cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William Bouguereau
Bouguereau ble født inn i en fattig handelsfamilie, men fikk gjennom sin onkel interesse for religion og gresk mytologi. Bouguereau var svært fascinert av sistnevnte, og han fikk etter hvert overtalt familien sin til å la ham bli kunstmaler. Bouguereaus malestil forandret seg svært lite gjennom hans kunstnerkarriere. Han skapte malerier med ulike emner; fra storslåtte mytologiske komposisjoner til mer naturalistiske avbildninger av fattige kvinner og barn. Han giftet seg i 1896 med kunstneren Elizabeth Jane Gardner, som tidligere var en av hans elever ved Académie Julian.
1825 - 1850: Tidlig liv og utdanning
William-Adolphe Bouguereau ble født 30. november 1825 i kystbyen La Rochelle, vest i Frankrike. Hans foreldre var Theodore Bouguereau Marguerite og Marie Bonnin, som begge var kjøphandlere innenfor vin og olivenolje. Familien hadde økonomiske problemer og måtte derfor flytte inn hos deres onkel, som var en katolsk prest. Bouguereau fikk derfor opplæring av sin onkel om klassiske og bibelske studier. Familien ønsket hovedsakelig at Bouguereau skulle følge farens yrke, og ga ham derfor opplæring innenfor handel. Bouguereau fikk lært seg latin, og var også en aktiv jeger og rytter, noe som ga ham et nært forhold til naturen. Bouguereau ble innskrevet på grunnskolen, men tilbrakte mesteparten av tiden med å tegne. I en alder av 14 år ble han sendt for å studere ved en skole i Pons, som således var en svært religiøs konstitusjon. Her fikk Bouguereau opplæring i gresk mytologi og om poetene Ovid og Vergil. Hans far ble fort overbevist om at sønnen hadde klare kunstneriske evner, og sendte ham til en kunstskole i Bordeaux, hvor Bouguereau blant annet vant første prisen for en figurtegning. For å tjene inn ekstra penger, designet Bouguereau glassbeholdere for syltetøy og jordbær.
Gjennom sin onkel fikk Bouguereau flere oppdrag med å male portretter av menighetsbarn. Inntektene han fikk fra arbeidet, pluss et anbefalingsbrev fra Alaux, gjorde at Bouguereau kunne dra til Paris og begynne på kunstskolen École des Beaux-Arts. For å bedre sine tegneferdigheter deltok Bouguereau i mange anatomiske disseksjoner, samtidig som han studerte kultur og arkeologi. Han skrev seg inn i et studio av François-Edouard Picot, hvor han studerte maleri i den akademiske stilen, en sjanger som var hans fremste fokus. Han studerte malerkunst det meste av døgnet og fikk sjelden tid til å spise eller sosialisering. Bouguereau lagde derfor svært mange malerier i den fasen, og rundt 1850-tallet var hans malerferdigheter så godt som ferdigutviklet. Den akademiske stilen var blant de høyeste privilegerte malestilene for historiske og mytologiske emner, og Bouguereau vant i 1850 en prestisjefylt pris for et av sine verk. Bouguereau ble tildelt Prix de Rome-stipendet, noe som ga ham økonomisk støtte, men også anerkjennelse innenfor kunstmiljøet. Bouguereau dro til Roma det samme året. Sammen med formelle undervisningstimer, fikk han også studert renessansekunstnerne og deres fremste verker. Spesielt gjorde freskomaleren Rafael et stort inntrykk på ham. Han fikk også større kunnskap om greske, etruskiske og romerske antikviteter og klassiske litteraturverker. Besøket i Italia gjorde et langvarig inntrykk for Bouguereau.
1850 - 1870: Tidlig kunstkarriere
I 1856 giftet Bouguereau seg med Marie-Nelly Monchablon og de fikk fem barn. Via sin kone fikk Bouguereau etablert sterke forbindelser med ulike kunsthandlere i tiåret, kanskje mest kjent er Paul Durand-Ruel som dannet mye av grunnlaget for impresjonismens suksess. Bouguereau møtte senere Hugues Merle, som forøvrig malte svært likt Bouguereau. Sammen arbeidet de for å få verkene sine inn på Parissalongens årlige utstillinger. Bildene til Bouguereau fikk god kritikk og utstillingene trakk over 300,000 besøkende. Bouguereaus anerkjennelse nådde Storbritannia, og som et resultat av hans økende berømmelse fikk Bouguereau kjøpt et stort hus med et atelier i Montparnasse.
Bouguereaus malerier ble i denne perioden kategorisert innenfor den tradisjonelle akademiske stilen, og han blir sett på som en pioner innenfor denne sjangeren. En av datidens kunstkritikere skrev følgende om Bouguereau: «M. Bouguereau har naturlige instinkter og kunnskaper om kunsten. Fascinasjonen over menneskekroppen opptar han, og tatt i betraktning at resultatet som, i denne sjangeren, var inspirert av det mytologiske og malere fra renessansen, kan man bare gratulere Bouguereau i hans forsøk på å følge fotsporene til Rafael. Også han (Rafael) var svært inspirert av det mytologiske, og ingen har anklaget han for å ikke være original». Rafael var en av Bouguereaus største inspirasjonskilder, og tok sammenlikningen som et stort kompliment. Bouguereau hadde selv laget sine egne versjoner av Rafaels verker, blant annet maleriet Galateas triumf. De fleste av Bouguereaus malerier omhandler derimot mer klassiske komposisjoner, slik som kvinner og jentebarn plassert i en mytologisk sammenheng og komposisjon.
Mens Bouguereau tok for seg mange viktige historiske og religiøse temaer, begynte nå publikums smak gradvis å endre seg utover 1860-tallet. Bouguereaus malerier viser derfor en transformasjon, der han begynner å bruke dypere farger og et mer bekymringsfullt uttrykk i motivvalg. Bildene fikk derfor et preg av melankoli, noe som relativt ble tatt godt imot i kunstmiljøet. Samtidig tok Bouguereau også opp flere mytologiske motiver. I ettertid kan man hevde at det var bilder innenfor denne sjangeren som ga Bouguereau global anerkjennelse, og maleriene «Venus' fødsel» og «Bølgen» står som to av de fremste innenfor Bouguereaus klassisisme. Ikke alle i kunstmiljøet var imponert av Bouguereau. Han møtte ofte stor motstand der hans bilder skildret det nakne legeme, og enkelte ganger ble verkene fysisk angrepet i protest. Noen kunstkritikere vurderte Bouguereau som en skandalekunstner, som kun var ute etter å provosere.
1870 - 1890: Senere kunstkarriere
Under den franske-prøyssiske krigen i 1870-årene dro Bouguereau til England sammen med sin familie. Bouguereau var villig til å delta i militærtjenesten og kjempe på barrikadene, men ble fritatt på grunn sin alder. Da krigen var over, reiste familien tilbake til Paris hvor Bouguereau begynte å undervise tegnekunst på Académie Julian. I 1876 ble han medlem av Æreslegionen og fikk et livsvarig medlemskap ved Institut de France, etter hele 12 avslåtte søknader. Året etter ble derimot et tragisk år: Bouguereaus kone Marie og deres sønn Maurice døde. Som et resultat av deres tragiske bortgang, begynte Bouguereau å krydre opp motivene i maleriene, og malte mange av sine mest ambisiøse og eksplosive malerier. Bouguereau giftet seg på nytt i 1896 med sin favorittelev Elizabeth Jane Gardner. Elizabeths mor og andre datter protesterte mot forholdet, men paret hadde allerede forlovet seg i all hemmelighet i 1879. Først 17 år senere fikk de faktisk giftet seg da Elizabeths mor døde. Samtidig var Bouguereau nå maler på fulltid, og dedikerte nesten all sin tid til kunsten.
I 1881 dekorerte Bouguereau kapellet til jomfru Maria i kirken St. Vincent de Paul i Paris, et oppdrag som skulle ta åtte år å fullføre. Verket består av åtte store lerreter med ulike motiver av livet til Jesus. Bouguereau malte ikke bare bilder med religiøse eller mytologiske motiver. Mange av hans verk fra 1860-tallet fremstiller kun søskenbarn og mødre, og bærer ikke med seg det overnaturlige eller guddommelige over seg. Bildene viser ofte barn ute i naturen, med en mer rolig og naturlig komposisjon. Dette var i kontrast med de mytologiske bildene, hvor motivene var pompøse og overdramatiserte.
Bouguereau fikk ofte mange oppdrag til å dekorere private hus, offentlige bygninger og kirker. Han var også en suksessfull portrettmaler, og mange av hans portrettmalerier ble forespurt og kjøpt opp av rike kunsthandlere for privat eiendel. Bouguereau benyttet seg ofte av sitt offentlige omdømme som kunstner til å åpne ulike gallerier og akademier, blant annet Académie française. Ved akademiet underviste Bouguereau flere tusen studenter, både kvinner og menn, fra hele verden. Mange stadfestet deres egen kunstkarriere, blant annet Henri Matisse, som er en svært ettertraktet kunstner.
1890 - 1905: Siste leveår
Bouguereau malte svært effektivt fram til sin død, samtidig som hans anerkjennelse stadig økte. Mot slutten av livet skildret Bouguereau sin dedikasjon til kunsten: «Jeg er alltid fylt av glede når jeg går til studiet mitt; mot kvelden, når jeg uunngåelig blir nødt til å bli stoppe å male på grunn av mørket, kan jeg knapt vente til morgenen kommer... Dersom jeg ikke kan få male er jeg ingenting». Før han døde av en hjertesykdom den 19. august 1905 i sin hjemby, hadde Bouguereau malt godt over 800 malerier. De fleste av dem ble kjøpt av ulike kunsthandlere og plassert i kunstgallerier verden over.
Malestil og anerkjennelse
I sin tid var Bouguereau bredt betraktet som den beste maleren innenfor det akademiske kunstmiljøet. Dette til tross for økende motstand fra avant-gardistene, som fra 1900-tallet ble den vanligste malestilen. Hans malerier fikk best kritikk i Frankrike, Belgia, Nederland, Spania og USA, og hans malerier ble solgt for flere millioner dollar, også rett etter hans død. Men fra 1920-tallet fikk Bouguereaus verk mindre og mindre anerkjennelse, og han ble ofte ekskludert fra historiebøkene. Forklaringen på dette kan ligge i at den impresjonistiske-sjangeren, som møtte svært stor motstand til å begynne med, nå fikk bedre kritikk. Samtidig tok den abstrakte kunsten, slik som kubisme og surrealisme, hovedfokuset vekk fra det realistiske. Og som et resultat kom de klassiske verkene i skyggen av det nonfigurative, som på mange måter var motsatt av Bouguereaus verk.
Bouguereaus realistiske malestil kan kategoriseres som svært tradisjonell, og til hvert hovedverk lagde han flere skissetegninger for å perfeksjonere figurene og fargene i bildet. Hans arbeid av hud, hender og føtter ble spesielt beundret, samtidig som han fikk oppmerksomhet for å ofte inkludere en viss mystikk og uskyldighet i subjektene.
Bouguereaus rykte og popularitet har etter hans død opplevd oppturer og nedturer. Da den abstrakte kunsten var på sitt høydepunkt i mellomkrigstiden, ble hans malerier, sammen med Albert Bierstadt og Frederic Church, sett på som altfor realistiske. Og mange av hans verk ble derfor totalt ignorert av kunstmiljøet. Men da pop-kunst revolusjonen kom på 1960-tallet, fikk Bouguereau tilbake noe av sitt gode rykte. Andy Warhol eide selv ett av hans malerier, og Salvador Dalí kalte Bouguereau et geni. Kunstnettsiden Art Renewal Center har Bouguereau som deres hovedattraksjon og er kjent for å fremheve hans verk. Nettsiden rangerer Bouguereau som en av kunsthistoriens fremste kunstmalere. Bouguereau har hatt flere malerier ved Christie's årlige auksjonshus, og enkelte malerier har nådd flere titalls millioner. Hans dyreste maleri solgt ved en offentlig auksjon er «Charity» solgt for 3,5 millioner amerikanske dollar i år 2000.
Nirvana (andre betydninger)
Nirvana kan referere til:
Trond Kjøll
Trond Kjøll (født 13. mars 1953 i Modum) bor på Jevnaker og representerer Ringerike Skytterlag på Ringerike, der han blant annet har fungert som lagsinstruktører for seniorene. Han ble skytterkonge på Landsskytterstevnet i Lesja i 1995. Kjøll har markert seg sterkt også som sportsskytter med flere NM og en rekke deltagelser i internasjonale mesterskap. Kjøll var landslagstrener for sportsskytterne fram mot Sommer-OL i Athen i 2004, og har vært skytetrener for skiskytterlandsaget flere ganger fra 1980-tallet og framover, sist i perioden 2004–2006.
Inngrepsfrie naturområder
Inngrepsfrie naturområder eller INON-områder er i norsk forvaltning definert som områder som ligger minst 1 km fra tyngre tekniske inngrep.
Begrepsbruk
Miljødirektoratet definerer villmarkspregede naturområder som områder fem kilometer eller mer i luftlinje fra tyngre tekniske inngrep. I 2013 utgjorde slike områder i Norge 37 531 km². Når Svalbard og Jan Mayen ikke inkluderes, utgjør villmarkspregede naturområder knapt 12 % av Norges areal. Stadig mer villmarkspreget natur bortfaller på grunn av inngrep. I perioden 1988–2012 var det et bortfall på 4,3 % av villmarkspreget natur, eller 1678 km². På nettsiden miljøstatus.no fastslår Miljødirektoratet: «Tidligere hadde Norge mange og store sammenhengende områder med tilnærmet urørt natur. Natur uten tyngre inngrep er under stadig press. Det har konsekvenser for den nasjonale kulturarven og naturmangfoldet.»
Videre sier miljøstatus.no at: «De viktigste årsakene til tap av inngrepsfri natur i perioden 2008–2012 var veibygging og ulike typer energianlegg. Innenfor veibygging var det særlig skogsveier som medførte tap av inngrepsfrie områder. Energianlegg omfatter anlegg for produksjon og transport av energi, slik som vannkraft, vindkraft og kraftlinjer.» Det presiseres videre at: «Endringer i driftsformer, som for eksempel jord- og skogbruk, påvirker ikke områdenes inngrepsstatus. Det samme gjelder mindre inngrep som blant annet hytter, mindre kraftlinjer og enkeltstående mindre master uten infrastruktur.»
Utvikling av begrepsbruken
Fokuset på inngrepsfrie naturområder i norsk naturforvaltning oppstod i 1970-årene. Ideen stammer fra USA som var det første landet som innførte en egen lov for å verne villmarksområder, The Wilderness  Act, i 1964. I NOU 1974:30B Hardangervidda: Natur - kulturhistorie – Samfunnsliv ble begrepet kvalifisert villmark definert som områder som «ligger mer enn 4 t rask gang (i bratt lende) eller 15 km i luftlinje (i mer moderat lende) fra veg, jernbanestasjon eller rutebåt, samtidig som avstanden til nærmeste turisthytte er mer enn 2 t rask gange (7,5 km i luftlinje)».
Villmarksområdene omtales i NOU 1974:30B i forbindelse med de kvaliteter som turgåing gir. En går tur for å være mer aktive og for å få et mer komplett sansbilde av landskapet. Det ble sakt at det å overvinne terrengmessig motstand på tur har verdi. Jo vanskeligere det er å nå til et sted, jo større blir nytelsen ved å komme dit.
Øyvind Storflor
Øyvind Storflor (født 18. desember 1979) er en norsk tidligere fotballspiller. Han la opp etter sesongen 2019.
Storflor ble vanligvis benyttet som kantspiller. Inntil 2008 spilte han for Rosenborg, og fra 2009 til 2016 spilte han for Strømsgodset.
Som juniorspiller spilte Storflor for Utleira og Othilienborg. Han debuterte for Rosenborg i 1999, men fikk lite spilletid de to første sesongene og ble lånt ut til Byåsen i 2000 og til Moss i 2001. Overgangen til Moss ble etter hvert gjort permanent, og det var i denne klubben Storflor skapte seg et navn i Tippeligaen. Etter 50 toppseriekamper og 10 mål for Moss, returnerte Storflor til Rosenborg foran 2003-sesongen.
Tilbake i Rosenborg var Storflor mye ut og inn av laget, og 2006-sesongen så lenge ut til å bli hans siste for klubben; både Odd Grenland og Stabæk var interessert i kantspilleren, men han signerte i begynnelsen av september en toårskontrakt med Rosenborg. 29. august 2008 annonserte Storflor at han fra og med sesongen 2009 skulle spille for Strømsgodset. I Godset var Storflor fast på laget, og var en av klubbens viktigste spillere i "Ronny Deila-perioden". I 2010 ble han cupmester for klubben og i 2013 seriemester. Både i 2011-, 2012- og 2013-sesongen toppet han listen over målgivende pasninger i Eliteserien.
Storflor har spilt fire kamper for det norske landslaget. I 2005 var han med da landslaget, bestående av spillere fra hjemlig liga, spilte tre vennskapskamper i Midtøsten. 10. oktober 2013 kom han inn som innbytter i VM-kvalifiseringskampen mot Slovenia. Han har dessuten fire U21-landskamper.
Salar de Uyuni
Salar de Uyuni er verdens største saltslette med en overflate på 10 582 km². Den ligger på punaen sørvest i Bolivia i departementene Potosí og Oruro omtrent 3650 meter over havet. De rikeste mineralforekomstene i saltsletten er halitt og gips. Saltsletten er omtrent 25 ganger større enn Bonneville Salt Flats.
Hamarkameratene i 2012
Sesongen 2012 spiller Hamarkameratene i Adeccoligaen. Dette er den 22. sesongen laget spilte i den nest øverste divisjonen i norsk herrefotball. Lagets trener er Vegard Skogheim, som har vært lagets trener siden 2009.
Tabellen
{|
Tabellplasseringer etter serierunde
Den 20. september 2012, mellom runde 22 og 23, fikk Hamarkameratene 2 poengs fraktrekk på grunn av negativ egenkapital per 30. juni 2012. fotball.no
Målscorere
{|
Serie
15 mål:
12 mål:
Ålgård Fotballklubb
Ålgård Fotballklubb er en fotballklubb fra Ålgård som ble stiftet i 1915. Klubbens A–lag er i 4. divisjon avdeling 2. Ålgård var i etterkrigstiden i den høyeste divisjonen i Norge. Etter dette har klubben stort sett vært på det tredje høyeste nivået og rykket sist opp til 2. divisjon i 2002.
Ålgård er en av de største klubbene i Rogaland i antall medlemmer og har et bredt barne– og ungdomsarbeid. Klubbens bredde har gjort at laget har klart å produsere talenter som har klart å holde Ålgård i 2. divisjon. Etter at Bryne FK rykket opp til øverste nivå i 1975 har Ålgård måttet sende fra seg mange talenter til jærlaget som bare ligger 16 km fra Ålgård. Spillere som Birk Engstrøm, Kåre Sivertsen, Sverre Kristian Vaule, Rune Medalen og Jørgen Rangnes har fått prøve seg på øverste nivå. Engstrøm har også én kamp for.
De siste talentene som har gått til større klubber har vært Marius Helle som gikk til Bryne og Edwin Kjeldner som gikk til FC Lyn Oslo. Klubben har også fått frem jenter som har gått til Klepp Idrettslag som Sissel Grude og Dagny Mellgren som scoret det avgjørende målet som sikret OL–gull for Norge i Sydney i 2000.
Historie
Lenge ble det antatt at klubben ble stiftet i 1925, og klubbens 50–årsjubileum ble feiret i 1975. Allerede da var en klar over at klubben var eldre, men den hadde ligget brakk og ble gjenopplivet 30. mars 1925. En regnet med at klubben egentlig ble stiftet 7. januar 1920. Etter 50–årsjubileet ble det funnet en pokal med inskripsjonen «ÅFK 1915». Dette er eneste grunn til at klubben i dag regner sitt stiftelsesår som 1915.
Storhetstiden
Ålgård FK meldte seg i 1928 inn i Rogaland Fotballkrets og gikk allerede i sitt første år til finalen i kretsmesterskapet der Jarl vant 5–2. Laget spilte seg opp i A–klassen i 1936 da de slo EIK 2–1 i kvalifiseringskamp på Sandnes idrettspark. I 1938/39 gjorde Ålgård seg bemerket i den nystartede Norgesserien og ledet etter høstens kamper, men det var til slutt SIF som vant seriemesterskapet etter at de slo Ålgård 1–0 i siste serieomgang. I 1939 gjorde Ålgård sin beste cupinnsats gjennom tidene der de til slutt måtte gi tapt for Drafn i Drammen i 4. runde. På 30–tallet flyttet Ravn Tollefsen til Ålgård for å jobbe på lensmannskontoret. Han kom fra SIF og var kretslagsspiller. I tillegg var han en ledertype og var en selvskreven trener, lagleder og kaptein. Det gikk mange historier om hvordan han som politimann fulgte med på spillernes oppførsel på dansefestene lørdagskvelden før kamp gjennom sine vakter. Mange dyktige spillere måtte dagen etter se kampen fra tilskuerplass når Tollefsen ikke var fornøyd. Han fikk mye ut av spillerne og disiplinen var på topp. Samtidig trakk Ålgård til seg gode spillere fra Figgjo og fikk god støtte fra DFU som var stor og dominerende i regionen. Ålgård fikk mange spillere som DFU skaffet jobb til. Alt dette førte til at årene mellom 1945 og 1950 ble Ålgårds gullalder. Høydepunktet kom i 1948 da Sportsmanden rangerte Ålgård som den sjuende beste klubben i Norge etter sterk innsats i Hovedserien:
I 1949 måtte Ålgård spille alle sine hjemmekamper på Sandnes siden DFU skulle utvide og det måtte bygges ny bane. Den nye banen ble tatt i bruk i september 1950. Baneåpningen mot Mjøndalen i kampen om Ullpokalen trakk til seg 2000 tilskuere.
Nedgangstiden
Klubben feiret i 1950 sitt 25-årsjubileum og hadde bestemt seg for å virkelig markere seg, men det gikk dårligere enn året før. Klubben klarte ikke å få frem nok talenter, selv om Alf Ravndal tok steget opp på laget, og det var de samme som spilte i klubben som hadde spilt der i mange år. I tillegg flyttet Gunnar Stensland og Sigurd Ravndal, to gode fotballspillere, til Stavanger og sluttet seg til Viking. Sverre Fredriksen overtok treneransvaret, men dette var ikke nok til at klubben klarte å holde seg i Hovedserien. Laget rykket ned mens de spilte sine hjemmekamper på Sandnes. Allerede året spilte Ålgård seg frem til kvalifisering til Hovedserien, men Gjøvik/Lyn, Årstad og Snøgg ble for sterke. Interessen var likevel fremdeles på topp. Ålgård trakk 2000 tilskuere mot Årstad i Haugesund, selv om Årstad var fra Bergen.
I 1951 kom Ålgård igjen til 3. runde i cupen og ble nok en gang satt opp mot Viking. Lagene hadde møtt hverandre ti ganger etter krigen før denne kampen, Ålgård hadde vunnet fem, Viking fire, med et uavgjort resultat. NSB satte opp ekstratog til kampen som samlet 4500 tilskuere. Etter 0–0 måtte det spilles omkamp, en kamp som gikk foran 6000 tilskuere i Stavanger.
Betegnelsen 1. divisjon ble erstattet med Landsdelsserien før sesongen 1951/52. Ålgård avsluttet denne sesongen som den forrige, med seier i serien for Rogaland. Nok en gang var klubben klar for kvalifisering. Denne gang var Varegg fra Bergen motstander i Haugesund. Kampen endte med 2–2 foran 2000 tilskuere, og det måtte spilles omkamp. Det var til slutt ekstraomganger i omkampen som skilte lagene, og Varegg kunne feire etter å ha vunnet 2–1.
Høsten 1952 kom det første hjemmetapet på den nye banen, to år etter at den ble åpnet, da Djerv 1919 vant 2–1. ÅFK tok ni av ti mulige poeng på våren 1953, men laget hadde vært for svake på høsten og klarte ikke å vinne serien dette året. Nå hadde de første av de «store» spillerne fra slutten av 40–tallet begynt å gi seg, og nye spillere kom til. 1952/53 var et godt år for klubben, en måtte tilbake til 1947 sist laget scoret så mange mål, men økonomien var dårlig. Dette skulle rettes opp i cupen, og etter en oppskriftsmessig seier over Klepp, ventet Donn i Kristiansand. Men Ålgård tapte overraskende, og klubben gikk glipp av noen tusen ekstra i inntekter.
Sesongen etter ble en nedtur, og det gikk betydelig bedre i 1955. Laget kom til 3. runde i cupen og hadde SK Brann på besøk. Men Ålgård klarte ikke å kopiere bedriften fra 1946 og tapte 6–2 etter at Gunnar Skagen scoret fem. Klubben hadde rykket ned fra Landsdelsserien våren 1955, men klarte å rykke opp igjen i 1957. Sesongen 1957/58 ble derimot den siste i Landsdelsserien. Etter at seriesystemet ble lagt om i 1961, har Ålgård aldri vært høyere enn tredje høyeste nivå. 1958 ble best husket for 1. rundekampen mot Viking, hvor en kontroversiell dommeravgjørelse til slutt gjorda at Viking vant 3–2 etter ekstraomganger. Jørgen Madland, Ålgårds keeper, snudde seg rundt mens han stod i feltet med ballen i hendene, og dommeren dømte mål. Dommeren måtte ha beskyttelse inn i garderoben etter kampen, da illsinte Ålgård–spillere mente at ballen umulig kunne ha vært over streken.
Sesongen 57/58 ble Ålgårds dårligste så langt, og i 1959 fikk klubben for første gang ikke lov til å være med i cupen. Ålgårds juniorlag ble kretsmestre i 1956, men mange av disse forsvant nokså raskt eller var ikke gode nok til å styrke laget.
4. divisjon
På begynnelsen av 1960–årene slet ÅFK i 4. divisjon. Men selv om tabellplasseringen ikke imponerte, fikk mange juniorer mye spilletid, noe som etter hvert skulle få positive utslag. I 1964 kom omslaget, og spillerne som hadde fått mye spilletid tidligere, løftet Ålgård til et jubelår. Til slutt ble riktignok Buøy IL for sterke i kvalifiseringen, men laget tapte bare en gang i serien. Sesongen 1964 ble også den beste på mange år siden også mange andre lag i klubben hevdet seg godt.
Året etter overtok den berømte fotballspilleren Reidar Kvammen treneransvaret sammen med Alf Ravndal. Sportslig skilte ikke sesongen seg ut fra årene på begynnelsen av 60–tallet, men klubben hentet hjem kretsmesterskap både på guttelag og juniorlag. Klubben hadde mange og gode talenter, men det fantes ingen kultur i klubben for å ta vare på disse. Marvin Skjæveland som var et av de største, forlot ÅFK til fordel for Ulf.
I 1966 spilte klubben seg opp i 3. divisjon etter ni år på rad i 4. divisjon. Det var ikke uventet, noe Rogalands Avis ga uttrykk for:
Dette året fikk også Ålgård sin første spiller på aldersbestemt landslag da Birk Engstrøm deltok i en nordisk turnering i Finland. Senere på året meldte han overgang til Bryne, noe som særlig vakte reaksjoner blant de eldre i klubben.
Klubben hadde store forventninger til spill i 3. divisjon i 1967, særlig etter at Vålerenga ble slått med sine beste spillere på Ålgård i treningskamp før sesongen startet. Men sesongen bød på tap etter tap og det bar rett ned i 4. divisjon igjen.
En ny tid
1969 ble et merkeår av to grunner. Den nye fotballbanen stod ferdig på Ålgård stadion, og en palassrevolusjon ble gjennomført i november i klubben. Unge uerfarne ledere nærmest kuppet årsmøtet og tok de viktigste vervene i klubben. En ny tid startet med en ny generasjon ledere som innførte målsetninger. Eldre ÅFK–medlemmer ristet oppgitt på hodet og regnet med at alt ville bli verre. Klubben rykket ikke opp, men klubben var satt i bevegelse. ÅFK var på offensiven. De nye lederne la grunnlaget for en økonomisk og sportslig vekst, både kvalitativ og kvantitativ som en merket utover 1970–årene og som la grunnlaget for dagens klubb. I 1970 ble det ansatt trener på heltid og klubben rykket opp til 3. divisjon igjen.
ÅFK beholdt plassen i 3. divisjon i 1971, men klubben strevde med å unngå nedrykk. Klubbhuset ble bygget i 1972 etter mange års planlegging og stod ferdig 21. mars 1973. I 1973 fikk også kvinnene stemmerett i klubben, og klubben fikk for første gang kvinnelige tillitsmenn.
Ålgård rykket ned i 4. divisjon i 1972 og klarte nesten å rykke opp i 1974. Særlig varmt ble det da Djerv 1919 kom på besøk til Ålgård. Djerv ledet 2–0 da det gjenstod et par minutter, men kampen endte 3–2 til Ålgård. Spillerne fra Haugesund angrep dommeren etter kampen, og lensmannen måtte rykke ut og gjenopprette orden. Det ble skrevet ut flere bøter etter kampen. Det var nettopp Djerv 1919 som snøt Ålgård for opprykket til slutt.
Året etter ble et jubelår siden klubben til slutt klarte å rykke opp etter kvalifiseringskamper mot Odda og Flekkefjord i tillegg til at klubben feiret 50 års–jubileum. Laget klarte ikke å følge opp året etter og rykket rett ned igjen, men var tilbake i 3. divisjon bare ett år senere. Klubben hadde på dette tidspunktet et svært godt juniorlag med spillere som skulle prege laget fremover, Peder Skårland, Gaute Engstrøm og Kåre Sivertsen. I tillegg hadde Sverre Kristian Vaule begynt å hevde seg.
Slaget ved Fort Sumter
12. april 1861 klokken 04.30 ble Fort Sumter angrepet av Sørstatene, og derved startet den amerikanske borgerkrigen.
Bakgrunn
Sør-Carolina erklærte sin løsrivelse fra Unionen kort tid etter Abraham Lincolns seier i presidentvalget i USA 1860, og i innen februar 1861 hadde ytterligere seks sørlige stater vedtatt lignende erklæringer. 7. februar vedtok de syv statene en foreløpig konstitusjon for Amerikas konfødererte stater (CSA) og etablerte sin midlertidige hovedstad i Montgomery i Alabama. En fredskonferanse kom sammen i Washington, DC, i et mislykket forsøk på å løse krisen. De gjenværende åtte slavestat ene avslo bønnen om å slutte seg til Konføderasjonen. Konføderate styrker tok alle unntatt fire føderale fort innenfor deres grenser. Fort Sumter var et av fortene de ikke tok. President James Buchanan protesterte, men svarte ikke med militærmakt bortsett fra et mislykket forsøk på sende forsyninger til Fort Sumter via skipet «Star of the West». Skipet ble skutt på av kadetter ved The Military College of South Carolina. Det ble ikke foretatt alvorlige militære forberedelser. Guvernørene i Massachusetts, New York og Pennsylvania begynte derimot i stillhet å kjøpe våpen og trene militsenheter.
Abraham Lincoln avla presidenteden den 4. mars 1861. I sin innsettelsestale hevdet han at formålet med USAs grunnlov var «å danne en mer perfekt union» enn Konføderasjonsartiklene som var uttrykt evige, dermed var også grunnloven evig. Han spurte retorisk om at dersom grunnloven bare var en vanlig kontrakt, ville det da ikke kreve enigheten til alle parter for å annullere den? Deretter kalte han alle løsrivelsesvedtak som «juridisk ulovlige». Han slo også fast at han ikke hadde til hensikt å invadere Sørstatene, og han hadde heller ikke til hensikt å avskaffe slaveriet i stater hvor det allerede var lovlig, men at han ville bruke makt for å beholde eiendommene til den føderale stat. Talen hans ble avsluttet med en bønn om gjenopprettelse av Unionens bånd.
Sørstatene sendte delegasjoner til Washington for å tilby å betale for de føderale eiendommene og inngå en fredsavtale med USA. Lincoln avslo alle forhandlinger med Konføderasjonens utsendinger på bakgrunn av at Konføderasjonen ikke var en legitim styresmakt, og at ved å inngå enhver avtale med den, ville det være et steg mot anerkjennelse av den som styresmakt. Utenriksminister William H. Seward deltok derimot i uautoriserte og indirekte forhandlinger som mislyktes.
Beleiringen og politisk manøvrering
Seks dager etter at Sør-Carolina løsrev seg, oppga major Robert Anderson det uforsvarlige Fort Moultrie og flyttet i hemmelighet de 85 mennene under hans kommando, kompaniene E og H i 1st U.S. Artillery, til Fort Sumter. Anderson ble utnevnt til kommandant over Charleston-garnisonen den høsten på grunn av den økte spenningen. Anderson hadde vært protesjé under Winfield Scott, øverstkommandanten i den amerikanske hæren på det tidspunktet. Han var antatt å være mer i stand til å ta seg av en krise enn den tidligere kommandanten. I løpet av høsten vurderte Sør-Carolinas myndigheter det som umulig å unngå løsrivelse og ekspropriering av føderal eiendom i havnen. Da spenningen steg, lignet tilstanden rundt fortet som lå i det som teknisk sett fremdeles var en amerikansk stat, mer på en beleiring, og til slutt plasserte Sør-Carolinas myndigheter kystvakten til å observere bevegelsene til styrkene og truet med voldeligheter da 40 rifler ble overført til et av havnefortene fra arsenalet i byen.
Mange fort ble konstruert i havnen, inkludert Fort Sumter og Fort Moultrie. Fort Moultrie var det eldste og var hovedkvarter for garnisonen. Den det ble bygget som en plattform for kanoner til å beskytte havnen med, og dets forsvar mot landbaserte angrep var dårlige. I løpet av krisen kommenterte aviser i Charleston at sanddyner hadda samlet seg langs murene på en slik måte at det lett kunne tas. Da garnisonen begynte å rydde vekk dynene, protesterte avisene. Fort Sumter dominerte inngangen til havnen og var antatt å være et av de sterkeste fortene i verden når byggingen var ferdig. Høsten 1860 var arbeidet nesten ferdig, men fortets garnison bestod av bare en soldat som var der for å bemanne fyrtårnet, Men det var betydelig sterkere enn Fort Moultre, og dets plassering på en sandbanke forhindret muligheten for et landangrep som Fort Moultrie var så sårbart for.
I ly av mørket den 26. desember 1860, naglet Anderson igjen kanonene i Fort Moultrie og flyttet styrken sin til Fort Sumter. Myndighetene i Sør-Carolina regnet det som et tillitsbrudd og krevde at fortet skulle evakueres. På dette tidspunktet var det fremdeles Buchanan som var president, og han nektet å gi etter for deres krav og satte i gang en unnsetningsekspedisjon i januar 1861. Kystbatterier skjøt på og slo tilbake det ubevæpnede handelsskipet, «Star of the West». Batteriet som skjøt var bemannet av kadetter fra The Military College of South Carolina som var de eneste trente artilleristene i Sør-Carolinas tjeneste på det tidspunktet.
Etter opprettelsen av Konføderasjonen tidlig i februar var der intern diskusjon blant tilhengere av løsrivelse om det å ta fortet var rettmessig en sak for staten Sør-Carolina eller den nyopprettede nasjonale regjeringen i Montgomery. Sør-Carolinas guvernør Francis W. Pickens var blant forkjemperne for statenes rettigheter som følte at all eiendom i Charleston havn ble ført tilbake til Sør-Carolina da staten rev seg løs.
Denne debatten gikk samtidig med en annen diskusjon som gjaldt hvor aggressivt eiendommene, inkludert fortene Sumter og Pickens, skulle tas tilbake. Jefferson Davis fortrakk i likhet med sin motpart i Washington at hans side ikke kunne bli sett på som den aggressive. Begge sider trodde at den første siden som brukte makt ville tape dyrebar politisk støtte i grensestatene som ennå ikke hadde bestemt seg for hvilken side de ville ta. Før Lincolns innsettelse den 4. mars hadde fem stater stemt mot løsrivelse, inkludert Virginia, og Lincoln tilbød åpent å evakuere Fort Sumter dersom det ville garantere Virginias lojalitet.
Brigadegeneral P.G.T. Beauregard overtok ledelsen av Sør-Carolinas styrker i Charleston den 1. mars. Beauregard var den første general utnevnt av Davis i styrkene til den nye Konføderasjonen. Han ble spesifikt utnevnt for å ta ledelsen i beleiringen. Beauregard sendte gjentatte krav om at Unionens styrker skulle enten overgi seg eller trekke seg tilbake, og gjorde grep som skulle sikre at ingen forsyninger fra byen var tilgjengelige for forsvarsstyrken som begynte å ha lite mat. Han økte også drillene blant militsen i Sør-Carolina og trente dem til å bruke kanonene de bemannet. Ironisk nok hadde Anderson vært Beauregards artilleriinstruktør ved West Point. De to stod hverandre nær, og Beauregard ble Andersons assistent etter at han ble uteksaminert. Begge sider tilbrakte mars med drilling og forbedring av festningsverkene. Abraham Lincoln oppdaget at forsyningene i fortet var mindre enn han tidligere var klar over, og han trodde at det var umulig å få til en unnsetningsekspedisjon. 4. april beordret han handelsfartøy eskortert av US Navy til Charleston. 6. april 1861 informerte Lincoln Sør-Carolinas guvernør Francis W. Pickens om at «et forsøk på å forsyne Fort Sumter med proviant vil bli gjort, og at dersom det ikke ble gjort forsøk på motstand, ville det ikke bli gjort forsøk på å sette inn flere menn, våpen eller ammunisjon uten nærmere notis [med unntak av] et angrep på fortet.»
Den konfødererte regjeringen som satt samlet i Montgomery, bestemte seg den 9. april for å åpne ild mot Fort Sumter i et forsøk på å tvinge det til å overgi seg før unnsetningsflåten ankom. Kun utenriksminister Robert Toombs motsatte seg denne avgjørelsen. Han skal ha fortalt Jefferson Davis at angrepet «vil gjøre at vi mister alle våre venner i nord. Du ønsker å angripe et vepsebol... En talløs sverm vil nå stille strømme ut og stikke oss i hjel. Det er unødvendig. Det setter oss i klanderverdig posisjon. Det er dødelig. »
Den konfødererte krigsministeren telegraferte Beauregard at dersom han var sikker på at fortet ville bli forsynt med makt, «skal du umiddelbart kreve at det blir evakuert, og dersom dette blir nektet så sett i gang, på den måten som du selv måtte velge, med å bryte det ned.» Beauregard sendte utsendinger til Fort Sumter den 11. april og satte fram sitt ultimatum. Anderson nektet, men han skal ha sagt at «menn, dersom dere ikke slår fortet i stykker rundt oss, vil vi bli sultet ut om noen få dager. »
Bombardement
Ytterligere diskusjoner etter midnatt viste seg å være forgjeves. Kl. 03.20 12. april 1861 informerte de konfødererte Anderson om at de ville åpne ild en time senere. 04.30 eksploderte et enslig eksplosiv fra Fort Johnson over Fort Sumter. Det var starten på bombardementet fra 43 kanoner ved Fort Moultrie, Fort Johnson, det flytende batteriet i Charleston Harbor og Cummings Point. Edmund Ruffin, en kjent løsrivelsesforkjemper, hadde reist til Charleston for å være til stede ved krigens begynnelse, og var til stede slik at han fikk skyte det første skuddet på Sumter etter signalskuddet.
Haakon VII
Dekorasjoner
• Storkors av Den hvite ørns orden, Polen
• Storkors av Kristusordenen, Portugal
• Storkors av Avizordenen, Portugal
• Storkors av Santiago av sverdets orden, Portugal
• Storkors av Tårn- og sverdordenen, Portugal
• Storkors av Carol Is orden, Romania
• Storkors av Aleksander Nevskij-ordenen, Russland
• Storkors av Sankta Annas orden, Russland
• Storkors av Den hvite ørns orden, Russland
• Storkors av Sankt Stanislaus-ordenen, Russland
• Ridder av Hosebåndsordenen, Storbritannia
• Storkors av Badets orden Storbritannia
• Storkors av Den kongelige Victoriaordenen, Storbritannia
• Det kongelige Victoriakjedet, Storbritannia
• Bailiff storkors av Den britiske Johannitterordenen, Storbritannia
• Dronning Victorias 60 års regjeringsmedalje, Storbritannia
• Kong Edvard VII og Dronning Alexandras kroningsmedalje, Storbritannia
• Ridder av Serafimerordenen, Sverige
• Storkors av Chakri-ordenen, Thailand
• Storkors av Den hvite løves orden, Tsjekkoslovakia
• Krigskorset 1939–1945, Tsjekkoslovakia
• Storkors i briljanter av Osmanieordenen, Tyrkia
• Storkors av Den wendiske krones husorden, Mecklenburg
Nådendal
Nådendal kraftverk er opprinnelig et kullkraftverk fra 1972, på i alt 366 MW effekt. Det har blitt modernisert til også å kunne brenne fyringsolje og biomasse.
Haakon VII
Dekorasjoner
• Storkors av Den sorte ørns orden, Preussen
Maratha-Mysore krigen
Maratha-Mysore krigen var en konflikt på det indiske subkontinent mellom Kongedømmet Mysore og Marathariket. Den begynte i februar 1785, og endte med undertegnelsen av traktaten i Gajendragad i april 1787. I kjølvannet av den andre engelsk-mysoriske krig (1780–1784), søkte den mysoriske herskeren Tipu Sultan å hindre offensive trekk fra Marathariket, som hadde etablert en militær allianse med nizamen av Hyderabad for å gjenerobre territorier som begge hadde tapt til Mysore i tidligere konflikter. I store deler av disse territoriene ble det utført framrykninger, tilbaketrekninger og beleiringer av befestede steder. Marathariket forsøkte også å trekke Det britiske ostindiske kompani inn i den ulmende konflikten, men en nøytralitetspolitikk som ble gjennomført av den nye generalguvernøren, Charles Cornwallis, gjorde deltagelsen umulig.
Haakon VII
Dekorasjoner
• Storkors av Den røde ørns orden, Preussen
Maratha-Mysore krigen
Fredsavtalen som endte krigen ga begge sider noen territoriale gevinster. Mysore måtte også betale et engangsbeløp.
Haakon VII
Dekorasjoner
• Storstjerne av Ærestegnet for fortjenester, Østerrike
Karl Joseph Schulte
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Undercover Boss Norge
Format
På slutten av uken går lederne tilbake til sin sanne identitet og kaller inn de ansatte de jobbet med til individuelle samtaler på bedriftens hovedkontor. Sjefene avslører sin identitet, og belønner hardt arbeidende ansatte med gaver, forfremmelse, eller økonomiske belønninger, mens andre ansatte får opplæring eller bedre arbeidsforhold.
Langfjella
I dag er betegnelsen Langfjella mye brukt innen meteorologi, da fjellområdene svært ofte fungerer som et værskille mellom Østlandet og Vestlandet. Værvarslingsområdet «Langfjella» omfatter fjellområdene på vannskillet mellom Østlandet og Vestlandet fra Jotunheimen og sørover. Området øst for Langfjella blir da ofte nevnt som Østafjells.
Langfjella er en rest av Den kaledonske fjellkjeden, og dekker bortimot 20 forskjellige fjellområder.
Flavio Biondo
Liv og virke
I 1432 utnevnte pave Eugenius IV Biondo til sin kanslisekretær i det pavelige kansli. Biondo ledsaget paven i hans eksil, var hans sekretær i Ferrara og i Firenze og vendte tilbake til Roma med ham. Han var sekretær for i alt fire paver, og hadde dermed god anledning til å finne historiske kildematerialer. Foruten pave Eugenius var det hans etterfølgere pavene Nikolaus V, Callistus III og den store humanist pave Pius II. Biondo ble viden kjent for sin sakkunnskap og samlet mye materiale for sine historiske, antikvariske og topografiske arbeider. Biondo forfattet tre encyklopedier som så skulle dagge grunnlag for alle de påfølgende ordbøker som romersk arkeologi og romerske antikviteter.
De tre encykopediene var systematiske og dokumenterte beskrivelser av ruinene og topografien i det gamle Roma, og det er dette arbeidet som sener gav ham ry som en av de første arkeologer. På hans tid var Roma gamle ruiner nedgrodde og uutforskede. Da Bracciolini i 1420 besteg kapitolhøyden så han bare øde jorder. Forum Romanum var begravd i eroderte jordhauger der kuer gikk og beitet—Campo Vaccino— og griser gravde i ugresset. Flavio og andre humanister som Leone Battista Alberti begynte å utforske og dokumentere arkitekturen og topografien og således kunne de danne seg et mr konkret bilde av det gamle Romas fordums storhet.
Flavios første arbeide var De Roma instaurata (3 bind, 1444-1448), en rekonstruksjon av den gamle romerske topografi. Dette var (og) er ikke bare det første deskriptive arbeid om Romas ruiner, men over gamle ruiner i det hele tatt.
Det andre verket var det meget populære De Roma triumphante (1479) om det hedenske Roma og hvordan man i den tid kan finne forbildene til samtidens embedsdrakter og militæruniformer.
Skriftene hans ble ikke trykket før etter hans død, fordi boktrykkerkunsten ennå ikke var kommet til Italia.
Uttrykket Agro romano ble reintrodusert (og oversatt fra det latinske Ager romanus) nettopp av Flavio Biondo i disse verker redigert og utgitt posthumt av hans sønner, men da var det som et mer rent geografisk landskapsbegrep uten de gamle politiske-administrative betydninger som tidligere.
I 1474 kom Italia illustrata, og i 1483 Historiæ, som dekker tiden fra 410 til 1440. En samlet utgave av verkene hans utkom i 1559 i Basel. Et skrift som ble oppdaget senere, Historia Foroliviensis, ble utgitt av Muratori i Scriptores Rerum Italarum.
Purreløk
Purre er rik på jern, karoten og C-vitamin, fremst i de grønne delene.
I Norden vokser også purre vilt, det er funnet 66 forskjellige kloninger av purre hittil.
Solen
Egenskaper
Solens rotasjon ble oppdaget av Galileo Galilei i 1610. Med sitt nykonstruerte teleskop kunne han se solflekkene flytte seg fra dag til dag, fra øst mot vest på solskiven.
Solen er en stjerne av typen populasjon I. Det vil si at den er relativt ung – cirka 4,6 milliarder år gammel – og relativt rik på tunge grunnstoffer. Dannelsen av solen kan ha blitt utløst av sjokkbølger fra en eller flere nærliggende supernovaer. Et tegn på dette er den store forekomsten av tyngre grunnstoffer, slik som gull og uran, i solsystemet vårt sett i forhold til ved stjerner av typen populasjon II, som er eldre og fattige på disse stoffene. Den store forekomsten kan skyldes endergone reaksjoner fra en supernova. Den kan også skyldes overgang fra et grunnstoff til et annet og tyngre på grunn av nøytronabsorpsjon i en massiv andregenerasjons stjerne.
Et annet tegn på tilførsler fra mer enn én supernova, er at molekylskyen som solsystemet ble dannet av, rommet forskjellige generasjoner av stjernestøv. Inklusjonen i Allende-meteoritten inneholder langt mindre magnesium-26 enn det normale i meteoritter. Dette betyr at deler av skyen var uten radioisotopet aluminium-26, som er råstoff til dannelsen av magnesium-26, mens en annen del av skyen ble tilført dette stoffet.
Solen har ingen klar grense slik steinplanetene har, og i de ytre delene faller tettheten av gassen eksponentielt med økende avstand fra sentrum. Likevel har solen en veldefinert indre struktur. Dens radius måles fra sentrum til kanten av fotosfæren. Utenfor dette laget er gassene for kjølige eller tynne til å stråle noen betydelig mengde lys, og derfor er denne overflaten det som er lettest synlig for det blotte øye.
Kjernen
Kjernen produserer en betydelig mengde termisk energi ved fusjon. 99 prosent av energien genereres innenfor de innerste 24 prosent av solens radius. Ved 30 prosent av radien har fusjonen stoppet nesten helt opp. Resten av stjernen varmes opp av energi som føres utover fra kjernen og lagene like utenfor. Energien som produseres av fusjon i kjernen, beveger seg utover gjennom solens ulike lag til fotosfæren, før den slipper ut i rommet som sollys eller partiklers kinetiske energi.
Proton-proton-kjeden foregår ca. 9,2 ganger per sekund i kjernen. Reaksjonen bruker fire frie protoner (hydrogenkjerner), og konverterer ca. 3,7 protoner til alfapartikler (heliumkjerner) hvert sekund (av totalt ~8,9 frie protoner i solen), eller ca. 6,2 kg per sekund. Fusjon av hydrogen til helium frigjør ca. 0,7 % av massen som energi. 4,26 millioner tonn masse omdannes til 384,6 yottawatt (3,846 W, eller 9,192 megatonn TNT) per sekund. Denne massen blir ikke ødelagt ved at energi dannes. En kan heller si at den transporteres bort i den utstrålte energien, slik det beskrives i masseenergiloven.
Energiproduksjonen varierer med avstanden fra sentrum. I sentrum anslår modeller at den er ca. 276,5 watt/m³, en tetthet som tilnærmer seg mer reptil metabolisme enn en kjernefysisk bombe. Maksimal energiproduksjon blir sammenlignet med volumetrisk varme som genereres i en aktiv komposthaug. Det enorme mengden energi som sendes ut, skyldes ikke høy effekt per volum, men den enorme størrelsen.
Fusjonshastigheten i kjernen er i en selvkorrigerende likevekt; en liten økning vil gjøre at kjernen varmes ytterligere opp og ekspanderer noe mot vekten av de ytre lagene. Dette reduserer fusjonshastigheten og korrigerer perturbasjonen. En liten senking i hastigheten vil avkjøle og krympe kjernen, slik at fusjonshastigheten reverseres.
Gammastrålingen (høyenergi-fotoner) fra fusjonsreaksjoner absorberes i bare et par millimeter av solplasma og blir utstrålet igjen i vilkårlige retninger ved noe lavere energi. Derfor tar det lang tid før strålingen når solens overflate. Estimater av ferdstiden for fotonene varierer fra 10,000 til 170,000 år. Nøytrinoene, som står for ca. 2 % av energiproduksjonen, tar bare 2,3 sekunder for å nå overflaten. Energitransporten involverer fotoner i termodynamisk likevekt med materie, med en periode på 30,000,000 år. Dette er også tiden solen vil bruke på å stabiliseres hvis hastigheten på energigenereringen i kjernen plutselig skulle endres.