cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amerikansk litteratur
Realismen, Mark Twain og poesien
William Dean Howells representerte også den realistiske tradisjonen i sine romaner, The Rise of Silas Lapham, og hans arbeid som redaktør av Atlantic Monthly. Han var også konsul i Venezia i årene 1861–1865, og erfaringene derfra førte til at han introduserte europeisk samtidslitteratur i USA, og som litteraturkritiker hadde han betydning ved at fremmet både kvinnelige forfattere og den realistiske litteraturen.
Homestead Air Reserve Base
Homestead Air Reserve Base er en av det amerikanske flyvåpenets reservistflystasjoner, og ligger ved Miami i Florida i USA. Som Homestead Air Force Base spilte den en viktig rolle under Cubakrisen på 1960-tallet. Den er nå hjem til 482d Fighter Wing.
Bouvetøya naturreservat
Bouvetøya naturreservat er et naturreservat som ble vedtatt opprettet 17. desember 1971 og omfatter Bouvetøya og territorialfarvannet rundt øya. Naturreservatets areal var ved opprettelsen 49 km² land og 500 km² sjø. Sjøarealet ble utvidet til 2 213 km² i forbindelse med Norges utvidelse av øyas territorialfarvann fra fire til tolv nautiske mil 1. april 2008.
Naturreservatstatusen innebærer at landskapet skal være fredet mot alle tekniske inngrep som vegbygging, oppføring av bygninger og anlegg av enhver art eller annen virksomhet som medfører terrenginngrep og forstyrrelser av naturmiljøet. Nødvendig husvær for oppsyn skal likevel kunne oppføres. Avtalen om værvarslingsstasjonen som er inngått mellom Norge og Sør-Afrika er unntatt fra fredningen. Dyrelivet, inkludert fuglreir og -egg, er fredet hele året og det er forbud mot ilandføring av hunder. Plantelivet er fredet mot alle skader som ikke skyldes vanlig ferdsel.
Pengemengde
Opphav
I Norge og andre stater som har et gjeldsbasert pengesystem opprettes pengene ved låneopptak fra banker og andre kredittskapende institusjoner. Sentralbankene spiller en avgrenset rolle.
Ved utlån oppretter banken et innskudd på låntakers konto i bytte mot et verdipapir (gjeldsbrev). Bankinnskudd eksisterer kun som bokføring og opphører når lånet tilbakebetales, men telles med i og utgjør det aller meste av pengemengden. Bankinnskudd er lån til banken som enkelt kan overføres mellom kontoer og er derfor penger, mer spesifikt «kontopenger».
Faller bankens utlån og andre eiendeler (etter tap) lavere enn bankens innlån blir banken betalingsudyktig og går konkurs. For å sikre innlånene (innskudd, sertifikater og obligasjoner) er bankene lovpålagt å ha (egen-) kapital som overgår 8 prosent av risikovektede utlån. Dette kalles kapitaldekningskrav. (Kravet beregnes ulikt for hver kategori av eiendeler på bankens balanse. Jo tryggere en plassering anses å være, jo lavere er risikovekten, helt ned til utlån til staten som er uten kapitaldekningskrav. I det banken aksepterer et gjeldsbrev fra en kunde, øker bankens utlån. Samtidig godskrives kundens konto og således øker bankens innlån. Dette innebærer en økning av pengemengden (kunden kan umiddelbart disponere kontopengene etter eget forgodtbefinnende). Bankens kapitaldekningskrav sørger imidlertid for at minst en viss andel av pengemengdeøkningen er egenkapital på bankens egen balanse, og i prinsippet kan denne egenkapitalen tapes uten at banken går konkurs.
Pengene sentralbanken oppretter kalles basispengemengden og består hovedsakelig av kontopenger hos sentralbanken. Prosessen er lik som hos bankene, et innskudd (kontopenger) opprettes på låntakerbankens konto i bytte mot verdipapirer (gjeldsbrev). Bankenes konto i sentralbanken brukes også til overføringer mellom bankene, og det er herfra kontanter kommer i sirkulasjon ved at en bank trekker fra konto for å møte etterspørselen fra egne kontohavere. En banks kontantbeholdning regnes som en del av bankens reserver og telles med i basispengemengden, men ikke «pengemengden» slik den er definert. Kontanter hos sentralbanken regnes ikke som penger i det hele tatt, kun trykksaker. Kontanter blir «basispenger» når de mottas av en bank, og videre en del av pengemengden når de forlater banksystemet helt. Fysisk trykking av kontanter har i seg selv ingen påvirkning på pengemengden i moderne tid (med unntak av pengeforfalskning).
Inflasjon og deflasjon
Siden utlån er grunnlaget for pengene er veksten raskere ved lavt rentenivå kombinert med stor utlånsvillighet fra bankene. I tillegg påvirker staten pengemengden betydelig med statsgjeld, enten ved store opptak eller store nedbetalinger.
Nithsdale
Nithsdale var mellom 1975 og 1996 et distrikt i regionen Dumfries and Galloway. Siden ordningen med distrikter ble avskaffet i 1996 har det blitt styrt som en del av regionen.
Amerikansk litteratur
Realismen, Mark Twain og poesien
Henry James (1843–1916) konfronterte det gamle dilemmaet om den gamle og den nye verden ved å skrive direkte om den. Selv om han var født i New York tilbrakte han det meste av sitt voksne liv i England. Mange av hans romaner omhandler amerikanere som levde eller reiste i Europa. Med dets intrikate, meget habile setninger og dissekering av emosjonelle og psykologiske nyanser kan James’ romaner oppleves som vanskelig tilgjengelige for enkelte lesere. Blant hans mer ‘lettere’ romaner finnes kortromanen Daisy Miller, om en fortryllende amerikansk pike i Europa. En mer sofistikert landsmann av henne driver kur og hans interesse for henne er forhindret av hennes egen flørting, noe som blir mislikt av andre landsmenn de møter i Sveits og Italia. En anne roman av James som ble populær var The Turn of the Screw, en gåtefull spøkelsesfortelling.
Århundreskiftet
På begynnelsen av 1900-tallet ekspanderte amerikanske romanforfattere fiksjonens sosiale spektrum til omfatte både livets høye som lave sider, og tidvis knyttet seg til naturalistskolens realisme. I sine fortellinger gransket Edith Wharton (1862–1937) overklassen, Østkystens samfunn langs kystlinjen hvor hun selv hadde vokst opp. En av hennes fineste bøker, Uskyldens tid (The Age of Innocence, 1920), sentreres om en mann som velger heller å gifte seg med en konvensjonell, sosialt akseptabel kvinne enn en fascinerende fremmed. På omtrent samme tid avbildet Stephen Crane (1871–1900), best kjent for hans roman fra borgerkrigen, The Red Badge of Courage (1895), livet til prostituerte i New York i Maggie: A Girl of the Streets (1893). Crane, som var 21 år gammel, hadde finansiert utgivelsen av romanen selv. I romanen Sister Carrie (1900) portretterte Theodore Dreiser (1871–1945) en landsens pike som flytter til Chicago hvor hun forsøker å realisere sin egen amerikanske drøm ved først å bli elskerinne til flere menn før hun blir en kjent skuespiller. Hamlin Garland og Frank Norris skrev om problemene til amerikanske bønder og andre sosiale emner fra et naturalistisk perspektiv.
Mer direkte politisk skrifter diskuterte sosiale emner og makten til forretningsselskapene. En del som Edward Bellamy (1850–1898) i Looking Backward (1888) streket opp andre alternative og mulige politiske og sosiale rammeverk for samfunnet. Upton Sinclair (1878–1968) som skrev over 90 bøker i ulike sjangrer, men er kanskje mest kjent for sin skandaleroman The Jungle (1906). Den handlet om forholdene i den industrielle kjøttproduksjonen, og førte til et offentlig oppstyr og bidro delvis til et lovvedtak om kjøttinspeksjon i 1906. Boken gjorde seg også til talsmann for sosialisme, en løsning USA ikke var i stand til å ta innover seg. Andre politiske forfattere i denne perioden omfattet Edwin Markham, William Vaughn Moody. Journalistiske kritikere, inkludert Ida M. Tarbell og Lincoln Steffens fikk merkelappen «The Muckrakers» («Møkkaspredere»). Henry Brooks Adams' litterære selvbiografi, The Education of Henry Adams avbildet også en sviende beskrivelse av utdannelsessystemet og det moderne liv.
Eksperimenter i stil og form gikk snart opp i den nye friheten i emner for innhold. I 1909 utga Gertrude Stein (1874–1946), berømt for sitt utsagn om at en «Rose er en rose er en rose er en rose» og levde da som landflyktig i Paris, utga Three Lives, et innovativt skjønnlitterært verk som var preget av hennes kunnskap om kubisme, jazz, og andre samtidsbevegelser i kunst og musikk. Stein ga navn til en gruppe av kjente amerikanske kunstnere som levde i Paris på 1920- og 1930-tallet: «den tapte generasjon».
Lyrikeren Ezra Pound (1885–1972) var født i Idaho, men tilbrakte det meste av hans voksne liv i Europa. Hans verk er komplekst, tidvis obskurt og uklart og med tallrike referanser til andre kunstformer og til en omfattende rekke av litteratur, både vestlige og østlig. Han påvirket mange andre poeter, tidvis også som rådgiver, blant annet T. S. Eliot (1888–1965), en amerikansk utvandret forfatter som fikk engelsk statsborgerskap. Eliot skrev reservert, intellektuell poesi, markert av en kompakt struktur av symboler. I The Waste Land (1922), et revolusjonerende modernistisk dikt på 434 linjer, innarbeidet han en mistenksom visjon av samfunnet etter den første verdenskrig. En del utgivelser av diktet kom med langt forord og fotnoter av forfatter, uten at det nødvendigvis gjorde verket mer forståelig, men i 1948 fikk han uansett Nobelprisen i litteratur.
Amerikanske forfattere uttrykte også desillusjonering etter krigen. Fortellinger og romaner av F. Scott Fitzgerald (1896–1940) fanget inn den rastløse, nytelsessyke, og trassige stemningen på 1920-tallet. Fitzgeralds karakteristiske tema, uttrykt skrapt og inderlig i Den store Gatsby (1925), er ungdommens gylne drømmer som oppløses i følelser av mislykkethet og skuffelser. Fitzgerald tydeliggjør sammenbruddet til en del sentrale amerikanske idealer, som anvist i uavhengighetserklæringen, som frihet, sosial likhet, og fred, trekk som ble hardt truet av presset fra det moderne samfunnet tidlig på 1900-tallets høykonjunktur. Sinclair Lewis og Sherwood Anderson skrev også romaner med kritiske beskrivelser av det amerikanske liv. John Dos Passos skrev om krigen og i sin amerikanske trilogi som strakte seg inn i Den store depresjonen på 1930-tallet.
Fem år før Hemingway var det en annen amerikansk romanforfatter som vant Nobelprisen: William Faulkner (1897–1962). Med sine lange og komplekse setninger var han en motpol til den samtidige Ernest Hemingway. Faulkner greide å sammenfatte en enorm menneskelig rekkevidde i «Yoknapatawpha County», en fiktiv region i Mississippi. Han nedtegnet sine figurers tilsynelatende urelaterte skravling for å kunne beskrive deres innerste jeg, en teknikk som kalles for bevissthetsstrøm (engelsk «Stream of consciousness»). I virkeligheten var disse passasjene omhyggelig utformet, og deres tilsynelatende kaotiske struktur skjulte flere meningslag. Han rotet sammen tidssekvensene for å vise hvordan fortiden, særlig slaveområdet i Sørstatene hadde vedvart inn i samtiden. Blant hans fremste verker er Larmen og vreden (The Sound and the Fury, 1929), Lys i august (Light in August, 1932) og Absalom Absalom! (1936).
Depresjonstidens litteratur
Henry Miller (1891–1980) påtok seg en unik plass i den amerikanske litteraturen på 1930-tallet da hans delvis selvbiografiske romaner, skevet og utgitt i Paris, ble bannlyst i USA. Selv om hans betydeligste verker, som omfatter romanene Krepsens vendekrets (Tropic of Cancer, 1934) og Black Spring (1936) ikke ble tillatt solgt i USA før i 1962 hadde både deres temaer og stilistiske nyvinninger allerede hatt en betydelig påvirkning på de påfølgende generasjonene av amerikanske skribentene.
Sørstatslitteraturen
Sørstatene hadde øyensynlig en grobunn for en rik litterær tradisjon som til tross for individuelle nyanser har umiskjennelige fellestrekk. I denne delen av USA var man i opprør mot den tradisjonen man utgikk fra, lenge før andre deler av USA begynte å sette spørsmålstegn ved sin bakgrunn og den amerikanske drømmen. I nederlagsstemningen etter først borgerkrigen, deretter den andre verdenskrigen er både tid og sted tilstede i det vedvarende sørstatsdramaet.
To sjangretrekk knyttes til sørstatene, «new fiction» og sørstatsgotikk. Det førstnevnte var en merkelapp som rundt 1950 ble gitt til en rekke og ulike forfattere som William Faulkner (1897–1962), Tennessee Williams (1911–1983), Truman Capote (1924–1984), Jean Stafford (1915–1979), Paul Bowles (1910–1999), Carson McCullers (1917–1967), Flannery O'Connor (1925–1964) og flere. New fiction besto i og for seg ikke av noe særskilt nytt, men heller i hva forfatterne ikke ville ha: De følte ingen forpliktelse i være knyttet til en politisk ideologi eller gjenspeile en politisk virkelighet eller en sosial struktur. Isteden skulle litteraturen være en gjenspeiling av forfatterens fantasi. Det gotiske elementet var høyst verdslige monstre og det voldelige, skrekkinnjagende, og uortodokse som preget sørstatsgotikken. Ofte fremmet denne litteraturen en følelse av usikkerhet gjennom bisarre forviklinger, brutale og voldelige innslag med en moralsk ambivalens.
Med henhold til hennes vektlegging på det groteske har Flannery O'Connor uttalt at «alt som kommer ut av sørstatene vil bli kalt for grotesk av lesere i nordstatene, om det da ikke er virkelig grotesk, i hvilket tilfelle det vil bli kalt for realistisk.»
Den kalde krigen
I tiden etter den andre verdenskrig og fram til slutten av 1960-tallet, og tidlig på 1970-tallet kom noen av de mest populære verkene i amerikansk litteraturhistorie. De siste få av de mer realistiske modernister sammen med de ville romantiske beatnik-skribentene dominerte hovedsakelig perioden, mens de som responderte direkte til USAs deltagelse i verdenskrigen bidro med deres betydelige innflytelse.
Selv om Saul Bellow (1915–2005) var født i Canada vokste han opp i Chicago og ble en av de mest innflytelsesrike romanforfattere i USA i tiårene etter verdenskrigen. I bøker som The Adventures of Augie March (1953) og Henderson the Rain King (1959) malte Bellow et livaktig portrett av den amerikanske byen og dens særegne figurer som befolket den. Bellow fikk Nobelprisen i litteratur i 1976.
Fra J. D. Salingers Ni fortellinger (Nine Stories, 1953) og Hver tar sin – så får vi andre ingen (The Catcher in the Rye, 1951) til Sylvia Plaths (1932–1963) The Bell Jar (1963), ble USAs galskap plassert fremst i nasjonens litterære uttrykk. Emigrantforfattere som Vladimir Nabokov (1899–1977), med Lolita (1955), smidde videre med temaet og bortimot på samme tid tok beatnikene et betydelig skritt unna med deres forlengelse av den tapte generasjon.
Lyrikken og romanene til «beat-generasjonen» kom i modningsfasen. De var hovedsakelig født fra en sirkel av intellektuelle dannet i New York rundt Columbia University og etablert mer offisielt en tid senere i San Francisco. Begrepet «beat» refererte, alle på den samme tid, til den motkulturelle rytmen i jazzverdenen, til en sans for opprør overfor det konservative trykket fra etterkrigssamfunnet, og til en interesse for nye former for åndelige erfaringer gjennom narkotika, alkohol, filosofi og religion, og særlig gjennom zen-buddhismen. Allen Ginsberg (1926–1997) satte bevegelsens tone med sitt dikt Hyl (Howl, 1956) som hadde sin karakteristiske og treffende åpning «Jeg så de beste hjerner i min generasjon ødelagt av galskap...» På samme tid feiret hans gode venn Jack Kerouac (1922–1969) beatnikenes løsslupne, spontane, og omflakkende livsstil i sine mange bøker, særlig På kjøret (On the Road, 1957).
For krigsromanen i særdeleshet var det en litterær eksplosjon i Amerika i etterkrigstiden. En del av de best kjente som ble skapt er Norman Mailers De nakne og de døde (The Naked and the Dead, 1948), Joseph Hellers absurde Catch-22 (1961), og Kurt Vonnegut Jr.s enda mer absurde Slakterhus-5 (Slaughterhouse-Five, 1969). MacBird! (1967), som ble skrevet av Barbara Garson, var et annet godt mottatt verk som blottet Vietnamkrigens absurditet. Skuespillet var også beryktet ved at den anklaget president Lyndon Johnson («Macbeth») og hans hustru Lady Bird Johnson («Lady Macbeth») av kriminelt ansvarlig for mordet på Kennedy.
I kontrast viste John Updike (1932–2009) det som ble karakterisert som en mer idyllisk side av det amerikanske livet og som han nærmet seg fra en lavmælt, men nedbrytende skrivestil. Hans roman fra 1960, Hare, Løp! (Rabbit, Run) brøt ny grunn da den kom med sin karakterisering og detaljer av og om den amerikanske middelklasse. Den er også kreditert som en av den første romaner som noen gang benyttet presens i sitt fortellerløp.
Ralph Ellisons (1913–1994) roman fra 1953, Usynlig mann (Invisible Man) ble øyeblikkelig oppfattet som en av de mektigste og mest sensasjonelle verker i de første årene etter verdenskrigen. Dens fortelling om en svart mann i det urbane nord kledde naken den undertrykkende rasistiske spenningen som fortsatt var tilstede samtidig som boken også oppnådde å være en eksistensiell karakterstudie.
Samtidens amerikansk fiksjon
Grovt sett fra tidlig på 1970-tallet og fram til i dag er den mest kjente litterære kategorien, skjønt tidvis utfordret som en egnet tittel, postmodernismen. Betydelige, intellektuelt godt mottatte forfattere fra denne perioden (ikke nødvendigvis samtlige postmodernister) er blant annet Thomas Pynchon, Tim O'Brien, Robert Stone, Don DeLillo, Paul Auster, Toni Morrison, Philip Roth, Cormac McCarthy, Raymond Carver, John Cheever, Joyce Carol Oates, Kathy Acker, Joan Didion  og Annie Dillard. Forfattere som har fått merkelappen postmodernister har ofte bearbeidet på mange og ulikt vis populærkulturen og massemedias påvirkning på den gjennomsnittlige amerikanske oppfattelsen og erfaringen av verden. Den blir også ofte kritisert sammen med den amerikanske regjering og i mange tilfeller den amerikanske historie, men særlig med den gjennomsnittlige amerikanske oppfattelsen av personens egen historie.
Mange postmoderne forfattere er også godt kjente for å ha scener fra hurtigmat-restaurentater, fra undergrunnsbanene, eller i kjøpesentrene. De skriver også om narkotika, om kosmetiske eller plastiske kirurgi, og om fjernsynsreklamer. Tidvis tar disse beskrivelsene en form som kan minne om er hyllest, men en god del av forfatterne innenfor denne retningen tar ofte en velvitende, selvbevisst, sarkastisk og nedlatende holdning til sine emner. Bret Easton Ellis, Dave Eggers, Giannina Braschi, Chuck Palahniuk, og David Foster Wallace er de som kanskje best er kjent for denne tendensen.
Niels Chr. Geelmuyden
Niels Chr. Geelmuyden har hovedfag i statsvitenskap fra Universitetet i Oslo. I tillegg har han grunnfag i psykologi og historie samt utdannelse fra befalsskolen for Kystartilleriet. Han har arbeidet som kanonkommandør, lærer og tekstforfatter.
Forfatterskap
Geelmuyden skriver på riksmål. Han benytter i stor grad humor, ironi og ordspill i sine tekster. Siden 1990-årene har han skrevet mye for Morgenbladet, samt forskjellige tidsskrifter. Geelmuyden har gitt ut flere samlinger med portrettintervjuer av kjente personer, de fleste som gjenbruk av artikler opprinnelig skrevet for Kapital, Henne og andre ukeblader.
På grunn av hans direkte stil har noen av hans tekster skapt kontroverser, blant annet hans intervju med daværende statsminister Gro Harlem Brundtland for Det Nye i 1993. Brundtland hadde satt som betingelse at hennes pressesekretær skulle være til stede under intervjuet, at spørsmålene skulle forelegges på forhånd, og at intervjuet skulle tas opp på bånd. Geelmuyden gjenga statsministeren ordrett, men intervjuet ble ikke publisert før etter at pressesekretæren hadde gjort betydelige omskrivinger. Intervjuet ble også publisert senere i Geelmuydens versjon i tidsskriftet Kapital i august 1993 og også i boken Ærlighetens Komedie.
Han har skrevet biografi om kunstneren Inger Sitter i 2009, om Trygve Hegnar i 2002 og om presten Børre Knudsen i 1988.
Geelmuyden har i flere intervjuer og artikler beskrevet følelsen av å stå utenfor det litterære etablissementet i Norge, og kritisert manglende offentlig støtte til egne bøker og prosjekter. For sine seneste faktabøker om mat og drikke har han fått bred oppmerksomhet i mediene og kritikk fra flere fagfolk,   men også positive omtaler i blant annet Sykepleien for boken Pillebefinnende. For kokeboken Sunnheten på bordet ble han og medforfatteren René Zografos i mai 2017 hedret med sølvmedalje i finalen i Gourmand Cookbook Awards i kategorien verdens beste kokebøker i helse og ernæring for 2016. Journalisten Gerhard Helskog kjøpte et klassesett av Kjempers Ødeland og delte ut i redaksjonen.
Familie
Niels Christian Geelmuyden er bosatt på Hulebakk på øya Tjøme i Vestfold. Han er bror til siviløkonom og kommunikasjonsrådgiver Hans Geelmuyden.
Marta Kuzma
Marta Olena Kuzma (født 21. juni 1964 i New York) er en amerikansk kunstviter og kurator.
Marta Kuzma vokste opp i New York i en familie med røtter i Ukraina. Hun utdannet seg som kunstviter med en kandidateksamen i ‘Art History and Political Economy’ fra Columbia University i New York og en magistereksamen i ‘Aesthetics and Art Theory’ fra MIddlesex University i London. Hun arbeidet senere blant annet som ansvarlig for internasjonele ustillinger på International Center for Photography i New York (1991–1993), som den førsta direktøren for Soros Center for Contemporary Art i Kyiv i Ukraina (1993–?), finansiert av George Soros, og så som sjef for organisasjonen for lokal kunstnerstøtte ‘The Washington Project for the Arts’ 1999–2001.
Fra 2005 til 2013 var hun direktør for stiftelsen Office for Contemporary Art Norway (OCA) i Oslo og har deretter vært professor i kunstteori ved ‘Instituto Universitario di Venezia’ i Venezia i Italia. Hun var ansvarlig for den nordiske paviliongen under Veneziabiennalen 2009, og kurator sammen med kuratoren Pablo Lafuente og filosofiprofessoren Peter Osborne (født 1958) for Norges utstilling ved Veneziabiennalen 2011, samt kurator under Carolyn Christov-Bakargiev (født 1957) for documenta 13 i Kassel i Tyskland. Marta Kuzma, som leder for OCA, fikk hele 5 norske kunstnere med på dOCUMENTA (13) i 2012.
Sächsische Staatskapelle Dresden
Sächsische Staatskapelle Dresden (det saksiske statskapellet i Dresden) er et av de eldste og mest tradisjonsrike orkestre i verden. Det ble grunnlagt 22. september 1548 av kurfyrst Moritz av Sachsen. Det er antagelig det orkester i verden som har vært i uavbrutt aktivitet lengst. Det har tilhørt de ledende orkestre i Europa gjennom et stort antall musikalske epoker. Orkestret spiller ved Semperoperaen.
Hoffkapellmestre ved det saksiske hoffet inkluderte Johann Walter, Heinrich Schütz og Johann Adolf Hasse. I det 19. århundre ledet Carl Maria von Weber, Richard Wagner og Ernst von Schuch statskapellet. Orkesterets offentlig konsertvirksomhet begynte på 1800-tallet; i 1858 ble abonnementskonserter innført. Dirigenter i det tyvende århundre inkluderer Fritz Reiner, Fritz Busch, Karl Böhm, Rudolf Kempe, Franz Konwitschny, Otmar Suitner, Kurt Sanderling og Herbert Blomstedt. Fra 1992 til sin død i 2001 ledet Giuseppe Sinopoli orkestret. Dets nåværende sjefsdirigent er Bernard Haitink, æresdirigent er Sir Colin Davis.
Gutasagaen
Gutasagaen er en svensk «saga». Gutasagaen er det populære navnet på Gotlands gamle krønike. Gutarne er Gotlendingernes gamle navn på seg selv. Gutasagaen omhandler Gutarnes eldste historie, fra mytene og fram til faktiske hendelser som kristendommens inntog på Gotland. Sagaen er skrevet på forngutnisk, et eget språk som norsk eller svensk. Olav den hellige fra Norge er en betydelig hendelse i fortellingen.
Krønike
Gutasagaen er i seg selv et statsrettslig dokument som så sent som i 1449 ble påberopt av gutaerne som en motivering til hvorfor de skulle følge den svenske kongen i forsøket på å styrte innehaveren av Visborgs festning. Da ble teksten forøvrig henvist til som en krønike. Fra og med 1800-tallet begynte man å henvise til dagens populære navn.
Tidsbestemmelse
De åtte håndsskriftsidene som avslutter Gutalovens eldste utgave er fra midten av 1300-tallet, men den stammer sannsynligvis tilbake til tiden før 1285 og som igjen ble videreført fra en eldre muntlig tradisjon. Noen forskere vil datere nedskrivningen til rundt 1220. Det er, for sammenligningens skyld, omtrent samtidig som Snorre Sturlason (1179–1241) skrev sine sagaer på Island. På denne tiden var Visby Østersjøens mest besøkte havn og den største og mest betydningsfulle byen i Østersjøområdet.
Ferjesambandet Stangnes–Sørrollnes
Stangnes–Sørrollnes er et ferjesamband over Vågsfjorden som del av fylkesvei 848 i Troms, mellom Stangnes ferjekai i Harstad på Hinnøya og Sørrollnes ferjeleie på Rolla i Ibestad kommune. Sambandet drives av Torghatten Nord via kontrakt fra Troms Fylkestrafikk.
Gutasagaen
Tidsbestemmelse
Fortellingen ble skrevet på forngutnisk og de første ordene lyder slik:
Ferjesambandet Stangnes–Sørrollnes
Ferjestrekningen har en lengde på 13,9 km og en overfartstid på 40 minutter, og betjenes av MF «Selbjørnsfjord» 9 ganger daglig om hverdagen. I 2021 var årsdøgntrafikken 180 kjøretøy.
Gutasagaen
Tidsbestemmelse
Gutasagaen slik den leses i dag er originalteksten slik den ble utgitt i Svenska landskapslagar, Skånelagen och Gutalagen, Holmbäck-Wessén 1943.
Nyere forskning viser at forngutnisk er konstruert i ettertid fordi nedertyske ord er lånt. Det forngutniske språket er tegn på lang muntlig overlevering, men hvorfor er det samme språket brukt om kirken som først kom på slutten av 1000-tallet? Disse vurderingen peker på at det ble forfattet på slutten av det 13. århundre uten at det har vært muntlige overleveringer.
Handling
Fortellingen starter med den mytiske fortellingen om Tjelvar som er den første beboeren på Gotland; den førhistoriske utvandringen på grunn av overbefolkning og sult; hvordan de ga seg inn under Sveakongen frivillig; om hærferder; og om da Olav Haraldsson fra Norge, bedre kjent som Olav den hellige, besøkte øya og er siden blitt regnet som Gotlands beskytter. I enkel krønikeform forteller den om da Gotland ble kristnet og byggingen av de første kirkene og til slutt da øya ble tilsluttet Linköpings stift.
Gutasagaen har en viss verdi som historisk kilde. Dens opplysninger Allhelgenerkirken i Vi, nåværende Visby, er blitt bekreftet av arkeologiske utgravninger på 1980-tallet.
Mytisk begynnelse
Gutasagaens første kapittel, selv om sagaen opprinnelig ikke hadde en kapittelinndeling, utgjør den mest mytiske delen og utgjør en sagntradisjon av svært høy alder. Lignende sagn finnes også i andre germanske områder. Sagaen starter slik:
De øvrige fortellingene
Sagaen forteller videre om utvandringen via Trosborgen, Fårö og Dagö inntil de kommer til Hellas, og det er en lokal variant av et populær sagnmotiv.
Tredje kapittel omhandler Olav den helliges besøk på Gotland. Dette skal ha skjedd da kongen flyktet fra Norge i 1029 og til sin svoger, den 25 år eldre kong Jaroslav den vise i Russland. Ifølge Snorre Sturlason hadde en tidligere norske konge, Olav Tryggvason, vært på sydlige Gotland og herjet, men når Olav Haraldsson går i land på nordlige delen går det fredelig for seg. I tradisjonen har han fått hovedrollen for kristningen av øya. Beboerne og kongen utveksler gaver og siden fikk Olav status som vernehelgen for Gotland, og hver eneste av de mange kirkene der hadde et olavsalter. Den dag i dag står et kors og et lite kapell på det sted hvor han gikk i land, nevnt som Åkergarn i Hellvi, en havn den gang, og som nå heter S:t Olafsholm.
Gotlands kristning utdypes i kapittelet deretter. En del av beboerne verget seg mot fremmede guder og brente kirkene ned: «Der bygde han en annen kirke. Denne kirken ville landet også brenne. Da gikk han selv opp på kirken og sa ‘Vil dere brenne den, da skal dere brenne meg med denne kirken.’ Det er denne kirken som er gjenfunnet.»
To versjoner
Gutasagaen finns i to versjoner. Den første versjonen er den tradisjonelle som er nevnt overfor. Den andre versjonen er sognepresten Hans Nielsson Strelows Cronica Guthilandorum som ble utgitt på dansk i København i 1633. Det er en av Nordens eldste landskapskrønikier, inneholder rikt kildemateriale, også fra mange dokumenter som siden har gått tapt, og har flere troverdige opplysninger.
I denne boken finnes en annen og mer omfattende utgave av Gutasagaen. Her fortelles det også en helt annen versjon om kong Olav den helliges landgang på Gotland:
Olav smyger seg i land fra skipet sitt som hadde lagt til en klippe. Forkledd gir kongen seg ut for å spionere på innbyggerne og merker snart at han har mange meningsfeller på øya. Det setter mot i ham og på Laikarhajd i Lärbro møter han og hans menn en nordgotisk hær under ledning av høvdingen Dacker. Når Olav ser den skrekkinnjagende hæren av hedninger faller han på kne ved en stein og ber om Guds hjelp. Da inntreffer det merkelige at både hans knær som hans albuer synker ned i steinen slik at merkene etter dem finnes den dag i dag. Bønnen hjelper og hæren beseires i et veldig slag. Olav begynner deretter å brenne og plyndre rundt om på Gotland inntil innbyggerne lover at de alle skal bli kristne...
Til sammenligning er Snorre Sturlasson langt mer ordknapp i Olav den helliges saga:
Assar
Assar er et sjeldent svensk mannsnavn med urnordisk opprinnelse. Navnet er mest utbredt på Færøyene, i formen Øssur, og i Finland i formen Asser.
Ralph Doubell
Ralph Doubell (født 11. februar 1945 i Melbourne) er en tidligere australsk friidrettsutøver.
Assar
Etymologi
Assar har opprinnelse i gammelsvenske Ansvar. Den norrøne formen av navnet var Andsvarr, dannet av andsvara, «å svare, være ansvarlig». En rekonstruert urnordisk for an navnet er *AndswaruR.
Ralph Doubell
Doubell hadde egentlig en kort internasjonal idrettskarriere, men han var på riktig sted til riktig tid – under de olympiske leker – godt forberedt og i toppform. Han avla eksamen ved University of Melbourne. Doubells første viktige internasjonale seier kom på 800 meter under studentlekene i 1967 i Tokyo, der han vant på tiden 1.46,7.
Assar
Etymologi
Andre norrøne former av navnet var: Ansurr, Ansvarr, Antsuar, Assurr, Azurr, Ǫssurr og Ǫzurr. Assi var en norrøn kjæleform av navnet, og er også en moderne svensk og finsk form av navnet. Atsur var en annen gammelsvensk form av navnet, og Azur var en gammeldansk form av navnet. Azur er også et bosnisk navn dannet av navnet på fargen «asurblå».
Ralph Doubell
Under OL 1968 i Mexico by vant Doubell gull på 800 meter, og tangerte den gjeldende verdensrekorden (1.44,3). Kenyaneren Wilson Kiprugut tok sølvmedaljen, mens bronsen gikk til amerikaneren Tom Farrell.
Etter at han la opp som idrettsutøver, arbeidet Doubell bl.a. som direktør for utenlandsavdelingen til Deutsche Bank i Australia. Nå (2005) er han direktør ved Telstra Stadium i Sydney.
Assar
Etymologi
Asser er variant av Assar, men har også andre opprinnelser, blant annet et hebraisk navn som betyr «glad, velsignet». Adser er en dansk form av Asser. Asser har gitt opprinnelse til de norske etternavnene Assersen og Asserson.
Utbredelse
Formen Asser er kjent brukt i Danmark fra 900-tallet. Navnene Ansvarr, Andsvarr, Ansurr, Assurr og Ôssurr var tilsammen blant de tjue mest bruke navnene i nordiske runeinnskrifter fra vikingtiden, så disse navnene var antakelig mye brukt på den tiden. Den vanligste skrivemåten av navnet var (asur). Ozor og Øzor er kjent brukt i Norge på 1200-tallet.
Assar har i nyere tid vært mest brukt i 1920- og 1930-årene i Sverige. I Norge var navnet mest brukt på Østlandet fram til 1500-tallet og i Rogaland etter reformasjonen.
Asser og varianten Adser var mest brukt i Danmark i 1930-årene og i 1960-årene. I Norge var Asser mest brukt på Vestlandet.
Assar og Asser har navnedag:
Assar er i dag et sjeldent navn. Navnet er mest utbredt på Færøyene, i formen Øssur, og i Finland i formen Asser.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Vavtrudne
Vavtrudne (norrønt: Vafþrúðnir) var den viseste jotnen i norrøn mytologi og kunne måle seg i kløkt med selveste Odin. Vavtrudne omtales i Edda-diktet Vavtrudnesmål i Den eldre Edda.
Ifølge diktet var Odin urolig for at Vavtrudne var klokere enn ham selv, en tanke han ikke kunne leve med. Hans hustru Frigg rådet ham fra å oppsøke jotnen, men Odin dro likevel. Hos Vavtrudne presenterte han seg som «Vandreren» og de innlot seg i en spørrekonkurranse om hvem som hadde mest kunnskap om ulike spørsmål i mytologien. Ingen klarte å sette den andre fast. Til sist i diktet spør Vandreren om hva Odin hvisket i øret til den døde Balder da han skulle legges på likbålet. Her måtte Vavtrudne gi tapt, dette kunne bare den vite som hadde hvisket det. Dermed avslørte han også Odins identitet: «Ingen det véd, hvad i øre du, sagde din søn i old;». Diktet avsluttes med at Vavtrudne erkjenner at Odin er den viseste av de to.
Ifølge den islandske filologen Finnur Jónsson er dette en kamp på liv og død, og jotnen er dømt til å miste hodet når han taper.
Paul Ereng
Paul Ereng (født 22. august 1967 i Kitale, Trans-Nzoia) er en kenyansk friidrettstrener og tidligere friidrettsutøver som satset på mellomdistanseløp. Han vant noe overraskende 800 meter under OL 1988 i Seoul. Han er av Turkana-folket.
Ereng var 400-meterløper frem til 1987, men etter at han begynte ved University of Virginia gikk han over til 800 meter. Dette året var han ubeseiret på spesialdistansen, og vant NCAA-mesterskapet både dette og neste år.
Under OL 1988 i Seoul vant han semifinalen på 800 meter på ny personlig rekord (1.44,55), og i finalen vant han gull foran tittelforsvareren Joaquim Cruz og marokkaneren Saïd Aouita.
I 2003 ble han som den første kenyanske statsborger trener ved et amerikansk universitet da han tok over treneransvaret for utholdenhetsutøverne til University of Texas at El Paso sitt friidrettslag.
Motorbåt
Motorbåt betegner en båt som drives med motor, dampdrevet, dieseldrevet eller bensindrevet, til forskjell fra robåt og seilbåt. De dampdrevne motorene kom for alvor i bruk rundt 1850, i fiskeriene først omkring 1900-tallet.
Franskmannen Lenoir benyttet en lysgassmotor i en båt i 1860-årene, men det var først etter at Gottlieb Daimlers lettere bensinmotor ble lansert i en båt i 1887 at slike båter fikk noen stor utbredelse.
Motorsnekker kom i bruk som lystbåter og til hobby- og fritidsfiske fra 1930-tallet og er fremdeles populære. Før utenbordsmotoren ble vanlig, var «motorbåt» i mange år gjerne ensbetydende med en båt som dette.
I dag skiller vi mellom innenbordsmotorer og utenbordsmotorer. Videre kan det skilles mellom motorer som drives med diesel og med bensin. I de siste årene markedsføres utenbordsmotorer både som 2- og 4-taktere.
Ferjesambandet Hansnes–Karlsøy–Vannøy
Hansnes–Karlsøy–Vannøy er et ferjesamband i Karlsøy kommune som krysser Langsundet, Karlsøysundet og Vannsundet i Troms. Det betjener ferjekaiene Hansnes på Ringvassøya, Skåningsbukt på Vanna og Karlsøya. Sambandet drives av Torghatten Nord.
Konnotasjon
Et ords konnotasjon er den delen av betydningen som går ut over det rent denotative innholdet. Et klassisk eksempel er ordene hund og bikkje. De har samme denotasjon (de viser til samme sett av objekter i verden), men ulik konnotasjon (de har ulik verdiladning og utløser assosiasjoner ved dem).
I semiotisk sammenheng oppstår en konnotasjon når det denotative forholdet mellom en signifikant (det uttalte ordet eller fysiske uttrykket) og dets signifikerte (meningsinnholdet) er utilstrekkelig til å tjene fellesskapets behov. Et annet betydningsnivå blir betegnet som konnotativ. Disse betydningene er ikke objektive representasjoner av tingen, men nye bruksmåter oppfunnet av språkgruppen.
Den konnotative betydningen representerer i seg selv ikke de iboende egenskapene til tingen eller begrepet. Konnotative betydninger er avhengige av kontekst; mottakeren må derfor lære at den tilsiktede betydningen hos avsenderen til en av flere mulige betydninger som man har i mente. Ordet bikkje vil typisk ha en negativ konnotasjon, sammenlignet med ordet hund, men i visse sammenhenger kan forholdet bli snudd opp ned, og bikkje bli brukt som et positivt ladd ord.
Konnotasjoner er viktige i forhold til hvordan tegnsystemet blir brukt i hver enkelt beskjed. En avsender kan velge ulike tegn for å referere til samme signifikant, og dermed konstuere ulike konseptuelle representasjoner for signifikanten. Valget gjenspeiler individets verdier og hensikter. Bruken av synonymer og antonymer er resultat av konnotative valg, som for eksempel valg mellom nedsettende eller overdrivende språkbruk.
David Bohm
David Joseph Bohm (født 20. desember 1917 i USA, død 27. oktober 1992 i London) var en amerikansk-født britisk fysiker og filosof, som skrev en rekke bøker om kvantefysikkens tolkning. Albert Einstein uttalte at hvis det var noen som kunne få kvantefysikken til å gi mening ut over å blott fungere matematisk, så måtte det være nettopp David Bohm. Bohm har også medvirket innenfor plasmafysikken. Disse arbeidene har inspirert hans oppfattelse om verden nå må oppfattes som en helhet og ikke en samling separate deler. Slik sett gir Bohms fysikk opphav til en annen ontologi enn den som hovedstrøms fysikk bygger på.
Hans tanker om den moderne fysikkens verdensbilde har siden 1950-tallet vekket stor oppmerksomhet i den vitenskapelige og intellektuelle verden, men er i liten grad omfavnet av hovedstrøms fysikk. Hans holistiske bilde av tilværelsen har spesielt vunnet New Age-bevegelsens tiltro.
Bohm var gjenstand for politisk forfølgelse i USA og emigrerte i Brasil og Israel. Senere endte han som professor ved Birbeck College i London.
Interkontinentalt ballistisk missil
Et interkontinentalt ballistisk missil (engelsk: intercontinental ballistic missile, ICBM) er et ballistisk missil med en minimum rekkevidde på 5 500 kilometer. Interkontinentale missiler er designet for å kunne levere atomvåpen (ett eller flere termonukleære stridshoder) mot bestemte mål. Missilene kan bli utstyrt med lignende konvensjonelle, kjemiske og eller biokjemiske våpen, men dette har aldri blitt gjort. Moderne missiler er utstyrt med multiple independently targetable reentry vehicles (MIRV) som lar missilet levere mer en et stridshode, hvert stridshode vil treffe et selvstendig mål. Når missilet har forbrent drivstoffet sitt, vil det følge en ballistisk bane mot målet sitt.
De første interkontinentale missilene hadde dårlig presisjon og ble derfor designet for å treffe de største målene slik som byer. Angrep mot militære mål som var mye mindre og i tillegg forsterket av betong eller stål krevde derfor et mer presist missildesign. Andre og tredje generasjons design for interkontinentale missiler (slik som det amerikanske LGM-118 Peacekeeper missilet) forbedret presisjonen til det nivået der selv mindre mål kunne bli truffet med presisjon.
Interkontinentale ballistiske missiler overtreffer andre missiler, slik som mediumdistanse ballistiske missiler (MRBM) og ubåt-baserte ballistiske missiler (SLBM), som bare har en maksimum rekkevidde på 5 000 til 6 000 kilometer i både hastighet og rekkevidde.
Andre verdenskrig (1939-1945)
Verdens første interkontinentale ballistiske missil ble designet av det tyske Wernher von Braun-teamet. Den tyske A9/10 raketten var designet under prosjekt Amerika for å kunne nå New York. Raketten ble designet for å bli guidet av radio, men dette ble byttet ut av en pilot etter flere mislykkede forsøk. Hoveddesignet til A9/10 var V2-raketten som også ble designet av Wernher von Braun; den ble brukt til å bombe britiske og belgiske byer i slutten av Andre verdenskrig. Alle disse rakettene brukte flytende drivstoff. Etter krigen overga von Braun seg til amerikanerne under operasjon paperclip. Von Braun ble ryggraden for missilprogrammet i USA og han designet Saturn-5 raketten.
Den kalde krigen (1946-1991)
I postkrigstiden begynte USA og Sovjetunionen å forske på tyske rakettdesign særlig fra V-2 raketten. I USA finansierte militæret flere selskap som jobbet på raketter. I Sovjetunionen ble rakettforskningen sentralt organisert, selv om flere lag jobbet på ulike design. Tidlige design fra begge land var mellomdistansemissiler som var forbedrede versjoner av V-2 raketten.
Sovjetunionen var tidlig i utvikling og fokuserte på missiler som kunne angripe europeiske mål. Dette endret seg i 1953 da Sergej Koroljov ble sjef for det sovjetiske missil- og romprogram, han fikk i oppdrag å starte utviklingen av et interkontinentalt missil som kunne bære og levere termonukleære stridshoder til USA. Missilprogrammet fikk mye finansiering og dermed ble den første ICBMen utviklet raskt, R-7 Semyorka. Den første oppskytningen fant sted 15. mai 1957, men missilet styrtet kort etter oppskytning. Den første vellykkede testen var 21. august 1957. Det fløy over 6 000 km og ble verdens første interkontinentale ballistiske missil. Den første strategiske missilenheten ble tatt i bruk den 9. februar 1959 i Plesetsk i nordvest Russland. R-7 ville senere også skyte opp den første satellitten, Sputnik, i bane rundt jorden og få Jurij Gagarin opp i Verdensrommet.
USA begynte med ICBM-forskning i 1946 med RTV-A-2 Hiroc-prosjektet. Men finansieringen ble kuttet etter bare tre vellykkede oppskytninger i 1948 og med en enorm luftoverlegeenhet, tok ikke USAs forsvar rakettforskningen på alvor siden de hadde troen på at hvis det skulle bli krig ville bombefly kunne slippe atombomber. Dette endret seg i 1953 med at Sovjetunionen testet det første missilet og termonukleære våpen, men det var ikke før i 1954 at Atlas-missilprogrammet ble gitt den høyeste nasjonale prioriteten. Atlasmissilet ble testet den 11. juni 1957, men missilet eksploderte noen sekunder etter oppskytning. Den første vellykkede flyvningen av et Atlas-missil med full rekkevidde skjedde 28. november 1958. Atlasmissilet ble utstyrt med termonukleære våpen og satt ut på Vandenberg basen i USA. Både R-7 Semyorka- og Atlasmissilene krevde et digert anlegg for å kunne bli skutt opp noe som gjorde dem til sårbare mål.
På 1950 og 1960-tallet begynte utviklingen av anti-ballistiske missilsystemer av både USA og Sovjetunionen. Disse systemene ble begrenset i 1972 av ABM-traktaten. Den første vellykkede ABM-testen ble utført av Sovjetunionen i 1961, som senere i 1972 implementerte et fullt operativt forsvarssystem av ABM-installasjoner rundt Moskva.
SALT-avtalen fra 1972 kuttet antallet av eksisterende landbaserte ICBM-er i både USA og Sovjetunionen og tillot nye missiler å bli plassert i atomubåter, dette ble en viktig strategisk ressurs fordi missilene kunne bli fraktet nært fiendelandet. Men dette var bare mulig hvis et likt antall landbaserte missiler ble demontert. Etterfølgende samtaler, kalt SALT II, ​​ble holdt fra 1972 til 1979 og klarte faktisk å redusere antall atomvåpen som USA og Sovjetunionen hadde i beredskapslager. SALT II ble aldri ratifisert av USAs senat, men vilkårene ble likevel respektert av begge parter fram til 1986 da Reagan-administrasjonen trakk seg tilbake etter å ha anklaget Sovjetunionen for å bryte pakten.
Kina utviklet en liten atomenergibeskyttelse gjennom sin egen kalde krig etter en ideologisk splittelse med Sovjetunionen fra begynnelsen av 1960-tallet. Etter å ha testet et atomvåpen i 1964, fortsatte de å utvikle ulike stridshoder og missiler. Fra begynnelsen av 1970-tallet ble Dongfeng-5 utviklet og plassert på mobile utskytningsramper. DF-5 har en rekkevidde på 12 000 til 15 000 km og hadde den lengste rekkevidden da det ble plassert i missil-siloer på 80-tallet.
Etter den kalde krigen (1991-2000)
I 1991 kom USA og Sovjetunionen til enighet i START I-traktaten om å redusere deres landbaserte missiler og antall stridshoder. Fra og med 2016 har alle de fem nasjonene med faste plasser i FNs sikkerhetsråd operative langdistanse ballistiske missilsystemer; Russland, USA og Kina har også landbaserte ICBM-er (de amerikanske missiler er silo-baserte, mens Kina og Russland har både silo og road-mobile (DF-31, RT-2PM2 Topol-M-missiler).
Israel antas å ha et interkontinentalt missil kalt Jericho III, som gikk inn i tjeneste i 2008, en oppgradert versjon er i utvikling. Missilene er plassert på lastebiler slik som den russiske RT-2U TTH Topol-M.
India har testet et interkontinentalt missil kalt Agni V med en rekkevidde på mer enn 5 000 kilometer. Den 19. april 2012 kunne India stolt erklærte seg selv som en atommakt, men Agni V-missilet regnes å ha en mye større rekkevidde enn det landet sier. Det vises seg at missilets faktiske rekkevidde er på over 8 000 km. Det spekuleres i om India har løyet om rekkevidden for å ikke skape internasjonal spenning og bekymring.
I 2012 var det spekulasjoner om at Nord-Korea prøver å utvikle et missil kraftig nok til å nå hvor som helst i verden. Nord-Korea satte en satellitt i verdensrommet den 12. desember 2012 ved hjelp av den 32 meter lange Unha-3 raketten. USA hevdet at oppskytningen av satellitten faktisk var en måte å teste et interkontinentalt missil på. I begynnelsen av juli 2017 hevdet Nord-Korea at de for første gang hadde testet en vellykket ICBM som var i stand til å nå hvor som helst i verden.
Spesifikke missiler
Russland, USA, Kina, Nord-Korea og India er de eneste landene som vi vet har landbaserte interkontinentale ballistiske missiler. Israel har testet ut ICBM-er, men har ikke avslørt noen utplasseringer.
USA har 405 operative ICBM-er i tre USAF baser. Det eneste operative missilet er LGM-30G Minuteman III. Alle de tidligere USAF Minuteman II missilene ble utrangert etter START II. Det mektige Peacekeeper-missilet som kunne bli utstyrt med en MIRV ble utradert i 2005. Siloene de ble oppbevart i ble enten dekket til eller solgt til offentligheten, de som ble solgt ble for det meste gjort om til museum.
De russiske strategiske rakettstyrkene har 286 ICBM-er som kan levere 958 stridshoder, disse er: 46 silobaserte R-36M2 (SS18 SATAN), 30 silobaserte UR-100N (SS-19), 36 silobaserte RT-2UTTH (SS-27 Topol M) 18, kjøretøybaserte RT-2UTTH (SS-27 Topol M), 84 kjøretøybaserte RS-24 (SS-29 Yars) eller 12 silobaserte RS-24 (SS-29 Yars)
Virkemåten
Måten et interkontinentalt ballistisk missil virker er teoretisk enkel, men teknisk vanskelig. Et ICBM fungerer på samme måte som en romrakett. Faktisk blir raketter brukt som ICBM-er brukt til å sende opp satellitter. LGM-30 Minuteman III og RS-36 Satan blir brukt til å sende opp satellitter i verdensrommet. Men hva skjer når et ICBM blir avfyrt?
MIRV
En MIRV (Multiple independently targetable Reentry vehicle) eller "flere stridshoder med selvstendige målsøk i sluttfasen" er et trinn på de fleste moderne ICBM-er der stridshodene blir holdt. I sluttfasen blir hvert stridshode skutt individuelt mot hvert sitt mål.
Scenario
Hvis en ICBM skulle bli avfyrt er det mye som skal til. Det er ikke bare å trykke på en knapp, det er veldig komplisert. Et eksempel er hvordan USA ville ha avfyrt atommissiler.