cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Terminator
Popularitet og økonomi
The Terminator ble en stor suksess, spesielt sett i forhold til de lave produksjonskostnadene. Den innbrakte $78,4 millioner på verdensbasis, hvorav $38,4 millioner i USA. Den havnet på en 22. plass over de mest innbringende filmene i USA i 1984.
Produksjonskostnadene var på $6,4 millioner.
Anmelderne
Den ble meget godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 100 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Leonard Maltin har gitt den 3,5 av 4 stjerner.
Priser
Den vant tre Saturn Award; Beste science fiction-film, beste regi (Cameron) og beste make-up (Winston). Cameron vant også Grand Prize ved Avoriaz Fantastic Film Festival.
I 2008 besluttet USAs nasjonale filmregister å bevar den.
Produksjon
Når ideen for Terminator kom til James Cameron i en drøm, var han opprinnelig tenkt som en liten og ubemerkelig mann, noe som ga den evnen til å lettere blande seg inn blant mennesker. Som et resultat av dette var Lance Henriksen Camerons første valg for rollen. O.J. Simpson var også på listen som mulige skuespillere men Cameron trodde ikke at "such a nice guy could be a ruthless killer". Ifølge Cameron og medforfatter William Wisher ble Schwarzenegger tilbudt rollen som soldaten Reese. Men de innså etterhvert at han passet bedre som Terminatoren. Michael Biehn var også opprinnelig på listen av mulige kandidater til rollen som Terminator, og ikke som helten Kyle Reese. Rollen som Reese ble mange før den endelig gikk til Biehn. Blant disse var Christopher Reeve. Når han takket nei ble skuespillere som Mel Gibson, Matt Dillon, Kurt Russell, Tommy Lee Jones og Scott Glenn vurdert for rollen. Musikerne Bruce Springsteen og Sting var også aktuelle kandidater i en periode.
Filosofi
Filmens innhold er et eksempel på et predestination paradox (forutbestemmelsens paradoks). Terminators oppdrag er å reise tilbake i tiden og drepe Sarah Connor og dermed forhindre at John Connor blir leder for motstandsbevegelsen. Men hvis ikke Terminatoren hadde blitt sendt tilbake i tiden, ville ikke Kyle Reese blitt sendt tilbake og dermed bli faren til John, og dermed forhindret at John ble født. Terminator er også brukt til å lage Skynet. Ved å sende Terminator og Kyle Reese tilbake i tiden garanterer Skynet og John Connor sin egen eksistens.
Grunnkretser i Sykkylven kommune
Grunnkretser i Sykkylven kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Sykkylven kommune, Møre og Romsdal, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Tverrlinjet seljefly
Tverrlinjet seljefly (Orthosia cerasi) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er utbredt nord til Sør-Trøndelag i Norge.
Levevis
Denne arten finnes i løvskog der larvene lever på eik, selje og andre løvtrær og busker. De voksne sommerfuglene flyr i mars – april og kommer gjerne til lys.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa. I Norge er den utbredt nord til Sør-Trøndelag.
Juan Carlos Ferrero
Ferrero ble profesjonell tennisspiller i 1999 og han var i 2003 nummer én på rankingen over verdens beste singlespillere. Han har hittil vunnet elleve singletureringer hvorav en Grand Slam-tittel.
Innlandet (Kristiansund)
Innlandet er Kristiansunds minste øy, de andre er Kirkelandet, Nordlandet og Gomalandet. . Disse øyene fremstår i dag som Kristiansunds gamle bydeler.
Øya har et areal på 0,73 km2 eller 730 dekar, det høyeste punktet er Bautaen, 64 moh. Under Kanonbåtkrigen i 1808 sto et stort sjøslag ved Innlandet, og bautaen ble reist til minne om slaget.
Sundbåten og Sørsundbrua forbinder Innlandet med de andre øyene. Sundbåten går i rute mellom de fire øyene. Buss trafikkerer de øvre delene av øya.
Den populære badeplassen Skjærva er flittig brukt om sommeren til bading, fotball, volleyball, basketball og soling. Innlandet har også en egen matvarebutikk, barneskole og restauranter, ellers er mye av øya benyttet til boligformål.
Mjølkefamilien
Mjølkefamilien eller nattlysfamilien (Onagraceae) er en plantefamilie som omfatter 20 planteslekter. Geitrams er familiens vanligste art i Norge. Det er trær, busker og urter som finnes i alle verdensdeler og i de fleste klima. Noen arter regnes som ugress. I denne familien finnes også prydplanter som for eksempel fuksia.
Blomstene har vanligvis fire kronblader. Frøene er svært små, og hos visse slekter sprees de med vinden, hos andre ligger de i bær og spres av fugler.
Lundhumle
Lundhumle (Bombus soroeensis) er en liten humle. «Lundhumle» er foreslått og norsk navn blir avgjort i 2010. Ser man en liten humle som ligner på liten jordhumle og som flyr fra blåklokke til blåklokke, er sannsynligheten for at det er en Bombus soroeensis stor. Skal man se etter denne humlearten i en lokalitet så bør man først og fremst se etter den på blåklokke.
Kjennetegn
Bombus soroeensis er sort med to gule bånd, et på brystet og et på bakkroppen. Bakkroppsspissen er hvit. Den kan lett forveksles med liten jordhumle, og skal den kunne skilles fra denne, som den ligner mest på, må den under lupen.
Frognerparken
Gårdsbebyggelsen i dansk herregårdsstil, hovedsakelig oppført på 1700-tallet, ligger i parkens sørlige del og huser Oslo Bymuseum. I nærheten av herregårdsbygningene ligger også den lille høyden «Utsikten» med Henriette Wegners paviljong som ble flyttet fra Blaafarveværket i 1837. Sentralt i parken ligger Frognerdammen, og langs en akse i midten ligger skulpturanlegget Vigelandsanlegget med skulpturer av Gustav Vigeland. Frognerparken inneholder også Frognerbadet, Frogner stadion, tennisbaner og serveringssteder som Frognerparken Café (åpnet 1918) og restauranten Herregårdskroen (åpnet 1960). I tillegg inneholder Frognerparken Norges største rosesamling med rundt 14 000 roser fordelt på 150 arter.
Frognerparken ble gradvis åpnet som offentlig park fra 1904 og jubileumsutstillingen på Frogner i 1914 etablerte for alvor parken som folkepark. Fra 1920-årene ble Gustav Vigelands skulpturanlegg oppført i deler av Frognerparken. Frognerparken er Norges mest besøkte severdighet og ble vedtatt fredet av Riksantikvaren etter kulturminneloven 13. februar 2009, som første park i Norge, under navnet «Frognerparken og Vigelandsanlegget». Frognerparken omfatter totalt et areal på 0,45 km². Frognerparken er motiv for maleriet «Frogner Hovedgaard» av I.C. Dahl, et hovedverk i norsk nasjonalromantisk malerkunst.
Lundhumle
Størrelse
Målene kan variere, og særlig lengden er unøyaktig da bakkroppen kan trekkes sammen eller strekkes ut.
Frognerparken
Historie
Midt på 1700-tallet anla den daværende eieren av Frogner Hovedgård, Hans Jacob Scheel, en barokkhage. Den ble videre utbygget av senere eiere, blant dem Bernt Anker, som kjøpte gården i 1790 og utvidet hovedbygningen til nåværende lengde. Etter at industriherren Benjamin Wegner overtok gården i 1836, ble parken omdannet til romantisk landskapspark omkring 1840. Frognerparken i dag fremstår som romantisk landskapspark, med unntak av skulpturanlegget i midten. Det historiske parkanlegget var betydelig mindre enn dagens Frognerpark, og omfattet arealene rundt herregårdsbygningene.
Lundhumle
Bolet
Bolene til Bombus soroeensis ligger nede i jorden, og er normalt små. Humlen er en pollen-storer.
Frognerparken
Historie
I 1896 kjøpte Kristiania kommune det som var igjen av eiendommen etter at store deler var frasolgt til private. Kommunens plan var å åpne for kvartalsbebyggelse på området mellom Kirkeveien og Frognerelven, og å legge ut arelene vest for elven til kirkegård. Men ved århundreskiftet besluttet kommunen å bruke Frogner-jordene til en offentlig park for rekreasjon og idrett. Den planlagte Vestre Gravlund ble i stedet flyttet til arealer vest for Frognerparken, innkjøpt fra landstedet Volvat og deler av gården Borgen.
Lundhumle
Utbredelse
Vi finner Bombus soroeensis over hele Norge, unntatt i de indre og østlige delene av Finnmark.
Frognerparken
Historie
Delene nærmest gårdstunet ble åpnet for publikum i 1904, og det første Frogner stadion ble anlagt langs Kirkeveien. Jubileumsutstillingen ble avholdt her i 1914, og aksen i utstillingsområdet med broen over Frognerdammene ble beholdt for etterbruk til den planlagte folkeparken etter at utstillingen var over og de fleste provisoriske bygningene ble revet. Jubileumsutstillingen ble besøkt av nærmere to millioner.
Bygartner Marius Røhne utarbeidet en generalplan for parken i 1917, men den ble ikke realisert før kommunen besluttet at billedhuggeren Gustav Vigelands fontene med tilhørende skulpturanlegg skulle plasseres i parken. Det foregikk en langvarig debatt om hvordan parken skulle brukes og opparbeides, og Røhne var den viktigste motstanderen av Vigelands skulpturprosjekt.
De siste årene har det vært arbeidet med planer om å restaurere barokkhagen fra 1700-tallet.
Gårdens bebyggelse
Gårdsbygningene ligger i den sørlige delen av parken. Bebyggelsen i dansk herregårdsstil på fire sider av gårdsplassen ble oppført i 1750-årene av Hans Jacob Scheel, den første eier i nyere tid som bosatte seg på gården. Hovedbygningen fra 1750 er et laftehus i to etasjer, antagelig planlagt som bestyrerbolig. Økonomiske problemer gjorde at Scheel ikke oppførte sin egentlige hovedbygning, som skulle ha ligget som fondmotiv i vestre ende av barokkhagen. Da han selv måtte flytte inn i laftehuset, kledde han ytterveggene med utmurt bindingsverk, som ble pusset for å illudere murverk. Huset ble utvidet vestover og påbygget en midtark med selskapslokaler. Sørfløyen, låven, hadde i midten en innkjørsel i enden av gårdsalleen, no Nobels gate. Over denne lå en sal, og på taket et klokketårn.
Benjamin Wegner kjøpte gården i 1836 og rev sørfløyen for å åpne gårdsplassen mot Frognerkilen. Tårnet ble da flyttet til hovedbygningen. Han måtte selge gården i 1848, og kjøperen var kjøpmann Fredrik Georg Gade fra Bergen. Familien Gade ble de siste private eierne og opprettholdt et herskapelig liv på Frogner til de solgte den til Kristiania kommune i 1896.
I Wegners tid fikk driftstunet i øst noen nye bygninger til erstatning for den revne låven, blant annet et «vasketørrehus» i tre etasjer som fremdeles eksisterer. Ved utkjørselen til Frognerveien og gårdsalleen sørover oppførte han den ene av to planlagte portstuer. Paviljongen som nå står på Utsikten ved nåværende Frogner plass i Frognerparken, ble flyttet dit av Wegner i 1837 fra hans tidligere bolig på Fossum i Modum. Paviljongen var ifølge tradisjonen i Wegnerfamilien en bryllupsgave fra Benjamin Wegner til ektefellen Henriette Seyler. Den er et klassisk åttekantet «rundtempel» med søylegang. Taket er en malt kopi i miniatyr av kuppelen over Pantheon-tempelet i Roma. Foran hovedbygningene står også Wegners solur. Paviljongen i klassisk tempelform som Bernt Anker hadde oppført på samme sted, ble flyttet til en høyde lenger nord, på Frøens grunn.
Fredrik G. Gade rev de flest driftsbygningene i øst og oppførte nye: en lade, et stolpehus (stabbur), et gartnerhus av murverk, et nytt «locum» med hønsehus, en hestevandring med treskeverk og hakkelsemaskin, og ytterligere et stort uthus lengst øst. Alle uthusbygningene ble revet etter at kommunen overtok gården, bortsett fra tilbyggeen til østfløyen.
I dag huser hovedbygningene Oslo Bymuseum.
Ved herregårdsbygningene ligger også Frognerparken Café, som åpnet i 1918, og restauranten Herregårdskroen, som åpnet i 1960.
Frognerdammen
Frognerdammen ligger sentralt i Frognerparken. På 17- og 1800-tallet holdt eierne av Frogner Hovedgård tidvis store båtfester i dammen.
Vigelandsanlegget – skulpturanlegget i Frognerparken
I midten av dagens Frognerparken ligger skulpturanlegget med Gustav Vigelands skulpturer.
Gustav Vigeland fikk i løpet av 1920-årene full kontroll med planene for opparbeidelsen av parken, og han utvidet sitt opprinnelige skulpturanlegg så det kom til å dominere hele midtre del. På høyden hvor husmannsplassen Tørtberg hadde ligget i forlengelsen av aksen fra porten til broen og fontenen, reiste han i 1928 anleggets sentrale innslag, Monolitten, som ikke ble ferdig hugget før i 1943.
Frognerparken inneholder 214 skulpturer og 13 smijernsporter og de sentrale delene med skulpturanlegget er opparbeidet etter Gustav Vigelands tegninger. Alle skulpturene er laget av ham.
Aksen med skulpturanlegget har en monumental inngang fra Kirkeveien som mange i dag oppfatter som «hovedinngangen» til parken. Dette er riktignok ikke den tradisjonelle hovedinngangen, som ligger foran herregårdsbygningene, og Frognerparken og skulpturanlegget er ellers åpen fra de fleste sider.
Sports- og badeanlegg
I utkanten av Frognerparken ligger Frognerbadet, som åpnet i 1956. Gamle Frogner stadion åpnet i 1901 og ble byens hovedarena for skøyteløp. I 1914 ble nåværende Frogner stadion bygget rett ved siden av. Der gamle Frogner stadion lå er det i dag tennisbaner.
Serveringssteder
Frognerparken inneholder serveringsstedene Frognerparken Café og Herregårdskroen. Frognerparken Café, opprinnelig kalt Frogner Friluftsrestaurant, ble etablert i 1918, etter jubileumsutstillingen på Frogner. Den holdt til i en nyoppført paviljong for utendørs servering, inspirert av klassiske parkpaviljonger fra kontinentet.
Herregårdskroen holder til i deler av og utenfor herregårdsbygningene, og åpnet i 1960. Restauranten ble da flyttet fra Fridtjof Nansens vei 9 litt utenfor Frognerparken, og fikk navnet Herregårdskroen da den flyttet inn ved Frogner Hovedgård. I 1970-årene markerte Herregårdskroen seg som en av Oslos mest trendy restauranter.
Planter og forvaltning
Frognerparken inneholder en stor rosesamling på 14 000 roser fordelt på 150 ulike arter. Rosene i Frognerparken skjøttes etter biologiske prinsipper.
I dag finnes det ca. 3 000 trær i Frognerparken. Noen av dem er mer enn 250 år gamle, med en stammeomkrets på opptil 5,5 meter. Blant parktrærne er det mange eksotiske innslag, som magnolia, mammuttrær, gingko og valnøtt.
Frognerparken forvaltes av Friluftsetaten, Oslo kommune. Den frivillige organisasjonen Frognerparkens Venner ble stiftet i 1971 for å motarbeide kommunens planer om en motorvei gjennom parken. Landets største venneforening med ca. 3500 medlemmer har som formål å bidra til å bevare, videreutvikle og forskjønne parken både som friluftsområde og skulpturpark. Inngrep i parken og dens omgivelser bekjempes. Foreningen søker å påvirke politikere og offentlig opinion til å ivareta sitt ansvar for parken og Vigelands kunst, og den samler midler til å gjennomføre vedlikeholdstiltak.
I 2012 fikk Frognerparken det nordiske kvalitetsstempelet Green Space Award, som første norske grøntanlegg.
Kulturminne og fredning
Frognerparken og Vigelandsanlegget er et kulturminne og har nummer 127174 i Riksantikvarens kulturminnebase.
Parken ble vedtatt fredet av Riksantikvaren etter kulturminneloven 13. februar 2009, som første park i Norge, under navnet «Frognerparken og Vigelandsanlegget». Formålet med fredningen er «å bevare Frognerparken med haveanlegget fra Frogner hovedgård, 'byparken' fra ca. 1914 og fremover, Vigelandsanlegget som et av Norges fineste utendørs kunstverk og rekreasjonsområder, og idrettsanleggene innenfor parken. Fredningen skal sikre at denne helheten av verdifulle bestanddeler, som er tilkommet etappevis siden midten av 1700-tallet, bevares og ikke utsettes for skadelige eller skjemmende inngrep eller slitasje.»
Tynwald
Tynwald (mansk Tinvaal, tilsvarer norske Tingvoll), formelt High Court of Tynwald (mansk Ard-whaiyl Tinvaal) er den lovgivende forsamling på Man og dens parlament. Den består direkte under House of Keys og er indirekte den valgte lovgivende rådsforsamling. Tynwald er en av de eldste av slike forsamlinger i verden. En gang i året på Mans nasjonaldag samles Tynwald på det tradisjonelle vollen og holder ting under åpen himmel på Tynwald-dagen.
Tynwald er ved landsbyen St Johns på vestsiden av øya langs vegen A1 mellom Douglas og Peel.
Etymologi
Navnet Tynwald, som det islandske Þingvellir, er avledet fra det norrøne ordet Þingvǫll (Tingvoll) i betydning møtested for en forsamling, stedet eller vollen hvor man holder et ting. Tynwald er således et av de stedene hvor et ting holdes, tilsvarende Alltinget på Island, Folketinget i Danmark, og det store tinget, Stortinget, i Norge. Det er flere stedsnavn på De britiske øyer som her delnavnet «ting» i seg og som tilkjennegir norrøn tilstedeværelse for rundt tusen år tilbake.
Bakgrunn
Mens tidligere norrøne menn, enten de bodde fast på Man eller ikke, kan ha holdt mindre tingmøter flere steder på øya, er det eldste dokumenterte datoen for et tingvollmøte for hele øya oppgitt til år 979. Deretter følger en ubrutt rekke av forsamlinger på dette stedet, St John's som ikke ligger langt fra byen Peel på vestsiden av Man. Det gjør dette tinget til et av de eldste i verden. Bare Løgtingið (Lagtinget) på Færøyene, som trolig ble et årlig ting tidlig på 900-tallet, har en eldre tradisjon uten avbrudd. Alltinget på Island ble grunnlagt i 930, men deretter avskaffet i 1800 grunnet danskene og opprettet på nytt i 1845. Gulatinget ble grunnlagt før 870 og holdt fram i form av Gulating lagmannsrett. De andre norske lagtingene er fra tiden mellom 930 og 1050.
Middelalderen
Tynwald besto opprinnelig av kun 24 medlemmer fra House of Keys, i dagligtale referert til som «the Keys». Fire medlemmer var til stede i House of Keys for hver av de seks «sheadings» (de administrative distriktene) på øya. Den tidligste bevarte nedtegnelse fra House of Keys er datert fra 1422, mens den tidligste nedtegnelse om Tynwald er datert fra 1077. House of Keys var opprinnelig ikke en valgt forsamling, og medlemmene satt livet ut. Når en plass ble ledig valgte de gjenværende medlemmene et nytt medlem. På den måten forble medlemmene i House of Keys innenfor de ledende familiene på øya.
På 1500-tallet kom House of Keys sammen ved ujevne mellomrom. De var lik en jury eller lagrett som ble sammenkalt fra tid til annen av Herren av Mann eller av en «deemster» (betegnelse for en dommer på Man) når deres tjenester var påkrevd i henhold til loven. I 1600 ble House of Keys en vedvarende forsamling.
Fram til 1577 deklarerte og fortolket House of Keys kun de gamle lovene når spørsmål dukket opp. Dette utviklet seg til myndigheten å skape nye lover, en funksjon som Tynwald overtok en gang rundt 1610.
1600- og 1700-tallet
I oktober 1651, under den engelske borgerkrigen, ble Man erobret av parlamentets hær som tok over administreringen av regjeringen. I løpet av denne perioden møttes Tynwald kun sporadisk.
Etter restaureringen av monarkiet ble kontrollen over øya gitt tilbake til Herrene av Mann. House of Keys fikk sin myndighet redusert ved denne tiden da Tynwald ble rekonstituert som «Herren [av Mann], guvernøren, de fullmektige og deemstere (som utgjør Herrens Råd), og de borgere som representert av deres Keys.»
Josh Dueck
Josh Dueck (født 13. januar 1981) er en canadisk handikappet alpinist, som representerer klubben Silver Star Mountain Resort. Han lider av paraplegi, dvs. lammelse av begge ben.
Tynwald
1600- og 1700-tallet
Administreringen av regjeringen ble gitt til en guvernør, og Herrene av Mann ble fraværende godseiere. House of Keys var ikke tilfreds med disse endringene, og opprettet svært få nye lover.
Josh Dueck
Han deltar i Paralympics 2010 i Vancouver, der han fikk sølv i slalåm for sittende, bak Martin Braxenthaler fra Tyskland.
Hvit fluesopp
Hvit fluesopp (Amanita virosa) er en dødelig giftig sopp og en av de giftigste soppene i Norge. Hvit fluesopp inneholder amanitiner slik som grønn fluesopp og forgiftningsforløpet er tilsvarende. Den forveksles iblant med sjampinjonger og andre hvite sopper. Amanita chepangiana er en vanlig matsopp i Sørøst-Asia som lett kan forvekseles med hvit fluesopp.
Tynwald
Under den britiske krone
Som et resultat ba House of Keys den britiske regjering om å oppløse Tynwald og godkjenne lovgivningen av et nytt valgt parlament, noe de håpet ville gi en sterkere myndighet for en ny regjering på Man, basert på et fjernt Whitehall. For dette organiserte House of Keys en underskriftskampanje på rundt 800 signaturer som ble presentert for de britiske myndigheter.
Hvit fluesopp
Forgiftning krever rask behandling med medisinsk kull og innleggelse på sykehus. Lever og nyreskade utvikles etter 1-4 døgn. Silibinin brukes som behandling, men levertransplantasjon kan være nødvendig.
Tynwald
Under den britiske krone
En kongelig kommisjon ble utpekt i 1791, men det var ikke før i 1866 at Tynwald endelig fikk den lovgivning som førte til at dens medlemmer for første gang ble valgt. Før 1866 var Tynwalds hovedfunksjon vært Mans ankeinstans. House of Keys’ Valgforordningen av 1866 overførte denne juridiske myndigheten til en egen rett.
Tynwalds organisering
Mens Tynwald sitter i Douglas som skjer en gang i måneden fra oktober til juli er det presidenten av Tynwald, valgt av de andre medlemmene, som presiderer. I fellessesjonen:
House of Keys
House of Keys (mansk Kiare as Feed) er den manske benevnelsen på underhuset. Det består av 24 medlemsdelegater som velges direkte av folket. Medborgere som er minst 16 år gammel har stemmerett. For å være kandidat må man være minst 21 år gammel og ha bodd på Man i minst tre år. Medlemmene velges fra femten valgkretser basert på øyas seks administrative distrikt. Normalt er mandatperioden fem år, men det finnes en mulighet til å oppløse parlamentet og utlyse nyvalg.
Talsmannen (Speaker of the House of Keys) er et medlem som velges for å lede kamrenes arbeid. Han eller hun har i motsetningen til de andre medlemmene rett til å avstå fra å stemme ved voteringene. Om resultatet fra en votering er uavgjort er dog talsmannen nødt til å legge ved en avgjørende stemme. I motsetning til de fleste andre lovstiftende forsamlinger er medlemmene nødt til å være til stede. Om de ikke kan dette er tvunget til å skaffe seg tillatelse.
Det finnes forskjellige teorier til hvor navnet House of Keys kommer fra. Den eldste kilden er fra et dokument skrevet år 1417 på latin som snakker om «Claves Mann» (Nøklene til Mann) og «Claves Legis» (Lovens nøkler). Den mest sannsynlige opprinnelsen er en anglifisert versjon av det norrøne ordet kjósa som betyr «valgt».
Lovgivende rådsforsamling
Den lovgivende rådsforsamling (engelsk Legislative Council, mansk Yn Choonseil Slattyssagh) er betegnelsen på overhuset. Det består av 11 medlemmer hvor 8 blir valgt i slutten av omvalget av medlemsmøtene i House of Keys. For å kunne bli valgt må man være 21 år og bodd minst tre år på Man. Mandatperioden for et medlem er fire år. Tynwalds president er også rådsforsamlingens talsmann (president). Selv biskopen av Sodor og Man, og kronjuristen (Attorney General), som blir utnevnt av Herren av Mann, sitter i rådsforsamlingen. Både biskopen og talsmannen har rett til å stemme ved voteringer mens kronjuristen ikke har stemmerett.
Forholdene mellom kamrene
Av de to kamrene er House of Keys den mest betydningsfulle. Begge stammer herfra og da medlemmene i den lovgivende rådsforsamlingen blir valgt av House of Keys gir det underhuset mer prestisje. Rådsforsamlingen har som hovedoppgave å granske de lovforslag som kommer fra House of Keys.
Begge kamrene sitter sammen en gang i måneden fra oktober til juli i Douglas. Tynwalds president, som velges av de øvrige medlemmene, leder arbeidet. Under dette møtet underskrives blant annet lovene formelt og det finnes muligheter for å stille spørsmål direkte til ministrene.
Lovvedtak
Normalt krever det at begge kamrene stemmer for et lovforslag for at det skal bli gitt videre til viseguvernøren, representanten for Herren av Mann (Dronningen), for kongelig godkjennelse. Om rådsforsamlingen stemmer imot eller endrer et lovforslag mot House of Keys vilje kan det bli tatt opp igjen ved neste sesjon. House of Keys har da makten til å stemme for et lovforslag uten at rådsforsamlingens godkjenning trengs. Lovforslaget blir da gitt til viseguvernøren som gir loven kongelig godkjennelse etter å ha konsultert med det britiske justisdepartementet.
Marius Jacob
Alexandre Marius Jacob (født 1879 i Marseille, død 1954) var en fransk anarkist og illegalist som under la belle époque mellom århundreskiftet 1900 og første verdenskrig forbløffet sine omgivelser med Robin Hood-dåd. Han ble dermed virkelighetens verdens forbilde for «gentlemannstyven», og flere filmer kom til å bli gjort på dette tema.
I flere år ledet han ligaen «Nattens arbeidere» som utførte intet mindre enn 150 tyverier fra rike privatpersoner rundt om i Frankrike. Ingen vold var tillatt, og dem man stjal fra ble av ligaen ansett å være kapitalistiske parasitter. Den anarkistiske bevegelse ble som regel begunstiget av utbyttet fra tyveriene. Marius Jacob oppfant rififikuppet, det vil si kunsten å ta seg inn gjennom taket fra en tilgrensende leilighet.
I sin forsvarstale for retten i Somme den 8. mars 1905, sa han :
Han ble dømt den 22. mars 1905. Etter denne dato navngav den langt senere anarkisten Daniel Cohn-Bendit «Mouvement du 22 mars» som var aktiv under maiopprøret i 1968.
Etter sonet straffearbeid på Djevleøya i Fransk Guyana, som han forsøkte å rømme fra ved 17 anledninger, engasjerte han seg i avisen Libertaire blant annet for Sacco og Vanzetti og mot utleveringen av Buenaventura Durruti. Han deltok i den spanske borgerkrig i 1936 og i den franske motstandsbevegelse under nazistenes okkupasjon av Frankrike.
Louis Aumont
Louis Auguste François Aumont (født 7. januar 1805 i København, død 6. mai 1879 på Frederiksberg) var en dansk maler, far til Horace Aumont.
Aumont var sønn av underbokholder i Nationalbanken og major i borgervæpningen Jean Pierre Marie Aumont. Han gjennomførte studier ved Kunstakademiet og fikk i 1824 den lille og i 1826 den store sølvmedaljen. Med reiseunderstøttelse fra Frederik VI og senere av grev Moltke på 200 spesiedaler (800 kr.) årlig var han tre år i Paris og arbeidet hos maleren Antoine-Jean Gros. Samtidig malte han portretter.
Etter hjemkomsten lyktes det ham ikke å bli agreèrt ved Kunstakademiet tross flere forsøk. I årene 1834–42 bodde han i Hamburg før han returnerte til København.
Han ble mye benyttet som portrettmaler. Etter å ha vært i Vestindia reiste han i 1853–65 som intendant ved Marinens skip.
Han er begravet på Assistens Kirkegårds katolske avdeling.
Munsterbilzen
Munsterbilzen er et sted og en tidligere kommune i Belgia. Det befinner seg i den sørlige delen av Haspengouw i provinsen Limburg. Munsterbilzen ble slått sammen med byen Bilzen til kommunen Bilzen i 1977.
Stedet Munsterbilzen ble oppkalt etter stedets abbedi som ble stiftet i merovingernes tid. Abbediet er det eldste i området som kalles de «Dietse Nederlandene». De to følgende, Susteren og Aldeneik ble ikke grunnlagt før i begynnelsen av det 8. århundre. Ifølge legenden ble nonneabbediet i Belisia (Bilzen) stiftet rundt år 670 av St. Landrada, kanskje under ledelse av St. Lambertus, biskop av Maastricht mellom 669 og 709. Da Landrada grunnla abbediet avsto hun alle sine verdslige eiendeler til dette.
Landsbyen oppstår
Landsbyen som vokste opp rundt abbediet ble kalt Belisia Monasterii (Munsterbilzen), dette i motsetning til Beukenbilzen og Eikenbilzen, som nå er byen Bilzen, og den tidligere kommunen Eigenbilzen. I 881 ødela vikingene abbediet sammen med kirkene i Tongeren, Liège, Maastricht og Sint-Truiden. Ida av Verdun (Boulogne), som var mor til blant annet hertug Godfred av Bouillon og Baudouin, den første kongen av Jerusalem, ble oppdratt av Munsterbilzens abbedisse. Som takk for dette ga Ida abbedissen landeiendommer i Bilzen, Riemst, Waltwilder, Martenslinde, Gellik, Eigenbilzen og Rijkhoven i 1096.
Abbediets storhetstid
I tidens løp utviklet abbediet seg, og i det 12. århundre var det et meget elitært kloster for damer av adel. Abbediet gikk da for å være et kapittel av kvinnelige kanniker med en autoritær prinsesse-abbedisse som regent. Hun hadde rett til å motta tiende og utnevne pastorer i Munsterbilzen og dessuten i sognene som tilhørte landeiendommene abbedissen hadde fått i eie av Ida av Verdun. Bortsett fra disse kirkelige rettighetene hadde hun også borgerlige og juridiske rettigheter. Hun var ikke bare «frue til Munsterbilzen», men hadde også rettighetene til landsbyene Wellen, Haccourt, Hallembaye og Kleine-Spouwen. Hun var videre prinsesse av det hellige romerske rike av den tyske nasjon og var etter egen mening eneherskerinne over disse domenene, og ansatte selv dommere og skrivere. De verdslige lovene var her de samme som i grevskapet Loon. I begynnelsen av det 14. århundre hadde klosteret en uenighet med greven av Loon i forbindelse med tienden fra kirkene i Riemst, Gellik, Assche og Genk. Det endte med at greven av Loon fikk tilkjent retten til å motta tiende fra Genk og Riemst. Fra det 17. århundre var dette herredømmet et tvistepunkt mellom Sankt-Lambertuskapittelet i Fyrstbispedømmet Liège og fyrstbiskopen og abbedissen, og etter mange prosesser erkjente hun i 1773 fyrstbiskopens suverenitet. Under den franske revolusjon ble abbediets eiendommer solgt, og kapittelet oppløst.
Nye arkeologiske funn
Under veiarbeider på N730 i juni 2006 ble et ti-talls mer enn tusen år gamle, sjeldne trestamme-graver funnet rundt Munsterbilzens kirke. Funnet av de uthulte trestammene med menneskelige levninger er unikt i Flandern.
Sabinere
Sabinerne ble delt i to befolkninger etter Romas grunnleggelse, i henhold til beskrivelser i romerske legender. Befolkningen nærmest Roma ble en del av den nye byen og forent med den eksisterende befolkningen. I henhold til romerske legenden om byens opprinnelse manglet romerne kvinner, inviterte sabinerne til en fest og røvet kvinnene deres, sabinerinnerovet. Det førte til en krig med sabinerne, men det endte med at sabinerkvinnene anmodet om at de ikke mistet sin sabinske fedre og romerske ektemenn. Det begynte en ny kulturarv av sabinere som snakket latin og var blitt romere. Roma skulle bli en felles sabinsk-romersk by under et felles dualistisk monarki av romerske Romulus og sabinerkongen Titus Tatius, skjønt det varte ikke lenge før sistnevnte ble drept og Romulus, Romas første konge, styrte alene.
Den andre delen av befolkningen forble et folk i fjellene, og kom til sist i krig med Roma for å beholde sin uavhengighet på lik linje med andre italiske folk. Etter å ha blitt erobret ble de assimilert med den romerske republikken, underlagt romerne i 290 f.Kr., og fikk borgerrett i 268 f.Kr.
Språk
Det er få nedtegnelser av det sabinske språk; det er imidlertid en del ordlister gitt av antikke kommentatorer, og en eller to inskripsjoner har blitt forsøksvis identifisert som sabinsk. Det er også personnavn i bruk i latinske inskripsjoner fra sabinske landområder, men disse er gitt i latinsk form. Den britiske filologen Robert Seymour Conway har i sitt tobindsverk Italic Dialects (1897) oppgitt omtrentlig hundre ord som varierer fra å være godt dokumentert som sabinsk til muligens å være sabinsk opprinnelse. I tillegg til disse siterer han stedsnavn som er avledet fra sabinsk, tidvis også forsøkt å rekonstruere den opprinnelig sabinske formen. Basert på tilgjengelige bevis har språk- og referanseressursen Linguist List forsøksvis klassifisert sabinsk som et medlem av umbrisk språkgruppen av italiske språk innenfor den indoeuropeiske språkfamilie.
Historisk geografi
Latinsktalende kalte sabinernes opprinnelige område for Sabinium, innviklet i de moderne regionene Lazio, Umbria, og Abruzzo. Til denne dag har det oldtidens stammenavn i den italienske formen Sabina. Innenfor den moderne regionen Lazio (eller Latium) utgjør Sabina en underregion, beliggende nordøst for Roma, rundt byen og kommunen Rieti.
Tekstlige spor
Sabinerne ble først omtalt av Dionysios fra Halikarnassos for å ha erobret ved overraskelse byen Lista som ble ansett som moderbyen til aboriginerne, i henhold til romersk mytologi den eldste befolkningen i Italia. Antikkens historikere diskuterte stadig den særskilte opprinnelsen til sabinerne. Zenodotos av Troizen, som skrev en historie om Umbria, hevdet at sabinerne opprinnelig var umbrere som endret deres navn etter å ha blitt fordrevet av pelasgere fra deres by i fjellene, Reate (dagens Rieti), liggende over Latium. Porcius Cato argumenterte for at sabinerne var en befolkning som var oppkalt etter Sabus, sønn av Sancus (en guddom i området er tidvis referert til som Jupiter Fidius).
I en annen redegjørelse omtalt hos Dionysios skal en gruppe lakedaimonere flyktet fra det området i Hellas som Sparta kontrollerte ettersom de mente at Lykurgs lover var for strenge. I Italia grunnla de den spartanske byen Foronia (i nærheten av de pontiniske sletter), oppkalt etter gudinnen av samme navn og en del av dem bosatte seg blant sabinerne. I henhold til denne fortellingen skal sabinerne ha blitt betraktet som fiendtlige (aggressive eller krigerske) og nøysomme (forsiktige og sparsommelige), og som de hadde fått fra spartanerne.
I Plutarks biografi over Numa Pompilius, Romas andre konge og som kom fra sabinsk bakgrunn, sier han: «Sabinere, som erklærte seg selv som en koloni av lakedaimonere».
En del av disse regionale identitetene i Italia var vedvarende. Det sabinske området nordøst for Roma ble ansett som preget av streng, mer opphavelig oppførsel av de som bodde der, en dyd som hadde gått tapt i den korrupte storbyen Roma. Cato den eldre assosiert de sabinske dyder med nettopp den lokale tradisjon tilskrevet sabinerne, ved at de kanskje var avledet fra spartanerne, kjent for sin strenge nøysomhet. Poeten Horats, som skrev på Augustus’ tid, verdsatte sin sabinske gård som han benyttet som et bilde på landelig renhet.
Legenden om sabinerkvinnene
En tradisjon sier at Romulus i en sabinerby drepte byens konge. Han brakte rustningen til Kapitol, og innviet et tempel til guden Jupiter Feretius med rustningen som offergave – ifølge tradisjonen den eldste helligdom konstruert på høyden. Det å overmanne fiendens konge på egen hånd, for å så ta hans rustning og våpen, var sett på som det gjeveste en romersk hærfører kunne gjøre. Denne handlingen, kjent på latin som spolia opima («det rike bytte»), skjedde ifølge den romerske historikeren Titus Livius kun to ganger til i Romas historie.
En legende knyttet til Romas opphavsmyte forteller at romerne under Romulus stjal sabinske kvinner for å befolke sin nybygde by. Det var kvinneunderskudd i Roma, og under påskudd av å invitere sabinerne til fest, røvet romerne deres kvinner. Den krigen som fulgte, ble først avsluttet da disse kvinnene stilte seg mellom de krigførende partene av deres sabinske fedre og romerske ektemenn. Sabinerinnerovet ble et vanlig motiv i romersk kunst; kvinner som tvinger fram fred utgjorde et mindre hyppig, men fortsatt gjentagende motiv. Fortellingen var fortsatt populært som motiv i renessansen.
I henhold til Livius innebar fredsavtalen at de to folkene slo seg sammen under et dualistisk monarki, styrt av både den sabinske kongen Titus Tatius og romerske Romulus fram til Tatius’ død fem år senere. Tre nye centurier (latin: centuria, av centum, «hundrede») av equites, de valgkretser som Roma var inndelt i og hver centurie hadde en stemme. En av disse centurier hadde navnet Tatienses, navngitt etter den legendariske sabinske kongen Titus Tatius.
De sabinske tradisjoner
Tradisjonen hevder at befolkningen i det tidlige romerske kongerike var resultatet av en union med sabinere og andre. En del av slektene (gens) i den romerske republikken var stolte av deres sabinske kulturarv, blant annet Claudia gens, og benyttet Sabinus som et cognomen (tredjenavn) eller agnomen (tilnavn).
En del særskilte sabinske guddommer og religiøse kulter var kjent i Roma: Semo Sancus og Quirinus, sistnevntes navn kan være avledet fra det sabinske ordet quiris, «spyd». Minst et område i byen, Quirinalet, hvor templene til de sistnevnte gudene var lokalisert, hadde en gang vært et sabinsk senter. De spesielle påstandene til Varro og Cicero om at varsler, fuglers flukt, tolkning av drømmer og dyrkelsen av Minerva og Mars hadde sitt opphav hos sabinerne, er tvilsomme. Disse gudene og skikkene var generelt italiske og latinske, foruten også etruskiske. Påstanden har kanskje opphav i at Romas andre legendariske konge, Numa Pompilius, var betraktet som sabiner, og han er kreditert som den som grunnla den romerske religion ved at mange av Romas viktigste religiøse og politiske institusjoner er tilskrevet ham.
Trånghalla
Trånghalla er et tettbebygd område i Jönköping kommune i Jönköpings län i Småland i Sverige. Det ligger ved Vättern, rundt seks kilometer nord for Jönköping sentrum. I 2005 var Trånghalla regnet som et eget tettsted, og hadde da 1 251 innbyggere, men i 2010 var det vokst sammen med tettstedet Bankeryd og ble da regnet som en del av dette.
Punktseljefly
Punktseljefly (Orthosia gracilis) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er utbredt nord til Hordaland i Norge.
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 36 – 41 mm), gråbrunt nattfly. Forvingene er lyst gråbrune med spredte, mørkere skjell. Nyre- og ringmerkene er tydelige og lyskantede. Mellomlinjene, som avgrenser vingens midtfelt, er ofte utydelige. Bølgelinjen, som går lags vingens ytterkant, er nesten rett og tofarget, brun og hvit. Bakvingen er hvit ved roten, lyst brunlig lenger ute, med brun ytterkant. Larven er grågrønn med brede, svarte og grønnhvite sidestriper.
Levevis
Arten finnes i ulike, mest åpne områder, blant annet heier. Larvene lever på ulike løvtrær, busker og urter, blant andre pors, selje og mjødurt. De voksne sommerfuglene flyr i april – mai og kommer gjerne til lys, og besøker blomster, blant annet på selje.
Santo Inácio
Santo Inácio er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Bottnaryd
Bottnaryd er et tettsted i Jönköping kommune i Jönköpings län i Småland i Sverige. Det ligger cirka 25 kilometer vest for Jönköping. I 2010 hadde tettstedet 713 innbyggere.
Kaxholmen
Kaxholmen er et tettsted i Jönköping kommune i Jönköpings län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 458 innbyggere.
Haifa-distriktet
Ifølge Israels statistiske sentralbyrå var distriktets befolkning ved slutten av 2005 på 858 000, hvorav 71,27 % er jøder, 18,81 % arabiske muslimer, 1,78 % er arabisk-kristne, 2,52 % er drusere og 4,9 % er ikke klassifisert etter religion. Befolkningsveksten er anslått til 0,8 % årlig.
Nikolaus von Maillot de la Treille
Nikolaus Hubert Freiherr von Maillot de la Treille (født 1774, død 1834) var krigsminister i Kongeriket Bayern fra 30. september 1822 til 31. januar 1829.
Han trådte inn i den bayerske hæren i 1786, ble premierløytnant 1792, kaptein 1793, major i 1803, oberst i 1809. Fra 1813 var han brigader og generalmajor. I 1824 ble han utnevnt til generalløytnant.
Indre og ytre by i Oslo
Indre by og Ytre by brukes om inndelingen av bybebyggelsen i Oslo i den tette byen som ligger rundt Oslo sentrum (Indre by) og den mindre tettbebygde delen av byen bestående av hovedsakelig forstadsbebyggelse (Ytre by). De definerte grensene frem til 2003 tilsvarte omtrentlig det som historisk var Christiania by og det som var Aker kommune frem til byutvidelsen i 1948.
Oversikt
Oslo kommune har et areal på 454 030 dekar (454 kvadratkilometer). Kommunen deles i tre:
Byggesonen er delt i tre:
Avgrensning av indre by (før/etter 2005)
Fra 1988 til 2003 tilsvarte indre by stort sett den utstrekning Christiania by (Kristiania fra 1877/1897, Oslo fra 1925), hadde fra 1878 frem til innlemmelsen av Aker i 1948. Denne avgrensningen er også omtrent lik reguleringsplanen for Oslo sentrum og indre sone (Soneplanen fra 1977) som igjen har samme avgresning som Kommunedelplan for indre Oslo (KDP 13) og forslag til Kommunedelplan for byutvikling og bevaring i indre by (Plan- og bygningsetaten 2008).
Fra 1988 til 2003 definerte kommunen indre by som sonene 01 til 29. Disse sonene var omtrent de fem bydelene Gamle Oslo, Grünerløkka, Sagene, St. Hanshaugen og Frogner fra 1988 til 2004. Fra 2005 omfatter tre av disse bydelene også områder i 'ytre by', med til sammen 17 892 innbyggere 1. januar 2009:
Indre øst og indre vest (inntil 2003)
Grensen mellom Østkant og vestkant i Oslo som går langs Uelands gate gjelder også i indre by: Man kan dele opp i indre øst og indre vest.
Indre vest ligger hovedsakelig innenfor Ring 2 («Kirkeveiringen»), som går i en halvsirkel fra Skøyen til Kværner, om lag 2 kilometer i luftlinje fra Karl Johans gate. Unntaket her er Marienlyst og deler av Majorstuen.
Indre øst strekker seg derimot i sin helhet langt utover Ring 2, her er hele området mellom Uelands gate og Gjøvikbanen en del av indre by. Av strøk i indre øst som ligger fullt ut utenfor ring 2 kan nevnes: Kampen, Torshov, Rosenhoff, Bjølsen, Sandaker og Sinsen, de tre siste opp til 4 kilometer fra Karl Johans gate.
Siden østkant/vestkant-begrepet er fra før kommunesammenslåingen i 1948, er det nettopp fra disse områdene begrepet stammer. Historisk var indre øst den «tradisjonelle østkanten» i Oslo, som var beryktet for fattigdom og slum. På grunn av dette flyttet folk ut av tettbebyggelsen i indre by og til forstedene i forbindelse med boligbyggingen i tiårene etter krigen. Befolkningen i indre by sank konstant fra toppunktet i 1946 på 286.000 innbyggere, til under halvparten ved bunnpunktet (etter krigen) i 1990 på 132.000 innbyggere. I ytterligere noen år etter dette var indre øst den delen av Oslo med dårligst levekår, bl.a. ga FAFO i 1994 ut en rapport som het « den delte byen» som omhandlet dette.
Deretter begynte imidlertid endringer blant befolkningssammensetningen å skje: I 2007 påpekte FAFO i en rapport at de største gruppene med dårlige levekår bor ikke lenger i Oslo indre øst, men har flyttet til forsteder i øst, mens tilstrømningen av unge, hvite, urbane, utdannede mennesker med middelklassebakgrunn har forandret bybildet på Grünerløkka, Grønland og Sagene, og det har dermed oppstått gentrifisering. Dette har bl.a medført at prisnivået i indre øst har økt mye, og nærmet seg det i indre vest. Dette har igjen ført til at det har blitt gunstigere for folk med lav inntekt å flytte fra indre øst til drabantbyene i ytre øst, og dermed forsterket effekten. Skillet mellom indre vest og indre øst er med andre ord i ferd med å avta, mens levekårsforskjellene mellom ytre vest og drabantbyene i ytre øst er høyst levende. Situasjonen er dermed stikk motsatt nå av hvordan den var for 100-150 år siden, da daværende Aker kommune bestod i stor grad kun gårdbruk uten særlige levekårsforskjeller mellom det som i dag er ytre vest og ytre øst, mens det var store forskjeller mellom indre øst og indre vest.
Befolkning
Andelen som bodde i indre by var over 90 % mellom 1890 og 1910. Da var det meste av Aker landbruksbygd. I 1949 var andelen 70 %. Etter den store utbyggingen av drabantbyer i det tidligere Aker i 1940-, 60- og 70-årene var andelen sunket til 33 % i 1980. Andelen har øket svakt siden 1991, da den var 29 %. Det skyldes at boligbyggingen har vært særlig sterk i indre by i perioden siden.
Befolkningstettheten er mer enn tre ganger så stor i indre som i ytre by. I 2008 var tettheten cirka 10 personer per dekar i indre by, og knapt 3 i ytre by.
Aldersfordelingen er svært forskjellig. Indre by har en ekstremt høy andel beboere mellom 20 og 40 år med 51,5 %, mens ytre by har 28,0 % og landsgjennomsnittet er 26,7 %. Andelen barn og ungdom (0-19 år) er tilsvarende lav i indre by (14,4 % mot 25,9 % i ytre by). Andelen eldre er også høyest i ytre by.
Inn- og utflyttingen er sterkere i indre enn i ytre by, og mønsteret er at det kommer innflyttere fra resten av landet til indre by, som så flytter videre til ytre by og omegnen utenfor kommunen.
Bebyggelse
I indre by er boligbebyggelsen overveiende bygårder og blokker med mer enn 3 etasjer: av 108 504 boliger i 2001 i bydelen 1-5 tilhørte 99 789 denne kategorien. Antall eneboliger var 2782. I ytre by utgjorde bygårder og blokker noe over halvparten, mens eneboliger, rekkehus og vertikaltdelte boliger utgjorde noe over en tredel av alle boliger.
Bebyggelsen er preget av leiegårder og forretningsgårder i kvartaler i indre by, mens drabantbyer, villaområder og næringsområder med frittliggende bygninger er det dominerende i ytre by.
Oslo by
Selve «byen» Oslo kan regnes som noe større enn indre by (inkl. sentrum og Fjordbyen), da det like utenfor indre by (soneplanen) ligger flere store arbeidsplass/utdannings-strøk som likevel ikke kan sies å ligge i forstedene. Disse er som nevnt over regnet som ytre by siden de er næringsområder (primært kontorer/administrasjon, utdannelsesinstitusjoner og/eller sykehus), og dermed har lite boliger og dermed lite folk pr areal. Byen vil dermed også inkludere:
Hortensiafamilien
Se tekstenm
Hortensiafamilien (Hydrangeaceae) er en plantefamilie i ordenen Cornales. Den omfatter ca. 250 arter fordelt på 17 planteslekter. Den har to underfamilier – Hydrangeaceae sensu stricto, og Philadelphaceae som ikke lengre er en selvstendig familie.
Ing Per Gjerdrum
Ing Per Gjerdrum AS (nå kalt PG Flow Solutions AS) er en familiebedrift som ble grunnlagt i 1982 av Per Gjerdrum, og eies i dag 100% av familiene Gjerdrum. Bedriften startet som pumpeleverandør for det norske maritime markedet. Men i dag har blitt verdensledende innen lossesystemer for flytende last ombord offshore supply-skip, og har betydelig eksport til Kina, Singapore og Brasil – hvor selskapet er dominant markedsleder.
Omsetningen var i 2006 på 262 millioner kroner og med EBIT 25,7 millioner kroner. Forventet omsetning i 2007 er ca. 400 millioner kroner.
Bedriften fikk sammen med NLI Group i 2007 en kontrakt på 50 millioner kroner for bygging av en kjemikalieinjeksjonsmodul til den nye Gjøa-plattformen. Samme år fikk bedriften en kontrakt på 100 millioner kroner for levering av lastehåndteringssystemet PG-MACS til tyske Harms Offshore.
Bedriften har ca 60 ansatte og har hovedkontor i Sande i Vestfold
Franklin County
Franklin County er navnet på tjuefire fylker i USA:
Sapopema
Sapopema er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Barnarp
Barnarp er et tettbebygd område i Jönköping kommune i Jönköpings län i Småland i Sverige. I 2005 var Barnarp regnet som et eget tettsted, og hadde da 724 innbyggere. I 2010 var det vokst sammen med tettstedet Odensjö og ble da regnet som en del av dette.