cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charles Nicolle
I 1903 ble Nicolle direktør for Pasteur Institute i Tunis, hvor han utførte arbeidet med tyfus som senere skulle gi ham en Nobelpris. Han var fremdeles direktør for instituttet da han døde i 1936. I 1972 ble han innvalgt som representant av Kungliga Vetenskapsakademien.
Nicolle skrev også fiksjon og filosofi opp gjennom livet, inkludert bøkene Le Pâtissier de Bellone, Les deux Larrons, and Les Contes de Marmouse.
Han giftet seg med Alice Avice i 1895 og fikk to barn, Marcelle (f. 1896) and Pierre (f. 1898).
Säynätsalo
Säynätsalo er en tidligere kommune i det finske landskapet Mellersta Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1988. Säynätsalo var en finskspråklig kommune.
thumb|left|250px|Kommunehuset i Säynätsalo, tegnet av [[Alvar Aalto, 1952]] Den 1. januar 1993 ble Säynätsalo kommune slått sammen med byen Jyväskylä.
Bob Marley
Robert Nesta Marley (født 6. februar 1945 i Nine Mile, Saint Ann Parish på Jamaica, kjent som Bob Marley, døpt Berhane Selassie i 1980, død 11. mai 1981 i Miami i USA) var en jamaicansk musiker, mest kjent for å spille reggae. Han var gitarist og vokalist i ska-, rocksteady- og reggae-gruppene The Wailers (1963–1974) og Bob Marley & The Wailers (1974–1981). Marley er den mestselgende reggae-musikeren i verden med over 75 millioner solgte album. Han er også kjent for å ha hjulpet til å spre både jamaikansk musikk og rastafaribevegelsen.
Tidlig liv
Faren, Norval Sinclair Marley, ble født i Jamaica i 1885 av britiske foreldre fra Sussex. Norval hevdet å ha vært offiser i The Colonial Caribbean Army. Da sønnen ble født på farmen til sin morfar i Nine Mile, Saint Ann Parish, arbeidet han som tilsynsmann på en plantasje. Han giftet seg med Cedella Booker, en farget atten år gammel jamaicaner. Bob ble født i en landsby i Saint Ann Parish, Jamaica; han var 10 år gammel da faren døde av et hjerteinfarkt i 1955, 70 år gammel.
Bob Marley ble kjent med Neville «Bunny» Livingston, som han begynte å spille musikk med. Bob sluttet på skolen som 15-åring for å begynne som lærling hos den lokale sveiseren. På fritiden spilte Bob musikk sammen med Livingston og Joe Higgs, en lokal musiker som hadde gått over til rastafari. Higgs er en av Bob Marleys mange mentorer, under en øving med Higgs møtte Marley og Livingston Peter McIntosh, som senere skulle bli kjent som Peter Tosh.
Karriere
I 1962 spilte Marley inn sine to første singler, «Judge Not» og «One Cup Coffe and Chocolate », med musikkprodusenten Leslie Kong. Dette er sanger som senere ble gitt ut under pseudonymet Bobby Martell; de fikk lite oppmerksomhet. Det var senere da Bob, Bunny og Peter begynte å spille hos den velkjente produseren Lee «Scratch» Perry at de fikk sin første nummer en-hit på Jamaica med låta «Simmer Down» i 1966. På starten av 1970-tallet fikk trioen som kalte seg the Wailers fart på sin musikalske karriere; trommeslageren i Perrys studioband, Carlton Barrett, og bassisten Aston «Familyman» Barrett ble fullverdig medlemmer av The Wailers sammen med grunnleggerne Peter, Bob og Bunny. Til bandets store frustrasjon solgte Perry demoene deres til Storbritannia uten The Wailers' godkjenning. The Wailers forlot produseren i sinne, men Chris Blackwell, grunnleggeren av Island Records, hørte disse opptakene i England og ville straks signere kontrakt med The Wailers. I 1973 kom deres debutalbum «Catch A Fire», og senere samme år kom albumet «Burning» som blant annet inneholder «Get Up, Stand Up» og «I Shot the Sheriff». Etter dette ble The Wailers et populært reggaeband både i Storbritannia og på Jamaica.
I 1974 besluttet Peter Tosh og Bunny Wailer å satse på egen solokarriere, og Marley erstattet dem ved å bringe inn sin kone, Rita Marley, Judy Mowatt og Marcia Griffiths som koretrioen I Threes. Året etter kom Bob Marley og The Wailers med albumet Natty Dread, som inneholder flere av deres mest kjente låter, blant annet «No Woman, No Cry», «Rebel Music» og «Lively Up Yourself». Albumet ble en kjempestor suksess internasjonalt.
De siste årene og død
Bob Marley fikk Acral lentiginous melanoma, en aggressiv form for hudkreft, under en tånegl i 1977. Kreften spredte seg og Marley fikk to hjerneslag før han døde 11. mai 1981 i Miami, Florida.
Familie
Bob Marley giftet seg med Alpharita Constantia "Rita" Anderson i Kingston, Jamaica, 10. februar 1966. Marley hadde mange barn: fire av disse med ektefellen Rita, to adoptert fra Ritas forhold og noen fra andre kvinner. Den offisielle websiden til Bob Marley anerkjenner 11 barn.
De som er listet på Marleys webside er følgende:
Matsushima kraftverk
Matsushima kraftverk er et varmekraftverk i Japan. Installert produksjonseffekt er 1000 MW. Operatør er EPDC Co.
Nordvision
Nordvisions medlemmer arbeider for å styrke allmennkringkasting i Norden gjennom samproduksjon, programutveksling og kunnskapsdeling. Årlig genererer samarbeidet over 4500 programmer.
Historie
Samarbeidet ble startet i januar 1958, og i august 1959 besluttet NRK, DR, SVT og Yle å etablere en permanent arbeidsgruppe som skulle lede et konkret TV-samarbeid mellom de fire kringkasterne.
Nordvision ble offisielt åpnet 1. oktober 1959 med en direktesendt samsending fra Stockholm, København og Oslo. Norge, som fremdeles kun hadde prøvesendinger, ble koblet på Nordvision- og Eurovision-nettet samme dag. Finland hadde fremdeles ikke kommet med på Nordvision-nettet høsten 1959, og det finske bidraget til åpningsshowet var derfor forhåndsinnspilt og ble sendt fra Stockholm. Finland ble koblet på Nordvision-nettet i 1960.
Det første ordinære NV-møtet ble holdt i København 14. november samme år. I februar 1970 besluttet NV-møtet å gå over til to møter per år.
Faste medlemmer
Nordvision har fem faste medlemskringkastere:
Assosierte medlemmer
Nordvision har fire assosierte medlemskringkastere:
NV-ordførere
Våren 1970 etablerte radiosjefene en ordning med fast NV-ordfører, for perioder på tre år.
NV-sekretariat
Fra 1. januar 1971 fikk Nordvision en ordning med fast sekretariat (NVS). Sekretariatet holder til i DR Byen i København.
Skihopping under NM på ski
Skihopping under NM på ski omfatter medaljevinnerne i skihopping (spesielt hopp, senior) under NM og stedene de enkelte mesterskapene ble arrangert. Det er også tatt med ei liste over vinnerne av Damenes pokal (beste hopper) under hovedlandsrennet (NM) i årene 1909–1932, før spesielt hopprenn ble innført i mesterskapet.
Historie
Norges Skiforbund ble stiftet 21. februar 1908, og det første hovedlandsrennet (NM) ble arrangert på Lillehammer året etter. De første årene besto hovedlandsrennet bare av 30 km langrenn og kombinert. Det første forslaget om å innføre spesielt hopprenn i hovedlandsrennet ble fremmet i 1910, men først i 1933 ble det første spesialhopprennet arrangert, etter at skitinget hadde sagt nei seks ganger. Fra og med 1938 ble hovedlandsrennet erstattet av det offisielle norgesmesterskapet.
NM i årene 1941–1945 ble ikke arrangert på grunn av 2. verdenskrig og idrettsstreiken. I 1944 ble det imidlertid arrangert et (uoffisielt) norsk krigsmesterskap på ski i Sollefteå i Sverige, med vanlige NM-øvelser, deriblant hopp.
Før 1965 ble det bare hoppet i én bakke. Lagkonkurranse (kretslag) ble første gang arrangert i 1987. Kvinneklasse i NM ble innført i 2002 (sommer) og 2003 (vinter).
NM i stor bakke i 2007 ble avlyst på grunn av dårlig vær. Mesterskapet ble i stedet avviklet på plast i oktober.
Flere kombinertløpere har markert seg med gode resultater i NM i spesielt hopp. Den eneste kombinertløperen som har blitt norgesmester individuelt i spesielt hopp er Arne Larsen, som vant i 1962. Andre kombinertløpere med medalje i hopp er Simon Slåttvik (bronse 1950), Sverre Stenersen (sølv 1958), Tormod Knutsen (sølv 1960), Gjert Andersen (bronse normalbakke 1969), Tom Sandberg (bronse normalbakke 1977), Fred Børre Lundberg (delt bronse normalbakke 1994), Bjarte Engen Vik (bronse normalbakke 1998) og Jarl Magnus Riiber (sølv normalbakke 2016). Petter Tande ble norgesmester for lag da Sør-Trøndelag vant i 2003.
Damenes pokal
Damenes pokal ble tradisjonelt gitt til den beste hopperen i kombinertrenn. I hovedlandsrenn hadde ikke denne premien samme status som senere års medaljer til vinnere av det spesielle hopprennet, men den gir likevel en god indikasjon på hvem som var mesterskapets beste hopper.
Jernspurver
Jernspurver (Prunella) er eneste slekt i jernspurvfamilien (Prunellidae), som videre inngår ordenen av spurvefugler (Passeriformes). Tretten arter aksepteres, hvorav fem regnes som monotypiske. Kun én av artene hekker i Norge.
Taksonomi
Jernspurvfamilien inngår i den stor overfamilien Passeroidea, men posisjonen regnes ikke som fullt ut avklart. Tidligere har jernspurvene vært assosiert med flere ulike grupper, inkludert timalfamilien (Timaliidae) og sangerfamilien (Sylviidae) i sine bredere sammenhenger, men også finkefamilien (Fringillidae), trostefamilien (Turdidae) og fossekallfamilien (Cinclidae). I henhold til Ericson & Johansson (2003) er imidlertid trolig jernspurvene søstergruppen til kløfthaleparulafamilien (Peucedramidae).
Det er foreløpig uavklart om jemenjernspurv (P. fagani) skal regnes som en selvstendig art, slik Birds of the World gjør i øyeblikket, eller en underart av einerjernspurv (P. ocularis), slik BirdLife International har gjort siden 2018. Om man følger BirdLife International vil arten (einerjernspurv) ha status som livskraftig. Dersom man følger Birds of the World vil jemenjernspurv ha status som nær truet og einerjernspurv være uavklart.
Biologi
Jernspurver er fra små til middels store og fjærdrakten er i hovedsak grå og brune i fargene, ofte med innslag av rustrøde, hvite og sorte flekker og striper. Nebbet er rett, tynt og middels langt, vingene og stjerten middel lange. Hodet er lite til middels stort, mens nakken er kort og tykk. De undere ekstremitetene er relativt korte. Kjønnene er ganske like, selv om hunner gjerne er litt mindre enn hanner.
Jernspurvene er endemiske for Palearktis, og de fleste artene hekker i snaufjell eller fjelltrakter like under tregrensen. Bare jernspurven (P. modularis) hekker i lave elevasjoner, inkludert i villahager, parker, jordbruksområder og på lignende plasser der det fins noen trær og busker. I hekketiden består dietten mest av insekter, men arter som tilbringer det meste av året i høye elevasjoner eter også frø gjennom hele året. Jernspurven går helt over til frø i vinterhalvåret. Alle andre jernspurver har status som livskratige.
Paringssystemet til jernspurvene er komplekst og variabelt. Det praktiseres både monogami, polygyni og polyandri med mer, også innenfor én og samme art. Én hunn kan ha 2–3 hanner eller kun én. Men det kan også være omvendt, at én hann har 2–3 hunner eller kun én. Hunnen bygger redet selv og legger typisk 2–5 egg, som hun også ruger alene. Redet er som regel en enkel konstruksjon av gress, mose og myke røtter, ofte plassert i en bergspalte, rett på bakken, under en busk eller i et kratt. Hannen bidrar som regel med mat til ungene, men også det varierer. Hannens varierende bidrag påvirker suksessraten. Inkubasjonen tar cirka 10–15 dager, og ungene forlater gjerne redet etter ytterligere 10–15 dager.
Jernspurv hekker regulært over det meste av Fennoskandia, inkludert det meste av Norge. I tillegg har sibirjernspurv (P. montanella) har besøkt Norge ved flere anledninger, men den hekker ikke her. Alpejernspurv (P. collaris) ble observert på Store Færder i Oslofjorden ved ett tilfelle den 2. juni i 1974.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til. Norske navn på verdens fugler følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017, 2020). Eventuelle norske beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser.
Singasteinveien (Oslo)
Singasteinveien (1A–21, 2–14) er en vei på Ormøya i bydel Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei sørvestover fra Arkitekt Steckmests vei.
Veien fikk navn i 1926 etter villaen Singastein i nr. 21.
I veien ble det på siste halvdel av 1800-tallet oppført en rekke sommerhus, ofte i sveitserstil, som siden er gjort om til helårsboliger. Blant disse kan nevnes nr. 15 (fredet), 19 og 20 (Ormøykollen, tegnet av Bernhard Steckmest).
Fossekallen
Fossekallen har flere betydninger:
Fylkesvei 4030
Fylkesvei 4030 går mellom Storhommen og Kyrkjebygda i Åseral.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 351 (Vest-Agder).
Holtermann
Henrik Holtermann (1683-1728) hadde borgerskap som kjøpmann i Bergen, men bodde mest på Sunnmøre. Det var på denne tiden ingen kjøpstad på Sunnmøre, Henrik Holtermann var en såkalt utligger ved at han hadde tillatelse til å ligge ute i distriktet (i «kræmmerleier») og handle med bøndene der. Henrik Holtermann eide en periode handelsstedet Brunholmen ved «Ålesundet», Brunholmen var et av de små handelsstedene som senere ble sentrum i den nye byen Ålesund. Henrik Holtermann var gift med Meine H. Stokberg datter av Hans Stokberg og Anna H. Hagerup. Sønnen Hans Holtermann etablerte seg som handelsmann samme sted, mens datteren Anna Bagge Holtermann var gift med handelsmannen Iver Jørgensen Høgh i Vegsund.
Slekten har brukt et våpen med 5 hylleblomster på en gren.
Kjente medlemmer av slekten Holtermann
Handelsmann Hans Holtermann kjøpte Austrått i 1760. Blant slektens kjente medlemmer er flere eiere av Austråttborgen og Rein kloster, dessuten:
Nedrustning
Nedrustning er en betegnelse som brukes når militæret i et land ruster ned. Det motsatte av nedrustning er opprustning, hvilket betyr at et land velger å bruke mer penger på militæret.
Når det gjelder nedrustning er det spesielt kjernefysiske våpen som får mest oppmerksomhet. Nedrustning av kjernevåpenlagrene har vært tema for mangfoldige samtaler og forhandlinger spesielt mellom USA og Russland.
Negativ kontakt
Negativ kontakt er uttrykket som blir brukt på en person som gir opplysninger til et etterretningsvesen uten at man selv er klar over det. Eventuelt at personen gir opplysninger til et annet etterretningsvesen enn personen tror.
Port Chalmers
Beliggenhet
Mye av Port Chalmers ligger på en liten kupert halvøy i den nordlige enden av det som er et stort tørrlagt område som nå er området for Dunedins containerhavn. Nær den sørøstlige kysten av denne halvøya ligger øyene Quarantine Island/Kamau Taurua og Goat Island/Rakiriri, som ligger ovenfor havnen, mellom Port Chalmers og Otago-halvøya. Før den lokale omorganiseringen i 1980-årene bestod Port Chalmers av det sentrale området Roseneath, Sawyers Bay, Aramoana og en rekke andre forsteder. De omkringliggende landsbyene Long Beach, Purakanui og flere andre mindre nærliggende landsbyer og gårder var også en del av Port Chalmers.
Selv om havnen på den andre siden av Port Chalmers regelmessig blir utvunnet er det meste av aktiviteten sentrert på Port Chalmers snarer enn på det sentrale Dunedin. Deler av grunnene til dette er bredden på Victoriakanalen, den ene delen av Otago Harbour som er farbar for store skip, som gjør det langt enklere å foreta sidefortøyninger ved Port Chalmers, nærmere åpent hav. Eventuelle store skip som går inn i den øvre havnen og Dunedins egne verft må styres ut ved hjelp av slepebåter.
Containerhavn
Det meste av Port Chalmers økonomiske aktiviteter er sentrert rundt containerterminalen.
Fiske
Fiske var tidligere en viktig næringsvei for befolkningen, men utgjør nå bare en liten del av økonomien.
Kunst
Skapende kunst er viktig for byens økonomi; Port Chalmers og de omkringliggende bydelene Careys Bay, Roseneath og Sawyer Bay har et blomstrende kunstnerliv, og byen regnes som et fristed for folk med alternative livsstiler.
Kjente personer
En av byens kjente innbyggere er māori-kunstneren Ralph Hotere.
Scotts Antarktis-ekspedisjon
Forstaden ble sist besøkt av Robert Falcon Scott før han satte kursen mot Antarktis. Et stort monument i stein står nå over byen, til minne om Scotts siste ekspedisjon.
Skipet «Port Chalmers»
Port Chalmers var også navnet på et skip som seilte mellom England, Australia og New Zealand på begynnelsen av det 20. århundre. Skipet ble torpedert i midten av oktober 1940 og sank. Deler av mannskapet overlevde etter fjorten dager på sjøen i en livbåt.
Ivar Fosse
Ivar Ivarson Fosse (født 8. mai 1859, død 20. juni 1939) var gårdbruker, skolelærer,  lokalpolitiker, oppfinner, skribent, avholdsagitator, folketaler, homøopat, antroposof og ordfører i hjemkommunen Sør-Fron.
Lærer og avholdsagitator
I 1876 kom han inn på lærerseminaret på Hamar og ble uteksaminert i 1878 med gode karakterer. Bestyreren skulle likevel ha sagt at han var usikker på om det var tilrådelig å la denne Fosse bli lærer. Han har så mange rare tanker. Ivar Fosse fikk likevel lærerpost i Søre-Lia og arbeidet som lærer der i 20 år.
Ivar Fosse var avholdsmann og sterkt imot all bruk av rusmidler. Han tok også avstand fra tobakk og kaffe, men drakk te. I 1885 fikk han stiftet Sør-Fron avholdslag og sørget kort tid etter for at laget bygde sitt eget hus. På den måten fikk Søre-Lia et samfunnshus som verken var Folkets hus eller Bøndenes hus, men avholdshuset Lidarende. Navnet hentet han fra Njåls saga.
Ivar Fosse var ivrig i lokalpolitikken og deltok gjerne i avisdebatter. Han var medlem av herredsstyret i flere perioder og ordfører 1914 – 1919.
Antroposofi og interesse for det okkulte
Fosse var svært språkmektig. Alt mens hans gikk på seminaret, lærte han seg tysk og senere nok til å kunne forstå engelsk, fransk og latin. Han var flere ganger i Tyskland og i perioden 1920 – 1923 bodde han rett utenfor Berlin. Det var slik han kom i kontakt med Rudolf Steiner og ble sterkt grepet av antroposofien.
På denne tiden var det stor interesse for okkulte fenomener, og Fosse delte denne interessen. Han reiste ned til Konnersreuth for selv å observere stigmatikeren Therese Neumann. Han samlet også stoff til en avhandling om den synske Vis Knut fra Gausdal. Dette materialet ble posthumt utgitt av sønnen Albert Fosse.
Homøopat
Som ung kom han over en bok om homøopati og etter hvert kom han i kontakt med tysk homøopatisk miljø, og begynte å praktisere som homøopat. Han var aktiv i Den norske homøopatforening, også som formann, og deltok gjerne i avisdebatter om homøopati. Denne praksisen førte også til den pussige situasjonen at avholdsfanatikeren ble anklaget for spritsmugling. Det var homøopatiske midler oppløst i sprit som tollvesenet i Oslo hadde oppdaget.
Oppfinner og bygdeoriginal
Hans interesser omfattet også fysikk og kjemi. Han søkte tysk patent på en innretning som skulle øke bensinmotorens yteevne ved motstand, slik at giret ble overflødig, men både denne og andre oppfinnelser ble liggende uferdige.
Kjartan Mohr
Kjartan Frits Mohr (født 8. desember 1899 i Tórshavn, død 17. mai 1979 samme sted) var en færøysk verftsdirektør, skipsreder, konsul og politiker for Framburðsflokkurin.
Ivar Fosse
Oppfinner og bygdeoriginal
Folk i bygda husker ennå hans forsøk med luftfylte vannski da han mistet balansen og ble hengende under skia.
Kjartan Mohr
Liv og virke
Han var sønn av skipper og skipsreder Jens Mohr og hustru Maren Margrethe Elisabeth Evensen. Morfaren var grossist, skipsreder og dannebrogsmann Joen Peter Evensen.
Ivar Fosse
Oppfinner og bygdeoriginal
Selv kjøpte han seg en tung motorsykkel, den første i Gudbrandsdalen og han var en kjent og fryktet trafikant på de smale bygdeveiene.
Kjartan Mohr
Liv og virke
Kjartan Mohr gikk i lære som skipstømrer ved flytedokken i København. I 1920 kom han tilbake til Færøyene og begynte for seg selv som båtbygger og -reparatør. I 1936 etablerte han sitt eget skipsverft i hjembyen, Tórshavnar skipsmiðja. I 1961 ble det første stålskipet sjøsatt fra verftet. Verftet ble en av Tórshavns største arbeidsplasser med sine 120–150 ansatte. Ved siden av verftet drev han en omfattende rederivirksomhet.
Mohr var medlem av kommunestyret i Tórshavn 1949–1964 og 1969–1976, valgt for Framburðsfelagið, som i midten av 1950-årene brøt med Fólkaflokkurin og dannet sitt eget parti, Framburðsflokkurin. Han var Tórshavn bys borgermester 1949–1951 og på nytt i 1971. Mohr var innvalgt på Lagtinget fra Suðurstreymoy 1954–1978, den første perioden som partiløs, fra 1958 valgt for Framburðsflokkurin.
I 1947 ble Mohr tildelt Haakon VIIs Frihetskors «for fremrakende [sic] fortjenester av Norges sak under krigen». Han hadde hjulpet norske sjøfolk som kom til Færøyene som båtflyktninger.
Mohr ble ridder av Dannebrogordenen i 1949 og ridder av 1. klasse av samme orden i 1973.
Kjemisk miljøintoleranse
Kjemisk miljøintoleranse (MCS), multippel kjemisk sensitivitet (forkortet MCS fra engelsk multiple chemical sensitivity) er en ikke anerkjent diagnose som benyttes om personer som opplever seg sterkt overfølsomme mot ulike kjemikalier som finnes i parfyme, sigarettrøyk og løsemidler. Det er imidlertid ikke mulig å påvise overfølsomheten gjennom blindede studier. Diagnosen kan sammenlignes med el-overfølsomhet der man også ser at pasienter med somatiske symptomer setter dette i sammenheng med en ytre påvirkning, men hvor vitenskapelige tester utelukker sammenheng.
1001 egg
1001 egg er en samling av kunst på egg først utstilt til 100-årsjubiléet til Norsk Folkemuseum i 1994.
Historikk
Tårnseilerne, en forening, tok på seg å lage et familiearrangement i form av aktiviteter og utstilling i hovedbygningen på Norsk Folkemuseum. Jubileumsutstillingene skulle begynne i juni 1994, og Tårnseilerne valgte å lage påskearrangement i forkant, med påske-egg som tema.
Påske-eggsamlingen og påske-aktivitetene satt publikumsrekord ved Norsk Folkemuseum åpningsdagen 27.3 1994. Eggsamlingen ble laget av ukentlige samlinger av medlemmer av Tårnseilerne i 1993 - 1994.
I 1994 ble samlingen vist sammen med utlån fra Adulf P.Goop sin samling fra Vaduz, Liechtenstein.
På utstillingen 1001 egg i 1995 ble et levende humant egg for første gang vist på utstilling: Oocytter og celledeling ble fotografert ved IVF-klinikken, Rikshospitalet og zygoten ble vist i Petriskål med støtte fra Zeiss mikroskoper. I 1998 ble deler av Eduard Polak sin eggsamling anskaffet ved auksjon.
Konsulent for oppbygningen av samlingen 1001 egg har vært sveitseren Emilie Swoboda, ble det hevdet i 2016.
Bărăgan
Bărăgan, eller Bărăgansletten, (rumensk: Câmpia Bărăganului) er en lavlandsslette i den sørøstlige delen av Romania og omfatter fylkene Călărași, Ialomița og delvis Brăila. Bărăgan er en del av den valakiske lavlandssletten.
Geografi
Bărăgan blir geomorfologisk inndelt av elven Ialomița i Bărăganul Călmățuiului i nord og Bărăganul Ialomiței i sør. Det blir gjerne kalt Romanias kornkammer som følge av den næringsrike svartjorden som for det meste består av løss.
1001 egg
Steder og besøksrekorder
Samlingen 1001 egg har siden vært utstilt ved 1000-års jubileet i Trondheim (1997), ved Nasjonalt Kunstindustrimuseum, i Grieghallen (år 2000), ved Stavanger Kulturhus (2001), i Hovedbygningen på Norsk Folkemuseum på Bygdøy (år 2002), i foajéen på det norske teater (1995 og 1996), i teatersalen til BUL, Rosenkrantz gate (1998) på Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum (1999), på Galleri Festiviteten ved Eidsvollsbygningen (2007) og på Universitetet i Oslo, zoologisk museum på naturhistoriske museene på Tøyen (2003). Utstillingen var den best besøkte ved 1000-års jubiléet i Trondheim. Ved Nasjonalt kunstindustrimuseum satt utstillingen tidenes publikumsrekord og i alt ble eggsamlingen sett av over 100,000 besøkende før årtusenskiftet.
Bărăgan
Geografi
Geografisk er dette et tynt befolket steppelandskap, hvor bl.a. de vernede trappefuglene, en slags traner, ennå kan finne livsrom. Klimaet er kontinentalt preget. Somrene er varme og tørre og vintrene kalde. Beryktet om vinteren er den såkalte Crivăț, en kald kontinental vind fra nord, hvis utgangspunkt er i uralfjellene og som bringer med seg vedvarende vind, snø og kulde.
1001 egg
Omtale i faglitteratur
Eggsamlingen 1001 egg er omtalt i doktorgradsavhandlingen til Felicitas Oehler i 1997
Bărăgan
Historie
Bărăgan ble etter den andre verdenskrigen endestasjon for deportasjoner av politisk forfulgte personer. Det gjaldt bl.a. de såkalte banatschwaberne som var en tyskspråklig gruppe fra den rumenske delen av Banat. De fleste av dem mistet det meste av sine eiendeler, men kunne etter noen år flytte tilbake til sine hjemsteder. Forvisningene rammet også andre folkegrupper. I juni 1951 ble 12 791 personer forvist til Bărăgan fra et grenseområde mellom Romania og daværende Jugoslavia. Forvisningen skjedde som følge av spenninger mellom på den ene side Jugoslavia under dette landets ledelse Josip Broz Tito og resten av østblokken under ledelse av Josef Stalin. Det rumenske kommunistpartiet forviste personer de anså kunne være til hinder for utviklingen av kommunismen i området. Det dreide seg om gårdeiere, industrialister, handelsfolk, bessarabiske og makedonske flyktninger og deres familier, tidligere medlemmer av Wehrmacht, utlendinger, kontrarevolusjonære, politiske aktivister og ledere av det etniske tyske samfunn. Bărăgan ble valgt fordi det ble det ansett gunstig å kolonialisere dette tynt befolkete område.
Totalt ble 40 320 personer forvist til Baragan; deportasjonene omfattet mer enn 30 000 rumenere, serbere, bulgarere og ungarere, samt 9 410 tyskere. Til minne om Bărăgandeportasjonene ble det 23. juni 2001 reist et minnesmerke i Fundata ved Slobozia med navnene på de deporterte.
1001 egg
Generelt om eggdekorering
Eggdekorering gjøres tradisjonelt ved slutten av fasten og eggene tas frem 1. påskedag. Mange land har eggleker 2. påskedag. Fargede og dekorerte egg finnes også utenom den kristne påsken. Røde egg inngår i feiringen av Nowruz i Iran idag, som kan være en sammenhengende tradisjon fra det gamle Persia.
Sponsorene til den første utstillingen
Tårnseilerne kontaktet Panduro Hobby og Norske Eggsentraler og Opplysningskontoret for Egg og Fjærkrekjøtt samt Striestuen var sponsorer av utstillingen.
Publikasjoner
Eggbrosjyrene har vært trykt i flere opplag og er Opplysningskontorenes største opplag noensinne.
Utstillingskalender
Utstillingene 1001 egg stod utstilt:
Vilas County
Vilas County er et fylke i den amerikanske delstaten Wisconsin. Det ligger nord i staten og grenser mot Forest County sørøst, Oneida County i sør, Price County i sørvest og mot Iron County i vest. Det grenser også mot delstaten Michigan i nord.
Vilas Countys totale areal er 2,636 km² hvorav 373 km² er vann. I 2000 hadde fylket 21,033 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Eagle River.
Fylket har fått sitt navn etter senator William Vilas.
Tilbake til fremtiden III
Tilbake til fremtiden III (originaltittel Back to the Future Part III) er en amerikansk science fiction-western og eventyr-komedie fra 1990 med Michael J. Fox og Christopher Lloyd i hovedrollene. Dette er den tredje og siste filmen i Tilbake til fremtiden-trilogien. Denne gangen går ferden tilbake til det ville vesten.
Sammendrag
Den 12. november 1955, ett øyeblikk etter å ha vært vitne til Doc som tar en tidsreise med DeLorean, får Marty McFly (fra 1985) vite at dr. Emmett Brown ble fraktet til 1885 og ble fanget i tiden. Marty oppdager en gravstein med Docs navn, datert seks dager etter brevet, og får vite at Doc ble drept av Biff Tannens oldefar, Buford. Marty tar et fotografi av gravsteinen, og reiser tilbake til 1885 for å møte Doc.
Marty dukker opp den 2. september 1885. Bilen hans blir skadd, Marty skjuler bilen i en gammel hule, og går deretter til Hill Valley. Han møter sine irsk-fødte oldeforeldre, Seamus McFly og Maggie McFly, og må stikke av fra Buford og gjengen hans. Buford forsøker å lynsje Marty, men Doc redder ham. Doc samtykker i å forlate 1885, men bensin er ikke tilgjengelig ennå. Doc utarbeider en plan som går ut på å bruke et lokomotiv, for å skyve DeLorean opp til ønsket hastighet. De utforsker et jernbanespor de har tenkt å bruke, og oppdager en hestevogn. Doc redder en passasjer, Clara Clayton, og de blir forelsket. Marty og Doc oppdager at Clara egentlig skulle dø i en kløft, og de har nå endret historien.
På en festival forsøker Buford å drepe Doc, men Marty hindrer ham. Buford fornærmer Marty og utfordrer ham til duell, og i raseri godtar Marty. Doc advarer Marty om å ikke bli provosert, og nevner at Marty kommer til å havne i en bil-ulykke en eller annen gang i fremtiden. Docs navn på fotografiet av gravsteinen forsvinner, men dato og selve gravsteinen er den samme. Marty og Doc plasserer DeLorean på et jernbanespor. Men Doc klarer ikke overbevise Clara om at han egentlig kommer fra fremtiden, og at Clara burde komme sammen med dem. Buford dukker opp for å slåss mot Marty, men Marty ser at "Clint Eastwood" (et alias han bruker i 1885) dukker opp på gravsteinen på fotografiet fra 1955, så han nekter å være med på en duell.
Doc og Marty forsøker å flykte. Men Bufords gjeng fanger Doc, og tvinger Marty til duell. Marty går med en skuddsikker plate, og Buford tror han har drept Marty. Deretter dytter Marty ham inn i en vogn full av husdyr-gjødsel. Deretter blir Buford arrestert for et tidligere ran. Clara ser Docs modell av tidsmaskinen, og kommer etter ham. Doc og Marty stjeler et lokomotiv og skyver DeLorean langs sporet. Clara går om bord i toget, og Doc setter seg i DeLorean. Doc oppfordrer Clara til å bli med ham, men hun faller nesten ned fra toget. Doc redder henne, men begge to faller ned fra lokomotivet. Marty reiser alene til 1985.
Marty kommer til 27. oktober 1985, og rekker akkurat ut av DeLorean før bilen hans blir ødelagt av et møtende tog. Han unngår å bli med på et gateløp med racerbiler, for å unngå en mulig bil-ulykke. Samtidig som Marty og hans kone Jennifer undersøker vraket av DeLorean, dukker et flyvende damp-lokomotiv opp, utstyrt med en fluks-kondensator, bemannet av Doc, Clara, og deres to barn Jules og Verne. Doc gir Marty et gammelt fotografi av Doc og Marty fra deres eventyr i 1885. Doc og hans familie reiser deretter med lokomotiv til et ukjent tidspunkt i fortiden.
Boksing under Sommer-OL 1968
Boksing under Sommer-OL 1968. Sovjetunionen ble beste nasjon med 3 gullmedaljer.
№ 76 Squadron RAF
№ 76 Squadron RAF var en skvadron underlagt Royal Air Force. Den ble operativ som jagerskvadron under første verdenskrig. Like etter utbruddet av annen verdenskrig ble den oppsatt med bombefly, og fløy hele krigen under 4. gruppe i Bomber Command. I mai 1945 ble hele 4. gruppe overført til Transport Command, og 76 Squadron begynte å fly Dakota IV. Etter å vært nedlagt siden 1960, da skvadronen igjen fløy bombefly, ble 76 gjenopprettet i 2007 med Short Tucano som en treningsskvadron for navigatører. I mai 2011 ble skvadronen igjen deaktivert som en følge av budsjettnedskjæringer i det britiske forsvaret.
Platåberget
Platåberget er et 450 - 480 meter høyt fjell ved Longyearbyen på Svalbard. Platåberget ligger ovenfor flyplassen og Hotellneset, og avgrenses i østlig retning av Blomsterdalen og mot vest av Bjørndalen. Mot sør strekker platået seg mot foten av Nordenskiöldfjellet. Platåberget er dominert av nesten vegetasjonsløs blokkmark med innslag av partier med lav- og mosedominert vegetasjon med lite høyere planter.
Platåberget var det første sted på Svalbard med virkelig gruvedrift. Trondhjem-Spitsbergen Kulkompani foretok skjerp i fjellet, inklusive Blomsterdalen, i 1901 og anla «Trøndergruva» her i 1903. Etter den amerikanske overtakelsen i 1906 ble kulldriften konsentrert om Longyeardalen, men allerede i 1928 startet ny-skjerpingen med prøvetaking for det som skulle bli Gruve 3.
Svalbard satellittstasjon (SvalSat) har vært i drift siden 1999 på Platåberget, majoritetseid av Kongsberg Satellite Services. Satellittstasjonen tilbyr nedlesning av jordobservasjonssatellitter for meteorologi, miljøovervåking og ismåling. I 2013 ble det også reist en kalibreringsstasjon her for Galileo-satellittene. Stasjonens mange antenner er ikke synlige fra Longyearbyen eller flyplassområdet, men fra blant annet Hiorthhamn. Før igangsetting av byggearbeidet ble det søkt etter kulturminner, men det ble ikke påvist noen kulturminner på Platåberget.
I 2008 åpnet Svalbard globale frøhvelv – et globalt lager for frø og plantemateriale – inne i Platåberget. Det er anlagt inne i tre kamre av tidligere gruveganger fra Gruve 3.
Om vinteren er det flere alternative scooter-traséer som gjør det mulig å komme opp på platået og om sommeren går det turløyper opp til Platåberget.
Svalbard Samfunnsdrift har foretatt vurderinger knyttet til etablering av vindkraftpark i Longyearbyen. Basert på vinddata fra blant annet flyplassen ble Adventdalen og Platåberget vurdert som de stedene med de beste vindressursene i Longyearbyens nærhet. Adventdalen ble raskt vurdert som uaktuell ut fra visuelle forhold, mens Platåberget ble vurdert nærmere, blant annet gjennom vindmålinger. I en rapport fra 12. mai 2004 viser analysene at den forventede middelvinden på Platåberget er 5,8 m/s i 40 meters høyde, noe som er vurdert som lovende.
Nordkraft (kulturhus)
Nordkraft er et kulturhus i Aalborgs nedlagte elektrisitetsverk ved havnen.
Blant de institusjoner, som flyttet inn i 2008 og 2009 var musikkstedet Skråen, kinoen Biffen, JakoBole teatret, Jomfru Ane Teatret, DGI og Aalborg Kunstpavillon.
Videre kommer det forretninger og en markedsgate kalt Covent Garden.
William Vance
Bakgrunn
William Van Cutsem ble født i Anderlecht 1935. Etter militærtjenesten i årene 1955–1956 tok han et fireårig studie ved det kongelige akademiet for visual arts. Han arbeidet mesteparten av sitt liv i Frankrike, men flyttet senere til Spania.
Tegner
Som tegner tok han navnet William Vance og startet å tegne for tegneseriemagasinet Tintin i 1962. Den første serien var en rekke historier fra virkeligheten. I 1969 kom gjennombruddet med serien Bruno Brazil, skrevet av Tintin-redaktør Greg.
Fra 1971 overtok Vance serien Bob Morane. Denne serien gav trolig grunnlaget for serien Bruce J. Hawker, som Vance både skrev og tegnet. Serien har gått som tilleggserie i norske Fantomet på 2000-tallet.
Hans største suksess må likevel sies å være serien Kodenavn XIII, eller bare XIII som den heter originalt. Forfatteren Jean Van Hamme skapte denne serien, som Vance satte sin realistiske strek på. Serien har fått mye oppmerksomhet og kom som egen TV-serie høsten 2008, med blant annet Val Kilmer og Stephen Dorff i rollene.
Blant hans viktigste medarbeidere var hans hustru Petra som kolorist, hans svoger Felicísimo Coria og René Follet. Han bodde i Spania og trakk seg tilbake fra arbeidet i 2010, da de første tegn på Parkinsons sykdom meldte seg. Han døde i mai 2018 i Santander.
Isvei
En isvei er en vei som om vinteren går på is som er tilfrosset på en sjø, en elv eller et hav, og hvor isen er så tykk at det er muligt å kjøre i personbil på denne. Ofte erstatter isveier da fergeforbindelser, undertiden gjør de det mulig å kjøre til øyer eller steder som ellers ikke kan nås med bil eller med tunge transporter.
Đeravica
Đeravica (albansk: Gjeravica; serbisk: Ђеравица, Đeravica) er den høyeste fjelltoppen i Kosovo med en høyde på 2,657 meter over havet. Fjellet ligger i Prokletije, men skiller seg noe ut fordi det mangler det steinete kalksteinspreget til resten av fjellene i denne gruppen. Dette gjør det til et populært mål for fjellklatrere.
Isvei
Isveier har begrensninger med hensyn til blant annet vekt og hastighet samt innbyrdes kjøresavstand mellom brukerne, dels av hensyn til de enkelte trafikanters sikkerhet, og dels for å forhindre sprekkdannelser i isen. Kravene varierer fra land til land og undertiden mellom de ulike isveiene.
Isveier opprettes om vinteren blant annet i Estland, Finland, Canada, Norge, Russland og Sverige. Territoriet Nunavut i Canada har veiforbindelse med resten av Nord-Amerika alene med en isvei,.
Estland
I Estland finnes kun offisielle isveier. Sådanne kan opprettes når isen overalt er minst 22 cm tykk. Isveier anses for best på nylig tilfrossen is, idet varmeperioder kan påføye isveien vanskelig oppdagelige skader. Veiene opprettes etter forutgående kontroll av den planlagte veistrekning med isbor eller spesielle radarer.
Finland
I Finland oppretholder veiforvaltningen under isvintre et antall lange isveier blant annet i Skärgårdshavet. Isveien over sjøen Pielisjärvi i Lieksa, mellom Koli og Vuonislahti, er syv kilometer lang og forkorter avstanden fra Lieksa sentrum til Koli by fra 92 til 41 kilometer sammenlignet med landeveien.
Norge
Det er to isveier over elven Tana ved Rustefjelbma og ved Polmak.
Det var tidligere flere isveier over Mjøsa, for eksempel mellom Moelv og Biri, og mellom Nes og Hamar, men de blir ikke opparbeidet lenger.
Sverige
I Sverige forestår Trafikverket et antall isveier, men der finnes også private isveier. Landets lengste sammenhengende isvei er ca. 15 km lang og opprettes i Luleås skjærgård. Den utgår fra Hindersöstallarna og går til Hindersön, Stor-Brändön og Långön. Den sydligste isveien finnes i sjøen Hjälmaren mellom fergeleiet i Hampetorp og Vinön.
David Dawnay
David Dawnay (født 10. juli 1903, død 9. oktober 1971) var en britisk polospiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Dawnay vant en olympisk sølvmedalje i polo under OL 1936 i Berlin. Det var femte og siste gang polo var med som olympisk sport. Fem nasjoner stilte med lag. Dawnay var med på det britiske laget som kom på andreplass i poloturneringen bak Argentina. De vant over Mexico med 13-11 i den innledende runden men tapte i finalen mot Argentina med 0-11. De andre spillerne på laget var; Bryan Fowler, Humphrey Guinness og William Hinde. Dawnay spilte begge Storbritannias kamper.
Jonathan Byrd
Jonathan Currie Byrd (født 27. januar 1978) er en amerikansk profesjonell golfspiller som spiller på PGA-touren, der han har 5 seire.
Harald Sund
Harald Sund er omtalt som Nord-Norges fremste kirke- og kirkerestaureringsarkitekt i 1920- og 1930-årene. I sin innberetning til Kirkedepartementet om innvielsen av Rotsund kapell i 1932 skrev biskop Eivind Berggrav begeistret: «Arkitekt Sund har her igjen skapt et kirkehus som gjør ham megen ære og kirken stor glede.»
Jonathan Byrd
Byrd ble profesjonell i 2000. I sin første sesong på PGA-touren, vant han Buick Challenge, og ble kåret til Årets nykommer (PGA Tour Rookie of the Year).
UTC+06.00
UTC+06.00 er et belte av tidssoner som ligger seks timer før standardtiden UTC. I 2008 omfattet UTC+06.00 følgende områder:
Se også
Huso horario
Paul Svedenborg
Paul Svedenborg (født 24. april 1947) er en norsk sjakkspiller som har vunnet Norgesmesterskapet i sjakk to ganger, i 1966 og 1967.
Paul Svedenborg bor i Narvik og spiller for Narvik sjakklubb. Han deltok på det norske landslaget i sjakkolympiadene i 1964 i Tel Aviv og i 1968 i Lugano.
Svedenborg sin spillstil er prega av aktivt spill, der han søker utvikling og rom, til prisen av materiell og/eller bondestruktur.
I åpningsteori har Svedenborg fått en variant oppkalt etter seg i latvisk gambit. Etter 1.e4 e5 2.Sf3 f5 3.Lc4 fxe4 4.Sxe5 så har Svedenborg vist at 4...d5 er spillbart, og denne varianten bærer nå hans navn. Selv om trekket var kjent tidligere, så viste Svedenborg at den svarte stillinga var holdbar etter 5.Dh5+ g6 6.Sxg6 hxg6 7.Dxg6+ Kd7, i stedet for den gamle varianten Ke7.
Minamata-sykdom
Minamata-sykdom er en sykdom som ble oppkalt etter en by i Japan som het Minamata. I 1950-årene ble flere personer angrepet av kvikksølv-forgiftning i området langs Yatsushiro-sjøens kyster ved og på begge sider av denne byen. Utslippene av kvikksølv kom fra en kjemisk fabrikk som het Chisso.
På noen få år døde det nesten 50 mennesker, og mange hundre mennesker fikk alvorlige misdannelser og ble svært syke etter forgiftningen. Utslippene av kjemisk materiale i denne byen førte til enda strengere regler for industriutslipp av farlige kjemiske stoffer.
Siameser
Siameser er en av de første bestemte katterasene innen orientalsk korthår, og stammer trolig fra Sørøst-Asia, selv om det eksakte opphavet er ukjent. Det sies at katten kommer fra de hellige tempelkattene i Siam (nå Thailand). I Thailand er siameser en av flere innfødte katteraser, og blir kalt Wichien-maat (วิเชียรมาศ, som betyr «månediamant»). I det tyvende århundre ble siameser en av de mest populære rasene i Europa og Nord-Amerika. Siamesere har veldig ofte blå øyne.
Araminda
Araminda er en by i kommunen La Floresta i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 152 innbyggere.
Geografi
Byen ligger sør i Canelones i Costa de Oro, ved bredden av Río de la Plata.
Befolkning
Araminda har 152 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
Houshi kullkraftverk
Huayang Houshi kullkraftverk, også kjent som Hua Yang Houshi kullkraftverk, er et stort kullkraftverk i Fujian-provinsen i det østre Folkerepublikken Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 4.200 MW som gjør det til et av landets større kraftverk målt etter effekt. Det er nylig utvidet fra 3.600 MW, ved at den sjuende 600 MW-enheten ble installert. Brenseltypen er kull. Teknologien er levert av bl.a Hitachi.
Anlegget eies av et Taiwan-registrert selskap, kalt Huayang Power Co Ltd. Dette er et av de få taiwanske kraftverkene på det kinesiske fastlandet.
Bob Bennett
Robert Howard «Bob» Bennett (9. august 1919, død 13. desember 1974) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Bennett vant en olympisk bronsemedalje i friidrett under Sommer-OL 1948 i London. Han kom på tredjeplass i sleggekast bak Imre Németh fra Ungarn og Ivan Gubijan fra Jugoslavia.
Otto Carlmar
Otto Carlmar (født 14. august 1902 i Halden, død 20. mai 1987) var en norsk filmprodusent og manuskriptforfatter. I sine filmer spilte han også mindre roller.
Bakgrunn
Han var sønn av Marcus Carlmar Kristiansen (1857–1935) og Mariane Pedersen (1860–1920). Faren var kjøpmann.
Karriere
Calmar var elev ved Fredrikshalds gymnasium og fikk sin første skuespillererfaring i Brageteateret i Halden. Etter examen artium i 1921 studerte han blant annet jus ved Wangs handelsskole og Reklameskolen på Kristiania Børs.
Fra 1926 var han tekstforfatter og impresario ved Casino Teater i Kristiania. Casino lukket dørene sommeren 1928, men høsten 1928 fortsatte Otto Carlmar hos Bokken Lasson på hennes nye scene Figaro i Stortingsgaten, som publikum i Oslo tidligere hadde kjent som Balkongen. I august 1928 hadde Figaros åpningsforestilling «Vi og våres. Figarorevyen 1928» premiere. Carlmar hadde skrevet de fleste tekstene til denne revyen, men noen av numrene var skrevet av Claus Frimann Clasen (bedre kjent under psevdonymet «Lygtemanden»).
I tillegg til å ha skrevet revytekster opptrådte Carlmar også selv på scenen. Øverst på plakaten til «Vi og våres» stod, foruten Bokken Lasson selv, Botten Soot og Olaf Kronstad. Øvrige medvirkende i forestillingen på Figaro var – i samme rekkefølge som på plakaten – Linge Cappelen, Asta Eriksen, Maja Grieg Müller (også kalt «Magedutti» ), Hans Bille, Otto Carlmar, Steinar Jøraandstad og Fred Rox.
I 1930 giftet han seg med den senere filmregissøren Edith Carlmar (1911–2003) som han møtte ved teatret. Han var sekretær og økonomidirektør ved Oslo Nye Teater 1937–1946 og jobbet for Chat Noir 1947–1949.
Ekteparet Carlmar etablerte i 1949 produksjonsselskapet Carlmar Film A/S, som i årenes løp produserte ti spillefilmer, deriblant flere store salgssuksesser. Selskapet gikk alltid med overskudd, selv om de aldri mottok noen statsstøtte.
Fra 1950 til 1963 var Otto Carlmar leder for Produsentforeningen, og i 1963 ble han produksjonsdirektør i Norsk Film. Men da startet opprøret "De 44", fordi filmkunstnerne var engstelige for at pengene skulle komme foran kunsten. Hans kontrakt utgikk 1966.
Andre av hans verv var Kirkedepartementets filmstønadskomiteer av 1954 og 1961, og Statens sakkyndige råd for åndsverk. En tid delte man ut Otto Carlmars minnepris.
Ghana under Sommer-OL 1972
Ghana under sommer-OL 1972. Trettiåtte sportsutøvere fra Ghana deltok i tre sporter under Sommer-OL i München. Ghana, som deltok for femte gang i et OL, kom på delt 43.-plass med en bronsemedalje.
Unionen Sør-Afrika
Unionen Sør–Afrika er den historiske forgjengeren til dagens Republikken Sør-Afrika. Den trådte i kraft 31. mai 1910 da de tidligere separate koloniene Kapp, Natal, Transvaal og Oranjefristaten ble provinser i Unionen Sør–Afrika.
Den ble grunnlagt som et domene, senere Samvelderike, men ble republikk 31. mai 1961 og deretter kjent som Republikken Sør–Afrika.
Konstitusjon
På grunn av uenigheter over hvor unionens hovedstad skulle være, ble det inngått et kompromiss hvor hver provins ble gitt en del av hovedstadens fordeler. Administrasjonen skulle sitte i Pretoria i Transvaal, parlamentet skulle være i Cape Town i Kapp, høyesterett skulle være i Bloemfontein i Oranjefristaten og Pietermaritzburg i Natal ble gitt en finansiell kompensasjon. Denne ordningen eksisterer den dag i dag siden de fleste statsorganer med unntak av konstitusjonsdomstolen, menneskerettighetskommisjonen (begge i Johannesburg, høyesterett og juridisk tjenestekommisjon (begge i Bloemfontein) og parlamentet (Cape Town), ligger i Pretoria. Men den eneste referansen i dagens sørafrikanske konstitusjon er at Cape Town er setet for parlamentet.
Unionen forble innledningsvis under den britiske monarken som selvstyrt domene i det britiske imperiet. Da Westminsterstatuttet i 1931 ble vedtatt, ble unionen regnet som likeverdig til andre samvelderiker, og Storbritannia kunne ikke lenger innføre lover på vegne av Sør–Afrika. Dermed oppstod en separat sørafrikansk trone, og kongen hersket i landet som konge av Sør–Afrika fremfor som konge av Storbritannia. Monarken ble representert i Sør–Afrika av en generalguvernør, mens den effektive makten ble utøvd av statsministeren som var regjeringssjef. Louis Botha, tidligere boergeneral, ble utnevnt til den første statsministeren i unionen og ledet en koalisjon som representerte de hvite afrikander og de engelsk–språklige samfunnene. Tiltale i domstolene ble ført i kronens navn, sitert i formatet Rex v anklaget, og regjeringstjenestemenn tjente i kronens navn. I løpet av unionens tid, ble den kongelige stilen til monarken modifisert, med Elizabeth II som den siste regjerende dronning av Sør–Afrika.
Opprinnelig som en beskyttet paragraf, ble nederlandsk et offisielt språk sammen med engelsk, men det ble i realiteten erstattet av afrikaans i 1926, mens nederlandsk og afrikaans eksisterte lovmessig ved siden av hverandre frem til 1960-årene.
Etter en folkeavstemning den 5. oktober 1960 hvor hvite stemte for en republikk, ble unionen Republikken Sør–Afrika den 31. mai 1961 og forlot Samveldet da den stod foran fordømmelse for sin apartheid–politikk. Etterpå vedtok parlamentet en konstitusjon som opphevet Sør-Afrikavedtaket. Trekkene til unionen ble overført med svært få endringer til den nylig opprettede republikken. Avgjørelsen om å forandre fra en union til en republikk ble hårfint avgjort i folkeavstemningen. Avgjørelsen sammen med Sør–Afrikas insistering på å beholde sin apartheidpolitikk resulterte i landets i realiteten utvisning fra Samveldet, Sør–Afrika forlot organisasjonen da det ble bestemt at hun ikke bli værende på de betingelsene hun ønsket.