cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Samisk historie i middelalderen
Norske kongers interesser på Nordkalotten
Rikskongene søkte utover på 1000-tallet å få enerett til skinnhandel med samene i Nord-Norge. Det ble etablert rettskretser (i form av lagting og fylker), forsvar (leidangen) og kirkeorganisasjon. Den norske riksenheten omfattet på 1000-tallet omfattet Norskekysten helt opp til Nordland med Sør-Troms som et grenseområdet. Etter videre ekspansjon gikk grensen rundt 1200 ved Malangen, hvor det tidligere var Lyngstuva (nordligste del av Lyngenhalvøya) som var grensepunktet.
Historikerne har regnet med at retten til finnskatt og finnkaup ble en kongelig særrett for norske konger fra og med Harald Hårfagre (rundt 850–932). En regner også med at de samlede skatteinntektene var så store at det fikk betydning for det økonomiske grunnlaget for den sentrale statsmakten. Holmsen har skrevet: «[…] for Norge var jordbruksmessig et så fattig land at det samiske pelsverket kunne ha viktig økonomisk betydning for kongemakten, så lenge størsteparten av det – eller iallfall en stor del – gikk til Atlanterhavskysten framfor til Bottenviken eller gjennom øst-karelerne ved Kvitsjøen til det russiske pelsmarkedet i Novogrod.»
Rundt 1200 avtar interessen for handel med samisk pelsverk, dermed avsluttes også handels- og skatteleggingsferdene som de norske kongene organiserer i samiske områder i nord. Gissur Galle legger ut på den siste finneferd på vegne av rikskongen i 1311. En regner med at dette skyldes at både stat og kirke fikk inntekter fra andre kilder, først og fremst landbruk og fiske. En annen mulighet er at pelsverk fra Nordkalotten fant andre eksportveier i øst. Spesielt ble det omsatt pels i Novgorod der karelerne var mellommenn. Disse handelsfolkene var det norske rikskongestyret opptatt av å utestenge fra nordområdene.
Noe pelshandel skjer fremdeles fra Nord-Norge via vestlige handelsruter. Fra engelske tollruller fra tidlig 1300-tall kjenner en til utførsel av rein- og bjørneskinn, gråverk (ekornets vinterpels) og hermelin (røyskatt). Hvem som står bak organiseringen av denne handelen er usikkert.
Republikken Novgorod interesser på Nordkalotten
]
Karelske nybyggere trakk nordover fra 1100-tallet. De var drevet av forekomst av myrmalm, innlandsfiske og gode jaktmarker. I løpet av høymiddelalderen koloniserte karelerne sørøstlige samiske områder vest for Kvitsjøen. Fra 1200-tallet var det karelske kjøpmenn som handlet med skinn og på 1400-tallet dominerte de virksomheten. Karelerne ble store jordeiere i områdene vest for Kvitsjøen (Østkarelen), noe som gjorde at de etter russisk tradisjon ble ansett å «eie» områdets beboere. Dermed kunne de kreve samene på Kola og i Finnmark for skatter på vegne av Novgorod, i tillegg til å drive handel.
Fyrsten i Novgorod hadde sitt sete svært langt unna Finnmark og hans kommunikasjonslinjer over land var mye dårligere enn nordmennenes, som kunne seile langs Norskekysten. De sprede norske bostedene i nord dannet støttepunkter for kongens skatteoppkrevere. Heller ikke var det nødvendig med store militære styrker for å håndheve retten til å kreve skatt fra samene. Med fyrsten i Novgorod som eneste rival, hadde de norske kongene ikke noen store utfordringer med å ekspandere og hevde rettigheter i Finnmark.
Rikenes overlappende interessesfærer
Danmark og Sverige hadde fra slutten av 1100-tallet søkt nytt land østover i form av et «korstog» støttet av paven. Ut på 1200-tallet fortsatte stridighetene med karelerne, noe som ut på 1300-tallet utviklet seg til en krigstilstand mellom Norge og Sverige mot Novgorod. Rivaliseringer om overherredømmet om nordområdene førte til at statsmaktene i slutten av høymiddelalderen kom frem til avtaler seg imellom. Avtalene, kalt Nöteborgsfreden, førte til felles, men overlappende interessesfærer. En hadde også tilsvarende strid gående om regionene rundt Østersjøen. Imidlertid var avskriftene av fredsavtalen oversatt til russisk, svensk og latin, men hadde flere uklarheter om grensedragningene.
Uklarhetene om grensen mellom Sverige og dagens Russland førte til langvarig stridigheter. Det var uklart om grensen fulgte en linje nordvestover fra rundt Karjalankoski gjennom Finnland til den nordligste delen av Bottenviken, eller om den gikk rett nordover mot Kvitsjøen, se kartet. Noen historikere har derimot ment at det ikke dreide seg om en grenselinje, men to. Der den ene angir et område der felles svensk-russisk interesser er gjeldende hva angår handel og skattelegging, angir den andre ut i Kvitsjøen det som er rent russisk område. Dette følger forøvrig samme prinsipp som for den norsk-russiske grenseavtalen.
Fra 1250 var det inngått en fredsavtale mellom storfyrsten av Novgorod Aleksandr Nevskij (1220–1263) og kong Håkon Håkonsson (1204–1263). Fredsavtalen lød: «Russerne har rett til å ta skatt langs med sjøen ned til Lyngstuva og på fjellet til Mælå, som ligger beint opp fra Lyngstuva og østover mot Kjølen. Men kongen av Norge tar skatt østover til Trianæma og inn etter Gandvik til Velega, hvorsomhelst hvor det er halvkareler eller halvsamer som er født av samisk mor.» Med andre ord hadde russerne rett til å ta skatt av samene helt vest til Lyngen, mens norske konger kunne kreve skatt helt inn til Kvitsjøen.
Etter Nöteborgstraktaten i 1323 ble Karelen formelt en del av området til Novgorod og del av den ortodokse kirken. Karelerne opptrådte som skatteoppkrevere, først for Novgorod, senere for Moskva-fyrstedømmet fra slutten av 1400-tallet. Karelerne hadde allikevel en delvis selvstendighet og opptrådte som selvstendige økonomiske aktører i pelshandel og skatteinnkreving fra samene. Med fredsavtalen fra 1320-årene ble en stor del av det samiske området definert som felles interessesfære og beskatningsområde for statene rundt. Den felles forståelsen som statene hadde om skatter og bosetning stod ved lag de neste 300–400 år. Avtalen sikret fri tilgang til området for handelsmenn fra de tre statene.
Tiden fra 1000-tallet og de påfølgende to til tre hundreårene har sannsynligvis vært en trengselstid for samene, med rivalisering mellom statsmaktene og tredobbel skatt. En tror at skatteinnkreverne kan ha fortonet seg mer eller mindre som hærer og røvertokter. Det ble utøvd vold og tvang, slik at samiske lokalsamfunn ble utslettet. I muntlige overleveringer ble hendelsene fortalt videre som sagn.
Presten og historikeren Peder Claussøn Friis (1545–1614) forundret seg over at samen hørte til under og var skattepliktige både til Norge, Sverige-Finland og Russland. Samene var samtidig så «verdifulle» at om noen drepte en same, ble de bøttelagt av alle de tre maktene. Friis mente at det måtte være en spesiell forklaring bak, og han kom frem til at ingen konge alene greide å overmanne samene. Årsaken til deres styrke lå i deres trolldomsmakt. Kongene kunne bare få overmakten ved å danne et slags forbund. Svenskekongen hjalp den norske kongen med sine «østfinner» og fra Russlands side benyttet en bjarmlendere. Til sammen var disse folkeslagene like gode i trolldom som samene, og når disse forente sin kraft måtte selv samene gi tapt. Friis hadde også en annen forklaring på samenes tredobbelte skatteplikt, nemlig at de ville ha «[…] Fred og ingen Fiendskab af de nest omliggendis Land.»
Kveners og birkarlers organiserer handel og skatter ved Bottenviken
Siden tidlig middelalder og frem til slutten av 1200-tallet, ble handelen og skatteleggingen av samene rundt Bottenviken drevet av kvener. Disse hold til langs kysten og hadde spesialisert seg på varebytte med samene i innlandet, i tillegg til at de også foretok plyndringstokter i samenes områder. Kvenene drev også med jakt, utmarksnæring, samt åkerbruk og fedrift.
Det er usikkert hva som er kvenenes opphav. De svenske historikerene Lennart Lundmark (1942–) og Thomas Wallerström (1950–) har argumentert for at kvenene var middelmenn for pelshandel mellom samer og republikken Novgorod. Senere ble de skatteoppkrevere av samene på vegne av den svenske staten. De ble da kjent som birlkarler, og nevnes første gang i 1328. En oppfatning har vært av birkarlenes opprinnelige opphav var Pirkkala sogn i Finland.
Uansett relasjonen mellom kvener og birkarlene, var de sistnevnte en gruppe som gjør seg gjeldende i senmiddelalderen og inn på 1500-tallet. De har holdt til i bondebygdene i Torne-, Lule og Piteälvdalenes nedre deler. Birkarlene oppsøkte samene både i innlandet (dagens Väster- og Norrbotten), men også samene ved kysten og i nordligste deler av Norge, samt de vestligste deler av den finske Lappmarken. Spesielt var de ute etter kostbart pelsverk og noen ganger tørket fisk. I tillegg til å drive handel med samene, hadde birkarlene altså rett til å kreve inn skatter. Under Kalmarunionen fra 1389 til 1521 ble skattelegingen noe endret. Birlkarlene fikk da anledning til å drive handel og ta skatt fra samene helt ut til kysten i Nord-Norge. Men da unionen ble brutt opp, ble de nektet tilgang til de norske fjordene og kystområdene.
Med fredsavtalen mellom Sverige og Novgorod, kjent som Nöteborgsfreden, hadde en inngått avtale om fri ferdsel for handelsmenn fra begge nasjoner. Statsmaktene fant det fornuftig å innføre tiltak som støttet deres egne aktører. At birlkarlene fikk kongens vern (kongelig privilegium), kan sees som et mottiltak for å begrense Novgorods og karelernes omfattende handelsnettverk i indre deler av Nordkalotten. På denne måten ble birlkarlene og de samiske varene knyttet til handelsnettverket mellom Sverige og hanseatene, med Stockholm som et knutepunkt. Birklarlene greide å ta over mye av handelen i hele det samiske området og fortrengte karelerne, spesielt etter 1400-tallet. Helt på slutten av 1500-tallet opererer de som handelsmenn på kysten av Nord-Norge, noe de forøvrig ble nektet adgang til. Birkalerne ble velstående handelsmenn og tilhørte en sosial elite. Handelen var skattlagt på den måten at birlkarlene betalte en fast og årlig skatt til kongen for retten til å drive virksomheten.
Den faste skatten kan tyde på at kongen ikke hadde innsyn i hvordan handelen med samene ble drevet eller dens omfang. Uansett var birlkarlene mellommenn for bønder og samer, slik at vareutveksling mellom disse kunne finne sted. Kredit og debet i denne handelen gikk i sykluser over tre til fire år, og birklarlene hold regnskap med skylden. Birlkarlene var med andre ord økonomisk buffer og virket som bank. Bokføringen ble hold rede på ved hjelp av tegn som ble risset inn på stikker av tre. Hver same hadde sin stikke med sitt navn på og birlkarlen passe på disse.
Det forekom utenomekteskapelige forhold mellom birklarler og samiske kvinner. Slike forhold var vanlige, men ble ansett så alvorlige at de ble straffet med høye bøter eller dødsstraff for birklarlen. Årsaken til den kraftige reaksjonen var at både kirke og krone anså slike familierelasjoner som en trussel mot deres handelsinteresser. Til tross for forbudet finnes det dokumentasjon på familierelasjoner mellom birklarler og samiske kvinner, endog eksempler på at koner og barn arvet avdøde birklarler.
Etableringer av bosetninger i Nord-Norge
I tillegg til den koloniseringen som karelerne gjorde i øst, skjedde det også en fremrykking i samiske områder fra sør og vest i høymiddelalderen. En drivkraft var den rent økonomisk, en annen var politisk. I ytre kyststrøk i Finnmark skjedde det en norsk etablering av boplasser på andre halvdel av 1200-tallet. I tillegg til sprede bosetninger i Finnmark, var det individuelle norske jordbrukere som bosatte seg i fjordstrøkene i Sør-Troms (Astafjorden og tilstøtende områder), på samme tid. I disse områdene var det tidligere bare samer som hold til. Finnmark ble ikke bare oppsøkt av nordmennene, men også fåtallige dansker, tyskere, nederlendere, skotter og færøyinger. Her var det kommersielt fiske som var drivkraften, noe som hanseatene understøttet. I Passio Olavi nevnes vårfiske etter fisk i Vest-Finnmark mot slutten av 1100-tallet, drevet av både nordmenn og samer. Til hjelp for denne fiskerbefolkningen kunne hanseatene tilby stabil etterspørsel etter fisk, samt salg av kornvarer i retur.
Det var takket være hanseatene at handelsforbindelser til europeiske bysentra ble åpnet, og at også folk så lang nord som i Finnmark kunne drive markedsrettet fiske. Dette skjedde så smått fra slutten av 1200-tallet, og ut på 1500-tallet bodde det en betydelig norsk befolkning i Finnmark. I bytte mot fisk fikk folk i nord korn, og bytteforholdet korn–fisk var svært gunstig for folkene i nord med god tilgang på fisk. Denne handelen gjorde det også gunstig for nordmenn å etablere seg nord i Finnmark. Det ble skapt et stort europeisk marked for tørrfisk, dermed utviklet fisket i Finnmark seg parallelt med Lofotfisket. Nordmenn som etablerte seg i Finnmark bodde ikke fast på ett sted, men flyttet til nye steder alt etter hvor fisket var best.
Annegialia
Annegialia er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Samisk historie i middelalderen
Etableringer av bosetninger i Nord-Norge
I Vardø, forteller kildene, ble det bygget en festning (Vardøhus festning) og en kirke på begynnelsen av 1300-tallet. Hensikten kunne ha vært både å få på plass norske institusjoner for en norsk befolkning, markere norsk overhøyhet i området eller begge deler. En annen hypotese for kongens hensikt med festningen, kunne ha vært å sikre den norske koloniseringen i tilfelle konflikter med samene. I tillegg hadde erkebiskopen sine økonomiske interesser, det var nemlig slik at kirkene i Finnmark var kapeller med inntekter direkte under bispesetet i Nidaros. I Vardø bodde det forøvrig ikke sivile personer frem til et stykke ut på 1400-tallet.
Annegialia
Utseende
En liten (ca. 4 millimeter), avlang, matt, brun gjødselbille. Hodet er stort, bredt og skovlformet med nokså små fasettøyne. Pronotum er rundet med litt framskytende forhjørner, ytterkanten taggete, litt bak midten med en dyp skråfure på hver side. Dekkvingene er nesten jevnbrede, med rader av store punkter, en smal, opphøyd list mellom annenhver punktrad. Beina er korte og nokså spinkle.
Samisk historie i middelalderen
Etableringer av bosetninger i Nord-Norge
Med etablering av bosetninger i fiskevær i Finnmark ble den gamle grensen ved Lyngen brutt. Etter dette oppstod en skjerpelse av interessene med Novgorod og karelene, som også hadde nytt godt av handel og skatter fra samene. Det skjedde flere ganger at russere og kareler foretok overfall langs kysten i Nord-Norge, etter at fyrsten av Novgorod beordret at hans undersåtter skulle angripe fiskevær sørover langs kysten til Malangen. Fra norsk side beskrives disse som krigs- og plyndringstokt. Flere av overfallene var rettet mot den norske statens eller kirkens eiendommer. På Bjarkøy ble i 1320 setegården til riksrådslederen Erling Vidkunsson brent ned og en annen gang var det Lenvik prestegård som ble ødelagt. Også norske herjinger ble gjennomfør mot områdene rundt Kvitesjøen. Til tross for en fredsavtalen i 1326 med Novgorod, fortsatte plyndrings- og krigstoktene helt frem til slutten av 1400-tallet.
En tror at de norske myndightenes mottrekk mot plyndringstoktene som Novgorod stod bak, var å mobilisere leidangsflåten. I 1420 klager folk i Finnmark og Hålogaland på at de må bruke tid til sjøs på orlogskipene, på grunn av «den skade som […] som russere og hedninger tilføyde og ville tilføye dem.» Gulatingloven ga krav til størrelsen av leidangsflåte, samt at skipene i nordlige deler av Hålogaland skulle ta seg av vakthold i øst.
Annegialia
Levevis
Ingenting er kjent med sikkerhet om biologien til denne arten. Noen eksemplarer har blitt samlet inn ved lys om natten.
Utbredelse
Arten er utbredt i det vestlige Nord-Amerika.
Samisk historie i middelalderen
Etableringer av bosetninger i Nord-Norge
Samene kunne ha hatt gode grunner for å hindre nordmenn i å slå seg ned langs Finnmarkskysten, for eksempel at flere mennesker ville kunne gi vansker med deres næringstilpasning. Historikeren har ikke mye kjennskap til dette, men en reaksjonsform kunne være å ta parti med karelerne. Karelerne var i siste halvdel av 1400-tallet i konflikt med nordmennene som slo seg ned i regionen. Karelerne og myndighetene i Novgorod betraktet nemlig Finnmark som sitt skattland fra gammelt av. Samene kunne også ha sett en allianse med disse som en fordel, da folk fra Karelen eller Novgorod ikke slo seg ned som kolonister i Finnmark.
Seljås stoppested
Seljås stoppested (Seljaas til 1921) var en stasjon på Treungenbanen. Den åpnet da banen ble forlenget fra Åmli til Treungen i 1913. Stasjonsbygningen stod klar året etter. Statusen ble nedgradert til holdeplass i 1928. Strekningen ble lagt om fra smalspor til normalspor i 1946, og trafikken ble nedlagt i 1967. Sporene ble fjernet i 1970.
Samisk historie i middelalderen
Etableringer av bosetninger i Nord-Sverige
På tidlig 1200-tallet fikk kirken eiendomsrett til nordlige lakseelver. Laks ble brukt både som betaling for lønn og skatt. De fleste kirker og gårder i samiske områder ble etablert ved elver med rikt fiske. Langs kysten i Norrbotten var sildefiske viktig for kystbyer og småsteder.
På 1300-tallet skjer også en kolonisering i områdene rundt Piteälv-, Luleälv- og Tornedalen, hvor innflyttende finske og svenske bønder slår seg ned. Disse nybyggerne er avhengig av en infrastruktur som den svenske staten ordner med, ellers kan de hverken få de varene de er avheng av eller bli kvitt sitt eget produksjonsoverskudd. Infrastrukturen staten bistår med består av markedsplasser, myntvesen, handel med fjerne markeder, justisvesen og voldsmonopol. Dessuten skulle staten ha råderett over alt herreløst land. Den avhengige bondebefolkningen ville dermed bli en brekkstang for å etablere statlig makt i området. Den svenske staten fører også en politikk med donasjoner av store landområder i nord til både kirken og privatpersoner. I 1316 hadde Uppsala domkirke fått eiendomsrett til laksefiske i Umeälven.
Seljås stoppested
Stasjonsanlegget ble tegnet av Ivar Næss, som vant en arkitektkonkurranse om strekningen fra Åmli til Treungen. Stasjonsbygningen er solgt og er i privat eie.
Samisk historie i middelalderen
Etableringer av bosetninger i Nord-Sverige
I henhold til Hälsingelagen, en lovsamling for kystregionene i Midt- og Nord-Sverige, var det påkrevd at bøndene skulle betale skatt og delta i leidangen. Derimot var det påkrevd at folk nord for Ångermanland skulle betale to skinn i skatt, men de var fritatt fra å delta i leidangen. Birklarlene ble gitt privilegiet med å skattlegge samene på vegne av kronen, spesielt skattlegging av pelshandel.
Liao Bingxiong
Liao Bingxiong (forenklet kinesisk: 廖冰兄, pinyin: Liào Bīngxiōng, født 1915 i Guangzhou, Kina, død 2006) var en kinesisk politisk tegner, maler og kalligraf, aktiv som tegner fra 1934 til han gav seg i 1995 (inklusive en pause på 20 år mellom 1957 og 1978).
Samisk historie i middelalderen
Næringsveger og levesett i middelalderen
Sosial organisering i de samiske samfunnene var basert på næringstilpasningen og slektskap, fortrinnsvis bestemt av ekteskap. Ekteskap var basert på eksogami, hvilket vil si at en helst gifter seg med noen utenfra gruppen. Fordeling av goder skjedde ikke ut fra vinningsmotiver. Fordeling av jaktutbytte skjedde blant hele gruppens medlemmer, også de som ikke deltok i jakten fikk en del av utbyttet. Fordeling av forpliktelser skjedde delvis basert på slektskap.
Liao Bingxiong
Liao blir av mange regnet som en av Kinas fremste politiske tegnere.
Samisk historie i middelalderen
Næringsveger og levesett i middelalderen
Overgang til tamreindrift førte til endringer i hvordan familiegrupper (siidaer) var organisert. Fattige reineiere med noen få dyr hold sammen i noen få måneder av året, men brøt opp når det var nødvendig med reorganisering. Rike reineiere med mange dyr, trengte mer enn bare sin egen familie for å ta seg av dyrene. De hadde enten hjelp av fjerne familiemedlemmer eller fremmede som bodde sammen med dem. På slike bosteder var hyttene arrangert etter status. Den som var leder hadde sin boenhet i front og ble kalt «han i huset foran», mens de øvrig ble omtalt som «den fra huset ved siden av.»
Liao Bingxiong
Biografi
Da Liao Bingxiong ble født, fikk han navnet Liao Dongsheng (forenklet kinesisk: 廖东生, pinyin: Liào Dōngshēng), dvs. "født i øst". Som 18-åring skrev han imidlertid en artikkel for avisen Chéng bào 诚报 («Ærlig rapport«») i Guangzhou, og han valgte å signere artikkelen med navnet «Bingxiong» -- dvs. «broren til Bing» etter sin lillesøster Liao Bing. Konfrontert med dette navneskiftet, sa Liao Bingxiong «Er jeg ikke Liao Bings bror?»
Samisk historie i middelalderen
Næringsveger og levesett i middelalderen
Samene i Nord-Norge var delvis nomadiske, det vil si at de flyttet mellom forskjellige boplasser flere ganger i løpet av året. Flyttingen ble gjort for å utnytte sesongvise ressurser innenfor jakt, fiske, fangst og sanking. Senere ble også husdyrhold inkludert i forflytningen, spesielt småfe.
Liao Bingxiong
Biografi
Liao lærte seg å tegne ved å kopiere, men han fikk aldri formell opplæring innen kunst. Av den grunn kalte han seg selv yěshēng dòngwù 野生动物, «et vilt dyr.»
Samisk historie i middelalderen
Bosetning og sosial organisering
Fornminner og skriftlige kilder tyder på at samene i tidlig middelaldrer hadde et mobilt bosetningsmønster. De benyttet gammer som sin viktigste boplass og utnyttet forskjellige områder gjennom en årlig syklus. Skriftlige kilder taler om bufinner, altså bofaste samer, samt finna bú, som betyr samiske bygder. Rester etter samiske gårdsbruk fra 1000- og 1100-tallet er undersøkt i Nordland.
Liao Bingxiong
Biografi
Liao Bingxiong døde i 2006, 91 år gammel.
Samisk historie i middelalderen
Bosetning og sosial organisering
En ser for seg at samene levde i små grupper av 20–30 personer, eller i noen tilfeller med god næringstilgang, kanskje 120–150 mennesker. Siida (sørsamisk sijte) var den største organisatoriske enheten i de samiske samfunnene. Begrepet innebærer både territoriell og sosial enhet. Den bestod av et vist antall monogame kjernefamilier, som var økonomisk og sosialt underordnet siidaen. De som tilhørte siidaen hadde felles bruksrett til et bestemt område og ressursene der. Privat eiendomsrett innbefattet hovedsakelig husgeråd og løsøre. Spesielt under den store villreinsjakten på høsten krevdes avansert samarbeid, mellom flere familier, hele siidaen eller flere siidaer sammen. Opprinnelig var en siida mer en religiøs sammenslutning enn en fangstgruppe i et område.
Liao Bingxiong
Stil som tegner og kalligraf
Tidlig i sin karriere som tegner var Liao opptatt av at tegningene hans skulle kunne forstås selv av dem som ikke kunne lese. De første årene tegnet han derfor utelukkende tegneserier uten tekst. Etter 1938, inspirert både av tradisjonell kinesisk malerkunstr og av den meksikanske kunstneren Miguel Covarrubias etter dennes besøk i Kina i 1933,, utvidet Liao sitt repertoar og begynte å eksperimentere i større grad med farger og form.
Liaos innen kalligrafi skiller seg også svært fra såkalt «dannet» kalligrafi (se bl.a. Wang Xizhi for mer om dannet kalligrafi); Liao's kalligrafi beskrives snarere som direkte og «vulgær.»
Phyllecthris
Phyllecthris er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Det er kjent 3 arter.
Utseende
Små til middelsstore (3 - 6 millimeter), avlange, blanke, røde og svarte bladbiller med lange, tynne, trådformede antenner. Pronotum er tydelig smalere enn dekkvingene og adskilt fra disse (danner ikke en kontinuerlig kurve). Et karakteristisk trekk er at skallet (eksoskjelettet) hos denne slekten er forholdsvis tynt og mykt.
Kvinne, kjenn din kropp
Kvinne, kjenn din kropp : ei handbok er en feministisk håndbok om kvinnekroppen, også kjent som «Feministbibelen». Den ble utgitt første gang på norsk på Pax forlag i 1976.
Den første norske utgaven var basert på den danske Kvinde, kend din krop. I Norge har Kristin Hodnekvam, Ragnhild Halvorsen, Ragna Holter, Asta Magni Lykkjen, Marianne Mjaaland, Trine Prescott og Anniken Young arbeidet med oversettelsen og bearbeiding for norske forhold.
Festspillene i Bergen setter i 2015 opp en forestilling av Kvinne, kjenn din kropp. Danske Mungo Park står bak dramatiseringen.
Phyllecthris
Utbredelse
Slekten er utbredt i det østlige Nord-Amerika, vest til Texas.
Samisk historie i middelalderen
Bosetning og sosial organisering
Organisering i Siidaer var et fleksibelt og robust system, den var mindre sårbare enn hva en familie alene ville være, men ikke stor nok til å overbeskatte lokale resurser med uttak av fyringsved og vilt. Områdene som siidaen råde over i innlandsområdene, ble formet som lange bånd langs elvedaler. Historikere tror at organisering i Siidaer også var grunnenheten for samiske bosetninger i førhistorisk tid.
Det finnes skriftlige kilder som beskriver hverdagslige relasjoner mellom samer og norrøn befolkning. Samene blir oppsøkt av folk som vil la seg spå, selv om kirken har lover som forbyr dette. Vanlige folk hadde også for vane å gå til samene for å få hjelp ved sykdommer, som også var noe kirken hadde lagt ned forbud mot. Bland mektige menn var det vanlig å få samenes hjelp til å spore opp objekter som var mistet, noe som er omtalt i Vatnsdœla saga. Heimskringla har en fortelling om en jarl som har en betrodd bueskytter. Det er også eksempler på at samenes piler brukes i spesielle anledninger. Sannsynligvis var en del samer og norboere flerspråklige, slik at de kunne tale hverandres språk. I stedet for skarpe grenser mellom folkene var det nok derfor overlappende kulturer mellom dem.
Slektskap
I samiske språk finnes et omfattende ordforråd hva gjelder slektskap, noe som vitner om at slektskap var svært viktig for de sosiale båndene. De samiske ordene for slektskap har svært gammel struktur, og har likheter med samojediske begreper. Gruppens medlemmer var innordnet i et slektskapssystem basert på aldersklasser. Det var for eksempel forskjellige betegnelser på onkler og tanter alt etter om de er eldre eller yngre enn ens far og mor. Årsaken til dette var relatert til forsørgelsesplikt ved døsfall. Om en eldre, gift bror eller søster dør, skulle en ugift mann eller kvinne tre inn i hans eller hennes sted. Slektens betydning vistes ved møter mellom folk: De som var i slekt hilste på hverandre nese mot nese, mens ukjente hilste i hånden.
Den samiske familien bestod av medlemmer i de levendes og i de dødes verden. En mann arvet sine døde fedres ånder, mens en kvinne arvet sine døde mødres ånder. Døden var heller ikke regnet som slutten, ikke en gang for jordiske aktiviteter. Slektskapsterminologien hadde begreper også for de døde: Når noen døde endret de status og fikk nye betegnelser for slektskap med de levende. De levende hadde gjerne behov for å søke råd hos de døde, noe de kunne oppnå med en noaidi. Noaidien var en sjaman, og denne kunne under store besværligheter og farer reise til de dødes verden. I Historia Norvegiæ finnes en beskrivelse av en slik seanse.
Titans klima
Klimaet på Titan, planeten Saturns største måne, er på mange måter lignende jordens, til tross for en langt lavere overflatetemperatur. Den tykke atmosfæren, metanregnet og mulig kryovulkanisme skaper en analog, dog med ulike materialer, til de klimatiske endringene jorden går gjennom i løpet av sitt langt kortere år.
Samisk historie i middelalderen
Næringsveger i middelalderen
Det er registrert fangstanlegg for villrein i flere av kystsamenes siidaområder. Andre næringer kystsamene var involvert i var pelsdyrfangst, mest på oter, men også bever. Kystsamene hold også tamrein som de brukte til både lokke- og trekkdyr.
Pseudosaprosites
Pseudosaprosites er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Titans klima
Titans overflatetemperatur er ca. 94 K (-179 °C). Ved denne temperaturen har vannis et ekstremt lavt damptrykk, slik at atmosfæren er nesten helt fri for vanndamp. Tørrdisen i atmosfæren bidrar til månens antidrivhuseffekt ved at den reflekterer sollyset tilbake i rommet, og med det gjør overflaten betydelig kaldere enn den øvre atmosfæren. Månen mottar bare litt over 1 % av sollyset sammenlignet med jorden. Titans skyer – som sannsynligvis består av metan, etan eller andre enkle organiske forbindelser – er spredt og variable gjennom hele tørrdisen. Dette atmosfæriske metanet danner en omvendt drivhuseffekt på Titans overflate, og uten denne ville Titan ha vært langt kaldere. Funnene til Huygens-sonden indikerer at Titans atmosfære i perioder regner flytende metan og andre organiske forbindelser ned på overflaten av månen.
Termitaxis
Termitaxis er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Titans klima
Skyer dekker typisk 1 % av Titans skive, selv om utbruddshendelser har blitt observert hvor skyende raskt utvider seg til så mye som 8 %. En hypotese hevder at de sørlige skyene dannes når forhøyede nivåer av sollys i løpet av den titanske sommeren genererer en oppløfting i atmosfæren, noe som resulterer i en konveksjon. Denne forklaringen er komplisert av det faktum at skydannelse har blitt observert ikke bare etter sommersolverv, men også midt på våren. En økende metanfuktighet på sørpolen bridrar muligvis til en rask økning i skystørrelsen. Det hadde vært sommer på Titans sørlige halvkule frem til 2010 da Saturns bane – som styrer månens bevegelse – vippet den nordlige halvkulen mot solen. Når årstidene endres slik, forventes det at etan vil begynne å kondensere over sørpolen.
Samisk historie i middelalderen
Samisk bosetning ved kysten av Bottenviken
Samisk tilstedeværelse av samer langs kysten av Nord-Sverige har vært ansett som lite sannsynlig eller som et nytt fenomen. Siden 1980-årene har det vært foretatt undersøkelser og utgravninger langs kysten av Nord-Sverige, noe som viser spor etter sjøsamer i Bottenviken. Av historiske nedtegnelser finnes det få holdepunkter, men presten Olaus Petri Niurenius (1580–1645) fra Umeå skrev at samene i tidlig tid hadde leirer ved Bottenvikens kyster. Niurenius skriver at disse samene senere ble drevet bort. Det finnes også nedtegnelser om de første som slo seg ned på Holmöen utenfor Umeå var tre «fiskesamer» med navn Hakar, Klement og Kerstop. En antar at deres gårder er fra rundt 1300 og at de var etterkommere av selfangere som hold til på øyen Store Fjäderägg i vikingtiden. Et annet holdepunkt for samisk tilstedeværelse er stedsnavn med ordet «lapp» i kystregionen. For øvrig forsvant samenes kultur ved kysten av Bottenviken rundt 1300-tallet. Langs kysten av Bottenviken finnes mer enn 1100 stedsnavn med samiske referanser. Disse vitner om deres tilstedeværelse og om kontakt mellom samiske grupper og andre. Stedene er også viktig for forståelsen av utviklingen av moderne samisk identitet.
Termitaxis
Levevis
Arten er sannsynligvis knyttet til termitter i slekten Rhinotermes.
Utbredelse
Arten er beskrevet fra Peru.
Russisk ubåt «Sarov» (B-90)
'B-90 Sarov er også referert til som Sarov'' klasse. Den russiske betegnelsen Prosjekt 20120 Sargan''', er en russisk diesel-elektrisk ubåt for spesielle formål som bruker en kjernefysisk reaktor som en supplerende strømgenerator. Eksistensen av ubåten ble først avslørt i 2007, da detaljer om båten var et uhell ble publisert i Sarov, Nizjnij Novgorod. Avslørt av regionens lokale myndigheters nettside. Ubåten er en del av Nordflåten og brukes som en plattform for å demonstrere teknologi for testing av oppgraderte våpen og militært utstyr, eller som en etterretningsbåt.
Design
Basert på Kilo-klasse ubåt,, er ubåten en unik plattform for våpensystemer på grunn av kombinasjonen av diesel-elektrisk fremdriftssystem system og en liten kjernefysisk reaktor. Det antas reaktoren ikke kan drive propellen selv, men snarere produserer strøm til å lade opp et konvensjonelt batterisystem, som i stor grad utvider utholdenhet på ubåten i neddykket tilstand. Det er blitt bemerket at siden elektrisk fremdrift av natur er veldig rolig og stillegående, men har en tendens til å mangle rekkevidde og utholdenhet, vil besittelse av en lang rekke elektriske system gjøre Sarov til en utmerket etterretningsplattform. Det russiske Forsvarsdepartementet har ikke avslørt om båten er tiltenkt denne rollen.
Sarov har et deplasement på 3950 tonn, et mannskap på 52 og kan være under vann i opp til 20 dager. Det har en maks hastighet på på overflaten, mens den er  i neddykket tilstand, og kan operere ned til  dybde. På grunn av at ubåten har en kjernefysisk reaktor, er det etablert en fluktkapsel for mannskapet om bord. Sarov er betydelig lengre (98 m) i forhold til lengden av de opprinnelige Kilo-klasse ubåter (72 m).
Operativ historie
Den 27. november 2016 var Sarov angivelig involvert i en testing av Russlands atomvåpen Poseidon, en ubemannet undervannsdrone, dette ifølge tjenestemenn i Pentagon.
Den 20. februar 2019, slapp det russiske Forsvarsdepartementet ut en video som viser Poseidons ubemannede undervannsoperasjoner når den blir skutt ut av et torpedorør ombord i Sarov.
Fylkesvei 6591
Fylkesvei 6591 (Fv6591) går mellom Hofstadkrysset og Kvål i Melhus.
Før den nybygde strekningen langs E6 ble tatt i bruk var det meste av veien del av E6.
Rommels asparges
«Rommels asparges» (tysk: Rommelspargel) var 4-5 meter lange trestokker som tidlig i 1944 ble plassert utpå åpne åkre eller enger i Normandie for å være hindre for den forventede invasjonen av allierte glidefly og fallskjermjegere.
Rommelspargel var oppkalt etter feltmarskalk Erwin Rommel som stod bak ideen. Rommel selv kalte dette forsvarskonseptet for Luftlandehindernis, som rett og slett betyr "(luft-)landingshindring".
Pseudosaprosites
Utbredelse
Slekten er utbredt i det nordøstlige Afrika (Etiopia og Eritrea).
Iran under VM i friidrett 2015
Iran deltok som vertsnasjon under VM i friidrett 2015 (utendørs) fra 22. august til 30. august 2015 i Beijing i Kina.
Samisk historie i middelalderen
Samisk bosetning ved kysten av Bottenviken
Radiologiske dateringer viser at hyttene etter den gamle bosetningene til fangstkulturen langs Bottenviken er fra rundt 400- til begynnelsen av 1300-tallet. De fleste er fra vikingtiden, altså intervallet 800–1100. Det er funnet hundrevis av slike hytter.
Selfangst langs kysten av Bottenviken
En kan se rester etter bosetning langs kysen av Bottenviken som tyder på at jegere har jaktet på sel, i tillegg til å ha drevet med fiske. Spesielt har seljakten gått for seg på islagt hav. Ringsel var den arten som ble mest jaktet på, og blant annet selolje var en viktig handelsvare. Fra 1600-tallet finnes skattelister som viser redusert handel med selolje, noe som kan tyde på at stor utbredelse av is reduserte jaktutbytte, som var vanlig i denne perioden med kaldt klima. Derimot ga varmere klimaperioder bedre jaktutbytte. Det ser også ut til at skiftende klima og temperatur påvirket bosetningsområdene, slik at menneskene flyttet mellom innlandet og kyst, alt etter forholdene.
Store regioner kunne være folketomme i opptil en generasjon (rundt 35 år) av gangen. På samme måte kan det ha vært svinginger i bestanden av elg, som igjen påvirket bosetningene i innlandet i Nord-Sverige. Dyrene på Nordkalotten har fordel av kalde og tørre vintre, fordi det reduserer plagen fra parasitter og reduserer snødybden. Dermed kunne det ha vært en omvendt korrelasjon mellom bestandutviklingen av elg i innlandet og tilgang på sel ved kysten. For jegere og samlere får dette stor betydning for flyttemønster. Slike flyttemønstre kunne også ha vært forårsaket av økologiske endringer og overbeskatning av viltbestandene. Overbeskatning og kamp om ressursene kan også forklare overgang til husdyrhold, siden det tilbød mer stabil mattilgang.
Broadbent argumenterer for at fangsfolkene nord i Bottenviken var samer, og at de drev kystnæringen sesongvis. Blant annet peker han på at funn av bjørnegraver og hytter med beinrester fra bjørn, knytter fangstfolkene til samisk religiøs praksis. Andre beviser er muntlige overleveringer, skriftlige kilder, stedsnavn, arkeologiske funn av forskjellige gjenstander, utforming av hyttene, tegn etter ritualer og kjemiske analyser av jord. Etter 1300 forsvinner de samiske sporene, sannsynligvis på grunn av svenske nybyggere som tar over, kirkens ekspansjon og statlig kontroll med handel og skattelegging, samt at sildefiske ekspanderer nordover. Den lille istiden kan også ha ført til at isforholdene ble vanskeligere, slik at selfangst ble vanskelig. Enda en faktor var svartedauen som kom til Sverige i 1342. Det finnes få nedskrevne kilder til samisk tilstedeværelse ved Bottenviken. En nedtegnelse fra tidlig 1600-tall forteller at den første konge av Sverige, Magnus Ladulås (1240–1290), gjorde en avtale med birkarlene om retten til å håndtere skatten fra samene som bodde på kysten: «at the skulle hafva Lapparna som än tå bodde ut medh Botnen medh allan skatten och Laxfisken».
Steinlabyrinter ved Bottenviken og i kyststrøk i Finnmark
Steinsatte labyrinter finnes i stort omfang langs den svenske kysten av Bottenviken. Det er registrert rundt 156 labyrinter fra Söderhamn og nordover mot finskegrensen. Disse forbindes med fiske og sjøfart i middelalderen, selv om noen også er funnet langs elveløp. Labyrinter er også funnet på kyststeder i Finland og Baltikum, samt noe få i Finnmark. De fleste er bare mellom 10 og 15 meter over havet, og bare meget få er funnet mer enn 15 meter over havet. De fleste er etablert etter år 1000 og de fleste er satt opp på 1500-tallet.
Labyrinter er et eldgammelt symbol på død og farlige reiser, og i Europa finnes de eldste labyrinter på Kreta og Hellas. Formen varierer, men de typiske kretiske labyrintene har kun en inngang og et endepunkt. De nordiske labyrintene er lik de kretiske med en vei inn og en ut. De har ingen blindveier. Labyrintene ved Bottenviken består av steiner satt ned ved strender eller på berggrunn. De har seks, åtte eller i noen tilfeller tolv rader. Med få unntak starter de med et kors og veggene går ut fra dette midtpunktet mot hjørnepunkter. Korset i senter og resten av steinsettingen danner i henhold til Broadbent de greske bokstavene (Shi) \Chi og (Rho) \Rho, som er et kristent symbol på Kristus. Den romerske keiseren Konstantin den store (272–337) befalte sine soldater å ha et kors på skjoldene, der den ene armen av korset skulle være bent rundt slik at det former kroken av en hyrdestav. Dette er selve grunnformen i labyrintene i Sverige.
Broadbent antar at labyrintene har sammenheng med miljøet til menneskene som lagde dem, og at de skal gi beskyttelse på havet og gi fiskelykke, samt beskyttelse mot hedendom. Å gå i labyrintene var en magisk måte å tre inn i farlige farvann og komme ut velberget. Det er dokumentert at ritualer som dette har vært praktisert helt opp til 1950-årene. Han antar at de er laget av kristne innvandrere som ville beskytte seg mot eldre tiders farer og krefter på samenes tidligere tilholdssteder. Christer Westerdahl (1945–), som har spesialisert seg på maritim arkeologi, mener på sin side at labyrintene representerer en felles maritim kultur.
Arkeolog Bjørnar Olsen (1958–) har argumentert for at labyrintene i Finnmark er bygget av samer og representerer overgangritualer i forbindelse med samiske begravelser. Disse var svar på et økt press utenfra mot samiske samfunn. Da de ble bygget var det store endringer med økt handel, skatter, misjon og kolonisering. De kan også ha vært respons på kirkens kristelige materielle symboler. Broadbent mener på sin side at det kan være snakk om sirkulære, steinsatte, kultplasser i Finnmark, som er blitt mistolket til å være labyrinter. Dessuten mener Broadbent at det kan være tilfeller der kristne samer har tatt opp skikken med å bygge labyrinter. Det mener noen er tilfelle ved Kvitsjøen, der samer stod bak labyrinter.
Samisk bosetning Sør-Norge
Det fortelles om samiske bosetninger i Sagalityeraturen: På Dovre i Harald Hårfagres saga og Ågrip, Oppland i Olav den helliges saga og på Hadeland i Halvdan Svartes saga. Filolog og ekspert på nordiske språk, Else Mundal (1944–), har gått gjennom middelalderens tekster om samene. Hun sier at det var en omfattende bevissthet om at Den skandinaviske halvøy var befolket av to folk med ulik kultur, altså de nordiske folk og samene. Norske og islandske tekster som lover, forordninger og diplom, skaldedikt, eddadikt, kongesagaer og kongekrøniker, islandssagaer, middelalderske samtidssagaer og forhistoriske sagaer, samt historieverk som Landnámabók, omtaler samer. Mundal påpeker at: «Vi får det bilete at det finst område både i nord og sør der samar og nordmenn bur meri eller mindre i dei same område og har nær kontakt med kvarandre,» og «Når leiaren for samane er kalla konge, understrekar dette at samene er sedde som eit eige folk med eigen leiar, og ein kan vel også seie at bruken av denne tittelan ligg det ein viss respekt og godkjenning frå det nordiske nabofolket si side.»
Arkeologiske utgravninger i 2006 viste at det var samiske boplasser ved Aursjøen i Lesja i tidlig middelalder. Andre samiske boplasser er funnet i Dovreområdet fra tidlig middelalder. Det er også avdekket samiske boplasser i Østerdalen ved Rena i Åmot, Øvre Rendal og Innerdalen i Kvikne i Tynset, samt andre steder i Rendalen. Videre arkeologiske spor etter samer som hold til øst for Femunden helt opp til 1600-tallet. En tror uansett at samene i Midt- og Sør-Norge i middelalderen må ha vært få og at de muligens kan sees på som «enklaver» i fjellområdene.
Status og hierarki
Det har vært antatt at et tradisjonelt veidefolk som samene i jernalder og tidlig middelalder var et egalitært samfunn, det vil si uten hierarkisk oppbygging, liten grad av organisering av samfunnet. Unntaket her er siidaen, det vil si fangstlaget. Dog kjenner en til omtale av finnekonger fra sagatekster som Volundkvadet, i tillegg til at Ottars beretning rundt år 890 omtaler sosiale forskjeller og arvelig status. Ottar forteller at hver mann blir skattet ut fra familietilhørighet og rikdom. Forskjeller kan skyldes ulik kompetanse, for eksempel at noen er spesielt gode jegere, bedre på utøvelse av kultiske oppgaver, organisering av større oppgaver som jakt og tranproduksjon. Det kan også tenkes at forskjeller mellom samene oppstod ved utførelsen av oppgaver for det norrøne samfunnet, for eksempel forhandlinger og inngåelse av avtaler for varebytte.
Historikere har spurt seg om forholdet mellom finnekonge og noaidi, altså den samiske sjamanen. Kan for eksempel dette ha vært en og samme person, eller forskjellige roller, altså at en var leder for det administrative og en annen for det religiøse. Enda en hypotese er at sjamanene stod for administrasjon og ledelse av den samiske skinnhandelen, det har en i alle fall sett eksempler på fra samiske områder i Russland i nyere tid. Spørsmålene rundt sjamanen forblir ubesvarte. Paralleller til andre samfunn kan tyde på at at en slik institusjon kunne bli påtvunget utenfra. Dette for å få en verdig motpart ved forhandlinger, kjøp og salg. Et annet spørsmål som er uavklart er om finnekongen kun hadde lokal makt eller ikke. Det ser ikke ut til å ha eksistert noen overordnet politisk organisering av samfunnet. Historikeren Håvard Dahl Bratrein (1933–) trekker i denne sammenhengen frem et eksempel med finnekongen Martin som reiser til Bergen i 1313 for å forhandle med Håkon V Magnusson. Martin hadde fått store fullmakter for å klage på overgrep som samene hadde opplevd fra stat og kirke. Som er resultat ble det sendt ut et kongebrev som gir samene medhold på alle punkter. Samene var med andre ord ikke uten politisk innflytelse.
Etablering av samiske fiskerbønder
Arkeologer har funnet spor etter sau- og geitehold i Varanger fra rundt 1300. Her har en også funnet rester etter kyr fra tiden 1400–1530. Også fra Alta kjenner en til at det ble hold husdyr på samme tid. Fra slutten av 1500-tallet har en beskrivelser fra en hollender i Vardø. Han forteller om kyr, sauer, geiter, griser og høns. Beitemarkene var ikke særlig gode, men nok til å skaffe buskapen vinterfôr. Dyrene var ellers i godt hold. En annen som besøkte Vardø forteller om at fiskeavfall ble brukt til dyremat. Tang og tare ble kokt sammen med fiskeavfall før dyrene spiste blandingen. Utover på 1500-tallet ble vilkårene for markedsrettet fiske stadig dårligere, dermed ble andre næringsveier som husdyrhold stadig utviklet blant både samer og nordmenn i Finnmark.
I kystområdene lengre sør, som i Sør-Troms og Ofoten, har samene allerede fra rundt midten av 1300-tallet gått over til en tilværelse som fiskerbønder. Deler av befolkningen begynte da med produksjon av tørrfisk og jordbruk.
Starten på tamreindrift
Samene gjorde bruk av noen få tamme rein allerede i jernalderen. Disse ble bruk som trekkdyr og lokkedyr under jakt, og var dermed å betrakte som redskaper for en næring basert på fangst og jakt. En gikk senere over til tamreindrift der historikerne bruker begreper som pastoralisme og domestisering. Pastoralisme er en næringsform hvor en holder en liten flokk beitedyr, og domestisering er prosessen med kultivering. For å anvende disse begrepene forutsettes at menneskene får kontroll over en større dyreflokk for planlagt næringsdrift (kjøtt- og melkeproduksjon), spesielt at deres reproduksjon planlegges og at antall dyr som skal slaktes skjer systematisk. Ved å bestemme hvilke dyr som får parre seg bestemmes på sikt også dyrenes egenskaper. Hjorden må passes omhyggelig for å kontrollere dens bevegelse, for eksempel at dyrene holdes inne i avlukkede fjelldaler.
Den svenske geografen Filip Hultblad (1907–1970) kom i 1968 med en hypotese om at pastoralisme oppstod i sentrale og sørlige samiske områder i Sverige. Bakgrunnen for dette var at samene i sørlige deler av Nordland kom i kontakt med norske bønder og dermed lærte om fehold og melking som de overførte til reindriften. Et av Hulblads argumenter er mange samiske lånord for melking overført fra nordiske språk. Senere historikere mener at hypotesen ikke er tilstrekkelig begrunnet, imidlertid mener forskerne at regionen der pastoralismen slo gjennom stemmer.