cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maren (innsjø)
Maren i dag
Södertäljes gjestehavn ligger inntil Tullbacken i yttre Maren. Det er en svært populær gjestehavn, blant annet på grunn av det strategiske leiet. I nærheten av gjestehavnen finner man sentralstasjonen Södertälje C, og slusen som forbinder Østersjøen og Mälaren.
La liberazione di Ruggiero
La liberazione di Ruggiero dall'isola d'Alcina («frigjøringen av Ruggiero fra Alcinas øy») er en komisk opera i fire akter av Francesca Caccini, med libretto av Ferdinando Saracinelli. Den hadde première 3. februar 1625 i Villa del Poggio Imperiale i Firenze. Operaen er basert på Ludovico Ariostos Orlando Furioso.
Brudleruta
Brudleruta er en gammel ferdselvei mellom Sirdal og Kvinesdal i Vest-Agder fylke.
La liberazione di Ruggiero
La liberazione di Ruggiero er den første operaen skrevet av en kvinne, og ble lenge ansett som den første italienske operaen som ble satt opp utenfor Italia.
Brudleruta
Rutas navn
Navnet Brudleruta har sitt utgangspunkt i ordet "brudled", som er et brudefølge. I Agder var en brudled ikke bare selve brudefølget, men også en rad med steiner (brudler) lagt etter hverandre i en linje på bart fjell.
La liberazione di Ruggiero
Operaen ble skrevet i anledning et besøk fra Vladislav IV Vasa under karnevalet i Firenze i 1625. I 1628 ble operaen satt opp i Warszawa. Operaen ble bestilt av erkehertuginne Maria Magdalena av Østerrike (1589–1631), hustru til Cosimo II de' Medici, storhertugen av Toscana.
Brudleruta
Historikk
Det skal ha vært brudefølget som la steinene ut til minne om bryllupsdagen da brudefølget gikk over heia. Det kunne være på overgangen mellom bryllupsgården og kirken, eller mellom der bruden og der brudgommen kom fra. For hver deltaker i brudefølget ble det lagt ned en stein. De største steinene skulle symbolisere bruden og brudgommen. De minste steinene kan det ha vært barn som la ned.
Severnyj veter
Severnyj veter (originaltittel: Северный ветер) er en russisk film fra 2021, regissert av Renata Litvinova.
La liberazione di Ruggiero
La liberazione di Ruggiero var den andre operaen som ble trykt i Italia, og er den eneste operaen av Francesca Caccini som er bevart.
Brudleruta
Beskrivelse av turen
Utgangspunktet for turen er enten Josdal i Sirdal kommune eller Salmeli i Kvinesdal kommune. Langs ruta finnes det flere ansamlinger av brudler. Det finnes også flere kulturminner langs ruta som viser hvordan naturressursene har blitt utnyttet gjennom tidene, som fangstanlegg, bogasteller, støler og buveier.
Severnyj veter
Handling
Historien finner sted på territoriet til Northern Fields, som blir regjert av kvinner fra en innflytelsesrik klan.
Det ser ut til at de har altde ønsker, men plutselig begynner kaoset.
La liberazione di Ruggiero
Den er skrevet i stile moderno, dvs. i stilen til Claudio Monteverdi, men er kanskje mer påvirket av Jacopo Peri. Operaen bruker, uvanlig for perioden, ikke kastratsangere
I operaen kjemper Melissa, en heller androgyn trollkvinne som også opptrer i mannlig form, for å frigjøre Ruggiero fra den onde og sensuelle Alcinas trolldom.
Petronius Maximus
Petronius Maximus (latin: Flavius Anicius Petronius Maximus Augustus; født ca. 396, død 31. mai 455) var en romersk keiser i to og en halv måned i 455. Som en rik senator og framstående aristokrat var han medvirkende og ansvarlig i å myrdet den vestromerske magister militum (general) Flavius Aëtius, og deretter den vestromerske keiser Valentinian III.
Maximus skaffet seg keisertronen dagen etter at Valentinian III var blitt drept ved å sikre seg støtte i senatet og ved å bestikke myndighetspersoner ved keiserpalasset. Det østromerske hoffet nektet å anerkjenne ham. Han forsøkte å styrke sin posisjon militært ved å utnevne Avitus som magister militum og sendte ham til Toulouse i Gallia for å skaffe støtte hos vestgoterne. Han styrket ytterligere sin posisjon ved å tvinge Valentinians enke Licinia Eudoxia til å gifte seg med ham. Han opphevet forlovelsen til Eudocia, datteren til sin nye hustru til Hunerik, sønn av vandalkongen Geiserik, og tvang henne isteden til å gifte seg med sin egen sønn Palladius. Dette gjorde både Eudocia og Geiserik rasende. Vandalene begynte forberedelsene for å invadere Italia, og to måneder at Maximus hadde overtatt tronen kom nyheten om at Geiserik seilte mot Italia, og samtidig hadde ikke Avitus kommet med vestgotisk støtte. Maximus flyktet ut av byen, kom fra sitt følge og ble oppdaget av en rasende menneskemengde som steinet ham til døde, mishandlet liket og kastet det i Tiber. Hans sønn ble senere henrettet. Den 2. juni 455, tre dager etter Maximus’ død, ble Roma tatt av vandalene som herjet den i to uker.
Tatjana Barsuk
Tatjana Barsuk (født 1985) er en russisk skytter som konkurrerer i hagleskyting. Hun har ingen større internasjonale meritter, men tok blant annet en andreplass under et verdenscupstevne i 2015.
Ulvebarn
Ulvebarna (tysk: Wolfskinder) var et navn som ble gitt til en gruppe foreldreløse tyske barn på slutten av andre verdenskrig i Østpreussen.
Swedenborgianisme
Swedenborgianisme, oppkalt etter Emanuel Swedenborg (1688–1772), er en kristen bevegelse med særlig fokus på monoteisme og viktigheten av de ti bud.
Swedenborgs lære
Swedenborg betraktet sin teologi som en fornying av kristendommen. Grunnlaget for swedenborgianismen finner vi i hans bok Arcana Cœlestia, eller Himmelske hemmeligheter, som ble utgitt i 8 bind fra 1749 til 1756. I en stor del av dette verket tolker han bibelske vers. Swedenborg mente at alt som bibelen relaterer til mennesket, også kan relateres til Jesus Kristus. Det var viktig for ham å få frem hvordan Jesus sto imot alle fristelser og muliggjorde dermed et totalt guddommelig nærvær. Kristus er dermed Gud. Han mente vi finner tre historier i Bibelen:
Kjærlighet i ekteskapet
Et sentralt budskap er den ekteskapelige kjærligheten, og Swedenborg betoner sterkt hvor viktig det er med gode ekteskap. Han fokuserer på vekselvirkningen mellom det mannlige og det kvinnelige som en spesiell kraft i den menneskelige tilværelsen. Kjærligheten i ekteskapet er en spesiell gave fra Gud. Swedenborg så på ekteskapet som en åndelig fornying for begge parter, som skulle vare utover dette livet og inn i det evige. Mannen i ekteskapet representerer vissheten, mens kvinnen representerer kjærligheten.
Treenighetslæren
Swedenborg la vekt på at treenigheten handler om at Faderen, Sønnen og Den hellige ånd er ett i Jesus Kristus; derfor er Gud én. Han var av den grunn sterk motstander av tanken om at den ene Gud samtidig er tre separate personer: Gud Fader, Guds Sønn og Gud Helligånd. Jesus Kristus må tilbes i sin guddommelige menneskenatur som Gud og frelser.
Tro og nestekjærlighet
Swedenborg mente at tro og nestekjærlighet utgjør en enhet. Troen er vesentlig, men like viktig er det hvordan mennesket lever; det å være god mot andre mennesker. Han var derfor imot den lutherske forståelsen av at man kun blir frelst ved tro.
St. Pauls universitetskollegium i Macao
St. Pauls universitetskollegium i Macao (portugisisk: Colégio de São Paulo) var det første universitet av europeisk type i Øst-Asia. Det var et katolsk universitet som ble etablert etter pavelig approbasjon den 1. desember 1594 og bestod frem til 1762, da jesuittene, som drev det, ble undertrykket som ordenssamfunn.
Swedenborgianisme
Kirker i USA
I USA finnes det tre nykirkelige retninger. The Swedenborgian Church of North America eller The Swedenborgian Church, The General Church of the New Jerusalem eller The New Church og The Lord's New Church Which Is Nova Hierosolyma eller The Lord´s New Church.
St. Pauls universitetskollegium i Macao
Kollegiets forløperinstitusjon var vokst frem som en opprinnelig svært beskjeden skole. Det var jesuittenes regionale leder pater Alessandro Valignano som etter samråd med jesuittene som misjonerte i Japan i 1592 tok initiativet til opprettelsen av kollegiet og til at det måtte ha universitetsrang. Hans primære mål var å ha en institusjon i Øst-Asia som kunne utdanne japanere til prester og forberede europeiske prester til prestetjeneste i Japan. Macao var en tryggere beliggenhet enn Japan, der man følte seg mindre trygg på de vekslende makthaveres innstillig til misjonen. Men universitetskollegiet tjente også lignende funksjon for jesuittenes kinamisjon.
Swedenborgianisme
Kirker i USA
The Swedenborgian Church har sitt hovedsete i Newtonville, en forstad til Boston, Massachusetts. Kirken beskriver seg selv som et kirkesamfunn som tror på Bibelen, slik den er belyst av Swedenborgs åndelige lære. Denne kirken har et liberalt syn i sosiale saker og i kjønnsetikk, f. eks. er den for ordinasjon av kvinner, homoseksualitet og abort.
Catrachia
Catrachia er en slekt biller som hører til gruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
St. Pauls universitetskollegium i Macao
Et stort antall av de europeiske jesuitter som ble sendt til Kina gjorde opphold i Macao og fikk fullført sine forberedelser på virket i Kina ved St. Pauls universitetskollegium. Mer enn 200 jesuitter, det vil si over 42 % av alle de 467 jesuitter i Kina i den aktuelle periode, ble formet for sitt virke ved kollegiet.
Swedenborgianisme
Kirker i USA
The New Church er en internasjonal kirke med hovedsete i Bryn Athyn, Pennsylvania. Man baserer sin tro på GT og NT og på Swedenborgs teologiske skrifter. Swedenborgs skrifter forklarer GTs og NTs åndelige dimensjoner.
Catrachia
Utseende
Middelsstore, mørke, blanke, avlange oldenborrer. Antennene består av ni ledd med en tre-leddet klubbe.
Swedenborgianisme
Kirker i USA
The Lord's New Church er også en internasjonal kirke med hovedsete i Huntingdon Valley, Pennsylvania. Som The New Church baserer man sin tro på GT og NT samt på Swedenborgs teologiske skrifter, som man kaller Det tredje testamentet. Man mener også at dette tredje testamentet har en egen åndelig dimensjon.
Kirker i Skandinavia
I Skandinavia finnes det to nykirkelige retninger. Den ene retningen, som tilhører The New Church, kaller seg Den nye kirken. Den finnes i Oslo, Stockholm, Jönköping og København. Den beskriver seg selv som en religion med klarhet og fornuft. Den andre retningen tilhører The Lord´s New Church, og kaller seg Herrens Nya Kyrka. Den finnes i Stockholm.
Catrachia
Kilder
''Rev. Biol. Trop''. 54(2): 519-529.
Swedenborgianisme
Kirker andre steder
Swedenborgianismen har også slått rot på den afrikanske kontinentet. Det er dannet kirkesamfunn i Ghana og i Nigeria. Også i Den sørafrikanske republikken, Lesotho og Zimbabwe har interessen for Swedenborgs budskap økt. De politiske lederne i Sør-Afrika skal ha nær kontakt med lederne av The New Church.
Verdenscupen i skiskyting 2001/02
Verdenscupen i skiskyting 2001/02 ble arrangert av International Biathlon Union (IBU). Sesongen startet 6. desember 2001 i Hochfilzen i Østerrike og ble avsluttet 23. mars 2002 i Holmenkollen i Norge. Sesongen bestod av ti stevner med totalt 24 individuelle øvelser og seks stafetter. De olympiske lekene i Salt Lake City og fellesstart-VM i Holmenkollen inngikk også i verdenscupen. Magdalena Forsberg (Sverige) og Raphaël Poirée (Frankrike) vant verdenscupen sammenlagt for henholdsvis sjette og tredje gang.
Cheapside
Cheapside er ei gate i det sentrale London. Den strekker seg østover fra St. Paul's undergrunnsstasjon mot City of Londons finansdistrikt. I middelalderen var Cheapside byens hovedmarked – navnet kommer fra det gammelengelske ceap, som har samme rot som det norske kjøp. Sidegatene Bread Street og Milk Street minner om den historiske aktiviteten i området.
Den engelske erkebiskopen og seinere helgen Thomas Becket ble født i et hus som lå på hjørnet av Cheapside og Ironmonger Lane. I 1290 reiste Edward I Cheapside Cross til minne om dronning Eleonora – et annet var Charing Cross lengre vest. Korset var pryda med statuer av paven, Maria og barnet og apostlene. Minnesmerket ble ramponert av protestantiske puritanere på 1600-tallet. Ved Cheapside Cross sto også kirka St Peter Westcheap, som ble ødelagt i bybrannen i 1666.
Johannes Schöner
Johannes Schöner (født 1477 i Karlstadt am Main i Unterfranken, død 1547 i Nürnberg) var en tysk prest som gikk over til protestantismen og ble astronom og kartograf. Han hadde sitt eget trykkeri og utga mange kart og globus. Den aller første globus av himmelen ble trykket i hans trykkeri i 1515. Han laget en annen globus i 1520, som viser et særlig kontinent (et Antarktis) lenge før dets eksistens ble kjent av noen oppdagere, kanskje etter inspiraasjon fra Piri Reis-kartet, som ble tegnet i  1513, som også viser en slik landmasse.
Liv og virke
Fra 1494 studerte Schöner matematikk, teologi og medisin i Erfurt, uten å ta slutteksamen. På samme tid studerte også Martin Luther ved samme universitet.
I 1500 ble han presteviet, og fikk sognestillinger i områdene Bamberg og Karlstadt. I Nürnberg lærte han betraktende astronomi hos Bernhard Walther. I 1523 ble han strafferelegert av kirken til fränkische Schweiz på grunn av forsømmelse av kortjenesten og på grunnet konkubinat. Etter bondekrigen i 1525 begav han seg til Nürnberg og gikk der over til protestantismen. Etter anbefaling av Philipp Melanchthon ble han i 1526 professor for matematikk ved Egidiengymnasium, en stilling han hadde til ett år før sin død.
Allerede i Bamberg hadde han forskaffet seg et trykkeri. Med støtte fra Johann Seyler anferdiget han jord- og himmelglobuser. Som elev av Martin Waldseemüller var han med på å fremstille verdens eldste jordglobuser. Han hadde også den kopi av Waldseemüllers verdenskart som senere er havnet i USA og er utstilt i Library of Congress i Washington, DC.
På hans globuser av 1515, 1520 (restaurert 1725 av matematikeren og globusbyggeren Johann Philipp Andreae (1700–1762) og 1533 er det inntegnet et Brasilia inferior, atskilt av en vannvei fra Søramerika, det vil si før dens offisielle oppdagelse av Magellan i november 1520. Dette var i pakt med den osmanske admiral Piri Reis' kart tegnet i 1513  - Piri Reis-kartet. Slike gåtefulle trekk førte langt senere til spenstige hypoteser, som den av Gavin Menzies, om at den kinesiske admiral Zheng He skal ha tegnet et verdenskart omkring år 1420.
Schöner bearbeidet og offentliggjorde de astronomiske observasjoner som hans lærer Bernard Walther og Regiomontanus i en 40 års lang periode hadde utført i Nürnberg: Observationes XXX annorum a I. Regiomontano et B. Walthero Norimbergae habitae [4°, Norimb. 1544].
Nicolaus Copernicus benyttet seg av observasjonene av Merkur, men tilskrev dem Schöner, som hadde gjort han oppmerksom på dem. Dette var 45 observasjoner, hvorav 14 med astronomisk lengde og bredde. I Copernicus' hovedverk blir det anført tre Merkurobservasjoner, skjønt bare lengdene. De avviker lett fra de offentliggjorte verdier fra 1544.
I 1538 oppholdt Georg Joachim Rheticus seg hos ham. Formodentlige overbeviste han ham om å oppsøke Kopernikus i Frauenburg sammen med trykkeren Johannes Petreius og gjøre dennes verker klar til trykking. Rheticus dediserte i 1540 Narratio Prima, offentlggjørelsen av det kopernikanske verk, til ham.
Bernhard Walther hadde anskaffet seg Regiomontanus' etterlatte skrifter, men ikke latt noen andre slippe til og lese noe av det. Schöner publiserte noen av Regiomontanus' verker, som hans kometverk Problemata XVI de cometae (1472) magnitudine longitudineque ac de loco ejus vero, verket Algorithmus demonstratus, og et (avvisende) skrift om jordaksens dreining, en hånsbok i trigonometri.
Schöners første egne publikasjon ble utgitt i 1515 i Bamberg: Horari cylindri canones, en anvisning om solurtegnene på en sylindermantel. Også i Bamberg offentliggjorde han en avhandling om Computus Ecclesiasticus, der han blant annet understreket nødvenigheten av en kalenderreform.
Schöner offentliggjorde mange kalendere og prognostica som kom i store opplag. Sent i livet forasterket han sitt arbeide innen astrologien og forfattet et introduksjonsskrift Opusculum Astrologicum (1539) og en omfangsrik monografi De iudiciis nativitatum Libri Tres (1545). I samme sammenheng hører hans publikasjon av Bernard Walthers Canones de judiciis aurae, som var et forsøk på å forklare meteorologien ut fra stjernenes bevegelser.
Schöners etterlatte arbeider ble utgitt i 1561 av hans sønn Andreas Schöner (1528–1590).
Dombås
Dombås er et tettsted i Dovre kommune i Innlandet. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger lengst nord i Gudbrandsdalen.
Historie
I eldre tider var Tofte Kongsgård vertshus og skysstasjon, det lå 10 km sørøst for Dombås. Men midt på 1800-tallet hadde også Dombås skysstasjon, og det kom jevnlig skolelærer til bygdas barn.
Under felttoget i 1940 slapp tyskerne fallskjermjegere mellom Dombås og Dovre. Disse ble nedkjempet av Garden og Møre Regiment. Dette var de første «tapet» av et slag for de tyske hærstyrker. Under et tysk bombeangrep mot Dombås stasjon døde også den første amerikaner, Robert M. Losey, i den andre verdenskrig. Krigshistorisk landskap med informasjon og bilder fra krigshandlingene i Dombås-området og krigsårene finnes i Minneparken, midt i Dombås sentrum.
Megalopus
Megalopus er en slekt av biller som hører til gruppen trebladbiller (Megalopodidae), som inntil nylig ble regnet som en underfamilie av bladbiller (Chrysomelidae). Et karakteristisk trekk er at hannene ofte har sterkt forstørrede bakbein, med tykke lår og krumme legger. Det latinske navnet betyr "storføtter".
Dombås
Historie
Dombås Hotell ble oppført i 1917, og brant i 2007. Bygging av et nytt hotell ble startet i 2012, og sto ferdig i mars 2014. Dovrefjell hotell ble nesten totalskadet i en brann i desember i 2014.
Megalopus
Utseende
Stort sett middelsstore (7 – 12 mm), avlange, blanke, lyst brunlige eller gule og svarte bladbiller. Slekten kjennes lett på at bakbeina er sterkt forstørrede (i alle fall hos noen av artene], lårene tykke, ofte med en pigg på undersiden, leggene kraftige og krummede, føttene også kraftige. Oversiden er kraftig punktert, antennene sagtakkede, omtrent så lange som hode + pronotum. Hodet har ganske store, utstående, rundede fasettøyne.
Dombås
Samferdsel
Dombås stasjon er overgangsstasjon for reisende mellom Dovrebanen og Raumabanen. Dombås er også et knutepunkt i veitrafikken: E6 møter her E136. E136 går fra Dombås til Ålesund gjennom Romsdalen.
Megalopus
Utbredelse
Slekten lever i den neotropiske økosonen.
Levevis
Trebladbillene er planteetere. Denne slekten er knyttet til planter i søtvierfamilien og kurvplantefamilien.
Egypts historie (1803–1882)
Muhammad Ali kommer til makten
Muhammad Ali var sønn av en osmansk lavere offiser med albansk avstamming, og kom fra en liten havneby i Makedonia. Etter en periode som mindre vellykket handelsmann på sjøen gikk han i sin fars fotspor, og han kom til Egypt som nestkommandant for en liten albansk kontingent med soldater som skulle slåss mot Napoléons okkupasjonsstyrker.
I Egypt kom han raskt i en ledende posisjon i hele den albanske hæravdelingen, som fungerte som leiesoldater for osmanerne. Fra denne posisjonen klarte Muhammad Ali å manøvrere seg frem til å bli enehersker over Egypt gjennom et avansert intrigespill, politisk kløkt og godt militært lederskap. Han fikk til allianser med kjøpmenn, religiøse ledere og stammehøvdinger som han siden vraket når han ikke hadde bruk for dem lenger. Muhammad Ali sto etter hvert frem som det klareste alternativet til kaoset som de mange ulike mamelukk-beyene representerte, og slik fikk han folket og det islamske lederskapets støtte til å be sultanen i Istanbul om tittelen visekonge i 1805. Den siste rest av innenlandsk opposisjon utryddet han da han inviterte 24 ledende mamelukk-beyer til middagsselskap i 1811 og massakrerte dem.
Egypts problemer på begynnelsen av 1800-tallet
Muhammad Ali hadde helt siden han kom til Egypt vært imponert over de potensielle rikdommene i landet, spesielt med tanke på jordbruksproduksjon. Samtidig fantes det tre reelle trusler mot styret hans etter at han hadde kvittet seg med mamelukk-beyene. Den ene var sultanen i Istanbul, som han var formelt underlagt, og som kunne fortsette med intriger og påfunn for å hindre Muhammad Ali i å bli for mektig. Det andre problemet hans var sviktende finanser, og det tredje var trusselen fra europeiske land, særlig Storbritannia som allerede hadde blandet seg inn i tumultene mellom 1803 og 1805 som motstandere av Muhammad Ali.
Muhammad Alis svar på sikkerhetsproblemene var å skape et sterkt militærvesen og ta i bruk de nye militære teknikkene og taktikkene som europeerne hadde vist frem. Dette var en tankegang som en kan finne igjen hos herskerne i både Persia, Tunisia og hos sultanen i Istanbul på denne tiden, og kan med en fellesnevner kalles defensive utviklingsstrategier. Det som likevel skilte Muhammad Ali fra naboherskerne og fra utallige andre oppkomlinger som har tatt makten i et land, var at han må ha hatt en større plan for hvordan han kunne få til økonomisk utvikling for landet. Han så trolig på dette som en altomfattende prosess der endringer i både jordbruk, industri, skattlegging, handel, utdanning og militærvesen skulle tjene til et sterkere og mer uavhengig Egypt. For å kunne gjennomføre et slikt enormt prosjekt trengte Muhammad Ali en sterk og sentralisert stat, og hans økonomiske politikk kom til å være sterkt preget av de merkantilistiske strømningene som hadde vært fremtredende i europeisk økonomi en stund.
Endringer i det egyptiske jordbruket
Mye av grunnlaget for den industrielle utviklingen i Europa var økt effektivitet i jordbruket på grunn av nydyrking av land og bedre dyrkingsmetoder. Dette frigjorde arbeidskraft og sørget for at det ble mulig å fø industriarbeidere. Dette aspektet kan ha vært i Mohammad Alis tanker da han beordret en omlegging av jordbruket, men like sannsynlig er det at han i utgangspunktet var ute etter å skaffe seg enkle inntekter fra salgsjordbruk. Det var særlig eksport av hvete som var den største inntektskilden til de egyptiske styresmaktene de første årene Mohammad Ali regjerte. I årene rundt 1810 var det dårlige avlinger i Europa, og den russisk-tyrkiske krig sperret for eksport av korn fra områdene rundt Svartehavet frem til 1812. Dette gjorde at egyptisk korn kunne selges til eventyrlige priser til franskmenn og engelskmenn, og således skaffe Mohammad Ali den startkapitalen som var nødvendig for å gå i gang med reformplanene sine. Mye av pengene ble også reinvestert i jordbruket.
Omleggingen i jordbruket besto i stor grad av økt satsing på salgsavlinger og store offentlige irrigasjonsprosjekter. I Øvre Egypt ble det satset for fullt på hveteproduksjon for eksport, mens bomullsproduksjonen fikk stadig større innpass i Nedre Egypt og deltaområdet. Dette hang sammen med oppdagelsen av en ny type bomull som var spesielt godt egnet for industriell produksjon, siden den hadde lange, tynne fibre og var sterkere enn vanlig bomull. Det var en franskmann ved navn Jumel som hadde funnet denne spesielle bomullsarten, «Jumel-bomull», i en hage i Kairo og tilpasset den til storskaladyrking. Historikeren David Landes mener at det var nettopp inntekten fra det statlige monopolet på bomullseksport som gjorde Muhammad Alis prosjekter mulige. Andre salgsavlinger som det ble satset stort på var sukkerrør, indigo og ris.
Samtidig ble bøndene utskrevet for å delta i store irrigasjonsprosjekter. Dette var ikke populært, men de fikk faktisk betalt for arbeidet, i motsetning til hva en del europeiske observatører hevdet. En mengde store og små kanaler ble gravd for å spre det livgivende Nilvannet utover nye områder, og gamle ble oppgradert samtidig som vedlikeholdet av dem ble regulert. Det ble også bygd store bassenger for å kunne samle opp flomvann til senere bruk, samt en stor irrigasjons- og transportkanal som bandt Alexandria sammen med Nilen. Skatteregnskaper viser oss at det dyrkede arealet i Egypt ble økt med over 36 % etter irrigasjonsprosjektene, og produksjonen økte stort på grunn av tryggere vannforsyning gjennom hele vekstsesongen. Kornproduksjonen økte til tre-fire ganger det tidligere nivået i løpet av 20 år.
Skattesystem
Reformen ble gjennomført, selvsagt med stor motstand fra landeierne og alle andre som nå måtte sende større del av inntektene sine videre i systemet. Strenge fysiske straffer ble fastsatt for alle, også de oppover i administrasjonen, for å levere for lite skatt, og et omfattende og rigid kontrollsystem ble satt i verk for å sikre at ingen stakk unna penger.
Handel og infrastruktur
Muhammad Ali holdt seg til merkantilismens læresetninger om at et land burde eksportere mest mulig og importere minst mulig. Jordbruket skulle i utgangspunktet sørge for det nødvendige eksportoverskuddet, samtidig som en ny industri skulle erstatte varer som før hadde blitt importert fra utlandet gjennom såkalt importsubstitusjon.
Utenlandske observatører rapporterte om at ferdselsårene i Egypt ble trygge under Muhammad Ali fordi hæren ble satt til å vokte veiene og elvetransporten. Dette var også et tiltak som gjorde det mulig å få ut mer varer til eksport.
Industri
Etter at det var blitt etablert mer statlig kontroll over jordbruksproduksjonen og monopol på eksport av råvarer hadde Muhammad Ali skaffet seg nok kapitalgrunnlag til å begynne å erstatte importerte industrivarer med egyptiskproduserte. Etter 1815 ble det i økende tempo oppført statlige fabrikker som skulle fremstille metallprodukter, tauverk, våpen, skip, kjemikalier, sukker, glass og ikke minst tekstiler. Mye av denne produksjonen var myntet på militære formål, og mange vil si at det var militærets behov som var drivkraften for hele den industrielle utviklingen i Egypt på denne tiden. Våpen og ammunisjon ble kjøpt inn fra Europa og siden kopiert i egyptiske fabrikker slik at egypterne ikke skulle trenge å være avhengig av europeerne for å utruste arméene sine. Ikke bare var mye av industrien konstruert for å dekke militære behov, men inntektene fra den eksportrettede industrien var nok også et ledd i den militære strategien, siden det var bruk for disse pengene for å finansiere felttogene mot Hijjaz, Sudan, Hellas og Syria.
Det var tekstilindustrien som var ledende i de store produksjonsomveltningene i industriens hjemland, England. Brennstoff til å drive de nye maskinene fantes under jorden i Nord-England i form av kull, men bomullen som skulle spinnes og veves i fabrikkene måtte importeres.
Også i Egypt var det bomullsindustrien som kom til å føre an i den industrielle utviklingen fra omtrent 1815. Egypterne hadde verdens beste bomull særlig etter Jumels oppdagelse, som de statlige fabrikkene kunne kjøpe opp til en kunstig lav pris, og om det ferdige produktet var bra kunne de gjøre en eventyrlig fortjeneste på det. Problemet i Egypt var mangel på fossile brennstoff. Senere har man funnet både olje og naturgass i landet, men på denne tiden var det bare kull som ble benyttet, og det fantes ikke i Egypt. Muhammad Ali utkommanderte mange geologer til storstilt leting i Egypt og de erobrede områdene etter kull, men uten særlige resultater. Kull måtte importeres, men dette ble med tiden så dyrt at det ikke var lønnsomt. Egyptiske bomullsfabrikker ble derfor i stor grad drevet med håndkraft eller med dyr som drivkraft.
Før 1815 hadde egyptisk bomullsindustri blitt vernet mot billige engelske importvarer ved hjelp av høye tollmurer. Innenfor Egypt var derfor de egyptiske tekstilene konkurransedyktige helt fra starten av, og etter hvert som nye områder ble lagt til det egyptiske imperiet, ble de oversvømt av billige egyptiske stoffer. På samme måte som koloniene til de europeiske industrilandene skulle fungere som marked for industriproduktene, skulle de nye erobringene til Muhammad Ali være et marked for egyptiske varer, særlig bomullsstoffer. Kvaliteten på de egyptiske produktene var middels god, og toppkvalitetsstoff til luksusbruk måtte likevel fremdeles importeres fra utlandet.
Man kan se på Muhammad Alis ønske om industrialisering som et behov for å ha flere inntektskilder å basere seg på. Det var risikabelt å satse for mye på bare jordbruk, spesielt i et land som er så avhengig av at Nilen oppfører seg ordentlig. Utvikling av industrien var en naturlig måte å spre den finansielle risikoen på, samtidig som importsubstitusjon passet bra inn i en merkantilistisk økonomisk politikk og ga et bedre overskudd enn bare å eksportere råvarer.
Utdanning
En viktig forutsetning for industrialiseringen av Egypt var at det fantes folk med kunnskap om teknologien som skulle bære industrien. Etter 1815 flommet det inn mange europeere, spesielt franskmenn, som var villige til å drive med opplæring innenfor yrket sitt. Tradisjonelt har disse ofte fått æren for å ha satt i gang utviklingen i Egypt, men historikeren al-Sayyid Marsot hevder at Muhammad Ali brukte dem bare som verktøy for å få overført kunnskapen deres til byråkrater og offiserer i Egypt.
Uansett ble det satt i gang en storstilt kampanje for opplæring innenfor mange ulike yrker. Leger, offiserer, ingeniører og offentlige tjenestemenn ble sendt til Frankrike og England for å få utdanning, eller ble undervist av utlendinger i Egypt. Tidligere hadde noen av de tradisjonelle koranskolene gitt noe annen undervisning enn den religiøse, men i stedet for å bygge ut disse skolene satset Muhammad Ali på et system med sekulære skoler som skulle stå for opplæringen av byråkrater og statsansatte. Dette mønsteret med to separate system kom til å danne grunnlaget for senere skoleutbygging, og kanskje var det også med på å danne en viss splittelse i den egyptiske opinionen mellom sekulære og religiøse.
Militærvesen og ekspansjon
Tidligere hadde hæren vært sammensatt av leiesoldater, beduiner og utenlandske hæravdelinger. Det Muhammad Ali gjorde nytt var å tvangsinnskrive egyptiske bønder og sudanesiske slaver i hæren samtidig som det ble gjort endringer i kommandostrukturene, forfremmelsesordningene og opptreningsmetodene for hæren. Disse militærreformene hadde sitt utspring i Preussen og Frankrike, men hadde spredd seg til andre europeiske land gjennom Napoleonskrigene. Spredningen av disse idéene videre til Egypt var derfor ikke helt unaturlig. Muhammad Ali hadde likevel ikke troen på at egyptere kunne være annet enn menige soldater, og det var derfor fremdeles tyrkere og andre osmanske undersåtter som fylte offisersposisjonene i den egyptiske hæren, mens franskmenn sto for opplæringen av offiserer og rekrutter.
Et annet felt det ble satset kraftig på var flåten. Både Napoleons invasjon i 1798 og britenes overlegne flåtemakt etter seieren over den franske flåten i Abuqir-bukta viste Mohammad Ali at en sterk egyptisk flåtemakt var viktig for å kunne stå imot militært press utenfra. I tillegg var ekspansjonsplanene hans avhengige av å kunne holde kontroll både oppover Nilen, over det østlige Middelhavet og over Rødehavet, samtidig som den merkantilistiske økonomiske politikken virket best med både sterk handels- og krigsflåte. Libanesisk tømmer og greske sjøfolk ble importert i stor stil, og skipsbygging ble satt i gang i kystbyene.
Ekspansjon av det egyptiske territoriet var tydeligvis en integrert del av Mohammad Alis plan for Egypt. Dagens økonomer kan diskutere hvor viktig en slik ekspansjon egentlig er for økonomisk vekst, men på 1800-tallet ble nok imperiebygging og økonomisk vekst sett på som to sider av samme sak. Alle de fremste eksemplene på økonomisk vekst gjennom merkantilistisk politikk hadde samtidig drevet storstilt territoriell utvidelse, akkurat slik som alle andre «vellykkede» imperier gjennom historien. Muhammad Alis to fremste modeller, Storbritannia og Frankrike, hadde gjort store oversjøiske erobringer og hadde begynt å snuse på nye på dette tidspunktet. Derfor er det i tråd med den rådende tidsånden at Muhammad Ali planla erobring av naboområder for å sikre råvareleveranser og et større marked for de nye egyptiske industrivarene. Det var i alle fall dette Muhammad Ali la frem som grunnen til erobringene. I tillegg til det økonomiske aspektet kom at Egypt fremdeles var en del av det smuldrende Osmanske rike, og egyptiske militære erobringer kunne kanskje få sultanen i Istanbul til å innse at han like gjerne kunne gi Egypt full uavhengighet.
Krigføring og felttog
Sultanen i Istanbul hadde i lang tid insistert på at Muhammad Ali skulle sende en hær til Hijaz, i dag det vestlige Saudi-Arabia, for å slå ned et opprør der. I 1812 sendte Muhammad Ali en hær av den gamle typen til området. Hæren ble kraftig slått, og det kan ha vært dråpen som fikk ham til å gjennomføre militærreformene. I 1818 ble så Hijaz erobret av en egyptisk hær av den nye sorten under kommando av Muhammad Alis sønn, Ibrahim Pasja. Det neste felttoget, ledet av Ismail Pasja, en annen av khedivens sønner, gikk sørover mot Sudan i 1820 til 1822. Muhammad Ali skrev i et brev at poenget med denne erobringen var å skaffe slaver og finkjemme området for gull og mineralressurser.
I 1824 ble Muhammad Ali beordret av sultanen til å sette inn soldater mot det greske frigjøringsopprøret. Han kunne ha nektet, som han ofte gjorde når han fikk ordre fra Istanbul, men trolig ønsket han seg Hellas som base for å kunne kontrollere skipstrafikken i det østre Middelhavet. Det var i alle fall et feilsteg av ham å sende hær og flåte til Hellas, siden de europeiske maktene gikk inn på grekernes side. Hele den egyptiske flåten ble knust ved Navarino utenfor Messenia, og hæren under ledelse av Ibrahim ble sittende fast i Hellas. Utgiftene til denne krigen og til å bygge flåten opp igjen etterpå ble tung å bære for den egyptiske økonomien.
Men det militære eventyret som virkelig fikk stor innvirkning på Muhammad Alis prosjekt var felttoget mot Syria. Syria var, som Egypt en provins i Det osmanske rike, og omfattet omtrent det nåværende Syria, Libanon, Israel/Palestina og Jordan. Muhammad Ali hadde lenge ønsket seg dette området, og utallige ganger hadde han bedt sultanen om å bli gjort til visekonge over også dette området, men blitt avvist. I 1831 kom så invasjonen av Syria, og dermed gikk Muhammad Ali til direkte krig mot sin overherre, sultanen i Istanbul. Nok en gang var det Ibrahim som ledet soldatene, og i løpet av ti måneder var hele Syria okkupert av egyptiske tropper, og Ibrahim ledet troppene sine videre mot det sørlige Anatolia og ville videre mot Istanbul, men fikk beskjed fra faren om å stoppe. Osmanerne hadde i mellomtiden alliert seg med Russland, og det ble umulig å gå til angrep på Istanbul når russiske styrker lå i Bosporosstredet. I 1833 ble det forhandlet frem en avtale som ga Ibrahim guvernørtittel i Anatolia, Syria og Kreta, men uten at Egypt fikk sin etterlengtede uavhengighet. Herskerne i Istanbul var ikke klare for å gi opp kontrollen over viktige områder som Syria og Sør-Anatolia, og de så på fredsavtalen som en midlertidig utsettelse av det endelige oppgjøret.
Slutten på Muhammad Alis egyptiske imperium
Det var ikke bare en enkel sak å holde kontrollen på et imperium. Det kom militære opprør både i Hijaz, der de religiøst motiverte Wahhabiene sto i spissen, og i Syria, der ulike etniske og religiøse grupper stadig lagde uro. De ledende lagene blant syrerne var vant til å få gjøre som de ville, og Muhammad Alis monopol på handel og industri kolliderte med den frie handelen de baserte seg på.
De europeiske handelsinteressene i Levanten økte sterkt i 1830-årene, og særlig britene fant markeder for industrivarene sine i Syria. Dette hadde sammenheng med at europeiske markeder ble mer proteksjonistiske og dermed mer lukket for Storbritannia etter Napoleonskrigene, og britene trengte derfor nye markeder. På dette tidspunktet var også britisk utenrikspolitikk sterkt knyttet sammen med økonomiske interesser, og de britiske styresmaktene var klare for å gå til krig for å forsvare eller utvide britisk handel. Gjennom hele 1800-tallet så britene på et svakt Osmansk rike som den beste mulige okkupanten av «Det nære østen» både fordi de fryktet økt russisk ekspansjon om imperiet skulle falle sammen, og fordi de kunne skaffe seg gode handelsvilkår gjennom å presse den svake sultanen. Derfor ga britene klar beskjed om at de kom til å støtte sultanen om det skulle oppstå konflikt mellom han og Muhammad Ali.
Muhammad Alis monopolsystem virket ikke tjenelig for britiske handelsinteresser, og i Balta Liman i 1838 forhandlet britene frem en avtale med Det osmanske riket som gikk ut på at alle de eldgamle monopolene i imperiet skulle fjernes, og at både import- og eksport-tollen skulle settes til 3 prosent. I tro på at dette skulle gå mer ut over Muhammad Ali enn styret i Istanbul gikk sultanen med på avtalen.
Osmanerne gikk på nytt til angrep på de egyptiske styrkene som stod i Sør-Anatolia, men egypterne under ledelse av Ibrahim Pasja vant slaget ved Nezib i juni 1839, og osmanerne kunne egentlig ikke stort annet enn å føye seg for egyptiske krav. Men selv om franskmennene støttet de egyptiske kravene om selvstendighet og territorium, var ikke britene klare for å gi Egypt full kontroll over handelen i Levanten, samt alle de viktigste landrutene mellom Europa og India. Særlig var britene bekymret over at en mektig egyptisk flåte sammen med den franske kunne presse dem ut av Middelhavet.
Hvorfor døde den egyptiske industrien ut?
Utover 1840-tallet forsvant stadig flere av de egyptiske fabrikkene, og mange vil hevde at årsaker som utenlandsk dominans, lite effektive produksjonssystem eller bindingen til prisene på bomullsvarer var vesentlige grunner til dette.
Mye av den gryende industrien i Egypt hadde basert seg på enten å forsyne hæren og flåten med varer eller eksportere til de erobrede områdene. Selv om militæret hadde tatt ut en god del av den potensielle arbeidskraften i industrien og jordbruket, gikk det i stor grad nedover med den egyptiske økonomien etter 1841. Bomullsindustrien måtte nå konkurrere på det åpne markedet, noe som den ikke var helt klar for. Eksporten av rå bomull og andre jordbruksprodukter fortsatte, men i et mindre tempo enn før.
Etter 1841 endret derfor den egyptiske økonomien seg til stadig mer å være et råvareeksporterende land, men for de egyptiske styresmaktene var det ikke bare industriens problemer som måtte løses. I 1842 hadde den egyptiske utenlandsgjelden nådd svimlende 80 millioner franc, og en serie med dårlige år i jordbruket gjorde at skatteinntektene nærmest forsvant rundt 1844. Således forsvant det økonomiske fundamentet som Muhammad Ali hadde bygd opp sine prosjekter på, og Egypt var med ett ikke lenger på vei mot å bli et stabilt industriland av vestlig format. Muhammad Ali fortsatte å investere i industrien frem til han døde i 1849, men Egypt kom fra nå av til å være en perifer økonomi innenfor det vesteuropeiske verdenssystemet, og fungere som råvareleverandør og ferdigvareimportør. Den enorme utenlandsgjelden og Egypts strategiske plassering ble etter hvert grunnlag for britisk politisk dominans som endte med okkupasjon av Egypt fra 1882.
I tillegg til disse årsakene er det tydelig at Egypt viser flere tegn på at landet ikke var kulturelt modent for en industriell utvikling så tidlig som på 1820-tallet. Industrialiseringen kom ovenfra og møtte trolig lite aksept blant egyptere flest, som ikke var utdannet til å forstå seg på alt det nye og heller ikke var særlig interessert i å endre på gamle sosiale strukturer. I andre tidlige industriland ble kvinnene hensynsløst utnyttet ved spinnemaskinene, men i Egypt var det få som så arbeidskapasiteten som lå i den kvinnelige halvdelen av befolkningen selv om arbeidskraft var en mangelvare.
Mangelen på en selvstendig og nyskapende entreprenørklasse gjorde sammen med små sjanser for sosial mobilitet oppover sitt til at egypterne fikk en hang til å dyrke fortiden i stedet for fremtiden, selv i en periode med rivende utvikling på mange felt. Der japanerne svarte på utfordringen fra Vesten med å sette seg selv i stand til å konkurrere, svarte egypterne med å hevde moralsk, religiøs og historisk overlegenhet over Vesten.
Det var personen Muhammad Ali som var årsaken til at industriprosjektet ble satt i gang. Uten hans interesse for maskiner og makt, hans mangel på menneskelige hensyn og hans innsikt i europeiske forhold hadde aldri prosjektet kommet i gang. Egypts industri var avhengig av en opplyst tyrann, og da han døde i 1849, døde industrien med han. På mange måter var det også Muhammad Ali som var hovedårsaken til at industrieventyret stoppet opp, siden hans militære eventyr både ga britene grunn til aksjon og bandt opp store ressurser som kunne blitt investert i industrien. Resultatet var en egyptisk industri som døde ut, og en langvarig status som råvareleverandør, samt både politisk og økonomisk avhengighet av Vesten.
Muhammad Alis arvtakere
I 1847 begynte Muhammad Ali arbeidet med å bygge en stor bro over Nilen, men ikke lenge etterpå begynte det tidligere så skarpe vettet hans å svikte, og i september 1848 ble sønnen Ibrahim Pasja utnevnt til å styre Egypt. Han regjerte ikke lenger enn til november samme år, da han døde. Muhammad Ali levde i åtte måneder til før han døde den 2. august 1849.
Etter at Ibrahim døde ble nevøen hans, Abbas I, utnevnt til etterfølger. Han regjerte i seks år før han ble myrdet av to slaver. Hans kanskje viktigste tiltak var å sette i gang byggingen av jernbanen mellom Kairo og Alexandria sammen med britiske styresmakter.
Den neste herskeren i Egypt het Said Pasja, og var Muhammad Alis favorittsønn. Han hadde store planer for landet, men manglet evnen til å gjennomføre ting på samme måte som sin far. I 1854 ga han franskmennene konsesjon til å starte byggingen av Suezkanalen. Han ga britene lov til å drive telegrafbyrå, og til å starte opp Bank of Egypt. Han døde i 1863, etter å ha lånt mye penger fra europeiske bankierer. Said ble etterfulgt av Ismail, sønnen til Ibrahim.
Ismāʿīls regjeringstid
Ismāʿīl regjerte fra 1863 til 1879, og en stund trodde mange at han ville lede Egypt inn i en ny og moderne epoke med nødvendige reformer og tiltak. Han begynte med å få sultanen til offisielt å godkjenne han som khediv av Egypt, for selv om Muhammad Ali og etterkommerne hans hadde brukt denne tittelen fra 1805, var Ismāʿīl i 1867 den første som fikk sultanen til å anerkjenne seg som khediv, og ikke bare wali, som betyr guvernør.
Ismāʿīl gjenopprettet det administrasjonssystemet som Mohammad Ali hadde innført, det hadde gått i stå etter at Mohammad Ali døde. Ismāʿīl sto også for mye nybrottsarbeid, blant annet etablerte han i 1865 det egyptiske postvesenet, fikk bygget nye jernbaner, telegrafnett, fyrlykter og havneanlegg. Men uten tvil det viktigste var at Suezkanalen ble åpnet i 1869.
I begynnelsen av Ismāʿīls regjeringstid hadde landet gode inntekter fra salg av bomull, og disse pengene ble brukt til å finansiere de store utbyggingsprosjektene, i tillegg til krigføring i Sudan og mot Etiopia. Under den amerikanske borgerkrigen, da bomull fra Sørstatene ikke kom ut på markedet, steg eksportinntektene fra bomull til nye høyder. Men etter at denne krigen var over, sank prisene kraftig, og Ismāʿīl fikk problemer med å betale for reformene og utbyggingene. Løsningen ble å presse skattenivået oppover, men etter en stund var det ikke mer å presse ut av de egyptiske bøndene. I 1875 solgte Egypt derfor alle aksjene i Suezkanalen til britene, og mistet slik den nasjonale kontrollen over kanalen.
Det var tydelig at Egypt var i en alvorlig finansiell krise, og Storbritannia fikk i 1876 utarbeidet en rapport som viste at Egypt i praksis var konkurs. Britene og franskmennene brukte denne rapporten til å presse Ismāʿīl til å overlate kontroll til europeerne. Blant annet ble khedivens personlige finanser satt under internasjonal kontroll, det ble etablert domstoler som besto av utenlandske dommere og jernbanen og havnene ble satt under fransk/britisk kontroll. En brite ble satt til å ha overoppsyn med landets inntekter, og en franskmann til å styre utgiftene.
Ismāʿīl lot i begynnelesen som han var fornøyd med dette, og hevdet at nå var ikke Egypt lenger et afrikansk, men et europeisk land. Men det tok ikke særlig lang tid før han så hvor lite makt han egentlig hadde. Ismāʿīl satte i gang et militært opprør i Kairo i 1879, kastet ut de europeiske «rådgiverne» sine, og gikk tilbake til sin gamle måte å styre landet på. Europeerne var selvsagt ikke særlig fornøyde med dette, og de gikk til sultanen i Istanbul for å kreve å få Ismāʿīl avsatt. I juni 1879 fikk Ismāʿīl et telegram fra sultanen der han ble tiltalt som eks-khediv, med opplysning om at sønnen hans, Tawfīq Bāšā, skulle bli ny khediv. Ismāʿīl fant seg overraskende nok i dette, og Tawfīq ble utropt til ny khediv.
Britisk/fransk styre
Tawfīq var ikke forberedt på å ta styringen, og klarte det ikke heller. Etter en periode med kaos ble den britisk/franske kontrollen gjeninnført i november 1879. Det var mange egyptere som var misfornøyde med at europeerne skulle styre landet, og de fikk en leder i offiseren Ahmed Urabi, som organiserte et opprør mot europeerne. Opprøret begynte med at arabiske offiserer i hæren protesterte mot at offiserene med tyrkisk avstamning hadde forrang, og utvidet seg til å bli et angrep på utenlandsk påvirkning, og til sist ble det rettet mot både egyptiske og utenlandske kristne.
I 1882 hadde britene og franskmennene igjen fått nok, og sendte store flåtestyrker til Alexandria. Sultanen i Istanbul ville ikke gripe inn, for han så på opprøret som først og fremst en trussel mot europeiske interesser. Derfor bestemte britene seg for å gå inn med makt i Egypt. Franskmennene ble invitert til å være med, men avslo. Etter noen kamper var opprøret slått ned i september 1882, og britene kunne nå diktere hvordan de ønsket at Egypt skulle styres. Khediven fortsatte å være den offisielle herskeren, men han var mest en gallionsfigur. I virkeligheten ble Egypt styrt av britene fra 1882, og en ny og liberal økonomisk politikk ble innført.
Demografiske trekk i perioden
Egypt hadde før 1805 hatt et relativt stabilt folketall på rundt 4 000 000 i flere sekler. Dette skulle nå endre seg, og etter en rolig start på perioden eksploderte det fra ca. 1840. Rundt 1880 hadde befolkningen nådd ca. 7 000 000, og den første moderne folketellingen i 1897 registrerte 9 734 405 innbyggere.
Den raske veksten skyldtes blant annet en nedgang i dødelighet og dermed en økning i gjennomsnittlig levealder på 10-15 år. Dette er selvsagt beviser på at Muhammad Ali og hans etterfølgeres modernisering av Egypt var svært vellykket og at livskvaliteten for de fleste egyptere ble forbedret i det 19. århundre.