cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nevill Francis Mott
Mott ble i 1962 slått til ridder og fikk da rett til å føre tiltaleformen Sir foran sitt navn. I 1995 ble han utnevnt til Order of the Companions of Honour.
John H. van Vleck
I 1977 fikk han Nobelprisen i fysikk sammen med Nevill Francis Mott og Philip Warren Anderson for arbeid med magnetiske og elektroniske elementer.
Festning
En festning er en militær konstruksjon eller bygning beregnet til forsvar i krig. Mennesker har bygget defensive konstruksjoner i mange tusen år og i ulike komplekse utgaver. Det gir en forsvarer mulighetene til å utnytte sine ressurser, vanligvis mannskaper og våpen, bedre. Festningen sørger for å utnytte terrenget og omgivelsene på en bedre måte. Begrepet kommer fra latin, fortis, «sterk» og facere, «å lage».
Festningsverk deles vanligvis inn i to grupper, nemlig permanente festningsverk og feltbefestninger. Permanente festningsverk blir vanligvis bygget i fredstid med de ressurser en stat har; og er som regel kraftige bygningsverk i sten eller betong. Feltbefestninger er midlertidige stillinger som bygges av styrker under krig og med forgjengelige materialer, som tømmer. Det er og en mellomkategori som kan kalles semipermanente festningsverk. Slike blir bygget hvis en under en krig ønsker å beskytte et område så godt en kan, og har tid og ressurser til det.
Middelalderfestninger ble vanligvis utdatert da kanonene kom i det 14. århundre. Festningsverk i stål og betong fikk en renessanse i det 19. århundre, men utviklingen i moderne krigføring siden den første verdenskrig har i hovedsak gjort festninger overflødige. Kun dype underjordiske bunkere kan fremdeles gi noe beskyttelse i moderne krigføring. Mange historiske festningsverk har i moderne tid blitt store turistattraksjoner, som for eksempel Oscarsborg festning.
Befestning
Befestning er et militært begrep som viser til å forbedre eller bedre et områdes betingelser for å forsvare det eller å gjøre det vanskeligere å erobre. Befestning er ikke nødvendigvis en festning, men kan i enkelte tilfeller være det. Dette kan gjøres ved å gjøre terrenget vanskelig å komme gjennom for angriperen, samt å lage kunstige anlegg for forsvareren, for eksempel dekningsrom og festningsanlegg. Dette siste er både for å beskyttere forsvareren og hans materiell og forsyninger, samt å gi bedre betingelser for å bruke forsvarsvåpnene. Et eksempel på dette kan være gode skuddfelt. Se også skyttergravskrig
Teknisk oppbygging
Festninger er ofte plassert på dominerende punkter i terrenget. Terrenget og de naturlige hindringene er utbedret med steinmurer, palisader eller jordvoller som danner den ytre grensen for hovedfestningen. Disse skal gjøre det vanskeligere for fienden å angripe. Terrenget utenfor den ytterste muren eller vollgraven kalles glacis. Dette ble planert slik at forsvarerne uhindret kunne beskyte fienden. Glaciet holdt vanligvis en vinkel på ca 6 grader. Glaciet var ryddet for bygninger, trær hekker og så videre Forhøyninger og groper ble jevnet ut. Glaciet kunne også bli utstyrt med fotangler for å forsinke en eventuell fremrykning fra fienden.
Grunnplanen til de fleste festninger opp til og inkludert middelalderen var oftest enkle. De besto av en enkel geometrisk form. To hovedsystemer fantes, bastionsystemet og tenaljesystemet.
Bastionsystemet
I bastionsystemet er festningen en kvadrat, femkant eller åttekant. Uregelmessige femkanter stikker ut fra hovedomrisset. Disse heter bastioner, og er plassert der det er hensiktsmessig, ofte i brytningspunktene. Mellom bastionene går forbindelsesmurer kalt kurtiner. Fra bastioner kunne kanoner bestryke (skyte) langsetter kurtinene. En kurtines lengde var avgjort av våpnenes rekkevidde; man skulle kunne bestryke kurtinens lengde fra hver bastion.
Kurtinmurene kunne være rette eller krenellerte. Noen ganger sprang lavere forsvarsverker, kalt kaponier, ut fra muren (eskarpen) mot vollgraven.
Tenaljesystemet
I tenaljesystemet er omrisset stjerneformet. Spissene som vender utover kalles tenaljer.
Snitt gjennom festningsverket
Det nederlandske system har ingen murer, men to graver, hvorav den ene er en vanngrav. I midten av denne finnes en fordypning kalt kynetten:
Det italienske system:
Vest-Europa
I Vest-Europa startet utviklingen av festningsverk med antikkens Roma. Romerne laget sin enkle castra, et rektangel i mur med rette hjørnetårn og halvrunde tårn, kalt rondeller, i kurtinene. Etter romerrikets fall går utviklingen videre i Østromerriket. Her kom vindebroen, fallgitter, og utkragede tårn med krenelering og skyteskår. Utviklingen gikk fram til Bysants i 1453 blir erobret av tyrkerne.
Da maurerne begynte erobringen av Spania i 711, overtok de de gamle romerske castrum. Deres ledere flyttet inn i disse. Perioden mellom 700 og 1200 ble høydepunktet i festningsbyggingens historie. I perioden fram til 1492 blir det i Spania reist 3 000 festninger og 10 000 befestede steder. Da ble punktum satt ved at spanierne omsider fikk erobret tilbake sitt gamle land. Også i Frankrike er det stor byggeaktivitet.
Et typisk trekk er et stort og kraftig forsvarstårn, kalt donjon, som blir plassert i sentralt i festningen. Denne blir også brakt til England med Wilhelm Erobreren. Han begynte i 1078 med White Tower i London og Windsor Castle. Denne konstruksjonen er egentlig en videreføring av normannerenes motte-and-bailey, et enkelt festningsverk som var lett å sette opp. Det besto av et område med en grøft rundt og en oppkastet høyde inni. På toppen av høyden lå gjerne et trekastell. Senere gikk man over til å bygge i mur.
Fra 1277, når Edvard I erobret Wales, gikk festningsbyggingen framover. Man begynte å bygge for forsvar i dybden, med den ene muren på utsiden av den andre. Det bygges også selvstendig portbygninger som kan fungere også etter at hovedfestning er falt. Et eksempel er Harlech Castle med sine to rondeller på hver side av en lang passasje som inngang.
Fra korstogene mellom 1096 og 1291 får man i Vesten også nye impulser til festningsbygginingens kunst. Korsfarernes første festninger var enkle rektangler, men senere blir de mer kompliserte. Et trekk var også å flytte donjonen, som opprinnelig var innerst, ut i den ytterste muren. Den kunne da også fungere mer offensivt. Krak de Chevaliers i Syria er et eksempel på senere store anlegg med konsentriske murer.
Da kruttvåpen kom i allmenn bruk rundt 1350 ble festningenes karakter endret for alvor. Kruttvåpnene var til å begynne med ikke så imponerende, men raske forbedringer, slik som at steinkuler ble byttet ut med jernkuler, påvirket festningenes konstruksjon. Høye tårn var lite motstandsdyktige mot kruttartilleri, og ble erstattet av lavere utbygg, kalt bastioner. Disse ga også bedre plass enn tårnene for kanoner. Festningene måtte derimot ikke være for lave, for da mistet man oversikt over terrenget rundt. For å skjule festningen og gjøre den mer motstandsdyktig så bygget man opp terrenget rundt, glasien, mot murene.
Det var i Italia den nye generasjonen festninger også ble tatt fram. Fra Italia tok ingeniørene med seg bastionfestningene til England, Frankrike og Nederlandene, dit de reiste for å jobbe. Allerede rundt 1500 hadde Castel Sant Angelo i Roma blitt bygget ut med bastioner. Yarmouth Castle sto ferdig i 1546 og Antwerpens Citadel sto klart i 1568. Disse danner mønster, og rundt 1600 kommer trendene også til Norge, med utenlandske ingeniører og arkitekter.
Bøker ble også skrevet om det nye fagfeltet. I 1587 utga Daniel Speckle fra Strasbourg verket Architectura von Vestungen hvor han beskrev åtte systemer for å bygge festninger. Ingeniøren Fransesco di Marchi fra Italia utga i 1599 et verk kalt Architecttura Militare. I dette kan man se avviklingen av runde tårn.
Mot slutten av 1500-tallet fikk man det som kaltes den nederlandske skole. Maurits av Nassau, prins av Oranien hadde stor påvirkning på denne. Kjennetegn er brede og lave festninger, noe som var grunnet at Nederland er flatt land hvor man ikke trengte høye festningsmurer for å ha godt utsyn.
Den mest kjente festningsbyggeren var Sebastian Vauban (1633–1707) fra Frankrike. Han hadde ansvaret for å bygge 33 festninger, og utbedret 300. Alle hans 53 beleiringer var vellykkede. Et kjennetegn for hans arbeid var en dobbelt ring av kanaler eller vollgraver rundt festningene han anla. Slik ble ikke festningen nødvendigvis tatt selv om den ytre ringen av bastioner ble tatt.
Andre kjente festningsbyggere var svensken Erik Dahlbergh (1625–1703), nederlenderen Menno van Ceohoorn (1641–1704) og René de Montalembert (1714–1780). Den siste av disse er kjent for publikasjonen La fortification perpendiculaire fra 1766, hvor han innførte tårn med kasematter og plasserte kanonene i flere høyder og tettere sammen. Hans idéer hadde lang fartstid, og var i bruk i Europa til langt ut på 1800-tallet.
På 1800-tallet kom også det prøyssiske system. Kjennetegnet her var mangel på bastioner. De ble erstattet av kapionerer, små separate tårn som hadde skyteskår som kunne bestryke vollgraven og veggene. De byene som tok systemet i bruk anla en sagtakket linje med voller. Köln og Mainz benyttet dette systemet. Paris hadde også et slikt festningsverk, men i krigen i 1870–71 var det til ingen nytte.
En rekke forbedringer gjorde store omveltninger i festningkunsten. Rundt 1850 kom baklademekanismen for kanoner, og rundt 1870 så kom sprenggranatene. Samtidig begynte man å utvikle teknikker for indirekte ild, altså hvor man ikke behøvde å se målet fra standplassen. Alt dette bidro til det franske nederlaget ved Paris.
Maskingeværer og annen teknologi førte en periode til at forsvaret ble uforholdsmessig kraftigere enn angrepet, noe som ledet til skyttergravskrigen under første verdenskrig. Stridsvognene kom på banen, men fikk ikke vist sitt fulle potensial under krigen. Dette ledet til en større interesse for linjeforsvaret, noe som blant annet førte til konstruksjon av den svært kostbare franske Maginotlinjen. Denne ble raskt omgått og erobret i 1940. Samme skjebne led den antatt kraftige belgiske befestningen Eben Emael. Den ble tatt av et lite antall glidefly som satte ned 87 soldater på taket av festningen.
Etter dette hadde festninger to roller. Den ene var politisk, for å markere en stats interesser eller overmakt i et område. Den andre var som kystfestninger, som var relativt vanlig fram til presisjonsvåpen gjorde enhver festning umoderne på 1980-tallet.
Liste over Naruto-kapitler (Del I)
Dette er en liste over kapitler i manga-serien Naruto, som dekker de første 244 kapitlene. Kapitlene er skrevet av Masashi Kishimoto, og ble publisert av Shueisha i magasinet Weekly Shonen Jump.
Om serien
Første kapittel kom på trykk i 1999, og omfatter til sammen 244 kapitler. De seks siste kapitlene er en del av en Gaiden som kalles «Kakashi Gaiden», denne finner sted flere år før den regulære handlingen. Kapitlene etter «Kakashi Gaiden» er en del av Del II, den andre delen av Naruto-historien, som finner sted to- og ett halvt år etter slutten på Del I.
En anime-adapsjon, produsert av Studio Pierrot og TV Tokyo, ble vist på TV Tokyo f.o.m. 3. oktober 2002. Siste episode av Naruto-serien ble vist 8. februar 2007, serien ble etterfulgt av anime-adapsjonen av Del II, kjent som Naruto: Shippūden.
Manga-serien Naruto ble utgitt som føljetong i Nord-Amerika av Viz Media i magasinet United States Shonen Jump. Det første kapittelet av den engelske utgaven, ble publisert 7. januar 2003.
Den engelske utgaven av anime-serien Naruto blir vist på Cartoon Network og YTV. Første episode ble sendt 10. september 2005.
I Norge blir Naruto utgitt av Schibsted Forlagene, i magasinet Shonen Jump.
Kapitlene har blitt satt sammen til tjuesju tankōbon (samlebøker), Den første tankōbon ble utgitt 3. mars 2000, og den tjuesjuende 4. april 2005.
Samtlige tankōbon inneholder ni kapitler fra den originale manga-serien, med unntak av den første som kun har syv kapitler.
Leksvik videregående skole
Leksvik videregående skole er en videregående skole i tettstedet Leksvik i Trøndelag. Skolen er pr 2012 nærskole for ungdom fra tidligere Leksvik kommune.
I 2019 ble Leksvik VGS og Rissa VGS slått sammen til Johan Bojer VGS
Skolen ble etablert i 1976 med tilbud i allmennfag og husstellfag. Pr 2011 tilbyr skolen 6 programområder: Bygg og anleggsteknikk, Helse og sosialfag, Idrettsfag, Restaurant og matfag, Studiespesialisering og Teknikk og industriell produksjon.
Avicii Arena
Avicii Arena, også kjent som Globen, er en arena i bydelen Johanneshov i Stockholm. Den ble innviet 19. februar 1989 og var frem til 2021 kjent under navnene Globen Arena og Ericsson Globe. I mai 2021 skiftet arenaen navn til Avicii Arena, oppkalt etter den avdøde svenske DJ-en Avicii.
Konstruksjon
Den kulerunde bygningen måler 110 meter i diameter og er 85 meter høy, og er bygd i stål, betong og glass. Konstruksjonen bæres oppe av 48 bøyde stålpilarer. Bygningen og området omkring er tegnet av Berg Arkitektkontor AB.
Maksimal spilleflate er 45 × 75 meter med 7000 tilskuerplasser. Under ishockeykamper er det plass til rundt 14 000 tilskuere, og ved sceneshow til rundt 16 000. Publikumsrekorden ble satt under en Bruce Springsteen-konsert, som hadde 16 337 tilskuere i 1992.
Den 19. mai 2021 skiftet arenaen navn til Avicii Arena, etter DJ-en Avicii som tok sitt eget liv i 2018. Navneskiftet ble gjort for å hedre den avdøde musikeren og sette fokus på psykisk helse.
Bruk
Globen er en nasjonalarena. Det avholdes et stort antall idretts- og musikkarrangementer. Globen har også vært hjemmebane for ishockeylagene AIK og Djurgården Hockey. Siden høsten 2008 har ingen klubblag Globen som fast hjemmebane.
Pave Johannes Paul II feiret messe i arenaen i 1989 og var den første paven som har gjort dette i Sverige.
Finalen i Eurovision Song Contest 2000 og 2016 ble arrangert i arenaen.
Arenaen ble også brukt under Ishockey-VM 2013.
Skyview
I februar 2010 ble det åpnet en kabelbane med navnet Skyview på utsiden av arenaen og denne løfter besøkende til toppen av hallen, hvor det er en uhindret utsikt til hele Stockholm. Hver av de to gondolene har plass til 16 passasjerer som blir løftet 113 meter over havet, og det skal ikke være noen tilsvarende konstruksjon noen andre steder i verden.
Bjørn Roggenbihl
Bjørn Roggenbihl (født 17. januar 1947 i Oslo) er en norsk fotograf, illustratør og bokdesigner.
Henry Larsen
Henry Ludvig Larsen (født 16. august 1891 i Oslo, død 20. januar 1969 i Tønsberg) var en norsk roer som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm og 1920 i Antwerpen.
Larsen vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1920 i Antwerpen. Han var med som roer på den norske fireren med styrmann som kom på tredjeplass bak Sveits og USA. Mannskapet på den norske båten var Birger Var, Theodor Klem, Henry Larsen, Per Gulbrandsen og Thoralf Hagen som var styrmann. Totalt deltok åtte båter fra åtte nasjoner og konkurransen, som ble avviklet 28. og 29. august 1920 ble gjennomført i cupform. Først tre semifinaler der vinneren i hvert heat gikk til finale. Sveits vant finalen foran USA og Norge.
Angrepet på Gamla Lödöse
Angrepet på Gamla Lödöse (nørrønt Ljodhus) vinteren 1226 til 1227 var et angrep den norske kongen Håkon Håkonsson rettet mot den svenske havnebyen ved Göta älv som svar på et overfall av ribbungene på den norske utsendingen til Danmark.
Bakgrunn
Etter nederlaget ved slaget ved Aker i juli og kongens felttog opp til Mjøsa valgte det nye kongsemnet å trekke over grensen til Sverige som etter Värmlandstoget i 1225 hadde ligget i ufred med Norge. Befolkningen på Østlandet merket snart de nye forholdene, for etter hvert som samholdet i ribbungflokken slo sprekker ble flere og flere menn fra de svenske grensebygdene og Götaland tatt inn i styrkene.
Libakkfaret (Oslo)
Libakkfaret (1A–11B, 2A–10B) er en vei på Brattlikollen i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Sandstuveien til Libakkveien.
Angrepet på Gamla Lödöse
Bakgrunn
Knut Håkonsson vendte tilbake fra Värmland på høstparten og herjet med stor brutalitet i Østfold. Senere tok han med seg en flåte på flere skip fra Sverige over Eidskog og rodde ned i Mjøsa der han overfalt vaktstyrken på Hol gard i Ringsaker. Han sikret seg alle skipene som var samlet der og etterlatt av kongen. Kongen på sin side valgte å overvintre i Oslo. Da han fikk rede på de økende motsetningene blant opprørerne, sendte han brev til stormennene hos Knut Håkonsson. Dette var begynnelsen på slutten for ribbungene.
Libakkfaret (Oslo)
Veien fikk navn i 1955 etter plassen Libakk.
Angrepet på Gamla Lödöse
Angrepet
Om vinteren overvintret Knut Håkonsson og ribbungene i byen Gamla Lödöse ved Göta älv. Skule jarl hadde om høste sendt stormennene Kolbein Kjetterygg og Grunde Fehirde ut på et diplomatisk oppdrag til kong Valdemar Seier i Danmark. Om vinteren seilte de to norske stormennene hjemover, men de støtte på is ved innseilingsledene inn i Oslofjorden og la derfor om kursen mot Marstrand. I Gamla Lödöse fikk Knut Håkonsson rede på dette og med noen småskip dro han ut til havnen der han tok kontrollen over det norske skipet. Nesten hele mannskapet sammen med de to stormennene ble drept av ribbungene.
Kong Håkon Håkonsson lot sine mennene hogge råk i isen ut fra Oslo, et hardt arbeid som tok to dager. Deretter sendte han mange skuter og småskip ledet av de fem sveithøvdingene Lodin Gunnesson, Simon Kyr, Hallvard Bratte, Gunnbjørn og Olav Ingasson med ordre om å angripe den svenske byen der ribbungene hadde søkt tilflukt.
Lierne nasjonalpark
Lierne nasjonalpark (sørsamisk: Lijre) er en norsk nasjonalpark som ligger i lavfjellsområder nord i Trøndelag; ved svenskegrensen. Hele nasjonalparken ligger i Lierne kommune. Litt lengre vest, i samme kommune, starter den langt større Blåfjella-Skjækerfjella nasjonalpark, som ble opprettet samme dag.
Nasjonalparken dekker et område på 333 km². Den grenser opp til flere verneområder i fjellstrøk på svensk side. Sammen med blant annet det svenske verneområdet Hotagsfjellene utgjør disse verneområdene et meget stort villmarksområde.
Geografi, landskap, geologi
Nasjonalparken ligger nord for Sørlivassdraget, og mot Sverige passerer den Hestkjølen og Muru. Dette fjellområdet utgjør vannskillet mellom vassdragene som renner ut i henholdsvis Østersjøen og Norskehavet. Landskapet er relativt flatt, og geologien er unik for fylket ved at den er dets rikeste og mest varierte område fra kvartær.
Landskapet i parken er preget av moreneavsetninger og løsmasser fra bresmeltinga etter siste istid: rogenmorener, drumliner, eskere, spylerenner og israndsavsetninger. Den høyeste toppen er Hestkjøltoppen (1390 moh.) i Hestkjølplatået, som også omfatter Merrafjellet (1266 moh). Parken rommer mange våtmarksområder med myrer og beskjeden skogvekst.
Flora og fauna
Landskapet, med breavsetninger og myrer, gir ikke grunnlag for noen rik eller variert vegetasjon. Det er derimot verneverdige rike bestander av vierkjerr og fjellbjørkestauder med viktige biotoper mellom fjell- og skogsøkologi. Det er også en del verdifulle våtmarksområder.
Fjellreven lever og yngler her, og de store rovdyrene jerv, gaupe og bjørn lever her. De profiterer på parkens store utstrekning og uberørte karakter. Innen fuglelivet er det særlig våtmarksfugler som vadere, ender og lommer som trives i parken. Her finnes også svømmesnipe, myrsnipe, boltit, fjelljo, samt kongeørn. Det er godt fiske i flere av vannene i området, med svært mye ørret.
Forvaltning og bruk av området
Området ligger sør for fylkesvei 74 og øst/nordøst for fylkesvei 765. Det er bilvei nesten inn til parkens grense fra både nord og sørvest.
Ibo
Ibo er et språk som snakkes i det sentral-sørlige Nigeria av om lag 18 millioner mennesker som bor i Nigerdeltaet. Det er et niger-kongospråk.
Sekund
Sekund er den grunnleggende SI-enheten for måling av tid. Flere av de andre SI-enhetene er definert ut fra sekundet.
Ordet sekund kommer fra det latinske uttrykket pars minuta secunda som betyr «andre forminskelsesgrad». Dette henspiller på én time redusert to ganger – til minutt og deretter sekund.
I vanlig bruk er ett sekund lik 1⁄60 minutt eller 1⁄3600 time eller 1⁄86,400 døgn. I vitenskapen er sekundet teknisk definert i forhold til strålingen fra cesium-133-atomet ved null kelvin.
Nåværende definisjon av SI-sekundet
Siden 1967 er ett sekund definert som varigheten av 9 192  631  770 perioder av strålingen som svarer til overgangen mellom de to hyperfine nivåene av grunntilstanden til cesium-133-atomet ved null kelvin. Frekvensen av denne strålingen er dermed 9 192 631 770 hertz, eller ca. 9,19 GHz.
Tidligere definisjoner av sekundet
I gammel tid ble ett sekund regnet som tiden mellom to hjerteslag i hvile hos en frisk person.
I en periode var ett sekund definert som 1⁄86,400 av ett gjennomsnittlig soldøgn.
Fra 1960 var ett sekund definert som 1⁄31.556.925,9747415 av det tropiske året pr. 0. januar 1900 kl. 00.00. Ut fra dette var ett år tilnærmet lik 365,2422 døgn. Lengden av ett sekund var den samme i denne definisjonen som den er i dag.
Ett ekstra sekund
31.12.2005 kl. 23.59.60 UTC ble det lagt til ett sekund. Dette skjedde også 31.12.2008 kl. 23.59.60 UTC, 31.06.2012 kl. 23.59.60 UTC, 31.06.2015 kl. 23.59.60 UTC og 01.01.2017 kl. 00.59.60 norsk tid. Dette er fordi Jorden roterer uregelmessig, mens de rundt 400 atomurene, som bestemmer verdens «legale tid», UTC, går jevnt. På noen avanserte klokker vises skuddsekundet som 23.59.60 UTC i ett sekund før den tikker videre.
Minutt
Minutt kommer fra det latinske uttrykket pars minuta prima som betyr «første forminskelsesgrad». I oldtidens matematikk var dette én sekstiendedel av en enhet, og opprinnelsen til denne inndelingen er babylonsk matematikk som brukte et tallsystem med grunntall 60 (seksagesimalsystemet).
Ett minutt tilsvarer 60 sekunder. Tidsenheten minutt oppstod som en 1⁄60 av én time, og minuttet ble videre inndelt i seksti sekunder.
I geometri er ett minutt 1⁄60 av én grad og omtales gjerne som ett bueminutt.
Anders Magnus
Anders Christian Magnus (født 10. april 1952) er en norsk kringkastingsmann og nyhetskommentator. Han er født i Oslo og bosatt i Bergen.
Utdannelse
Han er cand.mag. med blant annet statsvitenskap fra Universitetet i Bergen i 1976.
Bergens Tidende
Fra 1982 til 1992 arbeidet han i Bergens Tidende.
TV 2
I 1992 gikk han over til TV 2 som en av kanalens første nyhetsankere, og ledet senere debattprogrammene PS og M der han blant annet hadde Nelson Mandela, Yasir Arafat og Dalai Lama som gjester.
Tilbake til NRK
I 1998 gikk han tilbake til NRK som Afrika-korrespondent, med kontor i Cape Town, der han var frem til 2002. På grunnlag av dette oppholdet skrev han boken Min afrikanske reise, med utgivelse i 2004. Magnus var deretter blant annet medarbeider i programmet Forbrukerinspektørene og medprogramleder for en landsdekkende innsamlingsaksjon på fjernsyn og arbeidet som journalist i Dagsrevyen.
Under dekning av en Blitz-demonstrasjon mot den danske ambassaden i Oslo i mars 2007, ble Anders Magnus og en kollega fysisk angrepet. Denne saken førte til anmeldelse.
På nyåret 2010 skapte Magnus overskrifter da han under et Dagsrevyen-innslag beskrev forskjellene i Oslo-skolen, der disse kunne synes å være inndelt etter elevenes hudfarge: brune overfor hvite elever. Forfatteren Unni Lindell var blant de argeste kritikerne av denne måten å vinkle saken på, mens språkforskerne Sylfest Lomheim og Helene Uri stilte seg blant forsvarerne av Magnus' språkbruk i innslaget.
I perioden 2010–2014 var han NRKs Asia-korrespondent med base i Beijing.
I mars 2017 var Magnus den ansvarlige for et innslag om gjenger i Oslo der han mente at det var «svenske tilstander» på Oslos østkant. Reportasjen ble klaget inn til Kringkastingsrådet, hvor to klagere mente at Magnus ikke kunne underbygge påstandene i reportasjen med forskning eller fakta. Enkelte av medlemmene i rådet kritiserte kildegrunnlaget for reportasjen, men det var bred støtte til at utfordringene med integreringen ble satt på dagsorden.
Fra høsten 2017 til 2021 var Anders Magnus NRKs korrespondent i Washington.
Nettavisen
I 2022 begynte Magnus som kommentator i Nettavisen, der han primært dekker utenriksstoff.
Igala
Igala er et niger-kongospråk som snakkes av rundt 800 000 mennesker i Nigeria.
Sparta
Sparta (gresk: Σπάρτη) er en by i Hellas. Den var en av de mest kjente polisene i antikkens Hellas, og den mektigste på Peloponnes. Ruinene av den antikke byen ligger i utkanten av den moderne.
Spartanerne var trolig etterfølgerne av det folkeslaget som slo seg ned i Lakedaimondalen, om lag 1000 f.Kr. I motsetning til de fleste andre poliser, ekspanderte Sparta til lands, istedenfor å ekspandere til sjøs, ved å grunnlegge datterpoliser. Det eneste unntaket var kolonien Taras eller Tarentum i Sør-Italia (Magna Graecia), grunnlagt omkring 708 f.Kr. Spartas geografiske utstrekning var på størrelse med et middels norsk fylke.
Historie
Rundt midten av det 6. århundre f.Kr. var det sørlige Peloponnes spartansk territorium. Det var den største staten i Hellas med et areal på 8050 km². Territoriet var delt i to deler, Lakonia og Messenia som var delt av Taygetosfjellene. I motsetning til andre greske byer kontrollerte Sparta mye dyrkbar jord. De tidligste arkeologiske bevisene for bosetning i Sparta dateres rundt 950 f.Kr.
Klassiske kilder forteller oss at Sparta ble grunnlagt i det 10. århundre f.Kr. Det bestod av de fire landsbyene Pitane, Mesoa, Limnai og Konooura som senere ble forent under et styre.
Sparta begynte ekspansjonen sakte, men sikkert. Den underlagte befolkningen i Lakonia ble enten heloter eller perioiker. Helotene beholdt sitt jordbruksland, men ble krevd å levere halvparten av det de dyrket til den spartanske staten, mens perioikene var innbyggere i byene som forble autonome, med unntak av utenrikspolitikk og militærpolitikk. Perioikene utgjorde en vital del av det spartanske samfunnet. Perioikene arbeidet som handelsmenn, håndverkere og kunstnere siden spartanerne hadde forbud mot å drive med ikke-militære sysler. Fra 650 til 620 f.Kr. førte Sparta Messenia under sin kontroll. Sparta ble beseiret av byen Argos og senere av Tegea. Det var i etterkant av den messenianske krigen og de påfølgende nederlagene at den unike spartanske livsformen utviklet seg og som gjorde Sparta berømt i antikkens Hellas.
Fra 550 f.Kr. og fremover ser det ut til at målene til Sparta, om en sterk og effektiv militærmakt, ble oppnådd. Sparta led ikke under styret til noen tyranner eller diktatorer, og dens falankser ble regnet som ubeseierlige. Sparta hadde den mektigste hæren i antikkens Hellas og var den mektigste staten før Athens vekst, og mange hevder at den forble det også etterpå. Sparta og Athen var nølende allierte mot perserne, men ble rivaler deretter. Den største rekken med konflikter mellom de to statene som endte i det athenske imperiets undergang, kalles Peloponneserkrigen. Athenske forsøk på å kontrollere Hellas, og å ta over Spartas rolle som «hellenismens vokter», var mislykkede.
Det første nederlaget til en spartansk hoplitthær i full styrke skjedde i slaget ved Leuktra i 371 f.Kr.. Etter dette mistet Sparta sin status som den dominerende greske bystat, mye på grunn av tapet av helotene. Da Aleksander den store dukket opp, var Sparta bare en skygge av sin tidligere storhet, og de klamret seg til en isolert uavhengighet. Under punerkrigene var Sparta alliert med Romerriket. Spartansk politisk uavhengighet tok slutt da byen ble overmannet av sin gamle rival Argos og tvunget inn i det akhaiske forbund.
Spartanerne fortsatte sin levemåte selv etter den romerske erobringen av Hellas. Byen ble en turistattraksjon for den romerske elite, som kom for å observere de «uvanlige» spartanske tradisjonene. Etter katastrofen som den romerske imperielle hæren opplevde i slaget ved Adrianopel (378) skal en spartansk falanks ha møtt og beseiret en styrke av plyndrende vestgotere i et slag. Der finnes ingen håndfaste bevis for at dette virkelig skjedde.
Forfatningen
Lite vites om den interne utviklingen av Sparta. Mange grekere trodde at det ikke hadde vært noen, og at «stabiliteten til den spartanske forfatningen» hadde vært uendret fra Lykurgs dager. Spartanske lover ble gitt videre muntlig, og lite er kjent om det spartanske samfunnet. Samfunnet ble regnet som primitivt, selv etter gresk standard. Bosetningene var spredte og minnet om husene under de greske mørke århundrene (1150-800 f.Kr.), som betyr at de stort sett var hus av strå. Steinkonstruksjoner var reservert for offentlige bygninger, som templer, regjeringshaller og gymnasium. Det vi vet om spartanernes samfunn på den tiden, har vi fra samtidige historikere.
Sparta hadde et blandet forfatningssystem. Forfatningen var sammensatt av elementer både fra monarkiske, oligarkiske, så vel som demokratiske systemer. Den spartanske regjeringen var etter mange målestokker regnet som totalitær. Lover regulerte alt fra barnefødsler til skjegg og lengden på menns hår.
Spartanerne hadde ingen nedtegnet historie, litteratur eller skrevne lover, som ifølge tradisjonen var forbudt av en forordning av Lykurg. Den doriske staten Sparta utviklet en blandet styreform ved å kopiere doriske kretere. Staten ble styrt av to arvelige konger, av de agiadiske og eurypontidiske familiene, som var likestilte i autoritet, slik at ingen kunne handle mot vetoet til sin kollega. Men den agiadiske kongen fikk større ære som den øverste i sin familie (Herodot, VI.5). Opprinnelsen til utøvelsen av makten, ved en folkeforsamling av borgere, eller apella, er så godt som ukjent på grunn av manglende historisk dokumentasjon.
Der er flere legendariske forklaringer på denne uvanlige kongemakten. En slik forklaring var at kong Aristodemos hadde tvillingsønner som gikk med på å dele kongemakten. Dette ble en permanent ordning. Moderne forskere har fremmet forskjellige teorier for å forklare ordningen. Noen sier at dette systemet ble opprettet for å forhindre absolutisme, og et parallelt eksempel som blir trukket frem er de to konsulene i Roma. Andre tror at det peker mot et kompromiss for å gjøre slutt på maktkamp mellom de to familiene eller samfunnene. Andre teorier foreslår at dette var en ordning som ble inngått da et samfunn av landsbyer samlet seg og dannet Sparta. Etterpå ble to høvdinger fra de største landsbyene konger. En annen teori foreslår at de to kongehusene hver for seg representerer de spartanske erobrerne og deres akhaiske forgjengere. De som fremmer dette siste synet peker på ordene som Herodot (v. 72) sier til Kleomenes I: «Jeg er ikke dorisk, men akhaisk.» Dette forklares vanligvis av den (like legendariske) avstamningen til Aristodemus fra Herakles. Uansett var kongemakten i Sparta arvelig og dermed var hver konge som Sparta hadde etterkommer av agiadenes eller eurypontidene. Tronen ble gitt til det mannlige barnet som først ble født etter at kongen fikk makten.
Kongenes plikter var hovedsakelig religiøse, juridiske og militære funksjoner. De var øversteprester i staten og utførte visse offer. De opprettholdt også kommunikasjon med den delfiske helligdommen som alltid utøvde stor autoritet i spartansk politikk. I Herodots tid (rundt 450 f.Kr.) hadde deres juridiske funksjoner blitt begrenset til saker som hadde med arv, adopsjon og de offentlige veiene å gjøre. Sivile saker ble avgjort av eforer, mens strafferett også hadde blitt overlatt til eforene i tillegg til rådet til de eldste. Innen 500 f.Kr. hadde spartanerne i økende grad blitt involvert i politiske saker i omkringliggende bystater, ofte ved å legge vekt bak sine prospartanske kandidater. Kort tid før 500 f.Kr., slik det beskrives av Herodot, førte en slik handling til konfrontasjon mellom Sparta og Athen. De to kongene, Demaratos og Kleomenes førte sine styrker til Athen. Men rett før slaget startet, forandret kong Demaratos mening om å angripe athenerne og forlot sin medkonge. Av denne grunn ble Demaratos bannlyst og fant seg til slutt ved den persiske kongen Xerxes I i hans invasjon av Hellas 20 år senere (480 f.Kr.) Spartanerne innførte en lov som krevde at den ene kongen måtte være igjen i Sparta mens den andre ledet styrkene i slag. Dette var en av grunnene til at kong Leonidas I i 480 f.Kr. ledet sine 300 livvakter til Thermopylae hvor de konfronterte Xerxes sin hær.
De skyldtes også delvis svakhet hos kongemakten, karakteren av en duo førte til sjalusi og kjølig forhold mellom de to embetsholderne. Dette førte i praksis til stillstand. En annen grunn lå i tapet av prestisje som kongemakten led, særlig i løpet av det 5. århundre f.Kr. som skyldtes kranglene mellom kongene og jevnlige konger som steg opp på tronen som mindreårige og måtte få utnevnt en regent. De to kongemaktenes prestisje led også av at kongene var, riktig eller galt, mistenkt for å ha mottatt bestikkelser fra fiendene av staten på et eller annet tidspunkt.
Den spartanske forfatningen bestod av to institusjoner: rådet og folkeforsamlingen. Rådet bestod av 28 aristokratiske menn over 60 år, som satt livet ut. I rådet satt også Spartas to konger. Folkeforsamlingen var en mer demokratisk institusjon, der alle spartanere over 30 år med borgerrett kunne sitte. Forsamlingen møttes en gang i måneden, og de som hadde møterett var de som tilhørte en fyle. I tillegg til rådet og folkeforsamlingen hadde polisen embetsmenn kalt eforer. Disse mennene ble valgt for en femårsperiode, og ble valgt på samme måte som mennene i rådet, men i motsetning til rådsmennene kom ikke eforerne kun fra aristokratiske slekter.
Statsorganisering
Etter at eforene ble introdusert, var de sammen med de to kongene den utøvende grenen av staten. Eforene hadde mer makt enn noen andre i Sparta, selv om det at de bare hadde makten i ett enkelt år reduserte deres evne til komme i konflikt med allerede etablert makt i staten. Siden det ikke var mulig å bli gjenvalgt, ville en efor som misbrukte sin makt eller konfronterte et etablert maktsentrum, bli utsatt for hevnaksjoner.
Forskjellen fra dagens stater er at Sparta hadde et eget råd som utformet statens politikk. Dette var Gerousia, et lite råd som bestod av 28 eldre som var valgt på livstid og vanligvis var del av den kongelige husholdning, og de to kongene. Viktige avgjørelser i statens politikk ble diskutert av dette rådet som foreslo forskjellige løsninger for spartanske borgere (kalt Damos på spartansk dialekt). Damos måtte velge et av alternativene gjennom stemmegivning.
Ikke alle innbyggerne i den spartanske staten ble regnet som borgere (del av Damos). Bare de som hadde fulgt militær trening, kalt agoge, var borgere. Men de eneste av innbyggerne som kunne få agoge var spartanere eller mennesker som kunne spore sitt opprinnelige opphav til byen. Andre i staten var perioikene som kan beskrives som sivile og heloter som var statseide slaver. På grunn av at etterkommere av ikke-spartanske sivile ikke kunne få agoge og spartanere kunne miste sitt borgerskap dersom de ikke kunne betale utgiftene til agogen, ble det faktiske antallet spartanske borgere stadig redusert, kjent som oliganthropia.
Utenrikspolitikk
Sparta var innen det 5. århundre f.Kr. den mektigste staten i hele Hellas. I motsetning til mange av de greske bystatene hadde den bare en koloni, og det meste av dens makt kom fra allianser med andre regioner. Sparta var ikke et imperium. Ingen skatt ble betalt med unntak av krigstider. Det Sparta i praksis dannet var et forbund, og de valgte sine allierte strategisk. Sparta foretrakk for eksempel Korint på grunn av deres marine. De allierte måtte sverge å ha de samme vennene og fiendene, følge Sparta overalt de ble ledet og ikke gå til krig uten at alle de allierte var enige. Forbundets styringsstruktur var nokså demokratisk. Det møttes i Korint og ble ledet av Sparta. Kongressen som den ble kalt, bestod av representanter fra hver av de allierte bystatene som hver hadde en stemme.
Samfunnet
Sparta var fremfor alt en militærstat, og det ble lagt vekt på militær evne nesten fra fødselen av. Kort tid etter fødselen badet moren barnet i vin for å se om barnet var sterkt. Dersom barnet overlevde ble det ført frem foran de eldste i stammen av barnets far. De eldste bestemte så om det skulle beholdes. Dersom det ble funnet defekter eller ble ansett som svakt, ble barnet etterlatt i de ville bakkene ved fjellet Taygetos. På denne måten forsøkte spartanerne å opprettholde høy fysisk standard i sin befolkning. Fra de tidligste tidene til spartanske borgere, var statens krav på borgerens liv absolutt og strengt gjennomført.
Det ble lagt stor vekt på ære og å utføre handlinger på grunn av at det var «det riktige å gjøre». Xenofon skrev om spartanerne slik han observerte dem under olympiske leker:
«''En eldre mann forsøkte å finne et sted å sitte for å se på de olympiske lekene. Han gikk fra seksjon til seksjon. Alle de andre grekerne lo da han forsøkte å presse seg vei gjennom folkemengden. Noen ignorerte ham. Da han nærmet seg den spartanske seksjonen, reiste alle spartanerne seg og tilbød mannen sine seter. Plutselig applauderte hele stadionet. Alle grekerne visste hva som var det rette å gjøre, men spartanerne var de eneste som gjorde det.''»
Utdannelse
Frem til de var syv år gamle, ble guttene utdannet hjemme og ble lært å kjempe mot sin frykt og generell overtro av deres barnepassere som ble høyt verdsatt i Hellas. Treningen deres ble overtatt av staten i agoge-systemet og overvåket av paidonomos, en embetsmann som ble utnevnt til dette formålet. Denne treningen bestod for det meste av fysiske øvelser som dansing, gymnastikk og ball-leker. Dorerne var de første som brukte atletiske øvelser i tillegg til å olje sine kropper under øvelser for å fremheve dens skjønnhet, en dyr praksis som brøt med den nøysomme tradisjonen til spartanerne. Ifølge Platon ble denne praksisen introdusert fra Kreta til Sparta og så til hele Hellas.
Spartanerne praktiserte verdens første obligatoriske, statlig drevne utdannelsessystem, og til andre grekeres morskap sikret spartanerne seg at også pikebarna lærte å lese og skrive. Til overmål fikk de timer i retorikk. Et annet særtrekk ved spartanerne var at i nødstider fikk pikebarna den beste maten. Spartanerne hadde observert at kvinner som vokste opp på dårlig kost, senere fikk problemer under fødsel og med å bære frem friske barn.
Utdannelse i musikk og litteratur hadde en underordnet posisjon. Den utrettelige vektleggingen på fysisk trening gav spartanerne rykte for å være «lakoniske», sparsommelige med ord, et ord som har sin opprinnelse i deres hjemland Lakonia. Utdannelsen ble også utvidet til jenter i den tro at sterke og intelligente mødre ville produsere sterke og intelligente barn. Derfor har dagens historikere, sammen med samstemmende antikke forfattere, en tendens til å konkludere med at spartanske kvinner var blant de best utdannede i den antikke greske verden. Begge kjønn trente nakne, da det ble lagt vekt på fysisk form for både menn og kvinner. Til tross for sin fysiske form fikk ikke kvinner konkurrere i de olympiske leker etter de olympiske reglene. I stedet konkurrerte de i de heraiske leker. Der var også konkurranser for å se hvem som kunne tåle den alvorligste piskingen, kjent som diamastigosis.
Tretten år gamle ble de unge mennene ordnet i grupper og sendt til landsbygda uten noen ting, og det var forventet at de skulle overleve på humor og sluhet. Det ble antatt at de ville stjele mat, men alle som ble tatt i tyveri, ble alvorlig straffet. Mange spekulerer i om dette var for å lære de unge spartanerne listighet og raskhet. Dersom du ble tatt, ble det konkludert med at du ikke var rask eller stille nok. Dette ble kalt krypteia, hemmelig. Dette var høyst sannsynlig opprinnelig en gammel overgangsrite, en forberedelse for deres senere karriere som elitesoldater.
Andre kilder hevder at krypteia var en «ungdommelig dødsskvadron» som utgjorde de mest lovende unge spartanerne. Deres jobb var å ferdes på landsbygda og drepe heloter om natten, for å skape frykt i slavebefolkningen og forhindre opprør.
Militæret
Den vanlige spartaner var kriger, trent til å adlyde og holde ut. Han ble politiker bare dersom han ble valgt til efor i ett eneste år. Han kunne bli valgt som livsvarig medlem av rådet etter hans sekstiende år som var samme år som han ble fritatt fra militærtjenesten.
Spartanerne var helt forhindret gjennom loven å drive med handel eller produksjon som derfor hvilte på perioikene og hadde i teorien forbud mot å ha gull eller sølv. Spartansk valuta bestod av jernbarrer. Dermed var tyveri og utenlandsk handel svært vanskelig, noe som også talte mot akkumulering av rikdom. Rikdom kom fra, i det minste i teorien, landeiendommer og bestod i årlig avkastning fra helotene som kultiverte landområdet som spartanerne eide. Men dette forsøket på å utligne eiendom hadde en svakhet: Fra de tidligste tider var der markerte forskjeller innenfor staten, og disse ble til og med alvorligere etter loven til Epitadeus som ble innført en gang etter Peloponneserkrigen og som fjernet forbudet mot gaver eller arv. Helotene ble nådeløst kontrollert, hovedsakelig gjennom det hemmelige politiet eller krypteia.
Fullverdige borgere, løslatt fra enhver økonomisk aktivitet, fikk et stykke land (kleros) som ble kultivert og drevet av helotene. Ettersom tiden gikk, ble større deler av land konsentrert i hendene på store landeiere, men antallet fullverdige borgere gikk ned. Det var rundt 8000 borgere i begynnelsen av det 5. århundre f.Kr., men dette hadde gått ned til mindre enn 1000 i Aristoteles sine dager (384-322 f.Kr.), og gikk videre nedover til 700 da Agis IV ble konge i 244 f.Kr. Forsøk ble gjort på å forbedre denne situasjonen ved å opprette nye lover. Visse straffer ble lagt på dem som forble ugifte eller som giftet seg for sent i livet. Disse lovene kom derimot for sent og var ineffektive i å snu trenden.
Den kanskje mest kjente hendelsen som viste effektiviteten til den spartanske krigsmaskinen, skjedde i perserkrigene. Den spartanske motstanden i slaget ved Thermopylae har gjentatte ganger blitt sitert i en militær Grand strategy-kontekst som rollemodell for fordelen med trening, strategi og mot overfor ekstremt overveldende odds.
Det sosiale liv
Til tross for moderne antagelser, var homoseksualitet i Hellas kun begrenset til noen få bystater. En kan ikke nekte for at de moralske linjene for seksualitet var mindre definerte i antikken enn de er nå. Biseksuelle forhold var vanlige blant spartanske kvinner, og det var ofte regnet som akseptabelt for spartanske kvinner å ha affærer med ugifte kvinner i sin alderdom. Dette ville etter dagens standard bli regnet som ekteskapsbrudd, men spartanerne regnet det ikke som det, og derfor var Sparta også en av de mest monogame bystatene i den kjente greske verden.
Der var et unntak til den normale regelen om ekteskap i Sparta. Kvinner var mer uavhengige enn i andre greske samfunn og kunne klare å forhandle med sine ektemenn om å ta med seg elskere inn i deres hjem. Ifølge Plutark i sitt verk Lykurgs liv, tillot og oppmuntret mennene sine koner til å bære andre menns barn, på grunn av den generelle fellesetikken, som sa at det var viktigere å bære mange barn til byens beste, enn å være sjalu og bekymre seg for ens egen familieenhet. Noen historikere, derimot, hevder at denne «konedelingen» bare var reservert for de eldre mennene, som ikke hadde skaffet seg en arving. Av den grunn, hevder Plutark, var konseptet om «ekteskapsbrudd» fremmed for spartanerne. Videre forteller Plutark at en gammel spartaner hadde sagt at det var like sannsynlig å finne en okse, med en nakke lang nok til å stå på en fjelltopp og drikke fra en elv nedenfor, som å finne en ekteskapsbryter i Sparta.
Arkeologi
Der er en velkjent del i Thukydids litteratur som går slik:
Den første følelsen, som de fleste reisende som besøker det moderne Sparta får, er skuffelse over de antikke restene. En bedre «forestilling» gir den bysantinske Mistra, med sine gressbelagte gater, sine forfalne hus, sine festninger i ruiner og sine flotte kirker. Frem til det 20. århundre var den viktigste antikke bygningen i Sparta teateret. Av dette vises lite over bakken, med unntak av deler av veggene som holder jorda tilbake, den såkalte graven til Leonidas, en kvadratisk bygning, kanskje et tempel, konstruert av enorme steinblokker og som inneholdt to kamre, fundamentet til en antikk bro over Eurotas, ruinene til en sirkulær struktur, noen rester av sene romerske befestninger, flere mursteinsbygninger og mosaikkfortauer.
Den resterende arkeologiske rikdommen består av inskripsjoner, skulpturer og andre objekter, samlet i det lokale museet som ble grunnlagt av Stamatakis i 1872 (og utvidet i 1907). Utgravninger ble utført nær Sparta, på stedet til Amyclaeum i 1890 av Tsounas og i 1904 av Furtwängler, ved tempelet til Menelaos i Therapne av Ross i 1833 og 1841 og av Kastriotis i 1889 og 1900. Organiserte utgravninger ble forsøkt i området til det egentlige Sparta. Delvise utgravninger av den runde bygningen ble foretatt i 1892 og 1893 av American School at Athens. Det har senere blitt funnet ut at bygningen er en semisirkulær vegg av hellensk opphav som holder jorda tilbake og som ble delvis restaurert i den romerske perioden.
Matilda (stridsvogn)
Matilda (Tank, Infantry, Mk II, Matilda II (A12)) var en britisk såkalt infanteristridsvogn i produksjon fra 1937 og i tjeneste i begynnelsen av andre verdenskrig. Fra 1937-1943 ble det produsert 2 987 Matilda. Under den tyske invasjonen av Frankrike viste stridsvognen seg å by tyske styrker motstand blant annet ved slaget om Arras.
Sparta
Arkeologi
British School at Athens begynte i 1904 en nøye utforsking av Lakonia, og i det etterfølgende året ble det gjort utgravninger ved Thalamae, Geronthrae og Angelona nær Monemvasia da flere fetninger fra middelalderen ble undersøkt. Utgravninger i selve Sparta begynte i 1906 og gav mange funn som har blitt publisert i British School Annual, xii. sqq.
Matilda (stridsvogn)
I tillegg til britisk tjeneste ble det sendt over 1 000 Matilda til Sovjetunionen. Stridsvognen viste seg etterhvert sårbar overfor den kraftige tyske 88-mm panservernkanonen og ble etterhvert tatt ut av tjeneste i Europa og Nord-Afrika, mens den deltok i krigshandlingene i Asia inntil Japan kapitulerte i 1945.