cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Euston Square undergrunnsstasjon
Stasjonen het opprinnelig Gower Street, ettersom den ligger på hjørnet av Euston Road og Gower Street. Den fikk sitt nåværende navn i 1909.
Fra stasjonen er det kort gangavstand vestover til Warren Street undergrunnsstasjon på Northern- og Victoria-linjene.
In Fields of Pestilent Grief
In Fields of Pestilent Grief er det tredje studioalbumet til det norske doom metal bandet Funeral.
De fem første sporene er innspilt i Studio Tinnilus og er fra demoen The Passion Play i 1999. mens fra spor seks til ti er spilt inn samme sted, bare i november og desember 2000.
John Liu
John Chun Liu (født 8. januar 1967 i Taiwan) er en amerikansk politiker i New York by, der han var valgt som byens controller fra 2009 til 2013. Fra 2002 til 2010 satt han i byrådet, hvor han representerte den nordøstlige delen av Queens. Ved å vinne controller-valget i 2009 ble han den første asiatisk-amerikaneren som vant et byvalg.
Han var regnet som en av favorittene til å bli New Yorks borgermester etter Michael Bloomberg. Forgjengeren i controller-stillingen, Bill Thompson, var Demokratenes kandidat under borgermestervalget i 2009. Liu fikk 6,84 prosent av stemmene i demokratenes primærvalg 10. september 2013, og kom på fjerdeplass.
Personlig
Sammen med resten av familien flyttet Liu til USA fra Taiwan da han var fem år gammel. Faren ga han da navnet John, for å hedre John F. Kennedy. Lius brødre fikk navnene Robert og Edward, mens faren endret sitt eget navn til Joseph.
Carlo Peretti
Carlo Peretti (født 5. mars 1930 i Firenze, død 1. juni 2018) var en italiensk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors. Peretti vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det italienske laget som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen bak Ungarn og Jugoslavia. Italias resultat i finalerunden som besto av fire lag; 2-7 mot gullvinnerne fra Ungarn og 1-3 mot Jugoslavia og seier over USA med 5-4 fra gruppespillet, et resultat som ble tatt med til finalerunden. Det var 21 lag som deltok i vannpoloturneringen som ble avviklet 25. juli til 2. august 1952. Peretti spilte fem kamper i OL-turneringen.
Novomitsjurinsk
Novomitsjurinsk (russisk: Новомичу́ринск) er en by i Rjazan oblast i Russland. Byen ligger ved elva Pronja, rundt 65 km sør for Rjazan. Innbyggertall: 20 400 (2005 est.), 20 743 (folketelling 2002).
Novomitsjurinsk ble grunnlagt i 1968 og fikk bystatus i 1981. Den er oppkalt etter botanikeren og planteforskeren Ivan Mitsjurin, som ble født i nærheten.
William Hastings, 1. baron Hastings
William Hastings (født ca. 1431, død 1483) var første baron Hastings av Hungerford, og en av de mektigste personer i England under Edvard IV av England.
Hastings far var sir Leonard Hastings, som hadde en beskjeden eiendom i Leicestershire og Gloucestershire, som lenge hadde vært i slektens eie. Moren var Alice Camoys, datter av Elizabeth Mortimer og den første baron Camoys. Elizabeth var i sin tur datter av Edmund Mortimer, 3. jarl av March og Philippa av Clarence, datter av Lionel av Antwerpen og dermed barnebarn av Edvard III. Elizabeth hadde også vært gift med Henry Percy, og Hastings var gjennom dette ekteskapet tremenning av Edvard IV og jarlen av Northumberland.
Som ung mann tjente han i husholdet til Richard Plantagenet, 3. hertug av York, og kom der i kontakt med hertugens sønn, den senere Edvard IV. Han kjempet med Edvard i slaget ved Mortimer's Cross, og ble med ham til London. Etter at Edvard hadde blitt utropt til konge ble Hastings utnevnt til Lord Chamberlain, i 1461. Han kjempet igjen med kongen i slaget ved Towton, hvor Edvards krone ble sikret. Kort tid etter kroningen ble han utnevnt til baron Hastings of Hastings og fikk en rekke embeter. Han fikk også store inntekter fra eiendommer i Midlands som var inndratt fra lancastrianske adelsmenn. Han giftet seg med Katharine Neville, søster av Richard Neville, 16. jarl av Warwick.
Da Edvard var tilbake på tronen tok Hastings igjen opp embetet som Lord Chamberlain, og hadde dermed stor innflytelse ved hoffet. Da kongen døde i 1483 regnet han med å ha en sentral rolle mens Edvard V var mindreårig. I stedet ble den tolv år gamle kongen avsatt, og Hastings ble arrestert av Rikard III og plassert i Tower of London. Han ble dømt for høyforræderi, og halshugget i den første dokumenterte henrettelsen i Tower.
De fleste historikere mener at han ble henrettet bare timer etter å ha blitt arrestert den 13. juni 1483, mens andre mener at han ble holdt fengslet i en ukes tid, og at det var en slags rettssak og ikke bare en dom avsagt av monarken. Det er også uklart hvor sanne anklagene var, men det er enighet om at han ville ha motsatt seg at Edvard V ble fjernet fra tronen. Om dette hadde ført til at han faktisk konspirerte mot Rikard III er et annet spørsmål, og det er ikke noen kjente kilder som kan besvare dette.
Nøkkel (andre betydninger)
På norsk er nøkkel hovedsakelig assosiert med fysiske nøkler til låser, men ordet kan også henvise til:
Key (định hướng) Key
Commission internationale de l’éclairage
I Norge er Lyskultur, gjennom Norsk Lysteknisk Komité, norsk nasjonalkomité for CIE.
TVR
TVR er et britisk bilmerke fra Blackpool i England. De har en nesten unik stilling som avhengig produsent av sportsbiler.
Historie
TVR ble grunnlagt av Trevor Wilkinson i 1947. Firmanavnet er laget av konsonantene i (TreVoR)s fornavn. Den første bilen ble produsert i 1949. Fra en beskjeden start der de lagde forskjellige "specials", fikk firmaet etter hvert rykte for å lage velkjørende og raske biler.
Mot slutten av 50-tallet gikk firmaet over til småskala serieproduksjon med sin første modell, TVR Open Sports. Neste modell, Grantura, ble også solgt i USA i tillegg til hjemmemarkedet. Griffith, basert på Grantura, fikk en V8-motor, og ytelsen på denne bilen satte på mange måter standarden for TVR framover.
Perioden fram til 1965 var preget av økonomiske problemer, og i 1965 tok Martin Liley over selskapet. Hans første suksess var TVR Vixen, og produksjonen var nå oppe i fem til åtte biler per uke. Vixen ble etterfulgt av M-serien. Denne ble bygget i et totalt antall av 2465 over en periode av ni år, i minst fem forskjellige motorvarianter fra 1600 til 5000cc. Den siste varianten var en roadster, 3000S.
I 1980 ble Tasmin lansert, en modell med et kileformet karosseri som ble videreutviklet i flere varianter fram til 1991.
Fra begynnelsen av 90-tallet kom nye, spennende design på rekke og rad: Chimaera, Griffith, Cerbera, Tuscan, Tamora, T350, Typhon og Sagaris. Med Cerbera kom TVRs helt egenproduserte V8-er AJP8 som ydet over 400 hk og gav bilene en ytelse som få kunne matche. Siden kom rekkesekseren Speed Six. Det ble også laget en V12-er med om lag 1000 hk som aldri kom i serieproduksjon.
Fylkesvei 227
Fylkesvei 227 går mellom Brumunddal i Ringsaker og Jevnaker i Løten kommune.
TVR
Historie
I 2004 overtok Nikolay Smolensky. Det var igjen nedgangstider for fabrikken, og produksjonen i Blackpool ble helt innstilt i 2006. Nye eiere overtok i 2013, og tar sikte på å starte opp TVR igjen med en ny modell som skal være på markedet i 2017.
Fylkesvei 227
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 60 (Hedmark).
Andrej Minenkov
Andrej Olegovitsj Minenkov (russisk: Андрей Олегович Миненков; født 6. desember 1954), sovjetisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1976 i Innsbruck og 1980 i Lake Placid.
Minenkov vant en olympisk sølvmedalje kunstløp i vinter-OL 1976 i Innsbruck. Sammen med Irina Moisejeva kom han på andreplass i isdans, bak sine landsmenn Ljudmila Pakhomova / Aleksander Grosjkov. Det var første gangen som isdans var med på det olympiske programmet.
Fire år senere, i vinter-OL 1980 i Lake Placid vant han en bronsemedalje. Han og Irina Moisejeva ble nummer tre i isdans, bak sine landsmenn Natalija Linitsjuk / Gennadij Karponosov og Krisztina Regoczy / András Sallay fra Ungarn.
Minenkov ble verdensmester i kunstløp to ganger, 1975 og 1977, begge i isdans sammen med Irina Moissejeva.
Kilburn High Road stasjon
Kilburn High Road stasjon er en jernbanestasjon i London. Den ligger ved den sørlige delen av selve Kilburn High Road, og betjenes av London Overground. Togene kjører mellom London-terminalen Euston, og Watford Junction.
Burgas internasjonale lufthavn
Burgas internasjonale lufthavn (bulgarsk: Летище Бургас) er en internasjonal lufthavn 12 kilometer nordøst for byen Burgas i Bulgaria.
Bergen hovedbrannstasjon
Bergen hovedbrannstasjon er Bergen brannvesens hovedkvarter og ligger på Nygårdstangen ved Store Lungegårdsvann, sentralt plassert ved et trafikknutepunkt i Bergen.
Bygningen
Bygningen tegnet av arkitektkontoret Stein Halvorsen AS fikk 1. premie etter en konkurranse i 2000. Brannstasjonen ble oppført mellom 2005-2007. Bygningen har form som en kvart sirkel. Mot trafikkmaskinen virker bakveggen lukket og i stor grad tekket med kobber. Hovedfasaden vendt mot Store Lungegårdsvannet og Fjellsiden er bygget i glass og ubehandlet, sibirsk lerk.
Brannfjell
De høyeste punktene på Brannfjell er et vanntårn satt opp av Aker kommunale vannverk i 1929, og tidligere en hoppbakke i tre i sørøst, som ble revet i 2007. Herfra kan man på klare dager se så langt som til Gaustatoppen. Ellers ble det i årene 1919 til 1925 anlagt 19 hytter til bruk for tuberkulose-pasienter i åssiden. Disse hyttene er kommunalt listeført som kulturminner. Nord for hyttene var en populær og vanskelig skibakke, som fikk navnet Døden, dels med henvisning til vanskelighetsgraden.
Bergen hovedbrannstasjon
Bygningen
På bakkeplan er det et stort garasjeanlegg. Oppholdsrom, soverom og kantine ligger i 2. etasje og kontorer øverst, sammen med 110-sentralen i Hordaland. Bygningen inneholder også treningsrom og en stor gymsal.
Brannfjell
Før i tiden var tjernet Svarta inne i Brannfjellskogen et populært badested for de lokale familiene. Tjernet grodde gradvis igjen, ble rehabilitert, men har nå grodd delvis igjen på nytt. Det er store forekomster av amfibier ved tjernet, både stor og liten salamander, samt spissnutefrosk og vanlig frosk. Tjernet er derfor vurdert som «svært viktig» (A-verdi) av Miljødirektoratet.
Bergen hovedbrannstasjon
Bygningen
Bygningen er på totalt 7800 kvadratmeter og hadde en kostnad på 180 millioner. Prosjektets totalkostnad var på 300 millioner kroner.
Brannfjell
I vesthellingen finnes både edellauvskog og rik sumpskog.
Under krigen hadde tyskerne luftvernstillinger på nedsiden av høydedraget (Ekebergsletta).Man kan fremdeles finne restene etter tre kanonfundamenter fra 1918 på toppen av Brannfjell. Det norske forsvaret hadde i lang tid en radiostasjon med radiomaster på stedet, denne stasjonen ble bygget av tyske forsvar i 1940. Området er nå frigitt for offentlig ferdsel. Militærområdet lå mellom vanntårnet og Svarta.
Nøkkel
En nøkkel er et gjenstand som benyttes sammen med en lås for å sikre verdier. Nøkkelen og låsen har vært i bruk i flere tusen år. Nøkler virker gjerne gjennom fysisk (mekanisk) kontakt, men kan også virke gjennom overføring av elektromagnetiske signal.
Størrelsen og kompleksiteten av nøkkelen varierer i henhold til hvor vanskelig man ønsker det skal være å bryte sikringen som låsen representerer.
Fargemodell
En fargemodell er en matematisk modell for en eksakt beskrivelse av farger. De fleste modellene beskriver farger ved tre eller fire sett av variable. Det samla antall fargenyanser som oppstår ved en gitt modell, kalles modellens fargerom.
RGB
RGB (Red, Green, Blue) brukes for farger som oppstår som et resultat av utsendt lys, f.eks. fra en projektor eller en TV- eller dataskjerm. Brukes for emissive medier.
CMYK
CMYK (Cyan, Magenta, Yellow, Key (sort)) brukes for å beskrive farger som skal gjengis på trykk, og som når øyet som reflektert lys fra en belagt overflate. Modellen har mange varianter. Brukes for reflektive medier.
HSL
HSL-modellen baserer seg i større grad enn de ovenstående på hvordan øyet og hjernen oppfatter farger. Her er farger beskrevet ved variablene renhet (Hue), metning (Saturation) og lyshet (Lightness).
CIELab
CIELab er en internasjonal standard for beskrivelse av farger, fastsatt av Den internasjonale belysningskommisjonen CIE. Modellen kalles ofte bare Lab. Den beskriver fargene ved tre komponenter; lyshet (Luminance) og de to fargekomponentene a og b. Komponenten a gir fargen en verdi fra grønt til rødt, mens b spenner fra blått til gult.
Indekserte farger
Indekserte farger er en modell som opererer med et mindre antall (typisk 256) faste farger. Denne brukes bare ved elektronisk gjengivelse av farger på skjerm, og har den fordelen at den sparer lagringsplass og krever mindre regnekapasitet. Modellen egner seg godt for gjengivelse av figurer; dårligere for fotografier.
Fluxbox
Fluxbox er en vindusbehandler for vindussystemet X, og er basert på kildekode fra Blackbox 0.61.6. Prosjektet ble startet fordi Blackbox i en periode var lagt på is av utviklerne. Fluxbox er kjent for å være lett, stabil, pen og ha store muligheter for konfigurasjon. Den satser på å levere et minimum av grafiske effekter. Derfor leveres den bare med en oppgavelinje og en meny som dukker opp når man høyreklikker på bakgrunnen. Man kan bygge ut med eksterne programmer for å få slike ting som ikoner på skrivebordet. Fluxbox baserer seg på arkfaner, noe som gjør at et programvindu kan slippes i et annet.
David Ben-Gurion
David Ben-Gurion, opprinnelig David Grüen, (født 16. oktober 1886 i Płońsk i Kongress-Polen, død 1. desember 1973 i Sde Boker i Negevørkenen i Israel) ble i 1948 den første statsminister i staten Israel. Som landets leder preget av en jernhard vilje gjennom krigen i 1948 og etableringen av staten Israels uavhengighet, ble han landets sterke leder gjennom flere år.
Bakgrunn
David Ben-Gurion ble født i Płońsk i det daværende Kongress-Polen, som igjen ble kontrollert av Det russiske keiserdømme. Faren Avigdor Grüen var advokat og en av lederne i Hovevei Zion-bevegelsen, en av forløperne til den moderne sionismen. Moren Scheindel døde da han var 11 år.
Emigrasjon
Som følge av pogromer og antisemittismen i Øst-Europa emigrerte han til osmansk-kontrollerte Palestina og ankom Jaffa 7. september 1906.
I Palestina fikk han først arbeid som appelsinplukker, men engasjerte seg snart i Hashomer en frivillig vaktstyrke som passet på isolerte jødiske landbrukseiendommer. 7. november 1911 ankom Ben-Gurion til Thessaloniki, som på denne tiden også var under osmansk kontroll, for å lære seg tyrkisk for sine juss-studier. i Thessaloniki ble han imponert over byens levende jødiske miljø og deres positive bidrag innenfor en rekke av samfunnets områder. Juss-studiene ble videreført i den osmanske hovedstaden Istanbul, hvor han tok det hebraiske navnet Ben-Gurion, etter middelalderhistorikeren Joseph ben Gorion. Han arbeidet på denne tiden også som journalist, men ble utvist fra Det osmanske rike, og dermed også fra Palestina i 1915 på grunn av politisk arbeid.
Han slo seg da ned i New York City, hvor han møtte sin kommende ektefelle Paula Munweis. De giftet seg i 1917 og fikk tre barn. Som følge av Balfourerklæringen i 1917 sluttet han seg i 1918 til British Army som en del av Den jødiske legion under kampene i Sinai og Palestina.
Familien flyttet i 1918 tilbake til Palestina etter at dette hadde blitt det britiske Palestinamandatet etter første verdenskrig.
Sionistisk leder
Etter at den marxistiske, sionistiske teoretikeren Ber Borochov døde 17. desember 1917, oppsto det en splittelse i Poale Zion-bevegelsen i en høyrefløy og en venstrefløy. Ben-Gurion sluttet seg sammen med sin nære venn Berl Katznelson seg til høyrefløyen, og Ahdut HaAvoda ble stiftet med Ben-Gurion som leder i 1919. Året etter var han med på å stifte Histadrut, den sionistiske fagbevegelsen i Palestina, og ble dens første generalsekretær.
I 1930 ble Hapoel Hatzair og Ahdut HaAvoda slått sammen til Mapai, et mer moderat, venstreorientert sionistisk arbeiderparti under ledelse av Ben-Gurion. I 1940-årene brøt det imidlertid en venstrefløy med Mapai, og dannet Mapam. Ben-Gurions organisasjoner ble toneangivende i World Zionist Organization, og Ben-Gurion ble i 1935 leder av organisasjonens utøvende styre (Executive Committee) og leder av Jewish Agency for Israel, et verv han hadde helt fram til opprettelse av staten Israel i 1948.
Under det arabiske opprøret i Palestina i 1936-1939, sto Ben-Gurion for en politikk hvor de sionistiske organisasjonene skulle vise tilbakeholdenhet, og ikke la Haganah eller andre jødiske grupper slå tilbake i de tilfellene der jødisk eiendommer ble angrepet, og kun konsentrere seg om selvforsvar. Da Peel-kommisjonen i 1937 forslo en deling av Palestina i en jødisk og en arabisk del, ble dette støttet av Ben-Gurion. Dette førte imidlertid til konflikt med Ze'ev Jabotinsky og hans støttespillere brøt da med Haganah og forlot denne.
Da Hvitboka av 1939 la sterke begrensinger på den jødiske innvandringen til Palestina og la andre restriksjoner for jødenes muligheter til å erverve seg eiendommer, endret Ben-Gurion politikk overfor britene. han uttalte at «fred i Palestina er ikke den beste måten å kunne unngå Hvitboka». Han trodde ikke lenger at en fredelig løsning med den arabiske befolkningen hadde noen sjanse og begynte å forberede den jødiske befolkningen på krig.
Under andre verdenskrig oppfordret Ben-Gurion jøder i Israel til å slutte seg til British Army i kampen mot Tyskland. Han skal ha sørget for at titusener vervet seg til de britiske styrkene, men er også kjent for å ha oppfordret jødene til å «støtte britene som om det ikke var noen Hvitbok, og motarbeide Hvitboka som om det ikke var noen krig». Dette kom til uttrykk ved at han bidro til at tusenvis av askenasiske jøder ulovlig fikk innvandre til Palestina i en periode hvor britene hadde lagt strenge restriksjoner på innvandringen.
Opprettelse av staten Israel
FN foreslo 14. mai 1948 å dele Palestinamandatet i to områder, et jødisk og et arabisk. De arabiske landene avviste planen. Samme dag erklærte Ben-Gurion Israel for en jødisk uavhengig og selvstendig stat. Han erklærte at den nye staten skulle «holde fast den fulle sosiale og politiske likhet for alle innbyggere, uavhengig av religion eller rase».
Den arabisk-israelske krig
Den israelske selvstendighetserklæringen ble ikke anerkjent av nabolandene Syria, Egypt, Jordan, Libanon og Irak, som angrep den nylig etablerte staten. Kampene foregikk i hovedsak på landområdet til det tidligere britiske territoriet som var blitt til staten Israel, og senere i krigen til en viss grad på Sinaihalvøya. Krigen sluttet med våpenhvilen i 1949, men dette innebar ikke slutten på den arabisk-israelske konflikten.
Som leder av det jødiske råd, var Ben Gurion de facto leder for de palestinske jødene før selvstendighetserklæringen, og var Israels politiske og militære leder under krigen og den påfølgende palestinske emigrasjonen. Han sørget for avvæpning alle milits-grupper og at disse skulle bli erstattet av det nasjonale militære forsvaret. Dette førte til væpnede sammenstøt med Irgun.
Statsminister
Ben-Gurion Israels første statsminister etter at Mapai vant valget som ble avholdt 14. februar 1949.
Saker
Som statsminister var Ben-Gurion i første rekke ansvarlig for etableringen av den nye statens institusjoner. Men han hadde også fokus på andre store, nasjonale prosjekter som tok sikte på å drive fart i den nye statens utvikling, som Operasjon Magic Carpet (luftbroen av nær 50,000jøder fra arabiske land, særlig jemenittiske jøder i perioden juni 1949 til september 1950, etableringen og igangsettelsen av Israels nasjonale vanntransport, et storstilt nettverk for å transportere vann rundt til de vannfattige områdene, samt andre utviklingstiltak på landsbygda, samt etablering av nye byer. Særlig hadde han fokus på Negev, hvor jødisk etablering ikke kom i konflikt med andre folkegrupper.
Han trakk seg som statsminister etter Qibya-massakren og ble i januar 1954 erstattet av Moshe Sharett. Ben-Gurion var imidlertid snart tilbake som forsvarsminister, og tok over som statsminister igjen 3. november 1955.
Suezkrisen
Da Ben-Gurion vendte tilbake til regjeringen, hadde de israelske sikkerhetsstyrkene begynt å svare mer aggressivt mot palestinske geriljaangrep fra Gaza, som da fortsatt var under egyptisk kontroll. Den økende voldspiralen førte til at Egypts president Gamal Abdel Nasser bygget opp sine militære styrker med støtte av Sovjetunionen. Israelerne svarte med opprustning med hjelp fra Frankrike, og Nasser blokkerte adgangen for israelske skip som skulle passere gjennom Rødehavet og Suezkanalen.
I juli 1956 trakk USA og Storbritannia tidligere støtte til bygging av Aswandam-prosjektet på Nilen og Nasser svarte med å nasjonalisere Suezkanalen som hadde stått under fransk og engelsk kontroll. Ben-Gurion samarbeidet med de britiske og franske militære planene ved å okkupere Sinaihalvøya. Slik fikk de franske og britiske styrkene et utgangspunkt for å innta Suezkanalen militært. Imidlertid førte inngripen fra USA og FN til at franskmennene og britene måtte trekke seg tilbake, og Israel til å trekke seg ut av Sinaihalvøya mot garantier for å kunne bruke Rødehavet og Suezkanalen fritt. Året etter trakk Israel sine styrker ut av Gaza og Vestbredden, og FN sendte fredsbevarende styrker til området, United Nations Emergency Force (UNEF).
Eichmannsaken
Ben-Gurion måtte ta beslutningen om Mossad skulle kidnappe Adolf Eichmann etter at han var identifisert i Argentina, og om han skulle stilles for en israelsk domstol. Ben-Gurion ga tillatelse til dette, og ønsket at en slik rettssak skulle sørge for at den nye generasjonen som vokste opp i Israel skulle nå større kjennskap til hva som skjedde under holocaust, og at dette var en nasjonalplikt Israel hadde mot seks millioner drepte ofre. Ben-Gurion var opptatt av sakens politiske side og virkninger, men skal ikke ha sett denne sakens potensial før etter at Eichmann var kommet til Israel og den internasjonale debatten om kidnappingen av ham raste. Han ønsket å minne verden om skjebnen som hadde ramme seks millioner av hans folk og fortelle en glemsom og likegyldig verden om denne katastrofen, femten år etter at krigen hadde sluttet og hvor det hadde vært en viss taushet fra ofrenes side.
Ben-Gurion hadde håpet at rettssaken mot Eichmann skulle vise viktigheten av jødisk suverenitet for Israel. Videre viste saken hvor sårbare jødene har vært som minoritet i andre land og at jødene i Israel sto alene i verden og ikke kunne stole på noen andre. I tillegg førte den til høyt jødisk innvandring til Israel.
Eichmannsaken skal i tillegg ha påvirket utviklingen av humanitær folkerett og internasjonal strafferett.
Brudd med Mapai
Ben-Gurion trakk seg i 1963 som statsminister av personlige grunner og Levi Eshkol ble hans etterfølger. Det følgende året oppsto det en bitter rivalisering mellom de to om håndteringen av Lavon-affæren. Dette førte til at Ben-Gurion brøt med sitt parti i juni 1965 og startet en nytt parti, Rafi som vant ti seter i Knesset. Etter seksdagerskrigen tok Ben-Gurion til orde for å levere tilbake alle de okkuperte områdene, bortsett fra Øst-Jerusalem, Golanhøyden og Hebron-fjellet.
Da Mapai og Rafi skulle slås sammen til Alliansen, nektet Ben-Gurion å forsone seg med sitt tidligere parti og gikk til valget i 1969 med en eget nasjonal liste, og denne fikk fire seter i Knesset ved valget med 3,1% av stemmene.
Livet etter politikken
Han trakk seg tilbake fra politikken året etter og levde resten av livet i en beskjeden bolig i en kibbutz i Negev.
Han ble i 1998 utvalgt av Time Magazine til en av det 20. århundres viktigste personer.
Miguel Najdorf
Miguel Najdorf (født som Mieczysław Najdorf 15. april 1910 i Warszawa, død 4. juli 1997 i Málaga i Spania) var en polsk-argentinsk sjakkspiller.
Liv og virke
Han fikk opplæring av Savielly Tartakower, som han alltid omtalte som «læreren min».
Da annen verdenskrig brøt ut i 1939, spilte han på Polens lag i sjakkolympiaden i Buenos Aires. Najdorf var jødisk (i likhet med to andre av de polske spillerne), og han tolket verdenshendelsene slik at han ble værende i Argentina.
Selv om han ikke spilte profesjonelt på heltid (han arbeidet mange år i forsikringsbransjen), var han en av verdens fremste spillere i 1950- og 60-årene, og han var en fantastisk blindsjakkspiller. I 1950 ble han utnevnt til Internasjonal stormester (GM). Det samme året spilte han i kandidatturneringen for å kåre utfordreren til verdensmesterskapet i sjakk, og endte på femteplass. Tre år senere, i kandidatturneringen i Zürich i 1953, kom han på sjetteplass. Han vant større turneringer, for eksempel i Mar del Plata (1961) og i Havanna (1962 og 1964), og deltok også i flere sjakkolympiader for Argentina.
Najdorfs muntre vesen gav ham mange tilhengere i sjakkverdenen, og han var kjent for å være kjapp i replikken. Et eksempel: Da han omtalte motstanderen i en kamp som ble arrangert mellom Sovjetunionen og resten av verden i 1970, sa han: «Hvis Spasskij (daværende verdensmester) ofrer en brikke, kan du like gjerne gi opp med en gang. Men hvis Tal ofrer en brikke, bør du spille videre, for han kan finne på å ofre en til, så en til, og til slutt ... hvem vet?»
Najdorf-varianten i siciliansk er oppkalt etter ham. Han har også gitt viktige teoretiske bidrag til andre åpninger, for eksempel kongeindisk.
Hale-Bopp
Hale-Bopp (også kalt «Stor komet av 1997» ) er en komet som ble oppdaget av Alan Hale og Thomas Bopp uavhengig av hverandre den 23. juli 1995. Den kunne sees fra Jorden med det blotte øye i 18 måneder i 1996 og 1997, hvilket er rekordlang tid for en komet. Hale-Bopp betegnes formelt C/1995 O1.
Hale-Bopp har en omløpstid rundt solen på mellom 2520 og 2533 år som fører til at kometen ikke vil sees igjen før en gang på midten av det 4. årtusen.
Heavens Gate
Kometen var et viktig innslag da 39 medlemmer av sekten Heaven's Gate begikk masseselvmord den 26. mars 1997.
Karl Silberbauer
Karl Josef Silberbauer (født 21. juni 1911 i Wien, død 2. september 1972 i Wien) var en østerriksk politimann og SS-offiser som var tilknyttet Gestapo under andre verdenskrig. Han var stasjonert i Nederland og ble etter krigen kjent for arrestasjonen av Anne Frank og hennes familie.
Militær og politi, SD- og SS-mann
Han nådde graden Hauptscharführer i SS.
I april 1945 vendte Silberbauer tilbake til Wien, der han satt i fengsel i 14 måneder.
I 1954 ble han igjen opptatt i politiet i Wien, og arbeidet der frem til han gikk av med pensjon.
Arrestasjonen av Anne Frank
I 1958 ble Simon Wiesenthal oppfordret til å bevise at Anne Frank hadde eksistert ved å finne mannen som arresterte henne. Wiesenthal fant frem til Silberbauer i 1963, og Silberbauer lot seg intervjue av pressen. Hans uttalelser bekreftet det Otto Frank hadde fortalt.
Han hadde en svært levende erindring av arrestasjonen. Spesielt husket han Otto og Anne Frank. Da han spurte Otto Frank hvor lenge de hadde gjemt seg svarte Frank «to år og en måned». Silberbauer var skeptisk inntil Otto stilte Anne Frank inntil merkene på veggen som viste hennes høyde siden de hadde flyttet inn i annekset. Silberbauer sa at hun «så ut som på bildene i bøkene, men litt eldre, og vakrere». «'De har en skjønn datter' sa jeg til hr. Frank».
Silberbauer hadde ikke fått vite av sin overordnede hvem som hadde angitt familien Frank, bare at tipset om en jødisk familie kom fra en «pålitelig» nederlandsk kilde. Hans tidligere overordnede, SS-løytnant Julius Dettmann, var i 1963 forlengst død, og dermed er det uavklart hvor tipset kom fra. Dettmann hadde begått selvmord i fangenskap kort etter krigsslutt.
Myndighetene igangsatte undersøkelser i 1964 for eventuelt å straffe Silberbauer. Men det ble klargjort at han hadde handlet etter ordre, og fant ikke bevis for at Silberbauer selv hadde gjort noe galt. Otto Frank la ingen skyld på ham, men understreket at han hadde bare handlet etter ordrer og opptrådt korrekt og uten grusomhet under arrestasjonen.
Solís Grande (kommune)
Solís Grande er en kommune (spansk: municipio) i Maldonado-departementet i det sørlige Uruguay. Hovedstaden heter Gregorio Aznárez.
Historie
Solís Grande ble grunnlagt i 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er Hernán Ciganda (2010-2015).
Tom Clancy’s Splinter Cell: Conviction
Splinter Cell: Conviction introduserer en rekke nye spill-funksjoner til Splinter Cell-serien. Spilleren kan for eksempel markere spesifikke mål, for eksempel fiender eller gjenstander, og skyte dem i rask rekkefølge uten å målrette hver enkelt mål manuelt. Andre nye funksjoner inkluderer muligheten til å forhøre karakterer i sanntid, og bruke objekter i det omkringliggende miljøet mot dem.
Handling
Spillets historie er delt inn i to deler. Hoveddelen er spillets enkeltspiller-kampanje, som gir spilleren kontroll over Sam Fisher tre år etter hendelsene i Splinter Cell: Double Agent. De to agentene Archer og hans russiske partner Kestrel er utplassert til Nevsky Prospekt i St. Petersburg, Russland for å hindre korrupte elementer fra det russiske militæret fra å selge avanserte stridshoder på en svartebørs. Etterretning fra den kriminelle Andriy Kobin peker på smugleren Valentin Lesovsky. Archer og Kestrel har i oppgave å si opp Lesovsky og hans med-arbeider, Boris Sychev, samt få tak i Lesovskys kontakter.
Etter å ha gjennomført oppdraget, blir Archer og Kestrel deretter utplassert ved den russiske ambassaden i Baku, Aserbajdsjan for å samle etterretning om en våpen-avtale utført av den tidligere russiske GRU-oberst Leonid Bykhov. De observerer avtalen og er vitne til at Bhykov forråder sin kollega, Tagizade, og beordrer håndlangerne sine til å drepe ham. Archer og Kestrel forhører Bhykov, og får vite at han samarbeider med generalmajor Kerzakov, som er i Yastreb Complex, en underjordisk festning som ligger under Moskvas røde plass.
King Edward VII Land
King Edward VII Land, også Edward VII Peninsula, er en stor, isdekt halvøy som utgjør den nordvestre delen av Marie Byrd Land i Antarktis. King Edward VII Land stikker ut i Rosshavet og er definert av Rossbarrieren i sørvest, Okuma Bay i vest og Sulzberger Bay og Saunders Coast i øst.
Området ble oppdaget 30. januar 1902 av Discovery-ekspedisjonen ledet av Robert Falcon Scott, som kalte halvøya King Edward VII Land etter den britiske monarken. Området ble utforsket under Nimrod-ekspedisjonen 1908–1909 under ledelse av Ernest Shackleton.
Mesteparten av halvøya ligger innenfor Ross Dependency, New Zealands krav i Antarktis.
Karriereveileder
En karriereveileder gir informasjon om utdannings- og yrkesveier til voksne og ungdom. I tillegg til veiledning og informasjon tilbyr noen karriereveiledere også kompetansekartlegging og hjelp til å få realkompetansedokumentasjon.
Valença (Rio de Janeiro)
Valença er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Carlo Azeglio Ciampi
Carlo Azeglio Ciampi (født 9. desember 1920 i Livorno, død 16. september 2016 i Roma ) var Italias president fra 1999 til 2006. Ciampi var også sentralbanksjef (1979–93) og statsminister (1993–94).
Ward County
Ward County er navnet på to fylker i USA:
Carlo Azeglio Ciampi
Bakgrunn
Han studerte klassiske fag senere, blant annet i Leipzig i Tyskland. I 1941 tok han en akademisk grad i litteratur fra Scuola normale superiore i Pisa.
Etterkrigstiden
I 1960 ble han ansatt i Banca d'Italias sentraladministrasjon. Han ble bankens generalsekretær i 1973, visegeneraldirektør i 1976 og generaldirektør i 1978. I oktober 1979 ble han guvernør for banken og president for Ufficio Italiano Cambi. Disse stillingene hadde han inntil 1993.
Statsminister, president
Den 13. mai 1999 ble han innsatt som Italias president. Etter at han gikk av som president i 2006 var han livstidssenator ex officio.
Ciampi ble i 2001 tildelt storkors av St. Olavs Orden. I 2000 mottok han Den hvite ørns orden fra Polens president. Han ble i 2005 tildelt Karlsprisen.
Rød Ungdom
Rød Ungdom (RU) er ungdomsorganisasjonen til partiet Rødt.
Organisasjonen har tidligere gått under navnene Sosialistisk Ungdomsforbund og Sosialistisk Ungdomsforbund (marxist-leninistene), men fikk sitt nåværende navn da Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene) ble dannet i 1973.
Rød Ungdom hadde inntil 2007 to moderpartier: Rød Valgallianse og Arbeidernes kommunistparti. Partiene opprettet sammen med Rød Ungdom og andre partiløse mennesker på venstresiden det nye partiet Rødt den 11. mars 2007. Rød Ungdom er nå ungdomspartiet til Rødt, og holder til i samme bygg.
Ideologisk plattform
Økonomisk sett favoriserer Rød Ungdom planøkonomi, som ifølge dem selv vil innebære at økonomien blir underlagt demokratiet.
Kapitalisme
Rød Ungdom mener at kapitalismen er hovedansvarlig for undertrykking, klasseskiller og sult. Ifølge RU fører markedsøkonomi til at et mindretall får retten til å eie samfunnets viktigste ressurser, noe som resulterer i at privat profitt settes fremfor menneskelige behov.
Det at økonomien er unntatt demokratisk styring mener de gjør at viktige avgjørelser i økonomisk politikk blir overlatt til markedet, og ikke til de folkevalgte. Rød Ungdom mener at et kapitalistisk samfunn fører til at stemmeseddelen må bøye seg for pengeseddelen og folkestyret vike for pengestyret.
Kommunisme
For Rød ungdom er kommunisme en samfunnsform med mål om å avskaffe både stat og privateiendom til fordel for fellesskapet. Organisasjonen ser på kommunisme som et samfunn der klasser og sosiale kjønn er unødvendige. Deres visjon er at samfunnet organiseres som et fellesskap av frie interesser, som sammen avgjør hvordan menneskehetens skaperkraft kan brukes på best mulig måte.
Som uttrykket i prinsipprogrammet deres mener de at et slikt samfunn ikke vil være uten motsetninger og problemer. De mener at kommunisme ikke nødvendigvis vil bety at kvinneundertrykking, rasisme og sløsing av naturressurser forsvinner, men at forutsetningene for de strukturene som undertrykker folk i dag vil forsvinne. Rød Ungdom tror ikke at et kommunistisk samfunn vil være slutten på menneskehetens utvikling, men slutten på undertrykking basert på sosial rang og økonomisk ståsted.
SUF og SUF(m-l)
Rød Ungdoms forløper SUF ble stiftet 27. september 1963 av ungdomsgrupper som var knyttet til Sosialistisk Folkeparti under navnet Sosialistisk Ungdomsforbund (SUF). Til å begynne med lå SUFs synspunkter nær SFs, og SUF fungerte som dette partiets ungdomsorganisasjon.
Fra 1966 oppsto en opposisjon påvirket av krigen i Vietnam og ikke minst utviklingen i Kina under Mao Zedong. Medlemmene satte i gang solidaritetsarbeid for Vietnam og støttekomiteer for palestinerne. Samtidig avviste de Sovjetunionen som modell for sosialismen, og rettet fokuset mot Folkerepublikken Kina. De mente at Maos kulturrevolusjon var et håndfast bevis på at sosialismen ikke nødvendigvis måtte drukne i byråkrati og sentralisme.
På SUFs første sommerleir i 1967 sto spørsmålet om «reform eller revolusjon» i høysetet. Samme år fikk den revolusjonære delen av SUF flertall. Organisasjonen begynte å studere Marx, Engels, Lenin, Stalin og Mao.
Bruddet mellom SF og SUF kom på landsmøtet til SF i februar 1969 da forslaget om konkurrerende ungdomsgrupper ble lagt frem. Dette medførte at store deler av landsmøtet forflyttet seg til et annet lokale og satte seg som mål å bygge et nytt kommunistisk parti. På sommerleiren samme år fortsatte diskusjonene under parola «Sett Mao Tsetungs tenking i leiinga på alle område». På landsmøtet samme høst skiftet organisasjonen navn, og het fra 28. september 1969 SUF(m-l).
Navnskifte og fremvekst
Da Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene) ble dannet i 1973 skiftet SUF(m-l) navn til Rød Ungdom.
Rød Ungdom var i denne perioden ment å være en kommunistisk masseorganisasjon for ungdom og en rekrutteringsstasjon for moderpartiet. I løpet av tiåret organiserte RU elevstreiker, husokkupasjoner og studiesirkler. RU var også med på å bygge opp Klassekampen, forlag og plateselskap. Medlemmene var også med å organisere ulovlige streiker, kasta stein på den amerikanske ambassaden og mobiliserte til 1. mai-tog «på klassekampens grunn».
Disiplin og hemmelighold
Gjennom 70-tallet ble imidlertid disiplinen og hemmeligholdet sterkere, til tider sterkere enn i moderpartiet.
«Selvproletarisering» ble fremholdt som et sentralt ideal både av AKP(m-l) og SUF(m-l)/Rød Ungdom: Det å gjøre seg til proletar ved å forlate et ofte akademisk, borgerlig miljø eller akademisk løpebane og gå ut i arbeidslivet i fabrikker, skipsverft og andre steder der arbeiderklassen arbeidet: Et sentralt mål var å «bevisstgjøre» arbeiderklassen og lede sine arbeidskamerater som deres tillitsvalgte, blant annet med å lede streiker mot kapitalkreftene.
Rød Ungdom ble i enda større grad enn AKP rammet av nedgangen i den norske ml-bevegelsen, og var gjennom hele 1980-tallet preget av interne kamper. I 1991 meldte lederen ( ? ), flertallet av sentralstyret og svært mange medlemmer seg ut i protest. Utover midten av nittitallet gjorde Rød Ungdom seg igjen viktig som politisk aktør gjennom blant annet «sjøltillitskurs» for jenter (bøllekurs) og deltakelse i antirasistisk kamp. Rød Ungdom reviderte utover 1990-tallet sin forståelse av sosialisme, på samme måte som AKP og RV gjorde det ti år tidligere.
Etablering av Rødt
Sammenslåingen av RV og AKP ble et faktum i april 2007, etter at AKPs ekstraordinære landsmøte vedtok å legge ned partiet. Partiet Rødt ble kort tid etter stiftet. Rød Ungdoms medlemmer hadde delegatstatus på lik linje med medlemmer fra RV og AKP. Stiftelsen av Rødt ble vedtatt mot en avholdende stemme; det var rundt 200 personer med delegatstatus på møtet. I september 2007 sluttet også Internasjonale Sosialister seg til partiprosjektet.
Ekskludering av Tjen Folket
Våren 2008 ble tolv medlemmer ekskludert fra Rød Ungdom. Disse ble ekskludert på grunn av det Rød Ungdoms ledelse mente var tilknytning til organisasjonen Tjen folket, noe de så på som deltakelse i konkurrerende partipolitisk virksomhet. I realiteten har dette berørt flere enn de tolv ekskluderte medlemmene, da flere protestutmeldinger fulgte. Dette førte til en fullstendig utradering av organisasjonen noen steder, mens den ble kraftig svekket på steder som Trondheim og Bergen.
Etter eksklusjonene startet mange av de ekskluderte, sammen med enkelte andre ungdommer, organisasjonen Revolusjonær Kommunistisk Ungdom (RKU). De erklærte seg fra starten av som Tjen Folkets ungdomsorganisasjon. Deler av Rød Ungdoms lokallag i Eiker og Drammen vedtok da en uttalelse hvor de meldte overgang til RKU. Her sto det blant annet følgende: «Når ledelsen i Rød Ungdom snur ryggen til arbeiderklassens og de undertrykte folkenes viktige og dyrekjøpte erfaringer så ønsker vi ikke å være med videre på denne rutsjebanen ned i den sosialdemokratiske myra. Det er nok sosialdemokratiske organisasjoner i Norge, og det trengs ingen flere.» Senere gikk samme lokallaget ut på bloggen sin og forklarte at overgangen var sterkt overdrevet. På bloggen skrev de blant annet at det ikke var stort annet enn et «vellykket mediestunt fremstilt av et fåtall medlemmer i EDRU som så sin sjanse til å skape storm i et vannglass når laget ble redusert».
Nyere tid
Siden millenniumsskiftet har Rød Ungdom frontet en rekke saker, blant annet som motstandere av all oljeboring i Barentshavet, nei til norsk militært engasjement i Afghanistan, støtte til motstandskampen mot de amerikanske styrkene og de nye myndighetene i Irak, nei til bygging av gasskraftverk i Norge, vern om folketrygden, for skattefinansiert kollektivtrafikk, støtte til boikottaksjonene mot nasjonale skoleprøver, for bedre fritidstilbud for ungdom, og med støtte til feministiske, antirasistiske og pro-palestinske anliggender.
I 2010 lanserte Rød Ungdom en kampanje der de hadde som mål å samle inn 100,000 kroner til Siv Jensen, i bytte mot at hun forlot landet. Denne kampanjen var en respons til FrPs forslag om å gi innvandrere samme sum for å returnere til sitt eget hjemland.
Rød Ungdom støtter LHBT-rettigheter og har gitt uttrykk for støtte til transpersoners rettigheter.
Palestina
I 2009 gikk Rød Ungdom offentlig ut med at de på årets sommerleir hadde samlet inn penger til den palestinske marxistiske organisasjonen People's Front for the Liberation of Palestine (PFLP), som står på både EUs og USAs liste over terrororganisasjoner, men som ikke er definert som terrorister av norske myndigheter. På hjemmesiden sin skrev Rød Ungdom at de innsamlede pengene gikk til helsearbeid blant den utarmede palestinske befolkninga. Rød Ungdom donerte også penger til samme organisasjon under deres sommersamling 2011.
I forkant av Rød Ungdoms sommerleir i 2014 startet organisasjonen opp en innsamlingsaksjon for den palestinske organisasjonen Health Work Committees. Pengene ble samlet inn både ved loddsalg på selve leiren, og ved folk som overførte penger til en innsamlingskonto. Rød Ungdom gikk etterpå ut og fortalte at de hadde samlet inn 19,120 kroner til Health Work Committees.
Danmark
De siste årene har Rød Ungdom begynt å samarbeide tett med den danske ungdomsorganisasjonen Socialistisk UngdomsFront. Organisasjonene har blant annet flere ganger kopiert hverandres aksjoner, og sender delegater på hverandres nasjonale arrangementer. I 2011 arrangerte organisasjonene en Feminisme Konferanse i Danmark sammen med det finske ungdomspartiet Vasemmistonuoret (Unge Venstre). Under et av SUFs landsmøter ble det lagt frem forslag om å endre organisasjonens navn til Rød Ungdom, men et stort flertall nedstemte dette. Rød Ungdom og SUF har i nyere tid sendt delegater til hverandres valgkamper.
Sverige
Rød Ungdom hadde frem til 2016 et samarbeid med svenske Revolutionär Kommunistisk Ungdom, som er ungdomsorganisasjonen til Kommunistiska Partiet. Organisasjonene har blant annet sendt delegater til hverandres landsmøter og sommerleirer. I 2009 sendte de begge en felles brigade til Nepal for å besøke Nepals kommunistiske parti (maoistisk) På landsmøtet i 2016 valgte RU å bryte samarbeidet med RKU, for heller søke tettere bånd til Unge Vänster, som er ungdomspartiet til Vänsterpartiet. UV har også et offisielt samarbeid med norske Sosialistisk Ungdom.
Kurdistan
Rød Ungdom støtter opprettelsen av en kurdisk stat, og har tidligere støttet sultestreikende kurdiske fanger. Rød Ungdom er kritiske til Tyrkias behandling av landets kurdiske minoritet. Rød Ungdom hadde på sitt 50-årsjubileum besøk av Yuksel Mutlu, som på det tidspunktet var nestleder i BDP, et venstreorientert, pro-kurdisk parti i Tyrkia.
Gratis skolebøker
Slutten av nittitallet og begynnelsen av 2000-tallet ble preget av Rød Ungdoms kampanje for gratis skolebøker. Høsten 2001 la Rød Ungdom ut 14 skolebøker på internett til fri nedlasting. RU mente at undervisningsminister Kristin Clemet brøt loven ved ikke å sørge for gratis skolebøker, fordi det i Opplæringsloven het at «Opplæringa i offentleg vidaregåande skole eller i lærebedrift er gratis.» Undervisningsdepartementet hevdet at Rød Ungdom ikke tok hensyn til at det i samme avsnitt i loven sto at elevene kunne bli pålagt å holde skolemateriell selv, og at fylkeskommunen kunne kreve betaling for skolemateriell.
Saken ble anmeldt av Den norske Forleggerforening for brudd på åndsverkloven og gikk til domstolene. I 2003 ble RU dømt til å betale erstatning, og kjennelsen ble opprettholdt av etter anke til Høyesterett i 2004. Selv om Rød Ungdom ble idømt bot, betalte de aldri. Rød Ungdom aksjonerte rundt omkring i landet, hvor de ba om å bli arrestert for å slippe å betale bot. Også daværende leder i Rød Ungdom, Marijke Berdahl, ba om å bli satt i fengsel.
Leksefri skole
I september 2009 erklærte Rød Ungdom sin støtte til en nasjonal leksestreik satt i gang av to vgs-elever fra Oslo. Leksestreiken ble arrangert via et Facebook-arrangement med navnet ”Leksestreik over hele landet”, hvor over 12,000 personer sto som deltakende. Rød Ungdom håpet på at leksestreiken ville få støtte fra Elevorganisasjonen, og at det ville sette i gang en større bevegelse rundt kravet om å fjerne leksene.
I 2011 fikk Rød Ungdom stor mediaoppmerksomhet da de erklærte at de skulle arrangere en nasjonal leksestreik 26. til 30. september. Organisasjonen oppfordret elever til å boikotte leksene sine, arrangere demonstrasjoner og konserter for å støtte oppom saken.
Også i 2012 arrangerte Rød Ungdom en nasjonal leksestreik. Leksestreiken fant sted i flere store norske byer den 17. oktober. Rød Ungdom oppfordret i forkant av markeringene elever å delta i demonstrasjoner på sine skoler.
I 2016 kåret Rød Ungdom Ungdommens bystyre i Arendal til "Ukas helt" etter at de hadde oppfordret kunnskapsminister Torbjørn Røe Isaksen til å jobbe for en leksefri skole.
Publikasjoner
Helt fra starten av har Rød Ungdom stått for en rekke publikasjoner.
Klassekampen
I forbindelse med SUFs løsrivelse fra SF ble det første nummeret av Klassekampen lansert. Sentrale personer bak initiativet var Tron Øgrim og Pål Steigan. Siden den gang har avisen blitt en riksdekkende dagsavis, der Rødt eier 20 %.
Rebell
Rebell er Rød Ungdoms eksterne magasin. Bladet ble utgitt i 1963 under navnet Ungsosialisten, og var da tidsskriftet til SUF.
I 1970 byttet bladet navnet til Røde Garde. Midt på 1970-tallet lå opplaget nær 10,000. I denne perioden ble bladet utgitt 8 – 10 ganger årlig.
Bladet fikk fra nr. 2 1980 det nye navnet Rute 80, og ble utgitt 4 – 6 utgaver i året.
Rebell gikk midlertidig inn i 2004, da det ble lagt ned av landsstyret, men startet opp igjen med et prøvenummer i august 2009 i anledning stortingsvalget. Redaktør for dette nummeret var Karna Buggeland Sælebakke.
Andre utgivelser
Tidlig på 1970-tallet utga organisasjonen bladet Til kamp, en liten A5-trykksak utgitt som «SUF(m-l)s skoleavis». På slutten av dette tiåret utga Rød Ungdom bladet Uredd, også dette rettet mot ungdomsskoleelever.
Internbladet til Rød Ungdom het Komintern, men ble lagt ned etter landsmøtevedtak i 2010. Fra organisasjonen hadde navnet SUF(m-l) og helt frem til 2004 het internbladet Bolsjevik.
Skolevalgresultater
I felt merket med * ble det ikke stilt. Rød Ungdom representerte Rød Valgallianse i skolevalgene til og med 2007. Etter 2009 representerer Rød Ungdom Rødt.
Ledere
Listen er ufullstendig
Torkild Gåsdelen
Torkild Bjørnsen Gåsdelen (født 1774 i Vang i Valdres, død 22. august 1803 samme sted) var en norsk bonde, dømt og henrettet som drapsmann.