cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Engelbert Humperdinck (sanger)
Barndom og oppvekst
Som Arnold Dorsey, var Humperdinck en av ti søsken født i Madras, India, av offiser Mervyn Dorsey i den britiske hæren og hans kone Olive. Humperdinck er britisk-indisk, hans mor er av indisk herkomst. Familien flyttet til Leicester i England da han var omkring ti år. Han viste snart interesse for musikk og begynte å lære seg å spille saksofon. I løpet av 1950-tallet begynte han å spille saksofon i nattklubber, men han begynte trolig ikke å synge før han var sytten år, da vennene hans lurte ham til å delta i en pub konkurranse. Han fikk kallenavnet «Gerry Dorsey» etter at han imiterte Jerry Lewis, og det kallenavnet brukte han nesten et tiår.
Selv om Humperdincks musikk karriere ble avbrutt av innkalling til tjeneste i den britiske hæren på midten av 50-tallet, så fikk han sin første platekontrakt i 1958 med Decca Records etter at han dimitterte. Hans første singel, «I'll Never Fall in Love Again», ble ingen hitlåt, men Humperdinck fikk prøve seg igjen et tiår senere med et helt annet resultat. Humperdinck fortsatte å jobbe i nattklubbene inntil 1961, da han ble rammet av tuberkulose. Etter at Humerdinck gjenvant helsen så returnerte han til nattklubbene, men med liten suksess.
Tidlig karriere
I 1965, slo Humperdinck seg sammen med sin tidligere rom kamerat, Gordon Mills, som hadde blitt artistformidler og var manager for Tom Jones. Siden Humperdinck hadde slitt i mange år for å bli suksessfull, så foreslo Mills at han skiftet navn til det slående Engelbert Humperdinck, lånt fra den tyske opera komponisten Engelbert Humperdinck som blant annet var kjent for operaen Hans og Grete. Mills ordnet også en ny kontrakt med Decca Records.
Bill Frisell
Bill Frisell (født 18. mars 1951 i Baltimore) er en amerikansk jazzmusiker (gitar), kjent fra en rekke innspillinger og samarbeid med norske musikere.
Engelbert Humperdinck (sanger)
Første suksess
Humperdinck nøt den første virkelige suksessen i Beligia, juli 1966, da han sammen med fire andre representerte England i den årlige Knokke-sangkonkurransen. I oktober var han på scenen i Mechelen. Humperdinck gjorde det også bra på Belgiske hitlister med «Dommage, Dommage» som førte til at hans første musikkvideo ble filmet, med Humperdinck i Zeebrugge havn.
Bill Frisell
Frisell har, utover flere titalls utgivelser, spilt i Jan Garbarek group (1981–83). Han var i Jazz jorda rundt med Kenny Wollesen trommer og Tony Scherr bass (9.3.07). I 858-kvartett med Hank Roberts cello, Jenny Scheinman fiolin og Eyvind Kang bratsj var han på Vossajazz 2007. Tidligere har han besøkt Kongsberg Jazzfestival (1993, 2006) og Moldejazz (1981/82/88/90/91/95/2024), hvorfra man fikk utgivelsen Molde Concert med Arild Andersen (1981).
Engelbert Humperdinck (sanger)
Første suksess
På midten av 60-tallet besøkte Humperdinck Bert Kaempfert i hans residens i Spania og ble tilbudt tre sangarrangementer – «Spanish Eyes», «Strangers in the Night» and «Wonderland by Night». Vel tilbake i London spilte han inn alle tre sangene. Da han så at «Strangers in the Night» hadde potensial, så spurte han sin manager Gordon Mills om den kunne bli sluppet som singel. Men dette ble avslått fordi sangen hadde allerede blitt forespurt av Frank Sinatra.
Gjennombrudd
Humperdincks smørsanger-stil og hans pene ytre, en kontrast til Tom Jones' energiske og sexy stil, ga Humperdinck en stor tilhengerskare, særlig blant kvinner. Humperdincks største kvinnelige fans, som også inkluderte den unge Prinsesse Anne, kalte seg selv «Humperdinckers». «Release Me» ble etterfulgt av ytterligere to hit ballader, «There Goes My Everything» og «The Last Waltz», som ga ham et rykte som smørsanger, en beskrivelse som han var uenig i: "Ingen liker å bli kalt smørsanger, når man ikke er det." sa Humperdinck til The Hollywood Reporter skribent Rick Sherwood, "Ingen smørsanger har den spennvidden som jeg har. Jeg kan treffe noter som ikke engang banken kan innløse. Jeg er en samtids popsanger, en elegant utøver."
Ekteskap
Humperdinck giftet seg med Patricia Healey i 1964. Paret møttes på en nattklubb i Leicester. De har tilsammen fire barn og ni barnebarn. Familien har bodd i Storbritannia og i Sør-California. I 2017, fortalte Humperdinck at Patricia hadde vært plaget av Alzheimers sykdom i 10 år. Hun døde i Los Angeles 5. februar 2021 av Covid-19.
1970-tallet
Ved starten av 1970-tallet var Humperdinck travelt opptatt med opptak, og dette resulterte i en rekke signatursanger fra denne perioden: «We Made It Happen», «Sweetheart», «Another Time, Another Place», og «Too Beautiful To Last».
Men da Humperdincks ballade-aktige stil ble mindre populær, og etter at han hadde blitt noe influert av Broadway; konsentrerte Humperdinck seg om å selge album, live-opptredener, samt utvikle en elegant scenestil som gjorde at han ble et naturlig valg for Las Vegas og lignende arenaer.
I 1976 spilte Humperdinck inn «After the Lovin'», en ballade produsert av Joel Diamond og utgitt av Epic, et datterselskap av CBS. Sangen ble en topp ti hitlåt i USA, og markerte en annen milepæl i Humperdincks karriere, han ble nemlig nominert til en Grammy Award, solgte til gull, og vant prisen for «årets mest spilte Juke Box singel». Albumet ved samme navn nådde topp tjue på de amerikanske salgslistene, og innbrakte Humperdinck en «Double Platinum».
Joel Diamond fortsatte å produsere album for Humperdinck på plateselskapet Epic, og det resulterte i titler som This Moment In Time (1979) som toppet salgslistene for godt voksne i USA, samt to juleplater. De to er fortsatt gode venner i dag.
Det var en bevisst satsing på å fornye sin musikk og sitt image. «Jeg liker ikke å gi folk det de allerede har sett,» sa Humperdinck i 1992, «Jeg tar jobbeskrivelsen "underholder" veldig alvorlig!». Videre skal Humperdinck ha sagt at han får sin største inspirasjon fra folk som sier «Jeg ante ikke at du kunne gjøre det der!». Humperdinck har også forsvart sine egne fans (de såkalte Humperdinckers), som i stor grad bidro til at han fortsatte å selge plater selv etter at de sluttet å spille sangene hans på radioen. Humperdinck sier selv «De er veldig lojale mot meg og vil gå veldig langt for å forsvare mitt rykte. De er tennpluggen til min suksess.»
Humperdinck har senere avslørt at han hadde lite eller ingenting å si når det kom til utvelgelsen av låter til hans album, en kjensgjerning som i sin tid ledet til spørsmål om Humperdinck var sin egen herre, eller plateselskapets/managerens marionett (nikkedukke). Men etterhvert som karrieren steg fremover, så fikk Humperdinck mer kreativ frihet, og følgelig et større utvalg av sanger, i tillegg til sine sukkersøte ballader. Men uansett var romantikk fortsatt essensiell i hans musikk og hans fans kalte ham «Kongen av romantikk», så sent som i april 2010.
1980- og 1990-tallet
På 1980-tallet, i en alder av nesten femti år, spilte Humperdinck fortsatt inn plater regelmessig og holdt opptil 200 konserter pr. år, og klarte allikevel å opprettholde familielivet sitt. Humperdinck og hans kone Patricia oppdro fire barn (Bradley, Scott, Jason og Louise) som ettersigende også skal ha blitt involvert i deres fars karriere da familien pendlet mellom hjemmene sine i England og det sørlige California.
I 1988 saksøkte Humperdinck tidsskriftet National Enquirer for injurier. Opphavet til de injurierende påstandene skal ha vært Kathy Jetter, moren til Humperdincks uekte barn, i form av en begjæring til New Yorks Familierett i et forsøk på å øke barnebidraget fra Humperdinck. Men Jetter tapte. Jetter hadde lyktes i farskapssaken som hun anla mot Humperdinck i kjølvannet av at hun fødte datteren Jennifer i 1977.
1989 var et begivenhetsrikt år for Humperdinck. Han ble tildelt en stjerne på Hollywood Walk of Fame og vant en Golden Globe Award som «årets Entertainer». Videre engasjerte Humperdinck seg i veldedige formål som «Leukemi Research Fund», det amerikanske Røde Kors, den amerikanske lungeforeningen og flere aids-hjelpeorganisasjoner. Han skrev også en sang for én gruppe, temasangen for «Reach Out». Humperdincks gamle venn Clifford Elson skal ha sagt: «Han (Humperdinck) er en gentleman, i en business hvor det ikke kryr av gentlemenn.»
I 1989 spilte han også inn albumet Step Into My Life, utgitt som Ich Denk An Dich i Tyskland, hvor samtlige sanger på albumet var skrevet av Dieter Bohlen fra duoen Modern Talking (noen i samarbeid med Barry Mason). Albumet inneholdt «Red Roses For My Lady», «I Wanna Rock You In My Wildest Dreams», samt en versjon av Dieter Bohlen første hit, fra albumet Modern Talking, «You're My Heart, You're My Soul».
I 1996 fikk Humperdinck fremføre The Star-Spangled Banner før starten av 1996 sesongens «Daytona 500» billøp. Videre var Humperdincks sang, «Lesbian Seagull», med i soundtracket (filmmusikken) til filmen Beavis and Butt-head Do America. I filmen blir sangen sunget av en av Beavis and Butt-Heads lærere, Mr. Van Driessen.
Det 21. århundre
Humperdinck nådde topp fem på de britiske salgslistene i 2000 med albumet Engelbert At His Very Best. I 2004 gjentok han bedriften etter at han hadde vært med i en tv-reklame for bryggeriet John Smith's Brewery.
Våren 2003 samarbeidet Humperdinck med den Grammy-vinnende artisten og produsenten Art Greenhaw for å spille inn Roots/gospel albumet Always Hear the Harmony: The Gospel Sessions. På albumet medvirket også Light Crust Doughboys, The Jordanaires og Blackwood Brothers Quartet. Det kritikerroste albumet ble nominert for en Grammy for «Beste Country eller Bluegrass gospel album». Humperdinck ble fotografert sammen med flere generasjoner fans på Grammy Awards-utdelingen i Los Angeles 2004, der han var æresgjest.
I august 2005 auksjonerte Humperdinck bort sin Harley-Davidson motorsykkel på eBay for å samle inn penger til luftambulansen i Leicestershire, hvor han tilbragte mesteparten av sin barndom. I september 2007 utga Humperdinck et hyllest-album til britiske komponister, med tittelen The Winding Road.
Den 25. februar 2009 annonserte byrådet i Leicester City at Humperdinck skulle få Leicesters ærespris, sammen med forfatteren Sue Townsend og den tidligere profesjonelle fotballspilleren Alan Birchenall.
19. desember 2009 opptrådte Humperdinck på Carols in the Domain, en populært julekonsert som arrangeres i Sydney i Australia. 17. oktober 2010 fikk Humperdinck opptre i den prestisjetunge konserthallen «Orchestra Hall» i byen Minneapolis, Minnesota i USA. Konserten ble arrangert av impresarioen Lilly Schwartz. I november 2010 holdt han en rekke konserter i Australia, samtidig som han utga sitt nytt studioalbum med tittelen Released.
Humperdinck er ganske populær i India, hvor han i tillegg til å besøke sin mors familie, også har opptrådt en rekke ganger.
Eurovision Song Contest
Den 1. mars 2012, annonserte BBC at Humperdinck skulle representere Storbritannia i finalen i Eurovision Song Contest 2012, som ble arrangert i Baku i Aserbajdsjan, den 26. mai.
Sangen «Love Will Set You Free» ble først offentliggjort den 19. mars, og var skrevet av den Grammy-vinnende produsenten Martin Terefe og Sacha Skarbek.
Humperdinck – som var førstemann ut i konkurransen – endte på en skuffende 25.-plass med kun 12 poeng.
Utmerkelser
Humperdinck ble i 2021 utnevnt til medlem (MBE) av Order of the British Empire.
Diskografi
Album (utvalg)
Hits (i utvalg) Følgende av hans mange innspillinger har toppet hitlistene, enten i England eller i USA:
Junior (film)
Junior er en amerikansk filmkomedie fra 1994 med Emma Thompson, Arnold Schwarzenegger og Danny DeVito i hovedrollene. Regi er ved Ivan Reitman.
Filmen fikk blandet mottakelse av anmelderne og har bare oppnådd 34% på Rotten Tomatoes. Den kjente amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den svært god omtale (Tre og en halv av i alt fire stjerner), mens den amerikanske komikeren og skribenten Michael J. Nelson rangerte den som den nest verste filmkomedien noensinne. Filmen ble en moderat publikumssuksess på kino og innbrakte $108 millioner globalt, hvorav $36 millioner i USA.
Handling
To forskere får avslag på videre forskning på befruktning av egg. I sin fortvilelse blir de enige om å inplantere et befruktet egg i den ene av de to. Problemet er at de begge er menn.
Om filmen
Den ble nominert Oscar for beste sang og tre Golden Globes (sang, mannlig skuespiller og kvinnelige skuespiller).
Dagbladets anmelder gav den terningkast fire, mens VG gav den tre.
Leland Stowe
Bakgrunn og virke
Leland Stowe ble født i Southbury, USA og etter endte studier ved Wesleyan University begynte han som journalist. Han ble i 1926 korrespondent i Paris for New York Herald Tribune. I 1930 vant han Pulitzerprisen for sin dekning av krigsskadeserstatningskonferansen i Paris (som ledet til Youngplanen).
Da krigen i Europa brøt ut i september 1939 fikk Stowe en stilling som krigskorrespondent for Chicago Daily News, etter først å ha fått beskjed fra New York Herald Tribune at han var for gammel til å være krigskorrespondent for dem. Under den finsk-sovjetiske vinterkrigen (30. november 1939–13. mars 1940) dekket Stowe krigen fra finsk side.
I Norge under Tysklands invasjon
Stowe befant seg i Oslo den 9. april 1940 og var øyenvitne til tyskernes innmarsj og den norske mangelen på motstand. Stowes kritiske artikler fra felttoget i Norge var medvirkende til å undergrave den britiske statsminister Neville Chamberlain. Fra balkongen på Grand Hotel så Stowe de tyske soldatene marsjere opp Karl Johans gate, og han rapporterte tilbake at «nordmennene i Oslo tar okkupasjonen med ro».
Etter den tyske innmarsjen i Oslo reiste Leland Stowe nordover og var mot slutten av april vitne til den tyske bombingen av Steinkjer 21. april 1940, hvor store deler av byen ble ødelagt. Stowe skrev svært kritiske artikler til amerikanske aviser om dårlig norsk og britisk innsats i felttoget i Midt-Norge. Stowes artikler ga den norske eksilregjeringen problemer overfor opinionen i USA; idet han levnet Norge lite ære for mangelen på motstand mot de tyske invasjonsstyrkene. Den norske eksilregjeringen i London iverksatte en massiv informasjonskampanje, ledet av ambassaden i Washington.
Krigskorrespondent i Sovjetunionen og Asia
Etter andre verdenskrig var Stowe fra 1952 til 1954 sjef i Radio Free Europes informasjons- og nyhetstjeneste. I 1955 begynte han å undervise ved University of Michigan, og arbeidet også for Readers Digest (norsk utgave, Det beste). Han pensjonerte seg i 1970.
Erling Nilsen (bokser)
Erling Nilsen (født 30. desember 1910 i Moss, død 23. april 1984 samme sted) var en norsk bokser som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Kari
Kari en kortform av kvinnenavnet Katarina som kommer av det greske navnet Aikaterine som har en usikker opprinnelse. Senere ble navnet knyttet til det greske ordet katharós som betyr «ren».
Erling Nilsen (bokser)
Nilsen vant en olympisk bronsemedalje i boksing under OL i 1936. Han kom på tredjeplass i den tyngste vektklassen, tungvekt, over 79,4 kg. Nilsen vant de to første kampene, men tapte i semifinalen til Guillermo Lovell fra Argentina som siden tapte finalen mot tyske Herbert Runge. Nilsen vant mot Ferenc Nagy fra Ungarn i bronsefinalen på walk over. Det var 17 boksere fra 17 nasjoner som stilte i tungvektklassen som ble avviklet i perioden 10. til 15. august 1936. I europamesterskapet i 1937 møttes Nilsen og Nagy igjen i bronsefinalen, denne gang vant Nilsen etter full kamp.
Kari
Utbredelse
Kari er et svært vanlig navn i Norge, men er lite brukt i andre land. Navneforsker Ivar Utne kaller det særnorsk, og i 1999 var Kari nominert til norsk «tusenårsnavn». Den første kvinnen vi kjenner til som het Kari, bodde i Stryn rundt 1520.
Kari er kjent i Norge fra 1500-tallet. Kari var blant de tre mest brukte navnene i Norge på 1600- og 1700-tallet. I nyere tid har Kari vært blant de mest populære døpenavnene i Norge i perioden ca. 1920-1970.
Kari var i 2006 det tredje mest brukte kvinnenavnet i Norge etter Anne og Inger.
De fleste som heter Kari har dette som eneste fornavn. Vanlige sammensatte navn er: Karianne, Kari-Anne og Anne-Kari.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Edin Løvås
Liv og virke
Edin Løvås er mest kjent for sitt arbeid innen retreatbevegelsen i Norge. Retreatbevegelsen vokste fram i Norge fra 1950-tallet da Sandom retreatsenter i Ottadalen ble etablert. Siden var han med på å bygge opp flere tilsvarende sentra for kristen meditasjon: Tomasgården ved Kornsjø, Johannesgården ved Lillehammer, Lia gård i Østerdalen og Solåsen pilegrimsgård i Son. Profilen for disse varierer, men stillhet, bønn og ettertanke er fellesnevneren for alle.
Løvås var en mye brukt predikant. Han startet som pastor i Det norske misjonsforbund. Etter et intervju i norsk radio opplyste forbundsledelsen i Misjonsforbundet i sin tid at de ikke ønsket noe samrøre med Løvås som de mente nærmet seg «spiritisme». Dette var begynnelsen på et 15 år langt «eksil», men dette endret seg. Ved sin død ble Løvås hyllet fra Misjonsforbundets side som en «døråpner til en dypere relasjon med Jesus gjennom kristussentrert forkynnelse».
I 1950 utga Løvås boken Kanskje dette er vegen og i 1952 Åndelige øvelser for en Kristus-disippel, inspirert av jesuitterordenens grunnlegger Ignatius av Loyola. Der gav han veiledning til den såkalte Jesusmeditasjonen.
Edin Løvås er kjent for å bruke både humor og en folkelig tone under sine prekener. Han har også skrevet en «vitsebok», inspirert av kristen moral og etikk. Selv etter at han ble pensjonist, drev han aktiv forkynnervirksomhet og skrev artikler for ulike tidsskrifter.
I 2002 utga Løvås boken Minutter med Jesus: 365 enkle øvelser i jesusmeditasjon, som inneholder 365 bibelvers som kan brukes til meditasjon – ett for hver dag. Den er oversatt til flere språk og solgt i mange. Boka Maktmennesket i menigheten (1987), ny utgave under tittelen Det farlige maktmennesket (1999), som omhandler psykopati og maktmisbruk i menigheten, er Løvås' kanskje viktigste bok.
Presten og forfatteren Knut Grønvik utga i 1996 boken Snekkersønnen, som er en biografi om Edvin Løvås.
Et kjent Løvås-sitat er «en gudstjeneste er en rast underveis til himmelen».
Utmerkelser
Edin Løvås ble av avisen Vårt Land nominert til Petter Dass-prisen i 2010.
Shenzhou 6
Shenzhou 6 (kinesisk: 神舟六号) var Kinas andre bemannede romferd, og den sjette ferden i Shenzhou-programmet siden 1999. Det var den første ferden i programmet med flere ombord i romfartøyet. Ferden ble skutt opp med bæreraketten Chang Zheng 2F.
Mannskap
Resverve-mannskap
Dette var den første romferden for begge. Navnene deres ble offentliggjort til kinesiske og interasjonale medier ca. fem timer før selve ferden. Nie Haisheng feiret sin 41. bursdag i verdensrommet.
Høydepunkter fra ferden
President Hu Jintao var tilstede i kontrollsenteret i Beijing («Beijing Aerospace Control Center») under oppskytingen. Statsminister Wen Jiabao var tilsted på Jiuquan satellittutskytningssenter.
Den første av flere bane-endrende manøvrer ble gjennomført som planlagt 07:54:45, med en 63 sekunder lang tenning av motorene. Etter ca. 1,5 time ble luken mellom landingskapselen og kretsløps-modulen åpnet, og for første gang var mannskapet i stand til å bevege seg over i den andre delen av romfartøyet. Jùnlóng var først inn, mens Haisheng ble værende i landingskapselen. De byttet plass tre timere senere.
13:32 UTC hadde Fei og Nie en 7 minutters lang samtale med sine koner og barn som var i kontrollsenteret. Nie sine døtre sang "Happy Birthday To You".
Mannskapet sin aktiviteter er ikke 100% offentliggjort. Et kjent eksperiment involverte test av mannskapet sine bevegelser i de to ulike modulene av romfartøyet. De bevegde seg frem og tilbake, åpnet og lukket lukene med "større styrke" enn normalen.
Den andre bane-endrende manøveren skjedde kl 21:56 13. oktober. Den løftet banen, og varte i 6,5 sekunder.
15. oktober hadde mannskapet en to minutter lang samtale med President Hu Jintao fra kl 08:29, Under samtalen fortalte Hu at "Moderlandet og folket er stolte av dere. Jeg håper at dere vil utføre deres oppgaver og gjennomføre oppdraget rolig og forsiktig, og vende tilbake i triumf".
Landingen begynte kl 19:44 16. oktober da kretsløps-modulen ble frakoblet fra landingskapselen. Kretsløps-modulen avfyrte sine raketter to ganger 19. oktober for å løfte den til en bane med høyde på 335 km.
Et minutt etter separasjonen ble bremse-rakettene på landingskapselen avfyrt. 20:07 traff kapselen atmosfæren over Kina. Fallskjermene åpnet som planlagt og kapselen landet i Indre Mongolia kl 04:33 (lokal kinesisk tid, 20:33 UTC). Kapselen landet ca. 1 km fra sitt planlagte mål.
Eksperimenter
Det ble annonsert i juli 2006 at Shenzhou 6 ville inneholde et eksperiment som inkludert sperm fra griser i Chongqing, men 11. oktober ble det kjent at det ikke skulle gjøres noen eksperimenter på dyr eller plantefrø under ferden. En kinesisk uttalelse sa at hovedfokus for Shenzhou 6 var de fysiske reaksjonene til mannskapet på turen i verdensrommet.
Spekulasjoner, bl.a av Morris Jones som skriver for SpaceDaily.com, har vært at på grunn av informasjon om eksperimenter ombord, var mannskapet mest opptatt av militære oppdrag som bruk av overvåkingskamera.
Harvey Spencer Lewis
Harvey Spencer Lewis (født 25. november 1883 i Frenchtown, New Jersey, død 2. august 1939) var en rosenkorser, martinist, okkultist, mystiker og forfatter. Han grunnla rosenkorsordenen A.M.O.R.C., og var ordenens første Imperator fra 1915 til 1939.
Lewis var frimurer. I 1917 ble han innviet i lærlinge- og medbroder-graden ved Normal Lodge No 523, Masonic Hall, 46 West 24th Street, New York. Han avslo imidlertid tilbudet om å innvies i mestergraden.
I 1921 ble han tildelt et hederscharter av Theodor Reuss, stormester av Ordo Templi Orientis (O.T.O), som æresmedlem av 33º, 90º og 95º av den primitive Rite av Memphis-Misraim, og 7º av O.T.O. Lewis ble imidlertid aldri innviet i verken Memphis-Mizraim eller O.T.O.
Hans livsverk skulle nemlig bli grunnleggelsen av et mystisk broderskap som var uavhengig av både frimureriet, Teosofisk samfunn, Kristen Vitenskap og andre ånds-strømninger i hans samtid. Mandag den 8. februar 1915 grunnla han The Ancient and Mystical Order of the Rose Cross (A.M.O.R.C.). Stiftelsesmøtet fant sted klokken 20:30 om kvelden, i 80 Fifth Avenue, New York, med ni personer tilstede, deriblant han selv.
Oppvekst blant metodister
Dette var en svært religiøs familie, der den metodistiske Kirke var sentral. Aaron Lewis var en gudfryktig predikant i den metodistiske kirke i Kingswood. Det daglige livet vekslet mellom hardt fysisk arbeid på farmen og den åndelige næring de fant i metodist-kirken. I tillegg arvet han en forkjærlighet for fransk litteratur fra sin mor. Aaron Lewis ble viet med Catherine Hoffmann, som hadde studert til å bli lærerinne i sitt hjemland. Sammen fikk de sønnen Harvey Spencer Lewis.
Aaron Lewis forlot senere farmen og ble lærer i en handels-skole i en nærliggende by. Der tjente han penger som kalligraf ved å tegne små illustrasjoner hjemme om kveldene. Catherine ble lærer i byen. Deretter flyttet familien til New York. Der møtte Aaron Lewis kjemikeren Daniel T. Ames, spesialist på analyse av blekk og papir. Sammen oppfant de en analyse-teknikk for å avgjøre om dokumenter var ekte eller forfalskede. Aaron Lewis var en autoritet på området i mer enn 30 år.
Harvey Spencer Lewis skulle senere i sitt liv konkludere med at rosenkorsordenen ble bragt til USA på 1600-tallet, hvor det hadde levd videre som et esoterisk selskap blant pietistene.
En søkende sjel
Harvey Spencer Lewis studerte fysikk, elektrisitet, kjemi og fotografi, bygde sitt eget kamera, hadde talenter innenfor tegning, maling og musikk, spilte piano og organiserte det andre skole-orkesteret i New Yorks historie. I juni 1899 spilte hans gruppe ved eksamensseremonien.
Likevel søkte han mer enn materiell kultur. Hver søndag besøkte han Metodistkirken. Han leste og diskuterte Bibelen. Han deltok entusiastisk i aktivitetene til Metropolitan Church i New York, deltok i kirkens sangkor til han var 16 år gammel, og lyttet oppmerksomt på prekenene til kirkens pastor, Dr. S. Parkes Cadman.
I fritiden satt han ofte i meditasjon i kirken. Han diskuterte spørsmål om mystikk med pastoren. Ofte satt han alene i kontemplasjon over alteret og reflekterte over de guddommelige mysteriene. I dette tempelet hadde han mystiske erfaringer og begynte å stille spørsmål om menneskets innerste natur og menneskets muligheter til å få kontakt med sin egen sjel.
Møtet med spiritismen og kristne mystikere
I 1900 avsluttet Lewis sin skolegang og ble kontorist og reklamemann ved Baker & Taylor Publishing. En artikkel den 20. oktober 1901 i New York Evening vakte hans oppmerksomhet. Den beskrev mediet Leonora Piper fra Boston. Spiritismen og eksperimenter med mediumisme var populært i USA, og Selskapet for Psykisk Forskning forsket på paranormale evner og parapsykologi.
I 1902 ble Lewis medlem av en komité som forsket på mediumisme og spiritisme, med det formål å skille bedragere fra seriøse mennesker med parapsykologiske evner. Det ble organisert ulike eksperimenter med medier for å øke forståelsen av slike fenomener. I 1904 ble han leder av denne sammenslutningen. Samme år grunnla Lewis en avdeling av Selskapet for Psykisk Forskning i New York. Under hans ledelse ble mer enn 50 bedragere avslørt. Instituttet samarbeidet med politiet i New York og med dagsavisen New York World. Der skrev Lewis en rekke artikler om parapsykologiske fenomener; en av de mest kjente ble publisert i januar 1907.
De kristne mystiske bevegelsene Ny Tanke, Kristen Vitenskap og Unity Church var aktive på denne tiden. Ella Wheeler Wilcox fra Ny Tanke publiserte i 1902 boken The Heart of the New Thought (Hjertet av den Nye Tanke) og var en medhjelper i grunnleggelsen av rosenkorsordenen A.M.O.R.C.
En åndelig oppvåkning
I mellomtiden fortsatte Lewis' mystiske erfaringer under hans daglige meditasjoner. Lewis opplevde stadig å rykkes bort fra den våkne hverdagsbevisstheten og inn i en ubeskrivelig bevissthetstilstand av dyp fred. Da han vendte tilbake til den våkne hverdagsbevisstheten, følte han at han hadde fått svar på spørsmål om livets store mysterier, Gud og naturen.
Etterhvert betrodde Lewis sine mystiske erfaringer til May Banks-Stacey, en eldre kvinne som Lewis møtte i 1907 under sitt arbeid ved Selskapet for Psykisk Forskning. Hun hadde tilhørt den Esoteriske Seksjon av Teosofisk samfunn, en indre sirkel i miljøet rundt Helena Petrovna Blavatsky, og var høyst sannsynlig også elev av den indiske guruen Swami Vivekananda. I tillegg var hun medlem av en rekke frimurer-lignende sammenslutninger som f.eks. Eastern Star, som var grunnlagt av Annie Besant. Hennes farfar, James Banks (1732–1793) var blant grunnleggerne av den første frimurer-losjen i New Jersey (St. John's Lodge No.1) i 1761.
May Banks-Stacey hevdet at Lewis under sine mystiske erfaringer hadde gjenoppdaget kunnskaper som var ervervet i tidligere inkarnasjoner. Hun hevdet også at Lewis under en eller flere tidligere inkarnasjoner hadde tilhørt en mystisk rosenkorsorden i det gamle Egypt.
I tillegg hevdet hun at rosenkorsordenen var et hemmelig broderskap som ble bragt til Pennsylvania av engelske utvandrere til USA i 1694.
Harvey Spencer Lewis leste all tilgjengelig litteratur om rosenkorsordenen, men fant ingenting som tydet på at ordenen fantes andre steder enn i Tyskland på 1600-tallet. Han fant heller ingen historiske forbindelser med Egypt.
I februar 1908 arbeidet han for tidsskriftet The Future (Fremtiden), en månedlig publikasjon utgitt av den kristne mystiske bevegelsen Ny Tanke. Der skrev han to artikler om astrologi og den første artikkelen i en serie med tittelen The new ontology.
Våren 1908 hadde Lewis en opplevelse som forandret resten av hans liv. Han besøkte den metodistiske Metropolitan Church i 7 Avenue, New York, det samme stedet som 7 år tidligere hadde vært hans åndelige hjem. Første torsdag etter påske, kl 17, gikk han til kirken og satte seg ned på en kirkebenk for å meditere i ensomhet.
Plutselig følte han nærværet av et usynlig vesen i kirken. Han opplevde en skikkelse, en gammel mann med et langt skjegg som utstrålte en fornemmelse av dyp fred og harmoni. Skikkelsen fortalte han at kunnskapen han lette etter ikke kunne gjenfinnes i bøker, og at han burde reise til Frankrike og innvies i rosenkorsordenen.
Psykiatere kan tolke dette som en patologisk, hallusinatorisk erfaring som tilsvarer arketypen den gamle vismann slik den er beskrevet av Carl Gustav Jung.
For Lewis var dette en virkelig åndelig skikkelse, og opplevelsen ble så rystende at den totalt endret kursen i hans videre livsløp.
Innvielsen i Toulouse
Etter denne opplevelsen skrev Lewis et brev til en sjefredaktør og innehaver av en bokhandel i Paris. Kanskje fikk han adressen av May Banks-Stacey. Det dreide det seg mest sannsynlig om Henri Durville bokhandel i 23 Rue Saint-Merri, Paris som på denne tiden mer enn 8,000 bøker om okkulte emner og omtrent 7,000 portretter og håndskrevne manuskripter. Henri Durville var sjefredaktør for tidsskriftet Journal du magnétisme og ledet Societé magnétique de France.
I svarbrevet ble Lewis bedt om å reise til Frankrike og snakke med en professor i språk i Boulevard Saint-Germain. Han ble også bedt om å sende et brev til bokhandleren og oppgi datoen for hans ankomst og navnet på båten han kom med. Reisen ble finansiert av Rockefeller-familien. Reisens begrunnelse var at Aaron Lewis skulle hjelpe Rockefeller-familien med slektsforskning i Frankrike.
Den 24. juli 1909 forlot de New York med en båt tilhørende Hamburg America Line. De ankom Cherbourg søndag den 1. august 1909 og reiste videre til Paris med tog.
Den 7. august og 8. august 1909 hadde Lewis to møter med en 45 år gammel språkforsker. Under sitt første møte var språkforskeren skeptisk overfor Lewis' intensjoner. Neste dag ba han likevel Lewis om å reise videre til Toulouse i Sør-Frankrike.
Det vites ikke om møtet var arrangert av bokhandleren, eller hvem han møtte i Paris. Lewis forteller i sin selvbiografi hvordan kontaktene i Paris i begynnelsen mistenkte han for å infiltrere Frimureriet. Bokhandleren tilhørte en gren av frimureriet og hadde gamle manuskripter, segl, juveler og regalier fra rosenkors-losjer som i 1909 var inaktive.
Tirsdag den 10. august 1909 forlot han Paris sammen med faren og ankom Toulouse neste dag. I Salle des Illustres i Kapitolen i Toulouse møtte han fotografen Clovis Lasalle (1864–1937), som ga han et papir med en ny adresse.
Lewis tok drosje til adressen som fotografen ga ham. Han forlot byens sentrum, krysset elven Garonne og fortsatte noen kilometer inntil han ankom en bygning med et gammelt tårn. Tårnet lignet et tårn han hadde sett på et fotografi hos språkforskeren i Paris den 7. august 1909. Det finnes mange slike tårn utenfor Toulouse, og Clovis Lasalle bidro med fotografier i en publikasjon om emnet.
Lewis gikk opp trappen og ble møtt av en eldre mann med langt, grått skjegg og et langt, bølgende, hvitt hår, som førte ham inn i et firkantet rom der veggene var dekt med bøker.
Mannen var arkivar i en obskur rosenkorsorden, med noen få medlemmer fra Languedoc som holdt sine losjemøter strengt hemmelige. Arkivaren tilhørte samme frimurerlosje som bokhandleren i Paris. Etter møtet erklærte den gamle mannen at Lewis var verdig til å møte Ordenens Stormester.
Samme dag, den 11. august 1909, kl 15, tok Lewis en ny drosje, til en ny adresse som arkivaren hadde gitt ham, og reiste enda lengre bort fra Toulouse. Drosjen fulgte en vei langs elven Garonne og passerte byens eldste del (Tolosa). Til slutt kom han frem til en steinbygning omgitt av en høy mur. I dette «slottet» ble han møtt av en greve som Lewis kalte Reynaud de Bellcastle-Ligne. Dette var et oppdiktet navn for å skjule hans identitet. Han var en 78 år gammel mann og levde der sammen med sin datter som var blitt enke. På tross av deres noble bakgrunn, levde de spartansk.
Bygningen var rituell losje inntil 1850 og ble sporadisk besøkt av frimurere frem til 1890.
Greven mente Lewis var beredt til å møte «Terskelens Skrekk» og ledet Lewis ned til kjelleren i steinbygningen, frem til den tidligere rosenkorslosjen. Der stoppet greven foran en jerndør og fortalte at Lewis nå måtte vandre gjennom tre etterfølgende kamre, «ensom med Gud og sin mester». Deretter lukket han jerndøren. Lewis gikk inn i det første rommet, et forkammer, etterfulgt av det andre kammeret, et mørkt «gravkammer» der han gjennomgikk «Terskelens prøvelse». Der følte han nærværet av skikkelsen fra Metropolitan Church. I det tredje kammeret ventet greven i et rom som manglet de ornamenter og regalier det en gang hadde hatt. Ritualet ble tilpasset situasjonen.
Etter ritualet førte greven Lewis inn i et lite rom hvor han skulle hvile. Der sov han i tre timer og gjenopplevde ritualet i drømme. I drømmen var greven erstattet av skikkelsen i Metropolitan Church.
Et medlem med etternavnet Lasalle, en slektning av fotografen Clovis Lasalle, ba Lewis lese en bok om ordenens prinsipper og grunnleggende retningslinjer. Lewis kopierte symboler og diagrammer for ritualene i de ulike gradene av ordenen. Fra en koffert midt i losjen hentet greven noen symbolske forkle, en alterduk og arkivdokumenter som beskrev innholdet i ordenens 12 grader.
Den 13. august 1909 skrev Lewis i et brev til sin kone Mollie at reisens misjon var fullbragt. Den 26. august 1909 mottok Lewis et brev fra Clovis Lasalle i Paris.
Deretter forlot Lewis og faren Frankrike. De reiste til London og besøkte British Museum. Derifra gikk de ombord i White Star som tilhørte MS Adriatic Line onsdag den 1. september 1909 på vei tilbake til USA.
Grunnleggelsen av A.M.O.R.C.
Harvey Spencer Lewis ble utnevnt til imperator av rosenkorsordenen A.M.O.R.C. Denne tittel på rosenkorsordenens leder er kjent siden 1710.
Etter stiftelsesmøtet trykket Lewis og Thor Kiimalehto dokumentet American Pronunziamento Number One, der de tilkjennega den offisielle grunnleggelsen av A.M.O.R.C. Den 19. mars 1915 sendte Harvey Spencer Lewis en kopi til New York Public Library.
FUDOSI
I 1934 var Harvey Spencer Lewis en av initiativtagerne blant opprettelsen av FUDOSI, en føderasjon av femten uavhengige martinist-ordener, rosenkors-ordener og frimurerordener. Under tittelen Sar Alden var Lewis en av føderasjonens tre imperatorer. FUDOSI eksisterte frem til 1951.
Sønnen Ralph Maxwell Lewis ble Rosenkorsordenens andre Imperator, og skrev en biografi om sin far med tittelen «Fullbyrdelsen av en Kosmisk misjon» (Cosmic Mission Fulfilled).
Kevin Borg
Kevin Borg (født 9. juni 1986 i Floriana på Malta) er en vokalist og svensk Idol 2008-vinner. Borg flyttet til Arvidsjaur i Sverige i 2007. Han tok over tittelen som Svensk Idol fra Marie Picasso 2008.
Spektralklasse
Spektralklasse er en klassifisering av fotosfærens temperatur og tilhørende luminositet og spektrum for en stjerne.
På korte avstander kan temperaturen klassifiseres ved Wiens forskyvningslov som gir forholdet mellom energimaksimum og temperatur. På lengre avstande kunne man anvende absorpsjonsspektroskopi for å fastslå temperaturområdet. Allerede på 1800-tallet brukte man bokstavene A til Q for å betegne spektralklasse og dette er opphavet til bokstavene som brukes i dag.
Klasseinndeling etter overflatetemperatur
Harvard klassesystemet klassifiserer temperatur, og er basert på hydrogenets absorpsjonslinjer (styrken for Balmerlinjer). Den ble utviklet ved Harvard College Observatory omkring 1912 av Annie Jump Cannon og Edward C. Pickering. Klassen angis med bokstaver O, B, A, F, G, K, M, L, T etter fallende temperatur. Dette deles ytterligere med et tall 0-9 der 0 er varmest. O0 er da varmest og T9 kalddest.
Solen har spektraltype G2.
I tillegg brukes bokstavene W for Wolf-Rayet stjerne, P: Planetarisk tåke og R og S: Spesielle, kjølige stjerner
Yerkes klasseinndeling av luminositet
Systemet kalles også MKK etter etternavnene på utviklerne William W. Morgan, Phillip C. Keenan og Edith Kellman fra Yerkes Observatory. Inndelningen angis med romerske tall I, II, III, IV og V, der I er lyssterke superkjemper og V er lyssvake dvergstjerner. Denne klassifiseringen er basert på spektrallinjer som er følsomme for gravitasjon ved overflaten av fotosfæren og tilhørende luminositet. (I motsetning til Harward klasse som er basert på temperatur). Etter endringer ble klassifiseringen også kalt 'MK etter Morgan – Keenan.
Radien til en kjempestjerne er mye større enn en dvergstjerne mens massene er sammenlignbare. Derfor er gravitasjonen, og dermed trykk og tetthet på overflaten mye mindre for kjempestjernen. Dette påvirker luminositeten samt bredden og intensiteten i spektrallinjene. Dersom tettheten (og gravitasjonen) ved og over fotosfæren er høy vil spektallinjene bli bredere.
Skalan deles ytterligere i underklasser med små bokstaver:
Spektraltyper
den følgende ilustrasjonen stjerneklasser med fargene som ligger nært de som det blåtte øyet faktisk kan se. de relative størelsene brukt er de for hovudserien
O-Klassen
O klasse stjerner er veldig varme og gløder sterkt, mesteparten av de avgitte fotonene er i der ultrafiolette delen av spekteret. O klasse stjerner er de sjeldneste stjernene i hovedserien. Omtrent 1 av 3,000,000 (0,00003 %) av stjernene i hovedserien i galaksen er O klasse stjerner. Noen av de mest massive stjernene ligger i denne klassen. O klasse stjerner har ofte veldig kaotiske omgivelser noe som gjør det vanskelig å måle spekteret deres.
O klasse stjerner har dominante absorpsjonslinjer og noen ganger emisjon for He II linjer. Fremtredende ioniserte (Si IV, O III, N III, and C III) og nøytrale helium linjer, med styrker fra O5 til O9, og fremtredende hydrogen balmer linjer, selv om de ikke er like sterker som andre typer. Siden O stjerner er så enorme har de ekstremt varme kjærner og brenner fort gjennom hydrogen drivstoffet sitt, O stjerner er derfor de første til å forlate hovedserien.
Eksempler på O stjerner
·       Alpha Camelopardalis
·       Tau Canis Majoris
·       Lambda Cephei
·       Delta Circini A
·       Plaskett's star
·       Zeta Ophiuchi
·       Delta Orionis
·       Theta¹ Orionis C
·       Xi Persei
·       Zeta Puppis
·       Pismis 24-1
B-Klassen
B klasse stjerner lyser sterkt og er blå. Spekteret deres består av nøytralt helium, som er mest synlig i B2 underklassen, moderate hydrogen linjer. De består også av ioniserte metallinjer, inkludert Mg II og  Si II. Siden og O og B klasse stjerner har så kortfattige liv reiser de ikke særlig langt opprinnelses stedet deres.
Disse stjernene har tendensen til å befinne seg i OB grupperinger, som ofte er tatt i betraktning når man snakker om molekylskyer. Orion OB1 grupperingen okkuperer en stor del av den ene spiral armen til galaksen vår og bærer mesteparten av de sterkeste stjernene stjernebildet Orion. Omtrent 1 av 800 (0,125 %) blant stjernene i hovedserien i galaksen er B klasse stjerner
Eksempler på B stjerner
·       Achernar
·       Bellatrix
·       Alnilam
·       Saiph
·       Algol A
·       Spica
A-Klassen
A klasse stjerner er blant de mest normale stjernene det blotte øye kan se, de er hvite og blåhvite. De har sterke hydrogenlinjer i spekteret i tillegg til linjer av ioniserte metaller: Fe II, Mg II, Si II. Du kan også finne glimt av Ca II linjer. Omtrent 1 av 160 (0,625 %) stjerner blant de hovedserien i galaksen er A stjerner
Eksempler på A stjerner: Sirius, Deneb, Altair, Vega, Fomalhaut
F-Klassen
F klasse har styrkende linjer av Ca II. Linjer av metallene (Fe I, Cr I) som begynner å bli ioniserte. Spekteret deres er karakterisert av svakere hydrogenlinjer og ioniserte metaller. De er hvite. Omtrent 1 av 33 (3,03 %) blant stjernene i hovedserien er F klasse stjerner
Eksempler på F stjerner: Alrakis, Canopus, Dubhe B, Polaris, Procyon, Wezen
G-Klassen
G-Klasse stjerner er sikkert den de mest kjente stjernene, nettopp fordi vår sol er en del av denne klassen. De tilsvarer omtrent 7,5 % av stjernene i hovedserien i galaksen.
De mest merkverdige linjene er H og K linjene av Ca II som er mest merkbare i G2 underklassen, de har enda svakere hydrogenlinjer enn F klasse stjerner, men i tillegg til ioniserte metall har de også nøytrale metaller. Superkjemper svinger ofte mellom O og B (blå), og K og M (rød) selv om de gjør dette blir de sjeldent gule superkjemper siden dette er et ekstremt ustabilt sted for en superkjempe å være
Eksempler på G stjerner: Solen,  Alpha Centauri A, Capella, Tau Ceti, Kepler-22
K-Klassen
K-Klasse stjerner er oransjelignende stjerner som er litt kjøligere en solen. Omtrent 12 % av stjernene i galaksens hovedserien er K-Klasse stjerner. Noen K-Klasse stjerner er kjemper og til og med superkjemper slik som Arcturus.
Georg Sibbern
Liv og virke
Han var født og vokste opp på godset Værne kloster i Rygge, tok artium ved Oslo katedralskole i 1831, og ble cand.jur. i 1837. Fra 1838 arbeidet han som fullmektig ved den norske statsrådsavdelingen i Stockholm, og fra 1840 var han ansatt i utenrikstjenesten. Her arbeidet han i St. Petersburg 1842-1843, i København 1845-1847, i Haag 1847-1848, i London 1848-1850 og i Washington D.C. 1850-1856. I april 1858 ble Sibbern utnevnt til svensk-norsk ambassadør i Konstantinopel. Men 16. desember samme år ble han utnevnt til norsk statsminister (i Stockholm), et embete han først tiltrådte i juni 1859.
Spektralklasse
K-Klassen
K-Klasse stjerner har ekstremt svake hydrogenlinjer og de i er der i det hele tatt, og for det meste nøytrale metaller (MnI, Fe I, Si I). I K-Klassens senere stadier dukker opp molekylbindinger av Titanoksid. Der er foreslått at K-Klasse stjerner kan gjøre sirklende planeter innen  en viss sone mer levelige.
Georg Sibbern
Liv og virke
Som statsminister var Sibbern preget av vilje til samarbeid og fredelige løsninger.
Spektralklasse
K-Klassen
Eksempler på K Stjerner: Alpha Centauri B, Epsilon Eridani, Arcturus, Aldebaran, Algol B
Georg Sibbern
Liv og virke
Han var ambassadør i Paris 1878-1884, og levde deretter et stille liv på Værne kloster. Han var aktuell i flere roller ved regjeringsskiftene i 1880 og 1884, men kom likevel ikke med.
Han var svoger av sin forgjenger i Stockholm Frederik Due.
Spektralklasse
M-Klassen
Selv om de fleste M-Klasse stjerner er røde dverger, finnes det også kjemper, og til og med superkjemper, som for eksempel:  VY Canis Majoris, Antares og Betelgeuse. De senere fasene av M-Klasse stjerner er vert for brune dverger i tillegg
Georg Sibbern
Utmerkelser
Sibbern mottok en rekke ordener for sitt virke. I 1853 ble han utnevnt til ridder av St. Olavs Orden. Han ble 6. august 1860 av kongen forfremmet til storkors «for fortjenstfuld embedsvirksomhed». Sibbern var videre ridder av Serafimerordenen, kommandør av Nordstjerneordenen og kommandør av første klasse av Dannebrogordenen. Han innehadde storkors av den belgiske Leopoldsordenen, storkors av den franske Æreslegionen, storkors av den italienske Sankt Mauritius' og Sankt Lasarus' orden, ridder av Den nederlandske løves orden, storkors av den rumenske Stjerneordenen, storkors av den tunisiske Æresordenen og innehaver av første klasse (tilsvarende storkors) av den osmanske Mecidi-ordenen.
Hans våpenplate som serafimerridder henger fortsatt i Riddarholmskyrkan, Stockholm. På platen er malt hans slektsvåpen med rangkrone og valgspråket «Recte et suaviter» (både rettvist og mildt).
Spektralklasse
Referanser
Clasificarea stelelor
Kråkefotslekten
Kråkefotslekten eller (latin: Lycopodium) er en slekt innenfor kråkefotfamilien. Plantene er opprette og helt grønne, med lysegrønne eller mellomgrønne sporeskudd av ulik høyde. Slekten har ca. 200 arter, men 37 arter med betydelig utbredelse.
Slike karsporeplanter formerer seg gjennom generasjonsveksling, og ved sporer i stedet for frø. Den ukjønnede generasjonen er den dominerende. Når sporen vokser dannes det et protallium, som er en liten kjønnet mellomgenerasjon som ikke lever lenge. Fra denne vokser det opp en langt større, kjønnsløs (ukjønnet) men langtlevende generasjon av planter, som produserer nye sporer.
Sporene sitter øverst i skuddet eller i egne aks. Plantene har enten bare én sporetype (homospori, som er den opprinnelige tilstanden og er bevart i kråkefotfamilien), eller både hunnlige storsporer og hannlige småsporer (heterospori, som hos brasmegras og dvergjamner).