cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tipu Sultan
Hersker
Han hersket over kongedømmet Mysore fra farens død i 1782 til han selv døde i 1799. Tipu var en lærd mann og en dyktig soldat. Han videreutviklet de jerninnfattede mysoriske raketter og bestilte militærhåndboken Fathul Mujahidin, og betraktes som en foregangsmann for bruken av rakettartilleri. Han benyttet sine raketter med fremgang i kamp mot angripende briter og deres allierte.
Han hadde rykte som en god poet. Han var også en sterkt religiøs mann. Tipu Sultan var innenrikspolitisk virksom med forskjellige samfunnsreformer på den islamske tros grunn, noe som innebar utfordringer i et område der folkeflertallet var hinduer. Han bygget dessuten en katolsk kirke, den første i Mysore, på oppfordring fra franskmennene.
Han hjalp sin far med å beseire britene i den andre engelsk-mysoriske krig og fremforhandlet Mangaloreavtalen med det britiske Ostindiske kompani. Han ble beseiret i de tredje og fjerde engelsk-mysoriske krigene av de samlede styrkene til britene og Travancore.
Tipu Sultan døde i kamp i forsvaret av sin hovedstad Srirangapatna den 4. mai 1799. Etter hans nederlag der fikk britene fatt på flere mysoriske raketter. De ble viktige for utviklingen av britisk rakettvåpen, og ble snart satt inn i Napoleonskrigene i Europa.
William Godwin
William Godwin (født 3. mars 1756, død 7. april 1836) var en engelsk journalist, politisk filosof og forfatter. Han blir betraktet som en av de første tenkerne som fremmet nyttemoral, og en av de første i moderne tid som sto for en minarkistisk filosofi, det vil si at statens rolle bør begrenses. Godwin er mest kjent for to bøker som begge ble utgitt i løpet av et år: An Enquiry Concerning Political Justice (En undersøkelse angående politisk rettferdighet), som var et angrep på politiske institusjoner, og Things as They Are or The Adventures of Caleb Williams (Tingene slik de er, eller Caleb Williams’ opplevelser), som var et angrep på aristokratiets privilegier. Sistnevnte kan også betraktes som den første mysterieromanen.
Suksess som kom fra begge bøker førte til Godwin framtredende i de radikale sirkler i London på 1790-tallet. I den påfølgende konservative reaksjonen på den engelske radikalismen ble Godwin angrepet, delvis for hans ekteskap med den tidlige feministiske skribenten Mary Wollstonecraft i 1797, og hans åpenhjertige biografi om henne etter hennes død. Deres barn, Mary Godwin (den senere Mary Shelley) forfattet romanen Frankenstein og giftet seg med poeten Percy Bysshe Shelley. Godwin skrev produktivt i en rekke litterære sjangre gjennom hele livet; romaner, historie og demografi. Sammen med sin andre hustru, Mary Jane Clairmont, skrev han begynnerbøker for barn om bibelske og klassiske historiske emner, foruten at han som utgiver også utga verker som Charles og Mary Lambs Tales from Shakespeare (Fortellinger fra Shakespeare).
Foruten at Godwin stundom blir sett som grunnleggeren av filosofisk anarkisme, hadde han også betydelig påvirkning på engelsk litteratur og litterære kultur.
Tidlig liv og utdannelse
Godwin var født i Wisbech i Cambridgeshire som sønn av John og Anne Godwin. Familien var middelklasse både på mor- og farssiden, og det var antagelig en spøk da Godwin hevdet at han kunne spore sin slekt tilbake til den store angelsaksiske jarlen Godwin av Wessex. Godwins foreldre var religiøst tilsluttet en streng form for kalvinisme. Hans far, som hadde meldt seg ut av den engelske statskirken, døde i ung alder og han synes tilsynelatende ikke å ha vist større kjærlighet til sin sønn, men det var det alltid en skjør hengivenhet mellom mor og sønn fram til hun døde i høy alder, til tross for den store meningsforskjellen mellom dem.
William Godwin ble utdannet for sin fars profesjon ved akademiet Hoxton hvor han studerte under biografen Andrew Kippis og Abraham Rees, utgiveren av leksikonet Cyclopaedia. Godwin var i begynnelsen mer kalvinistisk enn sine lærere og ble en tilhenger en streng kristen sekt grunnlagt av John Glas. Han beskrev Glas som en framstående nordlig (skotsk) apostel som etter Jean Calvin hadde «fordømt nittini av et hundre mennesker, og som hadde tenkt ut en plan for å fordømme nittini av et hundre av Calvins tilhengere».
Han fungerte deretter som prest ved Ware, Stowmarket og Beaconsfield. Ved Stowmarket kom han i kontakt med franske filosofer via en venn, Joseph Fawcet, som hadde sterke republikanske meninger. Godwin kom til London i 1782, fortsatt formelt som prest, for å forbedre samfunnet med sin penn. Han var en entusiast teoretiker i henhold til de premisser som han la ned; han overtok prinsippene til encyklopedianerne, og hans mål ble at alle eksisterende institusjoner, politiske, sosiale og religiøse, måtte veltes fullstendig overende. Han mente likevel at kjølige diskusjoner var en nødvendighet ved hver eneste omgripende endring av samfunnet, og fra begynnelsen til slutten av hans karriere avviste han enhver form for vold eller voldelige endring av samfunnet. Han var en filosofisk radikal i den strengest oppfatning av begrepet.
Tage Danielsson-prisen
Tage Danielsson-prisen eller Stiftelsen Linköping kommunes pris til Tage Danielssons minne blir utdelt annet hvert år til en fortjent humanist i Tage Danielssons ånd.
William Godwin
Tidlige skrifter
Godwins første utgitte verk var den anonymt utgitte Life of Lord Chatham (Lord Chathams liv) i 1783. Under sitt eget navn utga han Sketches of History (Skisser fra historien) i 1784, bestående av seks prekener om de bibelske figurene Aron, Hasael og Jesus hvor han, til tross for at han holdt et ortodoks kalvinistisk syn, forkynte påstanden «Gud selv har ingen rett til å være en tyrann».
Tage Danielsson-prisen
Prisen er på 80,000 kronor.
William Godwin
Tidlige skrifter
Introdusert av Andrew Kippis begynte han i 1785 å skrive for New Annual Register og andre periodiske magasiner, og skrev samtidig tre romaner som nå er glemt. Hans hovedbidrag for magasinet var Sketches of English History (Skisser fra engelsk historie) som han skrev årlig og som var oppsummeringer av politiske hendelser både innenriks og utenriks. Han ble medlem av en klubb kalt «Revolutionists», og ble nært assosiert med den britiske vitenskap- og statsmannen Charles Stanhope, politikeren og filologen John Horne Tooke, og dramatikeren og forfatteren Thomas Holcroft.
En undersøkelse angående politisk rettferdighet og Caleb Williams
I 1793 mens den franske revolusjonen var i full gang utga Godwin sitt store verk om politisk vitenskap, An Enquiry Concerning Political Justice and its Influence on General Virtue and Happiness (En undersøkelse angående politisk rettferdighet, og dets Påvirkning på den generelle dyd og lykke) som den fulle tittelen lyder som. Den første delen av boken var stort sett en sammenfatning av Edmund Burkes Vindication of Natural Society (Forsvar for et naturlig samfunn), som var en anarkistisk kritikk av staten. Godwin anerkjente Burkes påvirkningen for denne delen, men resten av boken består av Godwins positive visjon av hvordan et anarkistisk (eller minarkistisk) samfunn kan fungere. Politisk rettferdighet hadde en stor påvirkning på sin tid: etter Burke og Paine var Godwins bok den mest populære engelske svar på den franske revolusjon. Godwins bok ble sett på av mange som en opplysende mellomting mellom de heftige ytterlighetene til både Burke og Paine. Statsminister William Pitt har i en berømt bemerkning sagt at det var ikke noe behov for å sensurere boken da dens utsalgspris på over ett pund var altfor kostbart for en gjennomsnittlig engelskmann å anskaffe seg. Imidlertid var vanlig på den tiden at var mange som enten delte boken eller fikk den lest opp for ikke lesekyndige medlemmer. Den solgte uansett i over 4000 kopier og gjorde forfatteren berømt.
Godwin hans andre utgivelse av tilsvarende popularitet, Things as They Are or The Adventures of Caleb Williams (Tingene slik de er, eller Caleb Williams’ opplevelser) fortalte historien om en tjener som oppdager en mørk hemmelighet om Falkland, hans aristokratiske herre, og ble tvunget til å flykte på grunn av denne kunnskapen. Caleb Williams er å betrakte som verdens første kjente thriller eller spenningsroman: Godwin bemerket skjevt at det noen lesere svelget unna i løpet av en natt tok det ham over et år å skrive. Romanens berømmelse hadde ikke minst sin årsak i bokens portrett av det engelske rettssystem på denne tiden og den spennende beskrivelsen av innenlandsk spionasje.
Ved bokens konklusjon får Caleb Williams endelig konfrontert Falkland, og da han fatalt skader sin herre innrømmet Falkland at Williams’ sak var rettferdig. Langt unna en følelse av lettelse eller lykke så Williams kun ødeleggelsen av en som for ham er en adelig, om enn en ødelagt person. Underforstått bekrefter Caleb Williams forfatterens påstand om at samfunnet må bli reformert for at den enkeltes oppførsel skal endres, noe som knytter Godwin mer til marxisme og anarkisme enn til liberalisme. Godwins litterære metode, som han beskriver i romanens innledning, var også innflytelsesrik: Godwin begynte med handlingen hvor Caleb Williams ble jaktet på gjennom hele England og Irland, og således utviklet en nyskapende fortellerteknikk hvor romanens intrige ble fortalt baklengs. Både Charles Dickens og Edgar Allan Poe har begge kommentert Godwins dyktighet i hans gjennomføring av denne fortellerteknikken.
Ektemann og far
Da Godwin var blitt berømt fikk han et mer sosialt liv og begynte å dyrke vennskap med intellektuelle kvinner. Han klippet håret kort i 1791 og kledde seg bedre. Mot 1796 var det flere kvinner han vurderte som ekteskapskandidater, særlig Samuel Parrs døtre, men det var Mary Wollstonecraft som trakk til seg hans fulle oppmerksomhet. Han hadde først møtt henne ved et middagsselskap kort tid etter at Politisk rettferdighet ble utgitt, et møte hvor ingen av dem ble spesielt imponert av den andre. Hun hadde da levd i revolusjonære Frankrike og hadde et barn med en amerikaner, Gilbert Imlay. Etter at Godwin i lengre tid hadde korrespondert med Wollstonecraft ble de kjærester i august 1796.
Deres brev viser et øm filosofisk fellesskap som gradvis gikk over til varme følelser. I desember ble Wollstonecraft gravid og de ble gift i 1797 etter å kjempet med deres egne innbyrdes prinsipper. Etter å ha født et barn i september 1797 døde Wollstonecraft ti dager etter av fødselskomplikasjoner, og etterlot en knust og tynget Godwin med omsorg for deres felles barn Mary Godwin, den senere Mary Shelley, Imlays barn Fanny, foruten også en nevø, Thomas Cooper, som han hadde adopterte allerede i 1788, og han fikk en voksende gjeld som han forsøkte å holde tilbake ved å kaste seg ut i arbeid som skribent.
Han reviderte Politisk rettferdighet for tredje og siste gang, skrev en hastig biografi over Wollstonecraft, forberedte en samling av hennes skrifter, og skrev sin andre betydelige roman, St Leon, utgitt i 1799. Wollstonecrafts innflytelse på hans egen tenkning har blitt påvist i et bind med essayer, The Enquirer (Den som spør) i 1798, og hans siste revisjon av Politisk rettferdighet, utgitt på slutten av 1799. Hans biografi over sin hustru, Memoirs of the Author of a Vindication of the Rights of Woman, provoserte fram en storm av kritikk, spesielt hans beskrivelser av Wollstonecrafts ukonvensjonelle seksuelle oppførsel og at han fortalte også at hun hadde forsøkt å begå selvmord to ganger; den slags intime detaljer var uhørte. Flere av hans tidligere bekjentskap gikk imot ham og han ble angrepet i avisene, og hans filosofiske meninger ble parodiert og latterliggjort i romaner, anmeldelser og pamfletter, noe han selv hevet seg over med verdighet.
Datteren Mary og Godwins siste år
Godwin innså at han ikke kunne oppdra sine døtre alene og etter å ha kurtisert en rekke kvinner møtte han Mary Jane Clairmont, en enke med to yngre barn, som han giftet seg med. Clairmont var derimot en vanskelig kvinne med et bråsinne og som ikke kom overens med hans barn, særlig Mary Godwin, og Clairmont mislikte at hennes stedatter fikk en utmerket utdannelse, noe som var uvanlig for unge kvinner på denne tiden.
Den unge poeten Percy Bysshe Shelley besøkte William Godwins hjem og bokhandel i London. Den gjeldstyngede Godwin fikk også økonomisk hjelp fra Shelley. Hos Godwin møtte Shelley Godwins unge døtre, først og fremst den intellektuelle Mary Godwin og de ble forelsket. Shelley var misfornøyd med sitt da tre år gamle ekteskap med Harriet Westbrook. Dessverre for dem oppdaget Godwin deres forhold, og han la ned absolutt forbud mot at de så hverandre. Mary forsøkte innledningsvis å innrette seg etter sin fars påbud, men da Shelley truet med å begå selvmord ga hun etter for ham.
Den 28. juli 1814 forlot Shelley sin gravide hustru og lille barn for å rømme med den da sytten år gamle Mary. Med seg tok de også Marys seksten år gamle stesøster Clare Clairmont, den senere elskerinnen til lord Byron, og de dro til Frankrike. Etter seks uker kom de tre unge, pengeløse menneskene tilbake til England. Der fant de en rystet og sjokkert William Godwin, en gang talsmann for opphevelse av ekteskapet, og nå nektet han å snakke med hverken Mary eller Shelley. Godwins selvpålagt taushet holdt stand i to år, men da Mary giftet seg med Shelley i 1816 var det med Godwins velsignelse. Godwin var ingen øm far, men han hadde vært tett knyttet til sine barn.
Samtidig var denne tiden også et produktiv tid for Godwin. Han skrev Lives of Edward and John Philips, nephews of Milton (Livene til Edward og John Philips, nevøer av Milton, 1815), hans skrekkinngytende fortelling om galskap i Mandeville (1817), og hans fire binds tunge verk History of the Commonwealth (Samveldets historie, 1824–1828). Han skrev også om pedagogikk (1818) og han møtte Malthus' kritikk (se nedenfor) som ga ham ny respekt i de sirkler hvor han tidligere hadde mistet den.
I de siste fem årene av sitt liv skrev han ytterligere to romaner, og han vendte tilbake til det filosofiske terreng fra sin tidligere karriere med Thoughts on Man (Tanker om mennesket, 1831). Hans siste verk, ikke utgitt i hans egen tid, var en rekke essayer om kristendommen, noe som førte tilbake til tanker han hadde som ung mann. I 1833 fikk han endelig en del anerkjennelse da han fikk en posisjon av regjeringen og Robert Peels administrasjon sa seg enig til utvide den til han døde i april 1836.
Politiske skrifter
Som svar på at noen engelske jakobittene, blant dem Thomas Holcroft, ble stilt for retten tiltalt for forræderi, skrev Godwin Cursory Strictures on the Charge Delivered by Lord Chief Justice Eyre to the Grand Jury, October 2, 1794 (Flyktig avlevert av rettspresident Eyre til storjuryen, 2. oktober 1794) hvor han med kraft argumenterte at anklagerens begrep «konstruktiv (byggende) forræderi» tillot en dommer å konstruere en hvilken som helst oppførsel som forrædersk. Skriftet klargjorde veien for en betydelig, men hovedsakelig moralsk, seier for jakobittene som ble frikjent.
Imidlertid var Godwins eget omdømme tilsølt etter 1798 av den konservative pressen, delvis ettersom han valgte å skrive en åpenhjertig biografi av sin avdøde hustru Mary Wollstonecraft, blant annet hvor han fortalte om hennes to forsøk på selvmord og hennes forhold til Gilbert Imlay, et forhold som resulterte i at Fanny Imlay ble født. Godwin, som var gjennomført og konsekvent i sine teorier og sta i sin praksis, levde bortimot i hemmelighet i tredve år på grunn av sitt rykte. Hans innflytelse på andre forfattere som Shelley, Kropotkin, og andre kan ikke overvurderes, og hans Politisk rettferdighet kan plasseres ved siden av John Miltons Areopagitica, John Lockes Essay om utdannelse, og Rousseaus Émile, ou De l’éducation, som en anarkistisk og en frihetlig verk.
Tolkning av Politisk rettferdighet
Med ordene «politisk rettferdighet» mente forfatteren «velge et hvilket som helt moralske og sannferdige prinsipp i styringen av et samfunn», og bokverket er derfor en undersøkelse av samfunnets prinsipper, av regjeringen og av moralen. I mange år hadde Godwin vært «tilfreds med at monarkiet var en form for styring som uunngåelig var korrupt», og fra å ønske en regjering av den enkleste form. Gradvis kom han til å overveie «regjeringen ved den egen natur motvirker forbedringen av den nyskapende tanke», og således demonstrerte han en anti-statlig tro som senere ville bli betraktet som anarkistisk.
Ved å tro på menneskehetens evne til utvikling, at det ikke var noen medfødte eller naturlige prinsipper, og derfor ingen opprinnelig hang til å gjøre det onde, ment han at «våre dyder og våre laster kan ble sportet tilbake til hendelser som er historien av våre liv, og om disse hendelsene kunne bli avkledd for hvert uheldig tendenser, ville laster bli fjernet fra verden». All kontroll av mennesker av mennesker var mer eller mindre utålelig, og det vil komme en dag hvor hvert menneske, ved å gjøre det som synes riktig i egne øyne, også ville gjøre det som var best for samfunnet, ettersom alle ville bli rettledet av prinsippene av ren fornuft.
En sådan optimisme kombinert med en sterk erfaringsfilosofi for å støtte Godwins teori om at menneskers onde handlinger var alene avhengig av fordervet påvirkning av de sosiale forhold, og om disse forholdene ble endret ville det også fjerne menneskers onde handlinger. Detter er tilsvarende til tankene til hans hustru, Mary Wollstonecraft, angående kvinners mangler og svikt har sin årsak i deres oppvekst som ikke ga muligheter til noe annet.
Godwin trodde ikke at tvang og vold var umoralsk i seg selv, som Mikhail Bakunin og Leo Tolstoj senere mente, men anerkjente isteden behovet for en regjering i dets snevre forståelse og håpet at med tiden ville den bli gjort unødvendig. Således var han mer en gradvis anarkist enn en revolusjonær anarkist: Godwin støttet ideologien bak den franske revolusjon, men absolutt ikke alle dens metoder. Heller ikke var han ekstrem i synet på likhetsprinsippet, egalitarisme, som de fleste anarkister er, men han mente ganske enkelt at diskriminering på andre grunner enn dyktighet var umoralsk. Hans teoretiske eksempel var at det var bedre å redde erkebiskopen av Canterbury før sin mor fra et brennende hus, er derimot betraktet som et avskyelig valg selv for de fleste tilhengere av likhetsprinsippet.
Angrep av (og på) Malthus
Som en del av den britiske konservative reaksjonen som ble framskyndet av Napoléon Bonapartes krig i Alpene i 1798 skrev Thomas Malthus An Essay on the Principle of Population (Om befolkningsloven), hvor han angrep Godwins syn på «samfunnets utviklingsevne». Malthus hadde tidligere vært en del av de samme radikale kretser som Godwin og hans angrep på britisk radikalisme var preget av en desillusjonert, tidligere tilhenger. I motsetning til Godwin benyttet Malthus statistikk og forutså en overhengende undergang på grunn av en geometrisk befolkningsvekst i verden og en aritmetisk voksende mattilgang. Mens Godwins Politisk rettferdig innrømmet at en økning i levestandarden også kunne bety en kraftig befolkningsvekst, så han også en opplagt løsning for unngå krise: «prosjekter en endring i strukturen for menneskelige handlinger, om enn ikke av menneskelig natur, spesielt ved den formørkelse som behovet for sex gir ved å utvikle intellektuelle gleder». Det var spesielt denne «prinsipielle ved befolkningen» som provoserte Malthus’ bok i 1798.
Godwin svarte ikke offisielt på Malthus’ angrep på Politisk rettferdighet før etter tyve år. I 1820 utga Godwin Of Population: An Enquiry Concerning the Power of Increase in the Numbers of Mankind (Om befolkning: En undersøkelse angående effekten av menneskehetens økende antall) som en gjendrivelse av Malthus. Godwin viser til Malthus’ teori som et «korthus» som Malthus «hverken beviser eller forsøker å bevise». Godwins hovedinnsigelse var Malthus’ feiende beskrivelse av graden av befolkningsvekst i Amerika som et verdenfenomen. Godwin mener at denne påstanden utelukkende kan bli akseptert som et trosspørsmål av Malthus’ lesere. Motsatt kunne Godwin attestere med beviselige fakta at det meste av Europa ikke hadde befolkningsvekst. Han mente også at overfloden av ukultivert landområder og teknologisk framgang og nyvinninger gjorde at frykten for overbefolkningen ikke var berettiget.
I områder hvor mange barn ikke overlevde barndommen mente Godwin at for at befolkningen skulle dobles for hvert 24. år, som Malthus hevdet, ville det kreve at hvert gifte par måtte ha minst 8 barn. Selv om Godwin selv var ett av 13 barn kunne han ikke observere at flertallet av ekteparene hadde 8 barn. Godwin konkluderte i sin gjendrivelse med følgende utfordring:
«I virkeligheten, om jeg ikke hadde grepet pennen med den hensikt å gjendrive alle feilene i herr Malthus’ bok og i bestrebelsen i å presentere andre beveggrunner, mer oppmuntrende, mer fordelaktig for menneskehetens beste, og bedre forberedt for å motstå inngrepene av mangler og elendighet, kunne jeg avslutte mitt argument her og legge ned min penn med denne korte bemerkning, at, når denne forfatteren skal ha produsert fra et hvilket som helst land, USA ikke unntatt, et register av ekteskap og fødsler fra hvor det skal vises at det er gjennomsnittlig 8 fødsler for hvert ekteskap, da, og ikke før, kan jeg ha noen grunn til å innrømme hans villfarelser om geometrisk forhold».
Ettermælet til Godwins radikalisme
Mens Godwins arbeid ble betraktet som uakseptabelt radikalt i hans samtid er det overraskende hvor mange av hans radikale ideer som i dag er blitt akseptert i Vesten, blant annet følgende:
Godwins kritikk av den statlige utdannelsen har ikke blitt allment akseptert, unntatt av tilhengere av frihetsprinsippet. Den står også i motsetning til Wollstonecrafts eget forslag for en statsstøttet utdannelse slik den fremsatt i A Vindication of the Rights of Woman (Et forsvar for kvinners rettigheter).
Godwin mente at alle hans radikale reformer kun burde bli gjennomført etter diskusjon. Han var på linje med Burke og andre forløpere til den franske revolusjonen, men ikke enig i måten den ble gjennomført på. En såpass logisk og kompromissløs tenker som Godwin kunne ikke gå langt nok i å diskutere abstrakte spørsmål og hisset på seg opposisjonen ved å ha detaljerte meninger. Han var selv en hengiven sønn og alltid åpen for å dele sin sparsommelige inntekt med en fattig bror, men han opprettholdt at slektskap ikke hadde noe særskilt krav på mennesket, heller ikke var takknemlighet overfor foreldre eller at velgjørere var en del av rettferdighet eller dyd. På en tid hvor straffen for kriminelle lovbrudd var svært harde argumenterte han mot enhver form for straff, ikke kun dødsstraffen. Eiendom skulle tilhøre de som ønsket den mest, skjønt han innså et behov for respekt for andres eiendeler ettersom dette måtte bli sett på som en del av deres «rett til privat vurdering», noe han satte høyt.
Godwins tekster forfektet et samfunn uten regjering, og det blir betraktet som en av de første, om ikke den aller første, anarkistiske avhandling. Som sådan har han blitt fremmet som «far av filosofisk anarkisme», til tross for at begrepet ikke var dannet eller i bruk på hans tid. Han forfektet en ekstrem form individualisme, foreslo at alle former for samarbeid om arbeid burde bli fjernet; han skrev at «alt forstått med begrepet kooperasjon er i noen forhold ondt». Godwins individualisme er såpass ekstrem eller radikal at han også motsatte seg at individer spilte sammen i musikkorkestre. Den eneste tilsynelatende unntak til hans opposisjonen til kooperasjon er den spontane tilknytning som kan skje når et samfunn er truet av en voldelig makt.
Godwin motsatte seg eksistensen av en regjering og uttrykte seg mot demokrati. Han fryktet undertrykkelse av den enkelte av flertallet, men han mente at demokrati var langt mer å foretrekke framfor diktatur. Godwin støttet den enkeltes eierskap over eiendom og definerte det som «det rike hvor hvert menneske er berettiget over produktet av sin egen industri». Imidlertid forfektet han at de enkelte burde gi overskuddet av ens eiendom til andre om de hadde behov for det uten at handel var involvert (se Gaveøkonomi). Dette var basert på utilitaristiske (nytte) prinsipper. Gavmildhet burde ikke være påtvunget, men i henhold til det frie individs «private vurdering». Han forfektet ikke et samfunn med goder eller et felles eierskap som ved kommunismen, men hans tro at den enkelte burde dele med de som hadde behov. Dette synet ble toneangivende på den anarkistiske kommunismen senere og en representant for denne politiske filosofien, Peter Kropotkin, har bemerket at Godwin «omskrev fullstendig dette kapittelet om eiendom og dempet hans kommunistiske syn i den andre utgaven av Politisk rettferdighet».
Bibliografi
Verker av Godwin (utvalg):
Liste over ordførere i Eina
Liste over ordførere i Eina. Eina ble utskilt fra Vestre Toten i 1908 og innlemmet på nytt i denne i 1964.
Maurice Norman
Maurice Norman (født 8. mai 1934, død 27. november 2022) var en engelsk fotballspiller som spilte i forsvar.
Norman begynte karrieren i Norwich City i 1952. Han spilte 35 ligakamper i klubben fram til 1955 da Tottenham Hotspur kjøpte ham for 18 000 pund.
Han spilte i Tottenham i over ti år, spilte 419 kamper og scora 19 mål. I Tottenham var en del av laget som tok «The Double» i sesongen 1960/61. Han vant også FA-cupen i 1962 og Cupvinnercupen i 1963 for London-laget.
Svecia
Svecia er en svensk grynpipet hardost med lett syrlig, frisk smak – ved lengre lagring noe amper – som er en av de mest solgte ostene i Sverige. Den finnes med varierende fettgehalt. Om spisskummen og iblant også karve og kryddernellik tilsettes, kalles den kryddost.
Haraldsplass diakonale høgskole
Haraldsplass Diakonale Høgskole var frem til 31. desember 2015 en privat høgskole i Bergen som drev sykepleierutdanning siden 1918. Fram til 2008 het høgskolen Diakonissehjemmets Høgskole. Haraldsplass Diakonale Høgskole var akkreditert av NOKUT. 12. august 2011 ble høgskolen institusjonsakkreditert. 1. januar 2012 ble høgskolen et ideelt aksjeselskap.
Slaget ved Chickamauga
Slaget ved Chickamauga ble utkjempet den 18.-20. september 1863 i Catoosa og Walker County i Georgia under den amerikanske borgerkrigen. Slaget er spesielt interessant for nordmenn, da det var under dette slaget den norsk-amerikanske oberst Hans Christian Heg ble såret og senere døde. Han var leder for et regiment i det 15th Wisconsin Volunteer Infantry som bestod av vesentlig norske, men også andre skandinaviske frivillige.
Haraldsplass diakonale høgskole
Skolen var frem til 31.desember 2015 eid av Haraldsplass Diakonale Stiftelse, som også ligger på Haraldsplass og har som for mål å fremme kristen omsorg for mennesket. Skolen var lenge en integrert del av sykehuset, men fikk egen rektor fra 1970.
Slaget ved Chickamauga
Sørstatsgeneralen Braxton Bragg stod fjellstøtt og tildelte nordstatshæren ett av borgerkrigens verste nederlag. General Bragg hadde rundt 65.000 menn under sin kommando, mens nordstatsstyrken bestod av rundt 60.000 menn.
Haraldsplass diakonale høgskole
1. januar 2016 slo høgskolen seg sammen med Høgskolen Betanien i Bergen, Misjonshøgskolen i Stavanger og Diakonhjemmet Høgskole i Oslo og ble til VID vitenskapelige høgskole. Høgskolen holder til på fire studiesteder: Bergen, Oslo, Sandnes og Stavanger.
Høgskolen omtales nå som VID Bergen, studiested Haraldsplass og er lokalisert sammen med Haraldsplass Diakonale Sykehus på Haraldsplass i Ulriksdal i Bergen.
Slaget ved Chickamauga
Blant soldatene ble det sagt at stedsnavnet Chickamauga var et cherokee-ord. Ulike betydninger har vært fremsatt, som «dødens elv», «blodelv», «brakkvannselv» eller «høvdingens boplass». Noe cherokee-ord er det likevel ikke, selv om cherokee'ene selv alltid hevdet dette. Det er nesten sikkert shawnee, ettersom to andre steder i de samme traktene har tilsvarende navn. Landsbyen Chicamacomico i North Carolina og Chicamacomico-elven nær Dorchester i Maryland ligger begge i områder som opprinnelig var bebodd av stammer som snakket algonkinske språk, slik shawnee'ene gjorde. I begge tilfeller oversettes navnet som «boplass ved stort vann», der mico betyr «høvding» eller «stor». Uten dette suffikset blir det Chicamaco («boplass ved vann»).
Haraldsplass diakonale høgskole
Studietilbud
Bachelor Videreutdanning
Norsklåt
Norsklåt er et musikkalbum utgitt av Grethe Kausland og Dizzie Tunes i 1973.
Maine (elv)
Maine er en elv i departementet Maine-et-Loire i Frankrike, og en av sideelvene til Loire. Elven er bare 11,5 km lang, og oppstår der elvene Mayenne og Sarthe renner sammen nord for Angers. Den renner gjennom denne byen og munner ut i Loire sørvest for Angers.
Kalpasutra
Den inneholder biografier over janismens 24 hellige menn, vadestedsmakerne (Tirthamkara), med vekt på de to siste: Parshva (877-777 f.Kr.) og Mahavira (599-527 f.Kr.), og på Mahaviras nirvana.
Teksten regnes for å være skrevet av jainmunken Acharya Bhadrabahu (ca 433-357 f.Kr.). Selv om boken inneholder 24 biografier, er de fleste identiske i form og innhold og bygget etter mønster av Mahaviras biografi. De 22 eldste vadestedsmakerne regnes da også som mer legendariske enn historiske.
Teksten inneholder ikke så mange egentlige biografiske opplysninger om Mahavira, mest oppmerksomhet vies til de 14 drømmene som hans mor hadde før han ble født.
I bruk
Svetambararetningen i jainismen regner med seks grupper av hellige tekster; Kalpasutra tilhører gruppen av Chedasutraer.
Under den årlige, åtte dager lange, paryusanafesten resiteres hele kalpasutra, og munkene foreleser over dens betydning.
Vinninga
Vinninga er et tettsted i Lidköping kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 078 innbyggere.
Ungarn under Sommer-OL 1948
Ungarn under Sommer-OL 1948. Ethundretjuesju sportsutøvere fra Ungarn, både kvinner og menn, deltok i fjorten sporter under Sommer-OL 1948 i London. Ungarn kom på fjerdeplass med ti gull-, fem sølv- og fire bronsemedaljer. Friidrettstutøveren Imre Németh var flaggbærer under åpningsseremonien.
Revolusjon (tidsskrift)
Revolusjon er et marxist-leninistisk tidsskrift som opprinnelig ble utgitt av ML-gruppa Revolusjon. Siden 2007 har Kommunistisk Plattform stått som utgiver. Jan R. Steinholt har vært redaktør siden starten.
Bortsett fra marxistisk teori og analyse, legger tidsskriftet særlig vekt på faglig stoff og artikler om imperialisme og krig. Ideologisk fremstår tidsskriftet som knyttet til Den internasjonale konferansen av marxist-leninistiske partier og organisasjoner og gjengir regelmessig uttalelser og artikler fra denne internasjonale bevegelsen.
Den første utgaven av bladet kom i 1987. Flere kjente og mindre kjente personligheter hilste bladet da det feiret sitt 20-årsjubileum i 2007. Tidsskriftet markerte i 2017 sitt 30-årsjubileum.
Bladet utkommer med to nummer i året. Det har ISSN 1500-1849.
Arr (anatomi)
Arr kan komme fra sår etter skade, infeksjon eller kirurgiske inngrep. Arrdannelse eller keloiddannelse som det kalles er overdreven nydannelse av bindevev/reparasjonsvev etter sår i huden. Et arr blir alltid svakere enn vevet omkring fordi det ikke består av normale hudceller, men av bindevev. Og bindevev har ikke hudens normale egenskaper, bl.a. har det ingen elastisitet.
Ferndale
Byen har 22 105 innbyggere (2000). Ferndale er primært en drabantby til Detroit, med en liten industriell sektor i den sørøstre kvadranten. Ferndales sentrum ligger i området rundt krysset mellom Woodward Avenue and 9 Mile Rd., der det finnes privateide butikker, nattklubber, barer og restauranter. Sentrum er et typisk eksempel på et bysentrum i midtvesten. Byen er kjent for sitt betydelige antall av lesbiske og homofile.
Historie
Ferndale begynte som en soveromsby for arbeidere i Detroit rundt første verdenskrig, med størst økning i antall boliger fra årene 1920–1921. Før andre verdenskrig var det trikkelinjer i medianen på Woodward Avenue fra sentrum av Detroit og ut til Pontiac. Disse hjalp de nordlige forstedene til Detroit å vokse som byer ved at man kunne bruke trikken til å handle eller arbeide i Detroit.
Inntil syttitallet var Ferndale en typisk amerikansk forstad, et godt sted for familier til å fostre ungene sine i "Baby Boom" perioden, med flere barneskoler, et myldrene sentrum, aktive kirker, samt mange parker. Ferndale hadde også et eget lokalsykehus (Ardmore Hospital) ved 9 Mile Rd. og Livernois inntil syttitallet da det ble lagt ned. St James Church hadde sin egen skole for 1. til 12. klasse.
Ferndales handlegate 9 Mile Rd., hadde mange butikker fra 1940-årene til sekstitallet, og hadde blant annet en toetasjes bowlinghall (Ferndale Lanes) med over 20 baner og en kino kalt Radio City ved Woodward Avenue og Vester Street.
Byen har gått igjennom mange forandringer de siste årene. Den vestre delen av 9 Mile Rd. har blitt gjort mer fotgjenger vennlig ved å gjøre veien smalere og dermed skape mer rom for fortau og gateparkering. Resultatet er at det har kommet flere nye restauranter og butikker til sentrumsområdet. Det samme ble gjort på Hilton Road og Pinecrest Road for å få plass til sykkelfiler. Mange nye bygninger har kommet opp ved hovedgatene de siste årene og gjort byen mer attraktiv for innflyttere, og byen er i dag en by der musikere, kunstnere og andre kreative sjeler gjerne velger å slå seg ned i Detroit-området.
Geografi
Ifølge United States Census Bureau dekker byen et område på 10 km² hvorav 10 km² er land og ikke noe er dekket av vann. Ferndale er for det meste flatt med noen parker spredd innimellom boligstrøkene.
Ferndale grenser til Detroit i sør, Oak Park i vest, Hazel Park i øst, Pleasant Ridge og Royal Oak i nord og Royal Oak Charter Township i sørvest.
Stangvikfjorden
Fra Rykkjem på vestsida er det fergeforbindelse over fjorden til Kvanne. Fergestrekninga er en del av riksvei 670. Sør for Kvanne svinger fjorden østover, før den ved grenda Nordvik snur sørover igjen. Ved neset Nausta ligg innløpet til Todalsfjorden som går inn til Todalsøra i botn av fjorden.
Fra Kvanne og sørover på østsida går riksvei 671.
Stangvikfjorden var, før 1964, sammen med Stangvik kirke sentrum i gamle Stangvik prestegjeld og Stangvik kommune.
Concert for Diana
Concert for Diana (The People's Princess), Minnekonsert for Diana (Folkets prinsesse), var en konsert som ble holdt på nye Wembley Stadium i London i Storbritannia 1. juli 2007 til ære for Diana, fyrstinne av Wales. Denne datoen ble valgt fordi det ville vært hennes 46. bursdag, om hun ikke hadde omkommet i en bilulykke i august 1997. Konserten ble ledet av Dianas sønner, prins William og prins Harry, som også hjalp til å skaffe mange av verdens mest berømte artister til arrangementet.
Filsbäck
Filsbäck er et tettsted i Lidköping kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. Det ligger cirka seks kilometer øst for Lidköping. I 2010 hadde tettstedet 615 innbyggere.
Filsbäck har en godt besøkt trestjerners badeplass og campingplass, samt golfbane. Filsbäcks golfbane er en 12-hulls bane med «pay n' play». Det er også luftgeværbane på området. Filsbäcks bad och camping er en trestjerners campingplass. Det er om lag 130 plasser og 12 hytter. Man kan leie kano, pedalbåt og sykkel, samt spille minigolf. Filsbäcks camping har togforbindelse med både Lidköping og Kinnekulle.
I 2004 var den offisielle åpningen av Truve nakenbad, som ligger litt øst for Filsbäcks camping.
Gyda Ellefsplass Olssen
Gyda Ellefsplass Olssen (født 16. november 1978 i Elverum) er norsk rifleskytter. Hun representerer Stange Sportsskyttere for skyting i regi av Norges Skytterforbund (tilknyttet Norges Idrettsforbund), og Oslo Østre Skytterlag for skyting i regi av Det frivillige Skyttervesen. Hun ble verdensmester på halvmatch 300 m rifle i München 2010, og europamester på samme øvelse i Plzen 2003 og i Granada 2007. Olssen ble også europamester på lagskyting på halvmatch 300 m rifle og på lagskyting 60 skudd ligg 50 m rifle i 2003, og europamester på lagskyting 10 m luftrifle i Praha 2009. Utover dette har hun en rekke medaljer, både på lag og individuelt, fra sivile og militære mesterskap. Hun har i løpet av skytekarrieren vunnet 3 kongepokaler. I 2008 deltok hun i OL i Beijing der hun konkurrerte i øvelsene halvmatch 50 m rifle og 10 m luftrifle.
Olssen har vært med på militærlandslaget i skyting siden 1995. Hun har blant annet vunnet individuelt VM- sølv og lagmedaljer i alle valører, i Militært VM. I tillegg ble hun kåret til beste kvinnelige skytter i Militært VM i Boden 2008.
Järpås
Järpås er et tettsted i Lidköping kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 795 innbyggere.
Sykling under Sommer-OL 1996
Sykling under Sommer-OL 1996. Sykling var med på det olympiske programmet for 23. gang under OL-1996 i Atlanta. Det ble konkurrert om totalt fjorten olympiske titler. Terrengsykling var ny olympisk øvelse for både menn og kvinner. I tillegg var det to ritt på landevei og fem på bane for menn. Kvinnene kjørte også to landeveisritt og tre på bane. Frankrike ble beste nasjon med fem gullmedaljer foran Italia med fire.
Järpås
På stedet ligger Järpås kirke. Det er anlagt en badeland i Järpås hvor det kan svømmes og bades. Den ble innviet i 1953 av daværende landshövdingen Fritiof Domö.
Järpås har en idrettsklubb ved navn Järpås IS som ble grunnlagt den 24. april 1928. Klubben har først og fremst hatt fotball som sin virksomhet, men har også drevet friidrett, tennis, bordtennis, ishockey og bandy. Ungdomsseksjonen arrangerer hver år i august Järpås-cupen.
Viljakkala
I 2007 ble Viljakkala kommune slått sammen med byen Ylöjärvi.
Tapperhetskorset
Tapperhetskorset (gresk: Αριστείο Ανδρείας) var en gresk militær utmerkelse. Den ble formelt innstiftet 13. mai 1913 i forbindelse med den greske seieren i den første Balkankrigen, men tildeling startet ikke før i 1921, da Hellas hadde framgang i krigen mot Det osmanske rike i Lilleasia. Tapperhetskorset ble tildelt for fremragende prestasjoner på slagmarken. Tapperhetskorset rangerte opprinnelig som en orden.
Utforming
Ordenstegnet består av et hvitt kors med lyseblå kanter på gull eller sølv. I korsmidten er det plassert en medaljong som viser Sankt Georg som dreper dragen. Medaljongen er omgitt av en laurbærkrans. Korset har en kongekrone på toppen. Baksiden er identisk med forsiden, men medaljongen bærer innskriften «AΞIA» («for fortjenester»).
Korset er opphengt i et bånd med tre lyseblå og to hvite striper. Fargene stammer fra det greske flagget.
Tildeling
Under krigen i Lilleasia mellom 1921 og 1922 ble Tapperhetskorset tildelt militære avdelinger, som fikk sine faner dekorert med utmerkelsen, mens offiserer og underoffiserer ble tildelt gullkors eller sølvkors. Tildeling fant sted inntil krigslykken snudde i 1922.
Da Tapperhetskorset i november 1940 ble gjenopptatt i forbindelse med den gresk-italienske krigen, ble utmerkelsen omklassifisert fra orden til en utmerkelse som rangerte som den fremste blant de greske militære utmerkelser. Tapperhetskorset av 1940 ble rangert etter Tapperhetskorset av 1913 og foran Georg Is orden og Føniksordenen.
Utformingen av Tapperhetskorset av 1940 var identisk med den tidligere utgaven, men båndet ble utstyrt med en bronsespenne med årstallet 1940. I tilfeller der utmerkelsen ble tildelt mer enn en gang, ble båndet utstyrt med en til tre kroner.
Tapperhetskorset av 1940 ble tildelt for mot på slagmarken under den andre verdenskrig, under borgerkrigen fra 1946 til 1949 og under Koreakrigen 1950–1953.
Mayenne (elv)
Mayenne er en elv vest i Frankrike. Sammen med elven Sarthe og sideelven til Sarthe Loir danner den elven Maine, som igjen er en sideelv til Loire. Mayenne er 202,3 km lang.
Mayenne har sitt utspring i departementet Orne mellom Pré-en-Pail og Alençon. Den møter Sarthe ved Angers.
Departement og byer langs elven:
Sykepleieprosessen
Sykepleieprosessen er en mellommenneskelig og problemløsende prosess som første gang ble beskrevet i 1952 av Hildegard Peplau i USA. I Norge ble begrepet kjent på midten av 1960-tallet gjennom en artikkel i tidsskriftet Sykepleien. Prosessen tar bl.a. sikte på å sette individ istedenfor diagnose i fokus for sykepleierens handlinger.
Et annet fokus i sykepleieprosessen er samhandling, dvs. at det det som skal gjøres tar utgangspunkt i relasjonen mellom sykepleier og pasient – et likeverdig en-til-en-forhold – og kvaliteten på dette forholdet.
Prosessens fire faser
Denne prosessen fortsetter til behovet for sykepleie ikke lenger er til stede.
Helsepersonelloven pålegger at sykepleieren dokumenterer prosessen skriftlig i en pleieplan.
Jim McCarty
Jim McCarty, født James Stanley McCarty (født 25. juli 1943 i Liverpool, Lancashire) er en britisk musiker, kanskje best kjent som trommeslager for The Yardbirds og Renaissance.
McCarthy ble født i Liverpool, og familien flyttet til London to år senere. Han var elev ved Hampton Grammar School i Richmond upon Thames, akkurat som Paul Samwell-Smith som han senere kom til å spille sammen med i The Yardbirds. I Yardbirds' tidlige år arbeidet han også som aksjemegler ved London Stock Exchange.
Andre bands
McCarty har også spilt i bandene Shoot (sanger), Illusion (sammen med tre andre tidligere medlemmer av Renaissance (gitarist)), Stairway og Pilgrim.
McCarty deltok også i the Yardbirds reunion-band Box of Frogs på 1980-tallet, og har vært en del av det gjennoppståtte Yardbirds etter 1992. Videre har han vært medlem i McCarty The British Invasion All-Stars og hans eget band, Jim McCarty Band.
Diskografi
Hoveddelen av McCartys musikk er utgitt som en del av den gruppen han var medlem i ved utgivelsen, men to solo-CD-er har blitt gitt under hans eget navn James McCarty
Norðoyar
Norðoyar eller Norðuroyggjar (dansk: Norderøerne) er en landsdel på Færøyene. Den 1. januar 2020 hadde Norðoyar 6 206 innbyggere, hvorav 4 905 i regionsenteret Klaksvík, og resten fordelt på 18 bygder.
Norðoyar ligger øst for Eysturoy, og omfatter de seks nordøstligste øyene, Borðoy, Viðoy, Svínoy, Fugloy, Kunoy og Kalsoy, på til sammen 241 km². Den største av disse er den 96 km² store Borðoy, som de andre øyene omkranser. Regionens tyngdepunkt er byen Klaksvík på Borðoy. På Norðoyar finnes også øyrikets nordligste bebyggelse, Viðareiði på Viðoy. 41 km² store Viðoy er den nordligste av Færøyene og den nest største av Norðoyar, og skilles fra Borðoy ved Hvannasund.
Norðoyar oppstod som et tinglag i middelalderen. Tinget ble holdt ved dagens Klaksvík. Norðoyar utgjør et eget syssel. Siden 2010 har syslene Norðoyar og Eysturoy utgjort egne rettskretser, men et felles politidistrikt.
Norðoyar er inndelt i et østlig og et vestlig prestegjeld i Fólkakirkjan. Det østre prestegjeldet omfatter sognekirkene Viðareiði, Hvannasund, Svínoy, Hattarvík og Kirkja. Det vestre prestegjeldet omfatter sognekirkene Klaksvík, Árnafjørður, Kunoy, Mikladalur og Húsar. Den 1. januar 2015 var ca. 64 % av befolkningen i hvert av prestegjeldene medlemmer av kirken. Det er et stort frikirkelig innslag i kristenlivet på Norðoyar. Ved folketellingen i 2011 oppgav nesten 40 % befolkningen over 15 år på Norðoyar at de regnet seg til Brøðrasamkoman, som har sine egne lokale forsamlingshus på alle øyene.
Norðoyar er inndelt i kommunene Fugloy, Húsar, Hvannasund, Klaksvík, Kunoy og Viðareiði.
Mellom 1854 og 2008 utgjorde Norðoyar en valgkrets til Lagtinget.
Naurus historie
Nauru er en øystat i Stillehavet med en omfattende historie. Øyas innfødte befolkning, nauruerne, er sannsynligvis etterkommere av polynesiske eller melanesiske oppdagelsesreisende fra Ny-Guinea som slo seg ned der. Nauru ble oppdaget av europeerne for drøyt 200 år siden og var i henholdsvis Storbritannias, Australias, Tysklands og Japans besittelse før den fikk sin uavhengighet i 1968. På grunn av utvinning av fosfat på 1970-tallet var Nauru det nest rikeste landet i verden regnet etter BNP per person, men i dag klassifiseres Nauru som et u-land.
Tidlig historie
Opphavet til de innfødte nauruerne er ikke kjent med sikkerhet. De stammer sannsynligvis fra den siste malayo-stillehavsfolkevandringen (fra rundt 1200 f.Kr.), da polynesiske eller melanesiske seilere fra Ny-Guinea kan ha bosatt seg der. De første nauruerne var antakelig mikronesiske, som i det vestlige Stillehavet delvis er blandet med melanesiere.
Den britiske kapteinen John Fearn regnes som den første europeeren som oppdaget Nauru 8. november 1798, med hvalfangerskipet «Hunter». På grunn av dens beliggenhet kalte de den «Pleasant Island» (Den behagelige øya), et navn den beholdt i de neste nitti åra, da Storbritannia hadde besittelse av øya. På 1800-tallet var Nauru et beryktet piratreir.
På denne tiden var det tolv stammer i Nauru: Deiboe, Eamwidamit, Eamwidara, Eamwit, Eamgum, Eano, Emeo, Eoraru, Irutsi, Iruwa, Iwi og Ranibok. Før 1888 var det ingen felles leder av alle stammene. I dag er stammene representert ved hver sin takk i den tolvtakkede stjerna i Naurus flagg. Dagens nauruere identifiserer seg ikke lenger med hvilken stamme de tilhører, men heller med hvilket distrikt de bor i. Stammen Iruwa kom opprinnelig fra Gilbertøyene, og er dermed ikke innfødt. Fra stammene Irutsi og Iwi finnes i dag ingen etterkommere; stammene døde antageligvis ut under Japans okkupasjon av Nauru, da nesten alle nauruere ble sendt til Truk. Det var tilfeldig at alle stammemedlemmene i disse to stammene døde.
Før første verdenskrig
Se også: Den nauriske stammekrigen Den europeiske immigrasjonen, for det meste fra Storbritannia, begynte for fullt fra 1830, og var ikke uten konsekvenser for den nauriske befolkningen: Til da ukjente sykdommer som influensa ble mange naurueres død. I 1878 begynte også den nauriske stammekrigen, som skulle vare i ti år. Denne krigen minsket Naurus befolkning med en tredjedel.
Konflikten ble først stoppet da Tyskland overtok øya 16. april 1888, og den 2. oktober samme år, ble øya annektert til det tyske protektoratet Marshalløyene. Tyskland overtok øya, stort sett av strategiske grunner, for å styrke sin koloniale besittelse i Stillehavet. Den tyske kommisjonæren brukte høvdingen Auweyida og hans kone Eigamoiya som keiserens representanter på øya. Inntil 1920 tilhørte Nauru det tidligere Tysk Ny-Guinea.
I 1900 ble de enorme fosfatressursene på øya oppdaget. Det ble antatt at det befant seg rundt 42 millioner tonn der, en antagelse som trolig var en stor underdrivelse. Fosfat fra Nauru ble kalt «nauruit» fordi det hadde et spesielt utseende, samt at det inneholdt fluorin. I 1905 ble det dannet et tysk-britisk samarbeidsselskap, som fra 1906 kontrollerte fosfatutvinninga på øya. På grunn av dette kom fremmedarbeidere fra Kina og Gilbertøyene til Nauru.