cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Odd Henrik Johnsen
Dykking og brannmann
I 1968 deltok Odd som røykdykker i slukkingen av brannen ved Bodø sykehus hvor alle pasientene blir berget ut i god behold. Skadene ble betegnet som større enn under bombingen i 1940. Polardykk A/S ble solgt i 1995 og helt frem til salget jobbet han som arbeidsdykker ved siden av daglig drift. Johnsen var i en årrekke formann i Nordlands fjerde distrikt i Redningsselskapet (NSSR) og satt også i sentralstyret i Redningsselskapet (NSSR) i mange år.
Tommy Rodahl
Tommy Rodahl (født 28. mai 1963 i Lier, død 16. oktober 2021 ) var en norsk reality-TV-deltaker som i 2011 vant sesong 7 av Farmen.
Da han ble med i reality-programmet Farmen i 2011 var han allerede kjent i lokalmiljøet som næringsdrivende, oppsynsmann og vertskap på øya Sauøy i Froan på Frøya. Han og familien bosatte seg på øya i 1988. På 1990-tallet drev han og familien et fiskerimottak og en landhandel, men måtte stenge etter en del år på grunn av sviktende kundegrunnlag. I 2002 var han og familien med i en episode av NRK-serien Der ingen skulle tru at nokon kunne bu.
I 2018 gav han ut barneboka Fjøs i farta.
Gammleng-prisen
Gammleng–prisen, egentlig Rolf Gammlengs ærespris til utøvende kunstnere, er en pris opprettet av Fond for utøvende kunstnere i 1982, 25 år etter at fondet ble etablert i 1957. Den deles ut til utøvere som på en fortjenestefull måte har medvirket på grammofoninnspillinger eller i sceniske forestillinger. Prisen er oppkalt etter Rolf Gammleng, som var forbundsleder for Norsk Musikerforbund da fondet ble opprettet, og som var sterkeste pådriver til opprettelsen.
2020
Ikke delt ut.
Røahagan (Oslo)
Navnet ble vedtatt i 1936.
Veien har villabebyggelse.
Agraulis
Agraulis er en slekt av tropiske pasjonsblomstsommerfugler som hører til underfamilien Heliconiinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). De ble tidligere gjerne regnet som en egen familie, Heliconiidae.
Artene har larver på pasjonsblomster (slekten Passiflora, Passifloraceae).
Utseende
Middelsstore, slanke, smalvingede sommerfugler. Oversiden er oransje med runde, svarte flekker, langs bakvingens ytterkant med svarte ringer. Undersiden er brunoransje med avlange, sølvfargede flekker. Slekten kan minne mye om slekten Dione, som den før ble regnet til.
Levevis
Alle har larver som lever på pasjonsblomstfamilien (Passifloraceae).
Utbredelse
Denne gruppen lever i den Neotropiske region (Sør- og Mellom-Amerika). Den er utbredt fra California og Texas og sørover. Agraulis vanillae har kunnet spre seg noe mot nord på grunn av dyrking av pasjonsblomster i hager. A. vanillae er den nordligste representanten for Heliconiini, men finnes også like sør til Argentina.
Solospill
Solospill var en krimserie som gikk på NRK i 1977. Dette var den tredje krimserien med etterforskerne Helmer & Sigurdson. Solospill ble skrevet av Richard Macker, og hovedrollene ble spilt av Alf Nordvang og Anders Hatlo.
Solospill ble godt mottatt av VGs anmelder.
Handling
Skipsreder Alex Larang og hans familie blir sentrum for intriger og mord. Helmer og Sigurdson gir seg i kast med en etterforskning der deres tidligere kollega, Trond Steen, kommer i søkelyset. Han er suspendert fra politiet etter å ha drept en mann i håndgemeng, og nå tvinges han på flukt etter at han blir observert på åstedet for to mord. Hvis han er uskyldig, klarer han å renvaske seg ved – om mulig – å finne den virkelige morderen?
Produksjonsstab
Morten Kolstad
Xylobanellus erythropterus
Xylobanellus erythropterus er en bille i underfamilien nettrødvinger i familiegruppen rødvinger. Den finnes ikke i Norge, men i Mellom-Europa, østover fra Polen, Latvia og Finland.
Xylobanellus erythropterus tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Glitter
Glitter er en slags dekorasjon av tynne sammenbundne metallglinsende striper som kan minne om iskrystaller. Opprinnelig var det girlander av metall til bruk for juledekorasjon. Moderne glitter er vanligvis et plastprodukt, og brukes speisilet for å pynte juletrær. Det kan også henge fra taket eller omkranse statuser, lampeføtter eller andre gjenstander. Glitteret ble oppfunnet i Nürnberg, Tyskland, i 1610, og var opprinnelig laget av sølv.
Historikk
Glitter ble oppfunnet i Nürnberg omkring 1610. Opprinnelig ble det laget av ekstruderte tråder av sølv. Fordi sølv korrodereres raskt, ble andre blanke metaller brukt som erstatning.
Tidlig på 1900-tallet tok produsenten i bruk billigere aluminium-basert glitter. Frankrike var verdenslende i produksjonen inntil første verdenskrig. Produksjonen opphørte under krigen på grunn av. metallmangel.
Blyfolie ble ofte brukt i glitterproduksjonen gjennom 1900-tallet. Etter 1960 ble blyglitter faset ut, da det var bekymring for at barn skulle bli eksponert for blyforgiftning. I USA, konkluderte Food and Drug Administration (FDA) i august 1971 at blyglitter utgjorde en unødvendig helserisiko for barn, og overbeviste produsenter og importører om å frivillig stoppe bruken av bly fra 1. januar 1972. FDA innførte ikke direkte forbud, da det ikke forelå tilstrekkelig sterke indikasjoner på den eventuelle helsefaren."
Moderne glitter blir vanligvis laget av polyvinylkloridfilm (PVC) dekket av et metallisk lag. Polyetylentereftalat jhar også blitt brukt.
Annen bruk
Glitter har en utbredt bruk i flere indiske tradisjoner, inkludert dekorasjon av bilder, girlandere for bryllup og andre seremonier, samt ornamentalt seletøy for hester og elefanter.
Efteløt kirke
Efteløt kirke (Æftaløytis kirkja) er en liten langkirke av naturstein opprinnelig reist i romansk stil i middelalderen, trolig i cirka år 1184, men gotifisert under en ombygging i 1876. Kirken står i bygda Efteløt i Ytre Sandsvær i Lågendalen, nå del av Kongsberg kommune i Viken fylke.
Kirken er viet til «Sancte Marie et sancti Johannis baptiste» (jomfru Maria og døperen Johannes). Den har cirka 190 sitteplasser.
Efteløt kirke har tradisjoner som hovedkirke i Sandsvær så lenge folk kan minnes. Den kom over i privat eie fra 1723, men ble overtatt allmuen (kommunen) 1873.
Historie
Efteløt kirke har vært liten og enkel fra den ble reist. Kirken besto opprinnelig av skipet og et kortere og smalere kor, som var betydelig lavere enn skipet. Midt på skipet har det stått en takrytter med høy hjelm, men det er uvisst om den var opprinnelig. Koret har innvendig hatt en apsidenisje, altså en rundbuet avslutning bak alteret, men med et utvendig kvadratisk kor. Skipet har hatt to eller tre lange rundbuede lysgap høyt oppe på østre del av sørveggen og trolig både vestportal og kanskje også sørportal midt på sørveggen (den siste må være tettet). Også portalene har vært rundbuede. Trolig har også koret har hatt et mindre rundbuet lysgap og kanskje også sørportal (slik som i dag). Den tykke steinveggen mellom skipet og koret har hatt rundbuet korskille med dører. I 1783 omtales dobbelte dører i korskillet. Murene er cirka 1 meter tykke og gjort av naturstein av typen rød granitt og mørkere gneis. Lysgapene i skipet har blitt utvidet til to mindre rundbuede vinduer i normal høyde en gang i tiden, kanskje i middelalderen. Likeledes er lysgapet i koret gjort om til et mindre rundbuet vindu, kanskje samtidig.
Ved en ombygging i 1876 ble kirkebygget gotifisert. Korets østmur ble gjennombrutt for dør til nytt sakristi, som ble oppført av stein inntil korets østmur. Vinduet i apsisnisjens midtakse ble blendet og bunnen utrevet. Åpningen mellom skip og kor, samt skipets vestportal ble utvidet. Korets ene og skipets to sørvinduer fikk spissbuet overdekning, og et tredje vindu med samme form ble anlagt i skipets sørmur. Taket over kor og skip, samt takrytteren som satt midt på skipets møne, ble revet. De nye takene fikk dessuten betydelig lavere reisning. Våpenhuset, som sto foran vestportalen i skipet, ble fjernet, til fordel for et nytt vesttårn oppført av tegl og forsynt med høy hjelm.
I 1953 ble det gjennomført omfattende vedlikeholds-, forandrings- og restaureringsarbeider i kirken, under ledelse av arkitekt Ragnar Nilsen.
Arkitekt Christian Christies oppmåling av av Efteløt kirke i 1860 viser at den spesielle innvendige apsisen i den cirka 3 m tykke østveggen i koret er cirka 4,65 cm bred, altså nesten like bred som kort er innvendig. Korbuen mellom skipet og koret er cirka 3,3 m bred og 2,35 cm høy til vederlaget og cirka 4,5 m høy til buetoppen.
486 Cremona
486 Cremona er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 11. mai 1902 av Luigi Carnera fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter den italienske byen Cremona.
Fritz Haarmann
Fritz Haarmann (født Friedrich Heinrich Karl Haarmann 25. oktober 1879 i Hannover, død 15. april 1925) var en seriemorder i Tyskland. Haarmann ble i desember 1924 dømt for 24 mord begått i perioden 1923 til 1924 og ble i pressen kjent under tilnavnet «Slakteren fra Hannover».
Haarmann lokket med seg unge gutter hjem med løfte om mat og husly. Der misbrukte han dem seksuelt før han bet over strupen på dem. Deretter skar han kjøttet av likene, som han solgte til den intetanende befolkningen i Hannover. Haarmann ble halshogd i 1925.
I Margit Sandemos romanserie om Isfolket er Haarmann modell for den onde Lynx.
1879–1900: Oppvekst
Haarmann var yngst av seks barn. Moren var 41 da han ble født, og ble nokså invalidisert av fødselen. Hun var mye sengeliggende frem til sin død i 1901. Hans far var fyrbøter på lokomotiv, en bitter og innesluttet person på konstant jakt etter kvinner. Hans kone Johanna Claudius var syv år eldre enn sin mann, men hun hadde penger og var av god familie. Hun var enfoldig av natur, og la seg ikke borti sin manns sidesprang og alkoholmisbruk. Hun skjemte bort yngstesønnen og overtalte ham til å leke med dukker, heller enn å slå følge med andre gutter. Av de fem eldre søsknene ble eldstemann formann på fabrikk og en lovlydig borger, bror nr to falt i første verdenskrig, mens de tre søstrene utviklet seg til dominerende, tvangspregede mennesker som alle ble skilt kort tid etter at de hadde giftet seg.
På tross av sin jentete væremåte likte Haarmann som barn å skremme andre. Han sprang på sine søstre, bandt dem fast og likte å etterlate dem slik, for å vende tilbake og plage dem. Han fortalte dem også spøkelseshistorier, og lurte seg deretter bort til vinduene deres og banket på om natten for å skremme dem ytterligere. Skolekameratene husket ham som en bortskjemt mammadalt, helt styrt av sin mor, men samtidig ble han godtatt fordi han spilte rollen som klassens bajas og overgikk alle når det gjaldt ville påfunn. Som voksen fortsatte han å like kvinnelige sysler som baking og matlaging, men han røykte sterke sigarer mens han holdt på.
Forholdet til faren ble tiltagende dårlig da Haarmann ble tenåring. De to kranglet ustanselig, for nå trengte ikke Haarmann lenger å frykte sin fars raseri. Derimot ble han svært oppskaket når faren jevnlig truet med å få ham innlagt på mentalsykehus. Det ser ut til at den forgremmede gamlingen har oppfattet hvor skakkjørt sønnen egentlig var. Til gjengjeld holdt tenåringen sin far i sjakk ved å true med å politianmelde ham for mord. Angivelig hadde faren drept en mann nede på jernbaneområdet noen år tidligere. I virkeligheten fortsatte de to et samarbeid der de hjalp hverandre med lovbrudd, og etterpå under politiavhør gav hverandre alibi.
Som sekstenåring kom Haarmann i lære som låsesmed, men mislyktes. Han meldte seg i stedet på en treningsskole for å bli offiser. Her gjorde han det bra, siden han fulgte ordrer uten å stille spørsmål. Uheldigvis pådro han seg en hjernerystelse etter et fall under en øvelse, og ble etter det plaget av epilepsi som medførte at han besvimte foran folk. Andre seriemordere, som John Gacy og Frederick West, var også utsatt for dokumenterte hodeskader. I Haarmanns tilfelle forlot han hæren i november 1895, og dro tilbake til sin far.
Han hadde visst fra ung alder at han var homofil. Hannover hadde på den tid et distinkt homofilt image - i 1918 hadde byen 450.000 innbyggere, og 500 registrerte, mannlige prostituerte. Når dette utviklet seg til pedofili er uvisst, men i juli 1896 ble han for første gang arrestert for overgrep mot barn. Like fullt fortsatte han med nærmest daglige fremstøt, og fikk raskt rykte på seg som lokkemann og overgriper. Nå ble han underkastet en psykiatrisk evaluering som resulterte i at han ble sperret inne på et mentalsykehus, nettopp slik hans far hadde spådd og truet ham med. Da anledningen bød seg, rømte attenåringen til Sveits. Her oppholdt han seg i to år før han reiste tilbake til Hannover, hvor det ser ut til at han lyktes i å fremstå som en normal og skikkelig kar.
Han giftet seg med den kraftig bygde Erna Loewert. Familien håpet dette skulle gjøre slutt på Haarmanns avvikende oppførsel. Men Haarmann forlot henne snart til fordel for et liv i hæren. Han hadde likt seg der, og nå var det en stund siden han hadde hatt epilepsianfall. Men så døde hans mor som han var nært knyttet til, og han fikk et sammenbrudd ute på øvelse. Etter fire måneder på militærsykehus slo man fast at et personlighetsavvik gjorde ham uegnet som soldat. Han ble tildelt en uførepensjon, og vendte atter en gang tilbake til sin far som var det mennesket han hatet mest på jord. Faren truet stadig med å få ham innlagt igjen, mens sønnen slo inn på forbryterbanen for alvor.
1900–1920
En tredjedel av de neste tyve årene satt Haarmann i fengsel og varetekt. I 1914 ble han dømt til fem års fengsel for å ha ranet et varehus. Han slapp ut i 1918, og ble med en gjeng smuglere. Dette tjente han stort på, og siden han også opptrådte som tyster for politiet, slapp han selv lett fra det. Han åpnet en butikk der han omsatte kjøtt og brukte klær. Snart opparbeidet han seg en fast kundekrets, for Haarmann var vennlig og glad i å slå av en prat med husmødrene, og prisene hans var meget rimelige. Hans interesse for unge gutter var ikke blitt mindre, og på kveldene kunne han observeres på Hannovers jernbanestasjon, der rømlinger og hjemløse hang på benkene, slitne og sultne. Her kunne han lett plukke opp gutter han kunne misbruke seksuelt. Politiet la seg ikke borti det, de brukte ham fremdeles som spaner. For sosialarbeiderne ble han også et kjent ansikt.
Slakteren fra Hannover
Haarmann fortalte senere politiet at hans første drap fant sted i september 1918, da han drepte og parterte sytten år gamle Friedel Rothe. Rothe ble meldt savnet av sine foreldre, og guttens venner, som hadde sett dem spille biljard i lag, tok med seg politiet til Haarmanns bolig i Kellerstrasse 27. Disse fant Haarmann til sengs med en annen unggutt, og tok ham inn til avhør. Seks år senere skrøt Haarmann i retten: «Da politiet undersøkte hybelen min, lå hodet til gutten Friedel innpakket i avispapir bak ovnen.»
Hans Grans
Haarmann ble idømt ni måneders fengsel for overgrep mot en mindreårig, men soningen ble utsatt til det følgende år. Så han var fremdeles på frifot i slutten av 1919, da han møtte Hans Grans, en syttenåring på rømmen, som levde av prostitusjon og salg av brukte klær. Han tilbød den eldre Haarmann sine seksuelle tjenester, og snart ble de også forretningspartnere. De svindlet til seg vasketøy som de deretter solgte, og når de ikke kunne lure plaggene til seg, stjal de dem. Til sist måtte Haarmann sone dommen for overgrep mot Rothe, som han i virkeligheten hadde drept. I fengselet lå Haarmann lavt i terrenget, og i desember 1920 ble han satt fri og kunne ta opp igjen samværet med Grans. De to la ut på en ren orgie i svindel og tyveri. Sammenlagt med Haarmanns uføretrygd og biinntekter fra spaner-virksomheten han utførte for det lokale politiet, hadde de såpass å rutte med at de tidlig i 1922 kunne flytte til Neuestrasse 8, i hjertet av det Hannovers beboere kjente som «det hjemsøkte distriktet». Syttenåringen Adolf Hannappel ble drept i november 1923 fordi Grans ønsket seg de nye buksene hans. 5. januar 1924 ble en annen syttenåring, Ernst Spiecker, drept fordi Grans ønsket seg den «tøffe skjorten» hans. Naboer la merke til at de to vinduene ut mot Neuestrasse ble holdt tildekket, og selv nøkkelhullet i døren var tettet igjen. For en så utadvendt og vennlig nabo som Haarmann var dette en merkelig oppførsel. Fra Neuestrasse flyttet de videre til smuget Rote Reihe (= Røde rekke), som lå tett ved elvebredden.
Drapsbølgen 12. februar 1923–14. juni 1924
Selv sa Haarmann: «Jeg mente aldri å skade de ungdommene, men jeg visste at hvis jeg først begynte, skjedde det noe, og det fikk meg til å gråte...Jeg kastet meg over dem og bet gjennom adamseplet, så de ble kvalt.» Han forklarte om skyldfølelsen som da grep ham, slik at han falt sammen over dem og dekket den dødes ansikt med en duk «så det ikke så på meg». Han hevdet det var lettest å drepe noen han var glad i, slik at de fikk fred. «Ofte, etter at jeg hadde drept, bad jeg om å bli overført til et militært asyl, men ikke et galehus. Hvis Grans virkelig hadde elsket meg, kunne han ha reddet meg. Tro meg, jeg er ikke syk – det er bare at jeg får noen rare røkk iblant. Jeg ønsker å bli halshogd. Det tar bare et øyeblikk, så får jeg fred.» I sin griskhet hadde han til og med oppsøkt et foreldrepar som hadde utlovet en dusør for den som hadde opplysninger om deres forsvunne sønn. Han utgav seg for å være kriminolog da han dukket opp ved døren deres, moret seg høylytt under samtalen med det fortvilte paret og prøvde til overmål å få penger fra dem.
Avsløringen
En obduksjon avslørte at de to første kraniene var av menn mellom 18 og 20 år. Den siste hodeskallen var fra en gutt på ca. 12 år. I samtlige tilfeller var et skarpt redskap brukt til å skille kraniene fra torsoen, og kjøtt og vev var helt fjernet.
Til å begynne med trodde man at hodeskallene kom fra det anatomiske instituttet i Göttingen, eller at gravrøvere hadde kastet dem i elven. Men 24. juli fant noen gutter en sekk med menneskeknokler gravd ned i myrlandet. Politiet kunne ikke lenger avskrive befolkningens panikk som «massehysteri», særlig ikke da det kom for en dag hvor mange unge gutter som var meldt savnet i Hannover-området (i løpet av 1923 steg dette tallet til nesten 600). De savnede var stort sett mellom 14 og 18 år, og rykter gikk om at menneskekjøtt sirkulerte på markedet. En av Haarmanns kunder hadde til og med tatt med seg et stykke kjøtt til politiet og spurt om det skrev seg fra et menneske. Hun fikk til svar at det var svinekjøtt. Haarmann, som regelmessig spiste både svine- og menneskekjøtt, erklærte seg senere enig i at det er vanskelig å se og smake forskjell. Situasjonen minnet offentligheten om saken mot Karl Grossmann (1863–1921) fra Berlin, som hengte seg på cellen etter å være tiltalt for drap på et ukjent antall kvinner han lokket med seg til sin leilighet. Bare det siste offeret ble funnet etter at naboer alarmerte politiet, men leiligheten bar spor av at tre andre drap hadde funnet sted der kort tid tidligere. Grossmann var slakter og kvittet seg med kjøttet av sine ofre ved å selge det på svartebørsen. I tillegg drev han en pølsebod ved den nærliggende togstasjonen.
Pinsesøndagen i 1924 gikk hundrevis av lokale borgere manngard langs elven på leting etter flere levninger. Leine ble oppdemmet, og politifolk og kommunearbeidere søkte videre. Resultatet var skrekkelig: Mer enn 500 kroppsdeler kom for en dag, restene etter minst 22 mennesker, en tredjedel ble anslått til å ha vært mellom 15 og 20 år gamle. Blant dem som ble innkalt til avhør, var nettopp Haarmann.
Han kjente de lokale politifolkene av utseende. Det ble derfor tilkalt to yngre politimenn fra Berlin, som om kvelden 22. juni 1924 ble sendt sivilkledde til Hannovers jernbanestasjon for å spane på Haarmann. Han kranglet med en hjemløs femtenåring som het Karl Fromm, og da politifolkene nærmet seg, ville han utrolig nok ha Fromm arrestert. Men Fromm gav beskjed om at Haarmann hadde handlet ille mot ham da han overnattet hos ham, og nå hadde politiet nok på Haarmann til å sette ham i varetekt. De gjennomsøkte boligen hans og fant veggene oversprøytet med blod og hauger av brukte klær og eiendeler. Haarmann bortforklarte dette med at han var forhandler av kjøtt og bruktklær. Politiet visste da at to kvinner som brukte å vaske i huset der han bodde, engang hadde kommet over en diger kjel som stod plassert under trappen. Det lå kjøttstykker i kjelen, noen biter var hårete. Like ved lå et forkle som var tilklint med blod. De oppskremte vaskehjelpene visste ikke hva de skulle tro, og da de vendte tilbake, var begge gjenstander fjernet.
Rettssaken
Snart sprakk Haarmann og innrømmet mordene, skrøt av hvor lur han hadde vært som hadde lyktes i å drepe så mange, og frydet seg over at han fikk selv herdete etterforskere til å krympe seg med det han fortalte. Høydepunktet for Haarmann var dobbeltdrap, når det ene offeret måtte se det andre dø og vite at han selv var den neste. Drapslysten hans tiltok da ingen stanset ham, og han anslo selv at han i begynnelsen av 1924 tok livet av en gutt hver fjortende dag. Han pekte ut Grans som sin medskyldige. I tilfeller da gutter var motvillige til å bli med ham hjem, hadde han brukt Grans til å berolige dem med sitt nærvær. Andre ganger betalte han Grans for å plukke opp en gutt og ta ham med tilbake til Neuestrasse 8. Etter at offeret var blitt mishandlet, torturert ved at Haarmann gnog på hans penis, og bitt og kvalt til døde, gjaldt det å kvitte seg med restene av ham. Klær og andre eiendeler ble lagt i en sekk og senere solgt. Deretter fileterte han kjøttet av offeret, ikke bare for å spise det selv, men også for å servere det til neste offer som et siste måltid. «Jeg la to snitt i underlivet og puttet innvollene deres i en bøtte. Jeg dyppet et håndkle i blodet som samlet seg i bekkenhulningen og fortsatte med det til alt var tørket opp. Så la jeg tre snitt fra ribbeina mot skuldrene, tok tak i ribbeina og skjøv til beina rundt skuldrene knakk. Nå fikk jeg tak i hjerte, lunger og nyrer, hakket dem i to og la i bøtten. Så skar jeg av beina, deretter armene. Kjøttet fjernet jeg fra knoklene og la i voksduksvesken min. Det tok meg fem eller seks runder å få alt skylt ned i toalettet eller slengt i elven. Jeg skar penis av etter å ha tømt og renset magen. Jeg skar den opp i mange småbiter. Jeg hatet bestandig å gjøre dette, men jeg kunne ikke for det - min lidenskap var så mye sterkere enn uhyggen ved parteringen.»
Haarmann og Grans ble stilt for retten, som åpnet onsdag 4. desember 1924. Under rettssaken fremstod Haarmann mer som et avsporet menneske enn et uhyre, mens Grans forholdt seg taus. De eneste følelsene han viste, var sinnet han rettet mot Haarmann for å ha fått ham i denne knipen. De to kranglet slik at dommeren flere ganger måtte avbryte dem. «Dere gjør det bra!» ropte Haarmann til anklagerne da de avsluttet sin åpningstale. Han mistet tålmodigheten da en forpint mor brøt sammen mens hun forklarte seg om sin forsvunne sønn, og bad om å få røyke sin sigar - noe han fikk innvilget. En morgen protesterte han på at det var så mange kvinner i salen: «Dette er en sak for menn!» Guttenes navn ble lest høyt, og han ble spurt om han hadde drept dem. «Ja, det kan godt hende,» svarte han om tretten år gamle Ernst Ehrenberg. «Denne er jeg ikke sikker på,» sa han om Paul Bronichewski. Da han ble forevist et fotografi av Hermann Wolf, snudde han seg sint mot guttens forpinte far: «Jeg ville aldri sett to ganger på en så stygg ungdom som sønnen din var, etter bildet å dømme. Du sier gutten din ikke hadde en skikkelig skjorte engang, og at sokkene hans var surret fast med hyssing. Søren heller, du skulle vært flau over å la ham gå rundt slik. Det fins nok av søppel som han. Tenk over hva du sier, mann. En slik type ville vært langt under min verdighet.» En journalist beskrev stemningen i salen: «Nesten 200 vitner måtte avgi forklaring, for det meste foreldre av de uheldige unge. Det var smertefulle opptrinn når en stakkars mor eller far kjente igjen et klesplagg eller en eiendel som hadde tilhørt en myrdet sønn. Her et lommetørkle, her et par seler...Med vibrerende nesebor som en jakthund som snuser på byttet sitt, som om han luktet heller enn betraktet de fremviste tingene, innrømmet han straks at han hadde kjent dem.» Han mistet fatningen bare da han beskrev sitt forhold til Grans. «Grans burde fortelle hvor elendig han behandlet meg,» ropte han. «Jeg utførte drapene, det var han for ung til.» Han hevdet at Grans forlot ham over natten for å utføre drapene, og så kom tilbake om morgenen for å få tak i den myrdedes klær. For sin egen del var Haarmann mest bekymret for å bli erklært gal, og ropte tidlig under rettssaken: «Halshogg meg, ikke send meg til et asyl!» De innkalte psykiaterne vurderte ham til å være tilregnelig. Politifolk kjørte ham rundt i området, slik at han kunne vise dem hvor han hadde kvittet seg med levningene av ofrene sine. Flere knokler ble nå funnet inni buskas og kastet i innsjøer. Han navngav også en tredje person, «Charles», som angivelig skulle ha hjulpet ham med parteringen.
Haarmann ble 19. desember dømt til døden for 24 av de 27 mordene han stod anklaget for. Tolv bevæpnede politimenn holdt øye med publikum på galleriet denne dagen, etter trusler om at Haarmann ville bli skutt. Selv om han ble ansett som seriemorderen og kannibalen, ble Grans vurdert som medskyldig og dømt til døden. Hans anke over dommen ble avvist.
Haarmann ytret ønske om å bli henrettet før jul, slik at han kunne feire høytiden i selskap med sin mor i himmelen. Dette ble det ikke tatt hensyn til. Theodor Lessing som dekket saken som journalist på deltid, var ikke enig i at Grans ansporet til mordene, selv om Haarmann var ivrig etter å gjøre ham til lags, og tilbød ham de myrdedes klær når det var plagg Grans likte. Lessing avslørte også at Haarmann hadde fungert som spaner for det lokale politiet, og påpekte hvordan dette førte tysk politi og rettsvesen ut i gråsonen mellom lov og kriminalitet, rett og galt. Den tyske stat hevnet seg på Lessing, som attpåtil var jøde. Han mistet sitt professorat etter en artikkelserie der han rettet søkelyset mot Paul von Hindenburg.
På sin siste dag skrek Haarmann: «Tror dere jeg liker å myrde folk? Jeg var syk i åtte dager etter den første gangen. Døm meg til døden. Jeg ber bare om rettferd. Jeg er ikke gal. Det er sant at jeg ofte kommer i en tilstand der jeg ikke vet hva jeg gjør, men det er ikke galskap. Gjør det raskt og snart. Frels meg fra dette livet, som er en pine. Jeg vil ikke be om nåde, eller anke saken min. Jeg ønsker meg bare én munter kveld i cellen min, med kaffe, ost og sigarer, etterpå vil jeg forbanne faren min og gå til min henrettelse som om det var et bryllup.» Neste morgen ble han halshogd. Han ble sendt til obduksjon ved universitetet i Göttingen, der man ønsket å undersøke hjernen hans. Ingen vet hvor mange han og Grans drepte, men en politikilde anslo at gjennom de siste seksten månedene de var aktive, tok de livet av to gutter hver uke.
Haarmanns brev
Et bud ved navn Lueters fant et brev liggende på gaten, adressert til Grans' far Albert. Lueters sørget for å overlevere brevet til Grans senior, som i sin tur overleverte det til retten. Brevet var en fire siders tilståelse fra Haarmann, skrevet mens han satt i bilen på vei til politistasjonen. Han forklarte her forholdet mellom seg selv og Grans junior, og fratok Grans all skyld: «Hans Grans ble uskyldig dømt, og det er politiets skyld og også fordi jeg ønsket hevn...Sett dere i Grans' sted, han vil tvile på Gud og rettferdigheten bare på grunn av meg...Måtte Hans Grans tilgi meg min hevn og min menneskelige feilbarlighet.» Dette brevet kan ha vært utslagsgivende for at Grans' dødsdom ble omgjort til tolv års fengsel. Lite er kjent om hvordan Grans levde etter at han ble satt fri, men han hevdes å ha bodd i Hannover frem til sin død ca. 1980.
Haarmann etterlot seg enda et brev, der han utla sine handlinger som et forsøk på å hevne seg på politiet. Han avsluttet med: «Dere dreper meg ikke, jeg kommer tilbake – ja, jeg skal være blant dere i all evighet. Og nå har dere selv drept. Dere skulle vite det: Hans Grans var uskyldig! Vel? Hvordan er det med samvittigheten nå?»
Ofrene
Her er listen over de 27 mordene han ble anklaget for:
NB! Denne listen inneholder etymologiske feil
Sherlock Holmes (andre betydninger)
Sherlock Holmes er en figur skapt av Arthur Conan Doyle.
Sherlock Holmes kan også henvise til:
Vanessa Schädler
Vanessa Schädler (født 25. juli 1990 i Triesenberg) er en liechtensteinsk alpinist.
Schädler har ennå ikke debutert i verdenscupen i alpint.
Røahellinga (Oslo)
Røahellinga (1–19, 2–24) er en vei på Røa i bydel Vestre Aker i Oslo. Det er en T-formet vei som går fra Ekraveien til Nordengveien, med to ender mot sistnevnte.
Navnet ble vedtatt i 1955.
Ruseløkka/Skillebekk Beboerforening
Ruseløkka/Skillebekk Beboerforening er en tverrpolitisk organisasjon som arbeider med å ta vare på og å utvikle bomiljøet på Ruseløkka og Skillebekk, nærmere bestemt i området nedenfor Drammensveien/Henrik Ibsens Gate, mellom Abelhaugen og Russlands ambassade. Foreningen utgir bladet Anker'n med jevne mellomrom.
Historie
Foreningen ble stiftet tidlig på 1970-tallet av foreldre med barn i Veslestua barnehage i Ankerhagen. Agendaen var oppvekstmiljøet i bydelen. I starten var det vanskelig å få oppslutning om temaet, og det var statens planer om bebygge Ankerhagen med et 18-etasjers høyhus som til slutt engasjerte folk i saken. Da ble «Aksjon for friarealer i Ruseløkka/Skillebekk-området» dannet. Møtene ble holdt i Veslestua Barnehage, og medlemmer fra alle lag av samfunnet deltok. At høyhusplanene ble stoppet var foreningens første seier, og Ankerhagen ble regulert til friareal. Under arbeidet med saken ble det klart at også andre åpne arealer sto i fare for å bli bebygget. Det ble etterhvert klart at hele boligområdet sto i fare for riving og omregulert til næringsområde. Engasjementet gjaldt ikke bare friområdene, men også tung gjennomgangstrafikk i strøket. Dertil ble manglende tilbud til barn og unge et av arbeidsfeltene til Ruseløkka/Skillebekk-beboerforening som aksjonen etterhvert ble kalt.
Robert
Bob og Bobby er vanlige kort- eller kalleformer på engelsk.
Utbredelse
Robert har vært et svært vanlig navn i England siden før den normanniske invasjonen og fram til slutten av 1900-tallet.
Robert har i mange år vært et populært navn i USA.
Robert er i dag det tredje mest brukte mannsnavnet i USA, og er også blant de mest brukte navnene i Polen, Sverige og Slovenia. Varianten Róbert er blant de mest brukte navnene i Ungarn.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
TrES-4b
TrES-4b er en eksoplanet oppdaget i 2006 og annonsert i 2007 av Trans-Atlantic Exoplanet Survey ved bruk av transitmetoden. Den er 1,400 lysår (430 pc) unna i stjernebildet Herkules. TrES-4 går i bane rundt sin primærstjerne GSC 02620-00648 hver 3,5 dager og formørker den sett fra jorden. Den er 0,919 ganger så massiv som Jupiter, men har en diameter som 1,799 ganger så stor.
Lesozavodsk
Lesozavodsk (russisk: Лесозаво́дск) er en by i Primorskij kraj i Russland. Den ligger ved elva Ussuri (en bielv til Amur). Innbyggertall: 42 200 (estimat 2005), 42 185 (folketelling 2002).
Røatoppen (Oslo)
Røatoppen (1B–17, 2–20B) er en vei på Røa i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går nordvestover fra Griniveien, men er stengt med bom mot denne. Veien er dermed i praksis en blindvei sørover fra Bjerkebakken.
Navnet ble vedtatt i 1936.
Veien har villabebyggelse.
Adrian Vandenberg
Diskografi
Med Manic Eden
Telnet
TELNET er en protokoll-spesifikasjon i TCP/IP-standarden. Den brukes til utveksling av 8-bits-informasjon begge veier mellom tjener og klient. Telnet brukes vanligvis på TCP/IP-port 23. Telnet har et begrenset antall funksjoner og ble opprinnelig brukt som et kommandolinjeverktøy, der man jobbet med eksterne terminaler koblet mot en stormaskin.
Telnet er en gammel og velkjent standard og nesten alle systemer som kan bruke internett har også en Telnet-klient. Dette gjør det enkelt å jobbe mellom ulike systemer.
Selve ordet Telnet stammer av ordet Telephone Networking da protokollen ofte ble brukt til å gi terminalfunksjoner over oppringte linjer. Dataene ble sendt rett fra den ene parten til den andre, man stolte på at ingen lyttet, og det ble ikke lagt inn større sikkerhetssperrer enn en minimal 8-bits-kryptering. I dag brukes helst SSH og andre krypterte forbindelser til det samme. Signalene sendes gjerne over Internett, og man kan sende verken passord eller annen informasjon uten å risikere at folk snapper det opp.
Sikkerhet
Telnet sender informasjon ukryptert, og er svært utsatt for avlytting. Verktøyet bør kun brukes der denne faren ikke utgjør noe problem, eller dersom sikringstiltak er iverksatt.
Telnet er i stor grad erstattet av andre alternativer, og brukes relativt lite i dag.
En mye brukt utgave av Telnet er Microsoft TELNET. Microsoft leverer ikke SSH på systemene sine, men Telnet får startes gjennom kommandoen «telnet» på en kommandolinje (MS-DOS ledetekst for alle versjoner av Microsoft Windows).
TELNET kjører på port 23.
Moritz greve av Sachsen
Hermann Moritz greve av Sachsen, kalt Maréchal de Saxe (født 28. oktober 1696 i Goslar, død 30. november 1750 på Château de Chambord) var en saksisk feltherre og krigsteoretiker i fransk tjeneste. Han var marskalk av Frankrike og kortvarig hertug av Kurland.
Han var sønn av kurfyrst Fredrik August I av Sachsen, kong August II av Polen og Aurora von Königsmarck.
Vrengen
Vrengen eller Vrengensundet er et krokete sund mellom øyene Nøtterøy og Tjøme i Færder kommune i Vestfold fylke. Den 465 meter lange og over 27 meter høye Vrengenbrua, med fylkesvei 308, krysser sundet. Et eldre navn på Vrengen, brukt i kilder fra middelalderen og 1700-tallet, er Grindholmsund.
Geografi og aktiviteter
På nøtterøysida ligger stedene Kjøpmannskjær og Strengsdal, på Tjøme stedene Sundene og Mågerø. Det ligger dessuten en rekke sommerhus og hytter på begge sider av Vrengensundet. I strandstedet Kjøpmannskjær er det båthavn, bensinstasjon og dagligvarehandel med maritim tilknytning. Det er også en kjemisk fabrikk, Kjemi-Service eid av Unitor Chemicals, som produserer kjemiske produkter for maritimt bruk. På Tjøme-siden er det flere båthavner langs Vrengensundet.
I de siste åra har Statens forurensningstilsyn funnet høye forekomster av det kreftfremkallende kjemikaliet diuron i Vrengensundet. Det er usikkert hvor giften i sundet stammer fra, men diuron brukes i bunnstoff til båter for å hindre begroing.
Øya Leistein markerer hvor seilleden går fra Oslofjorden mot Vrengensundet.
I Vrengensundet, på tjømesiden, ligger noen holmer med navn Grindholmene. Disse er regulert til fritidsformål.
Guan Pinghu
Guan Pinghu (forenklet kinesisk: 管平湖, pinyin: Guǎn Pínghú; født 1895 i Suzhou i provinsen Jiangsu i Kina, død 1967) var en kjent musiker som spilte på brettsitaren guqin (古琴).
Han virket siden 1950-årene som lærer og forsker ved Det sentrale konservatorium i Beijing.
Bålsta
Bålsta er et tettsted som ligger i Uppsala län i landskapet Uppland i Sverige. Det er administrasjonssenter i Håbo kommune. I 2010 hadde tettstedet 14 147 innbyggere.
Aruba
Aruba er en selvstyrende øystat i Karibia og utgjør sammen med Nederland, Curaçao og Sint Maarten Kongeriket Nederlandene. Aruba ligger like utenfor kysten av Venezuela, og ble kolonisert av nederlenderne i 1636. Fram til 1986 var øya en del av De nederlandske Antiller. Større deler av Arubas økonomi baserer seg på turisme, særlig turister fra USA. I tillegg er oljeraffinerier viktige for landets økonomi. Ved siden av nederlandsk er papiamento landets offisielle språk, som snakkes av store deler av befolkningen. Papiamento er et kreolspråk, basert på spansk, portugisisk, nederlandsk, engelsk, fransk og flere afrikanske språk. De fleste innbyggerne er katolikker.
Bålsta
Bålsta ligger ved E18, cirka 50 kilometer nordvest for Stockholm og 40 kilometer sør for Uppsala.
Aruba
Øyas hovedstad er Oranjestad, med 28,000 innbyggere.
Øya har vært under nederlandsk styre siden 1636. Den var en del av De nederlandske Antiller fra 1954 og har siden 1986 hatt autonomi.
Bålsta
Av Håbo kommunes 19 000 innbyggere bor drøyt 14 500 i Bålsta; de fleste innflyttet etter 1970. En stor del av Bålstas arbeidstakere er pendlere, hovedsakelig til Stockholm og Uppsala, men også til Arlanda. Siden 2001 er Bålsta endestasjon for Stockholms pendeltågs linje 35 fra Stockholm.
Aruba
Demografi
Ved folketellingen i 2010 hadde landet en befolkning på 101,484.
Bålsta
I Bålsta finnes et mindre kjøpesenter. Det finnes også svømmehall, ishall, bowlinghall og friidrettsarena.
I 2002 bygde Lasse Åberg et museum i Bålsta, Åbergs museum. Det ligger på en gammel gård i nærheten av Väppeby gård.
Bålsta er også kjent for sitt gode bibliotek. I 2006 ble biblioteket nominert til «Årets bibliotek» sammen med Luleå bibliotek og Nordiska Afrikainstitutets bibliotek. Vinner ble Nordiska Afrikainstitutets bibliotek.
Skolestrid
Bålsta er kjent for fra og med 1995 å ha drevet gjennom Skola 2000 i alle kommunens grunnskoler, noe som ble lagt merke til i hele skolesverige, og også utenlands. I 2003 var det bare to kommuner hvor avgangselevene hadde dårligere resultat (middelkarakter) enn i Håbo kommune. I 2004 fikk kommunen kraftig kritikk av Skolverket for blant annet mangler i skolenes «pedagogiske utforming». I 2005 og 2006 hadde avgangselevenes middelkarakter dog økt. På grunn av misnøye med skolen har mange foreldre de senere årene engasjert seg i en foreldreforening.
Fevåg
Fevåg er ei lita bygd i Indre Fosen kommune i Trøndelag fylke. Bygda ligger cirka 15 minutter fra Rissa sentrum, mellom Hasselvika, Selnes og Sørfjorden, og har cirka 250 innbyggere, samvirkelag og båthavn. Fosen Mekaniske Verksteder har sin ene avdeling her ved Frengen Slip og Motorverksted AS.
Historie
Fevåg var før kommunesammenslåingen i 1964 en del av gamle Stjørna kommune før stedet sammen med de andre tettstedene slått sammen til Rissa kommune.
Guttorm Hansen
Guttorm Hansen (født 3. november 1920 i Namsos, død 2. april 2009 i Namsos) var en norsk politiker (Arbeiderpartiet) som var stortingspresident (1973–1981). Han var også kjent som forkjemper for friluftslivet.
Hansen arbeidet som mekaniker (1936–1945), var journalist og redaksjonssekretær i Menneskevennen (1945–1948), redaktør i Firdaposten (1948–1951) og journalist i Namdal Arbeiderblad (1951–1961), inntil han ble valgt inn på Stortinget i 1961, hvor han satt frem til 1985. Han var parlamentarisk leder for Arbeiderpartiets stortingsgruppe 1971–1972. Hansen var sentral i arbeidet med å få vernet Børgefjell nasjonalpark (1963).
Jean Heineman
Jean Oluf Heineman (født 11. april 1919 i Paris, død 24. februar 2003) var en norsk motstandsmann.
487 Venetia
487 Venetia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 9. juli 1902 av Luigi Carnera fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter den latinske navnet på Venezia.
Jean Heineman
Heineman avtjente verneplikten i Hans Majestet Kongens Garde. Høsten 1940 gikk han med i motstandsbevegelsen, der han ble sjef for våpentjenesten i sitt område i Oslo. Heineman deltok i Milorgs overtakelse av Akershus festning 11. mai 1945. Under krigen var Heineman også med i Franskehjelpen. For sin innsats under krigen i Norge ble Heineman tildelt Deltagermedaljen. Heineman ble i 1993 utnevnt til ridder av den franske ordenen Den nasjonale fortjenstorden for sin innsats for franskmenn på flukt fra tyske arbeidsleirer i Norge under den andre verdenskrig.
Etter den andre verdenskrig arbeidet Heineman som generalagent i Frankrike for Mesna Kartongfabrikk og drev med internasjonal megling i jern og stål. Den siste delen av sitt yrkesaktive liv arbeidet han ved fylkesskattekontoret i Oslo.
Latvia under Sommer-OL 2004
Latvia under Sommer-OL 2004. Trettien sportsutøvere fra Latvia deltok i elleve sporter under Sommer-OL 2004 i Athen. Det var åttende gangen Latvia deltok i et sommer-OL, de kom på 58.-plass med fire sølvmedaljer. Friidrettsutøveren Vadims Vasiļevskis var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Hedenstad kirke
Hedenstad kirke (Heiðingstaða kirkja) er ei middelaldersk langkirke reist med naturstein rundt år 1200 på Hedenstad i Øvre Sandsvær i nåværende Kongsberg kommune, cirka 6 kilometer sør for byen Kongsberg og et stykke nord for Heistadmoen i tidligere Buskerud, nå Viken fylke. Kirka feiret 800-årsjubileum i 2001.
Kirka er viet til Erkeengelen Mikael og har cirka 170 sitteplasser. Som mange andre kirker kom den over i privat eie i 1723, men den kom over i allmuens (kommunens) eie i 1856.
Hedenstad kirke eies av Hedenstad menighet som inngår i Kongsberg kirkelige fellesråd og tilhører Kongsberg prosti i Tunsberg bispedømme. Adkomst til kirken går via fylkesvei 2766 og fylkesvei 2770.
Historie
Gavltrekantene kan ha vært av trevirke hele tiden. Skipet har to vinduer i sørveggen og vestportal. Vinduene er trolig opprinnelige, men utvidet. Koret har portal og vindu mot sør og et gjenmurt vindu mot øst.
Det ble gjennomført en omfattende restaurering av kirken i 1781–1782, der blant annet det nåværende takrytteren ble reist midt på skipet. En større restaurering ble også gjennomført i 1888–1889, ledet av arkitekt H. M. Backer. Da ble blant annet våpenhuset foran vestportalen ble erstattet av et nytt i to etasjer, og det ble satt opp to sakristier med hver sin inngang langs begge langveggene på skipet. Vinduene på sørfasaden utvidet. Takrytteren ble kledd utvendig med bordkledning, hjelmen ble kledd med jernplater, og taket ble tekket med valdresskifer. Innvendig ble det reist et nytt nordgalleri. Kirken fikk også ny altertavle og prekestol, men den gamle altertavlen fra 1697 henger fortsatt i kirken. Den nye altertavlen viser «Kristus og de to disipler på vei til Emmanus» og er en kopi av et maleri gjort av den danske kunstmaleren Anton L. J. Dorph, utført av Dina Aschehoug i 1889.
Nytt orgel ble innviet 4. mai 1981.
Slaget ved Drepana
Slaget ved Drepana, eller Drepanum (utenfor dagens Trapini ved kysten av Sicilia) var et sjøslag mellom Karthago og den romerske republikk, utkjempet under den første punerkrig, år 249 f.Kr..
Innledning
Serien med romerske seirer på sjøen, som ved Mylae og Ecnomus, ga selvtillit til å utføre et direkte angrep på festningen ved Lilybaeum, kontrollert av Himilco. Byen var blokkert av en flåte, kommandert av konsulene Publius Claudius Pulcher og Junius Paullus. Selv om romerne hadde skaffet seg betydelig erfaring på sjøen, var Karthago fortsatt overlegen i manøvrering på åpent hav. En liten skvadron, ledet av Hannibal fra Rhodos, klarte, midt på lyse dagen, å bryte beleiringen og levere forsyninger til befolkningen ved Lilybaeum. I løpet av natten forlot Hannibal byen med de ubrukelige kavaleri-hestene og flyktet til Drepana, før romerne i hele tatt skjønte hva som hadde skjedd.
Suksessen med denne manøvreren var så overveldende at karthagenerne gjentok det flere ganger. For romerne var dette mer enn ydmykende: det ødela hele effekten ved beleiringen, ved at festningen fikk mat og var i kontakt med Karthago. Noe måtte gjøres.
Å ikke høre på høna og dets konsekvenser
Seniorkonsulen Pulcher bestemte dermed å gjennomføre et overraskelsesangep på havnen i Drepana, der de skyldige skipene lå i havn. Den romerske flåten seilte nordover fra Lilybaeum i en måneløs natt. Karthagenske speidere så ikke de romerske skipene, men den dårlige sikten hindret romerne i å oppnå en effektiv krigsformasjon. Da skipene nådde Drepana, var flåten spredt i en lang, uorganisert linje med Pulchers skip bak. Puniske speidere så den klønete ankomsten og fordelen ved overraskelsesmomentet var tapt.
Hyarmendacil I
Hyarmendacil I var en figur fra J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard. Han var den 15. kongen av Gondor fra 1015 i det tredje tidevervet, da han overtok tronen som Gondors konge etter sin far, Ciryandil, ble drept mens han forsvarte Umbar under en beleiring.
Slaget ved Drepana
Å ikke høre på høna og dets konsekvenser
I mellomtiden utførte flaggskipet, med Pulcher, inspeksjoner for å kartlegge varsler og tegn, ifølge den romerske religiøse tradisjon. Metoden tilskrevet for denne situasjonen var å undersøke spiseatferden til en hellig høne, som var ombord for dette formålet. Hvis hønen aksepterte kornet den ble tilbudt, ville gudene være på romernes side. Men, den aktuelle morgenen i 249 f.Kr. nektet hønen å spise - et forferdelig tegn. Konfrontert med det ukjente og et overtroisk og livredd mannskap, måtte Pulcher hurtig komme på en alternativ løsning. Han kastet den hellige hønen over bord, direkte i Middelhavet og utbrøt: De spiser ikke, la dem heller drikke! (Ut biberent, quoniam esse nollent).
Hyarmendacil I
Hans originale navn var Ciryaher. Han var den fjerde og siste Sjøkongen.
Slaget ved Drepana
Å ikke høre på høna og dets konsekvenser
I havnen ventet karthagenerne på romernes fremrykking. Admiral Ad Herbal tenkte også ut en rask, dog mindre kontroversiell, løsning og beordret evakuering av hele Drepana før en eventuell blokade kunne etableres. Deretter seilte Karthagos skip ut av havna, passerte sør for byen rundt til to små øyer i det åpne hav. Etter å ha erkjent at overraskelsesmomentet var tapt, beordret Pulcher en reorganisering av flåten. På dette tidspunkt var imidlertid alle odds mot ham. Sicilias kyst var bak ham og den puniske flåten var klar til kamp i front.
Hyarmendacil I
Ciryaher begynte sin regjeringstid med å reorganisere Gondors arme, og i 1050 T.T. erklærte han åpenlys krig mot Haradrim og beseiret dem. Haradrim ble tvunget til å godta han som deres herre og konge. Etter denne seieren kalte han seg selv for Hyarmendaci, som betyr Sør-seirer.
Slaget ved Drepana
Å ikke høre på høna og dets konsekvenser
Herbal øynet muligheten for seier og beordret angrep. Han signaliserte at hans høyre flanke skulle angripe romernes bakre rekke. Resultatet ble et knusende, romersk nederlag, der omtrent alle skipene kommandert av Pulcher sank.
Hyarmendacil I
Under hans styre nådde Gondor sin høyde av makt og utfoldelse. Passet til Mordor var vell bevoktet, så ondskapen hadde ingen sjanser i Hyarmendacils regjeringstid. Ingen våget å bestride hans makt, og Gondor var i fred i resten av hans lange regjeringstid, i hele 134 år.
Han ble etterfulgt av sin svært late sønn, Atanatar II, i 1149 T.T.
Slaget ved Drepana
Ettervirkninger
Det samme året hadde Hamilcar Barca (faren til Hannibal) et vellykket felttog på Sicilia og en storm ødela den andre halvdelen av den romerske flåten som var ledet av Junius Paullus. Situasjonen i Roma var nå så akutt at Aulus Atilius Caiatinus ble valgt til diktator og sendt til Sicila for å kontrollere landområdet. Nederlaget ved Drepana var så demoraliserende at Roma ventet i syv år med å bygge en ny flåte.
Hyarmendacil I
Hyarmendacil I Hyarmendacil I Hyarmendacil I