cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kinesisk kirkehistorie til år 1500
Assyrerne i Yuan-Kina
I Beijing var det innen 1275 kommet på plass en assyrisk metropolitanbiskop, og det var også flere prester. Det kan se ut som om de alle, eller for det meste, var ongutere som var knyttet til de mongolske erobrere. Og det var ikke bare i hovedstaden de fantes. Assyrerne skal ha stått særlig sterkt i Xinjiang. Yangzhou hadde tre kirker, Hangzhou én, og det var også assyrere i Yunnan, Gansu og i Zhili. Den assyriske erkebiskopen av Soltaniyeh i Persia anslo i 1330 at det var 39 000 assyrere i Kina. Østens assyriske kirke var på verdensbasis svært stor, og hadde på det meste 27 erkebispedømmer og 230 bispedømmer – hvorav noen få i Kina. Spredningen til Kina skjedde på et tidspunkt da forholdene endret seg dramatisk i kirkens persiske kjerneområde: Fra å være den dominerende religion der ble den et minoritetsfenomen under islamsk styre. Disse endrede rammebetingelser betyr at kirkens fremganger i øst var så desto mer viktige for den.
Nettet
Nettet kan referere til:
Édouard Daladier
Bakgrunn og virke
Daladier var medlem av Parti Radical Socialiste og parlamentsmedlem fra 1919. Mellom 1927 og 1932 var han partiformann og medansvarlig for bruddene med det sosialistiske parti i 1926 og med den konservative statsminister Raymond Poincaré i november 1928.
Marianne
Marianne er et kvinnenavn med flere opphav. Det kan være en fransk form av Maria, som kan bety «sterk, vakker», eller en variant av det latinske navnet Marina som kan bety «som hører til havet». Det kan også være en sammentrukket form av navnene Maria og Anne, hvor sistnevnte er avledet av Hannah og betyr «gunst» eller «nåde».
Det har også blitt påstått at navnet har opprinnelse i et hemmelig fransk selskap under det andre keiserdømme. Etter den franske revolusjon ble Marianne gitt som navn til en kvinnefigur som symboliserte den franske republikken. Denne personifikasjonen ble avbildet som en ung bondejente med frygisk lue, ytterligere et symbol på frihet. Flere franske modeller og artister har siden stått modell for denne franske Marianne-figuren og blitt portrettert på franske rådhusbyster og frimerker. Det gjelder blant andre Catherine Deneuve, Brigitte Bardot, Mireille Mathieu og Laetitia Casta.
Utbredelse
Navnet Marianne er kjent i Norge fra 1500-tallet. I nyere tid har Marianne vært blant de mest populære døpenavnene på jenter i Norge i perioden ca. 1955 til 1985, med en topp i 1967.
Kinesisk kirkehistorie til år 1500
Assyrerne i Yuan-Kina
Ved en tilfeldighet (bl.a. funn av usedvanlig detaljerte annaler) har man et innblikk i det assyriske nærvær i en større regionsby sørover i landet, i Zhenjiang. Denne byen ligger ved et naturlig handelsknutepunkt: Ved Keiserkanalen der den krysser Chang Jiang. Byen hadde med tre omliggende distrikter 636 500 innbyggere i 1331, hvorav nær 13 500 var innflyttere og av dem 215 kristne. De var assyrere (med et forbehold for at det kan ha vært en håndfull armenere eller katolikker der også), og byen hadde fem kirker og klostre. En rekke av byens mandariner var kristne, og de hadde levende bånd med kristne annetsteds fra; sannsynligvis inviterte de en gang biskopen av det fjerne Marakanda (Samarkand) for å foreta kirkeinnvielser. Analysen fra denne byen, og fra andre steder i Kina, viser at de kristne var få i forhold til folketallet, var for det meste knyttet til mongolerregimets embedsverk eller var handelsfolk, og at deres skjebne på godt og vondt var knyttet til Yuan-dynastiets.
Édouard Daladier
Bakgrunn og virke
I 1938 tilsluttet han seg den britiske Appeasementpolitikk og hadde sammen med Arthur Neville Chamberlain en vesentlig andel i inngåelsen av Münchenavtalen som i løpet av sudetkrisen førte til at de sudetentyske områdene i Tsjekkoslovakia ble avstått til Det tyske rike.
Kinesisk kirkehistorie til år 1500
Storkhanens ønske om katolske misjonærer
Allerede i 1268 hadde Kublai Khan i et personlig budskap til paven bedt om misjonærer. Det ble overbragt av Nicolo og Maffeo Polo (henholdsvis far og onkel til Marco Polo, de var kommet til Storkhanens rike i 1260); khanen ønsket at paven skulle sende ham 100 lærde til hans hoff i Kina. Polobrødrene fortalte dette til en pavelig representant i Akko i 1269; da meldingen nådde Roma var det da pavestolen stod tom i lengre tid. Ingen ny pave var valgt da de i 1271 reiste østover på nytt, men rett etter ble pave Gregor X valgt. Han sendte ilbud, og så fikk de snart som reisefølge to dominikanere, Nikolas av Vicenza og Viljam av Tripoli – og Marco. De to dominikanerne fikk imidlertid snart kalde føtter og snudde. Polo-gruppen fortsatte, og kom etterhvert frem til Cathay. Marco Polo tok tjeneste hos Storkhanen og ble der flere år. Etter noen år nådde et falsk rykte Roma om at Storkhanen hadde latt seg døpe. Paven Nikolas III sendte da fem fransiskanere avsted i 1278, men de kom ikke frem – kanskje snudde de i Sentral-Asia da de fikk bud om at ryktet ikke stemte.
Édouard Daladier
Bakgrunn og virke
Den 3. september 1939, etter Hitlers invasjon i Polen den 1. september 1939, erklærte Daladier krig mot Tyskland, i pakt med Frankrikes bistandsavtale med Polen. Han gjorde dette nølende, i det han i det lengste hadde forsøkt å unngå en storkrig.
I mars 1940 trådte Daladier tilbake fra statsministerembedet, fordi offentligheten mente at han hadde sviktet Finland ved ikke å sende landet hjelp mot de angripende sovjetrusserne under vinterkrigen. Hans etterfølger i embedet ble Paul Reynaud.
Etter nederlaget mot Tyskland i slaget om Frankrike flyktet Daladier til Marokko. Der ble han imidlertid tatt til fange, og anklaget av Vichy-regjeringen for forræderi. Fra 1943 til 1945 var Daladier internert i Tyskland.
Fra 1946 til 1958 var han igjen parlamentsmedlem, og var Charles de Gaulles motspiller under Den fjerde republikk. Fra 1956 var han sitt partis fraksjonsleder i nasjonalforsamlingen. Daladier var ærespresident for sitt parti inntil det ble sammenslått med Parti socialiste français. Fra 1953 til 1958 var han også borgermester i Avignon.
Schokland
Som resultat av høyningen av havnivået rundt Schokland ble øya endret fra i middelalderen å være et attraktivt sted å bo til på 1900-tallet å være et sted under stadig trussel av flom. På dette tidspunktet hadde schoklenderne flyttet til de høyere områder Emmeloord, Molenbuurt og Middelbuurt. En stor flom i 1825 medførte store ødeleggelser og i 1859 besluttet regjeringen å flytte den permanente bosettingen fra Schokland. Den tidligere kommunen Schokland ble lagt til Kampen på fastlandet.
Ernesto Civardi
Ernesto Civardi (født 21. oktober 1906 i Fossarmato ved Pavia i Italia, død 28. november 1989 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie. Han var sekretær ved konklavet august 1978 og ved konklavet oktober 1978.
Han ble kreert til kardinal i 1979 av pave Johannes Paul II.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Schokland
Idag er Schokland et populært arkeologisk funnsted og hjemsted for Schokland museum. Schokland var det første verdensarvstedet i Nederland.
Kinesisk kirkehistorie til år 1500
Rabban Bar Saumas reise til Europa
I 1286, da atter pavestolen stod tom, kom samme ønskemålet fra Storkhanen formidlet av ilkhanen Arghun og videre via Rabban Sauma til Roma, og da var det tydeligere at det var misjonærer khanen ønsket seg. Henimot 1280 dro den ösgötiske assyriske munken Rabban Sauma (eller Çauma) og hans unge ledsager Markus fra Dadu (Beijing) på en lang pilegrimsferd til Vesten. I Bagdad ble Markus vigslet til patriark for alle byer i Cathay (Nord-Kina), og tok navnet Mar Yaballaha III. I Roma feiret Rabban Sauma en messe etter orientalsk skikk, og deltok i pave Nikolas IVs palmesøndagsmesse i 1288 og mottok kommunion fra hans hånd.
Paven lot ham også feire sin egen gudstjenesteliturgi etter assyrisk manér, som paven selv overvar. Dette vakte betydelig oppsikt blant kardinalene. Paven gav ham i oppdrag å besøke de kristne i Østen og gav ham med en tiara som man skulle gi til Mar Yaballaha. Paven skulle også ikke lenge etter sende en flokk fransiskanermisjonærer til Kina.
En av grunnene til Rabban Saumas reise var å foreslå en mongolsk allianse med det kristne Vesten mot muslimene. Forslaget vant ingen tilslutning, skjønt Edvard I av England viste en viss interesse for det dog uten å følge opp tanken på noen måte.
Johannes av Montecorvinos reise til Kina
Omtrent samtidig kom den fransiskanske pavelige utsending Johannes av Montecorvino tilbake fra sin reise i Østen med lignende budskap som han hadde plukket opp i Armenia. Det endte med at pave Nikolas IV gav ham i oppgave å reise som pavelig utsending til Kina og overrekke Kublai-khan noen pavelige brev. Han reiste i følge med dominikaneren Nikolaus av Pistoia, som imidlertid døde underveis. I 1294 kom Johannes av Montecorvino via India og til Zaitun i Fujian og derfra frem til Khan-balyq. Kublai Khan var akkurat død, men den nye storkhan Temür tok ham vel imot.
Fransiskanermisjonen i Kina
Om Johannes av Montecorvino skal regnes som den første katolske misjonær i Kina, avhenger av perspektivet. Assyrerne betrakter ikke seg selv som katolikker. Men de kinesere som har skrevet om den kinesiske katolske kirkes historie har en tendens til å betrakte dem som katolikker, og dermed blir den katolske ankomst til landet fremskjøvet med nesten tusen år.
Jaan Kross
Jaan Kross (født 19. februar 1920 i Tallinn, død 27. desember 2007 i Tallinn) er den mest oversatte estiske forfatteren, blant annet kjent for verket Keiserens galning (Keisri hull) fra 1978. Han var ofte nevnt som mulig mottaker av Nobelprisen i litteratur.
Kinesisk kirkehistorie til år 1500
Fransiskanermisjonen i Kina
I Kina møtte Johannes heftig motstand fra assyrerne, men ble likevel godtatt av hoffet. I 1300 hadde han bygd en kirke med klokketårn og tre klokker i Cembalue/Khan-balyq. Frem til 1305 hadde han døpt omkring 6 000 konvertitter, og i 1306 var en annen kirke klar i hovedstaden. Religiøse skrifter ble utgitt. Johannes arbeidet i tolv år alene som prest, men unntak av to år da han var hjulpet av en Arnold av Köln. Paven hadde riktignok sendt av sted flere prester som forsterkninger, men de andre kom seg enten ikke av gårde eller falt fra (antagelig døde) under ferden østover. Johannes av Montecorvinos virke var svært fruktbart, og i 1307 gjorde pave Klemens V ham til erkebiskop med fullmakter til å etablere og organisere kirkelige strukturer. Bispevielsen fant sted i 1310 i nærvær av den daværende storkhanen, Külüg Khan (keiser Wuzong), da tre av de seks biskopene som ble sendt for å ordinere ham og forsterke misjonen endelig ankom.
Jaan Kross
Liv og virke
Kross avla juristeksamen på Universitetet i Tartu i 1944 og arbeidet to år som dosent. Han ble i begynneslen av 1944 tatt av de tyske okkupasjonsstyrkene og i 1946 av de sovjetiske. Han ble deportert til Russland til gulager i Vorkuta, og ble sluppet fri først i 1954. Etter at han kom tilbake til sovjetrepublikken Estland arbeidet han som forfatter og oversetter.
Kinesisk kirkehistorie til år 1500
Fransiskanermisjonen i Kina
To katolske bispedømmer ble opprettet. Det første var erkebispedømmet Cambalue (Běijīng) i 1307, og seks år etter fikk Sør-Kina et katolsk bispesete i landsdelens viktigste havneby, Zaitun (nå Quanzhou) i Fujian. Den første biskopen, Gerard, var en av de tre som var kommet i 1310, og da han døde overtok den annen (Peregrinus), og da han døde i 1322 den tredje og siste (Andreas av Perugia). Misjonen i begge bispebyene var svært fremgangsrik. En av de mest kjente av fransiskanermisjonærene der var Oderik av Pordenone, som virket fra 1322 til 1328, som skulle bli saligkåret i 1755. Kirkens institusjoner og virksomhet ble støttet finansielt av keiserne.
Jaan Kross
Liv og virke
Kross var selv den mest oversatte og mest kjente estiske forfatteren. Han ses til vanlig som den mest betydningsfulle estiske forfatteren siden Anton Hansen Tammsaare. Han fikk flere æresdoktortitler og internasjonale ordener. I 2006 fikk han den estiske republikkens kulturpris for sitt livsverk. Nesten alle hans romaner er historiske; Kross sees ofte som en som gjenopplivet den historiske romanen. Nesten alle hans verk utspiller seg i Estland og handler om forholdene mellom estere, tysk-baltere og russere. Ofte handler det om den etniske frihetskampen mot balter-tyskerne, som for en stor del er en metafor for kampen mot russerne i hans samtid. Hans fortsatte betydning etter selvstendigheten i 1991 viser at hans romaner også handler om identitet, lojalitet og dannelse. Romanen Keiserens galning (1978) løftes ofte fram som hans mesterverk. Den handlar om den adelige tyskbalteren Timotheus Eberhard von Bock.
Kinesisk kirkehistorie til år 1500
Fransiskanermisjonen i Kina
Da erkebiskop Johannes døde i 1328 (eller noen år senere) hadde hans 34 års virke i hovedstaden ført til et katolsk fellesskap på flere titusener, med mange kirker, klostre, skoler og andre institusjoner. Bibelen og prestenes bønnebok var også oversatt, skjønt til mongolsk (erobrerfolkets språk) og ikke til kinesisk. Keiseren sendte etter noen år en delegasjon til Roma for å be om en etterfølger for Johannes, da ikke noen var kommet (i virkeligheten hadde paven sendt av sted en, Nikolaus, som synes å ha dødd på veien dit). Paven sendte da biskop Giovanni de Marignolli, som reiste ut fra pavens by Avignon samme år i følge med femti fransiskanere, og var på plass i Khan-balyk i 1342. Med som gave til keiseren hadde han en vestlig stridshest, fremgår det av Yuan-dynastiets annaler. Men Giovanni forble bare i noen få år, 1347 gjorde han vendereis og var tilbake i Avignon i 1353. Ikke lenge etter begynte Yuan-dynastiet å miste grepet om Kina. I 1362 ble den siste katolske biskop av Zaitun, Giacomo da Firenze, drept av de kineserne som hadde grepet makten i byen. I 1369 ble alle kristne, det være seg katolikker eller assyrere, utvist av det kinesiske Ming-dynastiet som nå var kommet til makt.
Hvem katolikkene var
Det kan avgrenses fire distinkte gruppe katolikker i Kina i fransiskanergruppens tid: Italienske handelsfolk som bodde fast eller midlertidig i handelsbyer, et lavere antall etterkommere av slaver som mongolene hadde tatt med seg tilbake fra sine erobringstokt i Øst-Europa, fransiskanermisjonærene selv, og konvertitter.
Jaan Kross
Liv og virke
I Romanen om Rakvere legges handlingen til 1700-tallet, da innbyggerne i byen Rakvere forsøker tilkjempe seg bysprivilegier og en større frihet enn hva som er mulig i det føydale samfunnet. I romanen "Väljakaevamised" (Utgravinger, 1990) vender Peeter Mirk tilbake til Estland etter flere år i fangenskap. Hans vei til å gjenoppta arbeidet som jurist viser seg stengt. Kross mer enn antyder at juridisk arbeide er en umulighet i et samfunnssystem som er bygget på løgner. I stedet får Mirk arbeide med arkeologiske utgravninger.
Kinesisk kirkehistorie til år 1500
Hvem katolikkene var
Italienerne. Reiseberetninger, kinesiske kilder og arkeologiske funn gjør at man kan fastslå italiensk nærvær for eksempel i Khan-Balyk, Zaitun, Yangzhou, Shangdu (Xanadu) og langs Keiserkanalen. Interessant er for eksempel Katarina Vilioni-gravsteinen fra 1342 i Yangzhou, og en annen gravstein samme sted. Det berettes om både venetianske og genovesiske handelsfolk, og de kjente både Silkeveien og sjøveien til Vest-Asia og videre til Europa.
Europeiske slaver. Europeiske slaver av første generasjon kjenner man først til fra mongolerhoffet før erobringen av Kina, men de og deres etterkommere fulgte med på erobringen. Selv om de var fanget i Ungarn eller lenger øst, er det vesteuropeere det for det meste dreier seg om. De fleste var franskmenn (Willem av Rubruck nevner flere han traff i Karakorum), men der var også en engelskmann som var nevø til en normannisk biskop i Ungarn, og en tysk slave med barn født på steppene.
Fransiskanere, pavelige legater. De fleste europeiske katolikker man kjenner med navn, er – på grunn av de rapporter og skildringer de selv sendte hjem – biskoper, misjonærer og pavelige utsendinger.
Fransiskanerne forkynte også blant jøder og muslimer, men uten at noen av dem lot seg døpe.
Fransiskanermisjonens endelikt
Cembaluc gikk under etter at erkebiskopen ble bortført av tyrkerne i 1375. Etter syv års fangenskap ble han løslatt, og han døde i 1383 i Italia. Det hele svant hen, skjønt ingen av bispedømmene ble formelt opphevet. Når den store kirke i Běijīng gikk under, kan det også skyldes at svært mange av de troende var mongoler, og at mange rett og slett ble utvist fra Kina etter at Ming-dynastiet overtok. De kinesere som måtte ha blitt katolikker, falt antagelig fra, men om det gikk raskt eller tok generasjoner, er umulig å vite. Det antas at det katolske fellesskap i Zaitun holdt seg lengst ettersom byen fremdeles var en verdensåpen havneby også til langt inn i Ming-tiden, men at det gikk under før 1500-tallet.
Da jesuittene senere kunne etablere seg i landet, lette de iherdig etter spor av disse katolikkene, men uten å finne noe levende. Det eneste var at de hørte rykter om folk i Jiangsu som slo korsets tegn uten å vite hva det betød, men ettersom man ikke har noen kilder som tyder på at det noensinne var noen fransiskanermisjon der, kan det ha vært en feiltolkning. I Quanzhou fant de tre kors og i Changshu (i Jiangsu) en latinsk Bibel fra rett tidsepoke, men ingen menighet av noe slag. I 1940-årene ble det dessuten funnet et betydelig antall steinkors i Quanzhou blant steinene fra den delen av bymuren som ble tatt ned og brukt som befestning mot japanerne.
Andre kristne i Yuan-Kina
Til forskjell fra den assyriske og den katolske kirke opprettet ikke de armenske, bysantinske eller de jakobittiske kirker noen offisielle strukturer i Yuan-Kina. Men disse kirkene hadde medlemmer der.
Armenerne var for det første representert med en gruppe slaver i Karakorum som senere ble tatt med til Kina, og av handelsfolk som hadde kommet til Quanzhou sjøveien.
Alanerne, russerne, melkittene og tsjerkasserne var alle kristne av bysantinsk ritus. Alanere kom til Kina etter at de i 1239 ble del av storkhanens garde og deltok i mongolenes hærtog mot det sørlige Song-dynasti. De konverterte senere til katolisismen, og etter erkebiskop Giovanni da Montecorvinos død skrev de til paven i 1338 og bad om en ny biskop. Paven svarte med å sende dem den før nevnte biskop Giovanni de Marignolli. Peregrinus da Castello anslo antallet alaner i Khan-balyk til 30 000. De andre ovennevnte gruppene bysantinere finner man bare sporadisk nevnt i fransiskanernes skrifter.
Nærværet av jakobittiske kristne langs handelsveiene til Kina er bevitnet i Marco Polos reiseskildring Il Milione. Det er ikke direkte belegg for at de kom så langt som til hovedstaden eller til havnebyene, men det anses som mulig.
Ming: Kristendommen svinner hen, forbindelsene med Vesten opphører
Med Yuan-dynastiets undergang i 1368 ble på nytt de sårbare båndene mellom Kina og Vesten brutt. Nå fikk landet et helt kinesisk herskerdynasti, Ming-dynastiet.
Et spørsmål er hvorvidt og i hvilken grad Kina i det tidlige Ming kom i berøring med kristendommen i sin interaksjon med omverdenen. Ming-keiserne førte til å begynne med en aktiv og ekspansiv politikk med handel og oppsiktsvekkende oppdagelsesferder under admiral Zheng He. Zheng He ledet i alt sju ekspedisjoner mellom 1405 og 1433; de gikk til Stillehavet,  Indiahavet, Rødehavet og Persiabukten, og til og med til Afrikas østkyst. Det er grunn til å anta at de reisende på disse ferder kan ha kommet over kristne handelsfolk, særlig helt i vest av sine ferder, men det er ingen belegg for at dette førte til at noen kristne impulser ble overført til dem, enn si ført hjem til Kina.
I 1433, altså kort tid etter Yongle-keiserdømmets tid var omme, ble flåtepolitikken lagt om. Ming-herskerne bestemte seg for heller å konsentrere seg om å utvikle jordbruk enn handel til sjøs. Keiserriket trakk seg for det meste tilbake bak sine tradisjonelle grenser.
Slik overlot de i praksis den sjøverts asiahandel til andre. Først var det muslimene som fylte det vakuum som ble skapt av Ming-dynastiets nye politikk mot sjøfart. Muslimer fra Den arabiske halvøy eller Persia tok med seg sin religion og spredte den seg så langt østover som til Molukkene og de filippinske øyer. På samme tid var portugisernes store oppdagelsesferder begynt. I 1498 fant Vasco da Gama sjøveien til India. Dermed var grunnlaget lagt for en ny kontakt mellom Kina og kristendommen.
Men hvor lenge vedvarte den siste trevl av katolsk kristendom? Lenge var det en allmenn oppfatning blant forskerne at det neppe kunne ha vært så lenge, kanskje vare til rundt 1400. Men etter at Field Museum of Natural History i Chicago i januar 2008 restaurerte en kjent kinesisk billedrull som viser en romersk madonnaskikkelse (nemlig Salus Populi Romani fra kirken Santa Maria Maggiore i Roma) vet man med sikkerhet at denne rullen var malt av den kinesiske kunstner Tang Yin (født 1470, død 1524). Det betyr at kristent tanke- eller kulturgods i Kina ennå var i live da, lenge etter fransiskanermisjonens og Yuan-dynastiets tid. Denne tesen forsvares blant annet av sinologen Lauren Arnold, men det fullstendige gjennomslag i forskerkretser har den ennå ikke fått (juni 2008).
Prinsgemalen
Prinsgemalen (originaltittel: The Love Parade) er en amerikansk filmmusikal fra 1929, regissert av Ernst Lubitsch.
Filmen var skrevet av Guy Bolton og Ernest Vajda, basert på skuespillet av samme navn av Jules Chancel og Leon Xanrof. Filmens intrige spinner rundt romantiske forviklinger mellom Dronning Louise av Sylvania (Jeanette MacDonald) og hennes nye ektemann, Grev Alfred (Maurice Chevalier).
Filmen ble nominert til tre Oscarstatuetter (film, regi, mannlig hovedrolle), men vant ingen.
Handling
Grev Alfred (spilt av Maurice Chevalier) er ansatt som militærattaché ved den sylvanske ambassaden i Paris, men han blir beordret tilbake til hjemlandet Sylvania for å rapportere til dronning Louise for en irettesettelse etter en rekke skandaler - inkludert en affære med ambassadørens kone.
I mellomtiden er dronning Louise (spilt av Jeanette MacDonald), hersker over Sylvania, utrolig lei av undersåttenes opptatthet av hvem hun egentlig planlegger å gifte seg med. Samtidig blir dronningen facinert av Grev Alfred (spilt av Maurice Chevalier) og romantikken deres blomstrer raskt.
Feltartilleri
Feltartilleri er artilleri som er bygget for å brukes i felten. Feltartilleriets alminnelige oppgave er å gi støtteild overfor de andre våpenartene, som oftest infanteriet. Feltartilleriet plasseres som regel bak fronten, og dekkes av denne, men er likevel ansvarlig for sitt eget nærforsvar.
Inntil begynnelsen av 1900-tallet ble kanonene for feltartilleriet trukket av hester. Etterhvert ble disse byttet ut med motorisert trekkraft, først ved at kanonene ble slept etter en trekkvogn slik som f.eks. M101 og M114, og etterhvert har det blitt stadig vanligere med selvdrevet feltartilleri, slik som M109 og Archer, hvor kanonen monteres på et karosseri med belte- eller hjuldrift.
I tidligere tider var feltartilleriets effektive rekkevidde begrenset til et par tusen meter, og nøyaktigheten var dårlig. Dagens feltartilleri har rekkevidde på titalls kilometer og kan med ved bruk av artilleriradar, laseravstandsmåler og artilleriobservatører levere svært nøyaktig ildstøtte selv på lang avstand.
Artilleri
Zihuatanejo
Zihuatanejo de Azueta ligger ved stillehavskysten i den meksikanske delstaten Guerrero. Turiststedet Ixtapa ligger også i dette området. De viktigste næringsområdene er jordbruk, tyreoppdrett, fiske, handel og turisme. Gjennomsnittstemperaturen er 26°C og regntiden varer fra juni til september. I 2005 hadde byen 61 308 innbyggere. Zihuatanejo kommer fra Cihuatlán som betyr «kvinnestedet» på nahuatl.
Rassikring
Rassikring er arbeidet som gjøres for å hindre fjell i å rase ut fra en fjellside. Dette er et arbeid som ikke er gjort en gang for alle, men som må gjentas jevnlig. I Nasjonal transportplan er det bevilget en milliard årlig til rassikring for perioden 2010 til 2014. Både veier, tunneler, boligområder, lekeområder, industriområder, turområder og parkeringsplasser kan være utsatt for ras. Mange anlegg ble bygget hvor det ikke var store krav til fjellsikring. Etter Ålesundraset i 2008 har det vært et annet fokus på rassikring.
Zihuatanejo
Zihuatanejo ligger innerst i bukta Bahía de Zihuatanejo. Rundt bukta ligger det flere flotte badestrender, de to mest kjente er «La Ropa» («Klærne», etter et skipsforlis som førte til at klær ble skylt i land) og «Las Gatas» («Hunkattene», etter harmløse, små haier med værhåraktige følehorn). Las Gatas-stranda er beskyttet av en steinmur bygd av purépecha-folket før den spanske erobringen. Den kan nås fra byen ved hjelp av «lanchas», småbåter, som tar turistene over bukta. Strendene ved Zihuatanejo er svært beskyttede, mens Ixtapas strender ligger åpnere til. Badegjestene sikres imidlertid av flagg og badevakter.
Rassikring
Tre kategorier
Skredeksperter deler steinskred inn i tre kategorier etter størrelse:
Zihuatanejo
Mens Zihuatanejo stort sett har fått vokse uten reguleringer, er den nærliggende badebyen Ixtapa planlagt og bygd for å tiltrekke seg utenlandske turister. Ixtapa tiltrekker seg derfor charterturister fra USA og Canada, mens utenlandske backpackere dominerer i Zihuatanejo. Alminnelige meksikanere foretrekker de lavere prisene i Zihuatanejo, mens den øvre middelklassen gjerne synes Ixtapa er mer standsmessig. Turistsesongen er om vinteren, med en topp i jula og påsken. Regntida om sommeren er derimot ganske rolig, selv om regnet bare kommer i korte, intense byger.
José Azueta, Guerrero
Rassikring
Forarbeid
For å fjerne løst fjell som ikke kan sikres, kan man bruke luftputer. Disse er bare et par centimeter tykke og legges ned i en fjellsprekk. Så fylles de med luft fra en kompressor. Dermed presses fjellet vekk. En slik luftpute kan presse bort inntil 64 tonn.
Sikring
Ved sikring med nett festes metallnett med PVC-beslag til fjellsiden. På vanskelige steder brukes også sprøytebetong sammen med bolting og armeringsnett for å sikre fjellet. Halvparten av de første hundre boltene testes med prøvetrekk med en hydraulisk jekk for å sjekke om de sitter godt nok fast, Deretter sjekkes en fjerdedel av boltene med prøvetrekk.
Om det er for vanskelig å sette bolter inn i fjellet, kan man sette opp rasgjerder for å beskytte mot ras. De sterkeste av disse skal tåle at en steinblokk på mange tonn treffer gjerdet.
Tibetologi
Tibetologi er det vitenskapelige studium om emner knyttet til Tibet, som Tibets historie, religion, språk, og politikk. Tibetologien beskjefiger seg også med samling av tibetanske gjenstander av historisk, kulturell og religiøs betydning. Det kan da dreie seg om statuer, skrin, buddhistiske ikoner og hellige skrifter, thanka broderiet, marerier og tapeter, juveler, masker og andre uttrykk for tibetansk kunst og håndverkskunst.
Historie
Jesuitten Antonio de Andrade (1580–1634) og noe få andre opprettet en liten misjon og kirke i  Tsaparang i 1626, i kongedømmet Guge vest i Tibet. Da kongedømmet ble inntatt av kongen av Ladakh i 1631 ble misjonen ødelagt.
Al DeLoner
Atle Byström (født 9. oktober 1970), som bruker artistnavnet Al DeLoner, er en norsk musiker. Han var låtskriver, pianist og gitarist i den norske gruppen Midnight Choir, som regnes som et av Norges viktigste band på 90-tallet. Etter gruppens oppløsning i 2004, har Byström gitt ut fem soloalbum. Han fikk Kardemommestipendiet i 2008.
Tibetologi
Historie
Desideri var en pioner, og arbeidet med sitt emne med objektivitet og sympati. Men ikke alt han fremkom med har vist seg å være helt korrekt. Tibetologien som en autentisk akademisk disiplin er dermed vel så meget knyttet til en ungarsk forsker Alexander Csoma de Kőrös (1784–1842).
Tibetologien har utviklet seg betraktelig, og interdisiplinær åpning har bragt inn nye perspektiver og gitt nye resultater. Det arrangeres regelmessige internasjonale konferanser av IATS (International Association of Tibetan Studies), hvert tredje år på vekslende steder rundt om i verden.
Aurelio Sabattani
Aurelio Sabattani (født 18. oktober 1912 i Casal Fiumanese ved Imola i Italia, død 19. april 2003 i Vatikanet) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie. Han var prefekt for Den apostoliske signatur 1982–1988.
Han ble kreert til kardinal i 1983 av pave Johannes Paul II.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Mauno Koivistos første regjering
Mauno Koivistos første regjering var republikken Finlands 51. regjering. De fem partiene som inngikk var: SDP, Centerpartiet, Svenska folkpartiet, ASSF og DFFF. Regjeringen styrte fra 22. mars 1968 til 14. mai 1970.
En av regjeringens fremste bedrifter var den første inntektspolitiske helhetsoppgjøret i Finland som ble godkjent straks regjeringen tiltrådte. Riksmeklingsmannen Keijo Liinamaa hadde allerede i 1967 forhandlet fram et oppgjør med arbeidsmarkets parter som innebar at regjeringen på nytt fikk fullmakter å regulere pris- og lønnsnivået.
Kjósarhreppur
Kjósarhreppur er en kommune (sveitarfélag) i regionen Höfuðborgarsvæðið på Island. Den hadde 210 innbyggere i 2010.
De allierte (andre verdenskrig)
De allierte er en betegnelse for alle de landene som kjempet mot aksemaktene under den andre verdenskrig. Under krigen ble betegnelsen «De forente nasjoner» brukt synonymt med «de allierte». Krigsalliansen ble formalisert ved undertegnelsen av Erklæringen om De forente nasjoner («Declaration by the united nations») 1. januar 1942, undertegnet av 26 regjeringer. De allierte ble involvert i krigen enten på grunn av at de allerede var blitt invadert, eller at de ble direkte truet av invasjon eller ettersom de var bekymret over at aksemaktene ville kontrollere verden.
Neustria
Neustria (i betydningen «ny [vestlig] land» i motsetningen til Austrasia, «østlig land», jf. Østerrike) var den vestlige delen av kongeriket til frankerne, som ble opprette i 511 ved delingen av merovingerriket til Klodvig I. Tradisjonen krevde at farens kongerike ble fordelt likt ved hans død mellom hans fire sønn: Kildebert I arvet kongeriket Paris (nå sørlige Frankrike), mens Orléans gikk til Klodomer, Austrasia gikk til Teoderik I, og Soissons gikk til Klotar, den yngste av brødrene. Paris var ved et tidspunkt et uavhengig kongerike, men i 561 ble det slått sammen med Orléans til hva som ble kjent som Neustria, det nordvestlige landet, lokalisert nord og vest av dagens Frankrike.
Neustria utgjorde regionene fra Aquitaine til Den engelske kanal, omtrent hele den nordlige delen av dagens Frankrike med Paris og Soissons som sine viktigste byer. Dermed utgjorde Neustria den vestlige delen av kongedømmet til frankerne under styret til merovinger–dynastiet i fra det 500-tallet til det 700-tallet. Senere refererte Neustria til regionen mellom elvene Seinen og Loire, kjent som regnum Neustriæ, et konstituerende underkongerike av det karolinske rike, og deretter som Vestfrankerriket. De karolinske kongene opprettet også en marche Neustria, tilsvarende det norsk ordet markgrevskap, som var et grenserike som skulle fungere som en buffersone mot bretonere og vikinger som varte fram til kapetiske monarkiet på slutten av 900-tallet da betegnelsen opphørte.
De allierte (andre verdenskrig)
Den antityske sammenslutningen ved begynnelsen av krigen (1. september 1939) besto av Frankrike, Polen, Storbritannia, nasjonene i Det britiske samveldet, Australia, New Zealand, Canada og Unionen Sør-Afrika (sistnevntes soldater kjempet hovedsakelig under Samveldets kommando til tross for å ha vært en selvstendig stat siden 1931). Etter 1941 hadde lederne for Det britiske samveldet, Sovjetunionen og USA, kjent som «de tre store», lederskapet over de allierte maktene. Kina var på den tiden også en betydelig alliert. Andre allierte omfattet Belgia, Brasil, Tsjekkoslovakia, Etiopia, Hellas, India (som en del av det britiske imperiet), Mexico, Nederland, Norge og Jugoslavia.
Neustria
Historie
Stadig omorganisering av områdene ved Klodvigs etterkommere førte til mange rivaliseringer som i mer enn to hundre år holdt Neustria i bortimot konstant krig med Austrasia, den østlige delen av det frankiske kongeriket. Til tross for krigene var Neustria og Austrasia gjenforent kortvarig ved flere anledninger, første gangen under Klotar I under hans styre fra 558 til 562. Maktkampen fortsatte med dronning Fredegund av Neustria, enke av Kilperik I, som førte til en bitter krig. Hun var mor til Klotar II, som styrte fra 584 til 628.
De allierte (andre verdenskrig)
I løpet av desember 1941 foretrakk den amerikanske presidenten Franklin Roosevelt navnet «de forente nasjoner» framfor de allierte. Han refererte til de tre store og Kina som en «forvaltning av det mektige», og deretter benyttet han senere betegnelsen «de fire politimenn». Erklæringen om De forente nasjoner i juli-august 1945 foreslo Roosvelts etterfølger, Harry S. Truman, at utenriksministrene fra Kina, Frankrike, Sovjetunionen, Storbritannia, og USA «burde gjøre utkast til avtaler og grensesettinger i Europa», noe som førte til opprettelsen av Utenriksministrenes råd («Council of Foreign Ministers»).
Neustria
Historie
Etter morens død og gravleggelse i klosterkirken Saint-Denis i Paris i 597, fortsatte Klotar II sin kamp mot Austrasia og dets dronning Brunhilda, og lyktes til sist i 613 da hennes egne forrådte henne ved å overgi den gamle dronningen til ham. Klotar bant henne til en pinebenk for å bli torturert i tre dager før han lot fire hester slite henne i stykker, i henhold til Liber historiae Francorum. Klotar styrte da over et forent rike, men for en kort tid da han gjorde sin sønn Dagobert I til konge av Austrasia. Sønnens tiltredelse som konge av Neustria ved farens død i 629 førte til en ny midlertidig forening av frankernes rike.
De allierte (andre verdenskrig)
Etter invasjonen av Sovjetunionen
¨
William Warren Baldwin
William Warren Baldwin (født 25. april 1775 i County Cork i Irland, døde 8. januar 1844 i Toronto i Canada-vest) jobbet som lege, forretningsmann, advokat, dommer og arkitekt. Han var en aktiv politisk figur i kolonien Øvre Canada.
I 1797 ble han uteksaminert fra den medisinske skolen ved University of Edinburgh. I 1798 kom han til Canada sammen med faren sin. I 1803 fikk Baldwin en advokatbevilling, og i 1809 satt han for første gang som dommer i Tingretten.
De allierte (andre verdenskrig)
Litteratur
Обединени нации през Втората световна война Alliierte fa:نیروهای متفقین
Neustria
Historie
Rikshovmesteren Grimoald den eldre forsøkte å gjennomføre et statskupp i Austrasia. Klodvig II fikk ham fjernet og gjenforente kongeriket fra Neustria, men på nytt kun kortvarig. Under eller kort tid etter styret til Klodvigs sønn Klotar III, avga kongen i Neustria, slik som Austrasia tidligere hadde gjort, makt og autoritet til sin egen rikshovmester.
I 678 ble Austrasia underkastet Neustria ved rikshovmesteren Ebroin for en siste gang. Ebroin ble myrdet i 681. I 687 ble Neustria beseiret Pipin av Herstal, rikshovmesteren av kongen i Austrasia, i slaget ved Tertry i Somme, noe som forente Austrasia og Neustria fra den andre siden. Pipins etterkommere, karolingerne, som fikk navn Pipins sønn utenfor ekteskap, den dyktige hærføreren Karl Martell, fortsatte å styre de to rikene, Austrasia og Neustria, som rikshovmestre. Med velsignelse og godkjennelse av pave Stefan II, som inngikk en strategisk allianse med herskerne i Frankerriket, ble merovingerne formelt avsatt etter 751 av Pipin den yngre, sønn av Karl Martell, og tok kontroll over riket for seg selv og sine etterkommere som konger. De tidligere rikshovmestre var blitt et kongedynasti.
Neustria, Austrasia, og Burgund ble deretter forent under en autoritet, og navnene «Neustria» og «Austrasia» forsvant gradvis.
Karolingske underkongerike
I 748 ga brødrene Pipin den yngre og Karloman deres yngre bror Grifo (726–753) tolv fylker i Neustria sentrert i Le Mans. Denne tildelingen blitt gitt betegnelsen ducatus Cenomannicus, eller hertugdømmet Maine, og det var et alternativt navn for regnum Neustria godt inn på 800-tallet.
Begrepet "Neustria" fikk betydningen "landet mellom Seinen og Loire" da det var gitt som et regnum (kongerike) av Karl den store til sin andre sønn, Karl den yngre, i 790. På denne tiden var den fremste byen i dette riket Le Mans og hvor Karl den yngre etablerte sitt hoff. Under karolingerne var den fremste plikten til kongen i dette riket å utøve Frankerrikets overherredømme over bretonerne i Bretagne.
I 817 ga Ludvig den fromme Neustria til sin eldste sønn Lothar I, men som følge av hans opprør i 831, ble det isteden gitt til Pipin I av Aquitaine, sin nest eldste sønn. Da denne sønnen døde i 838 ble det gitt til Karl den skallede. Neustria, sammen med Aquitaine, utgjorde den fremste delen av Karl den skalledes vestfrankiske rike, utskåret av Frankerriket ved traktaten i Verdun i 843. Karl fortsatte tradisjonen med å utnevne den eldste sønnen til å styre i Neustria med sitt eget hoff i Le Mans da han gjorde Ludvig stammeren til konge i 856. Ludvig giftet seg med datteren av Bretagne, Erispoe, og mottok regnum fra den bretonske monarken med velsignelse fra de frankiske magnatene. Dette unike forholdet for Neustria framhevet hvordan det hadde minsket i størrelse til helt og holdent ved ekskludert Île-de-France og Paris ved denne tiden, da det var fjernet fra den sentrale autoriteten til Karl den skallede og nærmere til den til Erispoe. Ludvig var den siste frankiske monark som ble utnevnt til hersker av Neustria av sin far, og denne praksisen med å opprette underkongeriker for sønnene forsvant med de senere karolingske herskerne.
Æreslegionen
Æreslegionen (fransk: Légion d'honneur) er en fransk fortjenstorden innstiftet av førstekonsul Napoléon Bonaparte i den franske republikk 19. mai 1802. Tanken var å skape en æresbevisning som skulle erstatte de kongelige ordener og æresbevisninger. Disse ble etter revolusjonen opphevet i 1791. Æreslegionen har siden opprettelsen overlevd vekslingen mellom republikk og monarki og utdeles fortsatt av den franske stat. Republikken Frankrikes president er ordenens stormester.
Ordenstegn
Æreslegionens ordenstegn er en stjerne med fem armer. Mellom armene finnes kranser av laurbær og eik. I midten av stjernen sitter en avbildning av et kvinnehode, et symbol for republikken. Ordensbåndet er i rødt.
Inndeling
Æreslegionen hadde ved innstiftelsen fire klasser, men ble allerede i 1805 tilført ytterligere en klasse. Siden 1816 har benevnelsen på de fem klassene ligget fast og disse har blitt retningsgivende for andre fortjenstordener. Ordenens fem klasser er:
Tildeling
Æreslegionen kan tildeles borgere av Frankrike og andre land for sivile eller militære fortjenester. Ordenen kan også tildeles posthumt. Innehavere av første klasse erkjennes også en pensjon. Tildelings skjer etter presidentens eller storkanselliets bestemmelse, etter innstilling fra en statsråd.
Norske innehavere
Opp gjennom årene er en del nordmenn blitt tildelt Æreslegionen, vanligvis fordi de har gjort en spesiell innsats for franske interesser. Kong Harald V er innehaver av storkors, det var også Haakon VII og Olav V. Oberst Birger Eriksen var offiser. Andre norske innehavere er statsminister Thorbjørn Jagland, professor Leiv Flydal, generalmajor Hans Reidar Holtermann, forretningsmann Knut Faremo, skuespillerinne Wenche Foss, kokk og president i Bocuse d'Or Europe Eyvind Hellstrøm, FNs spesialutsending for Libanon Terje Rød-Larsen, Arne Rettedal, Arbeiderpartipolitikeren Oscar Torp og direktør Wilhelm Holst.
I forbindelse med 50-årsjubileet for landgangen i Normandie ble Hugo Munthe-Kaas hedret med Æreslegionen. Ved 60-årsmarkeringen av landgangen i Normandie ble ni norske krigsveteraner hedret med Æreslegionen: Gunnar Knudsen, Lars Arholm, Anders O. Standnes, Johannes Helland, Antoni Lunder, Rangvald Myhre, Bertel Bjørvik, Enevold Falsen Schrøder og Johannes Bauge. I forbindelse med 70-årsjubileet for landgangen i Normandie ble krigsveteran John Pettersen tildelt riddergraden av Æreslegionen. I 2021 ble krigsveteranen Monrad Mosberg tildelt riddergraden.
Aðaldælahreppur
Aðaldælahreppur er en kommune (sveitarfélag) i regionen Norðurland eystra på Island, med 256 innbyggere ved utgangen av 2005.
Alexander Scotland
Alexander Paterson Scotland (født 1882, død 1965) var en britisk arméoffiser og etterretningsoffiser.
Scotland er kjent for sitt arbeid under og etter den annen verdenskrig som øverstkommanderende for London Cage, et krigsfangefengsel som flere ganger har vært gjenstand for påstander om tortur av krigsfanger.
Arbeiderdemokratene
Arbeiderdemokratene ble regnet til å være på venstresida av Venstre, med basis blant småbrukere og landarbeidere. Historisk hadde de bakgrunn i Jon Hols «borgerlige» arbeiderforbund – Det norske Arbeiderforbund. Blant medlemmene fantes det folk som hellet i retning georgisme. Georgisme kommer av den amerikanske sosialfilosofen Henry Georges tanker. Han mente at jordeie ikke burde være kilde til rikdom, og at all inntekt som kom av særlige naturgitte fordeler eller samfunnsmessig utbygging, burde konfiskeres ved en skatt som mer eller mindre skulle dekke de offentlige utgiftene. Samfunnet skulle på denne måten finansiere utgiftene sine ved avgift på grunn- og naturrikdommer som borgerne fikk disponere. De norske «georgistene» gikk ikke så langt, men de fulgte tankegangen et godt stykke og skapte sterk uro på høyresiden i politikken. Kampen om konsesjonslovene var i stor grad en strid om synet på eiendomsretten til naturrikdommer, og her representerte georgistene et ytterpunkt. Mange arbeiderdemokrater var inne på slike tanker. Disse spørsmålene spilte en stor rolle i valgkampen i 1909.
Stortingsrepresentanter
Partiet var representert på Stortinget 1904/1906–1936 med følgende representasjon
Alexander Scotland
Scotland var offiser av Order of the British Empire.
Antonio Cifra
Antonio Cifra (ca. 1584–1629) var en italiensk kapellmester og barokk-komponist.
Cifras far døde tidlig, kanskje allerede før 1594, og onkelen Alessandro tok hånd om ham. ,
Musikkutdanningen fikk Cifra hos Giovanni Bernardino Nanino i Roma. Fra 1605 til 1607 var Cifra musikalsk leder av pavens romerske presteseminar (Pontificio Seminario Romano Maggiore) og hadde samme post ved Collegium Germanicum fra 1608 til 1609. Deretter var han kapellmester ved Santa Casa i pilegrimsbyen Loreto fram til sin død. På denne tiden pleide han intensive kontakter med romerske komponister og deltok ved store anledninger som korleder i Peterskirken.
Antonio Cifra var en produktiv komponist som etterlot seg et stort antall kirkemusikalske vokalverk, blant annet flere bøker med tonesettinger av messer, flere enn ti bøker med flerstemte motetter, både kirkelige og verdslige, såvel som to bind med instrumentalverk (Ricercari e canzoni franzese).
Insekt-Nytt
Insekt-Nytt er et populærvitenskapelig entomologisk blad om insekter og andre leddyr. Bladet er medlemsblad for Norsk entomologisk forening, men kan abonneres på av alle. Det er særlig skrevet for hobbyentomologer og nybegynnere, men har et høyt faglig nivå. Som en del av medlemskapet får medlemmer i Norsk entomologisk forening tilsendt Insekt-Nytt og det mer vitenskapelig orienterte og engelskspråklige bladet Norwegian Journal of Entomology, som kommer ut med to nummer årlig.
Insekt-Nytt kommer ut med fire hefter i året. Redaktør er Anders Endrestøl ved insektavdelingen på Naturhistorisk museum i Oslo.
Norsk entomologisk forening legger ut tidligere nummer av Insekt-Nytt på internett, men de nyeste nummer av bladet vil ikke bli gjort tilgjengelig før etter 5–6 år.
Historie
Bladet ble stiftet i 1976 og Trond Hofsvang var første redaktør. Bladet var enkelt laget i svart hvitt de første årene. I løpet av årene har bladet blitt både tykkere og fått en del fargebilder.
Finland under Vinter-OL 1952
Finland under Vinter-OL 1952. Femti sportsutøvere fra Finland deltok i sju sporter under Vinter-OL 1952 i Oslo. Finland kom på tredjeplass med medaljefordelingen tre gull-, fire sølv- og to bronsemedaljer.
Giuseppe Casoria
Giuseppe Casoria (født 1. oktober 1908 i Acerra i Italia, død 8. februar 2001 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie. Han var prefekt for Kongregasjonen for sakramentene og gudstjenesten 1981–1984.
Han ble kreert til kardinal i 1983 av pave Johannes Paul II.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Arne Drogseth
Arne Gulbrand Drogseth (født 5. januar 1893 på Ljan i Østre Aker, død 11. februar 1973) var en norsk ingeniør og politiker (Ap). Han var konstituert industriminister i Einar Gerhardsens andre regjering i 1951.
Familiebakgrunn og yrkesliv
Etter studentereksamen i 1911 ble han sivilingeniør i metallurgi fra NTH i 1915. Han dro på studiereiser til Sverige, Tyskland og Sveits. Han var ansatt ved Marinens hovedverft i Horten da han ble arrestert av okkupasjonsmakten i 1941 og internert på Bredtvet. Høsten 1942 rømte han først til Sverige, deretter til London. I 1943 var Drogseth sekretær for industrikomiteen i London, ledet av professor Fredrik Vogt for å forberede gjenreisningen av norsk industri. Etter krigen var Drogseth ansatt ved Statens jernverkskommisjon 1945–1946 og administrerende direktør i A/S Norsk Bergverk i Oslo 1951–1963.
Politisk arbeid
Han meldte seg inn i Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti i 1921 og Det norske Arbeiderparti i 1927. Han var medlem av Horten bystyre 1922–1940 og varaordfører 1937–1940, og satt som formann i Horten Arbeiderparti i en årrekke. Drogseth var også redaktør i Horten Arbeiderblad 1921–1933.
Han var 1. vararepresentant til Stortinget fra kjøpstedene i Vestfold 1937–1945 samt personlig sekretær for statsråden i Handelsdepartementet 1946–1947. Drogseth var statssekretær i Industridepartementet fra 11. juli 1947 til 29. juni 1951, deretter konstituert statsråd i samme departement i Lars Evensens permisjon frem til 11. november 1951.
John Candy
John Franklin Candy (født 31. oktober 1950, død 4. mars 1994) var en canadisk komiker og skuespiller. Blant hans filmer er komediene Onkel Buck (Uncle Buck, 1989), Neste stopp, Chicago? (Planes, Trains and Automobiles, 1987) og Hjemme alene (Home alone, 1990), alle skrevet av John Hughes, som også regisserte to av dem.
Bakgrunn og arbeid
John Candy ble født og vokste opp i forstadsbyen Newmarket i Ontario i Canada. Han studerte ved idrettslinja på Neil McNeil High School og drev med fotball.
Den eldre broren Jim døde 64 år gammel av hjerteinfarkt. Også faren døde tidlig av samme årsak.
På 1980- og begynnelsen av 1990-tallet var Candy blant de mest populære skuespillerne i amerikanske filmkomedier, ofte i morsomme roller som sympatisk og godmodig, men også ensom og overvektig.
John Candy slet med depresjoner, og røykte og drakk tett. Han gikk ned i vekt, men ble innlagt på sykehus med hjerteinfarkt 1. mars 1994. Candy døde tre dager senere, 43 år gammel.