cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oliver Cromwell
«Guds bøddel»
Most Irish remember him as the man responsible for the mass slaughter of civilians at Drogheda and Wexford and as the agent of the greatest episode of ethnic cleansing ever attempted in Western Europe as, within a decade, the percentage of land possessed by Catholics born in Ireland dropped from sixty to twenty. In a decade, the ownership of two-fifths of the land mass was transferred from several thousand Irish Catholic landowners to British Protestants. The gap between Irish and the English views of the seventeenth-century conquest remains unbridgeable and is governed by O.K. Chesterton's mirthless epigram of 1917, that ‘it was a tragic necessity that the Irish should remember it; but it was far more tragic that the English forgot it’.»
Beleiringene av Drogheda og Wexford har blitt nevnt på framtredende plass i historiebøkene og i skjønnlitteraturen opp til den dag i dag. Eksempelvis nevnte James Joyce i sin roman Ulysses (1922) at «Hva med den skinnhellig Cromwell og hans jernsider som la kvinner og barn i Drogheda til sverdet med bibelteksten 'Gud er kjærlighet' klebet rundt munningen på sin kanon?» Tilsvarende beskrev Winston Churchill virkningen av Cromwell på anglo-irske forhold:
Cromwell er fortsatt en hatet figur i Irland, hans navn er knyttet til massakrer, religiøs forfølgelse, og massedeportasjoner av det katolske samfunnet på Irland. Som Churchill merket seg, en tradisjonell irsk forbannelse var mallacht Chromail ort, «Cromwells forbannelse på deg».
Et bevart utsagn som uttrykker Cromwells eget syn på erobringen av Irland er fra januar 1650, erklæringen Declaration of the lord lieutenant of Ireland for the undeceiving of deluded and seduced people («Erklæring for herre løytnant av Irland for å rive ut av villfarelse og forlede folket»). I dette var han bitende om katolisismen ved å si at «Jeg skal ikke, hvor jeg har makt... lide ved utførelsen av [den katolske] messen.» Imidlertid erklærte han også at «for folket, hvilke tanker de har i henhold til religionen i deres egne bryster skal jeg ikke nå, men jeg skal tenke det er min plikt, om de går redelig og fredelig, skal ikke det minste skje dem for å lide det samme.» Private soldater som har overgitt sin våpen skal «leve fredelig og redelig i sine hjem, de skal ha tillatelse å gjøre så.»
Som med mange hendelser i Cromwells karriere er det debatt om graden eller omfanget av hans oppriktighet i gi disse offentlige uttalelsene: Rumpparlamentets senere Lov om bosetning av 1652 fremmet en langt strengere politikk i utførelsen og konfiskeringen av eiendommene til enhver som hadde støttet de irske opprørene.
Roger av Hoveden
Roger av Hoveden, eller Howden (død ca. 1201), var en engelsk krønikeskriver på slutten av 1100-tallet som også kommenterte norsk historie.
Oliver Cromwell
Skottene utropte Karl II som konge
Cromwell forlot Irland i mai 1650 og flere måneder senere invaderte han Skottland etter at skottene hadde proklamert den henrettede kongens sønn Karl II som konge. Cromwell var langt mindre fiendtlig innstilt til de skotske presbyterianere, en del av dem hadde vært hans allierte i den første engelske borgerkrigen, enn hva han var overfor irske katolikker. Han beskrev skottene som et folk som «fryktet Hans [Guds] navn, dog forledet.» Han fremmet et berømt klagemål til Hovedforsamlingen til den skotske kirke hvor han bønnfalt dem å se feilen i en rojalistisk allianse — «Jeg bønnfaller dere, i Kristi Jesu hjertelag, tenk det mulige at dere kan ta feil.» Skottenes svar var tilsvarende fast: «Vil du ha oss til å bli skeptiske til vår religion?» Skottenes beslutning om å forhandle med Karl II ført til at Cromwell ble overbevist om at det var nødvendig med krig.
Roger av Hoveden
Liv og verk
Fra hans navn og fra hans skrifter er det antatt at han var innfødt av byen Howden i East Yorkshire. Ingenting er kjent om han før året 1174. Han var da hos kong Henrik II av England som sendte ham fra Frankrike på et hemmelig oppdrag til lordene i Galloway i sydlige Skottland. I 1175 opptrer han igjen som en forhandler mellom kongen og et antall av de religiøse husene i England. Den interesse som Roger av Hoveden viste for geistlig saker og mirakler kan antyde at han kanskje var en klerk i kirken. Dette forhindret ham dog ikke fra å fungere i 1189 som dommer for skogene i grevskapene Yorkshire, Cumberland og Northumberland.
Oliver Cromwell
Slaget ved Dunbar
Cromwells bønn til skottene ble avvist, og Cromwells veterantropper invaderte deretter Skottland. I begynnelse gikk krigføringen dårlig da soldatene manglet nødvendige forskninger og ble holdt tilbake av skotske festningsverkene, ledet av David Leslie, en skotsk veteran med erfaring både som leiesoldat i Europa og sammen med Cromwell i den første engelske borgerkrigen. Cromwell var på kanten av å gi opp og evakuere hæren sjøvegen fra Dunbar. Imidlertid knuste han den 3. september 1650 skottenes hovedhær i slaget ved Dunbar hvor 4000 skotske soldater ble drept og ytterligere 10 000 ble tatt til fange, og deretter erobret han den skotske hovedstaden Edinburgh. Seieren var av slik størrelsesorden at Cromwell karakteriserte det som «En stor handling av Herrens forsyn til oss, et av de mest klare tegn på nåde Gud har gjort for England og Hans folk.»
Slaget ved Worcester
Det påfølgende året gjorde Karl II og hans skotske allierte et desperat forsøk på å invadere England og erobre London mens Cromwell var opptatt i Skottland. Cromwell fulgte dem sørover og kom i fatt med den skotske hæren ved Worcester den 3. september 1651. I det påfølgende slaget ved Worcester tilintetgjorde Cromwells hær den siste store skotske rojalisthæren. Det var bare så vidt Karl II greide å unnslippe og til sist flyktet til landflyktighet i Nederlandene og Frankrike hvor han ble værende fram til 1660. Mange av skottene som ble tatt til fange under Cromwells krigføring døde av sykdom, andre ble sendt av sted som straffanger eller kontraktsarbeidere i koloniene i Amerika hvor de færreste kom tilbake fra.
Roger av Hoveden
Liv og verk
I løpet av denne tiden er det antatt at han arbeidet på sitt verk Gesta Henrici II et Gesta Regis Ricardi. Denne krøniken ble formelt tilegnet Benedict av Peterborough, også kalt Abbas Benedictus, abbed av Peterborough, som fikk manuskriptet skrevet av for sitt bibliotek. Verket er arbeidet til en velinformert mann med forbindelser til hoffet og tilbøyelig til være på kong Henrik IIs side. Han begrenser seg til historiske hendelser i utlandet og hans tone er klart upersonlig. Han legger ved noen offisielle dokumenter og åpenbart har han flere steder informasjon fra andre som han ikke siterer ved navn. Det er et brudd i hans verk for året 1177 hvor de eldste dokumentet slutter. Verket begynner ved jula 1169 og ender i 1192. Det er derfor i form av et fragment som dekker deler av styrene til Henrik II og Rikard I.
Oliver Cromwell
Slaget ved Worcester
For å utkjempe dette slaget organiserte Cromwell det slik at hæren lå i skjul og deretter brøt ut i et angrep koordinert fra tre kanter samtidig med tre elver som delte hans styrker. I løpet av slaget byttet Cromwell sine reserver fra den ene siden av elven Severn til den andre og tilbake igjen. Skribenten i Encyclopædia Britannica (11. utgave) merket seg at i sammenligning med det tidligere slaget ved Turnham Green under den første borgerkrigen, var Worcester et slag med manøvreringer og som de engelske parlamentariske styrkene ved begynnelsen krigen ikke var i stand til å utføre. Det var således en prototype for slaget ved Sedan i 1870.
Roger av Hoveden
Liv og verk
Roger av Hoveden dro på det tredje korstog sammen med Rikard I av England, møtte kongens følge i Marseille i august 1190. Året etter var han i følget til Filip II av Frankrike og da han kom tilbake 1192 begynte å han å sette sammen sin Chronica, en generell historie om England som begynte i år 732, året da slaget ved Poitiers ble utkjempet mellom styrkene til frankernes Karl Martell og en massiv muslimsk invasjonsarmé, og fram til hans egen tid. Fram til året 1192 gir hans fortelling lite som ikke kjennes fra andre skrifter. For perioden 732 til 1148 trekker han hovedsakelig fra en bevart, men ikke utgitt krønike, Historia Saxonum sive Anglorum post obitum Bedae (British Museum manuscript Reg. 13 A. 6) som ble satt sammen rundt 1150. Fra 1148 til 1170 benytter han Melrose-krønikene og en samling med brev som behandler striden rundt Thomas Becket. Fra 1170 og 1192 benytter han sitt tidligere verk Gesta Henrici II et Gesta Regis Ricardi, reviderer teksten og legger til noen nye dokumenter. Fra 1192 er Chronica en uavhengig og ukopiert autoritet.
At han kommenterer norsk tronefølgeregler, som fikk dramatiske følger i Norge under innbyrdeskrigen på 1100-tallet, er av stor interesse for norske historikere ved at det er en uavhengig kilde som komplimenterer norrøne kilder:
Han er iherdig upersonlig og gjør ingen anstrengelser på en litterær stil, siterer dokumenter i sin helhet og fastholder en annalistisk metode. Hans kronologi er stort sett nøyaktig, men det er feil som viser at han nedtegnet hendelsene etter en viss tidsavstand. Både på hendelser i utlandet og ved spørsmål om innlandspolitikk er meget godt informert. Hans praktiske erfaring som administrator og hans offisielle forbindelser har tydeligvis gjort ham i stand til å forstå hendelser bedre enn mange andre krønikeskrivere. Han er spesielt nyttig for historikere på punkter som angår forfatningsmessig historie (som i sitatet over). Hans verk bryter brått av i år 1201, skjønt han synes å hatt til hensikt å føre krøniken videre. Antagelig døde han i det samme året.
Oliver Cromwell
Konklusjon
I de siste stadiene av krigføringen i Skottland herjet Cromwells hær, anført av George Monck, byen Dundee, drepte opp til 2000 av byens befolkning på 12 000, og ødela de 60 skipene så lå fortøyd i byens havn. I tiden under det engelske samveldet ble Skottland styrt fra England, og var et land som var militært okkupert. En rekke festninger stengte av høylandene. Det var fra høylandene at de skotske soldatene i stor grad ble rekruttert. I den nordvestlige delen av høylandene kom det nok et pro-rojalistisk opprør i 1653–1655. Det ble først slått ned ved å anbringe hele 6000 engelske soldater der. Presbyterianere hadde tillatelse til å praktisere som tidligere, men Kirk (den skotske kirke) hadde ikke lenger støtte fra de sivile domstoler som den hadde tidligere.
Cromwells erobring, hvor lite ønskelig den enn var, etterlot likevel ikke et varig trykk av bitterhet i Skottland, kanskje fordi dette var noe skottene hadde opplevd gjentatte ganger fra engelsk side gjennom landets historie. Styret til samveldet og protektoratet var, bortsett fra i høylandene, hovedsakelig fredelig. Det var heller ingen konfiskering av land og eiendom som i Irland. Tre av fire fredsdommere i samveldets Skottland var skotter, og landet som helhet ble styrt av både engelske militære offiserer og et skotsk statsråd. Selv om Cromwell sjelden blir gunstig vurdert, er det også sjelden at han beskrives med det samme hatet som i Irland.
Oppløsning av parlamentet: 1651–53
Fra midten av 1649 og fram til 1651 var Cromwell vekk fra London grunnet krigføring. I mellomtiden, med kongen borte (og med ham deres felles sak), begynte de ulike fraksjoner i parlamentet å strides seg i mellom. Da Cromwell kom tilbake forsøkte han å oppildne rumpparlamentet til å sette dato for nye valg, forene de tre kongedømmer under en politikk, og utbre en nasjonal kirke basert på toleranse. Imidlertid vaklet parlamentet i å bli enige om datoer for nyvalg og selv om de fremmet en grunnleggende erklæring om frihetens sameksistens, klarte det ikke å framskaffe alternativer for tiende eller avvikle andre aspekter av det eksisterende religiøse fundamentet. Cromwell observerte parlamentets manglende handlekraft med økende frustrasjon inntil han i april 1653 krevde at rumpparlamentet etablerte vaktmesterregjering bestående av 40 medlemmer (trukket fra både parlamentet og hæren) og deretter oppløse seg selv. Det førte til at parlamentet isteden begynte å diskutere sitt eget lovforslag for en ny regjering.
Cromwell ble så rasende at den 20. april 1653 møtte han opp med førti soldater og rensket parlamentets kammer og oppløste parlamentet med makt. Det eksisterer flere redegjørelser av denne hendelsen: i en av dem skal Cromwell etter sigende ha sagt: «dere er ikke et parlament, jeg sier at dere er intet parlament; jeg skal få en slutt på deres sitteplasser!» Minst to redegjørelser er enig at Cromwell grep septeret, symbolet på parlamentets makt, og krevde at «det skinnende nipset» (septeret) ble fjernet. Cromwells soldater ble kommandert av Charles Worsley, senere en av generalmajorene og en av hans mest betrodde rådgivere og som han overdro parlamentets septer til. En vanlig redegjørelse av Cromwells korte og rasende tale er følgende:
Etableringen av Barebones parlament: 1653
Etter at parlamentet ble oppløst, gikk makten imidlertid til et råd som diskuterte hvilken form konstitusjonen skulle ha. De tok opp et forslag fra generalmajor Thomas Harrison for et sanhedrin av hellige menn. Selv om Cromwell ikke selv delte Harrisons apokalyptiske femtemonarkistiske tro — som så på sanhedrin, jødenes hellig råd fra Det gamle testamente, som begynnelsen på Kristus' styre på jorden — var han tiltrukket av ideen av et råd fylt av menn som var valgt for deres religiøse akkreditiver. I hans tale ved åpningen av rådet den 4. juli 1653 takket Cromwell Guds forsyn som han trodde hadde ført England til dette punktet og påbegynt deres hellige misjon: «sannelig har Gud kalt på dere for å gjøre dette arbeidet ved, tror jeg, som en fantastisk forutseenhet som noen gang har kommet for menneskets sønner på slik en kort tid.»
Denne sammenkomsten av menn har blitt kjent under flere navn, blant annet som «de helliges parlament» eller mer vanlig som «det nominerte råd», men det ble også nedsettende kalt for «Barebones parlament» etter et av medlemmene, en lærselger og lekpredikant fra London, som hadde det uvanlig navn Praise-God Barebone (som oversatt er «Pris-Gud Beinrangel»). Rådets oppgave var å finne en endelig konstitusjonell og religiøs avtale. Cromwell ble selv bedt om å bli medlem, men han avslo. Imidlertid, avsløringen at en betydelig større andel av dets medlemmer enn hva som hadde vært trodd, var radikale femtemonarkister, førte til at forsamlingen stemte over å oppløse seg selv den 12. desember 1653 i frykt for hva de radikale religiøse kunne finne på om de fikk kontroll over rådet.
Protektoratet: 1653–58
Etter at Barebones parlament ble oppløst, fremmet John Lambert en konstitusjon kjent som Instrument of Government, «Regjeringens instrument», nært modellert på Heads of Proposals, «Forslagenes hoder», en rekke forslag fra 1647 som hadde til hensikt å være grunnlaget for en lovmessig avtale etter kong Karl I var blitt beseiret i den første engelske borgerkrigen. Regjeringens instrument gjorde Oliver Cromwell til Lord Protector, «herrebeskytter», på livstid for å ta «sjefsmagistratet og administrasjonen av regjeringen». Cromwell ble tatt i ed som Lord Protector den 16. desember 1653 med seremoni hvor han bar en ren svart kledning framfor noen form for monarkiske regalier. Imidlertid underskrev Cromwell fra dette tidspunktet sitt navn som «Oliver P» i betydningen Oliver Protector — i en tilsvarende stil som hadde vært benyttet av de engelske monarker — og det ble snart skikken å adressere ham som «Deres høyhet». Som Beskytter hadde han makten til å sammenkalle og oppløse parlamentet, men var forpliktet under Instrumentet i å søke flertall ved stemmegivning til et nasjonalt råd. Uansett var Cromwells makt støttet ved hans fortsatte popularitet i hæren. Som Lord Protector ble han betalt 100 000 pund i året.
Cromwell hadde to hovedoppgaver som Lord Protector. Den første var å «lege og bilegge» nasjonen etter borgerkrigens kaos og kongemordet, hvilket betydde å etablere en stabil form for ny regjering. Selv om Cromwell først erklærte til det første protektoratparlamentet at «Regjering ved en mann og et parlament er grunnleggende», i praksis tok sosiale prioriteringer forrang over andre former for regjering. Slike former var, sa han, «...avfall og møkk i sammenligning med Kristus». Sosiale prioriter inkluderte ikke, til tross for regjeringens revolusjonære vesen, noen form for meningsfylt forsøk på å reformere den sosiale orden. Cromwell erklærte at «En adelsmann, herremann, fri bonde; skillet mellom disse, det er en god interesse for nasjonen, og en mektig en!» Reformer i liten skala som på det juridiske system ble oppveid av forsøkene på å gjeninnføre orden til engelsk politikk. Direkte skatt ble redusert kun minimalt og det ble inngått fred med nederlenderne og avsluttet således første anglo-nederlandske krig.
Englands amerikanske kolonier i denne perioden besto av New Englands konfødererte kolonier, Rhode Island-kolonien og Providence-plantasjene, kolonien Virginia og kolonien Maryland. Cromwell sikret seg raskt underkastelsen til disse og etterlot dem i stor grad til å skjøtte sine egne interesser, og blandet seg inn kun for å sikre at puritanerne kunne ta kontroll over Maryland i slaget ved Severn i 1655. Dette slaget var en forlengelse av de konflikter som utgjorde den engelske borgerkrigen, og kan således tolkes som det siste slaget i borgerkrigen. Av alle de engelske kolonier var Virginia det land som mest satte seg opp mot Cromwells styre, og rojalistisk utvandring dit økte i stor grad under protektoratet. Til sammenligning sank antallet puritanske utvandrere under Cromwell.
Cromwells vektla å gjenopprette orden i sin berømte tale til det første protektoratparlamentet ved dets åpningsmøte den 3. september 1654. Han erklærte at å «lege og bisette» var «det store mål i deres møte». Imidlertid ble parlamentet raskt dominert av de som presset på for mer radikale, republikanske reformer. Etter en del innledende geberder ved å godkjenne utnevnelser som allerede var blitt gjort av Cromwell, begynte parlamentet å arbeide på et radikalt program for konstitusjonelle reformer. Framfor å motsette seg parlamentets lovforslag, oppløste Cromwell bare parlamentet den 22. januar 1655.
Cromwells andre mål var åndelige og moralske reformer. Han aktet å gjeninnføre frihet i samvittighetsspørsmål og fremme både utvendig og innvendig gudfryktighet over hele England. I løpet av de første månedene av protektoratet ble en rekke «kontrollører» opprettet for å vurdere hensiktsmessigheten til framtidige sogneprester, og et tilsvarende rekke av «ejektorer» som ble opprettet for å avskjedige prester og lærer som ble ansett som uskikket for sine stillinger. Disse hadde til hensikt å være fortroppen til Cromwells reformer av gudsdyrkelsen i kirkesognene. Dette målet var også i konteksten for å se det konstitusjonelle eksperimentet til generalmajorene som fulgte oppløsningen av det første protektoratdepartementet. Etter et rojalistisk opprør i mars 1655, ledet av sir John Penruddock, delte Cromwell under innflytelse av Lambert England inn i militære distrikter styrt av hærens generalmajorer som var underlagt ham direkte. De 15 generalmajorene og deputerte generalmajorer — som ble kalt for «gudfryktige guvernører» — var sentrale ikke bare for den nasjonale sikkerheten, men for Cromwells korstog for reformere nasjonens moral. Generalene ikke bare ledet de lokale militsstyrkene og sikkerhetskommisjoner, men samlet også inn skatt og sikret støtte for myndighetene i de engelske og walisiske provinsene. Kommisjonærer for å sikre freden til samveldet ble utpekt for å arbeide med dem i hvert fylkte. Mens noen få av disse kommisjonærene var karrierepolitikere, var de fleste nidkjære puritanere som ønsket generalmajorene med åpne armer og omfavnet deres arbeid med stor entusiasme. Imidlertid varte generalmajorene mindre enn et år. Mange fryktet at de truet deres reformarbeid og autoritet. Deres posisjoner ble ytterligere skadet av et skatteforslag av generalmajor John Desborough for skaffe finansiell støtte for deres arbeid, mens det andre protektoratparlamentet — opprettet i september 1656 — ble nedstemt i frykt for en varig militærstat. Til sist greide ikke Cromwell å støtte sine menn, og ofret dem til sine motstandere og de opphørte. Deres aktiviteter mellom november 1655 og september 1656 hadde imidlertid gjenåpnet sårene fra 1640-tallet og økt fiendtligheten til Cromwells styre.
Som Lord Protector var Cromwell innforstått med de positive bidragene som det jødiske samfunnet ga til Nederlandenes økonomiske suksess, nå Englands ledende kommersielle rival. Det var dette — støttet av Cromwells overbevisning om retten til privat religiøs gudsdyrkelse for de som sto utenfor den evangelikale puritanismen — som førte til at han oppmuntret jødene å komme tilbake til England i 1657, over 350 år etter at de var blitt forvist av kong Edvard I av England, i det håp om at de ville hjelpe til å øke gjenopprettingen av landet etter borgerkrigens forstyrrelser.
I 1657 ble Cromwell tilbudt kronen av parlamentet som en del av en revidert konstitusjonell avtale, noe som presenterte ham for et dilemma ettersom han hadde vært sterkt medvirkende i å avskaffe monarkiet. Cromwell grublet over tilbudet i seks uker. Han var tiltrukket av muligheten av stabilitet, men i en tale den 13. april 1657 gjorde han det klart at Guds forutseenhet hadde talt mot posisjonen som konge: «Jeg vil ikke søke å sett meg opp mot hva forsynet har ødelagt og lagt i støvet, og jeg vil ikke bygge Jeriko igjen.» Referansen til Jeriko hørte tilbake til en tidligere anledning hvor Cromwell hadde slitt med sin samvittighet da nyheten nådde England om nederlaget til en militær ekspedisjon mot den spanskholdte øya Hispaniola i Karibia i 1655 — sammenlignet seg selv med Ahas fra Jesajaboken som hadde ført israelittene til nederlag etter å brakt med seg pyndringsgods tilbake til leiren etter å ha erobret Jeriko.
Isteden ble Cromwell seremonielt installert på nytt som Lord Protector den 26. juni 1657 ved Westminster Hall og satt da på kong Edvards stol som var spesielt flyttet fra Westminster Abbey for anledningen. I seremonien som delvis etterlignet en kongelig kroning ved at den benyttet mange av dens verdighetstegn, symboler og regalier, som eksempelvis en purpurkappe, rettferdighetens sverd og et septer, men ikke en krone eller et rikseple. Viktigst var at posisjonen som Lord Protector fortsatt ikke var arvelig, skjønt Cromwell var nå i stand til å utnevne sin egen etterfølger. Cromwells nye rettigheter og makt ble lagt ut i Humble Petition and Advice, «Den ydmyke ansøkning og råd», et lovmessig dokument som erstattet Regjeringens instrument. Til tross for at den nye konstitusjonen ikke klarte å gjeninnføre monarkiet ved at Cromwell takket nei, satte den opp mange av levningene fra de gamle konstitusjoner, blant annet et Hus for adelen tilsvarende overhuset. I Humble Petition ble det kalt for Other House, «Det andre huset», ettersom underhuset ikke kunne bli enig om et egnet navn. I tillegg tok Oliver Cromwell i økende grad over mer av monarkiets tradisjonelle funksjoner. I særdeleshet opprettet han to baronstander etter mottagelse av Humble Petition — Charles Howard ble gjort til vicomte Morpeth og baron Gisland i juli 1657 og Edmund Dunch ble gjort til baron Burnell av East Wittenham i april 1658. Cromwell selv anstrengte seg i stor grad til å minimalisere sin egen rolle og beskrev seg selv som en konstabel eller en vaktmann.
Død og posthum henrettelse
Det er antatt at Cromwell ble syk av malaria og fra «stein», en vanlig betegnelse for infeksjoner i urinveiene/nyre. I 1658 ble han rammet av en brå omgang med malariafeber, fulgt direkte av sykdom med symptomer av lidelse i urinveiene eller nyrene. En lege fra Venezia som fulgte Cromwells siste sykdom hevdet at Cromwells personlige leger feilbehandlet hans helse, noe som førte til rask tilbakegang og død. Forverringen i hans helse kan også ha blitt framskyndet av at hans yndlingsdatter Elizabeth Claypole døde i august. Han døde selv 59 år gammel ved Whitehall den 3. september 1658, årsdagen for hans store militære seirer ved Dunbar og Worcester.
Den mest sannsynlige årsak for Cromwells død var sepsis (blodforgiftning) som følge av urinveisinfeksjon. Han ble gravlagt under en storslått seremoni med en like storslått grav basert på den til Jakob I ved Westminster Abbey.
Hans datter Elizabeth ble også gravlagt her.
Han ble etterfulgt som Lord Protector av sin sønn Richard Cromwell. Selv om Richard absolutt ikke var uten evner, hadde han ingen maktbase i verken parlamentet eller hæren, og han ble tvunget til avgå i mai 1659, noe som avsluttet protektoratet. Det var intet klart lederskap blant de ulike fraksjonene som strebet etter makt i løpet av det kortlivete samveldet, slik at George Monck, militær øverstkommanderende av New Model Army og engelsk guvernør av Skottland, kunne marsjere til London og gjeninnføre det lange parlamentet. Under Moncks årvåkne øyne ble de nødvendige lovmessige justeringene gjort, slik at Karl II i 1660 kunne bli invitert tilbake fra landflyktighet under et restaurert monarki.
Den 30. januar 1661 (symbolsk på den 12. årsdagen for henrettelsen av Karl I), ble Oliver Cromwells legeme grav opp fra Westminster Abbey og underlagt ritualet av en posthum henrettelse. Det samme skjedde med levningene av John Bradshaw og Henry Ireton. Legemet til Cromwells datter ble derimot etterlatt urørt i Westminster Abbey. Cromwells lik ble hengt opp i kjettinger ved Tyburn. Til sist ble hans levninger kastet i en grop mens hans hode ble satt opp på en påle utenfor Westminster Hall og ble hengende der fram til 1685.
Ironisk nok ble Cromwells grav deretter benyttet som gravsted for Karl IIs illegitime etterkommere. Cromwells hode skiftet eier flere ganger, blant annet solgt i 1814 til en mann ved navn Josiah Henry Wilkinson, før det til sist ble gravlagt i grunnmuren av Sidney Sussex College ved Universitet i Cambridge i 1960.
Politiske omdømme
I løpet av hans levetid har en del avhandlinger framstilt Cromwell som en hykler motivert av makt — eksempelvis The Machiavilian Cromwell og The Juglers Discovered, begge deler et angrep på Cromwell av levellere etter 1647 og som framstilte ham som en machiavelliansk figur. Mer positive samtidige bedømmelser — eksempelvis John Spittlehouse i A Warning Piece Discharged — sammenligner ham typisk nok med Moses som reddet engelskmennene ved å ta dem trygt over borgerkrigenes Rødehav. Flere biografier ble utgitt kort tid etter Cromwells død. Et eksempel er The Perfect Politician som beskrev hvordan Cromwell «likte menn bedre enn bøker» og ga en nyansert bedømmelse av ham som en energisk forkjemper for samvittighetsfrihet, men trukket ned av stolthet og ambisjoner. En like nyansert, men langt mindre positiv bedømmelse ble utgitt i 1667 av Edward Hyde, 1. jarl av Clarendon, i hans bok Rebellion and Civil Wars in England. Clarendon er kjent for å ha erklært at Cromwell «vil bli sett positivt på som en modig, dårlig mann». Han argumenterte at Cromwells vekst til makt hadde blitt hjulpet av ikke bare hans store ånd og energi, men også av hans hensynløshet. Clarendon var derimot ikke en av de som Cromwell betrodde seg til, og hans redegjørelse må også vurderes i det lys at den er skrevet etter at monarkiet ble gjeninnført.
I løpet av tidlig på 1700-tallet begynte bildet av Cromwell å bli utviklet og formet av de som tilhørte det politiske partiet til whigene og var en del av et bredere prosjekt som ga deres politiske mål historisk berettigelse. En versjon av Edmund Ludlows Memoirs ble omskrevet av John Toland for å fjerne hans radikale, puritanske elementer og erstatte dem med whigenes særegne utgave av republikanisme. Den presenterte Cromwells protektorat som et militærdiktatur. Gjennom Ludlow portretterte Toland Cromwell som en diktator som knuste begynnelsen på et demokratisk styre på 1640-tallet.
I løpet av tidlig på 1800-tallet begynte Cromwell å bli adoptert av romantikkens kunstnere og poeter. Thomas Carlyle fortsatte denne revurderingen av Cromwell på 1840-tallet ved å presentere ham som en engelsk helt i kampen mellom det gode og det onde, og som en modell for å bedre moralen i en politisk samtid som Carlyle bedømte som dominert av engstelse, meningsløs retorikk og moralske kompromisser. Cromwells handlinger, også hans krigføring i Irland og hans oppløsning av det lange parlamentet måtte, hevdet Carlyle, bli verdsatt og lovprist i sin helhet.
På slutten av 1800-tallet hadde Carlyles portrett av Cromwell som understreket det sentrale med puritansk moralitet og ærlighet blitt innarbeidet i whigenes og de liberales historiografi. Samuel Rawson Gardiner, den store borgerkrigshistorikeren i Oxford, konkluderte med at «mannen — det er alltid slik med de edleste — var langt større enn sitt verk». Gardiner la vekt på Cromwells dynamiske og livfulle karakter, og hans rolle i å avvikle monarkiet, men vurderte Cromwells religiøse overbevisning som mindre viktig. Cromwells utenrikspolitikk skaffet også en attraktiv forløper for viktoriatidens imperialistiske ekspansjon og hvor Gardiner vektla Cromwells «fasthet i anstrengelsen om å gjøre England storslått til lands og til havs».
I løpet av den første halvdelen av 1900-tallet ble Cromwells omdømme ofte påvirket av framveksten av fascisme i det nasjonalsosialistiske Tyskland og i Italia. Eksempelvis Wilbur Cortez Abbott, historiker fra Harvard University i USA, benyttet det meste av sin karriere til å sammenstille og redigere en stor samling på flere bind med Cromwells brev og taler. I dette verket, som ble utgitt i årene mellom 1937 og 1947, argumenterte Abbot at Cromwell var en tidlig utgave av fascist. Imidlertid har senere historikere som eksempelvis John Morrill har kritisert både Abbotts fortolkninger og hans redaksjonelle tilnærming. Tilsvarende har forskeren Ernest Barker sammenlignet de uavhengige (puritanerne) med nazistene, men ikke alle historiske sammenligner som ble gjort på 1900-tallet vurderte Cromwell og hans tid opp mot 1900-tallets mest beryktede diktatorer.
I den grad det er fruktbart å drive sammenlignende analyser synes det mest hensiktsmessige å gjøre det med de forhold som er mest mulig like, og da er det mer rimelig å sammenligne Cromwell som en engelsk hersker med det styre som gikk forut hans eget og det som fulgte, henholdsvis Karl I og Karl II. Historikere fra sent på 1900-tallet har forsøkt å undersøke det vesentlige i Cromwells tro og hans autoritære regime. Austin Woolrych utforsket emnet «diktatur» i dybden og argumenterte for at Cromwell var drevet av to motstridende krefter: hans forpliktelser til hæren og hans ønske om å oppnå en varig avgjørelse ved å vinne tilbake tilliten til den politiske nasjonen som en helhet. Woolrych argumenterte for at de diktatoriske elementene ved Cromwells styre stammet ikke så mye fra dens militære opprinnelse eller deltagelse hærens offiserer i den sivile regjeringen, men fra hans varige engasjement og forpliktelse overfor interessene til Guds folk, og hans overbevisning om det riktige i å undertrykke feil og synd og oppmuntre til dyd, det utgjorde den viktigste delen av hans regjering. Historikere som John Morrill, Blair Worden og J.C. Davis har videreutviklet dette temaet og har avdekket den grad som Cromwells skrifter og taler er gjennomtrengt av bibelske referanser, og argumentert for at hans radikale handlinger var drevet av hans nidkjærhet for en gudfryktig reformasjon.
I kulturen
En av de tidligste romaner hvor Cromwell opptrådte som en figur, Abbé Prévosts Le philosophe anglais (1731–39), er han framstilt som en hyklersk kvinnejeger, en svikefull tyrann, og en kujon. Hovedfiguren i romanen, Cleveland, er illegitim sønn av Cromwell med en av Karl Is forkastede elskerinner. For et sammendrag, se denne lenken.
Cromwell ble omfavnet av romantikken, eksempelvis ved Victor Hugos skuespill Cromwell fra 1827. Det er ofte forstått som symbolsk for den franske romantiske bevegelsen. Cromwell ble framstilt som en hensynsløs, men likevel dynamisk romantisk helt. En lignende framstilling av et enkeltmenneske med evner til å endre verden ved sin sterke vilje og personlighet ble gitt i 1831 av den franske maleren Hippolyte Delaroche. Det framstilte Cromwells legendariske besøk for å beskue den henrettede kong Karl I.
Rutland Boughtons ''Symfoni Nr. 1'' (1904–05) hadde undertittelen «Oliver Cromwell».
Ken Hughes' film Cromwell kom ut i 1970 med Richard Harris i tittelrollen. I filmen To Kill a King fra 2003 lå fokuset på forholdet mellom Dougray Scott som Fairfax og Tim Roth som Cromwell, og hvor Rupert Everett framstilte kong Karl I. Jack Shepherds skuespill fra 2004, Through a Cloud, var tidsmessig plassert i 1656, og tenkte seg et møte mellom Cromwell og John Milton.
Oliver Cromwell ble spilt av Bernard Hepton i en radiodramatisering i tolv deler kalt God's Revolution som var skrevet av Don Taylor. Det ble første gang sendt i BBC Radio 4 i 1998 og sendt på nytt i BBC Radio 7 i 2010.
En ekstra episode i serien om Sorte Orm, The Cavalier Years, framstilte en parodi på Cromwell spilt av Warren Clarke, og hvor Blackadder, framstilt av Rowan Atkinson, som en rojalist som ender opp som kongens bøddel. Kongen ble spilt av Stephen Fry.
Cromwell har også blitt nevnt i en rekke populære sanger, som:
Cromwell opptrer som en mer eller mindre perifer figur i en rekke romaner innenfor alternativ historie, blant annet av Orson Scott Card og Neal Stephenson. Mer kuriøst er Rachel Caines ungdomsromaner om vampyrer hvor også Cromwell er framstilt som vampyr.
Biskop
En biskop er en ordinert person med et spesifikt embete innen flere av de kristne kirker. Ordet kommer fra gresk episkopos (επίσκοπος), som betyr tilsynsmann.
Biskoper i Det nye testamente
Bispeembetet, eller episkopatet, er i Det nye testamente beskrevet dels som administrativt og dels åndelig. Det mest konsise eksempel finnes i Paulus' brev til Titus (kapittel 1, vers 7), der biskopen kalles «Guds forvalter» og det forklares at han skal «holde seg til det troverdige ord i samsvar med læren, slik at han både er i stand til å rettlede etter den sunne lære og til å gjendrive påstandene til dem som sier imot» Han omtales også som «en hyrde som skal vokte sin hjord». Man kan teologisk diskutere hvor langt dette ansvaret strekker seg, da også hele menigheten oppfordres til tilsyn (ordet episkopeo brukes da i verb-form i Hebreerbrevet kaptillel 12, vers 15 i Det nye testamentet).
Biskoper i Den katolske kirke og de ortodokse kirker
Biskopene, kalt eparker i de ortodokse kirker, har en sentral stilling i Den katolske og de ortodokse kirker. De fleste biskoper er stiftsbiskoper, som innebærer at de er åndelig- og kirkerettslig overhode for et spesifikt bispedømme eller erkebispedømme. Utover det rent symbolske kan en erkebiskop ha en noe høyere administrativ og rettslig status enn en biskop i den forstand at enkelte bispedømmer er underlagt et annet erkebispedømme. Erkebiskopen er da formelt en metropolitterkebiskop (se forøvrig metropolitt). En høyere rang gjelder først og fremst i administrative og rettslige spørsmål; i åndelig forstand er biskoper og erkebiskoper sidestilt. I tillegg er den administrative og rettslige overhøyhet til en katolsk erkebiskop stort sett begrenset til ettersyn og en biskop er fortsatt suveren i sitt bispedømme. Kirken på stedet der biskopen har sitt tilhold er hans katedral, etter gresk καθέδρα via latin cathedra, som betyr «trone» eller «stol». I Den katolske kirke markeres dette ved at en spesiell stol eller trone er plassert i nærheten av alteret.
I tillegg finnes biskoper som ikke har autoritet over et spesielt område, men som utfører andre oppgaver i kirken. I Den katolske kirke kalles disse titulærbiskoper, da de har tittelen, men intet område der de utøver biskoppelig autoritet. Det finnes også titulære erkebiskoper. Det er tradisjon for at disse titulærbiskopene gis formell utnevnelse til et bispedømme som har blitt nedlagt som praktisk enhet (et typisk eksempel er Selja bispedømme, som opphørte som faktisk enhet da bispestolen ble flyttet til Bergen).
Enkelte sakramentale handlinger er forbeholdt biskoper. Særlig gjelder dette ordinasjoner, som aldri kan utføres av andre enn biskoper. I Den katolske kirke er også konfirmasjon forbeholdt biskopen, men dette kan delegeres til en prest.
Biskopene hevdes å være del av en ubrutt rekke tilbake til apostlene, ved at nye biskoper har blitt ordinert av eldre biskoper, noe som kalles apostolisk suksesjon. Med dette menes at de får sin autoritet fra en linje som går tilbake til Jesus Kristus. En egen kirkehistorisk gren beskjheftiger seg med episkopalgenealogi, hvorved de fleste katolske biskopers suksesjonslinjer lar seg føre tilbake til 1500-tallet, og en rekke løsrevne bruddstykker lar seg fastslå i århundrene før dette. Den katolske kirke anerkjenner at de ortodokse biskoper, og biskoper i enkelte mindre utbryterkirker, har intakt apostolisk suksesjon. De ortodokse kirker har et noe varierende syn på andre kirkers ordinasjon.
I Den katolske kirke har biskopen av Roma, paven en særstilling, da han i kraft av sitt embete er overhode for hele Den katolske kirke.
Tidligere, spesielt i middelalderen, hadde biskopene ofte også verdslig makt. Eksempler er at de kunne være medlem av kongens råd, tilhøre adelen eller eie landområder der de utøvde både kirkelig og verdslig makt. I noen lokale områder i Europa var det traktatfestet at den lokale biskop også skulle være den verdslige lederen; disse kaltes da gjerne "fyrst(e)biskop". (I parentes bemerket kan det nevnes at Andorras situasjon er en efterlevning av et sånt system.)
Det stilles ulike formelle krav for å bli biskop, blant annet kan kun ugifte menn bli ordinert til biskop. På grunn av biskopens særlige stilling i Kirken, er det også slik at i det øyeblikk en munk eller ordensbror har blitt utnevnt til biskop, og han har godtatt utnevnelsen, opphører han å være medlem av sin orden; følgelig er ordensbenevnelser man leser bak biskopers navn, en referanse til hvilken orden den aktuelle biskop tidligere var medlem av.
Biskoper i Den anglikanske kirke
Den anglikanske kirke har et syn på episkopatet som er likt Den katolske og de ortodokse kirkers. Dog er det store forskjeller innenfor Den anglikanske kirke, slik at en del grupper ikke vektlegger apostolisk suksesjon, mens andre gjør det.
Den katolske kirke anerkjenner ikke at den apostoliske suksesjon i Den anglikanske kirke er intakt (Pave Leo XIII fastslo dette i 1896), men anerkjenner at enkelte anglikanske prester har fått gyldig ordinasjon via utbryterkirker og derfor er biskoper også i katolsk forstand.
Både menn og kvinner kan bli ordinert til biskop i Den anglikanske kirke. De er ikke pålagt å leve i sølibat.
Biskoper i andre kirker
De protestantiske kirker har for det meste beholdt bispeembetet, men har en annen forståelse av det. Ved reformasjonen ble det mange steder, blant annet i Norge, innført et nytt navn for embetet, superintendent. Dette ble gjort for å vektlegge at det var et brudd med tidligere tradisjon, og at embetets viktigste funksjon var å overvåke prestene i et område. Senere gikk man mange steder tilbake til å bruke ordet biskop, ettersom embetet er beskrevet i Bibelen. Mange lutherske kirker avviser betydningen av apostolisk suksesjon. Unntakene er Svenska kyrkan og Den evangelisk-lutherske kirke i Finland, hvis første biskoper var tidligere katolske biskoper og som har beholdt suksesjonsprinsippet ved påfølgende bispeordinasjoner.
En alternativ forståelse av biskopbegrepet er dukket opp i noen få norske husmenigheter. Der mener man at Det nye testamentet viser at biskop, eldste og hyrde er ord for samme tjeneste. Dermed kan ikke biskop være hierarkisk over en eldstegruppe. Et av argumentene for dette synet er når Paulus tilkaller seg de eldste fra Efesos og deretter kaller dem for biskoper. Det hadde vært noe annet om han hadde tilkalt biskopene og så kalt dem for eldste, da hadde det vært en åpning for at biskop kunne være over eldste. Biskopordets opprinnelige mening kan derfor bety alle de som åpnet hjemmene sine for at menigheten kunne ha samlinger. Et hierarkisk opplegg med en biskop på toppen kom først på slutten av det første århundret, hevder husmenighetsmiljøet.
Biskoper i Den norske kirke
Biskopene i Den norske kirke er kirkelige tilsynsmenn utnevnt av Kirkerådet. De tiltrer embetet gjennom særskilt vigsling. Biskopen er medlem av bispedømmerådet og er tillagt egen tilsyns- og forvaltningsmyndighet. Ved siden av det læremessige tilsynsansvaret, er biskopens hovedoppgave å lede prestetjenesten i bispedømmet. Biskopen er kirkelig tilsynsmann med ansvar for tilsyn med kirkens lære, de kirkelig ansatte og den kirkelige virksomheten i bispedømmet. Biskopen er også en viktig symbolbærer for Den norske kirke. Biskopens oppgaver og myndighet er regulert i en særskilt tjenesteordning for biskoper, fastsatt av Kirkemøtet. Biskopene sitter i Kirkemøtet. Den norske kirke har tolv biskoper. Seks av biskopene er kvinner (pr mars 2020). Bispemøtets preses (leder) er medlem av Kirkerådet. Bispemøtet består av samtlige tjenestegjørende biskoper. Ved permisjoner blir hver enkelt domprost fungerende biskop, og fungerer som det i de fleste fora, unntatt ved ordinasjoner. På grunn av Porvoo-avtalen med Den engelske kirke kan ikke domproster lenger ordinere prester.
Stephen «tWitch» Boss
Stephen Boss, mest kjent under artistnavnet «tWitch», (født 29. september 1982 i Montgomery i Alabama i USA, død 13. desember 2022 i Los Angeles) var en amerikansk DJ og hiphopdanser fra Montgomery i Alabama som kom på andreplass i den fjerde sesongen av So You Think You Can Dance. Senere ble han dommer i samme program, og fast medarbeider i talkshowet The Ellen DeGeneres Show.
Tilnavnet «tWitch»
I et intervju i 2013 uttalte han at «tWitch» opprinnelig var et navn han hadde brukt på sin gamle bil.
Danser på TV
Første gang tWitch var med på TV, var på Star Search, der han kom på andreplass, mens vinneren ble Super Cr3w-medlemmet «DoKnock». Han var også med i konkurransen The Wade Robson Project på MTV, der han kom på tredjeplass.
tWitch ble kjent i USA etter å ha kommet på andreplass i den fjerde sesongen av So You Think You Can Dance, der det stod mellom ham og hiphopdanseren Joshua Allen. I 2009 ble dansenummeret «Mercy», som tWitch fremførte sammen med Katee Shean og som var koreografert av Mia Michaels, nominert til Emmy-prisen.
I 2010 var tWitch én av 12 tidligere deltagere fra So You Think You Can Dance som var såkalte «All-Stars»-partnere til deltagerne i sesong 7 av So You Think You Can Dance.
The Ellen DeGeneres Show
Fra 2014 til programmet opphørte i 2022, var tWitch med i The Ellen DeGeneres Show som DJ og medprogramleder til Ellen DeGeneres. tWitch var også sentral i gameshowet Ellen's Game of Games.
Filmer
I 2007 var han danser i filmen Hairspray, i scenen «You Can't Stop the Beat». Han spilte rollen som «Jason» i dansefilmen Step Up 3D (2010), og rollen som «Taz» i filmen Stomp the Yard 2: Homecoming (2010).
Koreograf og pedagog
tWitch arbeidet også som koreograf; blant annet koreograferte han for koreanske artister som Se7en. Videre underviste han på South County Classical Ballet i forskjellige dansestiler i nesten to år.
Dødsfall
Den 13. desember 2022 meldte tWitch' ektefelle Allison Holker fra til Los Angeles Police Department om at tWitch hadde forlatt hjemmet på en måte som ikke lignet ham. Politiet fikk senere melding fra et motell utenfor Los Angeles om at personalet hadde funnet ham livløs på et motellrom. Det ble senere fastslått at han var død etter å ha skutt seg selv.
Airbus Helicopters
Airbus Helicopters er Airbus Groups datterselskap for produksjon av helikoptre. Selskapet ble dannet som Eurocopter i 1992 da helikopteravdelingene til Aérospatiale og DaimlerChrysler Aerospace ble slått sammen. I juli 2000 fusjonerte også moderselskapene (samt CASA) og lagde selskapet European Aeronautic Defence and Space Company (EADS). I 2014 skiftet EADS navn til Airbus Group, mens Eurocopter skiftet navn til Airbus Helicopters.
Airbus Helicopters ligger dermed under morselskapet Airbus Group og driver med prosjekter og videreutviklingsprosjekter begynt på av de involverte parter, fra før de ble slått sammen.
Teknisk Ukeblad skrev i mars 2018: «Helikoptervirksomheten i Airbus sysselsetter cirka 20.000, hvorav 8.000 jobber ved fabrikken i Frankrike og 4.000 ved fabrikken i Tyskland. Mens selskapet bygger rundt 400 nye helikoptre i året, understøtter de hele 12.000 helikoptre globalt.»
Noen produkter
Gjennom konsortiumet NHIndustries hvor de eier 62,5 %, er de med å produsere NH90-helikopteret som blant annet Norges forsvar har bestilt.
Jishou
Jishou (kinesisk: 吉首; pinyin: Jíshǒu) er en kinesisk by og et byfylke i provinsen Hunan i Sør-Kina.
Bedolkningen var på 301,460 innbyggere i 2010
Samferdsel
Kinas riksvei 209 løper gjennom området. Den begynner i Hohhot i Indre Mongolia, krysser gjennom provinsene Shanxi, Henan, Hubei, Hunan og ender opp i havnebyen Beihai i Guangxi.
Kinas riksvei 319 fører gjennom fylket. Riksveien begynner i Xiamen i Fujian, løper nordvestover gjennom provinsene Jiangxi, Hunan og Chongqing, til den ender opp i Chengdu, hovedstaden i provinsen Sichuan.
SS «Kronprinz Wilhelm»
SS «Kronprinz Wilhelm» (fra 1917 USS «Von Steuben») var et tysk passasjerskip og senere krigsskip. Det begynte levetiden som sivilt skip, men ble gjort om til hjelpekrysser etter utbruddet av første verdenskrig. «Kronprinz Wilhelm» ble internert i USA i 1915, og tjestegjorde deretter i US Navy med navnet «Von Steuben».
«Kronprinz Wilhelm» ble bygget ved AG Vulcan i Stettin, og var klart i 1901. Det var oppkalt etter den tyske kronprinsen. «Kronprinz Wilhelm» ble satt i rute mellom USA og Europa, og satte i 1902 fartsrekord for turen mellom Cherbourg og New York etter en reisetid på 5 dager, 11 timer og 57 minutter.
Ved krigsutbruddet var «Kronprinz Wilhelm» ute i Atlanterhavet. Etter et møte med SMS «Karlsruhe» ble «Kronprinz Wilhelm» utstyrt med blant annet to 88mm kanoner. Det ble deretter gjort om til hjelpekrysser, og ble satt til å raide ententens atlanterhavshandel. «Kronprinz Wilhelm» greide å senke femten skip – ti britiske, fire franske og ett norsk. Etter at forsyningene begynte å ta slutt gikk imidlertid «Kronprinz Wilhelm» til amerikansk havn og lot seg internere. <!-- Ved USAs inntog i krigen i 1917 ble «Kronprinz Wilhelm» overtatt av amerikanerne. Skipet fikk navnet «Von Steuben» etter Friedrich Wilhelm von Steuben, en kommandant fra den amerikanske revolusjonskrigen. Resten av krigen fungerte «Von Steuben» som troppetransportskip.