som begge styrte samme territorium, den ene nominelt og den andre reelt.
Da Fristaten ble opprettet 6. desember 1922 ble Cosgrave dens første statsminister, under tittelen president for det utøvende råd.
President 1922–1932
Cosgrave var som 42-åring den eldste i regjeringen. Han hadde ikke hatt ambisjoner om å bli nasjonens leder, men da han ble det gjorde han det beste ut av stillingen. En av hans første oppgaver var å forsøkte å holde landet sammen, under en pågående borgerkrig, og vise omverdenen at Irland kunne styre seg selv. Enkelte historikere har bedømt ham som en person som selv manglet visjoner, og som dermed lot seg styre av andre. Det er samtidig ikke tvil om at han gjennom ti år som president utviste god dømmekraft i mange spørsmål den nye nasjonen stod ovenfor.
Innenrikspolitikk
Mot slutten av borgerkrigen var Cosgrave nådeløs mot sine gamle venner som hadde kjempet mot Fristaten. Prinsipielt var han motstander av dødsstraff, men ettersom lov og orden var høyt prioritert godkjente han henrettelsene av 77 republikanere mellom november 1922 og mai 1923. Dette var langt mer enn de fjorten IRA-medlemmene som hadde blitt henrettet av britene under uavhengighetskrigen, og mange tilgav aldri Cosgrave for henrettelsene.
Den nye regjeringen hadde en rekke problemer å stri med. Et av de første som måtte løses var størrelsen på hæren. Den hadde i løpet av borgerkrigen vokst til mer enn 50 000 mann, langt mer enn hva som trengtes i fredstid. Flere offiserer mente at regjeringen ikke hadde rett til å gripe inn i organiseringen av hæren, og det var en tid fare for mytteri. Soldatenes motvilje mot dimittering skyldtes i stor grad den høye arbeidsløsheten; mange av dem hadde latt seg verve nettopp for å unngå arbeidsløshet. I mars 1924 kom en ny runde med dimitteringer, og igjen var det fare for mytteri. Cosgrave var da på sykehus, og justisminister Kevin O'Higgins var fungerende president. Richard Mulcahy gikk av som forsvarsminister, og O'Higgings klarte å vinne en offentlig maktkamp innen Cumann na nGaedhael. Krisen i hæren ble løst, men regjeringen var splittet.
I 1924 opprettet den britiske og den irske regjeringen en grensekommisjon for å revurdere grensen mellom Fristaten og Nord-Irland. Fristatens representant var Eoin MacNeill, en respektert forsker og utdanningsminister. Fristaten regnet med å få store områder fra Londonderry, Fermanagh, Tyrone og Armagh, ettersom det der var store grupper katolske, nasjonalistiske innbyggere. Etter flere måneder med forhandlinger viste det seg at endringene ville bli svært små, og at Fristaten ville miste et rikt område i Donegal. MacNeill gikk av fra både kommisjonen og regjeringen etter å ha fått kritikk for ikke å ha informert Cosgrave om hvilket vei det bar. Cosgrave reiste til London og forhandlet med den britiske og den nordirske statsministeren, og ettersom alle parter følte de hadde noe å tape om endringsforslaget ble gjennomført ble det hele lagt til side.
Utenrikspolitikk
Traktaten gav Irland mer frihet enn mange andre dominion'er. Troskapseden var mindre rojalistisk, kongens representant var irsk og makten lå hos det irske folk og ikke hos monarken. Britene mente at traktaten var en intern sak, mellom sentralmyndighet og lokalmyndighet, men irene mente at det var en avtale mellom to nasjoner. Folkeforbundet sa seg enig i det irske synet.
Økonomisk politikk
I de ti årene Cumann na nGaedhael hadde makten førte de en konservativ økonomisk politikk. Skattene ble holdt så lave som mulig, og budsjettene var i balanse for å unngå å ta opp lån. Det irske pundet ble knyttet til det britiske, noe som resulterte i at det ble overvaluert. Frihandel var foretrukket fremfor proteksjonisme, men noen moderate tollavgifter ble innført.
Industrisektoren led under tapet av den nordøstlige delen av Irland, hvor den tyngste industrien lå. Etableringen av Electricity Supply Board, som opprettet den første riksdekkende kraftforsyningen i Europa, bidro til å skaffe mange arbeidsplasser og til å skaffe elektrisitet til industri og husholdninger.
I opposisjon
Etter valget i 1932 ble Cosgrave nominell leder for opposisjonen. Man regnet med at Fianna Fáil raskt måtte gi fra seg regjeringsmakten, men partiet skulle vise seg å holde på den i seksten år. I 1933 fikk Cumman na nGaedhael, Centre Party og National Guard sammen og dannet det nye partiet Fine Gael. Cosgrave ble parlamentarisk leder i partiet, en stilling han hadde inntil han trakk seg tilbake fra politikken i 1944.
Død
Cosgrave døde 16. november 1965, 85 år gammel. Seán F. Lemass' Fianna Fáil-regjering innvilget en statsbegravelse, hvor også daværende president de Valera deltok.
Victor Muller
Victor Roberto Muller (født 13. september 1959) er en nederlandsk forretningsmann. Han er grunnlegger og adm. dir av den nederlandske bilprodusenten Spyker Cars.
Muller solgte sine aksjer i det nederlandske suksessrike kleskonsernet McGregor for å finansiere biletableringen i 1999.
Volvefeltet
Volvefeltet er et oljefelt i Nordsjøen, oppdaget i 1993 og nedstengt i 2016. Deltakerne i utvinningstillatelse 046 tiltrådte operatøren Statoils (nå Equinor) drivverdighetserklæring og besluttet innlevering av plan for utbygging og drift (PUD) for Volve den 15. februar 2005, videre godkjent av Oljedirektoratet i 2005. Formell fjerning og stengning vil ferdigstilles i løpet av 2018.
Volve ble utviklet mens oljeprisen var lav, og et utradisjonelt konsept ble valgt for å hente ut ressursene på en enkel og lønnsom måte.
Feltutviklingsplan
Volve er i hovedsak et oljefelt, men har også noe gass. Det ligger ca fem kilometer nord for Sleipner Øst feltet og ble påvist i 1993. Havdypet er ca 80m i blokken 15/9. Feltet ble bygget ut med en innleid, oppjekkbar plattform («Mærsk Inspirer» ) med bolig-, bore- og prosessfasiliteter, som ble knyttet til en innleid, flytende lagerinnretning (FSO) («Navion Saga»). Oljen ble etter prosessering ført gjennom en 2,5 km 8 tommers fleksibel rørledning til Navion Saga for lagring og påfølgende transport med skytteltankere. Skytteltankerne lå ca 90 m fra Navion Saga. Gassen ble transportert gjennom en 5,5 km 7,4 tommers rørledning til eksisterende havbunns-ramme SLD på Sleipner Øst og videre derfra i eksisterende rørledning til Sleipner A for videre prosessering og transport. Det innebar at produksjonen fra Sleipner Øst kunne bli redusert for å kunne ta produksjonen fra Volve.
Boring av brønner startet i mai 2007, med produksjonsstart i februar 2008. Antatt produksjonstid var da fra tre til fem år. Utvinnbare ressurser knyttet til utbyggingen, ble anslått av operatøren til 11,4 millioner Sm³ olje og 1,5 millioner Sm³ gass. Det ble også identifisert et potensial for tilleggsreserver, som igjen kunne medføre en utvidet og forlenget produksjon. Feltet skulle stenges ned når driften ga negativ kontantstrøm.
Statoil valgte et driftskonsept som innebar klassing i åpen sjø for Mærsk Inspirer.
Boring og brønn
Det ble brukt den oppjekkbare plattformen Mærsk Inspirer. Innretningen var nybygget like før den ble tatt i bruk på Volve, og ble i september 2006 tatt inn til Haugesund for nødvendige utstyrsinstallasjoner og modifikasjoner før boring og produksjon på Volve. Boreaktivitetene var ferdig andre kvartal 2008.
Basis brønnløsning omfattet totalt åtte brønner, hvorav tre produksjonsbrønner, tre vanninjeksjonsbrønner og to vannproduksjonsbrønner fra Utsiraformasjonen. Vannproduksjonsbrønnene hadde nedihulls løftepumper for å forsyne vanninjeksjonssystemet. Produksjonsbrønnene bli utstyrt for gassløft. Løsningen ble dimensjonert ut fra reservegrunnlag, dreneringseffektivitet, planlagt produksjonsnivå og vanninjeksjonsbehov. Mulige tilleggsressurser ble imidlertid identifisert innen borerekkevidde fra Mærsk Inspirer, og det var blant annet på bakgrunn av dette tilrettelagt for å kunne ha opptil 13 (kanskje 15) brønner på innretningen.
Brønnene ble boret gjennom en enkel bunnramme med 3 X 5 brønnslisser. Brønnene ble planlagt utbygd med et todelt brønnhodesystem hvor vekten av foringsrør ble hengt av via rammen på havbunnen. Under boring ble det planlagt å bruke et 30 tommer stigerør for 26 tommer hull, og en 20 tommer foringsrørforlengelse med brønnhode for utblåsingssikringen, som ville fungere som borestigerør for påfølgende boring til installering av 9 5/8 tommer foring og 7 tommer forlengelsesrør. Et 10 3/4 tommer foringsrør ble tilbakekoblet fra det indre foringsrøret fra sjøbunn til overflaten, og hengt av i brønnhodet på overflaten. 6 3/8 tommer juletrær ble planlagt brukt. For vannproduksjonsbrønnene skulle det benyttes enklere og slankere brønndesign med noe mindre strømningshoder på overflaten. Løsningen med todelt brønnhode kunne innebære en annerledes tilnærming med hensyn til brønnintegritet, i tillegg til mange relativt ubeskyttede brønner og stigerør fra havbunn til innretning. Arrangementet innebar også tekniske utfordringer ved gassløft og mulig intensjon om kaksinjeksjon.
Produksjonsbrønnene hadde noe større kompleksitet ved gassløftarrangement (som kunne bidra til å øke anslag for utvinnbar olje fra 10,0 mill. Sm³ til 11,4 mill. Sm³) samt nedihulls trykk- og temperaturmålere samt kjemikalielinje til dypt injeksjonspunkt for asfalten-utfellingshemmer.
Grunnet relativt kortvarig utvinningsperiode på Volve ble det antatte behovet for brønnintervensjon anslått lavt. I produksjonsstrategien ble det ikke lagt opp til planlagt intervensjon.
Produksjonssystemet
Prosessanlegget på Mærsk Inspirer var nytt. Prosessanlegget med tilhørende støtteanlegg benyttet velkjent teknologi. Anlegget bestod av en separasjonsdel og en gasskompresjonsdel. Driftsparametrene var normale for denne type anlegg. Designlevetid var ti år, mens driftsperioden var antatt å være minst tre år. Designkapasitet for oljeproduksjon 9000 Sm3/d og for gass var kapasiteten 1,5 mill. Sm³/d.
Produsert vann (når dette oppstod) ville bli reinjisert i reservoaret sammen med vann fra denne formasjonen. En forventet ikke hydratproblemer under normal drift. Ved produksjonsstans forventet en hydrater, og det ble utarbeidet en hydrat-håndteringsfilosofi for dette. Det ble injisert kjemikalier i brønnstrømmen.
Det ble brukt en fakkel med pilotflamme, og ikke det vanlige systemet med resirkulering av fakkelgass.
Konstruksjoner og maritime systemer
Plattformen var dimensjonert med en hundreårsbølge på 27,5 m og en titusenårsbølge på 33,5 m som basisverdi for prosjektet. Det tilsvarer en signifikant bølgehøyde på om lag 14,5 m. Mærsk Inspirer ble jekket opp til 27 m, og det var da lagt inn en rimelig margin mot bølge på dekk.
Sjøbunnen i hele området består øverst av om lag 10 m svært fast sand. Den er svakt siltig med tilfeldige innslag av skjell og fragmenter, og tilfeldige innslag av organisk materiale. Under er det faste leirlag. Jorda var ideell for både sugeanker til Navion Saga og for fundamentering av Mærsk Inspirer. Fundamentene måtte tilpasses den svært faste sanden, for å unngå problemer med installeringen.
Lagerskipet ble koblet til den fleksible rørledningen via en STL-bøye levert av APL. Den var forankret til havbunnen med ankerliner påkoblet transpondere og hadde opptak av stigerør fra samme sted. Hurtigfrakobling ved behov. Denne løsningen innebærer at det ikke er begrensinger i retninger som innretningen kan dreie i forhold til været.
Driftsorganisasjon
Landorganisasjonen for Volve var lokalisert i Bergen, med operative støttefunksjoner som helikopterbase og forsyningsbase i Dusavik. Drift og vedlikehold av produksjonsinnretningen ble utført av Maersk Drilling Norge, som eier og drev anlegget på vegne av Statoil som operatør for utvinningstillatelsen. Drift og vedlikehold av Navion Saga ble initielt utført av OSM Offshore, senere overtatt av Teekay, mens eierskapet lå hos Teekay.
St. Olavs skrin
St. Olavs skrin eller Olavsskrinet ble benyttet til å oppbevare Olav den helliges legeme bak høyalteret i Nidaros domkirke. I nær fem århundrer hadde det stor symbolverdi for Norge, Norden og Nord-Europa. St. Olavs skrin både innleder og avslutter middelalderen som historisk epoke i Norge. Det bestod av tre skrin utenpå hverandre, og var den viktigste og aller mest kostbare gjenstanden i Norge i middelalderen. Etter reformasjonen i 1536–1537 ble Olavsskrinet ødelagt av danske myndigheter, mens Olavs legeme siden 1568 har ligget i en ukjent grav i eller utenfor Nidarosdomen.
Cotswold (distrikt)
Cotswold er et administrativt distrikt i Gloucestershire, England. Det har navn etter området Cotswolds, og administreres fra Cirencester.
St. Olavs skrin
Bakgrunn
Natten etter at kong Olav Haraldsson falt i slaget på Stiklestad 29. juli 1030, ble liket lagt i en enkel trekiste, fraktet til Trondheim og gravlagt i sanden ved Nidelva ovenfor byen. De som utførte dette var ifølge sagaen bonden på Stiklestad, Torgils Hålmuson, og sønnen Grim. Året etter ble kisten gravd opp igjen og gitt en ny grav ved Klemenskirken i kongsgården. Kort tid etter, 3. august 1031, ble kisten atter gravd opp. Snorre Sturlason forteller at liket ble undersøkt og kongen lyst hellig av biskop Grimkjell, før kisten ble satt over alteret i Klemenskirken.
Cotswold (distrikt)
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved av Cirencester by ble slått sammen med landdistriktene Cirencester, North Cotswold, Northleach og Tetbury.
St. Olavs skrin
Bakgrunn
«Kongens legeme ble båret inn i Klemetskirken og ble bisatt over høyalteret. Kista ble trukket med pell og det ble satt telt over den av gudvev. Det hendte straks mange slags jærtegn av kong Olavs helligdom», skriver Snorre Sturlason, vår hovedkilde. Med «pell» og «gudvev» menes vakre og kostbare stoffer.
Helligdommen
Der Olav først var blitt gravlagt ble det reist et kapell, og alteret ble etter tradisjonen satt over stedet der liket hadde ligget. Etter tradisjonen står Nidarosdomens høyalter på dette stedet i dag. Kong Olav var 35 år da han døde, og hadde vært med i tyve store slag. «Hvor har folk vel fremre fyrste kjent i verdens nordre ende? Kongen døde altfor tidlig,» sier Sigvat skald i et dikt.
Av den jordiske Olav Haraldssons døde legeme ble martyren, himmelkongen, født. En bokstavelig talt utrolig helgendyrkelse oppstod, og spredte seg raskt langt utover Norges grenser. En katedral skjøt i været over kongens helligerklærte legeme. Valfartene til St. Olavs skrin foregikk uavbrutt fram til reformasjonen i 1537, og Nidaros ble det mest besøkte valfartsstedet i Norden.
Betydning
I 1153 ble Trondheims kirkelige særstilling forsterket ved at Nidaros erkebispesete ble opprettet der, med helgenkongens gravkirke som domkirke. I de nær fire århundrene fram til reformasjonen i 1537 ble høykoret (oktogonen) i Nidarosdomen, der helgenkongen hvilte bak alteret, regnet som Cor Norvegiae – Norges hjerte.
Å gjøre bot var et viktig motiv ved middelalderens pilegrimsvandring. Vandringen ble samtidig symbolsk betraktet som et bilde på livets pilegrimsgang frem mot det himmelske Jerusalem. Kirken hadde gjennom skriftemålet også mulighet til å ilegge folk å dra på pilegrimsreiser som bot for synder. Dernest var det også et sterkt helbredelsesmotiv som drev den enkelte til å gå. Å røre ved St. Olavs skrin var for mange det store målet. Det gikk mange beretninger om helbredelser knyttet til Olav den hellige i Nidaros.
I gammel tid ble Norges konger hyllet på Øretinget i Trondheim, tingstedet ved Nidelvens utløp. Harald Hårfagre (865 – 933) ble tatt til konge her. Under Harald Hardråde (1015–1066) ble rikssamlingen fullført, og Trondheims status som landets hovedstad ble befestet. Kongshylling på Øretinget får riksomfattende gyldighet. Fra 1204 tilkom en ekstra dimensjon til kongshyllingen ved at den nyutnevnte kongen samtidig måtte sverge eden på St. Olavs skrin. Øretinget ble flyttet til Domkirkegården, og kongene ble oppfattet som å styre riket på vegne av Rex perpetuus Norvegiae (Norges evige konge) – Olav.
I 1930, ved 900-årsminnet for Olavs død på Stiklestad, ble 29. juli igjen markert i kalenderen i Norge, som Olsok (Olavsvake, egentlig betegnelsen på kvelden og natten før Olavsdagen 29. juli). Olavsdagen hadde da vært ute av kalenderen siden den dansk-norske kirkeordinans avskaffet den i 1542, som følge av reformasjonen. Men Olavsdagen var aldri ute av primstav og folketradisjon, og øksen i Norges riksvåpen og i det kirkelige Olavsmerket viser at minnet om helgenkongen heller ikke ble borte fra det offisielle symbolspråket.
Det første og andre Olavsskrinet
Olavsskrinet besto av tre skrin. Det første var den opprinnelige trekisten fra Stiklestad, dekket av kostbare kleder. Det andre var et kostbart skrin som ifølge Snorre Sturlasson ble bygget av Magnus Olavsson (1035 – 1047), helgenkongens sønn. Dette skrinet var sannsynligvis av tre og kledd med sølvplater med religiøse motiver i relieff. Til sølvplatene var det festet slipte bergkrystaller, edelsteiner og andre kostbarheter. Dette skrinet var 2 meter langt, ca. 80 cm bredt og høyt, men buet under og over var det et lokk. Lokket var formet som et hustak med møne og hode. Det var hengsler bak og hasper framme. Trekisten sto inni dette skrinet.
Noen små, hustak-formede relikvieskrin er bevart i Norge og Island, og betraktes som etterligninger av Olavsskrinet.
Det tredje Olavsskrinet
På 1530-tallet finnes det noen dokumenter som beskriver skrinet, ført i pennen av erkebiskop Olav Engelbrektsson og her gjengitt i en nyere oversettelse:
Det tredje skrinet var altså som et hylster plassert over kong Magnus den godes sølvskrin. Slike skrin kjennes fra andre steder, som St. Cuthberts skrin i Durham-katedralen i England.
Erik Valkendorf (1465 – 1522), erkebiskop i Nidaros fra 1510 til 1522, skal ha kjøpt en kostbar edelstein som ble satt i den ene enden av St. Olavs skrin. For den betalte han med 20 lester smør. Det var samlet ufattelige verdier i Nidarosdomen på katolsk tid. Den eneste verdifulle gjenstanden som nå er igjen fra middelalderens domkirke, er en forgylt kalk fra 1500-tallet. Resten forsvant utenlands i forbindelse med reformasjonen.
Hva skjedde med St. Olavs skrin?
Det er oppstått mange rykter og fortellinger om skrinets skjebne etter reformasjonen, for eksempel at det skal ha gått tapt i et ubekreftet skipsforlis ved Agdenes underveis til København.
Amanuensis Øystein Ekroll ved Nidaros domkirkes restaureringsarbeider har i en artikkel samlet kunnskapen om skrinets skjebne.
Erkebiskop Olav Engelbrektsson forlot Trondheim den 1. april, påskedag, 1537. Hensikten var å vende tilbake med en flåte og en hær for å forsvare landet mot kong Christian III. På sin borg på Steinvikholmen ved Skatval lenger inne i fjorden, hadde erkebiskopen etterlatt en militær styrke utrustet til å kunne motstå lang beleiring. På borgen hadde han også etterlatt landets mest kostbare relikvier, blant dem St. Olavs skrin, som var blitt flyttet dit fra domkirken noen måneder tidligere.
Alle verdigjenstander ble snart slått i stykker og fraktet til København for omsmeltning. En kvittering fra kongens skattemester Jochum Bech til Christoffer Huitfelt, lensherre i Trøndelag og ansvarlig for transporten til København, er datert 9. september 1540. Bech kvitterte for 6500 lodd sølv, det vil si hele 95 kg, fra Olavsskrinet, to store forgylte sølvknapper, 170 krystallsteiner i sølvinnfatning og 11 steiner som falt fra skrinet da det ble slått i stykker. Fra skrinet som inneholdt St. Olavs skjorter kom det 179 lodd (2,6 kg) forgylt sølv og en del emaljerte gullplater på fire lodd og en kvintin (ca. 60 g).
Den siste del av St. Olavs skrin
Ved utgravningene av borgruinen på Steinvikholmen på 1880-tallet ble det gjort flere funn av gjenstander, blant annet en avrundet, gjennomsiktig bergkrystall på 2 cm. Slike var svært populære i middelalderen og ble ofte benyttet som dekorasjon på relikvieskrin. Ifølge Øystein Ekroll er denne halvedelsteinen det aller siste som eksisterer fra Olavsskrinet. Den er trolig en tolvte stein i tillegg til de elleve som ble listet opp i 1537. Steinen er utstilt i Suhmhuset på Vitenskapsmuseet i Trondheim.
Hva skjedde med St. Olavs levninger?
Bare den innerste kisten av tre, med Olavs levninger, ble stående igjen på Steinvikholm da danske soldater hadde knust de to ytterskrinene og fraktet sølv, edelsteiner og andre verdisaker til København. Om det ble valfartet til Olavs kiste på Steinvikholm etter at erkebiskopen reiste i påsken 1537, er uklart. Men i 1552 var den første lutherske biskopen i Trondheim – dansken Hans Gaas – i København for å høre kongens mening om å flytte Olavs levninger tilbake til Nidarosdomen.
Hua Shan
Hua Shan (kinesisk: 华山, pinyin: Huà Shān) er et av kinesisk taoismes fem hellige fjell. Det er en del av fjellkjeden Qinling og ligger nær byen Huayin i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina. Fjellet har steile og dramatiske klippevegger, og en steintrapp fører opp til toppen. Det har flere topper på inntil 2100 meter.
St. Olavs skrin
Hva skjedde med St. Olavs levninger?
24 år etter at trekisten var blitt satt igjen på Steinvikholm, førte Den nordiske syvårskrigen til at svenske styrker våren 1564 okkuperte området. Svenske soldater flyttet nå trekisten fra borgen til Fløan kirke like inne på fastlandet. Allerede 8. juni samme år, etter at de svenske styrkene var blitt drevet tilbake, ble kisten med Olavs legeme "med stor Proces" ført fra Fløan tilbake til Nidarosdomen, og satt ned i en murt grav inne i kirken. Det er i dag ikke sikkert hvor i kirken denne graven er.