cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
New Zealand-ordenen
Insignier
Insigniene er designet av Philip O'Shea, dronningens herold for New Zealand.
Tildeling
Utnevnelser til New Zealand-ordenen skjer i tre kategorier: Ordinært medlemskap, ekstraordinært medlemskap og æresmedlemskap. Ordinært medlemskap er begrenset til 20 samtidige medlemmer. I tillegg kan ekstraordinære medlemmer utnevnes ved særskilte anledninger av kongelig eller nasjonal betydning. Dette har skjedd ved tre tilfeller: I 1990 i anledning 150-årsjubileet for Waitangitraktaten og dronningens besøk på New Zealand, i 2002 i forbindelse med dronningens 50 år på tronen og i anledning ordenens 20-årsjubileum i 2007. Ordinære og ekstraordinære medlemmer må være newzealendere eller borgere av land som deler statsoverhode med New Zealand. Borgere av andre land kan utnevnes som æresmedlemmer.
Thābit ibn Qurra
Thābit ibn Qurra (arabisk: ثابت بن قرة, latinsk: Thebit/Thebith/Tebit; født 826 i Carrhae i Assyria, død 18. februar 901 i Bagdad) var en syrisk matematiker, fysiker, astronom, oversetter, musikolog og tallteoretiker i den islamske gullalderen. Han var ikke selv muslim, og heller ikke kristen - han tilhørte en sabisk sekt på hjemstedet, det vil si en religiøs gruppe som muslimene regnet som et av de ikke-muslimske «bokreligioners folk» (ved siden av jødene og de kristne).
Ibn Qurra gjorde viktige oppdagelser innen algebra, geometri og astronomi. Innen astronomien er Thābit en av de første reformatorene av det ptolemeiske system, og innen mekanikk var han grunnleggeren av statikk.
Biografi
Thabit og hans studenter levde i det som på den tid var en av verdens mest intellektuelt stimulerende byer, og kanskje den aller største, Bagdad. Han var tilknyttet Visdommens hus der, og beskjeftiget seg med matematikk, astronomi, astrologi, magi, mekanikk, medisin og filosofi. Senere i livet ble han begunstiget av abbasidenes kalif al-Mu'tadid (regjerte 892–902). Thabit ble kalifens personlige venn og hoffmann.
Etter Thabit var det største sabiske navn Abu Abdallah Mohammad ibn Jabir Al-Battani.
Oversettelser
Thabits morsmål var gammelsyrisk, som var den østlige dialekt av arameisk slik den ble talt i området rundt Edessa. Han behersket også flytende gresk og arabisk. Han oversatte fra gresk til arabisk tekster av Apollonius, Arkimedes, Euklid og Ptolemeus. Han reviderte Hunayn ibn Ishaqs gamle oversettelse av Euklids Elementer. Han reviderte også den nestoriansk-kristne vismannen Hunayns oversettelse av Ptolemeus' Almagest og oversatte Ptolemeus' Geografi. Thabits oversettelse av et verk av Arkimedes som gav konstruksjonen av et regelbundet heptagon ble gjenoppdaget på 1900-tallet, etter at originalen var gått tapt.
Matematikk
I matematikken oppdaget Thabit lignelsen som fastlegger vennskapstall. Han skrev også en tallteori, og utvidet fagets nytte ved å beskrive forholdet mellom geometriske kvantiteter, et skritt antikkens grekere aldri hadde tatt. Ved dette påvirket Thabit matematikkens retning.
New Zealand-ordenen
Tildeling
En rekke kjente newzealandske kunstnere, idrettsfolk, akademikere og politikere er medlemmer av ordenen, blant andre operasangeren Kiri Te Kanawa, idrettsmannen Murray Halberg, golfspilleren Bob Charles, samt kardinal og erkebiskop Thomas Stafford Williams. De tidligere statsministrene David Lange, Jim Bolger, Mike Moore og Helen Clark har også blitt utnevnt til New Zealand-ordenen.
Thābit ibn Qurra
Matematikk
Han er kjent for å ha beregnet løsningen til et sjakkbrettproblem ved bruk av den eksponentiell serie.
Han beskrev også Pythagoras' læresetning.
Etterkommere
Thabits etterkommere var også betydelige lærde. Sønnen Sinan ibn Thabit var lege og førte tilsyn med alle offentlige hospitaler i Bagdad. Barnebarnet Ibrahim ibn Sinan ibn Thabit er kjent for sine beregninger for mer korrekt oppsetting av solur.
Verker
Bare noen gfå av Thabit's er bevart i opprinnelig form.
Hans Kitab fi’l-qarastun ble oversatt til latin av Gerhard av Cremona og ble lærebok i mekanikk i middelalderens Europa.
Jonas Ekeberg
Han har en bachelor i fotografi fra Statens høgskole for kunsthåndverk og design i Bergen (1990–1993) og master fra Högskolan för fotografi och film i Göteborg (1995–1997).
Kunstner
Ekeberg har deltatt på flere gruppeutstillinger og hadde flere separatutstillinger i løpet av 1990-tallet, blant annet ved Kunstnernes Hus i Oslo og Barbara Wiens Laden und Verlag i Berlin, i tillegg til gruppeutstillinger ved Fotogalleriet, Finlands fotografiska museum i Helsingfors og Hasselblad Center i Göteborg. Ekebergs tidligere interesse i fotografi var preget av arven fra den amerikanske konseptkunsten. Hans mest kjente kunstprosjekt er «Subjective Football» fra 1998, hvor et kamera var installert inne i ballen som ble brukt til å spille fotball med. Betrakteren kunne se kampen fra ballens synspunkt.
Redaktør
Ekeberg var utgiver og redaktør for magasinet Hyperfoto: tidsskrift for bildekulturen (1994–1997), et magasin som ble ansett som en nyskapning i Norge i sin tid. Med Ekeberg som redaktør (1999–2000) gjennomgikk NBKs fagblad Billedkunstneren en forvandling til et aktualitetsmagasin i tabloidformat, med hovedvekt på nyhetsstoff og underlagt redaktørplakaten. Navnet ble forandret til  BILLEDKUNST. Som kurator for Office for Contemporary Art Norway (OCA) var han redaktør for de første utgavene av magasinet Verksted. Ekeberg har også vært redaktør det nordiske kunstmagasinet SIKSI (1995), Om fotografi: Tidsskrift for Preus Museum (2004–2005) og nettidsskriftet Kunstkritikk.
Kurator
Ekeberg var hovedkurator for «PARK» – Momentum 2000 (sammen med Ina Blom, Jakob Fabricius og Paula Toppila). Høsten 2000 var han initiativtaker og første direktør for nysatsingen Oslo Kunsthall. Han var også kurator for utstillingen «Kunst til folket – Riksutstillinger 50 år» i 2003. I perioden 2002–2004 var han kurator og informasjonsleder for nyetablerte Office for Contemporary Art Norway (OCA) og fra 2004 til 2009 var han direktør for Preus Museum, det nasjonale museet for fotografi.
Kritiker
Jonas Ekeberg har vært kunstkritiker/kommentator blant annet for Morgenbladet, Dagbladet, Dagens Næringsliv, NRK og Aftenposten. I 2019 utga han boken Postnordisk – Den nordiske kunstscenen vekst og fall 1976–2016.
Stenselva
Stenselva er elva mellom Aspern, Brekke sluser og Femsjøen i Haldenvassdraget. Den er 7 km lang.
Ved Krappeto og Brekke var det et fall på til sammen 26,6 meter. Dette ble utnyttet til en kraftstasjon for å forsyne byen med kraft. Stasjonen stod ferdig i 1924, det samme gjorde Brekke sluser, der fire høye slusekamre løftet båten DS «Engebret Soot» 26,6 meter fra Femsjøen / Ganerødelva til Stenselva.
Stenselva og Brekke sluser inngår idag som en hovedstrekning i Haldenkanalen, en turistattraksjon hvor man kan reise med en nyrestaurert dampbåt fra Tistedal ved Halden og opp til Strømsfoss i Aremark. Kanalen er seilbar videre opp til Ørje.
Mellom Brekke sluser i Halden kommune, og Strømsfoss sluser i Aremark, har Haldenkanalen samme vannspeil gjennom Stenselva, Aspern, Skotsbergelva og Ara, 105 meter over havet.
William Harris (svømmer)
William «Bill» White Harris, Jr. (født 26. oktober 1897 i Honolulu i Hawaii, død 7. mars 1961 i Honolulu i Hawaii) var en amerikansk svømmer som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Harris vant en olympisk bronsemedalje i svømming under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han kom på tredjeplass på 100 meter fri bak sine landsmenn Duke Kahanamoku og Pua Kela Kealoha. Harris deltok også på 400 meter fri men klarte ikke å kvalifisere seg til finalen.
Obedska bara
Obedska bara (serbisk: Обедска бара) er et stort myr- og skogområde som er en del av et naturreservat langs elva Sava i Serbia, om lag 40 km vest for Beograd.
Området inneholder en kroksjø, restene etter en gammel sving i Sava, som i dag ligger litt lenger sør. I området finnes over 30 forskjellige vann-, myr-, skog- og eng-biocønoser. Av dyreliv finner en 220 fuglearter, 50 forskjellige arter av pattedyr, 13 amfibier, 11 reptiler og 16 fiskearter. En finner også over 500 plantearter. Området er et av de rikeste og best bevarte naturområdene på Den pannoniske slette.
Obedska bara er et av de eldste naturreservatene i verden og de første vernetiltakene ble innført i 1874, da herskerne av Habsburgmonarkiet bevarte det som et jaktområde for seg selv. Området har vært et Ramsarsted siden 1977 og er på listen til UNESCO over de viktigste våtmarksområdene i verden.
Eric Ives
Han er særlig kjent for sitt arbeid omkring Anne Boleyn, Henrik VIIIs andre kone. Han begynte å forske på hennes liv i 1979, og i 1986 gav han ut en biografi om henne. Biografien ble modifisert og oppdatert for nyutgivelse i 2004, under den nye tittelen The Life and Death of Anne Boleyn. Hans teorier har ført til at han har blitt trukket inn i en hissig debatt med den amerikanske historikeren Retha Warnicke, som skrev The Rise and Fall of Anne Boleyn i 1989 for å tilbakevise hans funn.
I 2001 ble han utnevnt til offiser av Order of the British Empire av Elizabeth II for sine bidrag til historieforskningen.
Willie Dixon
William James «Willie» Dixon (født 1. juli 1915, død 29. januar 1992) var en amerikansk musiker, låtskriver, vokalist, plateprodusent og arrangør. Han står bak en rekke kjente blueslåter som låtskriver, musiker og produsent for Chess Records fra 1950 til 1965. I 1980 ble Dixon valgt inn i Blues Hall of Fame.
Karriere
Dixon fikk først kontrakt med Chess Records i Chicago som musiker, og av Dixons egne band er Big Three Trio det mest kjente. Etterhvert ble hans kapasitet som låtskriver, arrangør og produsent mer fremtredende. Han var også en høyt verdsatt bassist – både på scenen og som studiomusiker. Han skrev, spilte, sang og produserte låter for artister som Sonny Boy Williamson, Muddy Waters, Howlin' Wolf, Bo Diddley og Chuck Berry.
Hans samarbeid med forskjellige bluesartister var med på å utvikle sjangeren rock 'n' roll på 1950-tallet, og han var således en av nøkkelpersonene i å utvikle disse musikalske stilartene på 1950-, 1960- og 1970-tallet. En lang rekke musikere innen musikksjangerne blues, rhythm and blues, blues rock, rock 'n' roll, rock og hard rock har funnet inspirasjon fra Dixon og hans låter. Av artister som har spilt inn hans sanger bør nevnes Tina Turner, Bob Dylan, Led Zeppelin, Rolling Stones, The Yardbirds, Cream, Queen, The Doors, Allman Brothers Band og Grateful Dead.
Lantian (Xi’an)
Lantian (kinesisk: 蓝田县; pinyin: Lántián Xiàn) er et fylke i den subprovinsielle by Xi'an i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 1,969 km².
Småbyen Lantian, administrasjonssenteret for fylket, ligger ved elven Ba ca. 22 km sørøst for Xi'an nord for fjellet Qinling, og søtøst på Guanzhongsletten. Her utgravde antropologene i 1963 det såkalte Lantianmennesket.
Befolkningen i fylket var på 622,763 innbyggere i 1999.
Administrative enheter
Storkommunene Languan (蓝关镇); Xiehu (泄湖镇); Huaxu (华胥镇); Qianwei (前卫镇); Tangyu (汤峪镇); Jiaodai (焦岱镇); Yushan (玉山镇); Sanli (三里镇); Puhua (普化镇); Gepai (葛牌镇);
Kommunene Wangchuan (辋川乡); Lanqiao (蓝桥乡); Yuchuan (玉川乡); Bayuan (灞源乡); Mencun (孟村乡); Ancun (安村乡); Shijiazhai (史家寨乡); Xiaozhai (小寨乡); Sanguanmiao (三官庙乡); Jinshan (金山乡); Jiujianfang (九间房乡); Houzhen (厚镇乡).
Samferdsel
Kinas riksvei 312 løper gjennom området. Den fører fra Shanghai og ender ipå grensen mot Kasakhstan, og passerer blant annet Suzhou, Nanjing, Hefei, Xinyang, Xi'an, Lanzhou, Jiayuguan og Ürümqi.
Den venezuelanske uavhengighetskrigen
Den venezuelanske uavhengighetskrigen (spansk: La Guerra de Independencia de Venezuela) var krigen som ble utkjempet for å frigjøre det som i dag er Venezuela. Denne krigen var en del av en serie frigjøringskriger rundt omkring i det spanske Amerika som fulgte Napoléon Is invasjon av Spania i 1808. Den venezuelanske krigen hadde dermed militære og politiske forbindelser til selvstendighetskonfliktene som fant sted andre steder i Sør-Amerika. Hærer og statsmenn fra hele kontinentet samarbeidet ofte og kjempet på begge sider av de senere nasjonalgrensene mellom de amerikanske landene.
Denne krigen ble preget av indre sosiale forskjeller, og begge sider kjempet med stor lidenskap og vold. Det var ikke før slaget ved Carabobo i 1821 at Venezuelas selvstendighet ble sikret, og selv da fortsatte volden, mens libertadorene fortsatte å lede hærene sine sørover for å befri resten av kontinentet.
Den første republikken
19. april 1810 klarte kommunerådet (cabildo) for Caracas å avsette den spanske guvernøren og generalkapteinen Vicente Emparán. En junta ble deretter opprettet i Caracas, den såkalte øverste Caracas-juntaen, og snart fulgte flere venezuelanske provinser Caracas' eksempel. Caracas-juntaen oppfordret de venezuelanske provinsene til å opprette en regjering for å styre regionen. Først opprettholdt både juntaen og kongressen "Ferdinand VIIs rett," som betydde at de regnet seg selv som en del av det spanske monarkiet, men de ønsket likevel å opprette en egen regjering på grunn av den franske okkupasjonen av Den iberiske halvøy.
Etter hvert som kongressen vurderte alternativene, fikk den fraksjonen som ønsket full selvstendighet fort mer støtte. Denne fraksjonen ble ledet av personer som Francisco de Miranda, en langtidsforvist venezuelaner, og Simón Bolívar, en ung criollo-aristokrat. Begge var påvirket av opplysningstidas idéer og den franske revolusjonens eksempel. Kongressen erklærte Venezuelas uavhengighet 5. juli 1811, og dermed ble den første venezuelanske republikk opprettet.
Til og med før kongressen hadde begynt sitt møte i november 1810, hadde det brutt ut borgerkrig mellom de som støttet juntaene og ønsket selvstendighet og rojalistene som ville opprettholde unionen med Spania. To provinser, Maracaibo og Guayana, samt ett distrikt, Coro, anerkjente aldri Caracas-juntaen, og forble heller lojale mot regjeringa i Spania. Republikken forsøkte å få disse regionene under sin kontroll ved å sende militære ekspedisjoner mot dem, men dette mislyktes, mens i Valencia klarte republikken å slå ned et anti-republikansk opprør i 1811.
Fram til 1812 hadde situasjonen blitt betydelig forverret for den unge republikken. Den hadde få ressurser og rojalistene satte opp en blokade rundt landet, selv handelsskip fra England og Amerikas forente stater ikke hadde noen særlig problemer med å komme seg forbi denne, og 26. mars 1812 ble de republikanske områdene utsatt for det fryktelige Caracas-jordskjelvet i 1812, hvor 15-20 000 mennesker skal ha dødd. I denne desperate tida ble Miranda gitt diktatorisk makt, men han klarte ikke å stoppe rojalistenes fremmarsj ledet av kaptein Juan Domingo de Monteverde. Midt på sommeren, etter slaget ved San Mateo, kollapset republikken. Miranda kapitulerte til Monteverde, og han undertegnet en våpenhvile 25. juli 1812.
Den andre republikken
Bolívar og de andre republikanerne fortsatte motstanden i andre deler av Spansk Amerika eller i Karibia, eller organiserte geriljabevegelser i innlandet. I 1813 ble Bolívar med i Ny-Granadas forente provinser (en ikke anerkjent føderasjon formet av tidligere spanske kolonier i det som i dag er Colombia) sin hær. Etter å ha vunnet en serie slag, mottok Bolívar den ny-granadiske kongressens godkjennelse for å lede en selvstendighetsstyrke inn i Venezuela i det som ble kjent som det glimrende felttoget. Samtidig invaderte Santiago Mariño landet fra øst i et selvorganisert felttog. Begge styrkene klarte raskt å beseire rojalistene i flere slag, som for eksempel i slaget ved Alto de Los Godos. Bolívar inntok Caracas 6. august 1813 og proklamerte deretter den andre venezuelanske republikk, som ikke ble helt anerkjent av Mariño, som brukte Cumaná som sitt hovedkvarter, selv om de to lederne samarbeidet militært.
En stor del av motstanden mot republikken i denne perioden kom fra llaneroene som bodde på de store slettene sør i landet, som ble organisert under den spanske innvandreren José Tomás Boves. Krigen ble dermed også forandret. Llaneroene mislikte sterkt de urbane elite-criolloene som ledet selvstendighetsbevegelsen, og Boves' llanerohær drepte rutinemessig hvite venezuelanere. Llanerohæren jagde deretter bort patriotene fra den sentrale delen av landet. Til slutt marsjerte Boves mot Caracas, slik at republikanerne måtte flykte til den østlige delen av landet. Dette ble slutten på den andre republikken. Boves ble drept i kamp kort tid senere, men landet var igjen brakt under rojalistisk kontroll.
Den rojalistiske gjeninsettelsen
I 1815 ble Boves' lokale llanerohær erstattet av en formell ekspedisjon sendt fra Spania under ledelsen av Pablo Morillo. Dette var den største ekspedisjonen Spania noensinne hadde sendt til Amerika. Llaneroene ble enten demobilisert eller innlemmet i ekspedisjonsenheter. De republikanske patriotene var spredt, og krigen ble igjen mer fokusert på et lokalt nivå. Det ble opprettet forskjellige geriljagrupperinger, men de klarte ikke å bli enige om en felles ledelse, og ikke på langt nær noen felles strategi. En gruppe patrioter innledet en ekspedisjon i Øst-Venezuela som mislyktes. Bolívar og sluttet seg deretter sammen med Manuel Piar, en annen patriotleder, men forskjellene mellom dem (Piar var en mestizo og ville skaffe mestizoene større sosiale rettigheter), forhindret en forent republikansk front.
Bolívar dro deretter til Los Llanos hvor han slo styrkene sine sammen med José Antonio Páez' styrker, men han måtte flykte tilbake til Apure etter et mislykket angrep på det sentrale Venezuela. Morillo gikk til motangrep, noe som først var suksessfullt, til han ble fullstendig knust av Páez' langt underlegne llanero-styrke i slaget på Las Queseras del Medio. Deretter utviklet krigen, og det oppsto en stillestående situasjon hvor rojalistene kontrollerte de tett befolkede nordlige områdene mens republikanerne kontrollerte de store men underbefolkede sørlige slettene.
I desember 1816 returnerte Bolívar til Venezuela og ledet et opprør fra 1816 til 1818, som i stor grad mislyktes.
Selvstendigheten befestes
Bolívar invaderte Ny-Granada i 1819, som hadde blitt erobret av Morillos ekspedisjonsstyrker tre år tidligere for å bryte den stillestående situasjonen. Der vant Bolívar en avgjørende seier over rojalistene i slaget ved Boyacá. Etter å ha befridd Ny-Granada hadde republikanerne nå en betydelig base de kunne angripe Morillos styrker fra. Samme år erklærte den republikanske Angostura-kongressen, som allerede da hadde en liten ny-granadisk delegasjon, at Ny-Granada og Venezuela skulle forenes i en union, Republikken Colombia, i dag kjent som Gran Colombia, for å skape en forent front mot spanjolene.
I 1821 vant den colombianske hæren en avgjørende seier i slaget ved Carabobo, og etter slaget var Cumaná og Puerto Cabello de eneste større byene i rojalistiske hender. Cumaná ble snart inntatt, mens Puerto Cabello motsto en beleiring helt fram til den endelig kapitulerte i oktober 1823.
Ettervirkninger
I 1823 sendte spanjolene en flåte for å gjenerobre landet, men den ble beseiret i slaget på Maracaibo-sjøen. Endelig var selvstendighetskampen, som hadde tatt livet av over halvparten av landets hvite befolkning, over i Venezuela. I de følgende årene tok venezuelanske styrker del i den videre selvstendighetskampen mot Spania under Bolívars ledelse for å befri de sørlige delene av Ny-Granada og Ecuador, som en del av den stor-colombianske hæren. Da dette var oppnådd kjempet Gran Colombia videre mot spanjolene i Peru og Bolivia, og fullførte dermed kampen startet av chilenske og argentinske patrioter ledet av José de San Martín, det å frigjøre Sør-Amerika.
Venezuela fortsatte å være en del av Gran Colombia, som nå også inkluderte Ecuador, fram til 1830, da landet ble oppløst. Venezuela ble endelig anerkjent som en selvstendig stat 30. mars 1845.
Martin Handberg
Martin Halvorsen Handberg (født 18. juli 1867 i Flå i Sør-Trøndelag, død 26. september 1940 i Børsa) var en norsk politiker og gårdbruker. Han var stortingsrepresentant for Søndre Trondhjems amt/Sør-Trøndelag fylke fra 1910 til 1912 og på nytt fra 1928 til sin død i 1940.
Liv og virke
Han ble født på gården Nordflå (Oppigard) i Flå i Melhus prestegjeld. Foreldrene var Halvor Iversen Engen og Ingeborg Olsdatter Handberg. Han gikk amtsskolen i Orkdal og underoffiserskolen i Trondheim. I 1892 overtok han sin morfar Ole Larsen Handbergs gård, Hanberg, en av de rikeste i Børsa.
Handberg satt i Børsa herredsstyre fra 1895 til 1919, fra 1898 også i formannskapet. Fra 1904 til 1922 var han Børsas ordfører. Han satt også i amtsformannskapet/fylkesutvalget og som formann i fylkets jernbanekomité.
Handberg satt på Stortinget for Orkdalen krets i Søndre Trondhjems amt første gang i perioden 1910–1912, valgt for Høyre, og satt i jernbanekomiteen. Handberg ivret sterkt for Orklabanen, et tenkt hoved- eller sidespor fra Berkåk via Orkdalen til Trondheim. Det var også på tale med et sidespor til Surnadalsøra (Surnabanen).
Han giftet seg i 1897 med Anna Andersdatter Bjørgan fra Skaun. Gården Hanberg har blitt værende i slekten. Martin Handbergs lillesøster Berit ble stemor til stortingsmann Mons Løvset i Børsa.
Oslo Ess
Oslo Ess er et rockeband bestående av vokalist/gitarist Åsmund Lande, vokalist/gitarist Peter Larsson, vokalist/bassist Knut-Oscar Nymo, keyboardist Simen Stensland og trommeslager Eivinn Arctander.
Bandet har sitt utspring fra Upstrokes (Lande og Larsson) og Silver (Larrson). Nymo var også stepin-bassist i Upstrokes på en turné sammen med Backyard Babies i 2007, som igjen dannet grunnlaget for et videre samarbeid mellom Lande og Nymo.
Det ga ut debutalbumet Uleste bøker og utgåtte sko på Råtass Records 11. mars 2011. Bandets tekster handler mye om fest og uteliv og gjenspeiler til dels Jokke og Raga Rockers, men i en samtidsstil for 2010-tallet. De kom til Urørt-finalen i 2011, og havnet på VG-lista i mange uker. De var også nominert til Spellemannprisen 2011 i kategorien «Rock», og solgte ut Rockefeller den 21. desember 2011.
Skriftsystem
Et skriftsystem eller en skrift er et symbolsystem, oftest i form av grafiske tegn, som blir brukt til å representere språklige uttrykk.
Oslo Ess
31. januar 2012 ga de ut «Caroline», den første singelen fra det kommende albumet. 17. august 2012 kom deres andre album, Verden på nakken, venner i ryggen. Dette albumet var oppe på 1.-plass på VG-lista Topp 40. OnklP medvirker her på låten Fritt fram. Bandet ble nominert til Spellemannprisen 2018 i klassen rock for albumet Frie radikaler.
Skriftsystem
Generelle karakteristika
Skriftsystemer skiller seg fra andre mulige symbolske kommunikasjonssystemer ved at leseren må forstå noe av språket knyttet til dette systemet for å være i stand til å lese og forstå teksten. Skriftsystemer skiller seg dermed fra andre symbolske systemer, som for eksempel informasjonsskilt, kart og matematikk, som vi kan forstå uten å ha kjennskap til et visst språk.
Oslo Ess
Medlemmer
Kjernen i bandet er Lande, Larsson og Nymo. Bandet hadde i en periode ikke fast trommeslager og rullerte mellom Håvard Takle-Ohr (El Cuero, Bare Egil Band) og Kenneth Kapstad (Motorpsycho, Spidergawd), Steffen Skau Linnert (Upstrokes), Tommy Akerholdt (OnklP & De Fjerne Slektningene, Turbonegro, Silver), Kim Akerholdt (Silver) og Mads Golden før Takle-Ohr ble fast medlem. Einar Stenseng var i en periode med som femte medlem på piano, orgel, munnspill og mer, men takket seg for seg desember 2014.
Skriftsystem
Generelle karakteristika
Alle menneskesamfunn har språk, og språk er av mange betraktet som det kriteriet som skiller mennesket fra andre dyr. Utviklingen av skriftsystemer har derimot funnet sted bare i visse menneskesamfunn. Når de har blitt etablert, har skriftsystemer endret seg saktere enn språkene de har blitt lagd for å representere.
Oslo Ess
Diskografi
Album/EP-er
Skriftsystem
Generelle karakteristika
Alle skriftsystemer trenger:
Oslo Ess
Diskografi
Singler
Skriftsystem
Basisterminologi
Skriftsystemer blir studert innenfor ulike fagfelter, og terminologien kan derfor variere en del. For mange engelske termer er det heller ikke allment aksepterte norske oversettelser. På samme måten som termen ord er for upresis til å kunne bli brukt i lingvistikken, er termen bokstav for upresis i studiet av skriftsystemer.
Lingvistisk-baserte fremstillinger gir termen grafem en sentral plass. Denne termen er dannet analogisk med termen fonem, og refererer til det minste signifikante elementet som har selvstendig mening innenfor et skriftsystem. På samme måten som for fonem, kan individuelle grafemer bli representert på mange ulike måter, der hver variasjon er visuelt distinkt på en eller annen måte, men alle representerer det «samme» grafemet. Disse individuelle variasjonene blir kalt allografer av samme grafem (jf. termen allofon i fonologien). Et kjent eksempel er liten g, som har meget ulik form i ulike typesnitt, f.eks. i Helvetica (runding med krok fra nederste høyre hjørne og ned mot venstre) og Times (to rundinger oppå hverandre, med høyrevendt bue de i mellom i høyre kant, og en utstikker i øverste høyre hjørne). Disse to er allografer av grafemet liten g. I tillegg kommer så ulike former for kursiv, som også kan bli sett på som allografer. Merk at innenfor ulike skriftsystemer kan inndelingen av allografer i grafemer variere. F.eks. har typesnitt som Times, to meget ulike allografer for a etter om de er kursivert eller ikke, nemlig ɑ og det som ser ut som en opp-ned ɐ. I IPA, derimot, er disse to ulike grafemer.
Innenfor informatikken er ikke ideen bak termen grafem så relevant, i og med at allografenes status relevant til et grafem alltid må defineres relevant til en viss bruk (f.eks. for et visst språk). Informatikeren relaterer den grafiske representasjonen ikke til mening, men til en numerisk verdi. Her er en glyf en abstrakt symbol det er mulig å kjenne igjen, og et glyfbilde et bilde av en glyf (på papir, eller på skjermen). Et tegn er et medlem av et sett av elementer som brukes for å organisere, kontrollere eller representere data. Visuelt blir tegnet representert av en glyf. Et typesnitt er en samling av glyfbilder med samme visuelle grunnutforming.
Innenfor studiet av maya-hieroglyfer, blir termen glyf brukt som term ikke for glyfer generelt (i betydningen ovenfor), men reservert bare for maya-glyfer.
Skriftsystemenes historie
Det første skriftsystemet ble oppfunnet omtrent samtidig med starten av bronsealderen i sen neolittisk tid, på slutten av det fjerde millenniet før Kristus. Det første skriftsystemet var sumerisk skrift, som ble utviklet til kileskrift. Egyptiske hieroglyfer, og kanskje også urelamittisk skrift, som fortsatt ikke er tolket, stammer fra omtrent samme periode. Andre tidlige skriftsystemer som sannsynligvis er influert av disse innovasjonene er Indusdalskriften og gammeleuropeisk skrift. I begge tilfellene er det omdiskutert om disse var skriftsystemer, eller om de var symbolske, men ikke-språklige systemer.
Kinesisk skrift, eller han, kan ha blitt dannet uavhengig av skriftsystemene fra Midtøsten, omtrent 1200 f.Kr.. De førkolumbiske skriftsystemene i Amerika (i alle fall olmekiske og mayiske hieroglyfer) har også uavhengig opphav.
De første rene alfabetene oppsto omtrent 2000 f.Kr. i Egypt, selv om de egyptiske hieroglyfene allerede hadde hatt alfabetiske prinsipper i omtrent et millennium. Tilsvarende ser vi i maya-hieroglyfene en tendens til at et opprinnelig hieroglyfisk system får alfabetegenskaper.
Typer av skriftsystemer
De eldste skriftsystemene var primært logografiske av natur, basert på piktografiske og ideografiske elementer. De fleste skriftsystemene kan bli delt opp i tre hovedtyper: logografisk, syllabisk og alfabetisk (eller segmentell); men alle tre kan opptre i større eller mindre grad i et hvert skriftsystem, noe som ofte gjør det vanskelig å kategorisere et system på en entydig måte. Termen komplekst system blir nå og da brukt for å beskrive systemer som er vanskelig å putte inn i den ene eller andre båsen.
Logografiske skriftsystemer
Et logogram er et tegn som representerer et komplett grammatisk ord. En tredel av alle de kinesiske tegnene i en ordbok kan klassifiseres som logogram, og 45% av de kinesiske skriftegnene i en vanlig tekst kan det. 10% av Kinesiske tegn er meningsløse tatt ut av sin sammenheng (omtrent som suffikset -er i ordet lærer ikke gir mening isolert). 40% Av de kinesiske skrifttegnene skifter mening iht. hvilke ord de står sammen med (akkurat som dyret rådyr og prisen rådyr)
I og med at hvert tegn representerer ett enkelt ord, eller ofte en rot, trengs det mange logogrammer for å skrive alle ordene i et språk. Mengden av logogrammer og det harde arbeidet det er å lære seg å huske betydningen til hvert enkelt logogram er den største svakheten logografiske system har i forhold til alfabetiske systemer. Logografiske systemer har også fordeler. For det første blir systemene meget kompakte, mye informasjon kan bli uttrykt på liten plass, når ett tegn er nok til å formidle ett ord. I teorien kan logografiske systemer også bli brukt over språkgrensene, slik at det samme logografiske symbolet kan bli brukt til å representere flere språk. I praksis gjelder dette som oftest for nært beslektede språk, som de ulike dialektene av kinesisk, i og med at ulik syntaks gjør det vanskelig å lese samme streng av tegn på et annet språk. Både koreansk og japansk bruker kinesiske logogrammer i skriftsystemene sine, og mange av symbolene har omtrent samme betydning i de ulike språkene. Men de er ulike nok til at det er vanskelig for en japansk eller koreansk leser å lese en kinesisk tekst.
Selv om mange språk ikke bruker fullt logografiske skriftsystemer, er det mange som bruker noen logogrammer. Et godt eksempel er bruken av arabiske tall — alle som bruker disse symbolene vet hva betydning 1 har, selv om det kan bli kalt en, ein, one, yksi, okta eller uno. Et annet logogram brukt i latinske alfabet er ampersand &, som står for og. Før boktrykkerkunsten var kalveskinn dyrt, og logogrammer en del i bruk for å gjøre teksten kortere.
Logogrammer blir også kalt ideogrammer, et ord som refererer til symboler som representerer abstrakte idéer grafisk. I den lingvistiske litteraturen om skriftsystemer er det mer vanlig å bruke termen logogram, i og med at logogrammene ofte kombinerer semantisk og fonologisk informasjon, symbolene inneholder både informasjon om mening og informasjon om uttale.
Det viktigste moderne logografiske skriftsystemet er det kinesiske, som blir brukt for å representere kinesisk, japansk og koreansk, og som tidligere også har blitt brukt for å skrive vietnamesisk og andre østasiatiske språk. Egyptiske hieroglyfer og maya-hieroglyfer har også systemer som har logografiske trekk, selv om de også har fonologiske egenskaper. De er dessuten ikke lenger i bruk.
Stavelsesbaserte systemer
Der logografiske systemer bruker ett eneste symbol for et helt ord, er et stavelsessystem et sett av skriftsymboler som representerer stavelser. For språk med enkle stavelsessystemer, der stavelsene er av typen KV (konsonant + vokal), representerer hvert symbol kombinasjonen av en konsonant pluss en vokal. I et rent stavelsessystem er det ingen systematisk grafisk likhet mellom fonologisk like tegn, slik at f.eks. symbolene for «ke», «ka», og «ko» ikke grafisk sett er mer like enn symbolene for «la», «tu» og «re». Jamfør med abugida-systemer, der hvert grafem representerer en stavelse, men der symboler med samme initiale konsonant og/eller final vokal har grafiske fellestrekk.
Andre språk med stavelsesbaserte systemer er mykensk gresk (Lineær B) og amerikanske indianerspråk som cherokee. Mange språk i Midtøsten brukte i oldtiden ulike former av kuneiform, som er et delvis stavelsesbasert system.
Alfabet
Et alfabet er et lite sett av bokstaver — symboler som ideelt sett representerer et fonem i et språk. Ordet alfabet er avledet fra alfa og beta (α, β), de første to bokstavene i det greske alfabetet.
I et perfekt fonematisk alfabet er det et en-til-en-forhold mellom fonem og bokstav, det er mulig å spå stavelsen av et ord hvis en vet hvordan det uttales, og omvendt. Alle språk har regler for samsvar mellom bokstav og lyd, disse reglene kan være mer eller mindre konsekvent gjennomført.
Perfekte fonematiske alfabeter er lett å lære og bruke, og språk som har tilnærmet perfekte fonematiske alfabeter, som f.eks. finsk, har mye lavere sperrer mot skriftlighet enn språk som har skriftsystemer der forbindelsen mellom fonem og skrift er indirekte og uregelrett, som f.eks. i fransk og engelsk. I og med at språk endrer seg over tid, mens skriftspråkene er mer konservative, blir alfabetiske skriftspråk dårligere og dårligere representasjoner av språket over tid. Dette misforholdet kan rettes på med hjelp av rettskrivningsreformer, men slike reformer blir ofte møtt med motstand av konservative krefter, som mener at lydrett representasjon av tidligere språktrinn representerer et mer "korrekt" språk enn det lydrett representasjon av moderne språktrinn gjør.
Når lingvister lager skriftsystemer for språk som tidligere ikke har vært skriftspråk, prøver de som regel å lage fonematiske systemer. Unntak er skriftspråk som skal favne over flere dialekter. Da kan en fremgangsmåte være å velge konservative eller konstruerte former, som kan representere flere ulike dialektformer.
Abjader
Den første typen av alfabet som ble utviklet var abjaden. En abjad er et alfabetisk skriftsystem der det er et symbol per konsonant. Abjader skiller seg fra alfabeter i at de har bokstaver bare for konsonantfonemene. I abjader er vokaler vanligvis ikke markert i det hele tatt, selv om det i visse abjader er mulig å markere dem som diakritiske tegn, fremfor alt av pedagogiske grunner.
Alle kjente abjader (med et mulig unntak av tifinagh) hører til den semittiske skriftfamilien, og er derivert av det originale nordlige lineære abjad. Grunnen til dette er at semittiske språk og berberspråk har en morfologisk struktur som i de fleste tilfeller gjør markeringen av vokaler overflødig.
Mange skriftsystemer som har blitt avledet fra abjader har blitt utvidet med vokalsymboler og dermed blitt alfabeter, som f.eks. avledningen av det greske alfabetet fra den fønikiske abjaden.
Abjad er fortsatt ordet for alfabet i arabisk og indonesisk.
Abugidaer
En abugida er et alfabetisk skriftsystem der de grunnleggende tegnet representerer konsonanter med en inherent vokal og der hvert symbol blir endret på samme måte for hver vokal annet enn den inherente vokalen som kan komme etter konsonanten.
I en abugida er det dermed ikke noe symbol for «k», men et for «ka» (hvis «a» er den inherente vokalen), og «ke» er skrevet ved å modifisere «ka»-tegnet på samme måte som tegnet for «la» ville blitt modifisert for å få «le». I mange abugidaer er modifiseringen et tillegg av et vokaltegn (som for eksempel i devanagari), men andre metoder er også i bruk, som rotasjon av grunntegnet.
Abugida kan sammenlignes med stavelsesalfabet, som har et separat symbol for hver stavelse, og der det ikke er systematisk grafisk likhet mellom de ulike symbolene. Den grafiske likheten kommer av at de fleste abugidaene er utledet av abjader, der konsonantsymbolet er basis i systemet, og der nye vokalsymboler er symboler lagt til det grunnleggende konsonantsystemet.
Navnet abugida er utledet av de fire første symbolene i det etiopiske skriftsystemet. Termen ble lagd av Peter T. Daniels.
Trekksystem
I et trekksystem korresponderer ulike deler av symbolet til et fonologisk trekk. Dermed har fonetisk relaterte fonem symbol som er relatert, og ulike fonologiske trekk, som artikulasjonssted eller stemthet blir representert på samme måte for ulike fonem. Det mest kjente trekksystemet er koreansk hangul.
Det fins også skriftsystemer for å skrive tegnspråk. Noen av dem er trekksystemer, og representerer ulike håndbevegelser som separate trekk, mens andre systemer minner mer om logografiske systemer.
Skriveretning
Ulike skriftsystemer har ulik skriveretning. De tidligste skriftsystemene kunne bli skrevet i alle retninger, horisontalt (venstre-til-høyre eller høyre-til-venstre) eller vertikalt (oppover eller nedover). Det kunne også bli skrevet i vekslende retning, start horisontalt i en retning og snu og skriver tilbake den andre retningen ved linjeslutt. Egyptiske hieroglyfer er en slik skrift, og retningen skriften skulle leses var den retningen som menneske- eller dyrelogogramma så.
Det greske alfabetet og de alfabetene som ble avledet av det konsoliderte seg om en venstre-til-høyre-retning, ovenfra og nedover på siden. Andre skriftsystemer, som arabisk og hebraisk skrift, brukte høyre-til-venstre. Mange østasiatiske skriftsystemer, som kinesisk og japansk er skrevet ovenfra og ned, fra høyre til venstre på siden. Det fins også skriftsystemer som skriver nedenfra og opp, slik som de som tidligere ble brukt på Filippinene og andre stillehavsøyer.
Se også
I datamaskiner og telekommunikasjonssystemer er glyfer (grafemer og tilsvarende symboler som trengs for tekstreprosessering representert av tegn, der hvert tegn er et par som består av en glyf og et unikt tall, et sett av slike par innenfor et tallområde fra 0 og oppover (typisk til en potens av 2, f.eks. 27 (128), 28 (256) eller 216 (65536)) danner en tegnsettabell. Tekniske aspekter ved datateknisk håndtering av ulike skriftsystemer er tatt opp under håndteringen av Unicode.
Ludwik Hirszfeld
Ludwik Hirszfeld (født 5. august 1884 i Warszawa, død 7. mars 1954 i Wrocław) var en polsk lege, bakteriolog og immunolog, og opphavsmannen til den polske immunologiskole og et nytt vitenskapsfelt, seroantropologien (studiet av blodtypenes forekomst). Sammen med Emil Freiherr von Dungern innførte han ABO-systemet for blodtyper.
Bakgrunn
Hirszfeld var nevø til den polske matematiker Aleksander Rajchman og bakteriologen Ludwik Rajchman.
Etter gymnasstudier i Łódź, dro Hirszfeld, som var jøde men etterhvert bestemte seg for å konvertere til katolisismen, til Tyskland for å studere medisin der. I 1902 begynte han ved Universitetet i Würzburg og fortsatte fra 1904 i Berlin, der han i tillegg til medisinen også fulgte forelesninger i filosofi.
Hans doktoravhandling, Über Blutagglutination, i 1907, tok utgangspunkt i temaet agglutinering. Hans habilitasjon (i en alder av 30 år) berørte områdene blodkoagulasjon og immunologiske prosesser.
Forskningskarriere
Under første verdenskrig arbeidet han for å bekjempe en enorm flekktyfusepidemi i Serbia. Etter at Polen på ny ble selvstendig i 1918, var han med på å grunnlegge Det statlige hygieneinstitutt i Warszawa. I 1926 habiliterte han seg for andre gang som bakteriolog og immunolog.
Under andre verdenskrig ble han sammen med andre jøder tvunget til å bosette seg i gettoen i Warszawa av de tyske nazistene. Der holdte han foredrag og drev med forskning. Takket være en vaksine fra professor Rudolf Weigl som han fikk smuglet over til gettoen fikk han helbredet flekktyfussyke. I 1942 klarte han å rømme fra gettoen og skjulte seg i huset til Marian Kenigs kone, Laura Kenigowa.
I 1945 reiste Hirszfeld til Wrocław og ble den første dekanus ved det medisinske fakultet ved universitetet der. I 1954 grunnla han i samme by Det polske vitenskapsakademis (PANs) Institutt for immunologi og forsøksterapi.
Han er mest kjent for sitt arbeid med blodgruppene, som han gjennomførte sammen med Emil Freiherr von Dungern i årene 1907–1911. De formulerte da lovene for blodgruppenes arv og innførte i 1910 betegnelsene 0, A, B og AB for de forskjellige blodgrupper, som i 1928 ble internasjonal nomenklatur. Senere betegnet Hirszfeld i Polen på egen hånd de såkalte blodundergruppene (A1 og A2 innen blodgruppen A). Uavhengig av Edmund Biernacki beskrev han blant annet de røde blodcellers sedimenteringsprosess. Han innførte i Polen også Rh-faktoren, og ble opphavsmannen til seroantropologiske undersøkelser.
Ken Hensley
Kenneth William David «Ken» Hensley (født 24. august 1945 i London, død 4. november 2020 i Spania ) var en britisk sanger, gitarist, keyboardspiller og låtskriver. Han var best kjent fra sin tid som keyboardist i Uriah Heep (1970–1980). Det var Hensley som la grunnlaget for de fleste av Uriah Heeps hits på 1970-tallet, blant annet «Lady In Black», «July Morning», «The Wizard» og «Sunrise». Han var aktiv frem til sin død og var bosatt i Alicante i Spania.
Biografi
Etter å ha lært å spille gitar som tolvåring deltok Hensley i flere mindre band. I 1965 dannet han bandet The Gods sammen med gitarist Mick Taylor, som senere ble medlem av The Rolling Stones. Senere medlemmer av The Gods var Greg Lake (senere King Crimson og Emerson, Lake & Palmer), John Glascock (senere Jethro Tull), Joe Konas, samt Paul Newton og Lee Kerslake som begge senere ble med i Uriah Heep. Bandet spilte inn tre studioalbum, derav et under pseudonymet Head Machine. Newton forlot The Gods i 1967 for å bli med i bandet Spice, som senere endret navn til Uriah Heep. Etter at The Gods ble oppløst i 1969 ble Hensley med i bandet Toe Fat. Sammen spilte de inn ett album før han forlot bandet for Uriah Heep.
Klädesholmen
Klädesholmen er et tettsted og en øy i Tjörn kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 385 innbyggere.
Ken Hensley
Uriah Heep
Hensley ble med i Uriah Heep i februar 1970 og sammen spilte de inn 13 studioalbum og et konsertalbum. Han spilte også inn to soloalbum i den tiden. Han forlot bandet i 1980 på grunn av retningen bandet hadde tatt musikalsk.
Klädesholmen
Klädesholmen består egentlig av to øyer, Klädesholmen og Koholmen. De var tidligere kronoholmar, der fiskere hadde rett til å bosette seg og drive fiske. Øya har forbindelse med Tjörn via en bro til Bleket og har lange tradisjoner innen sildefiske og konservering.
Forhistorie
I Håkonsagaen fra 1200-tallet fortelles det at den norske kongen Håkon Håkonsson grunnla Marstrand og mange andre øysamfunn i Viken i Bohuslen. Klädesholmen kan godt ha vært et av disse. Da biskop Jens Nielsen i Oslo stift, som Klädesholmen tilhørte i 1685, passerte øya i 1594, beskriver han Klädesholmen som et gammelt fiskevær, og det kan tenkes at de første bosetterne har kommet dit på slutten av 1200-tallet.
Sildeperiodene
Som de fleste øy- og kystsamfunn opplevde Klädesholmen et kraftig oppsving i den store sildeperioden (1747–1809). Befolkningen økte kraftig i denne perioden, og det var fremfor alt sesongarbeidere på sildesalteriene og trankokeriene som utgjorde befolkningsveksten. Sildefisket fant sted i vinterhalvåret, og arbeiderne fant seg jobber i jordbruket i lavsesongen. Havnen var fylt med båter fra fjern og nær som hentet salt sild og tran for videre transport ut i Europa.
Ken Hensley
Konserter i Norge
Hensley hadde blant annet konsert i Oslo Spektrum i 2004. Han deltok på «Summer Party» i Fredrikstad og høsten 2006 spilte han på Vinjerock som ble arrangert på Eidsbugarden i Jotunheimen.
Klädesholmen
Sildeperiodene
I 1808 forsvant silden. Øysamfunnet opplevde krisetider, og befolkningen ble redusert til drøyt 400 personer i 1830. Oppgangen begynte i 1861 da man fikk høre at fantes fisk (torsk og lange) ved fiskebanken Storeggen i Ålesund i Norge. Dette medførte at mange båter satte kursen mot Norge.
Silden kom igjen inn til kysten i perioden 1877–1900, og den omfattende konserveringsindustrien begynte å ta form. Man bygde store magasiner der man saltet sild og konserverte fisk. Befolkningen økte igjen, og på slutten av 1800-tallet begynte man også å bygge bolighus på Koholmen. I motsetning til den spontane veksten på Klädesholmen, skjedde utbyggingen av Kolholmen i henhold til en byggeplan med 146 tomter.
Meteorologiåret 1893
Meteorologiåret 1893 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til meteorologi i 1893.
Klädesholmen
Sildeperiodene
I 1890 begynte man å bruke mindre båter, såkalte jekter. Med disse besøkte man de fleste svenske havner. Fra båtene solgte man sine produkter, blant annet klippfisk og spekesild.
August von Goeben
August Karl von Goeben (født 10. desember 1816 i Stade, død 13. november 1880 i Koblenz) var en berømte prøyssisk general.
Serbia
Serbia, offisielt Republikken Serbia, er et land på Balkan i Europa. Serbia grenser til Bosnia-Hercegovina og Kroatia i vest, til Ungarn i nord, til Romania og Bulgaria i øst, til Nord-Makedonia og Montenegro i sør. Landet har ikke kyst. I sørvest ligger provinsen Kosovo og Metohija som de facto kontrolleres av den uavhengige Republikken Kosovo. Hovedstaden i Serbia heter Beograd.
August von Goeben
Han trådte inn i den prøyssiske hæren i 1833. Fra 1836 til 1840 deltok han i fem felttog i den spanske Karlistkrigen og kom i 1842 tilbake til Preussen. I 1849 deltok han i det badiske felttoget og i 1860 som oberst i den prøyssiske generalstab i det spanske felttoget mot Marokko.
Serbia
Serbia inngikk tidligere i en i statsunion med Montenegro, som ble oppløst 3. juni 2006. Tidligere ble denne føderasjonen kalt Jugoslavia, men fra og med 2003 av het den Serbia og Montenegro. I 2008 erklærte Kosovo seg som egen stat, en løsrivelse som ikke anerkjennes av Serbia. Kosovo er ikke medlem av FN og området var under internasjonal administrasjon fra 1999 til dets uavhengighet 17 februar 2008. Kosovo anerkjennes som stat av en stor del av verdens land unntatt blant annet Serbia, Russland, Kina og fem EU-land.
August von Goeben
I andre slesvigske krig i 1864 mot Danmark kommanderte han en prøyssisk brigade ved Düppel og Alsen, 1866, under den østerriksk-prøyssiske krig, kommanderte han den 13. divisjon under Main-felttoget. Under den fransk-prøyssiske krig fra 1870–1871 førte han det 8. armékorps ved Spichern og foran Metz, og slo som øverstkommanderende den 19. januar 1871 den franske nordarméen ved Staint-Quentin.
Klädesholmen
1900-tallet og fremover
Da man på begynnelsen av 1900-tallet begynte å lære seg krydring av sild og spekesild, begynte man å selge gaffelbiter og ansjos. Folketallet på Klädesholmen kulminerte i midten av 1920-årene med 925 innbyggere.
I 1930-årene ble konserveringsindustrien betydelig, og omkring 1950 fantes det 25 fabrikker på øya, i tillegg til de ca. 150 yrkesfiskerne. Siden 1970 har konserveringen begrenset seg til sild, men opp gjennom årene har man også konservert sardiner, makrell, hummer, reker, kreps, kaviar, erter, gulrøtter, fiskeboller og plommer.
Serbia
Naturgeografi
Det meste av Serbia har kontinentalklima. Nedbørsmengdene minker mot øst, og vinteren er skyet, selv i de tørreste områdene. Vind fra sør kan strømme nordover, og fønvind kan gi temperaturer over 10 °C. Om sommeren verner derimot fjellene i vest Serbia fra den kjøligere havluften, så temperaturene kan da bli svært høye.