cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Voldtekt (film)
Voldtekt er en norsk dramafilm fra 1971 med blant andre Anne Marie Ottersen, Erik Øksnes og Katja Medbøe. Filmen ble regissert av Anja Breien og produksjonen ble ledet av Harald Ohrvik. Filmen ble utgitt av Norsk Film.
Filmen handler om en ung mann som er feilaktig anklaget for en voldtekt og et voldtektsforsøk, og hvordan han blir behandlet av rettsvesenet. Filmen er lagd i svart og hvitt, og er delt inn i seksjoner som tilsvarer de respektive deler av en norsk rettssak som tiltalte møter.
Myerslopiidae
Myerslopiidae er en familie av sikadene (Auchenorrhyncha). Man kjenner bare tre slekter av disse små, ikke flygedyktige sikadene, som lever mellom løvstrø i New Zealand og Chile.
Utseende
Små til middelsstore insekter (opptil 7,5 mm lange), brune eller gråaktige, knudrete. De har reduserte flygevinger og kan ikke fly. Hodet er stort og bredt, pannen (frons) kan være trekantet framskytende. Fasettøynene er forholdsvis små og runde. Forvingene er hornaktige og holdes taklagt over bakkroppen. Beina er nokså korte og slanke. De ligner mest på dvergsikader i underfamilien Ulopinae, men er trolig ikke i nær slekt med disse.
Levevis
Myerslopiidae lever på bakken, i strølaget.
Betta brownorum
Betta brownorum er en art i gruppen kampfisker. Det er en fisk som lever i grunt, surt og bløtt ferskvann (sortvann) i Indonesia og Malaysia. Vannet inneholder lite oksygen og mineraler, og mye humussyrer. Den blir opptil 2,6 cm lang SL. Denne labyrintfisk-arten bygger skumrede, men kan også opptre som munnruger. Den er en del av Betta coccina-artskomplekset.
Vollen (Nøtterøy)
Vollen er et sted og en grunnkrets på Nøtterøy i Færder kommune. Grunnkretsen, som også omfatter omkringliggende områder i tillegg til selve Vollen, har 670 innbyggere (2010) og tilhører delområdet Bergan.
Vollen ligger mellom Bergan i sørøst og Borgheim i nordvest. Semsveien forbinder Vollen med begge disse stedene. Ved Vollen ligger blant annet Semsåsen, Kjøleåsen og Venås.
På Vollen er det registrert ei kokegrop og ei nedgraving fra bronsealderen/jernalderen.
John Huston
John Marcellus Huston (født 5. august 1906 i Nevada i Missouri, død 28. august 1987 i ) var en irsk-amerikansk filmregissør og skuespiller.
John Huston vant i 1948 Oscar for beste regi og beste filmatisering med filmen Sierra Madres skatt, (Treasure of the Sierra Madre). Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame John er sønn av skuespiller Walter Huston og selv far til skuespillerne Anjelica Huston og Danny Huston.
Filmografi (utvalg)
(manus) (regi og manus) (manus) (regi og manus) (regi og manus) (regi og manus) (regi) (regi) (regi) (regi) (skuespiller) (regi) (regi) (regi) (stemmeskuespiller)
Sykling under Sommer-OL 2008
Sykling under Sommer-OL 2008. Sykling stod på det olympiske programmet for 26. gang under OL 2008 i Beijing. Det ble konkurrert i 18 øvelser i fire grener, landeveissykling (4), banesykling (10), terrengsykling (2) og BMX (2). Det var første gang BMX var med på det olympiske programmet. Konkurransene ble gjennomført i perioden 9. til 23. august.
Utøvere fra Storbritannia tok åtte gullmedaljer, syv av dem i banesykling. Chris Hoy tok gull i keirin, sprint og lagsprint, mens Bradley Wiggins tok gull i forfølgelsesritt både individuelt og for lag.
Norske deltagere
1Thor Hushovd var opprinnelig tatt ut, men trakk seg grunnet sykdom
Georg Eliassen
Georg Christen Eliassen (født 1. juli 1880 i Oslo, død 24. desember 1964 samme sted) var en norsk arkitekt. Firmaet han dreiv sammen med Andreas Bjercke, var et av Norges mest anerkjente arkitektfirmaer i første halvdel av 1900-tallet.
Bakgrunn og virke
Eliassen hadde utdanning som bygningsingeniør fra Kristiania tekniske skole og fra Kungliga tekniska högskolan i Stockholm. Fra 1907 til 1914 var han arkitektassistent hos den svenske arkitekten Ragnar Östberg, og arbeidde blant annet med Stockholms stadshus.
Fra 1914 var han privatpraktiserende arkitekt i Oslo i eget firma (Bjercke og Eliassen). Av firmaets mest kjente arbeider er:
Gjennom tretti år stod Eliassen og Bjercke sentralt i utviklinga av norsk arkitektur. De beherska skiftende stilarter og henta ut det beste av dem. Sjømannskolen på Ekeberg og Amerikalinjens kontorbygg er klassiske og storslagne monumentalbygg, det ene frittliggende, det andre midt i bysentrum. Så tegner de Sundøya fjordrestaurant, et av Norges første funkis-bygg, og følger opp med «Dronningen». Etter hvert blandes stilartene og tilpasses hverandre. Materialbruken i fasadene er skiftende, men alltid velfungerende: massiv stein, pussa betong, tegl, steinplater. Minnehallen i Stavern har en enkel form som skal tåle den værutsatte plasseringa, og som gir et kombinert bilde av sjømerke og mausoleum.
Eliassen og Bjercke la svært stor vekt på detaljene, og til flere bygg tegna de også interiøret og valgte ut tekstiler. I en bygningsbeskrivelse for Sauda III heter det: «Alt arbeide skal være absolut 1ste klasses håndverksmessig utførelse.»
Fire av kontorets arbeider fikk Houens fonds diplom, og to fikk Sundts premie: Møllhausen i Karl Johans gate 17 (1928) og Eliassens egen privatbolig i Professor Dahls gate 46 (1920).
Eliassen hadde flere tillitsverv i arkitektorganisasjoner. Han var også formann i Fortidsminneforeningen fra 1929 til 1951. Da han gikk av blei han utnevnt til æresmedlem av foreninga. Samme år blei han ridder av første klasse av St. Olavs Orden.
Han var medforfatter av bildeverket Norske hus fra 1950. Boka kom også i engelsk utgave.
Eliassen var far til Gunvor Eliassen, advokat Rønnaug Eliassen, meteorolog Arnt Eliassen og arkitekt Trond Eliassen.
Superligaen (Kosovo) 2018–2019
Superligaen 2018–2019 var 12. sesongen av den øverste divisjonen i kosovisk fotball. Ligaen startet 18. august 2018 og ble avsluttet 19. mai 2019.
Myllarguten
Torgeir Augundsson (døpt 1. november 1801 i Sauherad, Telemark, død 21. november 1872 i Rauland), bedre kjent som «Myllarguten», var en norsk spelemann. Lokal uttale av navnet er «Tarjei».
Barndom og læretid
Torgeir Augundsson ble døpt 1. november 1801 i Sauherad, faren var Augund Torgeirsson og moren Gunhild Sigurdsdotter. Det er usikkert om Augund var hans biologiske far, det kan ha vært Ole Knutsson Borge Møller, en smed og spelemann med delvis tysk opphav.
Torgeir er sannsynligvis født i slutten av oktober 1801 på husmannsplassen Kåsa under Ryntveit på Akkerhaugen. Foreldrene giftet seg 8. oktober 1801 og Torgeir er dermed sannsynligvis født innenfor ekteskap med knapp margin. Faren Augund (1769 – 1842) var fra Moen under vestre Sauar i Sauherad. Mora Gunhild Sigurdsdotter døde i 1813 og var da 39 år gammel. Det er uklart hvor hun kom fra. Augund og Gunhild fikk 3 barn i tillegg til Torgeir. Mari 1805 – 1805, Ingeborg 1807 – 1808 og Sigurd 1810 – 1840. Augund Torgeirsson var gift i alt 3 ganger.
Navnet hans ble helst uttalt «Tarjei», som vanlig var i Telemark. Faren var husmann, og flyttet en del rundt på plassene i Sauherad mens Tarjei var liten. Augund var møller, og ble kalt «møllaren». Barna hans ble kalt «Møllarungæn'», og dette kan ha medvirket til forvirringen rundt navnet hans. I Nedre Telemark kalte de ham «Møllarongen», og i øvre Telemark «Myllarguten», det navnet han er blitt mest kjent under.
Spelferder og familie
I årene som fulgte var Tarjei over store deler av Telemark og spilte i gjestebud og bryllup. Ryktet gikk om at han var en framifrå utøver, og derfor ble han også tilsvarende etterspurt. Han giftet seg med Ingebjørg Eddandshaugen, husmannsdatter fra Edland i Vinje, i 1830. Sammen fikk de ti barn, blant dem sønnene Rikard, Gregar, Sigurd og Torgeir. De tre eldste giftet seg med hver sin søster fra garden Flatastøyl, noe som fikk faren til å bemerke: «Dom er så Flatastøyl-gælne, mine bonn». Flere av deres etterkommere finnes som spelemenn og utøvere i Telemark den dag i dag (se nedenfor).
Det er ikke sagt at Tarjei var den letteste å leve med. Han var svær til å skifte sinn, en uryddig kunstnernatur og en drømmer. Han var ikke praktisk anlagt, og kunne i grunnen bare spille fele. I andre saker kunne han være håpløst langsom. Han trengte alltid hjelp i pengesaker. Slik var det han fikk økonomisk sikring av bonden Rikard Aslaksson Berge i Rauland, da han kjøpte småbruk der.
Etterhvert ble spelferdene hans lenger, og han fór over fjellet til Setesdal og over til Vestlandet, hentet spell og gav spell, og tevlet med bygdenes beste spelemenn. Han var på en gang selvbevisst og beskjeden på egne vegne. Gjennom ham ble det særlig mye utveksling mellom bygdene i Hardanger og Voss på den ene sida og dem i Vest-Telemark på den andre. Han var også i Ryfylke, i Suldal og i Røldal. Men av alle spelemenn han møtte, satte han mest pris på Håvard Gibøen fra Møsstrond og Knut Lurås fra Tinn.
Myllarguten og Ole Bull
Myllarguten ble etterhvert vidt kjent som en mesterspelemann, fra Vestlandet og langt opp i Numedal. «Dæ hjælper ikkje håss go'n e', e'n ikkje kåmme i opprop», sa han. Han ble den mest kjente spelemannen i Bygde-Norge i sin tid. Ryktet nådde også dem som ikke kom fra bygdene. Den viktigste av dem var fiolinisten Ole Bull, som traff Myllarguten tilfeldig sommeren 1831. Bull var dengang ikke mer en litt over tjue år, og var kommet tilbake fra en turné i Tyskland. En kveld han var ute og gikk i Bergen, fikk han høre felelåt fra et herberge ikke langt borte. Han hadde ikke aktet på hardingfela før, men nå ble han nysgjerrig og gikk inn. Der fikk han vite hvem spelemannen var, og Bull ville at han skulle spille mer. Myllarguten nektet det ikke, for han var svært «på lag», som det heter. Senere inviterte Bull ham med seg hjem, og Tarjei ble med. Hos Bull var det og andre musikere, og Tarjei fikk godt stell, og spilte for Bull og vennene hans. Bull ba Myllaren om å bli med ham til Valestrand, der Bull skulle opptre, og slik kom det til at disse to spilte sammen første gang. Da Bull spilte Mozart, ble Myllarguten opprømt. Men selv om han prøvde å gjengi Mozart på hardingfele, lyktes han heller dårlig med dette. Ved samme anledning skrev Ole Bull ned noen av slåttene til Myllarguten. Deretter prøvde han fela til Tarjei og spilte av nedskriften ganske riktig. «Ja, dæ va' nok likt. Men rætte liten hadde dæ nå ikkje», sa Tarjei etterpå. Men han var nok imponert over at Bull greide dette. Bull og Myllarguten var venner resten av livet.
Et slikt kulturmøte skulle få svært mye å si for norsk musikkliv. Ole Bull fikk en nøkkel til forståelse av norsk folkemusikk, og inkorporerte noe av stilarten i sin egen musikk. Signaleffekten for nasjonalromantikken, og Grieg, har nok også vært svært stor. Bull var på jakt etter et norsk musikkuttrykk, og gjennom Myllarguten fant han det. Myllarguten var på denne måten Ole Bulls læremester, sier Rikard Berge. Myllaren kom på sin side til å legge seg etter et mer klassisk dur-ideal etter møtet med Bull og Mozart. Han la vekk de mest irregulære tonetrinnene i sitt eget spill, og satte en standard for tonal utforming som har fulgt Myllar-tradisjonen til denne dag. Utviklingen mot klarere durtonalitet hadde ellers begynt noe før, med Øystein Langedrag, som hadde vært ute i Napoleonskrigene og opplevd hornorkester og marsj-spill.
Konserten i Christiania 1849
Etter møtet i 1831 gikk de to hver sin vei. Bull reiste utenlands igjen, og de to møtte hverandre først igjen i 1848, da Bull la opp til en stor konsert med «nasjonal musikk» på den gamle logen i Christiania. Her ble Myllarguten bedt om å opptre, og han reiste inn til hovedstaden på ski vinteren til 1849. Ole Bull ønsket å vise Christianias borgere hva norsk folkekunst var verdt. Konserten ble holdt mandag 15. januar 1849, og Tarjei skulle spille sju slåtter fordelt på to avdelinger. Den øvrige musikken sto Ole Bull for. Myllarguten fikk selvsagt et godt honorar for denne jobben. Salen ble pakkende full av begeistrede byborgere, og dessuten en del telemarkinger som hadde fått fribilletter. Aasmund Olavsson Vinje, som var kommet til byen på denne tida, ønsket ikke å gå på konserten. «Si' det gange gale, só blei det fór stort ansvar på ókkón», sa han.
Ikke alt gikk som det skulle den kvelden. Tarjei fikk ikke opp feleskrinet sitt, og måtte bryte det opp med kniv. Dette gjorde ham så nervøs at han glemte å holde seg til programmet. På den annen side spelte han seg slik opp at han helt glemte hvor han var, og publikum var begeistret. Dagen etter skrøt avisene av konserten, og Welhaven skrev et langt dikt til Myllargutens ære. Rikard Berge påpeker allikevel at de fleste trolig gikk fra konserten med lite utbytte. De var ikke vant med hardingfelemusikk. Da den nasjonalromantiske bølgen la seg, var heller ikke Myllarguten så gjev lenger. Da var han bare en «forfyllet bonde fra Telemarken».
«...man følte en brændende lengsel efter at faa denne bundne Harmoni Befriet og forædlet, efter at mærke den tage i Kunstens Vinger og paa dem hæve sig til det fulde og sande Skjønhedsideals klare Regioner. Og Opfyldelsen af denne levende Længsel, af dette drømmende Befrielsesønske skulde idetminste denne gang ikke længe lade vente paa sig, skulde i legemlig Form trede os imøde klar og forsonende, som en Berettigelse for den stakkars Thorgeirs Fremragen paa en Bykoncert, som Aftenens Symbol. Thi efterat den i sig selv sammenkrøbne, ligesom i en Puppe indhyllede Fjeldspillemand var forsvundet fra sin Forhøining, og ene Efterklangen af hans særbundne, vilde Toner endnu dirrede for Alles Øren, og ligesom forlangte sin opløsning til fuld Harmoni, da traadte en høi, herlig Gestalt frem, med hævet Bryst og Hoved, med aabent Blik ogsaa i det Ydre et Vidne for den nordiske Naturs Fri og dog kunstneriske Udvikling. Det var Ole Bull, som nu med sin mægtige Arm strøg over Fjeldviolinens Strænge, løste hvad der havde været bundet, og gav Møllargutens dunkelhvirvlende slaatter Sangens Forklaring og Fuldendelse» (konsertanmeldelse i Rigstidende 21. januar 1849).
Denne anmeldelsen vitner ikke akkurat om stor forståelse av den genuine bygdekulturen.
Senere spelferder
Ole Bull ga Tarjei flere oppdrag i årene som fulgte, og dette ga ham såpass med inntekt at han kunne kjøpe bruk i Rauland. Men han var ikke styren med pengene sine, og det gikk etterhvert ut med bruket. På sine gamle dager flyttet han til en husmannsplass i Arabygdi ovenfor Rauland. Mot 1860 var det heller ikke så lett å spille for byfolk lenger. Begeistringen hadde lagt seg, og Myllarguten fikk det vanskelig. Han kunne av og til være svært motløs, og kjente seg sliten. I de verste stundene forbannet han både Ole Bull og fela som hadde formet hele livet hans. Han spilte allikevel i København i 1862. Der ute var det knapt noen som forsto hardingfelespill. Danskene kalte slåttene «ensformig, umelodieus dansemusik».
De siste årene
De siste årene bodde Myllarguten på Kósi ovenfor Rauland, Myllarheimen. Men nå var han vrang og ville helst ikke spille mer. Han døde den 21. november 1872, 71 år gammel og lutfattig. Rikard Berge forteller at likfølget besto av en pram, og ingen la blomster på båren: "Fatig livde han og fatigsleg døydde han; fatigt og faament var fylgje som førde Noregs beste spelemann til jordi".
Minnesmerker
En tid etter hans død ble det reist en minnestein for ham på Rauland Kyrkjegard, der han ble gravlagt.
Ved Nordagutu stasjon i Telemark står det i dag en skulptur til minne om Myllarguten. Monumentet er utført av billedhugger Hans Holmen, og ble ferdigstilt i 1940.
Tømmerstua der Møllarguten sannsynligvis ble født, "Møllargutstugo", står i dag på Akkerhaugen, nær Norsjø Ferieland. Den ble restaurert i forbindelse med 200-årsjubileet for hans fødsel i 2001. Dette er også nær stedet (Kåsa under Ryntveit) stua sto i 1801.
I 2001 ble det også flyttet en tømmerstue til Evju bygdetun i Sauherad kommune. Myllarguten skal ha bodd i den fra ca. 1814 og en ti års tid fremover, sammen med faren, søsknene og stemoren. Det er en fattigslig. liten tømmerstue bestående av ett rom og kammers. Stuen sto i denne perioden på Steinhaug gård rett ved Nes kirke. I forbindelse med flyttingen i 2001 ble bygningen restaurert.
Arven etter Myllarguten
Myllarguten var hva telemarkingene kaller et «flogvet». Han var rask til å støpe sammen gamle former til nye, rask til å bygge ut store slåtter av små. Han har fått ord på seg for å støpe om Telemarksspelet til det det er blitt i dag. Myllartradisjonen kom til å feste seg best i Vest-Telemark, der sønnene hans ble boende. Den er en av to hovedlinjer i slåttetradisjonen i Telemark ned til i dag.
Eduardo Pereira Rodrigues
Eduardo «Dudu» Pereira Rodrigues (født 7. januar 1992) er en brasiliansk fotballspiller som spiller for den qatarske klubben Al-Duhail SC, på lån fra den brasilianske klubben Sociedade Esportiva Palmeiras.
Trachopeplus
Trachopeplus er en slekt av biller som hører til familien kortvinger. Denne gruppen lever i et tett samliv med termitter.
Utseende
Disse kortvingene har et svært særpreget utseende og ligner overflatisk sterkt på termittene de lever sammen med. Bakkroppen er kraftig oppsvulmet, mens pronotum og dekkvinger er reduserte. Dekkvingene har blitt skjøvet framover av den oppsvulmede bakkroppen slik at de nærmest står loddrett. Noen arter har også pølseaktige utvekster på bakkroppen som imiterer termittenes antenner og bein (disse billene kan etterligne termitter "bak-frem", slik at bakkroppen ligner termittens hode).
Levevis
Disse billene lever sammen med termitter i familien Termitidae, underfamilien Nasutitermitinae i tuene deres, og er tett knyttet til disse. Det særpregede utseende betyr trolig at de blir godtatt av termittene, da de ligne på nymfestadiene til termittene.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den neotropiske økosonen.
Xinhua (Loudi)
Xinhua (kinesisk: 新化县; pinyin:  Xīnhuà Xiàn) er et fylke i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Loudi.
Befolkningen var på 1,272,254 innbyggere i 1999.
Norsk misjon
Det norske misjonsselskap etablerte misjonsmark i provinsen Hunan i 1902, og en av misjonsstasjonene ble etablert i Xinhua i 1906.
Front
Front kan sikte til:
John Huston (golfspiller)
Han ble profesjonell i 1983 og har vunnet syv ganger på PGA-touren. I juni 2011 var han gammel nok (50 år) til å debutere på Champions Tour, og allerede i sin tredje turnering vant han sin første seier.
Iberostar Estadi
Iberostar Estadi er fotballstadionet til den spanske Primera División-fotballklubben RCD Mallorca. Det ligger på øya Mallorca i byen Palma de Mallorca, og er det største stadionet på de baleariske øyene. Stadionet har tidligere hett Son Moix og ONO Estadi.
Terminator
Terminator (fra latin terminare – «avslutte») kan vise til:
Erik Heil
Han representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse i 49er.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, tok han bronse.
Nepalolepta
Nepalolepta er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Det er kjent én art.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Utbredelse
Slekten forekommer i Asia (Nepal).
Sepp Bradl
Josef Bradl, ofte kalt Sepp eller Bubi / Buwi Bradl, (født 8. januar 1918 i Wasserburg am Inn i Bayern, død 3. mars 1982 i Innsbruck) var en østerriksk skihopper, kombinertløper, alpinist og skihopptrener. Han er mest kjent som spesialhopper – han ble verdensmester i 1939, og var den første som hoppet stående over 100 meter på ski. Han vant også den første tysk-østerrikske hoppuka i 1953. Sepp Bradl representerte SC Bischofshofen.
Biografi
Bradl var født i Bayern i Tyskland, men familien flyttet til Østerrike da han var to år, og han vokste opp i Mühlbach am Hochkönig i delstaten Salzburg. Som 15-åring i 1933 hoppet han første gang over 50 meter, og samme år ble han for første gang tatt ut til å hoppe utenlands, i Davos i Sveits. I februar 1936 i Garmisch-Partenkirchen deltok han for første gang i OL. Under trening foran mesterskapet falt han og pådro seg hjernerystelse, og fikk startforbud av sykehuslegen, men han deltok likevel og ble nummer 19 i spesialhopprennet.
Tre uker etter OL deltok han i skiflygingsuka i kjempebakken i Planica. I rennet der de norske hopperne var tilstede, men ble nektet å konkurrere av Norges Skiforbund, brøt Sepp Bradl 100-metersgrensa med et hopp på 101 meter 15. mars 1936. To år senere forbedret han verdensrekorden samme sted til 107 meter. Bradl deltok i VM i Chamonix i 1937 og Lahtis i 1938, og ble nummer 5 og 4. Han ble verdensmester i Zakopane i 1939. I VM i Cortina d'Ampezzo i 1941, som etter krigen ble annullert, ble han nummer 5. I de to siste mesterskapene konkurrerte han for Tyskland, etter at Østerrike var blitt annektert av Tyskland 12. mars 1938 gjennom Anschluss.
Sepp Bradl ble østerriksk mester i spesielt hopp i 1938, 1941, 1947, 1948, 1951, 1952, 1953, 1954 og 1956, og i kombinert i 1955. Han ble tysk mester i spesielt hopp i 1939 og 1941. Han ble også østerriksk juniormester i trippelkombinasjon (skihopping, langrenn og utfor) i 1936 og 1938, og vant flere regionale mesterskap i trippelkombinasjon, kombinert og spesielt hopp. Han la opp i 1956, og ble året etter trener for det østerrikske hopplandslaget. Den stillingen hadde han fram til 1972, bare avbrutt av en kort periode som sveitsisk landslagstrener.
Sammen med kona Paula var Sepp Bradl forpakter av gjestehuset Mandlwandhaus i Mühlbach am Hochkönig fra 1946 til 1952. Deretter og fram til hans død eide og drev de gjestehuset Rupertihaus samme sted. Han døde på sykehus i Innsbruck av strupehodekreft 3. mars 1982.
Hoppanlegget Sepp-Bradl-Stadion i Bischofshofen er oppkalt etter ham. Anlegget omfatter storbakken Paul Außerleitner-bakken (Paul-Ausserleitner-Schanze), som brukes i Hoppuka, Laidereggbakken (Laidereggschanze) og Barnebakken (Kinderschanze). Utenfor skistadionet står et minnesmerke over ham.
Cyclops
Cyclops er en utbredt slekt av hoppekreps. Navnet kommer fra kyklopene i gresk mytologi, og de deler den egenskapen at de bare har ett enkelt, stort øye.
Kartago
Kartago (også skrevet Karthago, fra punisk/kartagisk: 𐤒𐤓𐤕•𐤇𐤃𐤔𐤕, Qart-ḥadašt, «Nybyen»; latin: Carthāgō, قرطاج, Qarṭāj) var en oldtidsby ved kysten av Nord-Afrika øst for Tunis-sjøen, i dagens Tunisia, etter tradisjonen anlagt av fønikere fra Tyr på 800-tallet f.Kr. Den var hovedstaden i den kartagiske sivilisasjonen som romerne knuste. Den senere småbyen av samme navn (قرطاج /Qartāj) er sammenvokst til en forstad til Tunis og ligger tett ved de gamle ruiner.
Byen utviklet seg fra en fønikisk koloni til hovedstaden til den kartagiske sivilisasjonen, et oldtidsrike som utfordret Romerriket om dominansen i Middelhavet. Den legendariske dronning Dido er tradisjonelt forstått som byens grunnlegger, skjønt hennes historiske korrekthet er betvilt. I henhold til redegjørelsene til Timaios fra Tauromenion kjøpte hun fra en lokal stamme det landområde som en oksehud kunne omfavne. Hun fikk kuttet oksehuden opp i striper, la ut sitt krav og grunnla et rike som under punerkrigene var den store trusselen mot Romerriket fram til ankomsten av vandalene flere århundrer senere.
Byen skal i sin glanstid ha hatt opptil 700 000 innbyggere. Byen, som var en betydelig sjømakt, ble ødelagt av den romerske republikk etter punerkrigene i 146 f.Kr. Den ble siden gjenoppbygget og utviklet til romerske Kartago som ble en betydelig by i den romerske provinsen Africa. I keisertiden var byen den viktigste i Nord-Afrika ved siden av egyptiske Alexandria. I 439 ble den vandalenes hovedstad, i 533 kom den under bysantinsk styre og i 698 ble den ødelagt av den muslimske invasjonen. Den ble forlatt da den regionale makten ble endret til Medinaen i Tunis i middelalderen fram til tidlig på 1900-tallet da den begynte å utvikle seg til forstad ved kysten til Tunis, hovedstaden i Tunisia, og lagt inn som kommune under guvernementet Tunis i 1919.
Det arkeologiske stedet ble første gang undersøkt i 1830 av den danske konsul, Christian Tuxen Falbe. Mer systematiske utgravninger ble gjort på andre halvdel av 1800-tallet av Charles Ernest Beulé og ved Alfred Louis Delattre. Kartago nasjonalmuseum ble grunnlagt i 1875 av kardinal Charles Lavigerie. Utgravninger utført av franske arkeologer på 1920-tallet fikk seg ekstraordinær oppmerksomhet grunnet bevis på barneofringer; i gresk-romersk og bibelsk tradisjon assosiert med den kanaanittiske guden Baal-Hammon. Friluftsmuseet for urkristendom i Kartago har utstillinger av gjenstander gravd ut på stedet, beskyttet av UNESCO fra 1975 til 1984.
Etymologi
Navnet Kartago er avledet fra latinske Carthāgō og Karthāgō, sammenlign med greske Καρχηδών, Karkhēdōn og etruskiske *Carθaza, som kommer fra punisk/kartagisk qrt-ḥdšt (𐤒𐤓𐤕 𐤇𐤃𐤔𐤕‬) «Nybyen», noe som antyder at det var en «ny Tyr». Det latinske adjektivet pūnicus i betydningen «føniker», men i overført betydning til kartager, benyttes i sammenheng med Romerriket og punerkrigene.
Den moderne arabiske formen قرطاج, Qarṭāj, er en tilpasning fra franske Carthage og erstattet en eldre lokal stedsnavn rapportert som Cartagenna som var en direkte fortsettelse av det latinske navnet.
Topografi og beskrivelse
Kartago ble bygget på et nes med en bukt i nord og sør. Byens plassering gjorde at byen sto sentralt i Middelhavets maritime handel. Alle skip som krysset havet måtte passere mellom Sicilia og kysten av Tunisia hvor Kartago ble bygget, noe som ga stedet stor makt og innflytelse. To store, kunstige havneanlegg ble bygget innenfor byen, en for byens enorme marine på 220 krigsskip, og den andre for merkantil handel. Et befestet tårn overvåket begge havnene. Byen hadde store forsvarsmurer, 37 km lange, lengre enn murene til noen annen sammenlignbar by. Det meste forsvarsmurene lå langs kysten, men Kartagos kontroll over havet gjorde angrep derfra uansett vanskelig. Murene langs eidet i vest, rundt 4,0 til 4,8 km, var særdeles massive og ble aldri gjennomhullet. Byen hadde en stor nekropolis (gravsted), religiøst område, markedsplasser, rådhus, tårn og et teater, og var delt inn i fire like store boligområder med samme arkitektoniske utforming. Omtrentlig midt i byen sto en høy festning kalt for Byrsa.
Kartago var en av de største byene i antikken og senere i hellenistisk tid, og var en av de største byene i førindustriell historie. Ved år 14 e.Kr. hadde Roma minst 750 000 innbyggere og kan ha nådd en million ved neste århundre, mens byene Alexandria og Antiokia hadde kun noen få hundre tusener eller mindre. I henhold til de ikke alltid pålitelige historiske tekstene til Herodianus, rivaliserte Kartago Alexandria for å være på andre plass i Romerriket.
På toppen av høyden Byrsa, lokaliseringen av et romersk forum, var det et boområde fra siste århundre f.Kr. av den førromerske byen. Det ble utgravd av den franske arkeologen Serge Lancel. Nabolaget med dets hus, butikker, og private områder er betydningsfullt for hva det har avslørt om dagliglivet for over 2100 år siden.
Levningene har blitt bevart under fyllingene av det senere romerske forum, hvor fundamentet til dette ligger i hauger over distriktet. Husblokkene er adskilt av en nettverk av rette gater som er rundt 6 meter brede med en kjørebane bestående av leire, trappetrinn in situ for å utjevne høydens skråning. Konstruksjonen av denne typen forutsetter organisering og politisk vilje, og har inspirert det moderne navnet på nabolaget, «Hannibal-distriktet», en referanse til den legendariske kartagiske hærføreren Hannibal på begynnelsen av 200-tallet f.Kr.
Boligområdets gater ble ofte benyttet som fasader for butikkene, sisterner ble installert i kjellerne for å samle vann for hjemlig bruk, og en lang korridor på høyre side av hvert bolighus førte til en gårdsplass som inneholdt en pumpesump, og rundt denne var det ulike elementer. På en del steder var bakken dekket av mosaikker som ble kalt for punica-fortau, tidvis benyttet en karakteristisk rød mørtel.
Etter hvert ble det omliggende landsbygda brakt inn under omkretsen til de kartagiske urbane sentrene, først kommersielt, deretter politisk. Direkte forvaltning over landbruket i områdene av kartagiske landeiere fulgte. Et verk på 28 bind (eller skriftruller) om jordbruk ble skrevet på kartagisk av en pensjonert hærfører ved navn Mago i tiden rundt 300 f.Kr. De originale teksten er gått tapt, men det ble oversatt til gresk og latin og fragmenter av disse tekstene har overlevd. Oliventrær (poding), frukttrær (granatepler, mandel, fiken, dadler), vitikultur, bier, storfe, tamsauer, fjærkre, redskaper, og gårdsforvaltning var blant de antikke emner som Mago diskuterte. Han tok også opp produksjon av vin, inkludert en form for sherry.
I kartagisk landbruk, i henhold til Mago, var de små jordeierne de fremste produsentene. De var ikke fraværende jordeiere, men «mestre av en relativ beskjeden eiendom som han ved stor personlig anstrengelse fikk maksimal avkastning.» Mago rådet den rurale landeieren at han for hans egen ’utilitaristiske’ interesser å behandle deres forpaktere og landbruksarbeidere, eller deres oppsynsmenn og slaver godt. Andre steder antydes det landbrukseiere ga også ny maktbase blant byens adel for de som bodde i deres villaer på landsbygda. Blant mange av adelen ble landbruk som på som en alternativ bestrebelse til urban forretning. Mer ofte var det urbane handelsmenn i Kartago som eide landbruksjord som ga en del profitt, og som også trakk seg tilbake dit under den varmeste tiden om somrene. Det kan synes som om Mago forventet en slik mening fra lesningen av sin tekst, og i stedet ga det motsatte rådet (sitert av den romerske forfatteren Columella): «Mannen som kjøper som en eiendom må selge sitt hus, om han ikke foretrekker å bo i byen framfor på landsbygda. Enhver som foretrekker å bo i en by har ikke noe behov for en eiendom på landet.» Og «En som har kjøpt land burde selge sitt byhus slik at han ikke har noe behov for å dyrke husgudene i byen framfor de på landet; mannen som har stor glede av sin bolig i byen har ikke noe behov for en landeiendom.»
Problemer med forvaltning av landbrukseiendommer avdekker også underliggende trekk ved det kartagiske samfunn, dets struktur og samfunnsmessige lagdeling. Ansatte arbeidere er betraktet som det «rurale proletariat», trukket fra de stedegne berbere. Om det var gjenværende berbiske landeiere ved siden av de kartagiske er uklart. En del berbere ble leietakere som ga fra seg en del av avlingen som leieavgift. Slaver som ble benyttet som landbruksarbeidere var ofte krigsfanger. I land som var utenfor kartagisk kontroll var det uavhengige berbere som kultiverte korn og avlet hester på egen jord. Dog innenfor kartagisk herredømme som omga bystaten Kartago var det etniske inndelinger i tillegg til det vanlige kvasi-føydale forskjellene mellom herre og bonde, eller herre og livegne. Den iboende ustabiliteten på landsbygda trakk til seg uønsket oppmerksomhet fra mulige utenlandske angripere. Til tross for disse motsetningene klarte Kartago i lange perioder å håndtere de sosiale og samfunnsmessige vanskelighetene.
Chora (Kartagos landbruksland) utgjorde et begrenset område: den nordlige kysthøyden, den nedre elvedalen Medjerda (innlandet til Utica), Kapp Bon, og det tilstøtende området på østkysten. Kartagisk kultur her utnyttet innføringen av landbrukskunnskap som først ble utviklet i Midtøsten, og ble tilpasset de lokale nordafrikanske forholdene.
Kartagos urbane landskap er kjent delvis fra antikke forfattere, utvidet av moderne utgravninger og undersøkelser utført av arkeologer. Den første urbane kjernen er datert til 600-tallet f.Kr. i et område på rundt 10 hektar og var tilsynelatende lokalisert på lavtliggende land ved kysten, nord for det senere havneområdet. Som bekreftet av arkeologi var Kartago en «skapelse ex nihilo», bygget på jomfruelig land, og beliggende på en enden av en halvøya (i henhold til kystlinjen i antikken). Blant murer av murstein og leirgulv har det også blitt funnet omfattende gravsteder som hadde gravgods som leirmasker. Allerede på 700-tallet f.Kr. hadde produksjon av farging av tekstiler kommet i gang, påvist av knuste skjell fra purpursnegler (fra hvor fønikisk purpurfarge ble framstilt, og som ga det latinske navnet puner). Kun et blekt bilde av det kulturelle livet fra den eldste tiden i byen kan bli avledet, og lite om boligene, monumentene og forsvarsverkene. Den romerske poeten Vergil (70–19 f.Kr.) forestilte seg et eldre Kartago i sitt episke verk Æneiden da hans litterære figur, den legendariske helten Aineias kom seilende fra Troja til Kartago. Uten selv å ha besøkt Kartago framstilte Vergil hvordan Aineias fikk se der hvor det hadde vært hytter, flotte bygninger, porter og brosteinsbelagte veier, og hvor innbyggerne arbeidet hardt for rulle opp steiner for å bygge borgen, festningsmurer, og mudret havnene, la fundament for et teater og hogde ut enorme steinsøyler…
De to indre havneanleggene, på kartagisk kalt for cothon, var lokalisert i sørøst; den ene for handelsskip og den andre for krigsskip. Hvordan de var utformet er ikke fullstendig kjent, men antagelig for konstruksjon, utrustning, eller reparasjon av skip, kanskje også for lasting og lossing av handelsskip. Større skipsplasser eksisterte i nord og sør for byen. Nord og vest for cothon var det flere industrielle områder, det vil si metallarbeid og keramiske verksteder, og som kunne betjene både de indre havneanleggene og skip ankret opp sør for byen.
Det er begrenset informasjon om Byrsa, borgen og dens område i nord, til tross for dens betydning. Ved dens høyde var det innbitte kamper under romernes intense ødeleggelsen av byen i 146 f.Kr. Det har blitt fortalt at tempelet for legeguden Esjmun var ved Byrsa, lokalisert på toppen av en trapp med seksti trinn. Et tempel for gudinnen Tanit, dyrket som en beskytter av Kartago, sto antagelig på skråningen til Byrsa umiddelbart i øst, som strekker seg nedover mot havet. Adelen hadde også sine luksuriøse hjem på Byrsas område.
Sør for borgen og nær havneanleggene var det gamle gravområdet, som da det ble anlagt lå utenfor bymurene. Dette anlegget kalles tofet, et gammeltestamentlig begrep som har fått arkeologisk betydning grunnet urner med barnelik. Her var helligdommen til Tanit lokalisert, ikke et tempel, men et område for å reise steinsteler. Disse var hovedsakelig korte og stående, utskåret i gravhensikt. Tilstedeværelsen av barnelik her kan indikere tilstedeværelsen av barneofring, som indikert i Bibelen og som kommentert av antikke greske forfattere. Det er betydelig akademisk debatt om tolkningen av disse, om barna faktisk ble ofret eller om heller var tidlig døde. Antagelig var gravområdene «dedikert ved en tidlig dato, kanskje av de første bosetterne.»
Mellom det kommersielle havneanlegget og Byrsa-høydene lå den sentrale markedsplassen, eller agora som grekerne kalte. Det var også et offentlig område hvor folket samlet seg formelt eller for festivaler. Det var område for religiøse helligdommer og lokaliseringen for administrative bygninger. Her banket hjertet for det sivile livet. Antagelig var det i dette området hvor bystaten ble styrt, rådet for de eldre, tribunalet for de 104 møttes, og hvor domstolen holdt rettssaker i friluft.
Tidlig boligområder samlet seg rundt Byrsa fra sør til nordøst. Husene var vanligvis hvitkalket og blanke mot gaten, men innenfor var det gårdsplass uten tak. I disse nabolagene ble det senere vanlig med hus i flere etasjer, en del opp til seks etasjer høye, i henhold til en antikk gresk forfatter. Flere arkitektoniske planløsninger av bolighusene har blitt avslørt av nyere utgravninger, foruten også den generelle formgivningen av flere byblokker. Steintrapper ble bygget i gatene, og kloakksystem var planlagt i form av en tørrbrønn som lekket til sandfylt grunn. Langs den sørlige skråningen av Byrsa var det en del av fine eldre hjem, men også mange av de aller eldste gravplassene, sammenstilt i mindre områder, ispedd med dagliglivet.
Verksteder for kunst og håndverk var lokalisert nord og vest for havneanleggene. Lokaliseringen av tre metallverksteder, beviselig fra jernslegger og andre redskaper, er funnet tilknyttet de to havneanleggene, og ytterligere to andre var høyere opp skråningen mot Byrsa. Det har også blitt identifisert steder med keramikkovner, mellom markedsplassen og havneanleggene, og ytterligere nord. Keramikkproduktene benyttet ofte greske modeller og forbilder. En tekstilbutikk som bearbeidet ullprodukter med tovinglå lengre vest og sør, den gangen ved enden av byen. Kartago produserte også mer raffinerte produkter. I løpet av 300- og 200-tallet f.Kr. ble det framstilt relieffer på sarkofager som ble kunstverk. Bronsegravering og steinhogging nådde et kunstnerisk høydepunkt.
Rundt Kartago var det forsvarsmurer «av stor styrke», etter sigende opp til 13 meter høye enkelte steder, og var bortimot 10 meter tykke, i henhold til antikkens forfattere. I vest ble det bygget tre parallell murer. Forsvarsmurene gikk rundt 33 km for sirkle om byen. Byrsa var i tillegg befestet og var det siste området som bukket under for romerne i 146 f.Kr. Opprinnelig hadde romerne landsatt deres hær på en stripe land som strakte seg sørover fra byen.
Handel
Det tidlige handelsimperiet til Kartago var svært avhengig av handelen med Tartessos og andre byer på Den iberiske halvøya. Her skaffet de seg store mengder sølv, og enda viktigere, tinnmalm, som var avgjørende for produksjon av bronse-gjenstander. Kartago fulgte handelsrutene som allerede var etablert av moderbyen Tyr. Da Tartessos falt, gikk kartagerne direkte til primærkildene etter tinn, i den nordvestlige seksjonen av Iberia og lenger nord, i Cornwall på De britiske øyer. Andre kartagiske skip gikk sørover langs vestkysten av Afrika og kom tilbake med gull fra Senegal. En beretning forteller om et katagisk handelsfartøy som utforsket Nigeria. Dette inkluderte identifisering av bestemte geografiske trekk som en vulkan ved kysten, og møte med gorillaer. (Se Hanno sjøfareren.) Handelsrelasjoner som ikke var permanente ble etablert så langt vest som Madeira og Kanariøyene, og så langt sør som det sørlige Afrika.
Våre samtidige kilder om kartagerne går gjennom episk diktning i Hellas og romerske historikere. I det greske teateret ble kartageren ofte portrettert som en morsom skurk, en relativt fredelig og fargerik handelsmann som var fast bestemt på å skaffe seg profitt og svindle edle, men uskyldige grekere for enhver sparemynt de hadde. Arkeologiske utgravninger viser alle slags bytter, og enorme mengder tinn som de bronse-baserte sivilisasjonene trengte til tekstiler, keramikk og finere metallarbeider. Før og mellom krigene var kartagerne i alle havner ved Middelhavet, de kjøpte og solgte, etablerte varehus der de kunne, eller forhandlet i friluftsmarkeder etter å ha losset sine skip.
Det etruskiske språket er enda ikke blitt desifret, men arkeologiske utgravninger av etruskiske byer viser at den etruskiske sivilisasjonen i flere århundrer var kunder og støttespillere av Kartago, lenge før Romas vekst. De etruskiske bystatene var, til tider, både kommersielle partnere og militære allierte av Kartago.
Styreform
Kartagos styre var et oligarki, ikke ulikt det i Roma, men få detaljer er kjent. Romerske forfattere henviser til statsoverhodet som reges, «konger». Puniske inskripsjoner og gresk-romerske beretninger viser at begrepet var Sōfetīm, «dommere», det samme navnet som tidlige herskere ble gitt i bibelen. Dette kan også ha vært tittelen på byens guvernør, innsatt av moderbyen Tyrus. Senere ble en sōfet eller to sōfetêm, som er antatt å ha utøvd dømmende og utøvende (men ikke militære) funksjoner, valgt årlig fra de mest velstående og innflytelsesrike familiene. Disse aristokratiske familiene var representert i et øverste råd tilsvarende det romerske senatet, som hadde vidtrekkende makt. Men det er ikke kjent om disse sōfetīm var valgt av rådet eller av en forsamling av folket. Selv om byens administrasjon var sterkt kontrollert av oligarkene, hadde den også innslag av demokratiske elementer. Kartago hadde valgte lovgivere, handelsunioner og bymøter. Der var et system av kontroll og balanse i tillegg til offentlig redegjørelse. Ledelsen for flåten måtte betale med livet for militære nederlag.
Eratosthenes, leder for det greske biblioteket i Alexandria, noterte at grekerne hadde tatt feil i å beskrive alle ikke-grekere som barbarer, siden kartagerne liksom romerne hadde en grunnlov. Aristoteles skrev også om kartagernes grunnlov i sin politikk (Bok II, kapittel 11).
Religiøs praksis
Kartago var beryktet blant sine naboer for barneofring. Plutark, Tertullianus, Orosius og Diodorus Siculus nevner praksisen, men Titus Livius og Polybios gjør det ikke. Moderne arkeologiske utgravninger kan trolig bekrefte Plutark.
I en enkelt barnegrav kalt Tofet er det anslått at rundt 20 000 urner med forbrente ben av nyfødte og i noen tilfeller av fostre og toåringer ble plassert. Dette skal ha skjedd mellom 400 f.Kr. og 200 f.Kr., og praksisen fortsatte til de tidlige årene av kristen tid. Beinrestene har blitt tolket dithen at i tilfeller av dødfødte spedbarn, ville foreldrene ofre sitt yngste barn. Det er en klar sammenheng mellom antallet ofringer og byens tilstand. I dårlige tider (krig, dårlige avlinger) ble ofringer vanligere, noe som indikerte en økende fortvilelse for å blidgjøre gudene.
Noen forskere hevder derimot at disse kroppene kun var kremerte rester av barn som døde naturlig, men i lys av andre kanaanittiske funn, ser dette mindre sannsynlig ut. De få kartagiske tekstene som har overlevd nevner overhodet ikke barneofringer. Noen moderne forskere har argumentert for at bevisene for kartagernes barneofringer i beste fall er uklare og at det er mye mer sannsynlig at ryktene var en del av romersk propaganda mot kartagerne for å rettferdiggjøre sin erobring og ødeleggelse. Debatten pågår fremdeles blant moderne arkeologer og andre eksperter på antikken.
De overlevende kartagiske tekstene er detaljerte nok til å gi et portrett av en velorganisert klasse av tempelprester og hjelpere som utførte forskjellige funksjoner til ulike priser.
Kartago hadde mange guder. Det øverste guddommelige paret var Tanit og Ba'al Hammon. Prestene var barberte, i motsetning til de fleste menn i befolkningen. I de første århundrene av byens historie foregikk rituelle feiringer med rytmisk dansing som var avledet fra fønikiske tradisjoner. Gudinnen Astarte ser ut til å ha vært populær på denne tiden. På høyden av sin kosmopolitiske periode ser det ut til at Kartago var hjem til en mengde guddommer fra nabosivilisasjonene Hellas, Egypt og de etruskiske bystatene.
Opphavsmyte
Forbindelsen mellom Kartago og Tyr er også framhevet ved dens opphavsmyte. Filistos, en gresk historiker på Sicilia, skrev på første halvdel av 300-tallet f.Kr. at byen ble grunnlagt av Azoros og Karkhēdón før trojakrigen. Disse navnene er basert på henholdsvis Tyr og Kartago. På begynnelsen av 200-tallet f.Kr. fortalte en annen gresk historiker på Sicilia, Timaios fra Tauromenion, en annen annen variant av opphavstradisjonen: Kong Pygmalion av Tyr drepte ektemannen til sin søster Elissa, og hun flyktet fra byen med en rekke borgere, først til Kypros, og deretter til Afrika, reiser som i henhold til Timaios ga henne epitetet D(e)ido, «vandreren». I nordlige Afrika grunnla hun byen Kartago, men nektet å giftet seg med den lokale høvdingen Hiarbas, og kastet seg isteden på et gravbål.
Den senere forfatteren Appian fra Alexandria hevdet at denne fortellingen var den som ble fortalt i Kartago: «Fønikerne grunnla Kartago i Afrika femti år før Troja ble erobret. Dets grunnleggere var enten Zorus og Karkhēdón, eller som romerne og kartagerne selv tror, Dido, en tyrisk kvinne, hvis ektemann Pygmalion, herskeren av Tyr, hadde myrdet og deretter skjult udåden.» Grunnfortellingen synes å ha en fønikisk opprinnelse, muligens også understøttet av at legenden ble fremmet på kartagiske mynter, en tetradrakme av sølv som ble preget på Sicilia rundt 320 f.Kr. har en avbildning av en kvinne med en frygisk tiara. Men andre aspekter synes å være av gresk opprinnelse, slik detaljene at Dido skaffet seg landet hvor Kartago ble grunnlagt ved å lure den lokale høvding til å selge seg det land som en oksehud kunne dekke. Hun skar oksehuden opp i strimler og strakte den rundt den høyden som ble kalt for Byrsa, hjertet i Kartago. Bursa er et gresk ord for hud/skinn.
Ekspansjon
Ved slutten av 600-tallet f.Kr. hadde Kartago bli en av de ledende kommersielle sentrene i den vestlige delen av Middelhavet. Kartago etablerte egne kolonier, befolket eldre fønikiske, kom til forsvar av andre kartagiske byer som var truet av innfødte og grekere, og ekspanderte sine territorier ved erobringer.
Kartagos tidlige år var preget av langvarig rivalisering mellom maritime og landeierfamilier. På grunn av byens avhengighet av den maritime handelen, kontrollerte den maritime fraksjonen styret, og i løpet av 500-tallet f.Kr. begynte Kartago å skaffe seg dominans over det vestlige Middelhavet. Handelsmenn og oppdagelsesreisende etablerte et omfattende handelsnettverk og brakte velstand og makt til bystaten. Tidlig på 500-tallet f.Kr. skal Hanno sjøfareren ha seilt ned den afrikanske kysten helt til Nigeria, hvor flere kartagiske byer ble bygget. Imens begynte Kartago en systematisk erobring av det afrikanske indre og kystlandene.
Kartago og Roma signerte i 509 f.Kr. en traktat som bestemte en fordeling av deres respektive innflytelse og kommersiell aktivitet. Det er den første kjente kilden som indikerer at Kartago hadde skaffet seg kontroll over Sicilia og Sardinia. Innen begynnelsen av 400-tallet f.Kr. var Kartago det kommersielle senteret i regionen, en posisjon den beholdt inntil nederlaget for den romerske republikk. Byen hadde erobret de gamle fønikiske territoriene som Hadrumetum, Utica og Kerkouane og de libyske stammene. De hadde kontroll langs hele kysten av Nord-Afrika, fra dagens Marokko til Egypts grenser. Byens innflytelse hadde også spredt seg inn i Middelhavet med kontroll over Sardinia, Malta, Balearene og den vestlige halvdelen av Sicilia. Kolonier hadde også blitt etablert i Iberia.
Greske byer på Sicilia motsatte seg Kartagos ekspansjon, noe som endte i de sicilianske kriger (eller gresk-kartagiske kriger), og pyrrhoskrigen over Sicilia. Deretter utkjempet Roma og Romerriket tre store kriger mot Kartago, kjent som punerkrigene. Punere,, puniceus, var romersk/latin for kartagerne i betydningen «fønikere» som var kjent for fargen purpur. Fønikerne ble av grekerne kalt «det lilla folk», φοινίκη, phoiniki, ettersom de solgte et kostbart lilla fargestoff. De tre krigene varte fra 264 f.Kr. og fram til 146 f.Kr. I sin tid var de noen av de største krigene som noen gang hadde skjedd. De endte med den totale ødeleggelsen av Kartago.
Den kartagiske republikk
Den kartagiske republikk var en av de største statene og som varte lengst i antikken. Det var flere kriger med den greske bystaten Siracusa på Sicilia og til sist med Roma, som førte til Kartagos nederlag og endelige ødeleggelse i tredje punerkrig. Kartagerne var fønikiske bosettere fra Midtøsten som snakket et kanaanittisk språk, som igjen var et semittiske språk, og de fulgte en lokal variant av oldtidens kanaanittisk religion.