cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tuvalu
Miljøproblemer
Den økende havtemperaturen, sammen med en økende mengde karbondioksid i havet, har også skada korallreva i Tuvalu. Befolkningsveksten i landet truer fiskebestanden i området, og har også ført til økende forurensing. Funafutis østlige kystlinje ble modifisert under bygginga av Funafuti internasjonale lufthavn på 1940-tallet, og det arbeides fremdeles med å stabilisere den.
Demografi
Tuvalus innbyggertall ble beregna til 10,900 i 2013, noe som gjør det til det selvstendige landet med tredje færrest innbyggere i verden (etter Vatikanstaten og Nauru). Etter en periode med sterk befolkningsvekst ble vekstraten i 2012 beregna til 0,725 %. Landet har høy befolkningstetthet, med rundt 400 innbyggere per km². Tettest er den på hovedatollen Funafuti, med over 1000 innb./km². Dette skyldes særlig at landets administrasjon holder til i landsbyen Vaiaku på Funafuti, hvilket fører til at mange unge flytter til atollen for å gå på skole og for å finne arbeid. Gjennomsnittlig levealder lå i 2012 på 67 år for kvinner og 63 år for menn. Befolkninga består av 96 % polynesiere og 4 % mikronesiere.
Landsbyer
Det er ingen byer på Tuvalu, kun landsbyer. Noen av dem har vokst sammen og utgjør større tettsteder, blant annet de fire landsbyene Fakaifou, Alapi, Senala og Vaiaku på holmen Fongafale på atollen Funafuti. Landets største landsbyer per 2002 er de følgende:
Religion
98,4 % av befolkninga er medlemmer av Den tuvalske kirke, et kongresjonalistisk protestantisk kirkesamfunn. Det fins også enkelte minoriteter av andre trossamfunn. Kristendommen ble enerådende i landet på slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet, da det ble drevet intenst misjonsarbeid. Den har imidlertid blitt blanda med noen elementer fra den tradisjonelle religionen, som opprinnelig stammer fra Samoa. Et av de tradisjonelle elementene som har overlevd er matematega eller kaumana, som går ut på å lese i skyene for å finne fiskestimer eller forutsi naturkatastrofer som stormer, høye bølger og oversvømmelser.
Språk
Tuvalsk, et polynesisk språk som er nært beslekta med samoansk og tongansk, er offisielt språk på Tuvalu og snakkes av nesten alle innbyggerne. Engelsk er også offisielt språk i landet. Kiribatisk snakkes av en del av innbyggerne på atollen Nui.
Tidlig historie
Det antas at de første menneskene bosatte seg på øyene for 2–3000 år siden. Disse kom hovedsakelig fra Samoa, muligens via Tokelau, mens noen også kom fra Tonga og Uvea. Alle nybyggerne var polynesiere, med unntak av enkelte som slo seg ned på Nui, som var etterkommere av mikronesiere fra Kiribati. I tida før tuvalerne hadde kontakt med europeere, tok de seg ofte til de nærmeste øyene, deriblant Samoa og Tonga, ved hjelp av kano.
Europeisk oppdagelse, misjonering og kolonisering
Arent Schuyler de Peyster, kaptein på det britiske skipet «Rebecca», seilte gjennom det sørlige Tuvalu i 1819. Han registrerte både Nukufetau og Funafuti, som han ga navnet Ellice Islands etter den engelske politikeren og handelsmannen Edward Ellice, som var eieren av skipets last. Tidlig på 1800-tallet seilte en rekke hvalfangere og handelsmenn gjennom Tuvalu, men de etablerte ingen bosetninger der. Peruanske slavehandlere, såkalte «blackbirders», finkjemma Stillehavet fra 1862 til 1864, og Tuvalu var ei av de hardest ramma øygruppene med over 400 mennesker tatt til fange på Funafuti og Nukulaelae, hvorav ingen vendte hjem igjen.
I 1861 dreiv noen medlemmer av det protestantiske London Missionary Society i land på Nukulaelae i kano fra Cookøyene, og fire år seinere ble det sendt over en rekke misjonærer fra Samoa som begynte evangeliseringa av Tuvalu. På 1920-tallet var hele befolkninga konvertert til kristendommen. Europeiske handelsfolk bodde også på øyene fra seint på 1800-tallet, i håp om å livnære seg av lokale ressurser. Europeerne hadde med seg nye sykdommer som forårsaka mange dødsfall på Tuvalu. Befolkninga skal ha sunket fra 20 000 i 1850 til bare 3 000 i 1875.
Øyene kom under britisk styre i 1877, og i 1892 ble de en del av det britiske protektoratet Gilbert- og Elliceøyene, hvor Elliceøyene var navnet på Tuvalu. Protektoratet ble en koloni fra og med 10. november 1915. Under andre verdenskrig invaderte japanerne Gilbertøyene, men amerikanerne ankom før dem til Elliceøyene, i oktober 1942, og de bygde en flyplass og en rekke bunkere med antiluftskyts på Funafuti, og seinere også på Nukufetau og Nanumea. Alle de tre basene ble bomba av japanerne, men med minimale skader.
Selvstendighet
Britene begynte å forberede kolonien på selvstendighet ved å gi den selvstyre i 1974. Innbyggerne på Elliceøyene, som i all hovedsak var polynesiere, likte imidlertid ikke tanken på at makta skulle overføres fra britene til de mikronesiske innbyggerne på Gilbertøyene. Storbritannia bestemte derfor at det skulle avholdes en folkeavstemning på Elliceøyene. Hele 92 % (3799 personer) stemte for separasjon fra Gilbertøyene. Påfølgende år ble Elliceøyene en separat britisk koloni med navnet Tuvalu, mens Gilbertøyene ble en del av Kiribati. Tuvalu fikk sin uavhengighet 1. oktober 1978, og ble et selvstendig monarki innafor Samveldet av nasjoner.
Tuvalu var lenge et av de mest stabile demokratiene i regionen, med et selvstendig rettsvesen og sunn økonomi. I 1992 krevde landet erstatning fra Storbritannia på grunn av den dårlige forfatninga det skal ha vært i da kolonistyret tok slutt. Det at britene lot USA bygge en base på Funafuti under andre verdenskrig, noe som har gjort nesten halve atollen ubeboelig, var et av ankepunktene. Storbritannia avviste krava, og de tuvalske myndighetene svarte med å innføre et nytt nasjonalflagg uten Union Jack i 1995. Det gamle flagget ble imidlertid gjeninnført to år seinere. Det ble også framlagt et forslag om å forlate Samveldet, men dette ble avvist av nasjonalforsamlinga.
Klimaendringer og havnivåstigning
Siden 1990-tallet har det vært klart at Tuvalu er svært trua av konsekvensene av de globale klimaendringene, som blant annet fører til høyere havnivå. Tuvalske myndigheter mener også at drivhuseffekten fører til en økning i antall tropiske sykloner og stormer. Hvis ikke utviklinga endrer seg, kan de lave atollene som utgjør Tuvalu bli ubeboelige i løpet av det inneværende århundret, og innbyggerne vil kunne bli tvunget til å evakuere landet. Nordmannen Terje Dahl flytta fra Tuvalu i 1995, og ble i media omtalt som verdens første klimaflyktning.
Tuvalu henstilte gjentatte ganger på 1990-tallet industrilanda til å innføre strakstiltak mot klimaendringene, og har særlig protestert mot USAs avvisning av Kyotoavtalen. I 2000 meldte Tuvalu seg inn i FN i ytterligere et forsøk på å sette fokus på problemet. For å gå foran med et godt eksempel har de tuvalske myndighetene satt seg som mål at 100 % av landets energiforbruk skal komme fra fornybar energi innen 2020. De har bedt Ny-Zealand og Australia om å ta imot tuvalere når de en gang blir nødt til å evakuere landet, men bare Ny-Zealand har gått med på å ta imot en årlig kvote på 75 personer, og kun gjennom et arbeidsprogram.
Syklonen Pam
I mars 2015 ble landet ramma av syklonen Pam og det ble erklært unntakstilstand. Avlinger og boliger ble ramma. Statsminister Enele Sopoaga opplyste at 45 % av befolkninga ble fordrevet fra sine hjem.
Politikk og administrasjon
Tuvalus grunnlov av 1. oktober 1978 ble endra 1. oktober 1986. Grunnloven definerer Tuvalu som en suveren, demokratisk stat der Storbritannias monark etter folkets ønske har akseptert å være Tuvalus monark og statsoverhode. Landet deler dermed statsoverhode med 14 andre samvelderiker. Tuvalu hadde folkeavstemning om statsformen i 2008, der det ble flertall mot å innføre republikk. For tida er kong Charles III statsoverhode.
Den regjerende monark er representert i Tuvalu av en generalguvernør, som må være tuvalsk statsborger og blir nominert av statsministeren og utpekt av monarken. Nåværende generalguvernør er Iakoba Italeli.
Som et konstitusjonelt monarki som følger parlamentarisk skikk, er Tuvalus regjering ledet av en statsminister som velges av og blant medlemmene av parlamentet etter hvert parlamentsvalg. Enele Sopoaga har vært statsminister siden 1. august 2013. Regjeringen består av statsministeren og flere ministere.
Valg
Det siste parlamentsvalget ble avholdt 16. september 2010, hvor 10 av de 15 sittende medlemmene ble gjenvalgt. 29. september ble Maatia Toafa, som hadde vært statsminister fra 2004 til 2006, på nytt valgt til statsminister med 8 mot 7 stemmer. 21. desember samme år ble imidlertid regjeringa felt av et mistillitsvotum, etter at innenriksministeren og to andre parlamentsmedlemmer gikk over til å støtte opposisjonen. Dette skjedde angivelig på grunn av misnøye med regjeringas budsjett, særlig planene om å slutte å dekke de medisinske kostnadene til pasienter som må få behandling i utlandet. Willy Telavi fra Nanumea ble valgt til ny statsminister, og han og regjeringa ble tatt i ed tre dager seinere.
Administrativ inndeling
De ni atollene utgjør landets nest øverste administrasjonsnivå, og har i henhold til den såkalte Falekaupule-loven av 1997 en viss grad av selvstyre. Hver av dem har valgte råd på seks medlemmer, samt noen ex officio-medlemmer.
Atoller som består av flere holmer:
Atoller som består av én øy:
Rettsvesen
Tuvalus høyeste rettsinstans er overretten, som ledes av en høyesterettsjustitiarius. Denne hører appeller fra åtte lokale øyretter på hver av atollene (unntatt Niulakita), som har begrensa sivil- og strafferettslig kompetanse. Overrettens avgjørelser kan ankes inn for appellretten på Fiji og, i siste instans, for den britiske dommerkomitéen i Det kongelige råd.
Menneskerettigheter
Tuvalu har fengselsstraff inntil 14 år for homofili.
Forsvars- og utenrikspolitikk
Tuvalu har ikke eget forsvar; sikkerheten ivaretas av Australia. I 1994 donerte Australia patruljefartøyet HMTSS «Te Mataili», som ivaretar overvåkning av Tuvalus økonomiske sone. Fartøyet benyttes også til redningstjeneste. Det drives av den maritime avdelinga i Tuvalu Police Service med assistanse fra Australias sjøforsvar.
Landets internasjonale relasjoner er sterkest er med de omkringliggende stillehavsnasjonene, spesielt Fiji, Ny-Zealand og Australia, og det er et aktivt medlem av Pacific Islands Forum. Landet er også medlem av Samveldet av nasjoner, og ble medlem av FN i 2000. På grunn av landets sårbarhet for klimaendringer deltar det i en rekke internasjonale miljøavtaler. Tuvalus eneste diplomatiske post er på Fiji, mens det eneste landet som har ambassade på Tuvalu er Taiwan. Norges ambassade i Canberra dekker Tuvalu.
Flagg og symboler
Tuvalus nasjonalflagg ble offisielt antatt i 1978. Det er lyseblått med ni gylne stjerner, som representerer hver av de ni atollene som landet består av. Plasseringa av stjernene tilsvarer omtrent atollenes relative beliggenhet, med øst øverst i flagget, slik at nord kommer øverst når flagget henger fra ei vannrett stang. Øverst i hjørnet inne ved stanga er det britiske flagget, som symboliserer landets fortid som britisk koloni. I perioden 1996–1997 hadde landet et lyseblått, rødt og hvitt nasjonalflagg uten det britiske flagget i hjørnet, som følge av en konflikt med Storbritannia. Tuvalus statsflagg er som nasjonalflagget, men med riksvåpenet under det britiske flagget.
Riksvåpenet er et blått skjold med gyllen skjoldrand. I skjoldet er det en maneapa (det tradisjonelle samfunnshuset), som symboliserer lokalrådas myndighet, over blå og gylne bølger, som representerer folkets avhengighet av havet. Skjoldranda er dekorert med åtte bananblader og åtte muslinger. Under skjoldet er det et tekstbånd med landets motto, Tuvalu mo te Atua («Tuvalu for den allmektige»). Riksvåpenet ble fastsatt i 1976.
Landets nasjonalsang, «Tuvalu mo te Atua» («Tuvalu for the Almighty» på engelsk), er skrevet av Afaese Manoa og ble offisiell i 1978. Teksten fins både i en tuvalsk og en engelsk versjon.
Næringsliv
Tuvalu har nesten ingen naturressurser, og nasjonens avsidesliggenhet vanskeliggjør eksport. Inntektene fra landets eksport, som i hovedsak består av kopra og fisk, utgjorde bare 4 % av importverdien i 1994. Hovedinntektskilden for landet er derfor utenlandsk bistand, både økonomisk og i form av teknisk assistanse. Det mottar finansiell støtte fra Ny-Zealand og Storbritannia. De største inntektene kommer fra Tuvalu Trust Fund, et fond etablert i 1987 med hjelp fra Australia, Ny-Zealand og Storbritannia.
Tuvalus bruttonasjonalprodukt (BNP), som var på 27–36 millioner USD (avhengig av kilde ) i 2009, er blant de laveste i verden. Landets BNP per innbygger, som i 2009 var anslått til 2 700–2 900 USD, er ikke like lavt sammenligna med andre land, men plasserer likevel Tuvalu på den nedre tredjedelen av lista over verdens land. I 2006 budsjetterte staten med 21,54 millioner USD i inntekter og 23,05 millioner USD i utgifter, noe som tilsvarte et underskudd på 4,7 % av landets BNP.
Landets valuta er tuvalsk dollar (TVD), som er ekvivalent med australsk dollar. Tuvalu har sine egne mynter, men det benyttes australske sedler.
Kun 3 615 av landets innbyggere var i lønna arbeid i 2004. Over halvparten av disse arbeida i offentlig sektor. På grunn av innføringa av en ansettelsesstopp i denne sektoren har det på 2000-tallet vært vanskelig for innbyggerne å få seg jobb. Mange arbeider i utlandet, enten som sjømenn eller kontraktsarbeidere på Ny-Zealand, og fram til årtusenskiftet jobba mange med fosfatutvinning på Nauru. Penger som sendes hjem fra tuvalere som arbeider i utlandet, utgjør en betydelig inntektskilde; i 2003 sto pengeoverføringene fra tuvalske sjømenn for 20 % av landets BNP.
Landets nasjonale toppnivådomene, .tv, har vært ettertrakta, blant annet fordi det er det samme som forkortelsen for televisjon. I 2000 undertegna myndighetene en 12-årsavtale om utleie av domenet med selskapet Verisign til en verdi av 50 millioner USD.
Primærnæringer
Jordsmonnet på Tuvalu er dårlig, og det er stadige oversvømmelser som øker saltnivået i jorda, noe som gjør at jordbruksproduksjonen i landet er svært begrensa. Det som dyrkes er taro, brødfrukt, papaya, bananer, skruepalmefrukter og kokosnøtter. Kopra (tørka kokoskjøtt) eksporteres, mens de øvrige produktene er til eget forbruk. Det holdes svin, høns og geiter på øyene.
Det er svært lite industri på Tuvalu; den består kun av produksjon av fletta håndverk, kopra og noe fiskeforedling.
Samferdsel
Funafuti internasjonale lufthavn er Tuvalus eneste flyplass. Air Pacific flyr til og fra Suva på Fiji to ganger i uka.
Landets eneste dypvannshavn er på Fongafale. Transport mellom de forskjellige atollene og øyene foregår med mindre skip. Det er to statseide skip som knytter sammen de ulike atollene og øyene: «Manu Folau» og «Nivaga II». Disse går også tre–fire ganger årlig til og fra Suva på Fiji.
Tuvalu har til sammen åtte kilometer asfaltert vei. Det fins motorsykler og minibusser på atollene.
Turisme
Turisme utgjør en viss inntektskilde, men er begrensa på grunn av landets vanskelige beliggenhet. Tuvalu ble besøkt av 1127 turister i 2007. De fleste var fra Fiji og andre oseaniske land, samt Japan. Det er ett hotell i landet, Vaiaku Lagi Hotel på Funafuti, og det er også flere gjestehus, restauranter og barer. Over halvparten av turistene i 2007 bodde på Vaiaku Lagi Hotel.
Tradisjonell samfunnsstruktur
Det tradisjonelle samfunnssystemet har i stor grad overlevd på Tuvalu. Hver familie har sin egen oppgave, eller polaga, de skal utføre for samfunnet, som for eksempel å fiske, bygge hus, lage mat eller forsvare øya. Ferdighetene videreføres fra far til sønn og fra mor til datter. Det tuvalske samfunnet har tradisjonelt vært organisert rundt høvdinger, aliki, som i tillegg til å være religiøse og politiske ledere hadde som oppgave å ta vare på kulturen og mekle i tvister.
Høvdingene bar spesielle halskjeder som symbol på statusen sin. De hadde også reservert plass i samfunnshuset og hadde rett på hodet til alle skilpadder som ble fanga. Søsterne og datterne til alikiene fungerte som ledere og rollemodeller for kvinnene. Det utvikla seg imidlertid aldri noe kastesystem. Høvdingrollen eksisterer fremdeles, men den er mindre viktig enn før. Den viktigste bygningen i hver landsby er maneapa, det tradisjonelle samfunnshuset, som alltid ligger i sentrum. Den brukes både til å diskutere viktige saker og til bryllupsseremonier og andre aktiviteter.
Kalender
Tuvalu benytter den gregorianske kalenderen. Nasjonaldagen er 1. oktober, til minne om frigjøringa fra Storbritannia. Også 2. oktober er offentlig høytidsdag. Andre offentlige høytidsdager er 1. nyttårsdag, samveldedagen (andre mandag i mars), langfredag, påskeaften, 1. påskedag, 2. påskedag, Te Aso eller Tala Lei (gospeldagen, mandagen etter andre søndag i mai), dronningas offisielle fødselsdag (andre lørdag i juni), barnas dag (første mandag i august), tronarvingens fødselsdag (andre mandag i november), 1. juledag og 2. juledag. I tillegg har de ulike atollene sine egne, lokale helligdager.
Utdanning
Skolesystemet består av 8-årig barneskole og 2-årig videregående skole fra 6- til 15-årsalderen. Alle de ti skoleåra er gratis og obligatoriske. De fins grunnskoler på alle atollene, mens den eneste videregående skolen, som ligger på Vaitupu, er felles for hele landet. De to eneste institusjonene for høyere utdanning på Tuvalu er en underavdeling av University of the South Pacific, som den tuvalske regjeringa er medeier av, og en maritim skole, begge på Funafuti. Annen høyere utdanning må tas i andre land, som oftest Fiji, på stipend.
Lesekyndigheten i landet er forholdsvis høy, med 92,4 % lesekyndige på landsbasis, og 98,8 % blant ungdom i alderen 15–25 år.
Massemedier
Tuvalu har pressefrihet, men markedet er svært lite. Myndighetene driver radiokanalen Radio Tuvalu gjennom Tuvalu Media Corporation. Den ble grunnlagt i 1975 og har sendinger både på tuvalsk og engelsk, og overfører fra britiske BBC utenom sin egen sendetid. Landet har ingen egen fjernsynskanal, men mange tuvalere får inn utenlandske kanaler via parabolantenne. Det fins rundt 4 000 radioer og 800 fjernsynsapparater i landet.
Den eneste avisa i landet er den statlige Tuvalu Echoes (Sikuleo o Tuvalu), som kommer ut én gang i måneden i en engelsk og en tuvalsk utgave. Den har et opplag på 260. Det religiøse tidsskriftet Te Lama kommer også ut av og til.
Helse og levekår
Det publiseres ingen HDI for Tuvalu, men landet står på FNs liste over minst utvikla land, sammen med 48 andre.
Kjønnsroller
Det har vært og er et kjønnsskille i forhold til arbeidsoppgaver: Mennene utfører vanligvis arbeid som fisking på åpent hav, kokosnøtthøsting og krevende jordbruksoppgaver, mens kvinnene pleier å ta seg av fisking fra land, innhøsting, veving, matlaging og barnepass. I dagliglivet er kjønna forholdsvis likestilte, men kvinnene er underrepresenterte i politikken og i kirken.
Kultur
Til tross for en høy grad av lesekyndighet har ikke Tuvalu sterke litterære tradisjoner. Afaese Manoa, som blant annet har skrevet nasjonalsangen «Tuvalu mo te Atua» er den mest kjente tuvalskspråklige forfatteren. Det produseres heller ikke mye billedkunst på Tuvalu, ut over dekorasjon av tepper, klesplagg og vifter. Viktige håndverk er hus- og kanobygging.
Musikk og dans
De viktigste kunstformene på Tuvalu er sang, dans og musikk. Den mest populære sangtypen kalles faatele, og går ut på at sittende vokalister synger samme vers om og om igjen, raskere og raskere, helt til de når et klimaks og plutselig stopper, mens dansere mimer sangteksten. Denne aktiviteten kan både være en selvstendig begivenhet eller være en del av en annen feiring. Den kan også fungere som en konkurranse. De utelukkende verbale kunstformene består av oratoriske opptredener, og er forbeholdt eldre menn. Vestlig musikk og dans, som popmusikk, er også utbredt i landet.
Tidligere var dansen fakanau svært populær, men den ble motarbeida av misjonærene på grunn av det de mente var seksuelle bevegelser, og praktiseres ikke lenger. Den ble utført både som underholdning og for å hedre en høvding eller andre personer som hadde utmerka seg med spesielle ferdigheter. En dans som sies å være like gammel, fakaneanea, praktiseres fremdeles av noen eldre, og utføres av to personer som danser til en rolig rytme. Den har ingen koreografi, og danserne står fritt til å uttrykke sangteksten gjennom bevegelsene sine. En tradisjonell sangsjanger som ikke lenger praktiseres er kopu, som var ment for å minnes det gode arbeidet til en avdød. Den minte om fakaseasea, men var akkompagnert av gråting. Det var viktig å utføre den bra for at den døde skulle bli tatt godt imot av gudene, hvis ikke kunne det føre til enda mer ulykke for den avdøde og familien dens.
Mat og drikke
De vanligste ingrediensene i tuvalske matretter er sjømat, kylling, egg, ris, frukt, rotfrukter (særlig taro) og grønnsaker. Fisk og kylling er de viktigste proteinkildene.
Pulaka, en type taro, kokes, stekes eller brukes til pudding. Brødfrukt bakes, kokes med kokoskrem eller stekes i olje. Man steker også bananer. Svinekjøtt serveres ved spesielle anledninger, og det samme gjør søtpoteter. Andre tradisjonelle matretter er laulu eller lolo (taroblad i kokoskrem) og palusami (laulu, løk og fisk, vanligvis servert i et bretta palmeblad).
Av drikke fins det blant annet kaffe, te, pi (kokosmelk), kaleve (søt kokostoddy) og kao (fermentert kaleve).
Idrett
Den mest populære idretten på Tuvalu er fotball, til tross for at rugby union er dominerende i de omkringliggende øystatene. Den nasjonale fotballigaen, Premier League, består av ni klubber, og sesongen varer fra februar til oktober. Tuvalus rugbylandslag ble starta opp så seint som i 2007. En tradisjonell idrett er kilikiti, en variant av cricket. Det praktiseres også en rekke andre idretter i landet. Landet har ett idrettsstadion, Tuvalu Sports Ground, som ligger i Vaiaku. Det avholdes et stort idrettsarrangement på nasjonaldagen 1. oktober.
Cerro del Pinacate
Cerro del Pinacate er et fjell i den meksikanske delstaten Sonora. Fjelltoppen er 1390 meter over havet og er det høyeste blant Cabeza Prieta fjellene. Fjellet befinner seg mellom Californiagolfen og delstaten Arizona i USA.
Louder than Love
Louder than Love er Soundgardens andre studioalbum, og det av deres studioalbum som har fått dårligst kritikk. Det var også det siste albumet der Hiro Yamamoto var med i bandet. Det ble gitt ut to singler fra albumet, men ingen av singlene ble veldig kjente eller populære. Musikkmagasinet Q har ranket albumet til det femtiende beste metallalbumet gjennom tidene på sin liste.
Geraldo Majella Agnelo
Geraldo Majella Agnelo (født 19. oktober 1933 i Juiz de Fora, Brasil) er kardinal og katolsk erkebiskop av São Salvador da Bahia.
Liv og virke
Etter grunnleggende prestestudier ble Geraldo Majella Agnelo presteviet i 1957. Han studerte så videre i Roma der han tok doktorgrad i liturgikk. Etter en kortere periode med vanlig menighetsarbeid ble han engasjert i forskjellige ledelses- og undervisningsverv: Han var direktør for det filosofiske seminar i Aparecida, professor og spiritual ved presteseminaret i Ipiranga, professor for liturgivitenskap og sakramentslære ved det teologiske institutt Pius XI og rektor ved Maria- Himmelopptagelses-presteseminaret.
Fra 1978 til 1983 var han biskop av Toledo i Brasil, og fra 1983 var han erkebiskop av Londrina.
I 1991 ble han sekretær for Kongregasjonen for Sakramentene og Gudstjenesten ved Den romerske kurie.
Etter åtte år i Roma ble han utnevnt til erkebiskop av Brasils eldste bispedømme, erkebispedømmet São Salvador de Bahia. Den 21. februar 2001 ble han kreert til kardinal av pave Johannes Paul II.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Poprad
Poprad (tysk Deutschendorf, ungarsk Poprád) er en by ved elva Poprad sør for Tatrafjellene i Slovakia. Den har en befolkning på om lag 55 000. Poprad er et populært turiststed. Flyplassen ved byen er en av Slovakias fem internasjonale flyplasser. Poprad er en av endestasjonene for Tatrabanen som er en metersporbane for området rundt Høye Tatra. Byen gjorde et mislykket forsøk på å få vinterolympiaden 2006.
Neuengamme
Neuengamme er en bydel i distriktet Hamburg-Bergedorf. Den ligger i Elbmarsch-området. I bydelen finnes museet over konsentrasjonsleiren Neuengamme.
Cammag
Cammag er et gammelt lagspill fra Man. Det er tilsvarende med irske hurling og er beslektet med det skotske spillet shinty. Det var i sin tid det mest populære og utstrakte lagspillet på Man, men gikk sterkt tilbake rundt 1900 etter at fotballen kom til landet. I den siste tiden har cammag blitt gjenopplivet som en del av nasjonal selvfølelse.
Cammag involverer en kølle (cammag) og en ball (crick) og spilles med alt fra fire personer til flere hundre. Tidvis var hele byer og landsbyer som deltok, eller spilte mot hverandre. Kølla kan være en hvilken som helst kølle som var bøyd i enden, og er formgivet tilsvarende til caman i shinty, begge er ulik den irske camán som ikke har et kølleblad.
Kampsesongen for cammag begynner på wrendagen, 26. desember, og ble tradisjonelt kun spilt av menn (i alle aldre) i løpet av vinteren. I dag ser man at også kvinner deltar på samme lag som menn. Corris's Close (i dag Athol Street) var hovedbanen i byen Peel. I dag er årlige kamper med cammag i den symboltunge landsbyen St Johns hvor også Tynwald-dagen markeres hvert år.
Burano
Burano er en italiensk øy i den venetianske lagunen, eller rettere: Flere små øyer som er skilt av kanaler og knyttet sammen med broer. Den ligger like ved den mer kjente Torcello i lagunens nordlige del og kan nås med ferge fra Fondamenta Nuova, Venezia.
Landsbyen dekker hele øya og er den mest fargerike i hele lagunen. Årsaken skal være en filminnspilling på 1950-tallet hvor gondoler og bygninger ble malt i friske farger. Siden er det blitt værende slik. Mange kunstnere har slått seg ned her. I dag kan man ikke male husene uten å søke godkjenning på fargen.
Øyene ble trolig befolket av romerne og på 500-tallet okkupert av folk fra Altinum. Burano ble administrert fra Torcello og hadde ingen av de privilegiene som Murano hadde. Stedet blomstret opp på 1500-tallet da kvinnene begynte å produsere silkearbeider og kniplinger. Det begynte som hjemmeindustri overvåket av kvinner fra overklassen. Senere spredte virksomheten seg til hospitaler og kvinnehus hvor kvinnene ble pålagt å utføre silkearbeider. Virksomheten var i tilbakegang på 1700-tallet og tok seg ikke opp igjen før i 1872 da myndighetene åpnet en skole for silkearbeider og silkekniplinger for å sikre håndverket, kunnskapen og de gamle mønstrene.
I dag er der få som arbeider etter de gamle, tidkrevende mønstrene, som falt meget kostbare.
I dag er skolen kniplingmuseum, Museo del Consortio Merletti di Burano. Andre attraksjoner er kirken San Martino fra 1500-tallet med kampanilen fra 1700-tallet som heller slik at toppen er 1,85 m ute av lodd.
Litteraturåret 1970
Litteraturåret 1970 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til litteratur i 1970.
Burano
Burano er forbundet med Mazzorbo via en trebro.
Litteraturåret 1970
Dødsfall
nobelprisvinner i litteratur ||align=center|97 ||align=center| ||
Grace Kelly
Grace Patricia Kelly, senere Fyrstinne Grace av Monaco, (født 12. november 1929, død 14. september 1982) var en amerikansk skuespillerinne, som giftet seg med fyrst Rainier III av Monaco.
Kelly startet skuespillerkarrieren i 1950, da hun var 20 år gammel. Hun spilte i teaterstykker i New York og hadde gjesteroller i en rekke TV-serier på begynnelsen av 1950-tallet. Gjennombruddet som filmskuespillerinne kom med Mogambo (1953). Kelly vant Golden Globe for beste kvinnelige birolle og ble nominert til Oscar for beste kvinnelige birolle for rolletolkningen sin. Hennes lite glamorøse rolle i Bak kulissene (1954) sikret henne en Oscar for beste kvinnelige hovedrolle. Kelly spilte også i tre filmer regissert av Alfred Hitchcock: Ring politiet! (1954), Vinduet mot bakgården (1954) og Tyv fanger tyv (1955).
Hun pensjonerte seg som skuespillerinne som 26-åring, etter å ha giftet seg med fyrst Rainier. Ekteparet fikk tre barn sammen, Caroline, Albert og Stephanie. Fyrstinne Grace holdt fast ved sine amerikanske røtter, og hadde både amerikansk og monegaskisk statsborgerskap.
Fyrstinne Grace døde 14. september 1982. Dagen før hadde hun fått et hjerneslag mens hun kjørte, noe som førte til at hun mistet kontroll på bilen og krasjet. Datteren hennes, Stephanie, var også i bilen, men overlevde ulykken.
I juni 1999 ble hun kåret til tidenes 13. største kvinnelige filmlegende av Det amerikanske filminstituttet.
Familie
Grace Kelly ble født i Philadelphia, som datter av John Brendan «Jack» Kelly og hans kone Margaret Katherine Majer. Hun ble oppkalt etter farens søster, som hadde dødd i ung alder. Familien var av irsk og tysk avstamning, og Kelly fikk en katolsk oppdragelse. Før hun giftet seg hadde Majer studert kroppsøving ved Temple University, og ble senere den første kvinnelige lederen for kroppsøvingsavdelingen ved University of Pennsylvania. Jack Kelly hadde vunnet trippelt OL-gull i roing. Han tjente seg rik da byggefirmaet hans ble det største på Østkysten. Jack Kelly var Det demokratiske partis ordførerkandidat i Philadelphia ved valget i 1935, men tapte med knepen margin. De siste årene av livet sitt satt han i Fairmount Park-kommisjonen. Under andre verdenskrig utnevnte president Franklin D. Roosevelt han til National Director of Physical Fitness.
Ekteparet Kelly hadde to barn fra før da Grace ble født, Margaret Katherine, kalt Peggy (født 13. juni 1925, død 23. november 1991) og John Brendan jr., kalt Kell (født 24. mai 1927, død 2. mai 1985). En tredje datter, Elizabeth Anne, kalt Lizanne (født 25. juni 1933, død 24. november 2009), ble født tre og et halvt år etter Grace.
Ved Margarets dåp i 1925 uttrykte Jack Kellys mor, Mary Costello Kelly, sin skuffelse over at barnet ikke fikk navnet Grace, til minne om hennes siste datter, som hadde dødd i ung alder. Etter morens død året etter bestemte Jack Kelly at hans neste datter skulle få dette navnet. Tre år senere, i november 1929, hedret han sin avdøde mors ønske da Grace Patricia ble født.
John jr. fulgte i sin fars fotspor og vant James E. Sullivan Award i 1947, som landets fremste amatøridrettsutøver. I likhet med sin far, som hadde tatt gull i Sommer-OL i 1920 og 1924, deltok John jr. i Sommer-OL i 1948, 1952 og 1956. I sistnevnte vant han bronse i singelsculler. Han gav medaljen sin til sin søster, i anledning bryllupet hennes i Monaco sju måneder tidligere. John jr. satt også i bystyret i Philadelphia, og gaten Kelly Drive er oppkalt etter ham.
To av Grace Kellys onkler var fremtredende innen kunsten. Hennes fars eldste bror, Walter C. Kelly (1873-1939), var en vaudevilleartist. Forestillingen hans The Virginia Judge ble filmatisert som en kortfilm av Metro-Goldwyn-Mayer i 1930 og som en spillefilm av Paramount Pictures i 1935. En eldre bror, George Kelly (1887–1974), som hadde et anstrengt forhold til familien grunnet sin homofile legning, ble kjent som dramatiker, manusforfatter og regissør på 1920-tallet. Han hadde suksess med dramakomedien The Show Off, i 1924–25, og vant Pulitzerprisen for drama i 1926 for sitt neste teaterstykke, Craig's Wife.
Skuespillerkarriere
Kelly var modell på motevisninger på lokale arrangementer, sammen med sin mor og sine søstre, mens hun studerte ved den prestisjefylte katolske pikeskolen Ravenhill Academy. I 1942, da hun var 12 år gammel, spilte hun en av hovedrollene i Don't Feed the Animals, et teaterstykke produsert av East Falls Old Academy Players. Da Kelly gikk på videregående drev hun med både skuespill og dans. I mai 1947 ble hun uteksaminert fra Stevens School, en prominent privatskole på Walnut Lane i Germantown i Northwest Philadelphia. I Kellys årbok var hennes mannlige og kvinnelige favorittskuespillerne oppgitt å være Ingrid Bergman og Joseph Cotten. I avsnittet «Stevens' Prophecy» stod det: «Frøken Grace P. Kelly – en berømt stjerne på teater og film.»
Tidlig karriere
Kelly fikk avslag på søknaden sin til Bennington College i juli 1947, grunnet lave karakterer i matematikk. Hun bestemte seg da for å satse på en karriere på teaterscenen. Hennes foreldre var misfornøyd med denne avgjørelsen, og hennes far anså skuespillere som «hakket over en gatepike». På opptaksprøven til American Academy of Dramatic Arts i New York, fremførte Kelly en scene fra sin onkels teaterstykke The Torch-Bearers. Hun ble kalt inn til samtale med skolens opptaksansvarlige, Emile Diestel, til tross for at elevkvoten for dette semesteret var fullt, og ble akseptert grunnet innflytelsen til sin onkel George. Kelly bodde på Barbizon Hotel for Women i Manhattan, der menn ikke hadde adgang etter klokken 22.00. Hun startet studiene i oktober, og jobbet som modell for å forsørge seg. Kelly var en flittig student, og brukte en båndopptaker for å øve og perfeksjonere fremførelsen sin. I 1949 debuterte hun på Broadway med August Strindbergs Faren, og ble belønnet med en Theatre World Award for rolletolkningen sin. På eksamensfremførelsen sin, da hun var 19 år, spilte Kelly rollen som Tracy Lord i The Philadelphia Story.
TV-produsenten Delbert Mann gav Kelly rollen som Bethel Merriday i en TV-versjon av Sinclair Lewis' roman ved samme navn. Dette var hennes første av nesten 60 roller på direktesendte fjernsynsprogrammer. Suksessen på TV bidro til at hun fikk sin første filmrolle. Kelly debuterte i en liten rolle i Fjorten timer. Gary Cooper fikk øye på henne da han besøkte filmsettet. Han ble sjarmert av henne, og sa at hun var «annerledes enn alle disse skuespillerinnene vi har sett så mye av».
Kellys rolletolkning i Fjorten timer førte ikke til flere filmroller, og hun fortsatte arbeidet på teater og fjernsyn. Grunnet manglende stemmekraft ville hun sannsynligvis ikke hatt en langvarig karriere på teaterscenen. Da Kelly jobbet på Elitch Gardens i Colorado mottok hun et telegram fra Hollywood-produsenten Stanley Kramer med tilbud om den kvinnelige hovedrollen i Sheriffen, der hun skulle spille mot Gary Cooper. Kelly aksepterte rollen.
Skuespillerinne for MGM
Regissøren John Ford hadde blitt oppmerksom på Kelly da han så en prøvespilling med henne fra 1950. Metro-Goldwyn-Mayer fikk Kelly flydd til Los Angeles for å prøvespille for Mogambo i september 1952. Ford mente at hun hadde «god avstamning, kvalitet og klasse». Kelly fikk rollen, og ble tilbudt en sjuårskonktrakt med filmselskapet, med lønn på 850 dollar i uken. Hun aksepterte tilbudet på to betingelser: For det første ønsket hun å ha muligheten til å jobbe på teater annethvert år, og for det andre ønsket hun å bo i Manhattan House, på 200 E. 66th Street, i New York. I november samme året ankom Kelly og resten av skuespillerne Nairobi for å starte innspillingen av Mogambo. Kelly fortalte senere sladrespaltisten Hedda Hopper følgende om hvorfor hun takket ja til å spille i filmen: «Mogambo hadde tre ting som interesserte meg: John Ford, Clark Gable og en gratis tur til Afrika. Dersom Mogambo hadde blitt spilt inn i Arizona, hadde jeg ikke gjort det.» Under en pause i innspillingen benyttet Kelly og motspiller Ava Gardner anledningen til en tur innom Roma. Kelly ble belønnet med en Golden Globe for beste kvinnelige birolle for rolletolkningen sin i Mogambo. Hun ble også nominert til Oscar for beste kvinnelige birolle. Etter suksessen med Mogambo spilte Kelly i fjernsynsteateret The Way of an Eagle, der hun spilte mot Jean-Pierre Aumont. Deretter fikk hun den kvinnelige hovedrollen i Ring politiet!, filmversjonen av Frederick Knotts suksessfulle Broadway-teatersykke. Regissør Alfred Hitchcock hadde også sett prøvespillingen hennes fra 1950, og ble en av Kellys siste mentorer. Han benyttet seg stort av Kellys skjønnhet på lerretet. I en scene der rollefiguren hennes Margot Mary Wendice nesten blir drept, oppstår det et basketak mellom henne og hennes overfallsmann, som ble spilt av Anthony Dawson, der Kelly spreller og slår for å overleve. Ring politiet! hadde premiere i mai 1954, og ble en suksess både blant kritikerne og publikum. Kelly ble nominert til BAFTA og Bambi for innsatsen sin.
Kelly takket nei til å spille mot Marlon Brando i Storbyhavnen. Erstatteren hennes, Eva Marie Saint, vant Oscar for beste kvinnelige birolle for sin innsats i filmen. Kelly ønsket i stedet å spille i Vinduet mot bakgården, hennes andre film regissert av Alfred Hitchcock. Hun uttalte: «Gjennom hele innspillingen av Ring politiet! satt han [Hitchcock] og snakket om Vinduet mot bakgården med meg, hele tiden, selv før vi hadde diskutert at jeg skulle være med i den.» Kelly og Hitchcock hadde god tone med både humor og gjensidig beundring under innspillingen, slik de også hadde hatt under innspillingen av Ring politiet!. Likevel hadde de noen ganger mindre uoverensstemmelser. James Stewart, Kellys mannlige motspiller, var svært begeistret over å jobbe med henne. Kellys rolle som den velstående modellen og sosietetskvinnen Lisa Fremont fra Manhattan, skilte seg fra rollene hun hadde spilt tidligere. For første gang spilte hun en uavhengig karrierekvinne. Stewart spilte en spekulativ fotograf, som sitter i rullestol grunnet et brukket bein. Han tilbringer dagene med å følge med på naboene gjennom vinduet sitt. Hitchcock fanget Kellys siluett på kameraet, viste et nærbilde av de to hovedrolleinnehaverne mens de kysset, samt et dvelende nærbilde av Kellys i profil. Filmen hadde premiere i oktober 1954, og Kelly fikk også denne gangen positiv omtalte fra kritikerne. Variety roste Kellys og Stewarts rolletolkninger, og mente at det var en «jordnær kvalitet» i forholdet mellom dem.
Kelly fikk rollen som Bing Crosbys hardt prøvede kone, Georgie Elgin, i Bak kulissene, etter at Jennifer Jones måtte trekke seg grunnet graviditet. Kelly var godt kjent med teaterstykket som filmen var basert på, og var svært interessert i rollen. MGM måtte låne henne ut til Paramount Pictures dersom hun skulle spille i filmen. Kelly truet med å reise til New York og bosette seg for godt, dersom filmselskapet ikke tillot dette, og de gikk med på kravet hennes. I Bak kulissene spilte hun enda en gang mot William Holden. Rollefiguren hennes er gift med en alkoholisert, avdanket skuespiller, spilt av Crosby, og innleder et forhold til en regissør, spilt av Holden, som har gitt ham en ny sjanse. Kelly vant Oscar for beste kvinnelige hovedrolle, Golden Globe for beste skuespillerinne i en dramafilm og ble nominert til BAFTA. Hun vant også National Board of Review Award og New York Film Critics Circle Award for sine tre mest populære filmer i 1954, Bak kulissene, Ring politiet! og Vinduet mot bakgården. I april 1954 reiste Kelly til Colombia for å jobbe i ti dager på sin neste film, Grønn ild, der hun spilte mot Stewart Granger. Hun spilte Catherine Knowland, eieren av en kaffeplantasje. I selvbiografien sin skrev Granger at han mislikte filmens manus. Kelly betrodde senere til Hedda Hopper: «Det var ikke noe hyggelig. Vi jobbet i en patetisk landsby - skitten og med elendige hytter. En del av mannskapet forliste (...) Det var forferdelig.» Filmen ble dårlig mottatt både blant kritikerne og publikum.
Forlovelse og siste filmer
Kelly ledet den amerikanske delegasjonen til Cannes filmfestival i april 1955. Under oppholdet ble hun invitert til å delta på en fotoseanse i fyrstepalasset i Monaco med fyrst Rainier III. Etter en rekke forsinkelser og komplikasjoner møtte Kelly til slutt fyrsten i Monaco. På dette tidspunktet gikk det et rykte om at Kelly hadde et forhold til den franske skuespilleren Jean-Pierre Aumont.
Kelly holdt kontakten med Rainier etter at hun hadde returnert til USA. I sin neste film, Svanen - Prinsessens kjærlighet, spilte Kelly rollen som prinsesse Alexandra. Hun hadde spilt denne rollen én gang tidligere, i en episode av TV-serien Actors Studio i 1950. Filmen hadde premiere 18. april 1956, den samme dagen som Kelly giftet seg med Rainier.
I desember 1955 reiste Rainier på offisielt besøk til USA. Det ble spekulert i om han lette etter en passende kone. En avtale med Frankrike fra 1918 slo fast at Monaco skulle bli en del av Frankrike, hvis Rainer ikke fikk en tronarving. Dette kom som et resultat av Monacos arvingskrise samme år. På en pressekonferanse i USA fikk Rainier spørsmål om han lette etter en kone, men svarte nei. Da fikk han spørsmålet: «Dersom du lette etter en kone, hva hva slags kone ønsker du?» Rainier smilte og svarte: «Jeg vet ikke – den beste.»
Rainier møtte Kelly og hennes familie, og han fridde til henne tre dager senere. Kelly aksepterte frieriet, og familiene startet forberedelsene til det pressen omtalte som «århundrets bryllup». Kellys familie måtte betale en medgift på to millioner dollar for å sørge for at bryllupet kunne gjennomføres.
Datoen for den religiøse bryllupsseremonien ble satt til 19. april 1956. Nyheten om forlovelsen fikk stor oppmerksomhet i mediene, selv om den muligens også markerte slutten på Kellys filmkarriere. Alfred Hitchcock uttalte at han var «veldig glad for at Grace hadde fått seg en så god rolle».
Forberedelsene til bryllupet var omfattende. Fyrstepalasset i Monaco ble malt og pusset opp. Den 4. april 1956 gikk Kelly ombord passasjerskipet SS «Constitution» på Pier 84 på New York Harbor på vei til den franske riviera. Hun hadde med seg familien, brudepiker og puddelen, samt over 80 kofferter og kasser. Rundt 400 journalister hadde søkt om å få bli med på den åtte dager lange turen, men de fleste fikk avslag. Flere tusen skuelystne hadde møtt opp på kaien da Kelly reiste, og vel fremme i Monaco ble den fremtidige fyrstinnen tatt imot av over 20 000 personer.
Sommeren 1956 ble Kellys siste film, musikalkomedien Fint folk flørter, utgitt. Den var en nyinnspilling av En nydelig historie (1940). Kelly brukte sin egen forlovelsesring i filmen, der hun spilte mot Bing Crosby og Frank Sinatra. Ett av filmens høydepunkter var Kellys duett med Crosby, der de sang «True Love».
Bryllup
For å oppfylle ekteskapskravene i både fransk lov og Den romersk-katolske kirke hadde Kelly og Rainier både en borgerlig og en religiøs vielse. Den 40 minutter lange borgerlige vielsen fant sted 18. april 1956 i tronrommet i fyrstepalasset, og ble kringkastet over hele Europa. På slutten av seremonien ble de 142 offisielle titlene som Kelly fikk etter å ha inngått ekteskap med Rainier, formelt opplest. Dagen etter fant den religiøse vielsen sted i St. Nicholas-katedralen. Kellys brudekjole var designet av MGMs Oscar-vinnede kostymedesigner Helen Rose. Hun hadde arbeidet i seks uker, sammen med tre dusin syersker, med kjolen. Brudepikenes kjoler ble designet av Joe Allen Hong fra Neiman Marcus, etter at Lawrence Marcus hadde besøkt Monaco. Blant de 600 gjestene i bryllupet var Hollywood-stjerner som David Niven og hans kone Hjördis, Gloria Swanson, Ava Gardner, Aga Khan III, Gloria Guinness, Enid, lady Kenmare, Aimée de Heeren, Daisy Fellowes, Etti Plesch, lady Diana Cooper, Louise de Vilmorin, Loelia Lindsay og Conrad Hilton. Frank Sinatra takket også ja til å komme, men ombestemte seg i frykt for å stjele oppmerksomhet fra bruden. Det er anslått at 30 millioner personer fulgte vielsen på fjernsyn. Den samme kvelden reiste fyrsten og fyrstinnen på en sjuukers bryllupsreise på Middelhavet, ombord i Rainiers lystbåt, «Deo Juvante II».
Fyrstinne av Monaco
I 1963 stiftet fyrstinne Grace AMADE Mondiale, en veldedig organisasjon med base i Monaco. Ifølge UNESCOs nettside jobber AMADE for å gjøre utdannelse og helsehjelp tilgjengelig for barn over hele verden, samt sikre barns grunnleggende rettigheter. Prinsesse Caroline fører videre sin mors arbeid, og er den nåverende lederen av organisasjonen.
Senere år
Etter bryllupet forbød fyrst Rainier visninger av sin kones filmer i Monaco. Alfred Hitchcock tilbød henne den kvinnelige hovedrollen i Marnie i 1962. Fyrstinne Grace var interessert, men lokalbefolkingen i Monaco var svært negativ til at hun skulle spille en kleptoman, så hun bestemte seg da for å avslå tilbudet. Regissøren Herbert Ross tilbød henne en rolle i Vendepunktet fra 1977, men Rainier tillot ikke dette. Senere samme året returnerte fyrstinne Grace likevel til kunsten. Hun fremførte dikt på scenen og hadde fortellerstemmen i dokumentarfilmen The Children of Theater Street. Hun hadde tidligere hatt fortellerstemmen i ABCs TV-film Djevleblomsten fra 1966.
Fyrstinne Grace var aktiv i å forbedre kunstinstitusjoner i Monaco. Etter hennes død bidro Rainier til opprettelsen av Princess Grace Foundation-USA for å støtte talenter innen film, teater og dans, og føre arbeidet hennes videre. Fyrstinne Grace var en av de første kjendisene som støttet og uttalte seg på vegne av La Leche League, en organisasjon som fremmer amming. Hun organiserte også et årlig juleselskap for lokale foreldreløse barn. I 1968 stiftet hun organisasjonen Garden Club for å fremme kunsten med å arrangere blomster, samt å bidra til at blomstenes skjønnhet ble verdsatt.
Turn out the Lamplight (album)
Turn out the Lamplight er et musikkalbum av den nederlandske sangerinnen Laura Fygi, utgitt i 1995.
Grace Kelly
Senere år
Fyrstinne Grace ble inkludert på International Best Dressed List i 1960.
Garder
Navnet
Navnet har bygda fått fra den sentrale gården Garder. Ifølge Oluf Ryghs Norske Gaardnavne er betydningen av navnet gjerdene, inngjerdete jordestykker. Navnet går igjen i mange gårder i bygda etter at gården Garder ble stykket opp. Eksempler: Garderbråten, Garderhagen, Østre og Vestre Garder. Det er også spor fra førkristen tid, blant annet flere gravhauger, en av dem med en stor bautastein i sentrum. Flere gårdsnavn, som Hovimb og Hovtun vitner også om denne perioden. Garder gikk også i middelalderen under navnet Hovheimdalr. Garder betjenes av Ruters busslinje 562 (Garder kirke – Oslo Bussterminal).
Martha Sandwall-Bergström
Martha Sandwall-Bergström (født 5. juni 1913, død 12. mars 2000) var en svensk barne- og ungdomsboksforfatter, mest kjent for sine 13 bøker om Kulla-Gulla, som er oversatt til tolv språk.
Martha Sandwall ble født i Nävelsjö sogn (socken), i Jönköpings län. Faren var prest innen Alliansmissionen og prekte ofte under gudstjenestene ved Lannaskede Brunn, som var byens kuranstalt. Da den gikk konkurs overtok faren kuranstalten og familien ble hotelleiere. Marta begynte tidlig å skrive, og kun tolv år gammel sendte hun inn tekster til et ukeblad. Fire år senere fikk hun sin første novelle publisert. Martha jobbet i et år som tjenestejente hos en svensk familie i Polen, samt et år i Frankrike. Hun kom tilbake til Sverige i 21-årsalderen og tok poster som tjenestejente i Stockholm. I ledige stunder skrev hun. Hun tok en 1-årig utdannelse ved Pålmans for å bli kontordame.
Hun giftet seg med Lars-Erik Bergström, en åtte år eldre arkeolog. Da han ikke hadde noen fast inntekt, fikk Martha sin del av ansvaret for å forsørge familien gjennom ulike kontorjobber, samtidig som hun skrev noveller og andre korte tekster. Familien tilbrakte mye tid i Spania, og på begynnelsen av 1950-tallet flyttet de dit. Maria kjøpte en gård utenfor Málaga, der de dyrket appelsiner og hadde esler, ender og geiter. Hun investerte også i bygg- og utviklingsprosjekt, som ble kalt ferieparadiset Solkysten, samtidig som hun fortsatte å skrive.