cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Callisto (måne)
Overflaten
Overflaten kan deles inn i flere geologisk ulike deler; kraterbelagte sletter, lyse vidder, lyse og mørke jevne sletter og ulike elementer knyttet til spesielt multi-ring-formasjoner og kratre. De kraterbelagte slettene utgjør mesteparten av arealet og står for den gamle litosfæren, en blanding av is og steinmaterialer. De lyse viddene inkluderer lyse nedslagskratre som Burr og Lofn og de utvaskete restene av gamle, store kratre kalt palimpsest, den sentrale delen av multi-ring-formasjonene, og isolerte flekker på kraterslettene. Disse lyse slettene antas å komme fra isnedslag.
De lyse jevne slettene utgjør en liten del av overflaten og finnes i ryggene og trau-sonene til Vallhalla- og Åsgard-formasjonene og som isolerte flekker på de kraterbelagte slettene. Det ble antatt at de var forbundet med endogene aktiviteter, men bilder fra Galileo viste at de lyse, jevne slettene korrelerer med kraftig oppsprukket og hullete terreng og ikke viser tegn til gjenoppbygging av overflaten. Små, mørke og glatte områder utgjør mindre enn 10,000 km², og ser ut til å omgi terrenget omkring. De er muligvis rester av isvulkaner. Både de lyse og de varierte glatte slettene er noe yngre og mindre kraterbelagte enn de kraterbelagte slettene i bakgrunnen.
Nedslagskratrenes diameter går fra 100 m – en grense definert av bildeoppløsningen – til over 100 km, ikke medregnet de fler-ringete formasjonene. Kratre med diameter mindre enn 5 km, har flate gulv eller enkle bolleformasjoner. De som er 5–40 km i diameter har vanligvis en topp i midten. Større nedslagsformasjoner, med diameter fra 25–100 km har groper i stedet for topper i midten, slik som Tindr-krateret. De største kratrene med diametre over 60 km kan ha sentrale kupler som antas å komme av tektonisk løfting av midten etter et nedslag; eksempler inkluderer Doh og Hár-kratrene. Et lite antall svært store – større enn 100 km i diameter – og svært lyse nedslagskratre har en avvikende kuppelgeometri. De er uvanlig grunne, og kan være en overgangsform til de fler-ringete formasjonene, som med nedslagsformasjonen Lofn. Kratrene er generelt grunnere enn de på månen.
De største nedlagsformasjonene er fler-ringede bassenger. Det største krateret Valhalla har en lys region i midten som er 600 kilometer i diameter og har ringer som strekker seg så langt som 1,800 kilometer fra midten (se figur). Det nest største krateret Åsgard måler ca. 1,600 kilometer i diameter. De fler-ringete strukturene skyldes trolig konsentrisk oppsprekking av litosfæren under nedslagskratrene. Ringene ligger på et lag av mykt eller flytende materialer, muligens et hav. Kraterkjeder – for eksempel Gomul Catena – er lange kjeder med kratre som ligger i rette linjer på overflaten. De ble sannsynligvis dannet av objekter som ble påvirket av tidevannskreftene da de passerte nær Jupiter før nedslaget på Callisto, eller av skrå nedslag. Et historisk eksempel på en slik påvirkning er Shoemaker-Levy 9.
Små flekker av ren is med en albedo så høy som 80 % er omgitt av mye mørkere materialer. Bilder med høy oppløsning fra Galileo viste at de lyse flekkene hovedsakelig er lokalisert på forhøyede formasjoner, typisk på kraterkanter, skråninger, rygger og små avrundede fjell. Sannsynligvis er de tynne avleiringer av frossent vann. Det mørkere materialet ligger vanligvis i lavere terreng som omgir de lyse formasjonene og er tilsynelatende jevnt. Det danner ofte flekker opp til 5 km på tvers i kraterbunner og i fordypninger.
På skalaer under en kilometer er overflaten mer forringet enn på de andre galileiske månene. Typisk er der mangel på små nedslagkratre med diameter mindre enn 1 km sammenlignet med for eksempel de mørke slettene på Ganymedes – i stedet for små kratre er små avrundede fjell og groper svært utbredt. Fjellene antas å være rester av kraterkanter som har blitt forringet av en usikker prosess. Den mest sannsynlige prosessen er sakte sublimasjon av is, som er mulig ved en temperatur opp til 165 K, som blir nådd ved et punkt hvor solen står rett over. En slik sublimasjon av vann eller andre volatiler fra skitten is som er grunnfjellet forårsaker nedbrytningen. Restene av massen som ikke er is danner skred fra helningene i kraterveggene, og slike skred er ofte observert nær og i nedslagskratre. Noen ganger er kraterveggene avskåret av slyngete dal-lignende snitt kalt «guilles» som ligner visse overflateformasjoner på Mars. I hypotesen om sublimering av isen er det lavtliggende mørke materialet tolket som et teppe primært bestående av ikke-isholdige rester som stammer fra forringede kraterkanter og som har dekket et tidligere dominerende grunnfjell av is.
Den relative alderen til de ulike overflatedelene kan bestemmes ut ifra tettheten av nedslagskratre. Jo eldre overflaten er, jo tettere ligger kratrene. Nøyaktige dateringer er ikke utført, men basert på teoretiske betraktninger antas de kraterbelagte slettene å være ~4.5 milliarder år gamle – datert nesten tilbake til dannelsen av solsystemet. Alderen på de fler-ringede strukturene og nedslagksratrene avhenger av valgte rater for bakgrunnskratre. Estimatene varierer fra 1 til 4 milliarder år.
Atmosfære
En svært tynn atmosfære av karbondioksid ble oppdaget av Galileos Near Infrared Mapping Spectrometer (NIMS) fra dens absorpsjonsfunksjoner nær bølgelengden 4,2 mikrometer. Overflatetrykket er anslått til 7,5 bar (0,75 µPa) og partikkeltettheten 4 cm-3. En så tynn atmosfære vil forsvinne på bare fire dager, og må fornyes konstant, muligvis av en sakte sublimasjon av karbondioksidholdig is fra satellittens isete skorpe, som er forenelig med hypotesen om sublimasjonsnedbrytning for dannelsen av små avrundede fjell på overflaten.
Ionosfære
Ionosfæren ble oppdaget av Galileo. Den høye tettheten av elektroner på 7–17 cm−3 kan ikke forklares ved fotoionisering av karbondioksidet i atmosfæren alene. Derfor er trolig atmosfæren dominert av molekylært oksygen – i mengder på 10–100 ganger større enn. Oksygen er imidlertid ikke påvist direkte. Observasjoner med Hubble-teleskopet (HST) ga en øvre grense for en mulig konsentrasjon i atmosfæren, som er forenelig med de ionosfæriske målingene. På samme tid oppdaget HST kondensert oksygen i overflaten.
Opprinnelse og utvikling
Callisto er bare delvis differensiert, mens Ganymedes er fullt differensiert. Dette ble avdekket da banesonden Galileo målte månenes treghetsmoment.
Differensiering betyr at de tyngre stoffene synker nedover mot kjernen, mens lettere stoffer blir igjen lengre oppe. Denne prosessen etterlater seg distinkte lag med ulik sammensetning. Ganymedes består således av en kjerne, en indre mantel, en ytre mantel og en skorpe, der grensene mellom de ulike lagene er klart adskilte av egenartede stoffer. Sammensetningen av Callistos indre er mer ensartet. Stoffene i Callisto har ikke i like stor grad blitt skilt fra hverandre gjennom oppvarming. Callisto har derfor aldri blitt oppvarmet tilstrekkelig mye til å smelte bestanddelene av is.
Callisto er svært lik Ganymedes, men hadde en mye enklere geologisk historie. Overflaten er hovedsakelig formet av nedslag og andre ytre påvirkninger. Det finnes nesten ikke spor av tektonisk aktivitet på Callisto, mens det grove terrenget på Ganymedes hovedsakelig antas å ha en tektonisk opprinnelse. Forskjellene er forklart med ulike forhold under dannelsen, høyere oppvarming av Ganymedes på grunn av tidevannskrefter og mer tallrike og energetiske nedslag på Ganymedes under det sene tunge bombardementet. Den aksepterte modellen for månenes dannelse er akkresjon. Deres masse har vokst ved at gravitasjon har tiltrekket seg materie fra den jovianske subtåken – en skive med gass og støv (akkresjonsskive) som eksisterte rundt Jupiter etter dannelsen av planeten. Det antas at akkresjonen pågikk langsomt under Callistos dannelse, slik at avkjølingen stort sett har holdt tritt med varmedannelsen forårsaket av nedslag, radioaktiv nedbryting og sammentrekning. Avkjølingen har dermed hindret smelting og rask differensiering. En mulig tidsskala for dannelsen er mellom 100 000 og 10 millioner år.
Etter akkresjonen har radioaktiv oppvarming fra Jupiter påvirket månen, men i mindre grad enn de tre andre galileiske månene Io, Europa og Ganymedes. Månen har også blitt formet av termisk konduksjon (varmeledning) nær overflaten og av indre konveksjon – strømmer som har transportert energi i en fast eller subfast fase.
Den største kilden til usikkerhet i modellene for alle ismånene, er detaljene rundt konveksjonen av den subfaste fasen. Den finner sted når temperaturen er tilstrekkelig nær smeltepunktet. Isens temperatur på sin side henger igjen sammen med dens viskositet; dette betyr at isen beveger seg med forskjellig hastighet i forskjellige lag. Konveksjon av subfaste faser er en sakte prosess hvor isen beveger seg ca 1 cm per år, men det er en svært effektiv kjølemekanisme over lange tidsskalaer. I det «stillestående lokkregimet» over isen antas varmen å bli ledet av et stivt, kaldt ytre lag av månen, som tilsvarer den ca. 100 km tykke litosfæren. En slik prosess kan forklare mangelen på endogen aktivitet i overflaten.
På overflaten av Callisto finnes is i form av is Ih. Under de høye trykkene under overflaten, går isen på vei nedover over i de krystallinske formene Is II og Is III, og til slutt over i is VII i sentrum. Derfor er konveksjonen muligens lagdelt. Det er blitt foreslått at konveksjon av sub-fast fase har forhindret en større issmelting på et tidlig stadium av Callistos utvikling. Dermed vil den også ha hemmet en differensiering som ellers ville ha dannet en stor kjerne av stein og en mantel av is. Konveksjonen har vært så langsom at en delvis separasjon av bergarter og is har pågått i flere milliarder år. Differensieringen kan også være pågående den dag i dag.
Når is er i I-fase, synker smeltetemperaturen ved økt trykk, og kommer ned i temperaturer så lave som 251 K ved 2,070 bar (207 MPa). Realistiske modeller viser at temperaturen mellom 100 og 200 km under Callistos overflate, er svært nær, eller noe over, denne unormale smeltetemperaturen. Derfor kan det eksistere et «hav» av flytende vann i månens indre. Selv små mengder med ammoniakk – ca. 1–2 vektprosent – garanterer nesten for veskens eksistens. Ammoniakk vil nemlig senke smeltetemperaturen ytterligere.
Mulig liv i havet
Liksom tilfellet er med Europa og Ganymedes, har forskere foreslått at utenomjordisk mikrobiologisk liv kan eksistere i et salt hav under Callistos overflate. Forholdene er likevel mindre gunstige enn på Europa, hovedsakelig på grunn av manglende kontakt med bergarter og den lavere varmefluksen fra Callistos indre. Av de galileiske månene har Europa størst sannsynlighet for å støtte mikrobiologisk liv. Vitenskapsmannen Torrence Johnson uttalte følgende om sammenligningen av sannsynligheten for liv på Callisto med de andre galileiske månene:
Observasjonshistorie
Den første rapporterte observasjonen av Callisto og de andre galileiske månene ble gjort av Galileo Galilei 7. januar 1610 ved bruk av refraktorteleskop med 20× forstørrelse ved Universitetet i Padova. På grunn av den lave kraften i teleskopet kunne han ikke skille Io fra Europa før neste dag, 8. januar 1610. Oppdagelsen av de galileiske månene ble publisert i Galileos Sidereus Nuncius i mars 1610. I Mundus Jovialis (1614) hevdet Simon Marius å ha oppdaget månene i 1609, én uke før Galilei. Dette var likevel 29. desember 1609 i den julianske kalenderen, og 8. januar 1610 i den gregorianske kalenderen som Galilei brukte. Galilei publiserte arbeidene først, og er kreditert for oppdagelsene. På 1800-tallet ble de galileiske månene brukt til bestemmelsen av lengdegrad, validering av Keplers lover for planetenes bevegelser og bestemmelsen av tiden som kreves for lyset å ferdes mellom Jupiter og jorden.
Utforskning med romsonder
Så langt har syv romsonder utforsket Callisto, mens én er på vei.
Voyager
Gjennombruddet kom med forbiflyvningene til Voyager 1 og Voyager 2 i 1979. Voyager 1 passerte 6. mars 1979 i en avstand av 126 400 km. Voyager 2 passerte 8. juli 1979 i en avstand av 214 930 km. De fotograferte mer enn halvparten av Callistos overflate ned til en oppløsning på 1–2 km og målte nøyaktige temperaturer, masse og form.
Cassini-Huygens
På sin vei mot Saturn, tok Cassini-sonden i 2000 bilder i det infrarøde spektrum med høy kvalitet av de galileiske månene, inkludert Callisto. Den 7. desember 2000 fotograferte den Callisto i en avstand av 1 800 000 km.
Juno
Romsonden Juno ble skutt opp 5. august 2011, og ankom Jupiter 15. juli 2016. Sonden har begrensede avbildningsevner, men har det nær-infrarøde spektrometeret JIRAM.
Fremtidige oppdrag
Flere andre oppdrag er også blitt foreslått. I april 2011 annonserte ESA at de ville utrede et europeisk oppdrag for utforskning av mange av Jupiters måner, etter at et fellesprosjekt med NASA (Europa Jupiter System Mission) ikke kom i stand. ESA-oppdraget JUICE (JUpiter ICy moon Explorer) vil være basert på det tidligere planlagte Jupiter Ganymede Orbiter.
Mulig kolonisering
I 2003 utførte NASA en konseptstudie kalt Human Outer Planets Exploration (HOPE) om en mulig fremtidig utforskning av det ytre solsystemet med mennesker. De valgte å foreta en detaljvurdering av Callisto.
<!--
I populærkulturen
Callisto har inspirert science fiction forfattere, såvel som tegneserier, kunstere, filmskapere og videospill. Enkelte romanforfattere har skildret Callisto som åstedet for surrealistiske livsformer. I den korte novellen Beyond the Wall of Sleep (1919) nevner forfatteren H. P. Lovecraft i forbifarten «insekt-filosofene som kravler stolt over den fjerde månen til Jupiter». I fortellingen The Callistan Menace (1940) beskrev Isaac Asimov en atmosfære av karbondioksid rundt Callisto, som er bebodd av store snegler som bruker magnetiske felt for å fange sine byttedyr. I science fiction serien Bio of a Space Tyrant i seks deler fra 1983 til 2006 av Piers Anthony, skildres Callisto som hjemplaneten til Hope Hubris, tyrannen av Jupiter.
I novellen Farmer in the Sky (1953) nevnte Robert A. Heinlein kort at kolonister på Ganymedes hadde begynt arbeidet med å skape en atmosfære på Callisto. I sin short story The Mold of Yancy (1955) beskrev Philip K. Dick en gruppe kolonister på Callisto og nesten konstante radiosendinger av den selvtitulerte offentlige kommentatoren «Yancy», som kommenterer nesten alle sider av kolonistenes dagligliv. I novellesamlingen Callisto series, bestående av åtte noveller fra 1972 til 1978, beskrev Lin Carter en beboelig Callisto. I novellen The Rowan (1990) beskriver Anne McCaffrey et samfunn basert på telepati hvor hovedpersonen bor i en jordformet kuppel på Callisto. Novellen Blue Mars (1996) av Kim Stanley Robinson beskriver en blomstrende koloni på Callisto. I novellen Wheelers (2001) av Ian Stewart og Jack Cohen blir en rekke kulturgjenstander fra en fremmed sivilisasjon funnet på Callisto, like før de galileiske månene begynner å flytte på seg og utløser hendelsesforløpet i historien. The Qiet War (2008) av Paul J. McAuley beskriver Callisto som hjemstedet til en av de tidligste kolonistedene i det «ytre» solsystemet, og månen har også nylig blitt skjenket en genmodifisert biom. Kim Stanley Robinsons Galileo's Dream (2009) er også delvis satt til Callisto, med en stor by bygd omkring de konsentriske sirklene på kjempekrateret Valhalla. Den samme byen omtales kort i hans novelle 2312 fra 2012.
I mangaversjonen av det japanske animerte TV showet Space Battleship Yamato, som inngår i serien Starblazers, reiste Yamato til Callisto under en redningsaksjon, og ble under kodenavnet Argo holdt til fange av Gamilonstyrkene. I tegneserien Superman: World of New Krypton av DC Comics skapte 100000 kryptoniere en antijord som sitt nye hjem. De velger å omdanne Callisto til deres måne for å sørge for tidevannet på deres nye planet.
I den britiske science fiction TV-serien Terrahawks, serie 1, episode 8 (1983), er monsteret «Sporsilla» plassert i en radioovervåkningspost på Callisto. Den kortlevde britiske såpeoperaen Jupiter Moon (1990) var satt til et romuniversitet som kretset rundt Callisto. Den japanske anime og manga Cowboy Bebop (1998) omhandler bl.a. en snøfylt, Sibirlignenede Callisto, fylt med flyktninger og befolket av bare menn.
I videospillet Zone of the Enders: The 2nd Runner (2003) oppdager Dingo Egret Jehuty begravd i isen under Callistos overflate. Det er også på Callisto at Metatron blir oppdaget. I videospillet G-Police (1997) er hovedfiguren en pilot for en politistyrke på Callisto. Nivå 12 av videospillet Descent finner sted på en koloni på Callisto. -->
Den fjerde franske republikk
Den fjerde franske republikk var det politiske regimet i Frankrike mellom 1946 og 1958. Den var på mange måter en fortsettelse av den tredje republikk, som falt ved den tyske invasjonen i 1940, og led under mange av de samme svakhetene. Den fjerde republikkens grunnlov ble vedtatt 13. oktober 1946.
I denne perioden opplevde Frankrike, som Vest-Europa forøvrig, sterk økonomisk vekst, og landets industri og institusjoner ble gjenoppbygget. Landet spilte en avgjørende rolle i den gryende europeiske integrasjonen (Det europeiske kull- og stålfellesskap, som ble etterfulgt av Det europeiske fellesskap (nå Den europeiske union)), som kom til å forandre kontinentet for alltid.
Den fjerde republikk var preget av ustabilitet – det var tyve regjeringsskifter på ti år. Samtidig pågikk avviklingen av koloniveldet. Den første indokinesiske krig endte med nederlag for Det franske ekspedisjonskorps i Det fjerne østen i 1954 og kolonikrigen i Algerie var kostbar, blodig og kontroversiell, og førte til slutt til republikkens fall i 1958, da deler av den franske hæren gjorde opprør mot sin egen regjering til støtte for de franske pied-noirs. General Charles de Gaulle vendte tilbake til politikken og styrte først under unntakslover, før han 21. desember ble valgt til den første president i den femte republikk.
Lippovanere
Lippovanere (rumensk: lipoveni) er en folkegruppe som utvandret hovedsakelig fra Russland til området i og rundt Donaudeltaet i Bulgaria, Romania og Ukraina. De tilhørte De gammeltroende som ble forfulgt av den russisk-ortodokse kirken da de ikke ville bøye seg for reformer i kirken.
Etymologi
Navnet er ifølge én teori utledet av det russiske Липа (lipa), lindetreet eller av Flippovka, en fridag oppkalt etter Sankt Filip. Den rådende teori er imidlertid at navnet er avledet av fornavnet til den religiøse lederen Filip Pustosviat (1672–1742), idet hans tilhengere ble kalt filippovcy eller (fi)lippovane (norsk filipponer).
Historie
Lippovanerne utvandret fra Russland på 1700- og 1800-tallet da de kom i konflikt med hovedstrømningene i den russiske ortodokse kirken. Deres religiøse tradisjoner skriver seg tilbake fra før reformene i den russiske ortodoks kirken på 1600-tallet. Da gudstjenesten ble endret i 1652 fortsatte en del av menigheten på den tradisjonelle måten. De fortsatte å snakke gammelrussisk, korset seg med to fingre istedenfor tre og lot skjegget gro. Kirken forfulgte dem og noen av de gammeltroende begikk selvmord ved å sette fyr på seg selv, mens andre ble tvunget til å utvandre.
I Romania bosatte lippovanerne seg i Tulcea i Dobrudsjaregionen øst i Romania og i Bukovina. I Ukraina slo de seg ned i den sørvestre delen av Odessa oblast (i den historiske regionen Budjak) og i Chernivtsi oblast. I Bulgaria bosatte lippovanerne seg i to landsbyer nordøst i landet.
Den østerrikske keiseren Josef II ble oppmerksom på lippovanernes flid og avholdenhet og bestemte seg for å dra nytte av deres moral. Keiseren ga dem et fristed i Bukovina som i 1775 var innlemmet i det habsburgske riket. De fikk religionsfrihet og bygget egne klostre enda de som folkegruppe ikke var flere enn ca. 3000. Lippovanerne ble også fritatt for verneplikt mot at de gjorde sykehustjeneste. De underkastet seg de østerrikske lovene samtidig som de videreutviklet sine egne bondetradisjoner.
Ceausescus kanaliseringer av Donaudeltaet førte til en stor utflytting av lippovanere i dette området og tilsvarende nedgang i turisttilstrømmingen. Deltaets befolkning var i 1970 ca. 21 000 og var i 1995 sunket til ca. 15 000. Etter kommunismens fall er deltaet igjen åpnet for utenlandsk turisme.
Næringsveier og levemåte
Lippovanerne var opprinnelig virksomme som birøktere, brønngravere og fremfor alt fruktdyrkere. Med sine små vogner transporterte de bl.a. kirsebær, aprikoser, epler, pærer, plommer, nøtter, druer, honning, olje og voks og eksporterte dette også til land utenfor det habsburgske riket.
De gjenværende lippovanerne bor også i dag i stor utstrekning i karakteristiske hus bygget av leire, tre og med halmtak. Hustomtene er skapt ved å drenere den fuktige grunnen. Deres svarte rosjekter som i dag gjerne også blir påmontert en motor, er et særlig kjennetegn liksom det blå korset på gravene.
Gregor XV
Gregor XV (født 9. januar 1554 i Bologna i Kirkestaten, død 8. juli 1623 i Roma), født som Alessandro Ludovisi, var pave fra 1621. Han tok over etter pave Paul V den 9. februar 1621.
Bakgrunn
Alessandro Ludovisi var ett av syv overlevende barn av greve Pompeo Ludovisi og hans hustru Camilla Bianchini. Etter studier hos jesuittene ved Collegio Romano, tok han i 1575 eksamen i kanonisk og romersk rett ved universitetet i Bologna. Det mangler belegg for at det var etter dette at han ble presteviet. Hans inntreden i kirkens tjeneste var som jurist.
Biskop, kardinal
I 1612 utnevnte pave Paul V ham til erkebiskop av Bologna. Han sendte ham i 1616 som nuntius til hertugdømmet Savoia. Samme år, 1616, utnevnte pave Paul ham til kardinalprest av Santa Maria in Traspontina. Ludovisi forble deretter i Bologna til paven var avgått med døden, da han begav seg til Roma for konklaven.
Pave
Der ble han valgt til pave. Hans høye alder og svake helse foranlediget ham til å finne en ung, energisk mann som kunne være hans høyre hånd. Den personen fant han i sin 25 år gamle slektning Ludovico Ludovisi, som han utnevnte til kardinal på den tredje dagen av sitt pontifikat. Samme dag satte han sin bror Orazio som overhode for de pavelige væpnede styrker.
Pave Gregor bistod keiser Ferdinand II og Den katolske liga mot protestantene, og Sigismund III Vasa mot tyrkerne, men var forøvrig heller lite engasjert i europeisk politikk. Hans bulle Omnipotentis Dei (20. mars 1623) var den siste dokument mot hekseri som den katolske kirke utstedte. Straffene ble formildet, dødsstraffene gikk tilbake i antall og ble reservert for dem som hadde inngått pakt med djevelen og hadde begått drap med hans assistanse. Med bullen Aeterni Patris av 15. november 1621 gjennomførte han den fortsatt i store trekk gjeldende ordningen for pavevalg. Den 6. januar 1622 grunnla han Congregatio de propaganda fide, og han helgenkåret Teresa av Avila, Frans Xavier, Ignatius Loyola og Filip Neri.
Han lot kalle Guercino til Roma, noe som markerer en milepæl i utviklingen av høybarokken. Under hans pontifikat vant motreformasjonen store seirer, som i Böhmen, Østerrike og Ungarn, også i Frankrike og Nederlandene var det fremganger.
Gregor XV døde den 8. juli 1623 i Kvirinalet og ble begravet i kirken Sant'Ignazio in Campo Marzio.
Den lille havfruen (film, 1989)
Den lille havfruen (originaltittel: The Little Mermaid) er en amerikansk animert fantasymusikal for barn fra 1989 produsert av Walt Disney Pictures. Filmen handler om den unge havfruen Ariel som blir forelsket i prins Erik. Dette liker ikke hennes far havkongen Kong Triton, men hun går bak hans rygg og får hjelp av havheksa Ursula som gir henne bein slik som menneskene. Som betaling må hun gi fra seg stemmen sin til heksa, og for å få den tilbake må Ariel motta ett ekte kjærlighetskyss fra prinsen innen solnedgang den tredje dagen. Handlingen er delvis basert på Hans Christian Andersen eventyrfortelling Den lille havfrue. Den norske sangeren Sissel Kyrkjebø har stemmen til havfruen i både i den norske, svensk og i den danske versjonen.
Filmen er den 28. i rekken av Disneys klassikere og forøvrig den siste hvor det kun ble brukt håndtegninger.
Den har fått to oppfølgere: Den lille havfruen II – Havets hemmelighet (2000) og Den lille havfruen: Fortellingen om Ariel (2008). Forut for disse kom TV-serien Den lille havfruen som gikk fra 1992 til 1994, og som handler om den Ariels liv før handlingen i den første filmen.
I 2023 lanserte Disneys en realfilmversjon kalt The Little Mermaid.
Giuseppina
Giuseppina er et opprinnelig italiensk kvinnenavn dannet av mannsnavnet Giuseppe som er en italiensk variant av mannsnavnet Josef. Dette navnet har opprinnelse i det hebraiske navnet Yosef som betyr «han skal mangfoldiggjøre», underforstått «Gud skal mangfoldiggjøre».
Telttak
Telttak er en arkitektonisk betegnelse på tak som har tre eller flere trekantede takflater, som oftest fire, som danner en spiss øverst oppe. Hvis taket har kvadratisk grunnflate, som er det vanlige for denne typen tak her i landet, blir det ofte kalt pyramidetak i stedet for telttak. Telttak kan være høye eller svært lave. Den i og for seg misvisende betegnelsen telttak har sitt opphav i de gamle telttypene med én eneste teltstang plassert midt i teltet for å holde duken oppe, men brukes i dag bare for permanente tak på bygninger, ikke tak av duk eller presenning, eller tak på telt.
Telttak er som ofte brukt i kirketårn, som i Norge tradisjonelt har vært bygget med tilnærmet kvadratisk grunnflate. I noen tilfeller finnes telttak på andre bygninger med tilnærmet kvadratisk grunnflate, særlig tårnliknende bygninger. For eksempel er det telttak på det brede, massive tårnet som er en del av bygningen som huser de kulturhistoriske samlingene ved Bergen Museum. Sentraltårnet på Vikingskipshuset på Bygdøy har også et telttak, eller altså et pyramidetak.
Den lille havfruen (film, 1989)
Handling
Den unge havfruen Ariel lever på havets bunn sammen med sine seks eldre søstre og sin far, kong Triton. Hun lever et forholdsvis lykkelig liv, men i motsetning til sine søstre er hun svært opptatt av mennesker og det som er skapt av dem. Derfor har hun anlagt seg ett lite skattkammer av ting hun har funnet i skipsvrak eller på havbunnen. Under en storm på overflaten bryter Ariel alle reglene og redder prins Erik fra drukningsdøden. Dermed blir hennes bånd til menneskene enda sterkere. Hennes far liker ikke menneskene og advarer mot dem, men Ariel trosser alle advarsler og i all hemmelighet inngår hun en avtale med sjøheksen Ursula. I bytte mot Ariels nydelige sangstemme, skal Ursula gi henne menneskebein. Men drømmen viser seg å bli et mareritt, og Ariel havner i ett kappløp med tiden der hun både må redde prinsens kjærlighet og farens kongerike.
Giuseppina
Utbredelse
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til fornavnet Giuseppina i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Playa del Carmen
Playa del Carmen er en by på østkysten av Yucatánhalvøya øst i Mexico. Byen befinner seg i delstaten Quintana Roo og hadde 149 923 innbyggere i 2010. Innbyggertallet er raskt voksende. Playa del Carmen er kommunesenter for kommunen Solidaridad, og er den tredje største byen i Quintana Roo, etter Cancún og Chetumal.
Giuseppina
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Den lille havfruen (film, 1989)
Popularitet og økonomi
Den havnet på 9. plass over de mest innbringende filmene i USA i 1989 og ifølge The Numbers havnet den på 8. plass over de mest innbringende filmene på verdensbasis i 1989.
Playa del Carmen
Playa del Carmen er en populær turistdestinasjon og den er kjent for gode dykkeforhold. Byen var opprinnelig en liten fiskerlandsby. Turismen begynte da den fikk båtforbindelse til Cozumel. I dag er Playa del Carmen sentrum i konseptet Riviera Maya, som strekker seg langs den karibiske kysten fra Cancún i nord til Tulum og biosfærereservatet Sian Ka'an i sør. Den er også stoppested for flere cruiseskip, som ankrer opp ved Calica, like sør for byen. De «økologiske temaparkene» Xcaret og Xel-Ha ligger nær Playa del Carmen, og er populære destinasjoner for endagsutflukter.
Gågata Quinta Avenida strekker seg mange kilometer gjennom Playa del Carmen parallelt med strandlinja, og utgjør byens hjerte. Den er omkransa av et svært stort antall restauranter, utesteder, butikker og gallerier.
Den lille havfruen (film, 1989)
Popularitet og økonomi
Produksjonskostnadene var på $40 millioner.
Harald Throne-Holst
Harald Throne-Holst (født 7. desember 1905 i Kristiania, død 8. desember 1986 i Hole) var en norsk industrileder. Han var administrerende direktør og styreformann for sjokoladefabrikken Freia, og hadde en rekke verv, blant annet som formann i Foreningen Norden og president i Norges Industriforbund.
Den lille havfruen (film, 1989)
Anmelderne
Den ble meget godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 93 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den toppkarakter, mens Leonard Maltin gav den 3 av 4 stjerner.
Harald Throne-Holst
Bakgrunn og yrkeskarrière
Han var sønn av industrileder Johan Throne Holst (1868–1946), bror av industrileder Henning Throne-Holst (1895–1980), nevø av medisinprofessor Peter F. Holst (1861–1935) og overlege Alexander Holst (1866–1947) samt onkel til sosialpsykolog Harriet Holter (1922–1997). Harald Throne-Holst omkom som pensjonist i en brann sammen med sin ektefelle på deres gård Rytterager i Buskerud i 1986.
Den lille havfruen (film, 1989)
Anmelderne
Også de norske anmelderne gav den meget godt mottakelse.
Harald Throne-Holst
Bakgrunn og yrkeskarrière
Han hadde studentereksamen fra Frogner skole (Oslo) fra 1923, studentfagkurs fra Oslo handelsgymnasium fra 1925 og ingeniøreksamen fra kjemilinjen ved NTH fra 1928. I 1927 var han formann i Studentersamfundet i Trondhjem, og etter forskjellige utenlandsopphold ble han ansatt i A/S Freia Chocolade Fabrik i 1930. Throne-Holst var soussjef og teknisk leder 1937–1948, administrerende direktør 1948–1971 og styreformann 1970–1975. Han fornyet Freia og sikret eierskapet i Marabou, og var en pådriver for moderne arbeidslivsforskning.
Den lille havfruen (film, 1989)
Priser
Den vant to Oscar, i klassene beste musikk og beste sang (for sangen "Under the Sea"). I tillegg vant den to Golden Globes i samme kategorier, samt én Grammy (for sangen "Under the Sea"). Den vant også en Felix Award, BMI Film Music Award, Golden Screen, Golden Reel Award, Satellite Award og Young Artist Award.
Produksjon
Det ble laget over én million tegninger i filmen og dette var den siste Disney-filmen hvor kun brukte håndtegninger og analogt kamera.
Harald Throne-Holst
Utmerkelser
Han var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden fra 1966 og kommandør av Finlands hvite roses orden.
Den lille havfruen (film, 1989)
Produksjon
Walt Disney planla å lage en film basert på H.C. Andersens eventyr allerede i 1941. Denne skulle være mye mørkere og skulle ligge nærmere originaleventyret enn den endelige filmen gjør. Grunnen til at filmen ble lagt bort, var en streik blant animatørene, og at de ble tvunget til å lage propagandafilmer under andre verdenskrig.
Engblåvinge
Engblåvinge (Cyaniris semiargus) er en av blåvingene, en dagaktiv, fargerik sommerfugl i gruppen glansvinger.
Den lille havfruen (film, 1989)
Forskjeller fra den opprinnelige historien
De første to tredjedelene av filmen følger i meget grove trekk hovedtemaene i H.C. Andersens historie: Havfruen forelsker seg i en menneskeprins og går til "havheksen" for å få ben og kunne gå på land, men heksen forlanger stemmen hennes i betaling. Siste tredjedel av filmen avviker fullstendig fra den opprinnelige historien, der havfruen slett ikke får prinsen og isteden blir til skum på havet, selv om hun også gjenfødes som en "luftens datter" og etter hvert kan komme til himmelen. Disney-filmen har isteden en langt mer likefram "lykkelig slutt", der havfruen riktignok mister sine menneskeben etter at hun mislyktes i å få prinsen til å kysse henne innen tre dager, men etter ett dramatisk oppgjør med havheksen innser havkongen at han ikke bør stå i veien for datterens kjærlighet til prinsen. Han bruker derfor sin egen magi til å gi henne menneskebein igjen, og tillater henne å forlate havet for å gifte seg med sin prins.
Engblåvinge
Utseende
Hannen har mørk og dyp blå farge, med svart pudring, på vingenes overside. Langs vingeranden, et hvitt bånd eller søm ytterst og et mørkere svart innenfor. Vingeundersiden er grå og litt beige, med mørke flekker i hvite ringer. Flekkene på både fram og bakvingene er like store. Ved vingeroten utbrer et lite blå grønt farge felt seg. Bakvingenes underside har ingen antydning gulorange flekker.
Hunnen har ensfarget mørk brun farge på vingeoversiden. Langs vingeranden finnes et hvitt bånd eller søm. Undersiden er lysere og grå. Hunnen kan forveksles med dvergblåvinge, men denne er mye mindre.
Den lille havfruen (film, 1989)
Annet
Den hadde ikke kinopremiere i Norge før november 1990 (nesten ett år etter USA). Den ble utgitt på DVD i 2006. Aldersgrense ble opprinnelig satt til 5 år, men ble i 1998 endret til 7 år. Den ble lansert på DVD med aldersgrense A.
Fotnoter
<references group='lower-alpha'/>
Engblåvinge
Utseende
Brystet og bakkroppen er blåsvart og lite håret på oversiden. Undersiden har tett hårbekledning av lyst gråhvite hår. Fasettøynene er mørke. Palpene stikker spisst fram foran hodet. Antennene er trådformet og har en utvidelse (antenneklubbe). Kroppen har et ytre skjelett (hudplater) som holder de bløte indre organer på plass. Det ytre hudskjelettet er bygd opp for det meste av kitin.
Beina er godt utviklet hos hunnene, som bruker alle beina til å gå med. Mens hanner har noe reduserte frambein og går på de fire bakerste beina. Det doble kloleddet på frambeina mangler eller er redusert. På det mellomste beinparet er børsten på skinnbeinet (tibia) godt utviklet.
Indre organer
Bakkroppens indre organer består av fordøyelsesorganer, forplantningsorganer og åndedrett. Åndedrettet hos sommerfugler foregår ikke ved lunger, men ved at luft hentes inn og ut av kroppen gjennom små hull i hudskjelettet (spirakler). I kroppen er det et svært finmasket system av trakéer som leder oksygenet til kroppens vitale deler. En blodvæske som sirkulerer i kroppen, pumpes rundt av et avlangt rørformet hjerte. Brystpartiet består for det meste av vingenes muskulatur. Sanseorganer, for syn, smak og lukt er stort sett plassert i hodet. Nervesystemet består av en bukmarg med to nervestrenger og én nerveknute (ganglion) i hvert kroppssegment. Den første nerveknuten, som ligger foran munnåpningen, er spesielt stor og omtales som hjerne.
Egg og larver
Egget er rundt og flatt, med en fordypning på toppen. Overflaten har et fint sekkantet nett-mønster.
Bak hodet, på bryststykket, som består av tre ledd, er det tre par bein. Lengre bak har larvene noen bukføtter, som ikke er egentlige bein, men utvekster larven kan bruke til å holde seg fast. Lengst bak har den en analfot. Larvens hode består av en hard hodekapsel med noen punktøyne. Under øynene er det noen små antenner larven bruker til å finne riktig føde. Larvens bakkropp består nesten bare av fordøyelsessystemet. Dette er ganske kort og mye av maten larven spiser passerer før all næringen er tatt opp. Avføringen kommer ut som små kuler helt bakerst på kroppen. Larvene ånder gjennom åpninger i hudskjelettet (spirakler), langs kroppens sider.
Puppen
Puppene er bønneformet og urørlige, de ligner plantedeler som frø og lignende. Til å begynne med er den litt grønnlig, men blir brunere etterhvert.
Levevis
Engblåvinge finnes på frodige og ganske fuktige gresskledde og blomsterrike enger, gjerne i veiskråninger, kraftlinjegater, langs bekker og lignende.
Glansvinger har normalt en rolig og gjerne flagrende flukt. Ofte flyr de korte turer fra blomst til blomst. Om natten og i overskyet vær hviler sommerfuglen. Flygetiden er fra juni til juli. Vingene holdes sammenlagt opp og ut fra kroppen, og den noe spraglete vingeundersiden gir sommerfuglen en viss kamuflasje og beskyttelse.
Voksne glansvinger lever av nektar de suger opp fra blomstene på ulike planter (urter). Sugesnabelen, på hodets underside, gir sommerfuglen mulighet til å nå inn i dype blomster for å suge til seg nektar. Sugesnabelen gjør at sommerfugler er avhengig av flytende føde.
Forplantning
Paringen skjer ved sammenkobling mellom de to kjønnene. Under paring utskiller hannene en duft fra små duftskjell på vingene, dette kan være med å gjøre hunnen mer villig til å pares. Om et par forstyrres under paring, flyr vanligvis hannen, mens hunnen blir hengende passivt. Hunner som har paret seg inntar ofte en spesiell stilling, hvor vingene holdes noe flat og utbredt, mens bakkroppen løftes opp. Eggene legges enkeltvis i blomsterkroner.
Larvene
Larven er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Larven er trege og ikke særlig sky. De har ingen synlige forsvarsfunksjoner, som å kaste hodet til siden fram og tilbake eller å rulle sammen kroppen, ved berøring. Larven lever som plantespiser, hovedsakelig på rødkløver
Engblåvinge lever i samspill (symbiose) med maur, hvor larven kan utskille et sukkerholdig stoff og aminosyrer, kalt honningdugg, fra en kjertel på bakkroppens sjuende ledd. Maur tiltrekkes og spiser dette stoffet, samtidig gir dette sommerfuglen en viss beskyttelse. De to tentaklene på bakkroppens åttende ledd, hos eldre larver, produserer trolig et feromon som styrker sameksistensen med maurene ytterligere.
Larvens kroppstemperatur er mellom 35 og 38 grader C°. Ved lavere temperatur blir larven inaktiv. Derfor krever larver hos dagsommerfugler gjerne sollys for å være aktive. Om det blir for varmt regulerer larven temperaturen ved å oppsøke skygge.
Larven overvintrer i sitt tredje larvestadie.
Puppen
Engblåvinge tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der sommerfuglens indre og ytre organer endres. Larvens bøyelige og myke kropp omdannes til en puppe med et hardt skall. Når skallet er hardt begynner omdanningen fra larve til den voksne (imago) glansvingen. De indre organer brytes i varierende grad ned til en cellemasse. En omorganisering skjer og dyret bygges opp igjen. Forpuppingen skjer i mai-juni. Puppeperioden varierer etter temperaturen, vanligvis omtrent to uker.
Utbredelse
Engblåvinge finnes i Danmark, og det sydlige Sverige og Finland. I det sørlige Norge, men nord til Nordland.
Systematisk inndeling
Slektskapet innen gruppen glansvingene er avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje. Det har vært ulike måter å dele gruppen inn i. (Systematikken følger Fauna Europaea )
Krokstrand
Krokstrand tilhører Rana kommune på Helgeland i Nordland, og er en grunnkrets i delområdet Dunderlandsdalen. Fra 1838 til 1923 tilhørte grenda Mo herred, og fra 1923 til 1964 tilhørte den Nord-Rana.
E6 passerer gjennom stedet og ble åpnet 3. juli 1937; veien ble oppgradert i 2019 som ledd i prosjektet E6 Helgeland nord. Fra 1947 til 1989 hadde Nordlandsbanen et stoppested ved Krokstrand holdeplass.
Krokstrand Fjellpark AS har en historie som går tilbake til 1939 og består av et vertshus og utleie av hotellrom og fritidsboliger. I 2023 fusjonerte selskapet med Setergrotta AS. Fjellparken er utgangspunktet for turer, arrangert av Rana turistforening, til Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark.
I tillegg til turisme, består grendens næringsgrunnlag av jordbruk.
Etymologi
Grenda er oppkalt av stedsnavnet Kroken, der Ranelva flyter i form av en elvekrok, 5 km sør for møtet mellom Ranelva og Virvasselva og 18 km sør for polarsirkelen.
Flora
Under barkebrødtiden på 1800-tallet, ble mye furu hogd ned av lokale bønder for barken sin skyld. På 1800-tallet var også furustammer og fururøtter råemner for brenning og produksjon av tjære. Det har også foregått en del trearbeid. I eldre tid var derfor furuskogen enda større enn den er i dag.
På slutten av 1800-tallet drev de to gårdsbrukene i Nord-Krokstand, sammen med det ene gårdsbruket i Sør-Krokstrand, en vanndrevet oppgangssag i Angermobekken, på nordsiden av Ranelva. I 1959 ble det mye slutt på skogsdriften, ettersom staten overtok det meste av skogen.
Jordbruk
Krokstranda ble ryddet for gårdsdrift i 1760 av en bonde fra Sør-Rana kirkesogn. Etter at to kyr ble drept av brunbjørn, forlot han gården. I slutten av 1760-årene ble området ryddet på nytt, 1 km lengre nord. Den eldste bevarte bygningen ble sett av Ole Tobias Olsen i 1834, og ble beskrevet av ham som «svært gammel». Den nest eldste bevarte bygningen ble oppført i 1858.
I 1803 var det fire gårdsbruk i grenda, som årlig avlet 3 – 8 tonn korn og kunne fø 18 buskap. I tillegg til å produsere tjære, var det i 1865 også reindrift på gården. En seter eksisterte mellom 1870 og 1893, og i 1870-årene fantes det en landhandel som hovedsakelig solgte varer til Skonseng. Gården eide også en tid «Krokstrand-naustet» på Moholmen i Mo i Rana. En kvern er også bevart. Herberget på gården ble senere flyttet til dagens overnattingssted.
I 1888 ble gården solgt til staten. Etter å ha blitt oppdelt, kom den i 1917 igjen på private hender.
Brennheia fangeleir
Ved Brennheia, 46 meter unna det nåværende vertshuset på Krokstrand, lå Brennheia fangeleir under andre verdenskrig. Der arbeidet omkring 100 sovjetiske krigsfanger på byggingen av Nordlandsbanen.
Krokstrand holdeplass
Krokstrand holdeplass var en holdeplass på Nordlandsbanen. Den ble åpnet 10. desember 1947 og ble nedlagt 28. mai 1989.
Krokstrand Fjellpark AS
Arbeidet med riksvei 50 (idag E6) over Saltfjellet begynte i Saltdal i 1930 og i Nord-Rana året etter. Veien ble offisielt åpnet av kong Haakon VII den 3. juli 1937.
Våren 1939 ble det startet opp en kafé for veifarende langs den nye bilveien over Saltfjellet. Kaféen ble startet opp av Abaron Bertin Kristian Krokstrand (1901–1974) og hans kone Kaia Johanne Krokstrand (Evensdatter) (1902–1992). Ekteparet giftet seg i 1932.
Under andre verdenskrig, overtok den tyske okkupasjonsmakten kaféen og drev fangeleir på campingplassen.
Tidlig på 1960-tallet etablerte sønnene til Abaron og Kaia en campingplass og en bensinstasjon på stedet. Krokstrand Camping hadde en suvernirbutikk, en campingplass med hytter, en lekeplass med trampoline og 12 mini-golf baner. Fra 1971 kom det en periode med flere eiere av anlegget.
I 1982 ble versthuset (kafèbygget) kjøpt av ekteparet Tove Nelly Rakvaag (f. 1961) og Bjørn-Ove Rakvaag; de har senere også kjøpt caravanplassen med motell samt campingplassen slik at de ble eiere og drivere av hele anlegget. Bedriften ble da omdøpt til Krokstrand Kafé og Camping.
Sommeren 1989 ble kafèbygningen revet og erstattet av et nytt tidsmessig bygg med større kafè og utleie av ni dobbeltrom, samt en ny bolig til eierne på bygningens bakside. Kaféen har plass til 65 spisegjester, samt overnatting på 9 dobbeltrom.
Den britiske skuespilleren Joanna Lumley (f. 1946) og et kamerateam fra BBC bodde i 2008 på Krokstrand Kafé og Camping, da de laget en dokumentar om jakten på nordlyset.
Den 21. mars 2017 ble bedriften omdøpt til Krokstrand Fjellpark AS, med Bjørn Krokstrand (f. 1960) som daglig leder. I juni 2021 åpnet selskapet Høyt & Lavt Krokstrand; dette er Nord-Norges første klatrepark.
Den 23. juni 2023 ble selskapet Setergrotta AS (opprettet i 1991) oppkjøpt av Krokstrand Fjellpark AS.
Rommene i 2. etasje over kafeén ble renovert og oppgradert til hotellstandard i 2021. Det er 5 stk 18 m² rom med bad, og 2 stk 12 m² rom med håndvask. Dusjrom og toaletter er på gangen. Det er også hotellrom i hovedhuset.
Sjur Tandberg
Sjur Tandberg (født 23. august 1951) er en norsk lokalpolitker (H). Han var varaordfører i Hole kommune i 16 år, fra 1999 til 2015 og var administrasjonssjef i Nordre Buskerud politidistrikt fra 1996. Sjur Tandberg bor på Røyse.
Treklang
En treklang er i musikken en akkord som består av grunntone, ters og kvint. En skiller mellom durtreklang, molltreklang, forminsket treklang og forstørret treklang.
Begrepet treklang kan også brukes om en kombinasjon av tre stemmer eller en fargepallett bestående av tre farger som passer sammen.
De fire ulike treklangene i musikk er beskrevet i tabellen under.
Bernard Panafieu
Bernard Panafieu (født 26. januar 1931 i Châtellerault nær Poitiers i Frankrike, død 12. november 2017  i Carpentras i Vaucluse) var katolsk erkebiskop av Marseille og kardinal.
Prest
Panafieu ble presteutdannet ved presteseminarer i Albi og Issy-les-Moulineaux, og ble presteviet i 1956 for erkebispedømmet Albi. Han ble i 1962 sogneprest i Saint-Sauveur-de-Mazamet og kapellan for gymnaset La Pérouse i Albi. Han ble kapellan for universitetssognet og ansvarlig for kapellanene for offentlig utdannelse. Han var kapellan for studentene i Toulouse fra 1967 til 1970, curé-doyen av Brassac (1971–74) og generalsekretær for presterådet (1973–74).
Kardinal
Pave Johannes Paul II kreerte Panafieu til kardinal den 21. oktober 2003. Frem til sin pensjonering var han medlem av Det pavelige råd for interreligiøs dialog og Det pavelige råd Justitia et Pax.
Da kardinal Panafieu den 26. januar 2006 fylte 75 år, som er den alder som kirkeretten ber biskoper om å tilby paven sin avskjed, sendte han sin avskjeds­søknad til pave Benedikt XVI (2005-13). Søknaden ble innvilget den 12. mai samme år. Hans etter­følger ble i 2006 Georges Paul Pontier.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Jasmin (navn)
Etymologi
Jasmin har opprinnelse i persiske jasamin (persisk: یاسمن), «sjasmin».
Jasmine er den engelske formen av navnet, og er også det engelske navnet på planten sjasmin. Navnet har også en rekke andre varianter.
Utbredelse
Jasmin var i Sverige mest populært på 1980- og 1990-tallet. Jasmine var i Sverige mest populært på 1980- og 1990-tallet.
Jasmin har navnedag 9. juli i Finland.
Jasmin er svært mye brukt i Iran og Palestina. Formene Jasmina og Jasminka er svært vanlige i Bosnia-Hercegovina.
Mannsnavnet Jasmin er vanlig i Iran, Bosnia-Hercegovina og Kroatia.
Andesitt
Andesitt er en gråsvart til svart, tett og noe alkalisk lavabergart som har blitt til gjennom størkning av lava på eller nær jordoverflaten eller gjennom herding av vulkansk aske. Den er ofte porfyrisk og da lik porfyritt, men i motsetning til porfyritten har den imidlertid blitt dannet i sen geologisk tid og inneholder derfor iblant vulkansk glass.
Jasmin (navn)
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Andesitt
I Norge er bergarten kjent blant annet fra ordovicium i Trondheimsfeltet. Dioritt er en tilsvarende dypbergart.
Greåker stasjon
Greåker stasjon var en jernbanestasjon på Østfoldbanen (vestre linje). Greåker stasjon ligger i Sarpsborg kommune. Stasjonen ble åpnet i 1879, men er ikke lenger i bruk og er fjernet.