cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Birkebeinerne
Den økonomiske maktkampen
Selv om birkebeinerne måtte fortsette å kjempe mot nye utfordrere etter slaget ved Fimreite, var det stort sett de som hadde kontrollen over mesteparten av Norge etter dette. Trøndelag var birkebeinernes hovedområde, men etter slaget ved Fimreite fikk de også kontrollen over Vestlandet. Det var bare Viken og Opplandene (Østlandet) som gjenstod. Disse områdene fikk birkebeinerne kontroll over med Sverres sønn Håkon Sverresson, men mistet den igjen etter hans tidlige død. Dermed ble det først etter ribbungenes nederlag i 1227 at birkebeinerne fikk kontrollen over hele Norge.
Kilder til birkebeinernes historie
Hovedkildene til informasjon om birkebeinerne er kongesagaene Sverres saga, Baglersagaene og Håkon Håkonssons saga. Birkebeinerne omtales også helt på slutten av Fagerskinna, og i Magnus Erlingssons saga i Heimskringla. Det er Snorre som i sistnevnte saga kommer med forklaringen på birkebeinernes navn: «de spente never om leggene, så da kalte bøndene dem for birkebeiner».
Sverres saga, Baglersagaene og Håkon Håkonssons saga er samtidssagaer. Det betyr at de ble skrevet ned kort tid etter begivenhetene som fant sted. Forfatteren av Baglersagaene er ukjent, men forfatterne av Sverres saga og Håkon Håkonssons saga er henholdsvis Karl Jonsson og Sturla Tordsson, begge islendinger. Disse sagaene er offisiell historieskrivning og talerør for birkebeinerkongedømmet. Sagaene er derfor preget av å ville fremstille birkebeinerne i et positivt lys. På tross av dette regnes samtidssagaer for å være rimelig pålitelige historiske kilder, og de utmerker seg ved detaljrik fremstilling og mange rimelig sikre enkeltopplysninger.
Bakgrunn
I borgerkrigstiden, som ble innledet etter Sigurd Jorsalfares død i 1130, kjempet ulike fraksjoner av kongssønner og stormenn om kongemakten. Mye tyder på at borgerkrigene oppstod på grunn av konkurransen mellom lendmennene som støttet enten Harald Gille eller Magnus Blinde, henholdsvis bror og sønn av Sigurd. Etter Harald Gilles død ble de tre sønnene hans, Øystein Haraldsson, Sigurd Munn og Inge Krokrygg, konger, men de var svært unge, og det var lendmennene som styrte på vegne av dem. Kort tid etter oppstod lendmannspartiet, forløperen til baglerne, i kretsen rundt kong Inge. Den viktigste mannen her var Erling Skakke. Inges brødre ble drept, og stormenn fra Trøndelag, Opplandene og Viken samlet seg om Sigurds sønn Håkon Herdebrei. Etter kong Inges fall fikk Erling Skakke gjort sin da fem år gamle sønn, Magnus Erlingsson, til konge, og Håkon ble drept. Magnus ble enekonge, men flere opprørere begynte å samle seg. Det er i denne situasjonen at birkebeinerne oppstod.
De første birkebeinerne
Det er Snorre som er hovedkilden til opplysninger om birkebeinernes første tid. Snorre forteller om Øystein Øysteinsson, sønnen til kong Øystein Haraldsson. I 1174, da Øystein var 16-17 år gammel, dro han til den svenske stormannen Birger Brosa, som var gift med Øysteins tante Brigida Haraldsdatter, for å få hjelp til å ta opp kampen mot Erling Skakke og sønnen hans. Øystein inngikk vennskap med Birger og Brigida, og Birger lovte ham både penger og menn. Om vinteren reiste Øystein til Norge og samlet folk, og fikk mange støttespillere. Men de hadde lite penger og måtte plyndre for å overleve, noe som førte til at både lendmenn og bønder samlet folk mot dem. Ikke minst plyndret de mange handelsskip og jekter langs kysten av Trøndelag i denne tidlige perioden.
Forfatteren av Fagerskinna skriver: «De var helst unge folk, menn røynt bedre med styrke enn med vett». Snorre skriver at «De var harde og våpendjerve menn, ikke så lite villstyrige, de fór voldsomt og rasende fram når de mente de hadde stor styrke. I flokken hadde de bare få slike som kunne legge planer, eller som var vant til å styre landet og til å bruke loven eller til å føre en hær.»
Birkebeinernes første kamper
Snorre forteller at de første to årene var birkebeinerne bare i Viken (kyststrøkene på Østlandet). De skal ha holdt noen slag, og fått seier i alle. Sommeren 1176 fikk de imidlertid tak i skip og seilte helt til Trondheim. Den gang var de fleste birkebeinerne folk fra Ranrike, Marker og Telemark. Da birkebeinerne kom inn i byen, omringet de gården til en høvding der, Nikolas Skjaldvorsson. Birkebeinerne tilbød Nikolas og mennene hans grid (våpenhvile), men Nikolas sa nei, som førte til kamp. Der falt Nikolas, og birkebeinerne gav grid til de overlevende på gården, samt alle bymennene. Deretter ble Øystein tatt til konge, og alle trønderne underkastet seg ham.
Slaget på Re
Vinteren 1177 var birkebeinerne tilbake i Viken. Det samme var kong Magnus Erlingsson, som oppholdt seg i Tønsberg sammen med Orm Kongsbror da han fikk vite at birkebeinerne var på Re (nordvest for Tønsberg). Magnus, Orm og hæren deres dro for å møte Øystein og birkebeinerne. Da birkebeinerne fikk se hæren til Magnus, stilte de seg opp til kamp. På grunn av store snømengder var det vanskelig å holde hæren samlet, og da fylkingen gikk i oppløsning, ble birkebeinerne et lett bytte for Magnus' menn. Mange birkebeinere ble drept, etter hvert flyktet flere av dem, blant dem Øystein. Snorre forteller at han rømte inn på en gård for å be bonden der om grid, men bonden drepte ham og tok etter slaget med liket til kong Magnus, som satt inne på gården Ramnes. Inne på gården satt det også en birkebeiner, som Snorre ikke oppgir noe navn på. Da birkebeineren så liket av Øystein, tok han ei øks og fikk hugget både Magnus og Orm, men Orm greide å drepe ham. Magnus' menn forfulgte de birkebeinerne som flyktet, og drepte så mange de kunne. Snorre forteller at de fleste av de overlevende birkebeinere reiste til Marker eller Telemark, og noen til Sverige.
Kong Sverre
Sverre Sigurdsson er den mest kjente birkebeinerkongen. I 1176 kom Sverre til Norge fra Færøyene. Med ham tok utviklingen en ny retning. De første birkebeinerne, under Øystein Øysteinsson, var en fattig opprørsflokk og ingen reell trussel mot Magnus Erlingssons kongedømme. Under Sverre utviklet birkebeinerne seg til å bli den dominerende makten i Norge, og hans etterkommere regjerte landet gjennom Norges «gullalder».
Kåre Ingebrigtsen
Kåre Hedley Ingebrigtsen (født 11. november 1965) er en norsk fotballeder, fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for.
Birkebeinerne
Kong Sverre
Etter slaget på Re trodde Magnus Erlingsson at hans enekongedømme var sikret. Men Sverre tok snart over som leder for birkebeinerne etter Øysteins død. I starten hadde Sverre bare et lite følge, langt færre menn enn Magnus, men han var en dyktig hærfører. Årene mellom 1177 og 1184 bestod av mange slag mellom Sverre og Magnus.
Kåre Ingebrigtsen
Spillerkarriere
Ingebrigtsen spilte i en årrekke for, og spilte også for , , , , , og. Han ble cupmester med Rosenborg i 1988, 1990 og 1992 og han ble seriemester med klubben i 1988, 1990 og 1992. Ingebrigtsen spilte i tillegg 23 kamper for og scoret ett mål. Han la opp i 1997 grunnet et benbrudd.
Kåre Ingebrigtsen begynte å spille organisert fotball etter at familien flyttet til Utleira. Samtidig spilte han også ishockey fram til 16 års alder. Ingebrigtsen kom til Rosenborg fra som sisteårs juniorspiller. Sommeren 1985 ordnet Roger Albertsen et treningsopphold hos FC Den Haag for ham. Da Ingebrigtsen ble sittende mer på benken hos Rosenborg enn ventet, valgte han i forkant av 1987-sesongen å dra til 3.-divisjonsklubben. To uker før sesongstart i 1988 hentet Rosenborg ham tilbake til Lerkendal. Han spilte seg umiddelbart inn på laget og fikk sitt gjennombrudd i 1988.
Birkebeinerne
Kong Sverre
Akkurat som Øystein, fikk Sverre støtte fra Birger Brosa i Sverige. I påsken, 9. mars 1177 hadde Sverre med seg en hær på 400 mann til Viken, hvor han stevnet til ting og lot seg ta til konge ved et sted som heter Sørbø i Ranrike (Båhuslen). I den neste tiden fór Sverre rundt og samlet tilhengere, de fleste i grensetraktene mellom Norge og Sverige, samt fra Telemark. Birkebeinerne holdt flere mindre slag, både i Jemtland og i Trøndelag. Deretter ble Sverre tatt til konge på Øretinget i Trondheim. Slaget ved Hørte bro i 1178 ble den første av Sverres mange seire over Magnus.
Slaget på Kalvskinnet
I 1179 stod et stort slag mellom birkebeinerne og Magnus Erlingsson. Slaget stod ved Kalvskinnet, et område rett utenfor Trondheim. I dette slaget falt Magnus' far Erling Skakke, og en mengde andre menn fra Magnus' hær. Birkebeinerne fikk seier til tross for at de var undertallige. Magnus flyktet inn til byen, og Sverre tok flere av skipene hans.
Kåre Ingebrigtsen
Spillerkarriere
Etter en ukes treningsopphold hos Manchester City i desember 1992, ble Ingebrigtsen klar for klubben 7. januar 1993. Til tross for å ha blitt spådd en stor framtid av spillende manager Peter Reid, opplevde Ingebrigtsen at han aldri ble satset på. Da sesongen var ferdigspilt hadde Ingebrigtsen spilt to seriekamper fra start og fem som innbytter for Premier League-klubben, og blitt fortalt av Reid at han ikke lenger var ønsket i klubben. Rosenborg inngikk 22. juli 1993 en låneavtale med Manchester City som sørget for at Ingebrigtsen spilte for trønderklubben resten av den norske sesongen. I november 1993 dro Ingebrigtsen tilbake til Manchester City der han fortsatt hadde kontrakt til sommeren 1996. Mens Ingebrigtsen hadde hjulpet Rosenborg til nytt seriemesterskap under sitt låneopphold, hadde Peter Reid i mellomtiden fått sparken som manager i Manchester City. Rundt årsskiftet var Ingebrigtsen en periode inne på laget igjen. Han scoret tre mål på en omgang da Manchester City beseiret 4-1 i FA-cupen. Mot våren var Ingebrigtsen igjen ute av laget. Han endte sesongen med to seriekamper fra start og ytterligere seks kamper som innbytter. Med dårlige utsikter for videre spill hos Manchester City, og et håp om plass i den norske troppen til sommerens VM, fridde Ingebrigtsen til norske klubber om å hente ham hjem. I begynnelsen av mai 1994 ble Ingebrigtsen klar for et låneopphold i. Kun en måneds tid senere ble Ingebrigtsen klar for på nok et låneopphold, som kom til å vare ut 1995-sesongen. Etter endt låneopphold hos Lillestrøm meldte Manchester Citys manager Alan Ball at Ingebrigtsen var uønsket på Maine Road. Etter å ha kommet til enighet med Manchester City om å bli løst fra kontrakten ved årsskiftet, ble Ingebrigtsen på nyåret 1996 klar for Rosenborg.
Etter en vårsesong med benkesliting hos Rosenborg, tok Ingebrigtsen kontakt med Lillestrøm for en utleieavtale som førte til at han tilbragte siste halvdel av 1996-sesongen på Åråsen.
Birkebeinerne
Slaget på Kalvskinnet
Dette slaget ble et gjennombrudd for Sverre og birkebeinerne, siden de ble ikke lenger bare sett på som en opprørsflokk. Sverre fikk stadig mer støtte. Sagaforfatter Karl Jonsson forteller at mens betegnelsen birkebeinere før hadde vært vanærende, ble det så et hedersnavn. Trøndelag var trolig Sverres første mål, og det ble her birkebeinerne hadde sitt hovedområde. Magnus Erlingssons hovedområde var Vestlandet, og i 1180 skrev han ut leidang på Agder og nordover. Østlandet var nå et kampområde, Sverre hadde 1181-1182 få skip i Viken mens Orm Kongsbror med sin leidangsflåte herjet langs hele Skagerakjysten og skrev ut skatter fra bøndene.
Kåre Ingebrigtsen
Spillerkarriere
I 1997 spilte han tre seriekamper for Rosenborg før han i en cupkamp 11. juni 1997 mot pådro seg et brudd i leggbeinet som kom til å sette punktum for karrieren på toppnivå.
I 1999 spilte han én kamp i 1. divisjon for. I en enkeltopptreden for sin gamle klubb Malvik i 2001 scoret han lagets eneste mål i et 1-7 tap i cupen mot.
Birkebeinerne
Slaget ved Fimreite
I 1184 stod det siste slaget mellom birkebeinerne og Magnus Erlingsson, på Fimreite i Sogndalsfjorden. Magnus hadde 26 skip, mens Sverre hadde bare 14. Til tross for at de var underlegne i antall, greide Sverre og birkebeinerne å slå Magnus. Blant Sverres menn var den trønderske høvdingen Bård Guttormsson. I dette slaget falt Magnus Erlingsson og mange av hans fremste menn, blant annet Orm Kongsbror. Sverre ble enekonge i Norge. Det er trodd at nærmere 2000 menn fra Magnus Erlingssons hær kan ha falt i slaget ved Fimreite. Dette slaget ble avgjørende for birkebeinerne - den tidligere opprørsflokken hadde blitt landets ubestridte herskere.
Kåre Ingebrigtsen
Trenerkarriere
Ingebrigtsen startet trenerkarrieren som trener for s juniorlag. Han ble kjapt involvert på seniorsiden i Strindheim også. Deretter hadde han et kort opphold i Rosenborgs ungdomsavdeling, før han i 2007-sesongen ble trener for 2.-divisjonsklubben. Ranheim endte på tredjeplass i avdeling 2. Ved sesongslutt i 2. divisjon ble han hentet inn som assistenttrener i Rosenborg resten av tippeligasesongen, under Trond Børge Henriksen, etter at Knut Tørum gikk av som hovedtrener.
Den 1. november 2007 ble han ansatt som hovedtrener i tippeligaklubben Bodø/Glimt. Klubben varslet 26. mai 2011 at samarbeidet var avsluttet, etter en skuffende sesongstart i Adeccoligaen. Han var fra juli 2012 til juli 2014 assistenttrener i. 21. juli 2014 ble han midlertidig hovedtrener for Rosenborg ut sesongen 2014. 20. november 2014 ble han permanent trener, med en treårskontrakt tilbudt av RBK-styret, og i juli 2016 forlenget de kontrakten til å vare frem til 2020.
Birkebeinerne
Kuvlungene og øyskjeggene
Bare et år etter Magnus Erlingssons fall ble birkebeinerne utfordret av en ny opprørsgruppe - kuvlungene. Denne opprørsgruppen oppstod i Viken, hvor en rekke høvdinger sluttet seg til en mann kalt Jon Kuvlung. Jon påstod han var sønn av den tidligere norske kongen Inge Krokrygg, og ble tatt til konge på Haugating. Birkebeinerne kalte Jon for kuvlung (av norrønt kufl - munkehette) og flokken hans for kuvlunger fordi han hadde vært munk på Hovedøya kloster. Birkebeinerne mente dette var et mer passende navn på Jon enn konge. Kuvlungene fikk hovedsakelig støtte i Viken, og ifølge Sverres saga hadde de også betydelig støtte på Agder og Vestlandet. Da de i 1188 forsøkte å angripe Bergen, greide birkebeinerne å slå kuvlungene og drepe Jon, og Sverre var igjen enekonge. Men opprøret fortsatte under en annen opprørsflokk, øyskjeggene, som hadde tung støtte fra orknøysjarlene og støttespillere av Erling Skakke og ikke ble nedkjempet før i 1193.
Et etterspill av striden med opprørerne på 1180-tallet, var at kong Sverres angivelige bror Eirik dro til Norge og gjorde krav på kongsverdighet. Sverre gikk med på en deling hvor Eirik fikk styre Viken (kysten fra Svinesund til Rygjarbit), men Eirik døde allerede i 1190.
Kåre Ingebrigtsen
Trenerkarriere
I sin første sesong som RBK-trener vant han både serien og cupen, og fikk prisen som årets trener i Trøndelag. Han ble også tildelt prisen «Årets trener» av Norsk Fotballtrenerforening. Han ble kåret til Årets trønder for 2015.
Den 6. mai 2019 skrev han under en toårskontrakt med den belgiske klubben KV Oostende.
Birkebeinerne
Birkebeinerne mot baglerne
Birkebeinerne ble dermed Norges herskere, men måtte stadig kjempe mot ulike opprørsflokker og partier som mente de hadde rett på kongemakten. Den største og mest kjente av birkebeinernes motstandere var baglerne, et opprørsparti reist av Oslo-bispen Nikolas Arnesson i 1196. Baglerne hadde i likhet med de tidligere opprørsgruppene sin hovedtyngde på Østlandet, spesielt i Viken. Samtidig hadde de støtte nedover Skagerakskysten utover Vikens gamle vestgrense ved Ryggjarbit (Breviksfjorden) - baglerne bygde leidangsskip i austre Agder og hadde støtte av høvdingen Nikolas av Lista, mens birkebeinerne under høvding Torgils Fuhund samlet leidang ved Kvinesdal. Baglerne hadde også støtte fra de danske kongene, mens birkebeinerne fra sitt hovedområde i Trøndelag og på Vestlandet, fikk støtte fra medlemmer av kongsslekten Sverige.
Baglerflokken tok Inge Magnusson, en påstått sønn av Magnus Erlingsson til konge. Flere norske stormenn sluttet seg til denne flokken, blant annet Reidar Sendemann og Magnus Erlingssons bror Sigurd Jarlsson. Baglerne kan også betraktes som en gjenopplivning av alliansen mellom Kirkens øverste ledere, og det gamle lendmannspartiet.
Kåre Ingebrigtsen
Trenerkarriere
Den 29. oktober 2021 ble han ansatt som sportssjef for.
Den 11. januar 2023 ble han ansatt som hovedtrener for.
Birkebeinerne
Birkebeinerne mot baglerne
Den første kampen mellom birkebeinerne og baglerne stod kort tid etter, og her fikk baglerne seier. Sverre gav sønnen Sigurd Lavard skylden for tapet. Året etter, 1197, stod et nytt slag mellom de to fraksjonene, denne gangen utenfor Oslo, hvor birkebeinerne seiret. Det ble stort mannefall hos begge grupper, men mest blant baglerne. Høvdingene og stormennene på hver side kom seg imidlertid uskadd unna. Etter slaget flyktet baglerne til Trondheim og inntok borgen der, Sverresborg. Her røvet de alt godset de kunne finne, brente flere hus, og kastet en død birkebeiner i en brønn. Denne birkebeineren fant arkeologer under utgravninger i 2014. Baglerne angrep også birkebeinerne i Bergen flere ganger. Den siste kampen mellom kong Sverre og baglerne stod om Berget, eller Tunsberghus (nå Slottsfjellet) i Tønsberg. Sverre og birkebeinerne beleiret festningen, men mens Sverre oppholdt seg der i julen 1201, ble han syk. Han døde av sykdom i Bergen i mars 1202.
Håkon Sverresson blir konge, birkebeinerne og baglerne forlikes
Etter Sverres død ble hans yngste sønn, Håkon Sverresson, konge over birkebeinerne. Etter råd fra faren Sverre, som hadde innsett at han kjempet en tapt kamp mot kirken, forlikte Håkon seg med biskopene. Baglerkongen Inge Magnusson døde samme år som Sverre, så både baglere og birkebeinere samlet seg om Håkon som konge. Denne freden ble imidlertid kortvarig, for Håkon døde rett etter nyttår 1204. Ifølge forfatteren av Baglersagaene ble han forgiftet av sin stemor, Sverres enke Margareta Eriksdotter.
Guttorm Sigurdsson blir konge
Etter Håkons død måtte birkebeinerne velge en ny konge. Siden de ikke visste om noen sønn etter Håkon Sverresson, tok de Guttorm Sigurdsson, sønn av Sverres eldste sønn Sigurd Lavard, til konge. Han var da bare fire år gammel, så Håkon Galen, nevø av Sverre, ble Guttorms jarl og i realiteten riksstyrer. På samme tid tok baglerne Erling Steinvegg til konge. Guttorm døde senere samme år, og birkebeineren stod igjen uten konge.
Inge Bårdsson blir konge
De fleste ville at Håkon Galen skulle bli konge. Håkon var sønn av Cecilia Sigurdsdatter, datter av Sigurd Munn (som Sverre også regnet som sin far). Håkon Galens far var den svenske Folkvid lagmann. Birkebeinerne hadde flere forslag til ny konge, blant annet Inge Bårdsson. Inge var Håkon Galens halvbror - de var begge sønner av Cecilia. Inges far var høvdingen Bård Guttormsson, som tidligere hadde vært en del av kong Sverres hær. En mann som het Sigurd kongsfrende ble også foreslått, han var gift med Ingebjørg, datter av Magnus Erlingsson. Valget stod mellom Håkon, Inge og Sigurd, og bøndene skulle rå for kongevalget. De fleste likte Sigurd best, fordi han var den vennligste av dem, men de var usikre på om han var dyktig nok til å rå for landet. Lendmennene ville helst ha Håkon Galen, fordi han var en god hærfører. Dette protesterte bøndene på, de ville ikke ha en konge av gautsk ætt (fra Gøtaland, der Håkons far var fra). Dermed ble Inge sett på som det beste alternativet, idet han kom fra en av de beste ættene i Norge. Inge ble tatt til konge på Øretinget, og Håkon Galen ble igjen jarl med ansvaret for hæren.
Den samme sommeren forsøkte baglerne å innta Bergen, men birkebeinerne greide å forsvare borgen. Våren etter, 1205, kom birkebeinerne til Tønsberg. Baglerne besluttet at det var klokest å flykte, så de reiste til Danmark. Dermed ble Inge Bårdsson tatt til konge også på Haugatinget. Baglerne kom imidlertid raskt tilbake og fortsatte kampene. Birkebeinerne hadde mange speidere ute. Året etter, 1206, satt Håkon Galen i Bergen og skrev brev til Inge, som satt i Trondheim, om at baglerne var på vei. Inge kalte straks sammen hæren, og de ble enige om å holde vakt. Inges menn, med Sigvald Karl i spissen, tok ikke oppgaven alvorlig, og satt og drakk hele kvelden. Samme natt inntok baglerne Trondheim, og kong Inge, som lå og sov, måtte rømme i bare undertøyet. 90 birkebeinere skal ha blitt drept. Håkon Galen holdt et nytt slag mot baglerne i Bergen, og også her gikk det dårlig for birkebeinerne, som mistet 200 mann. Sommeren 1207 døde baglerkongen Erling, og baglerne valgte Filippus Simonsson, biskop Nikolas' nevø, til ny konge. Samme sommer satt birkebeinerne med Dagfinn Bonde i Bergen. Dagfinn skulle holde vakt over borgen, og krevde 200 mann. Det ble ikke sett på som nødvendig, og han fikk bare 100. Det skulle vise seg å være en tabbe, for baglerne kom til byen og inntok borgen og stjal en menge verdisaker. Til slutt satte de fyr på borgen.
Håkon Håkonsson
Håkon Håkonsson var utenomekteskapelig sønn av Håkon Sverresson. Håkon Håkonsson ble født sommeren 1204, noen måneder etter sin fars død. På denne tiden visste ikke birkebeinerne om Håkon, og de tok altså Guttorm og senere Inge til konger. Håkons mor, Inga hadde hatt et forhold til Håkon Sverresson da han var i Borg høsten 1203. Håkon ble født på gården Folkenborg i dagens Eidsberg kommune i Østfold. Dette området var, som resten av Viken, dominert av baglere, og det var fare for guttens liv dersom noen baglere fikk rede på at en birkebeiner-sønn fantes i området. Inga og Håkon bodde derfor på gården Folkenborg, hos Trond prest. Trond støttet birkebeinerne, og sammen med en bonde i nærheten, Erlend, holdt han kongssønnen mer eller mindre i skjul i nesten to år.
Skituren over fjellet
Høsten 1204 gjorde Trond og Erlend seg klare til å smugle Inga og Håkon ut av Borgesyssel. Julaften kom de til Hamar, hvor de møtte to av birkebeinernes sysselmenn. Birkebeinerne var på vakt, for det var mange baglere også på Opplandene. Biskop Ivar av Hamar fikk høre at kongssønnen var i byen, og inviterte ham og moren til seg. Birkebeinerne stolte ikke på biskopen, og reiste så fort de kunne videre til Lillehammer. Herfra ville de videre til Trondheim, men været var svært dårlig, med mye frost og snø. Birkebeinerne bestemte seg derfor for å sende sine to beste skiløpere, Torstein Skjevla og Skjervald Skrukka, i forveien på ski gjennom Østerdalen med kongssønnen. De to birkebeinerne fikk med seg to bønder som var kjente i området. Likevel fant de ikke frem til bygden de skulle til, og måtte overnatte i ei løe på fjellet. Forfatter av Håkon Håkonssons saga, Sturla Tordsson, forteller at det ikke fantes mat til den lille Håkon, så birkebeinerne måtte bare smelte litt snø i munnen på ham. Sturla sammenligner ferden med Olav Tryggvasons flukt som barn fra Gunnhild Kongemor og mennene hennes. Sturla diktet dette kvadet om ferden, som han gjengir i sagaen: Dengang edlingen viste han var Tryggves navngjetne ætling, da den framråde fyrstes barn for ufred flyktet.
Kong Inge dør, Håkon Håkonsson blir konge
21. april 1217 døde kong Inge. Det ble deretter diskusjon blant birkebeinerne om hvem som skulle bli deres neste konge, for de hadde flere kandidater. Inge etterlot seg sønnen Guttorm, som da var 11 år gammel. Inges halvbror, Skule Bårdsson, mente nevøen burde bli konge etter sin far. Mange mente også at Skule selv burde bli konge, han som var den avdøde kongens bror. Men mesteparten av hirden ønsket Håkon Håkonsson som konge. Håkon ble tatt til konge på Øretinget samme år, 13 år gammel. Skule Bårdsson ble Håkons jarl, og siden Håkon var mindreårig, var det Skule som var landets reelle riksstyrer.
Baglerne oppløses
Samme år som Håkon ble tatt til konge døde også Filippus Simonsson, baglerkongen. Baglerne var dermed uten konge. Da Håkon Håkonsson og Skule jarl fikk høre at Filippus var død, handlet de raskt. Motivasjonen var å hindre at baglerne fant seg en ny konge og at flokken deres skulle bli sterkere igjen. Baglerne og birkebeinerne møttes på Nøtterøy. Her ble det satt grid (våpenhvile, nådetilsagn) mellom partene. Håkon og Skule tilbød dem å bli håndgagne menn hos birkebeinerne, men på grunn av det langvarige fiendskapet mellom de to partene, tok ikke baglerne sjansen på det. De ble enige om at baglerne den følgende vinteren skulle fortsette å ha de syslene som Filippus hadde hatt, men at de skulle slutte fred året etter. Så ble Håkon Håkonsson tatt til konge også i Viken, først på haugating og deretter på borgarting. Året etter, i 1218, besluttet baglerhøvdingene å legge ned flokken og bli Håkon Håkonssons menn. Med dette var den 22 år lange striden over.
Samlingen av baglerne og birkebeinerne om Håkon Håkonsson hadde flere årsaker. De mektige kirkelederne hadde i flere år vært pådrivere for forsoning, som ved Kvitsøyforliket. Dette forliket la grunnlaget for samlingen ti år senere. Man tror også at de mektige høvdingene hos både baglere og birkebeinere ønsket å sikre posisjonene sine og hadde større fordel av fred enn av konflikt. Konflikten mellom baglerne og birkebeinerne var også i stor grad en regional konflikt - birkebeinerne dominerte i Trøndelag og på Vestlandet, mens baglerne regjerte på Østlandet. De av baglerne som besluttet å legge ned flokken og gå over til birkebeinerne, virker å ha vært en ganske liten gruppe mektige menn, flere av dem med slektstilknytning til Magnus Erlingsson og med geografisk tilknytning til Vestlandet. For dem var det ikke vanskelig å gi opp baglernes «Østlandsrike». På den andre siden var det en gruppe baglere med geografisk tilknytning til Østlandet. For dem ble overgangen til et samlet birkebeiner-Norge ikke fullt så enkel. Flere av dem fikk redusert eller ingen innflytelse under kong Håkon Håkonsson. Dette førte til et nytt opprør.
Birkebeinernes kamp mot ribbungene
Ribbungene stod for det siste store opprøret mot birkebeinerne, som pågikk fra 1219-1227. Navnet fikk gruppen etter kongsemnet, Sigurd Ribbung («røver»). Gudolf av Blakstad var ribbungenes fremste leder - han hadde vært blant de baglerne som overgav seg til kong Håkon og birkebeinerne etter at baglerpartiet ble oppløst. Imidlertid var Gudolv blant de baglerne tilknyttet til Østlandet, som da fikk redusert sin innflytelse etter baglernes nederlag. Gudolf fikk ikke den posisjonen han ønsket seg hos birkebeinerne, og året etter sendte han menn til Danmark for å lete etter en gutt som skulle være sønn av den tidligere baglerkongen Erling Steinvegg. Denne gutten var Sigurd Ribbung, som da skal ha vært 17 år gammel. Gudolf ble Sigurds hovedrådgiver.
Ribbunene fikk fra 1221 stor oppslutning på Østlandet, trolig også i Telemark. Det var først i midten av 1220-årene at Håkon Håkonsson og Skule satte inn kreftene mot ribbungene. I 1225 jaget kong Håkons styrker ribbungene østover langs kysten av Agder, hvor de ifølge sagaen gjorde stor skade både for kongen og for bøndene. Etter dette mistet ribbungene mye støtte, fordi krigførende flokker førte til store belastninger for bøndene. Sigurd var ribbungenes konge til han døde i 1226. Etter hans død ble Knut Håkonsson, sønn av birkebeinerhøvdingen Håkon Galen, tatt til konge. Da birkebeinerne til slutt nedkjempet ribbungene i 1227, ble Knut en av kong Håkons menn.
Ribbungenes fall i 1227 regnes på mange måter som slutten på borgerkrigstiden, selv om mindre opprør fortsatte frem til 1240. I løpet av tiden fra Kvitsøyforliket i 1208 og til nedkjempelsen av ribbungene, ble det norske aristokratiet bestående av stadig færre og mektigere personer. Toppsjiktet ble etter hvert såpass dominerende at opprørsgrupper ikke greide å true deres posisjon. Mer fredelige tider og mektigere aristokrati førte til fastere strukturer rundt enekongedømmet.
Skule Bårdsson
I et forsøk på å rette opp i det stadig skjevere maktforholdet, gav kong Håkon Skule tittelen hertug i 1237, som den første i landet. Selv om Skule fikk imponerende titler, ble hans reelle makt mindre og mindre. Til slutt gjorde han opprør.
Skules opprør mot Håkon Håkonsson
I 1239 gjorde Skule åpent opprør mot Håkon, som Skule mente hadde ranet ham for hans brorsarv (kong Inge hadde vært Skules halvbror). Skule lot seg hylle til konge på Øretinget i november 1239. Senere ble han også tatt til konge i Oslo. Året etter, i 1240, ble Skule og de mennene som var med ham drept etter slaget i Oslo. Skule flyktet til Trondheim og forskanset seg i Elgeseter kloster. Birkebeinerne satte fyr på klosteret og tvang slik Skule ut og drepte ham. Skules siste ord skal ha vært: «Hugg meg ikke i ansiktet, det er ikke skikk å gjøre det med høvdinger!» Med dette var 110 år med borgerkrig i Norge over.
Etterspill
Skules fall representerte den endelige slutten på striden om det norske kongedømmet. Birkebeinerne, som startet som en fattig opprørsflokk, endte til slutt opp som Norges ubestridte herskere. Med Håkon Håkonssons enekongedømme ble den «norske gullalderen» innledet. Håkon ble kronet og salvet til konge 29. juli 1247, av Pavens utsending, kardinal Vilhelm av Sabina. Håkon førte en aktiv utenrikspolitikk, og han hadde mye kontakt med både den engelske kongen og den tysk-romerske keiseren. Både Grønland og Island ble under Håkon en del av Norgesveldet.
Håkons etterkommere satt med makten i Norge frem til kongefellesskapet med Sverige i 1319.
Historikernes syn på birkebeinerne
Birkebeinerne og konfliktene deres med baglerne og andre grupper er et tema historikerne har hatt mange ulike meninger om. I første halvdel av 1900-tallet var mange norske historikere inspirert av marxismen, en ideologi som anser klassemotsetninger for å være drivkraften i historien. De marxistiske historikerne så på konfliktene i borgerkrigstiden som et uttrykk for kamp mellom underklassen og overklassen, altså bøndene mot stormennene, kongen og kirken. Andreas Holmsen, og senere Kåre Lunden, er de mest kjente representantene for denne synsvinkelen.
I etterkrigstiden ble den marxistiske historieskrivingen kritisert av mer empiristisk orienterte historikere. Disse var kritiske til bruk av overordnede teorier og generaliseringer, slik marxistene i stor grad brukte. Empiristene var mer opptatte av detaljer og samhandling mellom aktører. Jens Arup Seip og Knut Helle er eksempler på empiristiske historikere.
Historiker Sverre Bagge mener at begge tradisjonene har noen poenger, men er også opptatt av at man faktisk vet veldig lite om birkebeinerne og konfliktene i borgerkrigstiden. Bagge ser på striden mellom birkebeinerne og baglerne som en strid samfunnseliten imellom, ikke som en strid mellom over- og underklassen, slik marxistene gjorde.
Moderne bruk av navnet
I moderne tid avholdes skirennet Birkebeinerrennet, sykkelrittet Birkebeinerrittet og Birkebeinerløpet fra Østerdalen til Gudbrandsdalen hvert år, til minne om ferden i 1206 da Torstein Skevla og Skjervald Skrukka hadde med den to år gamle Håkon Håkonsson for å redde ham fra Baglerne som hadde kontroll over området der han ble født.
Årlig siden 1973 har skirennet American Birkebeiner (populært kalt Birkie) vært arrangert i Wisconsin, USA.
Birkebeinerne var et realityprogram som gikk på TVNorge i 2007.
Filmen Birkebeinerne (2016) skildrer Torstein Skevla og Skjervald Skrukkas reise over fjellet for å redde Håkon Håkonsson fra baglerne. Kristofer Hivju og Jakob Oftebro har hovedrollene som de to birkebeinerne. Filmen ble regissert av Nils Gaup og hadde premiere 12. februar 2016.
Bell Island (Newfoundland og Labrador)
Øya har tre samfunn, det største er inkorporert i byen Wabana. Provinsregjeringen driver en ferge fra Portugal Cove til Bell Island som går daglig. Den benyttes hovedsakelig av folk som arbeider i byregionen St. Johns.
Historie
De første som bosatte seg her var trolig fra den opphavelige den maritime-arkaiske-kulturen og/eller folk fra dorsetkulturen. Bell Island, i likhet med resten av øyene på Newfoundland ble trolig bosatt av beothukfolket på tiden da europeerne ankom Amerika.
De første europeiske innbyggere som slo seg ned på 1700-tallet forsøkte å leve av jordbruk og fiske, som ble eneste livsgrunnlag gjennom hele 1800-tallet. Den første kjente bosetter var en engelskmann, Gregory Normore, i 1740.
Økonomien fikk et voldsomt oppsving på 1890-tallet da det ble igangsatt gruvedrift etter jernmalm nær landsbyen Wabana.
Wabana vokste og ble øyas største samfunn, og gruvene var en av de største produsentene av jernmalm nord i det nordøstre Nord-Amerika. Gruven strakk seg fra sjøbunnen i Conception Bay, og var en av de mest omfattende undersjøiske malmgruver i verden.
Det meste av Bell Islands jernmalm ble skipet fra lastekaien til Sydney, Nova Scotia, hvor den ble smeltet i et stålverk. Stålverket i Sydney og gruvene i Bell Island var eiet av Dominion Steel and Coal Company (DOSCO), som en gang var en av de største private arbeidsgivere i Canada.
Andre verdenskrig
To QF 4.7-tommer B Mark IV-kanoner ble plassert på Bell Island tidlig under andre verdenskrig. De er fortsatt synlige der de står på sine fundamenter. Under andre verdenskrig ble utskipningshavnen angrepet av tyske ubåter den 5. september og 2. november 1942 av «U 513» og «U-518». Fire skip ble senket og 70 sjømenn mistet livet. Båtene som ble senket var:
I tillegg til de fire malmbåtene traff en tysk torpedo også DOSCOs lastekai for jernmalm. Et minnesmerke er reist på stedet hvor vrakene ligger like utenfor sjøkanten. Bell Island var et av de få steder i Nord-Amerka hvor det var en fiendtlig aksjon i løpet av krigen, og det eneste stedet som var utsatt for et tysk angrep i løpet av krigen.
Stengning av malmgruven
Undergrunns-gruver er dyre å drive og gruvene på Bell Island var spesielt dyre i drift. På 1950-tallet ble noen av de største overflate-forekomster av jernmalm oppdaget i det nordøstre Quebec og den vestlige del av Labrador. Etter at Quebec North Shore and Labrador Railway var blitt bygget kunne gruvene på Bell Island ikke lenger konkurrere.
Axinotarsus marginalis
Den er ikke registret i Norge, finnes lengre sør i Europa, utbredt, men ikke vanlig. ikke i Norge Den tilhører blærebillene
Utseende
Kroppen er 2,2-3 millimeter lang og er metallisk grønnsvart, med sidene av brystskjoldet og spissen av dekkvingene rødgule. Ligner på Axinotarsus pulicarius, men skilles på lengden på antennene og hannens dekkvinger. Hodet og brystskjoldet uten lange oppstående hår. Antennene er svarte, men kan ha en rødlig farge. Hos hunnen rekker ikke antennene helt bak. De er festet like foran fasettøynene, de har elleve ledd. Dekkvingene har mørk oppstående behåring sammen med en finere liggende behåring. Dekkvingene slutter ved sidekanten og mangler en innoverbøyd fortsettelse litt inn under bakkroppen. Hos hanner er dekkvingene tvert avskåret bak. Beina er svarte med noen rødgule fargeflekker, de ganske slanke, alle føtter har fem ledd.
Levevis
Axinotarsus marginalis er aktive om kvelden, de voksne (imago) finnes i juni og juli. Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Henri Weber
Henri Weber (født 23. juni 1944 i Leninabad i Den tadsjikiske sosialistiske sovjetrepublikk i Sovjetunionen, død 26. april 2020 i Avignon i Frankrike) var en fransk politiker og medlem av Europaparlamentet innvalgt i 2004 fra det nordvestlige Frankrike. Han var medlem av Det franske sosialistparti (Parti socialiste, PS) som tilhørte Det europeiske sosialdemokratiske parti i Europarådet, og han var medlem av dets kommisjon for kultur og utdannelse.
Liv og virke
Webers fødested var på et sykehusskip på breddene av elven Syr-Darja, tilknyttet en arbeidsleir i Leninabad (på Khujand i Tadsjikistan). Foreldrene var jøder som hadde flyktet fra byen Chrzanów i Polen under den tyske invasjon av Polen i 1939. I 1945 var de tilbake i Polen, og fire år senere klarte de å emigrere til Frankrike. Hans far var urmaker, moren tekstilarbeider.
Weber var aktivist i mai 1968-opptøyene og et ledende medlem av den trotskistiske Jeunesse communiste révolutionnaire og Ligue communiste révolutionnaire (LCR) før han sluttet seg til PS.
Han var også substitutt til Europaparlamentets komité for økonomiske og monetaristiske anliggender, medlem av EUs kommisjon for samarbeid med Russland, og substitutt til delegasjonen for relasjoner med Japan.
Henri Weber døde 75 år gammel av covid-19.
Lyngenlinjen
Lyngenlinjen er navnet på den siste forsvarslinjen Tyskland opprettet i Lyngen i Troms i løpet av Operation Nordlicht på slutten av andre verdenskrig. Den skulle stanse russisk fremrykning mot Narvik. Den eneste veiforbindelse mellom Troms og Finnmark gikk gjennom Storfjord. Dersom veien sør for Skibotn ble sprengt, ville det være tilnærmet umulig å komme landeveien til sørligere deler av fylket. Tilbaketrekningen av den tyske Lapplandsarméen sørover til Lyngenlinjen var en av de største militære operasjoner på norsk jord under andre verdenskrig.
Hitlers ordre
Hele Nord-Troms og Finnmark ble beordret brent. Ordren ble gitt som Führerbefehl av Hitler, formidlet gjennom Terboven, og lød slik: «''På grunn av befolkningens ringe beredvillighet til frivillig evakuering har der Führer samtykket i Reichkommissars forslag og befalt at hele den norske befolkning østenfor Lyngenfjord for sin egen sikkerhets skyld skal tvangsevakueres og alle boliger nedbrennes, resp. ødelegges. Øverstkommanderende for Nord-Finland er ansvarlig for at Führerbefalingen gjennomføres hensynsløst. Medlidenhet med befolkningen er ikke på sin plass.''»
Bakgrunn
Tyskerne var overbevist om at russerne hadde til hensikt å gå så langt sørover i Norge som til Narvik. Derfor besluttet de å opprette den såkalte Lyngenlinjen som forsvarslinje. Dette krevde store ressurser, fordi alle festningsanlegg, veier og broer i tilknytning til linjen skulle stå ferdig innen 1. mai 1945. I Kvesmenes–Lyngen-området ble et høyt antall sovjetiske krigsfanger i oktober 1944 satt inn i arbeidet med Lyngenlinjen. Sett under ett var det en omfattende byggevirksomhet tyske styrker gjennomførte, med sovjetiske krigsfanger som arbeidskraft. I Kitdalen og dens sidedaler ble det opprettet åtte fangeleirer, der 7-8.000 krigsfanger var innom. I et kompani på 272 krigsfanger overlevde bare 35. Mallnitz-leiren i Norddalen var en regulær dødsleir, dit syke og utsultede krigsfanger ble sendt for å dø. En alliert krigsforbryterkommisjon avdekket tre tilfeller av kannibalisme blant de utsultede fangene. En russer hadde stekt og spist hjernen til en medfange som var henrettet med et skudd i hodet. Tre andre fanger hadde spist av låret til en død medfange.
Etter krigen
Lyngenlinjen går fra svensk/finsk grenseområde og følger fjellet utover mot Storfjorden. Området er vanskelig tilgjengelig. Det er bygget store bunkersanlegg langs hele fjellet, og mange har funnet effekter og våpen fra krigens dager i området.
Etter krigen ble det bygget norske anlegg i Skibotndalen, med forlegning på Brennfjell og Helligskogen. Disse hadde som oppgave å sinke en fiende fra øst. Anleggene er nå nedlagt, men i fjellene oppover Skibotndalen kan en finne mange stillinger som er intakte og kan tas i bruk på kort varsel.
De irakiske opprørerne
De irakiske opprørerne refererer til den ukonvensjonelle krigen som blir ført av både irakiske innbyggere, særlig representanter for det sunni-arabiske mindretallet, og utlendinger  mot koalisjonsstyrkene og de folkevalgte myndighetene i Irak. Tilhengere av opprørerne omtaler dem gjerne som "Iraks motstandsbevegelse" mens det irakiske regimet og koalisjonsstyrkene omtaler dem som "terrorister" og "banditter".
Oversikt
De irakiske opprørerne er ingen enhetlig bevegelse, men består av en rekke, hovedsakelig sunni-arabiske grupper, som kjemper mot USA og Storbritannia med flere sitt militære nærvær i Irak, samt mot de folkevalgte organer som er opprettet etter invasjonen i 2003. Bevegelsen er sammensatt og består av forskjellige grupper med forskjellig motivasjon. Noen er lojale mot den tidligere Baath-regjeringen til Saddam Hussein, noen kjemper for fortsatt sunni-arabisk dominans, andre er ytterliggående islamister, mens andre bare er motstandere av det de mener er USAs okkupasjon av landet. Enkelte islamistiske grupper med sunnitisk utspring, som al-Qaida, har mange utenlandske deltakere, og retter mye av sin kamp mot sjiaaraberne.
Opprørsgruppene utfører hyppige angrep mot irakiske myndigheter, amerikanske styrker og andre grupper som anses å samarbeide med dem og dessuten sabotasjeaksjoner mot landets infrastruktur, særlig oljeinstallasjoner. Enkelte grupper tar også utenlandske gisler. De væpnede aksjonene rettes ofte mot irakiske politifolk og sikkerhetsstyrker, men rammer først og fremst sivile irakere. 8085 sivile ble ifølge offisielle tall drept av opprørerne bare i de arabiske delene av landet i løpet av 2005. De væpnede gruppene har mistet oppslutning også blant sunniaraberne som følge av sine hensynsløse metoder. En undersøkelse offentliggjort i det britiske medisinske tidsskriftet The Lancet i oktober 2006, tyder på at opprørsgruppene har drept over 400 000 irakere etter invasjonene, dobbelt så mange som okkupasjonsstyrkene.
Figur 1. viser angrep som er registrert av de amerikanske myndighetene i perioden juni 2003 til desember 2005. Tallene viser at angrepene økte i perioden, med svingninger i forbindelser med valg osv, til ca. 2500 angrep pr. måned høsten 2005. Ifølge registreringene er om lag 3/4 av angrepene rettet mot koalisjonsstyrkene.
Sunni-opprørerne
De sunniarabiske ekstremistene kan deles i flere hovedgrupper. Restene av Baathpartiets sikkerhetsstyrker er et viktig element, og tradisjonelle arabiske stammer et annet. Etterhvert har likevel religiøse ideologier av salafitypen blitt dominerende. Det er økende motsetninger mellom al-Qaeda i Mesopotamia og grupper som Iraks Muslimske Hær på den ene siden og lokalt forankrede salafistgrupepr som Ansar al-Sunnah på den andre.
Mange av de utenlandske krigerne som støtter al-Qaida har erfaring fra kriger andre steder, f.eks. i Afghanistan og Tsjetsjenia. Under ledelse av Abu Musab al-Zarqawi  har disse ansett  såvel sjia-muslimer som ikkemuslimske minoriteter for å være legitime mål. Provokasjonene mot det sjiittiske flertallet i Irak nådde et høydepunkt, da en velorganisert gruppe den  22. februar 2006 sprengte den gylne moskeen i Samara, og deretter massakrerte 47 personer som hadde deltatt i protester mot sprengningene. Det mest oppsiktsvekkende angrepet en religiøs minoritet var en serie koordinerte bilbomber som den 14. august 2007 i Sinjar-området sørvest for Mosul som drepte mere enn 500 kurdiske tilhengere av yezidismen.
Det rapporteres om betydelig uenighet blant opprørsgruppene om taktikken overfor  sjia-muslimene. Vinteren 2006 vendte sunniarabiske opprørsgrupper seg flere steder mot al-Qaida.
Cathy Freeman
Catherine Astrid Salome Freeman (født 16. februar 1973) er en tidligere australsk friidrettsutøver. Hun spesialiserte seg på 400 meter, og vant gull på distansen under OL 2000 i Sydney.
Avaträsk
Avaträsk er et lite tettsted i Dorotea kommun, Västerbottens län i Sverige.
Invasjon
Invasjon er militære styrkers inntrengning på et annet lands territorium. En invasjon kan starte en krig, være et bidrag til å avslutte en krig, eller være en krig i seg selv. Målet med en invasjon er normalt å få militær kontroll over området som invaderes.
Invasjon brukes i medisinsk sammenheng om kreftceller som vokser inn i tilgrensende vev, eller om sykdom og plager som stikkes inn i mennesklig vev.
Arkeologiske funn tyder på at invasjoner har skjedd jevnlig fra før historisk tid. I antikken var den eneste måten å sikre kommunikasjon på å holde hæren samlet, og invasjon ble dermed en naturlig strategi. Murer og forsvarsverk, som skyttergraver og minefelt, har vært laget for å forhindre invasjon eller å forsinke en invasjon lenge nok til at den forsvarende part får mobilisert sine styrker.
Andre verdenskrig viste at store forsvarsverk ikke var særlig effektive som forsvar mot invasjon på bakken, og lettere mobilt utstyr blir nå i større grad brukt som forsvar.
Invasjonen kan skje via land ved at en hær går over en grense eller inn i en spesiell sone. Invasjon kan skje via vann ved at båter setter i land soldater. Invasjon kan også skje med fly, der soldater settes av eller hopper ut i falskjerm, men uten støtte fra bakkestyrker har det vist seg svært vanskelig å få til i praksis.
En invasjon kan, når den militære motstanden er nedkjempet, føre til en okkupasjon.
Historiske invasjoner
Julius Cæsar invaderte Gallia i 58–57 f.Kr og invaderte Storbritannia to ganger i 56 og 55 f. Kr. I perioden 633 til 654 invaderte arabiske muslimer Persia. I 1066 invaderte Harald Hardråde England, men ble bekjempet i Slaget ved Stamford Bridge. Jerusalem ble invadert av det første korstog i 1099, og i tiden etter fulgte en rekke av mer eller mindre vellykkede invasjoner, med en pause fra 1192 da Saladin og Rikard Løvehjerte inngikk en fredsavtale. På 1200-tallet invaderte mongolene store deler av Asia og Europa, og på 1500-tallet invaderte Ottomanerne blant annet Østerrike og Ungarn. Napoleon invaderte fra 1792 til 1811 store deler av Europa, mens i 1813 ble Frankrike invadert. I 1914, som del av første verdenskrig, invaderte Tyskland Belgia og Frankrike. I 1939 invaderte Sovjetunionen blant annet Finland. I 1939 invaderte nazi-Tyskland Polen, og fra 1940 invaderte de store deler av Europa. Operasjon Overlord var kodenavn på invasjonen av Normandie, der allierte styrker gikk i land i Frankrike i den største amfibiske operasjonen noensinne, og som bidro til å avslutte andre verdenskrig.
Sted
Et sted er et avgrenset område eller en lokalitet (latin locus).
Ordet staðr
Ordet sted har opprinnelse i norrøne staðr, som kan bety sted eller område. Staðr var i motsetning til sted et hankjønnsord.
Johan Fritzner har ti ulike tolker av ordet staðr. En mye brukt anvendelse av ordet staðr i middelalderen, var et hellig innviet sted som en kirkelig eller annen religiøs stiftelse eller anlegg. Jamfør også for eksempel dagens bruk i ordene «den hellige stad» og «den gamle stad» (Trondheim), som ikke bare betyr det hellige eller gamle stedet.
Tilsvarende fantes på gotiske staþs, gammelengelsk stede, gammelsaksisk stedi og gammelhøytysk stad.
Geografisk sted
I geografisk sammenheng er et sted er en del av et landskap, enten det er naturlig eller menneskeskapt. Et sted er et avgrenset område og har et navn. Betegnelsen sted kan brukes om en by, en bydel, ei bygd, en gård, et enkelthus, en øy, en eng, osv.
I Norge er det kun tettsteder som er offisielt statistikkført. Statistisk sentralbyrå definerer tettsted som et tettbygd område med minst 200 bosatte der avstanden mellom husene som regel ikke overstiger 50 meter. Tettsted avgrenses uavhengig av administrative grenser. Ifølge denne definisjonen er også Norges største by, Oslo, et tettsted.
I dagligtale er det hovedsakelig områder som er bylignende, men ikke store nok til å kalles by som får betegnelsen tettsted. Er stedet enda mindre kalles det gjerne en bygd eller en grend eller bare et sted.