cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Running Man (film)
Handling
Handlingen er satt til fremtidens Los Angeles (som i dette tilfellet er mellom 2017 og 2019). Verdensøkonomien har brutt sammen og det er mangel på både mat og olje. Deler av LA ligger i ruiner og styres av gjenger. USA har utviklet seg til en totalitær politistat, oppdelt i militære soner som styrkes med jernhånd. TV har blitt mektigere en noen sinne og mest populært er programmet «THE RUNNING MAN». Ingrediensene i dette makabre gameshowet er en katt og mus-lek der uskyldige innbyggere utpekes som forbrytere og jages av spesialtrente commandostyrker i en slags moderne gladiatorkamp. Programmet fungerer som et viktig redskap for myndighetenes ønske om å holde massene nede slik at de ikke gjør opprør mot systemet.
George Alfred Barnard
George Alfred Barnard (født 23. september 1915 i Walthamstow, London, død 9. august 2002) var en britisk statistiker særlig kjent for mange arbeider om statistikk og kvalitetskontroll.
The Running Man (film)
Handling
Ben Richards er en respektert helikopterpilot under militærkommando som faller i unåde da han nekter å skyte mot ubevæpnede under et tokt i en av Los Angeles jordskjelvrammede slumstrøk. Han blir utsatt for et komplott og dømt som forbryter. Derfra havner han som en av deltakerne i «The Running Man».
George Alfred Barnard
Etter videregående skole fikk han et stipend til St John's College (Cambridge) for å studere matematikk. I 1937 dro han til Princeton University for å ta en doktorgrad der. Ved utbruddet av andre verdenskrig var Barnard på ferie i Storbritannia og han dro aldri tilbake til Princeton University for å fullføre sine akademiske studier.
The Running Man (film)
Popularitet og økonomi
The Running Man ble en moderat publikumssuksess. Den innbrakte 38 millioner dollar i USA og havnet på 28. plass over de mest innbringende filmene i 1987.
Produksjonskostnadene var på ca 27 millioner dollar.
Anmelderne
Den fikk blandet mottakelse av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har oppnådd 65 % på Rotten Tomatoes. Både Roger Ebert og Leonard Maltin gav den 2,5 av 4 oppnåelige stjerner.
Også de norsk anmelderne gav den blandet mottakelse. VGs og Dagsavisen gav den terningkast fire. mens Dagbladet gav den to.
DVD arkivet gav filmen 7 av 10 oppnåelige i 2004. Anmelderen skrev: «''Som samfunnskritikk kunne ”The Running Man” vært enda bedre, men selv i sin nåværende form ser man at man har truffet ganske rett i enkelte ting, og man kan lett begynne å dra skremmende paralleller mot det som er i ferd med å skje rundt oss i verden nå for tiden. Som actionfilm byr filmen på mange gode actionscener, men blir ofte for mye prat også, uten noen gode skuespillere som klarer å få pratet til å virke naturlig. Slik sett faller filmen litt mellom to stoler, men er likevel en underholdende film, som absolutt er verdt å få med seg en gang.''»
Priser
Richard Dawson fikk en Saturn Award for beste mannlige birolle.
Norgesrekordhistorikk på 50 m rygg
Norgesrekorder på distansen 50 meter ryggsvømming.
DS «Stavanger» (1867)
DS «Stavanger» var et kystruteskip bygget ved Bergen Mekaniske Verksted som byggenummer 8. Skipet ble overlevert til Det Stavangerske Dampskibsselskap i 1867. Skipet sank øst av Kristiansand på reise til Kristiania
Den Magiske Julekrystallen
Den Magiske Julekrystallen er en norsk julemusikal, skrevet i 2010 av Tor Ingar Jakobsen og Karin Fristad. Musikalen ble uroppført på Magnor Glassverk i desember 2011.
Moskvitch
Moskvitch (eller Moskwitch) var et russisk bilmerke. Den ble gjenopplivet i 2022.
Tredreier
En tredreier er en håndverker som dreier gjenstander i tre, hovedsakelig ved hjelp av dreiebenk. Hulemaleri fra Egypt dokumenterer at faget har aner minst 4000 år tilbake i tiden.
Moskvitch
Etter andre verdenskrig flyttet sovjetiske myndigheter hele produksjonslinjen til Opel i Brandenburg til Sovjetunionen. En fabrikk kalt MZMA (Moskovskij Zavod Malolitrazjnykh Avtomobilej) ble startet i 1947 for å produsere Moskvitch 400 basert på Opel Kadett. Senere modeller ble utviklet av sovjetiske ingeniører selv. I 1969 forandret fabrikken navnet til AZLK (Avtomobilnyj Zavod imeni Leninskogo Komsomola).
Drever
Drever (FCI #130) er en mellomstor kortbeint drivende jakthund som stammer fra Sverige og er lite kjent utenfor Norden, men som er meget populær i hjemlandet, der den har ligget i toppen av registreringsstatistikken i mange år, og i Norge.
Tredreier
I Norge ble faget i stor grad et bygdehåndverk, drevet i kombinasjon med jordbruk. Produksjonen foregikk oftest på vinterstid.
Moskvitch
Bilene fra Moskvitch var ganske solide og pålitelige på dårlige veier, og ble solgt til rimelige priser. Planøkonomien klarte ikke å oppfylle etterspørselen, så folk måtte vente lenge for å få kjøpt en ny bil. I 1988 forsøkte Moskvitch å starte en ny serie med modellen Aleko. Markedet på 1990-tallet var ikke mottagelig, og i 2002 gikk AZLK konkurs.
Drever
Opprinnelse og alder
Man vet ikke nøyaktig når dreveren oppsto, men å hevde at den er en meget gammel hunderase, slik noen har gjort, er sannsynligvis helt galt. Trolig har arbeidet med det som senere skulle bli en drever begynt alt på slutten av 1800-tallet, men det er først inn i neste århundre at man kan begynne å kalle den en homogen rase.
Tredreier
Eksempler på gjenstander en tredreier kan framstille er boller, fat, tallerkener, kopper og kar og møbel- og bygningsdetaljer.
Moskvitch
I årene etter andre verdenskrig var det valutarestriksjoner på import av biler til Norge. For kjøp av amerikanske og europeiske (engelske) modeller måtte en ha kjøpetillatelse, noe som ikke var lett å oppnå for folk flest. Moskvitch kunne en få kjøpt fritt, og et stort antall slike biler ble importert på 1950- og 1960-tallet. Da bilimporten ble frigitt sank salget av Moskvitch drastisk. Likevel ble det solgt en god del Moskvitchbiler gjennom 1960-tallet og tidlig på 70-tallet. I 1981 opphørte importen av Moskvitch til Norge.
Tredreier
På slutten av 1800-tallet var det mange tredreierverksteder, men nye moter, materialer og økt automatisering tok bort mye av næringsgrunnlaget for disse. Tredreierlaug fantes også i de største byene. I dag er faget mest praktisert som hobby.
Drever
Opprinnelse og alder
Dreveren er en etterkommer av den nå mer så sjeldne westfalske dachsbracken, en tysk bassettype som skal ha blitt importert til Sverige i 1910. Trolig er denne krysset med lokale støvere, muligens blant annet svensk støver (nå hamiltonstøver). Noen mener også at dachshund har blitt krysset inn, men det foreligger ingen dokumentasjon på dette. Man kan således tenke seg at dreveren først oppsto som en homogen rase etter første verdenskrig.
Tredreier
Kunstdreieren var en spesialist innen dreierfaget. Han laget hovedsakelig pyntegjenstander, av tre og andre typer materiale.
Drever
Opprinnelse og alder
Den første raseklubben ble grunnlagt i Sverige i 1944, Svenska Dreverklubben. Svenska Kennelklubben anerkjent rasen i 1947 og rasestandarden stammer fra 1953, da dreveren også ble anerkjent av FCI. Dreveren kom også tidlig til Nord-Amerika, der Canadian Kennel Club anerkjente den alt i 1956. I Norge er den en populær jakthund på rådyr.
Tredreier
Det fantes mange spesialiteter innen tredreiing, eksempler på dette er blokkmaker (heis- og strammeanordninger), navdreier (kjerrehjul), rokkedreier for å nevne noen.
Drever
Utseende, anatomi og fysikk
Dreveren er en langstrakt, kompakt, muskuløs og velbalansert hund på korte bein. Hodet er forholdsvis stort og langstrakt, med svakt markert stopp i pannen. Øynene er mørk brune og ørene hengende, brede ved basen og mellomstore. Halsen er langstrakt, kraftig og uten løshud. Velutviklet brystkasse, noe opptrukket buklinje og kort lend, rett og kraftig rygg, og et bredt og kraftig kryss som er noe sluttende. Korte, kraftige og muskuløse bein og kompakte labber med sterke tråputer og tette, godt buede tær. Halen er lang, grov ved roten og bæres normalt hengende i en bue.
Pelsen er tett, rett og relativt glatt tilliggende. Temmelig kort på hodet og nedre del av beina. Noe lengre på halsen, ryggen og lårenes bakside. Alle farger er tillatt, unntatt hvit og leverfarget grunnfarge. Den skal ha hvite tegninger som er synlige fra alle sider. Hvitt bles og krave er svært ønskelig, liksom hvit haletipp og hvite «sokker» på beina. Fargene skal være rene.
Tredreier
Utdanning
Tredreierfaget er (pr. 2016) med på Utdanningsdirektoratets liste over små og verneverdige håndverksfag. Dette innebærer blant annet at bedrifter innen faget mottar utvidet støtte fra fylkeskommunen når de tar inn nye lærlinger.
Drever
Utseende, anatomi og fysikk
Hannene blir ca. 32-38 cm i skulderhøyde (ideelt 35 cm) og veier vanligvis omkring 15–16 kg. Tispene blir ca. 30–36 cm i skulderhøyde (ideelt 33 cm) og veier vanligvis omkring 14–15 kg.
Bruksområde
Drever er en skjellende jakthund som driver byttet foran seg i et såkalt drev (derav navnet drever), slik at jegeren kan følge lyden og komme på skuddhold av byttet – som regel rådyr, men det jaktes også hare og rødrev med denne hunden.
Dreveren er en iherdig, modig og meget våken hund med en utmerket luktesans og et klangfullt mål som bærer lett. Den har normalt meget stor aksjonsradius og er gjerne svært selvstendig og meget utholdende, men ikke særlig hurtig. Hunderasen har sågar en rekke andre egenskaper som brukshund, for eksempel som ettersøkshund, sporhund eller narkotikahund. Rasen er også ypperlig egnet som familiehund.
Lynne og væremåte
Drever er en utpreget jakthund som ikke egner seg som familiehund alene, men som er en glimrende familiehund for jegere og andre aktive og erfarne hundefolk som trives mye ute i skog og mark. Rasen trenger godt om plass og mye mosjon for å trives. Den er vanligvis selvstendig og noe egenrådig, men regnes som snill og omgjengelig. Dessuten har den en svært hendig størrelse.
Et problem med denne typen hunder er at de gjerne «stikker til skogs» og blir borte i timevis, for ikke å si dagevis, om anledningen byr seg. Dette skyldes jaktinstinktet, som må kunne sies å være svært høyt. Det er derfor viktig å påse at hunden ikke får anledning til å stikke av, herunder også å trene på innkalling om det allikevel skulle skje. Hold den i bånd.
Annet
Pelsen trenger regelmessig børsting. Den lave bakkehøyden kan lett føre til at denne hunden får rift og skader når den ferdes ute i skog og mark. Det er derfor viktig alltid å kontrollere buksiden etter slike turer, spesielt om den har vært på et jaktdrev. I jaktsesongen kan også tredeputene trenge tilsyn og behandling.
Georg Totschnig
Georg Totschnig (født 25. mai 1971 i Innsbruck) er en østerriksk tidligere syklist.
Totschnig ble profesjonell i 1993, da han skrev under for det italienske laget Polti. Her syklet han sammen med den dobbelte verdensmesteren Gianni Bugno. Allerede året etter, 1994, kom han på 13.-plass i Giro d'Italia.
I 1995 gikk Totschnig til Team Telekom, der han i flere år syklet sammen med Jan Ullrich, inntil han meldte overgang til det østerrikske laget Team Gerolsteiner i 2001.
Totschnig hadde sin styrke i fjellene, og den største suksessen kom med etappeseieren på 14. etappe i Tour de France 16. juli 2005.
Det suverene fyrstedømmet Nederland
Det suverene fyrstedømmet Nederland (nederlandsk: Souvereine Vorstendom der Verëenigde Nederlanden) var et kortvarig fyrstedømme, og forgjengeren til det forente kongeriket Nederlandene, som det sammen med Sør-Nederland ble forent til i 1815. Fyrstedømmet ble kunngjort i 1813 da seierherrene i Napoleonskrigene omorganiserte Europa politisk, noe som senere ble fullført av Wien-kongressen.
Adriano Munoz
Adriano Thiel Munoz (født 23. juli 1978) er en brasiliansk fotballspiller. Han er angrepsspiller på Örebro SK og kom dit fra Tromsø IL i slutten av juli 2009. Før dette spilte han for Sandefjord. Munoz har tidligere spilt for de finske lagene MyPa og AC Allianssi og det brasilianske laget Cruzeiro RS.
Vill Vest
Vill Vest (originaltittel: Blazing Saddles) er en amerikansk crazy-komedie og western-parodi fra 1974 regissert av Mel Brooks. Hovedrollene spilles av Cleavon Little, Gene Wilder og Harvey Korman.
Handling
I post-slaveriets USA skal det bygges en jernbane gjennom vesten, og arbeiderne, stort sett tidligere slaver, men også kinesere og irer, bygger i åpningsscenen denne jernbanen i ekstrem temperatur for ubarmhjertige sjefer. Bart (Little), en svart arbeider, blir beordret til å se om det stemmer at jernbanen har havnet i kvikksand, og det viser seg at det stemmer, og Bart og hans kollega blir fanget i kvikksanden. De to kommer seg opp uten noen hjelp fra oppsynsmannen, Lyle, og sjefen, Taggart, som er opptatt med å planlegge hvor jernbanen skal gå videre. Provosert over deres likegyldighet, slår Bart ned sjefen.
Det beste alternativet viser seg å være å bygge jernbanelinjen gjennom byen Rock Ridge, og jorda er plutselig verdt en formue. I dens kjølvann oppstår det rivaliseringer mellom den korrupte politikeren Hedley Lamarr (Korman) og hans håndtlangere ledet av Taggart på den ene siden og lokalbefolkningen på den andre. Lokalbefolkningen er bekymret, men nekter å forlate byen.
Da lokalbefolkningen trygler guvernør Le Petomane (Brooks) om en ny sheriff, tar Lamarr på seg jobben å skaffe en sheriff. For å skape splid og konflikt i byen, sender Lamarr Bart til byen rett før Bart skulle henges for å ha slått ned sjefen sin. Barts mottakelse i den sterkt rasistiske byen blir ikke god, og han er nær ved å bli lynsjet allerede ved innsettelsesfesten. Han redder seg ved å ta seg selv som gissel og dra seg selv hjelpesløst inn i sheriffkontoret. Der blir han kjent med "The Waco Kid" (Wilder), en aloholisert revolvermann som la våpnene på hylla da han nektet å duellere med en seksåring.
Taggart vil ta livet av den nye sheriffen, og Lyle foreslår å gi oppgaven til Mongo, en mentalt tilbakestående og svært sterk kjempe av en mann som er så voldelig at han sitter for seg selv. Mongo lager bråk i Rock Ridge, men Bart overvinner ham ved hjelp av eksplosiver i en konfekteske. Da Lamarr velger å benåde Mongo, velger Mongo i stedet å samarbeide med Bart fordi Bart oppfører seg pent mot ham. Etter hvert blir også byens innbyggere mer begeistret for Bart. Lamarr prøver først å få Lilly von Shtupp (Madeline Kahn) til å forføre Bart, men hun blir i stedet forelsket i Bart.
Til slutt velger Lamarr å samle en gruppe av de største bandittene - og metodistene - han kan finne. Dette skremmer beboerne så mye at de velger å flytte, men Bart ber om 24 timer til å komme opp med en plan. Det gjør han også, og byen lager en kopi bestående av kullisser av byen Rock Ridge som bandittene reiser inn i. Bandittene skyter og lager bråk, men da Taggart sparker ned en dør og hele kulissen faller, skjønner bandittene at de er lurt, og bandittene og innbyggerne pluss jernbanearbeiderne slåss mot hverandre.
Etter dette bryter filmen seriøst med den fjerde veggen, og kampen går inn i kantina til filmstudioet og til slutt møtes Lamarr og Bart til en pistolduell utenfor kinoen som viser filmen de selv spiller i.
Om filmen
«Vill Vest» er en svært politisk ukorrekt film som tar for seg klisjeene fra westernfilmer (sheriff-helt, saloonsangerinne-heltinne, en revolvermann og en svært hvit småby) og vrir om på dem. Den svært hvite småbyen (Rock Ridge) er svært rasistisk og innavlet (samtlige deler etternavn), sheriffen er sort, heltinnen er en førførerinne som mislykkes og guvernøren er sterkt kjønnsdiskriminerende, sexfiksert og inkompetent. I tillegg er det en jødisk indianerhøvding og en gruppe med verdens største banditter som inkluderer Ku Klux Klan. Omtalen av svarte er svært grov og rasistisk, men alt i en komisk sammenheng, der det helt klart er avsenderne av kommentarene, og ikke adressaten, som framstår tåpelig.
Referanser og parodier
Vill Vest er en ellevill crazy-komedie og en parodi på western-sjangeren. Filmen er så full av parodier og referanser at det blir vanskelig å ta for seg alle:
Alternative versjoner
TV-versjonen av filmen ble noe sensurert, og i noen tilfeller ble det lagt til scener som ble klippet ut av filmversjonen. Disse inkluderer:
Mottagelse og arv
Filmen ble en stor publikumsuksess da den kom i 1974 og innbrakte 120 millioner dollar på kino i USA alene. Produksjonskostnadene var på 2,6 millioner dollar.
Det amerikanske filminstituttet kåret filmen til den sjette beste komedien noensinne, med to av Brooks' andre fimer, The Producers (11.-plass) og Frankenstein Junior (13.) tett bak.
TV
En TV-pilot, kalt Black Bart, som var basert på samme historier ble produsert og sendt på CBS i 1975. Den er med som ekstramateriale på DVD-utgaven og varer i 22 minutter.
Louise Piëch
Louise Piëch (tidl. Porsche, født 29. august 1904, død 10. februar 1999) var en østerriksk forretningskvinne, og datter av Ferdinand Porsche, mannen bak det tyske bilmerket Porsche.
I 1928 giftet hun seg med Anton Piëch, en advokat fra Wien, og paret fikk fire barn; Ernst, Ferdinand, Hans Michel og Louise.
Louis Hennepin
Louis Hennepin (dåpsnavn Antoine, døpt 12. mai 1626 i Ath i det som nå er Belgia, død ca. 1705 muligens i Roma) var katolsk prest og misjonær tilhørende fransiskanerordenen, kjent for sine oppdagelsesreiser i Nord-Amerika, som han foretok i fransk tjeneste. Han oppdaget blant annet to fosser: Niagarafallene og Saint Anthony Falls, navngitt etter hans egen vernehelgen, ved dagens Minneapolis.
Biografi
Hennepin hadde hørt historier fra sjømenn som hadde vendt hjem til Europa fra det nordamerikanske kontinent og blitt interessert i dette området.
I 1675 steg han i land i Ny-Frankrike i den nordøstre delen av Nord-Amerika, som del av en kontingent på fire fransiskanerrekollekter som ble sendt dit som misjonærer på oppdrag av kong Ludvig XIV.
Han fulgte med på La Salles reise i 1680 for å kartlegge områdene i det indre av kontinentet, finne Mississippiflodens kilder, og - hva prestene angikk - å omvende indianere til katolisismen. Pater Hennepin bar med seg et reisealter på ryggen under ferden.
Det oppstod meningsforskjeller innen ekspedisjonen, og noen av deltakerne gjorde mytteri mot La Salle og dro på egne veier. Også Hennepin brøt ut fra gruppen og fulgte elven Illinois ned til Mississippielvens munning. Han fulgte så Mississippi motstrøms opp til områdene rundt det nåværende Minneapolis. På vei sørover igjen ble han nær Illinois' munning i Mississippielven ble han den 11. april 1680 tatt til fange av siouxindianere. I juli slapp de ham fri igjen. Han kom seg ned til kysten og var i 1681 hjemme i Frankrike igjen.
Vel tilbake i Frankrike utgav han i 1683 en beskrivelse av La Louisiane med et kart over området med navnet Carte de la Nouvelle France et de la Louisiane Nouvellement découverte. Etter det man kjenner til er dette første gangen som navnet Louisiana nevnes i skrift.
Mot slutten av 1690-årene flyttet Hennepin til Nederlandene der han i 1697 publiserte Nouvelle découverte d’un très grand pays situé‚ dans l’Amérique entre le Nouveau Mexique et la mer Glaciale og i 1698 Nouveau voyage d’un pais plus grand que l’Europe. Den førstnevnte kom på engelsk 1698, da under tittelen A New Discovery of a Vast Country in America, med et kart med navnet A Map of a Large Country Newly Discovered.
USAs tredje president Thomas Jefferson eide et eksemplar av alle tre av Hennepins verker. De leste han da han forberedte seg før Louisianakjøpet i 1803.
Dover (Delaware)
Dover er hovedstad i den amerikanske delstaten Delaware, og statens nest største by.
Odd Eriksen
Odd Eriksen (født 11. mars 1955, død 11. februar 2023 ) var en norsk politiker (Ap). Han var næringsminister i Jens Stoltenbergs andre regjering fra 17. oktober 2005 til 29. september 2006, en jobb han sa opp på dagen. Eriksen var i ettertid åpen om at oppsigelsen skyldtes et ønske om å tilbringe mer tid barna i Mosjøen. Etter endt tid i regjering fulgte jobben som fylkesrådsleder i Nordland fra 6. desember 2006 til 7. oktober 2013.
Bakgrunn
Odde Eriksen vokste opp på Dønna. Han startet sin arbeidskarriere i 1974 som operatør i elektrolysen ved Elkem Aluminium i Mosjøen. I årene 1986–1990 var han fagforeningsleder i Mosjøen kjemiske arbeiderforening, som er den lokale foreningen i NKIF, der han blant annet ledet streiken under lockouten i 1986.
Politiker
Han var 1. vararepresentant til Stortinget fra Nordland 1989–1993 og fast innvalgt representant 1993–2001. På Stortinget var han nestleder i Stortingets forsvarskomité 1993–1997, medlem av Stortingets kommunalkomité 1997–2001 og 1. visepresident 1996–1997.
Han var leder for Nordland Arbeiderparti 2001–2006 og fylkesråd for næring og samferdsel i Nordland 2003–2005.
Minister
Deretter jobbet han som næringsminister fra 2005-2006 i Jens Stoltenbergs andre regjering, en jobb han sa opp på dagen den 29. september 2006. Hans etterfølger ble Dag Terje Andersen.
Han virket i ettertid som fylkesrådsleder i Nordland 2006-2013.
Kato Air-kapringen
Eriksen var med på å overmanne kapreren på et Kato Air-fly i 2004 i nærheten av Bodø, og avverget dermed at Fairchild Dornier 228-flyet styrtet nær Tverlandet. Angriperen hadde en øks og hadde gått løs på flyverne. Eriksen brakk ryggen under basketaket, mens de alvorlig skadede pilotene klare å forhindre at flyet kom inn i stup bare 30 meter over bakkenivå.
For dette mottok han prisen Polaris Award fra organisasjonen International Federation of Air Line Pilots' Associations (IFALPA). Han ble også, sammen med flykaptein Stein Magne Lian, kåret til Årets navn i Dagbladet for 2004.
Død
Eriksen døde natt til 11. februar 2023 etter lengre tids sykdom, i en alder av 67 år.
UTC−06.00
UTC−06.00 er et belte av tidssoner som ligger seks timer etter standardtiden UTC. I 2008 omfattet UTC−06.00 følgende områder:
Se også
Časové pásmo
Ortose- og protesemaker
I Norge er utdanningen i faget ett år i skole og tre år i lære i bedrift.
The Leaky Cauldron
The Leaky Cauldron er en Harry Potter-fanside. Den inneholder nyheter, fora og en podcast de kaller «PotterCast». Den nåværende redaktøren for siden er Melissa Anelli, en journalist for Staten Island Advance.
J.K. Rowling, forfatteren av Harry Potter-bøkene, har priset The Leaky Cauldron på sin hjemmeside, og gitt den sin «Fan Site Award». Etter lanseringen av Harry Potter og Halvblodsprinsen inviterte Rowling Anelli (sammen med Emerson Spartz, redaktøren på MuggleNet) til sitt hjem i Edinburgh i Skottland for at de skulle få intervjue henne. Nettsiden mottar også informasjon fra andre viktige kilder i Harry Potter-verdenen, slik som Arthur A. Levine Books, Bloomsbury og Warner Bros.
I tillegg til nyheter og diskusjonsfora, inneholder The Leaky Cauldron intervjuer, omtaler og annen informasjon og underholdning. Nettsiden er medlem av «Flumnettverket», et nettverk som består av en del sider som omhandler Harry Potter.
En av nettsidens mest karakteristiske trekk innen Harry Potter-sider er veldedighetsarbeidet den driver med. Den stifter regelmessig nye fond for å øke verdens lese- og skriveferdigheter, et prosjekt som ble startet i 2002. The Leaky Cauldron holder en veldedighetsinnsamling et par ganger i året, og har samlet inn mer enn $30 000 til dags dato.
Våpenrulle
Våpenrulle eller våpenbok (engelsk og fransk: Armorial – på engelsk også: Roll of arms) er et manuskript, en bok eller lignende som gjengir blasoneringer (heraldiske beskrivelser) og/eller avbildninger av våpenskjold.
Manuskripter av denne typen kjennes allerede fra 1200-tallet og er bevart i avskrifter i Frankrike, England og Tyskland. Fra 1800-tallet er flere av disse blitt utgitt som bøker, til dels i faksimile, og fagkyndig kommentert, særlig med identifikasjon av personer og slektsnavn.
Våpenrullene kan være laget i anledning av en turnering, et slag i krig og lignende, eller som herolders (heraldiske fagmenns) profesjonelle opptegnelser til eget bruk og/eller til presentasjon for fyrster og andre. I sistnevnte type våpenruller er det flere som har med våpenskjold fra mange land og i tillegg en del fantasivåpen fra historiske eller oppdiktede personer.
Våpentegningene er gjerne fargelagte og i høy kvalitet. De gjengir imidlertid normaliserte versjoner av våpnene, og de er ikke direkte avbildninger av hvordan de omtalte personer selv brukte sine våpen. Våpenrullene kan være viktige kilder til informasjon om farger (tinkturer) i våpenskjold som ellers kjennes bare fra ensfargede segl, eller der fargene først er kjent fra senere tid.
Det er ikke bevart skandinaviske våpenruller fra middelalderen, men skandinaviske kongers og enkelte andre stormenns våpen er gjengitt i flere utenlandske våpenruller. Det finnes imidlertid fra 1600-tallet også skandinaviske opptegnelser og våpenboklignende manuskripter med våpentegninger, til dels beskrivelser og persondata. Norske former for våpenbøker er dansken Rostgaards våpenbok innsamlet i Norge av studenten Ole Nysted ("Døve Ole"), og våpenboken etter lagmann Nicolas Bergh fra 1712. Det finnes også våpenbøker nedtegnet av Lisbet Bryske og andre danske adelsdamer, som inneholder flere norske person- og slektsvåpen i farger, til dels fra før 1500.
Fra nyere tid finnes en mengde trykte våpenbøker fra mange europeiske land. De har våpenskjold samlet etter forskjellige kriterier, særlig etter geografiske områder. I Sverige utgis for tiden skandinaviske våpen i verket "Skandinavisk Vapenrulla" som kommer i hefter, under en fagkyndig redaksjon. Heftene gjengir våpenavbildninger i farger, blasoneringer og slekts-/persondata. Våpnene er bl.a. norske og de er for enkeltpersoner, slekter, myndigheter og sammenslutninger.
Litteratur
Andre skandinaviske land
Andre land
Lenker wikipedia commons
Blant mange:
Richard Nikolaus von Coudenhove-Kalergi
Richard Nikolaus von Coudenhove-Kalergi (født 16. november 1894 i Tokyo, død 27. juli 1972 i Schruns, Østerrike) var en østerriksk forfatter, politiker og grunnlegger av Paneuropa-unionen, den første folkebevegelsen for et forent Europa.
Bakgrunn
Han var sønn av Heinrich von Coudenhove-Kalergi, østerriksk-ungarske ambassadør i Japan Heinrich, og japanske Mitsuko Aoyama (1874–1941). Farsslekten var adelig, med tittel av greve.
Politisk karrière
I 1923 publiserte han sitt manifest Pan-Europa, og bevegelsen som fikk dette navnet ble grunnlagt året etter. Til de første medlemmene hørte Albert Einstein, Thomas Mann og Konrad Adenauer. Grev Coudenhove-Kalergi så Europa som en både økonomisk og kulturell motvekt til USA, Russland og Asia. Han var en av visjonærene for dagens europeiske idé og en europeisk selvforståelse.
Han bosatte seg i 1931 i Gstaad, men var fra 1938 forfulgt av nasjonalsosialistene og oppholdt seg inntil 1940 i Bern og Geneve. Han flyktet videre til USA og underviste på New York universitet. I 1946 reiste han tilbake til Sveits. Han grunnla i 1947 Den europeiske parlamentariker-union som samme år holdt sin første kongress i Gstaad. Under unionens andre kongress var blant andre Konrad Adenauer til stede. I Interlaken presenterte han i 1948 sin plan for en europeisk føderasjon, som ble støttet av mer enn 500 europeiske parlamentarikere. Coudenhove-Kalergi fikk ikke tilstrekkelig støtte til sine føderalistiske ideer, men fortsatte å arbeide for europeisk integrasjon.
Etter Coudenhove-Kalergis død ble Østerrike og Ungarns tidligere kronprins Otto von Habsburg Paneuropa-unionens president.
Tokyopop
Tokyopop (tidigere Mixx) er et forlag fra Japan som gir ut manga, manhwa og japanske romaner på japansk, engelsk og tysk. Forlaget er inkorporert i Tokyo, Japan og hovedkvarteret ligger i Los Angeles, USA. Øvrige kontorer ligger i Storbritannia og Tyskland.
Ben 10: Omnitrixens Hemmelighet
Ben 10: Omnitrixens Hemmelighet (originaltittel: Ben 10: Secret of the Omnitrix) er en amerikansk animasjonsfilm fra 2007 basert på den animerte TV-serien Ben 10 fra Cartoon Network. Den ble første gang sendt i USA 10. august 2007. I Norge ble den først sendt 17. mars 2008. Den ble gitt ut på DVD i Norge 16. november 2009. Denne filmen er i mellom sesong 3 og 4 og er skrevet av Thomas Pugsley og Greg Klein.
Handling
Ben klarer ved et uhell å sette Omnitrixen på Selvødeleggelsesmodus og den vil ødelegge universet vis den ødelegges. Tetrax og vennen hans Gluto tar med Ben og Gwen ut i verdensrommet for å finne Omnitrixens skaper Azmuth for få deaktivert Omnitrixens Selvødeleggelsesmodus.
Eksterne lenker
Ben 10
Diana Muldaur
Personlig liv
Hun er den eldre søstren av sanger/sangskribent Geoff Muldaur og tanten til sangerinnen Jenni Muldaur og Clare Muldaur-Manchon.
Hun giftet seg med James Vickery 26. juli 1969, og de var gift frem til 19. oktober 1979, da han døde. Hun giftet seg igjen, med Robert Dozier, 11. oktober 1981. Hun har ingen barn.
Skuespillerkarriere
Hun hadde en gjesterolle i Kruttrøyk episoden «Fandango» (1967) sammen med James Arness. Et utdrag av dialogen i episoden er samplet på Pink Floyd-albumet The Wall, etter sangen «Hey You» og før den korte sangen «Is there anybody out there?» Arness sier: «Well, we've got about an hour of daylight left, we better get started.» Muldaur: «Isn't it unsafe to travel at night?» Arness: «Well, it's unsafe to stay here, your father may pick up our trail before long.» Muldaur: «Can Lorca ride?» Arness: «Yeah, he can ride with us …».
Muldaur er best kjent for sin rolle i L.A. Law som Rosalind Shays, en tøff og intelligent advokat som falt til sin død i en heissjakt i en episode fra 1991, og som dr. Katherine Pulaski i den andre sesongen av Star Trek: The Next Generation. Gates McFadden forlot science fiction-serien etter bare én sesong. Muldaur fikk aldri sitt navn på åpningsteksten til serien, og ble i stedet listet som en spesiell gjestestjerne. Pulaski var ikke spesielt populær blant seerne og fansen, og ble erstattet mot slutten av den andre sesongen. McFadden kom da tilbake i rollen som Crusher. Hun uttalte i et intervju med People Magazine i 2000 at L.A. Law-skuespillerne var som hennes egen familie, men at hun ikke hadde noen gode minner av skuespillerne i Star Trek: The Next Generation.
Utvalgt filmografi
Listene under er ikke komplett, se Internet Movie Database – Diana Muldaur
Trivia
Playmates Toys lanserte en action-figur basert på hennes rollefigur dr. Pulaski fra Star Trek: The Next Generation i 1987.
Émile Zola
Émile Édouard Charles Antoine Zola (født 2. april 1840, død 29. september 1902 ) var en fransk forfatter, den mest betydningsfulle innenfor naturalismen og han definerte kunstverket som «et hjørne av virkeligheten sett gjennom et temperament». Zola var også en viktig drivkraft i den politiske liberaliseringen av Frankrike, som forsvarer av demokrati og menneskerettigheter og i renvaskelsen av den falsk anklagde og dømte Alfred Dreyfus, artillerioffiser i den franske hæren. Den striden fikk sitt dramatiske vendepunkt i Zolas berømt avisoverskrift og artikkel: «J’accuse…!» («Jeg anklager»).
Hans liv ble skildret i den Oscar-belønnede filmen Emile Zolas liv fra 1937.
Tidlige år
Zola ble født i Paris i 1840. Hans far, François Zola (egentlig Francesco Zolla), var en italiensk ingeniør. Med sin franske hustru, Émilie Aubert, flyttet familien til Aix-en-Provence i sørøstlige Frankrike da Émile var tre år gammel. Her ble han venn og klassekamerat med Paul Cézanne. Faren var i gang med et stor ingeniørprosjekt da han døde i 1847. Smarte forretningsfolk rykket inn og skodde seg på prosjektet. Zolas mor ble sittende igjen med praktisk talt ingenting. I 1858 flyttet familien til Paris i et siste forsøk på å vinne sin rett.
I mange år var den unge Zola en frustrert romantiker som ikke levde opp til sitt eget ideal om å fortsette farens arbeid som byggherre og ingeniør. Hans mor hadde planlagt at han skulle utdanne seg som advokat, men Émile Zola greide ikke å kvalifisere seg. Alt i 1860 bestemte han seg for å bli forfatter. I 1867 giftet han seg med en ung pike fra arbeiderklassen, tidlig foreldreløs og som forhutret hadde forsøkt å forsørge seg selv som blomsterbinderske.
Zola begynte å skrive i en romantisk stil, men før hans gjennombrudd som forfatter, arbeidet han som kontorist i firma som drev med skipsfart og deretter i salgsavdelingen i bokhandelen Hachette. Han begynte også å skrive omtaler av litteratur og kunst i avisene. Som politisk journalist skjulte han ikke at han mislikte Napoleon III som med hell fungerte som president under opprettelsen av Den andre franske republikk, kun for å misbruke denne posisjonen ved å benytte den som et springbrett for statskuppet som gjorde ham til keiser av Frankrike.
Forfatterskap
Etter hans første store roman, Thérèse Raquin (1867), hvor han sjokkerte det borgerlige lesende publikumet med sin «følelsesløse» undersøkelse av dyriske drifter som førte til mord og selvmord, begynte Zola en stor bokserie på tjue romaner som ble kalt for Les Rougon Macquart (1871-1893), om en familie og slekt under den andre republikken hvor «dets samvittighetsløse forretningsvindel, ets politiske korrupsjon og ublu dobbeltmoral» fikk sitt ettermæle fylt av «avsky og indignasjon.» Romanene følger undersøker to greiner av en familie: den borgerlige og respektable Rougonene og de proletariske og mindre respektable Macquartene i fem generasjoner.
Mer enn halvparten av Zolas romaner var en del av hans kollektivroman på tjue bøker som Les Rougon-Macquart utgjorde. I motsetningen til Honoré de Balzac, som i midten av sitt forfatterskap, syntetiserte sitt forfatterskap som La comédie humaine (den menneskelige komedie), hadde Zola allerede fra begynnelsen da han var 28 år tenkt ut den fullstendige utformingen av sin bokserie. Med handling fra Frankrikes andre keiserdømme, sporer romanene de miljømessige påvirkningene av vold, alkohol og prostitusjon som ble mer alminnelig i løpet av den industrielle revolusjons andre bølge.
I bokserien Les Rougon Macquart framstår slekten som prosess hvor medlemmene degenereres; i biologiske og moralske forfall, og beskrives nær klinisk som fysiske og psykiske sykdommer. Zola aktet å komme så tett inn på sannheten som en obduksjonsprotokoll. Bokseriens undertittel minner vitenskapelig avhandling i sin utforming; Histoire naturelle et sociale d'une famille sous le Second Empire («Natur- og sosialhistorie om en familie under det andre keiserrike»). Som han beskrev sine planer for bokserien: «Jeg ønsker framstille ved oppbruddet av et århundre av frihet og sannhet en familie som ikke kan styre seg selv i dens jag etter å besitte alle de gode ting som framskrittet gjør tilgjengelig og er avsporet av dens eget moment, de fatale omveltninger som følger fødselen av en ny verden.»
Fra 1877 med utgivelsen av l'assommoir (Sleggen) ble Émile Zola både vellykket og rik. Han ble bedre betalt enn eksempelvis Victor Hugo. Det var en ubarmhjertig klar skildring om hvor lite som skal til for arbeiderklassens ungdom, tross gode forsetter og anstrengelser, miste fotfestet og bukke under i elendighet på grunn av alkohol. Det er ikke en roman mot alkoholisme. Brennevinet er ikke årsaken, men symptomet, et stadium i forfallet. Årsaken ligger i at det knapt finnes muligheter å unnslippe elendigheten.
For Zola var det en personlig roman. Han hadde selv vært fattig i storbymiljø; hans hustru hadde vokst opp i det samme miljøet. Romanen var i seg selv den første litterære skildringen av proletariatet sett innenfra. Som sådan ble romanen både et sjokk på det lesende publikum og en samtidig en stor suksess. Innen året var over var Zola blitt berømt. Pengene strømmet inn til forfatteren og forleggeren, som i sin tid hadde satset på Zola kun for at poeten Théophile Gautier hadde anbefalt ham. Zola kunne kjøpe seg et hus til en verdi av 300 000 franc i Médan i nærheten av Paris og innta sin posisjon som en litterær førerskikkelse. Han organiserte kulturelle middagsselskap med Guy de Maupassant, Joris-Karl Huysmans og andre i sin luksuriøse villa.
Naturalismen fødes
Naturalismen fikk sitt gjennombrudd med Zolas l'assommoir i 1877. Zolas energi førte ikke bare egne romaner ut i verden, men trakk også hans venners og eldre forfattere med seg. Det var som åndsfrender av Zola at Honoré de Balzac og senere Stendhal ble internasjonalt kjent og oversatt. Naturalismen som litterært program og ide ble lansert på fransk vis over en middag. Det skjedde i restaurant Trapp den 16. april 1877. De som var til stede var to grupper som Zola hadde dannet. Den ene var eldre mestre, «fiaskoforfatternes middager», Les dîners des auteurs sifflés, hvor adgangskortet var minst én teaterfiasko. Til denne tilhørte Zola og Alphonse Daudet, begge i tredveårene, og de tjue år eldre Flaubert, Edmond de Goncourt og russeren Ivan Turgenev. Den andre gruppen, den yngre Médan-gruppen, møttes hjemme hos Zola hver torsdag, bestående av Zola, Maupassant, Huysmans, og de mindre kjente elevene Paul Alexis (som figurerte på Cézannes maleri med Zola), Henri Céard og Léon Hennique. Menyen for fellesmiddagene var «naturalistiske»; som Pontage purée Bovary, Truite saumonée à la Fille Elisa Goncourt var mer enn forutsetning for naturalismen, ingen årsak; Daudet gjorde suksess fra 1875 med en rekke naturalistiske romaner som siden har blitt glemt; Guy de Maupassant var vel egentlig aldri naturalist, men var en elev av Flaubert. Det er først og fremst Zola som naturalismens forkjemper og dens ideolog.
Den foregående litterære realismen ønsket å skildre virkeligheten på en troverdig måte og skape menneskelige figurer som utover å være individuelle, psykologiske portretter, også representerte bestemte typer. Hva som skilte naturalismen fra realismen var at den naturalistiske diktningen i Frankrike hadde et positivistisk vitenskapssyn. Positivismen vokste fram som en filosofisk reaksjon på det verdensbilde hvor naturvitenskapen hadde fortrengt religionen som en altomfattende forklaring. Det var filosofen Auguste Comte og hans store verk Cours de philosophie positive (skrevet mellom 1830 og 1842). «Det positive» er den fysiske og nøyaktige virkeligheten som er emnet for Comte, mens det metafysiske faller utenfor interessefeltet. Mens Comte la det filosofiske grunnlaget for naturalismen, var det Hippolyte Taine med sine kultursosiologiske tanker som formulerte dens litterære program. Kunsten er ifølge Taine et resultat av tre faktorer som virker sammen: rase, miljø og tidspunkt. Naturalismen var både en kritikk av realismen og som en ytterliggående utgave av den. Der realismen åpnet for debatt, og således muligheten for endring, var naturalismen deterministisk: mennesket er et produkt av arv, miljø og destruktive drifter.
Zola var både innbefatningen av den rendyrkede naturalistiske forfatter, og paradoksalt nok et slående eksempel på en som selv avvek fra sine egne bombastiske teorier. Ifølge hans egne teorier er romanen både samtiden og framtidens litteraturform ved å skildre den sosiale og den psykologisk virkelighet. Dens virkelighetskildring skal være like presis og konkret som en vitenskapelig avhandling. Den eksperimentelle, vitenskapelige metode skal benyttes i romanen. Forfatterens egne og personlige tanker og fordommer skal reduseres til kun objektive fakta. Zola mente selv at hans naturalistiske skjønnlitteratur er vitenskapelig observert, og skrev teoretiske manifester, som Le Roman expérimental (1880) og Le Naturalisme au théâtre, les théories et les exemple (1881), hvor han la fram sin målsetting og forsvarte sine metoder. Som Hippolyte Taine og Claude Bernard la han fram analogier mellom naturforskeren og dikterens arbeidsmetoder, og betraktet sine egne romaner som «veldige eksperimenter» hvor den determinerende innflytelsen til arveligheten og miljøfaktorene kan studeres.
Virkeligheten var langt mer komplisert. Hans verker var tenkt ut som stramme konstruksjoner, bygget opp slik en ingeniør streket opp jernkonstruksjonen for et bygg, men straks rammeverket sto klart, ble teksten preget og båret fram av en mektig, lidenskapelig, moralsk og engasjert fantasi. Motstandere av naturalismen hadde stor glede og skadefryd med å påpeke hvor Zola selv sviktet sitt eget program. Selv Maupassant påpekte det samme i 1883: «Han har en medfødt tilbøyelighet til å skape dikt, en trang til å forstørre, til å bruke levende skapninger og livløse gjenstander som symboler.»
Zolas litterære dyktighet og storhet er i hans kollektivromaner, at han som Victor Hugo kan puste litterært liv i døde gjenstander, at han suverent kan regissere store folkemasser i bevegelse: kropublikumet og vaskekonene i L'assommoire (Sleggen, 1877), kullgruvearbeiderne i Germinal (1855), eller bøndene som lever på samme eksistensnivå som dyr i La terre (Jorden, 1887). Det er både kollektive romaner og samfunnskritiske anklageskrifter hvor de brutale bildene fikk samtidens lesere og kritikere til gispe etter luft eller eventuelt rope på politiet. La Bête humaine (Menneskedyret, 1890) er i sitt vesen en kriminalroman i et jernbanemiljø.
Cézanne
I Paris opprettholdt Zola sitt vennskap med Paul Cézanne, som malte et portrett av ham med en annen venn fra Aix-en-Provence, forfatteren Paul Alexis, kalt for Paul Alexis leser for Zola (1869–1870). I sin tidlig roman Le Ventre de Paris (1873) viste Zola i hvilken grad Cézanne var en inspirasjon for ham ved å introdusere sin litterære maler Claude Lantier, modellert åpenbart på Cézanne.
Selv om Zola og Cézanne hadde vært venner siden barndommen, "som brødre, i samme krybbe", og gikk på samme skole i Aix-en-Provence, gikk vennskapet i oppløsning i deres senere liv, antagelig hovedsakelig grunnet Zolas fiktive beskrivelse av Cézanne og kunstmalernes bohemiske liv i romanen L'Œuvre (Mesterverket, 1886). Romanen fortalte relativt nøyaktig og detaljert om kunstlivet i Paris på midten av århundret. Her introduserte han romanfiguren Claude Lantier på nytt, og fortalte om hans strid og anstrengelser for å male det store mesterverket som reflekterte hans talent og geni. Zola benyttet seg av sin felles bakgrunn med Cézanne for sin fiktive maler. Som Cézanne er han en revolusjonær kunstner, men hans kunst er misforstått av det store kunstpublikumet som er bundet av tradisjonelle emner, teknikker og representasjoner. Mange av de karaktertrekk tilskrevet Claude Lantier er sammensatt ikke bare av Cézanne, men også av livene til flere impresjonistiske malere som Claude Monet og Édouard Manet. Zolas eget selvportrett kan bli forstått i romanforfatteren Pierre Sandoz. Romanen dekker en tidsramme på rundt 15 år og slutter i 1870. Zola undersøker framveksten av realisme, naturalisme og impresjonisme i malekunsten.
Romanen er blitt sett som årsaken til at vennskapet mellom Cézanne og Zola opphørte. Framstillingen om en banebrytende maler som ikke greier å leve opp til sitt potensial har blitt forstått som en personlig, om enn fiktiv framstilling av Cézanne. Claude Lantiers liv er til sist en tragedie, enten han er et geni eller ikke, er det klart at han mislykkes i de kunstneriske mål han satte seg. En dag finner hans hustru ham i atelieret hvor han har begått selvmord ved å henge seg fra en stor stige foran sitt uferdige mesterverk som ikke lar seg fullføres.
Gjennom deres respektive karrierer brevvekslet Cézanne og Zola hyppig med hverandre. Det eksisterer derimot ingen korrespondanse mellom de to etter et brev hvor Cézanne takker Zola for å ha sendt ham sin roman. En annen og kanskje mer vesentlig årsak til at vennskapet brøt sammen var Cézanne ikke kunne følge Zola i bekjempelsen av den urettmessige behandlingen av Dreyfus. Han var ikke åpent antisemittisk, men han signerte ikke, slik Monet gjorde det, manifestet som krevde Dreyfus frisatt, og sto således på den motsatte siden av Zola i Dreyfus-saken.
Saken om Dreyfus
Bakgrunnen for Dreyfus-saken, som rystet Frankrike og bidro til å svekke landets omdømme i utlandet, var dommen mot kaptein Alfred Dreyfus, en fransk artillerioffiser i den franske hæren med prikkfritt rulleblad. Da den franske etterretningen sommeren 1894 fant informasjon om at noen ga den tyske ambassaden militære hemmeligheter, var svulmet den iboende franske antisemittismen og jødehatet over. Det måtte være den jødiske Dreyfus som var den skyldige, selv om det var ingen bevis som kriminaliserte ham på noe vis og han selv hele tiden hevdet seg å være uskyldig.
I november 1894 ble Dreyfus dømt for landsforræderi. Han ble degradert og sendt til straffekolonien på Djeveløya i Fransk Guyana på livstid. Da offiseren Marie-Georges Picquart senere kom over bevis som impliserte en annen, major Ferdinand Walsin Esterhazy, informerte Picquart sine overordnete. Framfor å renvaske Dreyfus ble det bestemt å beskytte Esterhazy og sikre seg at dommen over Dreyfus ble stående. Major Hubert-Joseph Henry forfalsket dokumenter som tilsynelatende fikk Dreyfus til se skyldig ut og fikk deretter Picquart overført til tjeneste i Afrika. Før Picquart dro fortalte han til andre om hva han visste. Ryktene begynte å gå om at Dreyfus var offer for falskt angiveri og at avgjørende dokumenter i saken var forfalsket. Til sist tok senator August Scheurer-Kestner opp saken og annonserte i senatet at Dreyfus var uskyldig og anklaget Esterhazy. Den franske regjeringen avviste å tillate nye bevis, og da Esterhazy i 1897 ble stilt for retten ble han frikjent, mens Picquart ble dømt til 60 dager i fengsel.
Den 13. januar 1898 publiserte Émile Zola sitt harmdirrende brev «J’accuse…!» (Jeg anklager!) over hele forsiden av Paris-avisen L'Aurore. Avisen ble utgitt av Ernest Vaughan og Georges Clemenceau, og det var de som besluttet å trykke Zolas artikkel som et åpent brev rettet til Frankrikes president Félix Faure. I sin moralske indignasjon er det mulig at Zola ikke vurderte at han risikerte både sine karriere og mer til. Hans harmdirrende brev anklaget det franske militæret på høyeste nivå for å forhindre rettferdighet og for antisemittisme ved feilaktig å ha dømt Alfred Dreyfus til fengsle på livstid. Zolas hensikt var at han ville bli ført for retten for ærekrenkelser slik at nye bevis til støtte for Dreyfus kunne bli gjort offentlige.