cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Snutebuss
Tyskland
Et av de første eksempler på denne særtyske busstypen kom i 1923 med prototypebussen Büssing-NAG Type VI GL «Sechsradwagen», som i det neste året settes i produksjon i forskjellige varianter fra bybussmodellen («Stadtomnibus») til dobbeltdekkerbuss på to eller tre aksler. Disse bussene var beregnet på høyintensive busslinjer og hadde dermed et firkantet kasseliknende karosseri hvor motorkassen settes på et utspring foran sjåførstillingen. I 1934 var Type 80 N FDo utviklet som intercity-buss med høy motorytelse som var mulig ved at motorkassen kunne forstørres. KVG Sachsen hadde 5 slike busser som kunne når 110 til 120 km/t, og en noe mindre potensiell buss var kjent som en luksuriøs buss under navnet «Lange Sachse» med halvparten av motorytelsen, 160 hestekrefter.
Flere bussprodusenter hadde tatt opp konkurransen med Büssing og Mercedes-Benz, blant annet ABOAG (Allgemeine Berliner Omnibus Actien-Gesellschaft) som egentlig var et busselskap med egne karosseriproduksjon. Busselskapet ble assimilert av BVG, men bussproduksjonen fortsatte hos andre karosseribyggere som Waggonbau Bautzen i Øst-Tyskland. Mange av de kjente bussmodeller i Berlins bussflåten som Do 54 og Do 56 med snutemotor fram til slutten på 1950-tallet hadde sine aner i ABOAG. En av de største bussene bygget av ABOAG i 1928 hadde kallenavnet «Jumbo» med sin kapasitet på 82 passasjerer basert på Büssing-NAG Type VI GLn. Man hadde ulike varianter av samme bussmodell som Dürkopp basert på plasseringen av forakselen, enten foran, under eller bak motorkassen på utspringet. Konfigurasjonen fortsatte inn i etterkrigstiden som sett med Faun F 60 LO-bussen fra 1950 som var en utsøkt buss hvor vognkassen var i ferd med å smelte sammen med forskjermene.
Jean-Luc Crétier
Jean-Luc Crétier (født 28. april 1966 i Aimé) er en tidligere fransk alpinist.
David Hoggan
David Leslie Hoggan (født 23. mars 1923, død 7. august 1988) var en amerikansk historiker og professor. Han er kjent som forfatter av The Forced War: When Peaceful Revision Failed.
Jean-Luc Crétier
Med seieren i utfor under OL 1998 i Nagano føyde han seg inn i rekken med store overraskelser i denne øvelsen. I løpet av karrieren greide han aldri å vinne et verdenscuprenn, selv om han oppnådde fem pallplasseringer (tre andreplasser og to tredjeplasser).
Moody Church
Kirken er oppkalt etter vekkelsespredikanten Dwight L. Moody; to kirker i Chicago som han forkynte i ble på folkemunne kalt Moody Church (men het aldri det i hans levetid).
Jean-Luc Crétier
Han deltok i OL ved fire anledninger:
Han la opp i 1999 etter å blitt skadet i et fall under utforrennet i Val Gardena i 1999.
David Hoggan
Hoggan var utdannet ved Harvard University og mottok sin PhD i 1948. Hoggan underviste ved University of California i Berkeley og ved Massachusetts Institute of Technology. Han samarbeidet med den kjente historikeren Harry Elmer Barnes.
Chaplin vil fotograferes
Chaplin vil fotograferes (orig. Kid Auto Races at Venice) er en amerikansk stumfilm fra 1914 regissert av Henry Lehrman.
Colt M1903 Pocket Hammer
Colt M1903 Pocket Hammer er en halvautomatisk pistol utviklet av John Moses Browning og produsert av Colt.
Kontinental servering
Kontinental servering er et uttrykk for standard matkultur i den vestlige verden. Temaet har spesiell betydning ved reiser når reisende forventer bevertning i overensstemmelse med kontinental tradisjon.
EM i langdistansetriatlon 1993
EM i langdistansetriatlon 1993 (europamesterskapet i langdistansetriatlon) ble arrangert i Embrun i Frankrike i 1993.
Kings Mountain
Kings Mountain kan ha flere betydninger:
Fjodor Shcherbatskoj
Fjodor Ippolitovitsj Shcherbatskoj eller Stcherbatskij (Фёдор Ипполи́тович Щербатско́й, født 30. august 1866 i Kielce, Polen (det russiske keiserdømmet), død 18. mars 1942 i Boroye i det nordlige Kasakhstan) var en russisk indolog som var ansvarlig for grunnleggelsen av det akademiske studiet av Buddhisme og Buddhistisk filosofi.
Industrifacket Metall
Industrifacket Metall (IF Metall) er en svensk fagforening innen LO. Medlemstallet er rundt 310 997, hvorav nesten en firedel er kvinner, hvilket gjør IF Metall til det tredje største kvinneforbundet i LO.
IF Metall ble stiftet i 2006 gjennom en sammenslåing av Svenska metallindustriarbetareförbundet og Industrifacket, som selv begge var grunnlagt gjennom tidligere sammenslåinger.
Daly City
Daly City er den største byen i fylket San Mateo County i California. Den ligger rett sør for San Francisco og ble oppkalt etter forretningmannen John Donald Daly i 1911.
Historie
Området var jordbruksområde fram til jordskjelvet som rammet området 18. april 1906. En rekke av San Franciscos innbyggere flyktet da til landeiendommene sør for byen, blant annet en stor ranch eid av Daly. Daly sørget for mat og midlertidig husvære for flyktningene, og skilte deretter ut deler av eiendommer for permanent boligbygging.
Etter hvert som bosetningene økte, ble også behovet for bymessige tjenester større, og med det et voksende krav om å bli utskilt som en egen kommune. Med en antatt befolkning på 2,900 innbyggere ble byen godkjent av myndighetene 18. mars 1911.
Byen forble ganske liten fram til etter andre verdenskrig, da det ble igangsatt en omfattende utbygging og eiendomsutvikling.
Kommunikasjoner
Byen er blant annet knyttet til California State Route 1, State Route 35 og State Route 82 og Interstate 280.
Byen er blant de byene i USA som har den høyest andel som reiser kollektivt. Byen ble 11. september 1972 knyttet Bay Area Rapid Transit, og er knyttet til busselskapet SamTrans som opererer busslinjer innenfor fylket.
Kings Mountain (California)
Kings Mountain er et kommunefritt område og en liten by i San Mateo County i California.
Området inkluderer fylkets høyeste punkt, Sierra Morena som ligger 737 moh. Mot slutten av 1800-tallet var det en omfattende utvirking av skogen, bestående av Redwood i området, og dagens skog er hovedsakelig ettervekst av denne snauhogsten.
Området har navn etter etter et tidligere feriehotell fra 1800-tallet, med navn Kings Mountain Browhouse, og som ble drevet av Frank King og hans familie. Fram til 1950-årene var området hovedsakelig et ferieområde, herunder den 160 dekar store private eiendommen Henrik Ibsen Park som ble eiet og drevet av Sons of Norway for sine medlemmer i San Francisco. I de senere år har bedre veiforbindelse gjort at San Francisco bare er 40 minutter unna, og et voksende Silicon Valley gjort at antall fastboende har økt.
CryEngine 3
CryEngine 3 er en spillmotor utgitt av Crytek 14. oktober 2009.
Den 1. mars 2010 ble en ny video av motoren utgitt for i3D 2010-symposiet, som demonstrerer «Light Propagation Volumes for Real Time Indirect Illumination».
F.W. Murnau
Friedrich Wilhelm Murnau (født Friedrich Wilhelm Plumpe; 1888–1931) var en tysk filmregissør. Han var en av de mest innflytelsesrike, ekspresjonistiske, tyske stumfilmregissørene i 1920-årene. Murnau er mest kjent for filmen Nosferatu fra 1922, som var basert på Bram Stokers roman Dracula. Han emigrerte til Hollywood i 1926 og laget filmen Solopgang for filmselskapet Fox i 1927 som vant flere Oscar og senere har fått klassikerstatus. Murnau omkom i en bilulykke i 1931 og er gravlagt på Südwestkirchhof Stahnsdorf.
I 2000 ble Murnau spilt av John Malkovich i filmen Shadow of the Vampire, som handlet om innspillingen av Nosferatu.
Tyskland
Friedrich Wilhelm Plumpe ble født den 28. desember 1888 i Bielefeld og vokste opp i en velberget borgerfamilie. Faren (Heinrich Plumpe) var eier av en tekstilfabrikk i det nordvestre Tyskland og moren (Otilie Volbracht) var lærerinne. Etter gymnasutdannelse i Kassel, dit familien hadde flyttet i 1892, studerte han filologi of kunsthistorie i Berlin og Heidelberg. Han ble lagt merke til i samband med en studentoppsetning av den berømte regissøren Max Reinhardt, som vervet ham til sin skueespillerskole. Der ble Plumpe venn med Franz Marc, Else Lasker-Schüler og Hans Ehrenbaum-Degele. Han tok artistnavnet Murnau (etter småbyen Murnau am Staffelsee), noe som også innebar er klart brudd med foreldrene, som verken kunne akseptere hans åpent homoseksuelle livsstil eller hans skuespiller- og regissørsambisjoner. Murnau var 210 cm lang og ble sagt å ha en kjølig, men myndig opptreden.
Under første verdenskrig var Murnau kamppilot i det tyske flyvåpen, til han med hensikt eller på grunn av en navigasjonsfeil landet på nøytral sveitsisk grunn. Der ble han internert i Andermatt, der han vant en regissørspris for en oppsetning av det patriotiske stykket Marignano.
I år 1919 vendte Murnau tilbake til Berlin og begynte å arbeide som filmregissør. Hans første film, Der Knabe in Blau, inspirert av Thomas Gainsboroughs maleri med samme motiv, har i likhet med flere andre av Murnaus filmer gått tapt for ettertiden. Med filmen Der Bucklige und die Tänzerin innledet han et fruktbart samarbeide med manusforfatteren Carl Mayer, som skulle skrive manuset til ytterligere seks av Murnaus filmer. Hans mest berømte film fra denne tid er draculafilmatiseringen Nosferatu fra 1922, med Max Schreck i hovedrollen som vampyrgreven. På grunn av problemer med opphavsretten kunne filmen ikke benytte seg av Bram Stokers originaltittel. Murnau ble saksøkt av Stokers enke, tapte saken, og domstolen krevde at alle kopier av filmen skulle ødelegges. Piratversjoner av filmen overlevde imidlertid.
Etter sine tidlige fremganger fikk Murnau en kontrakt med det store tyske filmkonsernet Universum Film (UFA). For UFAs regning regisserte han Den siste mann, der Emil Jannings spiller en hotellportier som ble degradert til toalettvakt. I denne filmen benyttet Murnau og hans kameramann Karl Freund seg av en slags flyvende kamerateknikk som muliggjorde nye typer av perspektiv (som for eksempel å følge røken fra en sigarett). Ved hva Murnau kalte subjektivt kamera kunne tilskueren følge hendelseforllpet med filmkarakterenes øyne. Murnaus evne til å fortelle med rent filmatiske midler kan illustreres med at Den siste mann på det nærmeste mangler tekstruter, noe som var svært uvanlig under stumfilmsepoken. Murnaus siste tyske filmer ble Tartüff (etter Molières stykke) og Faust med Gösta Ekman i hovedrollen, begge fra 1926.
Hollywood
Murnaus suksesser i Tyskland og den amerikanske versjon av Den siste mann hadde vakt oppmerksomhet i Hollywood. Han ble tilbudt filmkontrakt av den amerikanske produsenten William Fox og emigrerte til California i 1926. Hans første amerikanske film, Solopgang, vant tre Oscar-priser ved den aller første Oscar-gallaen i 1929. De kommersielle forventningene ble imidlertid ikke helt innfridde, og i og med at Fox fikk finansielle problemer og Hollywood gjennomgikk forandringer på grunn av lydfilmens gjennombrudd, måtte Murnau tåle stadige begrensninger av sin kunstneriske frihet i sine kommende filmer. Under innspillingen av City Girl ble han til og med erstattet av en ny regissør som uten Murnaus innvirkning gjorde en taleversjon av filmen.
Skuffet over Hollywoods krav avbrøt Murnau i 1929 kontrakten med Fox. Etter et mislykket forsøk på å gjenoppta samarbeidet med UFA i Berlin kjøpte han en seilyacht, fast besluttet på å spille inn sin neste film på sine egne vilkår, og dro til Tahiti for å regissere Tabu sammen med dokumentarfilmeren Robert J. Flaherty. Under innspillingen oppstod problemer med filmselskapet som finansierte prosjektet, og til slutt avsluttet Murnau samarbeidet med Flaherty for å sluttføre filmen med egne og lånte penger. Filmen, som ble innspilt på øya Bora Bora med utelukkende lokale amatørskuespillere, ble en stildannende blanding av dokumentar og melodrama. Paramount ble så imponert av filmen at de tilbød Murnau en tiårskontrakt.
Død
Ved premieren av Kärlekens ö den 18. mars 1931 levde ikke Murnau lenger. Den 11. mars mistet hans tjener, den 14-årige filippineren Garcia Stevenson, kontrollen over deres innleide Rolls Royce på kystveien fra Santa Monica og frontkolliderte med en stolpe. Murnau døde noen timer senere av sina skader på et sykehus i Santa Barbara. Bare elleve personer var på plass for å ta avskjed av ham på begravelsen den 19. mars, dwriblanr Greta Garbo, Robert Flaherty, Emil Jannings, og Fritz Lang, som holdt begravelsestalen. Garbo lot dessutet lage en dødsmaske av Murnau, som hun hadde på sitt skrivebord under sine år i Hollywood.
Hundespann
Hundespann er en hundefører og to eller flere hunder spent inn for å trekke redskapet (vogn, pulk, slede m.m.).
Historikk
Hundespann er brukt for jakt og reise for hundrevis av år. Så langt tilbake som det 10. århundre har dette vært en del av menneskelig kultur. (Coppinger, L.)
Å sette opp et hundespann innebærer å velge lederhund, svinghunder og trekkrafthunder. Siberian Husky eller Alaskan Malamute er mest brukte trekkhund.
Sleder
basket sled har en seng som ligger noen desimeter over snøen. Denne sledetypen brukes i dogsled racing. Sprint sled er ofte korte basketsleder. toboggan slede har flatt understell og overbygget seng, slik at sleden kan gli eller flyte i dyp snø. Freight sled er tyngre og stødigere enn sprintslede, og kan være toboggan eller basketslede. Begge disse sledetypene har meier som stikker ut bak slik at hundekjøreren kan stå på.
Komatik er en tradisjonell Inuitt slede, som brukes i Canada og Grønland. Disse er lange og med enten sitteplass eller liggeplass til hundekjøreren.
Pulk er en kort, flat slede brukt i Nordisk stil der hunden er koblet til sleden og hundekjøreren går på ski etter med et tau festet til pulken.
Roald Amundsen-ekspedisjonen brukte hundesleder for å nå Sørpolen.
A recent innovation i slededesign ble introdusert i 2004 Iditarod av Jeff King, som brukte en splitslede. Denne Tail Dragger, har basket-design med lastebrett bak og er åpen på midten. Hundekjøreren kan sitte på bak eller på midten.
Hundekjøring var prøvegren under 1932 Winter Olympics i Lake Placid, New York.
Sommer-OL 1988
Sommer-OL 1988 ble avholdt i Seoul i Sør-Korea i perioden 17. september til 2. oktober.
Hodori var OLs offisielle maskot, mens OL-låta dette året var «Hand in Hand». Til lekene ble det bygd en egen olympiapark i Seoul. 159 nasjoner var representert av 8 391 deltakere, 6 197 menn og 2 194 kvinner. De deltok i tilsammen 237 øvelser. 27 221 frivillige hjalp til, mens det hele ble formidlet av 11 331 akkrediterte mediaansatte (4 978 skrivende og 6 353 innenfor kringkasting).
Dette var også siste gang de store medaljenasjonene Sovjetunionen og Øst-Tyskland deltok i Sommer-OL. Lekene unngikk de store boikottene som de tidligere to lekene hadde blitt utsatt for. Men Nord-Korea, som teknisk sett fremdeles var i krig med Sør-Korea, oppfordret til det og fikk følge av noen få av sine allierte; Albania, Cuba, Madagaskar og Seychellene. Av ulike årsaker deltok verken Etiopia eller Nicaragua.
Sovjetunionen ble mestvinnende nasjon med 55 gullmedaljer. De norske deltagerne, Tor Heiestad og Jon Rønningen, vant én gullmedalje hver.
Valg av vertsby
Seoul ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 84. sesjon i Baden-Baden i Vest-Tyskland 30. september 1981.
Seiling under Middelhavslekene 1955
Seiling under Middelhavslekene 1955. Seiling var en av flere sporter under de andre Middelhavslekene som ble arrangert i Barcelona i Spania i perioden 15. til 25. juli 1955. Det var første gangen som seiling var med på programmet i Middelhavslekene. Det ble konkurrert i tre klasser. Italia ble beste nasjon, de vant alle tre gullmedaljene.
Buttelvesnegl
Buttelvesnegl (Viviparus viviparus) er et bløtdyr og tilhører gruppen Caenogastropoda. Buttelvesnegl har en nordlig utbredelse i Europa. Den har blitt satt ut i vann i det sentrale østlandsområdet.
Utseende
Skallhøyde er 30-33 millimeter og det har 5-6 vridninger. Å lese et skall vil si å holde det på en spesiell måte slik at antall vridinger kan telles og høyden kan måles. Åpningen skal vende mot deg og toppen opp. Mål er skallhøyde og nummer er vridninger. Skallet er kjegleformet og har fin tverrstruktur på tvers av vindingene.
Buttelvesnegl har et «lokk» på bakkroppen som de kan bruke for å lukke eller åpne et hull i skallet.
Levevis
Buttelvesnegl lever i ferskvann, ofte i sakterennende elver. Den føder levende unger som er omtrent 5 millimeter lange.
Systematisk inndeling
Buttelvesnegl er i tradisjonell systematikk plassert i gruppen  forgjellesnegler (Prosobranchia), Forgjellesnegler er en parafyletisk gruppe og er i nyere systematikk gjerne splittet opp i andre grupperinger. Denne inndelingen følger den europeiske faunadatabasen.
Harmondsworth
Harmondsworth er en landsby med en rik historie i distriktet Hillingdon vest i London. Den har en kort grense i sør til London Heathrow lufthavn, og det var stedets sogneprest som i 1930-årene solgte eiendommen hvor den første flystripen ble anlagt. Landsbyen har ingen jernbanestasjoner, men ligger ved motorveiene M4 og A4 (Bath Road). Harmondsworth er et gammel sogn som tidligere også omfattet de større grendene Heathrow, Longford og Sipson. De to sistnevnte har egne skiltstolper og fasiliteter som adskilte landsbyer og har en viss grad av uavhengighet som med egne skoler.
I Harmondsworth er en stor fjøsbygning fra middelalderen som kalles for The Great Barn. Den ble bygget i 1426 av Winchester College (internatskole for gutter) som en del av dens herregård ved Harmondsworth. Det er den største gjenværende bygningen gjort i bindingsverk i England og beskrevet av poeten John Betjeman som «katedralen i Middlesex». Også dens steinkirke er et godt bevarte middelalderbygg. Kong Vilhelm erobreren ga allerede i 1069 sognekirken, dedikert jomfru Maria, og herregården til benediktinerklosteret i Rouen. Klosteret ombygget kirken og de eldste delene er nå datert fra midten av 1100-tallet.
Det meste av landområdene i kommersiell bruk er for transport og hoteller grunnet flyplassen. Landsbyen har et offentlig parkanlegg med stier ned til elven Colne, og ytterligere land i dens regionale park mot vest innenfor Colnbrook. Flyselskapet British Airways og bokforlaget Penguin Books holder til i Harmondsworth. Utviklingen av Heathrow flyplass har siden 1945 slettet alle former for spor i sognet sør for Bath Road, men sentrum i landsbyen har beholdt sitt autentiske preg. Det er på 2010-tallet både et område for konservering og en arkeologisk prioritet. Imidlertid kan en foreslått plan for en tredje rullebane ved Heathrow føre til at det meste av Harmondsworth vil bli revet, skjønt kirken og middelalderlåven har fått løfter om å bli spart. Planene for utvidelser ved Heathrow er svært kontroveriselle, særlig lokalt i Harmondsworth.
Strømflaske
Strømflasker bør være utformet slik at de blir minst mulig påvirket av vind, men bare følger strømmene i vannet. Fordi det bare er mulig å registere hvor og når flaskene settes i sjøen og hvor og når de blir funnet, og fordi bare en liten andel blir returnert, er dette en ineffektiv, men likevel billig teknikk.
Strømflasker blir på engelsk kalt drift bottles, floaters eller satellites.
Historikk
De aller første kjente flaskepostene skal ha blitt sluppet allerede av den greske filosofen Theofrastos ca. 310 f.Kr. da han ville vise hvordan Middelhavet ble påvirket av strømmene fra Atlanterhavet.
Da Benjamin Franklin var øverste sjef for postvesenet i de amerikanske koloniene 1775–1776, oppdaget han at fordi amerikanske hvalbåtkapteiner kjente havstrømmene bedre enn sine engelske yrkesfeller, krysset amerikanske skip Atlanterhavet mye fortere enn postpakkene fra Storbritannia. Han fikk derfor tegnet oversiktskart der han samlet kunnskap fra hvalfangerne og fra strømflasker som ble sluppet i Golfstrømmen med beskjed om at finnerne skulle returnere dem. Opplysningene fra den gang har endret seg lite i dag.
Strømflasker har siden blitt satt ut i store mengder for å studere havets bevegelser. Resultatene fra undersøkelsene ble fra 1840 publisert årlig i Nautical Magazine i London og fra 1873 også i Annalen der Hydrographie i Berlin.
Så seint som på 1960- og 70-tallet ble slik flaskepost brukt i norsk havforskning for å kartlegge strømmene langs norskekysten og Nord-Atlanteren. Disse flaskene inneholdt et ufrankert postkort, ofte stemplet med navnet på skipet som hadde sluppet dem. Finneren ble bedt om å sende postkortet, med opplysninger om funnsted og dato, til den forskningsstasjonen som gjennomførte undersøkelsene.
Amerikanske forskningsskip foretar regelmessige reiser mellom Florida og Afrika. I tillegg til mange prøver som blir utført på reisene, kaster besetningen ølflasker i havet. De inneholder sand som ballast samt fluorescerende kort med tekst på spansk, fransk, portugisisk og engelsk. Den som finner ei slik flaske, blir oppfordret til å fylle ut kortet og skrive hvor, når og hvordan den ble funnet. Kortet er frankert og bes sendes til Tropical Atlantic Biological Laboratory i Miami i Florida.
Pelias
Pelias (gresk: Πελίας) var en gresk mytologisk konge av Iolkos i Thessalia. Ifølge gresk mytologi var han sønn av havguden Poseidon og den thessaliske prinsesse Tyro. Han var halvbror til Aison.
Strømflaske
Flasker som drivgods
Drivhastigheten er avhengig av strømmer og vind. En flaske kan ligge fullstendig i ro, eller hvis den blir fanget av Golfstrømmen på det raskeste, oppnå en fart på rundt fire knop.
Den lengste kjente distansen ei flaske har drevet over havet, ble gjort av ei flaske som seinere ble kalt Den flygende hollender. Den ble satt ut av en tysk vitenskapsekspedisjon i 1929 sør i Det indiske hav. Inne i flaska var en beskjed som kunne leses uten å måtte åpen noe, og som oppfordret finnerne om å rapportere hvor de hadde funnet flaska og så kaste den tilbake i sjøen. Flaska ble åpenbart fanget av en strøm som førte den østover mot sørspissen av Sør-Amerika. Der ble den meldt funnet og kastet tilbake flere ganger. Omsider beveget den seg ut i Atlanterhavet, så igjen tilbake til Det indiske hav der den passerte det opprinnelige slippstedet og ble skylt i land på vestkysten av Australia i 1935. Den hadde da tilbakelagt over 25 000 km på litt over seks og et halvt år - det vil si med en gjennomsnittsfart på mer enn seks nautiske mil per dag.
Moderne drivbøyer og annen teknikk
Strømflaskene har i dag mange steder blitt erstattet av moderne drivbøyer for å samle informasjon om vann og vær. Det er flytende beholdere utstyrt med GPS og andre instrumenter som registrerer og melder posisjoner, måler temperatur og saltholdighet samt samler data om livet i havet og meteorologiske forhold. Bøyene kan automatisk sende opplysningene til forskningsstedene via satellitt. I 2008 ble rundt 3000 drivbøyer satt ut i verdenshavene.
Havstrømmer kan også kartlegges ved å følge bevegelsene til isfjell- og drivis.
Pelias
Pelias ga Aisons sønn, Jason, i oppdrag å hente det gylne skinn i håp om at nevøen skulle omkomme ved dette farefulle oppdraget. Men Jason vendte tilbake med Medeia og hun hevnet seg gjennom å få Pelias døtre til å ta sin egen far av dage. Hun innbilte dem at faren ville få sin ungdom tilbake hvis de skar ham i stykker og kokte ham.
Guitar Hero: Metallica
Guitar Hero: Metallica er et musikkvideospill som er utviklet av Neversoft og distribuert av Activision. Spillet ble lansert i Nord-Amerika på PlayStation 3, Wii, og Xbox 360 den 29. mars 2009 og på PlayStation 2 den 14. april 2009, med en europeisk utgivelse mai 2009. Dette spillet er det andre av Guitar Hero-serien som følger karrieren til en spesiell musikkgruppe. Det første var Guitar Hero: Aerosmith.
Spillet er basert på Guitar Hero World Tour og kan spilles med trommer, gitar, bass og vokal.
Sunndalen
Sunndalen er et dalføre i Sunndal kommune i Møre og Romsdal. Gjennom dalen renner elva Driva. Dalen strekker seg fra Gjøra ved fylkesgrensa mot Trøndelag, til Sunndalsøra ved Sunndalsfjorden. Dalen er en fortsettelse av Drivdalen i Trøndelag. Riksvei 70 går parallelt med elva.
Grøa kraftverk og Driva kraftverk ligger i dalen. Aluminiumsverket får særlig strøm fra kraftverkene i nabodalen Litldalen. Sunndalen og Litldalen munner begge ut på Sunndalsøra.
Bebyggelse
Bosetningen er konsentrert om nedre del med Sunndalsøra og aluminiumsverket der. Omkring 75 % av Sunndal kommunes befolkning bor i dalførets nedre del (nedenfor Romfo). I dalen er blant annet de mindre tettstedene Grøa og Gjøra.
Kirker i dalen
Geografi
Dalen er omgitt av fjell på over 1850 meters høyde. Avhengig av målemetode kan Vinnufallet regnes som den høyeste eller en av de høyeste i Norge. Den øverste delen av dalen er relativt smal, mens den lengre vest vider seg ut. Det drives jordbruk langs hele dalføret, særlig i de nedre delene.
Til hoveddalføret er det knyttet flere agnordaler, blant annet Grødalen som møter andre daler og sideelver ved Åmotan og fortsetter som Grøvu til Gjøra i hoveddalen. Elven i Grødalen, Grødøla, renner østover før den løper sammen med Grøvu og vannet snur vestover ved samløpet med Driva ved Gjøra. Vannskillet gikk tidligere lenger vest slik at disse sideelvene samt øvre del av Driva drenerte mot Trondheimsfjorden. Isbreene og vannet har erodert sterkere på vestsiden slik at vannskillet med tiden flyttet seg nordøst/østover til et sted nordøst for Oppdal sentrum. En del av disse agnordalene er synlige som hengende daler.
Sandflatene i Grødalen ble trolig dannet i en bredemmet innsjø. Da breen i Sunndalen minket brøt innsjøen gjennom og grov ut dype gjel ved Jenstad.
Sidedalen Grøvudalen med Åmotan er vernet som landskapsvernområde. Deler av fjellområdet er vernet som Dovrefjell-Sunndalsfjella nasjonalpark.
Otteissa
Otteissa er en slekt av biller som tilhører familien trebukker (Cerambycidae).
Utbredelse
Arten er vidt utbredt og er kjent fra Madagaskar, Namibia og Sør-Afrika.
Jesus Yu Varela
Jesus Y. Varela (født 18. desember 1927 i Bacolod City i Negros Occidental på De filippinske øyer, død 23. februar 2018 i Pasay i Metro-Manila) var en filippinsk katolsk prelat og biskop av Sorsogon.
Bakgrunn
Jesus Varela bar sønn av Vicente Varela, en dommer fra Bago i samme provins på Negros der gutten ble født. Han nedstammer direkte fra Gregorio Varela, en spanjol som var en av Bagos grunnleggere, og gjennom Gregorios hustru Josefa Araneta er han også av Araneta-slekten.
Varela gitt på kindergarten i Iloilo City, og til Iloilo Normal School for de første år på barneskole. Da faren ble utnevnt til provinsdommer i provinsen Surigao, fortsatte skolegangen ved  Surigao Elementary School. Han studerte ved Sorsogon National High School fra 1946 til 1949, og deretter i tre år ved Lady of Peñafrancia Minor Seminary. Senere studerte han ved University of Santo Tomas i Manila, og tok der graden Ph.L. i 1952. Mellom 1958 og 1961 studerte han ved Angelicum i Roma.
Prest
Jesus Y. Varela ble ordinert til prest i Cebu City den 17. mars 1956; dit hadde familien flyttet ettersom faren ble provinsdommer der.
Biskop av Ozamis
Den 17. februar 1971 ble han utnevnt til biskop av Ozamis.
Biskop Varela ble involvert i kringkasting. I 1972 var han visepresident for UNDA, en katolsk organisasjon for radio og fjernsyn, og i 1974 ble han dens president. Han var også president for Philippine Federation of Catholic Broadcasters, og utnyttet disse stillinger til å kritisere president Ferdinand Marcos, på en tid da alle medier var underlagt sensur eller under direkte regjeringskontroll.
Han var en myndig forsvarer av menneskerettighetene, særlig under de første årende av krigstilstanden som var blitt utropt på Filippinene av president Ferdinand Marcos. Han var en av «The Magnificent 7», en gruppe pro-aktive katolske biskoper som uten frykt tidlig lot sin kritikk av og opposisjon mot Marcos-regimet gjenlyde i samfunnet ved et protestbrev de forfattet og offentliggjorde i 1972. De andre biskopene var Felix Perez, Antonio Fortich, Orlando B. Quevedo, Francisco Claver, Federico O. Escaler og Julio Xavier Labayen.
Biskop av Sorsogon
Den 16. april 2003 aksepterte Johannes Paul II hans alderbetingede avskjedsssøknad.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
The Phantom of the Opera (2004)
The Phantom of the Opera er en amerikansk filmmusikal fra 2004, regissert av Joel Schumacher. Filmen bygger på Andrew Lloyd Webber og Charles Harts musikal The Phantom of the Opera fra 1986, som igjen bygger på romanen Operafantomet av Gaston Leroux (1910).
I hovedrollene er Gerard Butler i tittelrollen som det mystiske Operafantomet, Emmy Rossum som ungpiken Christine Daaé, Patrick Wilson som greven Raoul, Miranda Richardson som den hemmelighetsfulle Madame Giry og Minnie Driver som primadonnaen Carlotta Giudicelli. Handlingen dreier seg om Christine, som blir en besettelse for et vansiret musikalsk geni som bor under operahuset i Paris under navnet Operafantomet. Han tvinger operahusets eiere til å gjøre henne til den nye frontsopranen i huset. Samtidig blir Christines barndomsvenn Raoul forelsket i henne, men det vil Operafantomet sette en stopper for. Christine dras frem og tilbake mellom en mystisk affære med Operafantomet og et trygt kjærlighetsforhold med barndomsforelskelsen Raoul.
Planene for filmen ble offentliggjort allerede i 1989, men produksjonen ble ikke realisert før i 2002. Hele filmen ble spilt inn i Pinewood Studios, med miniatyrer og datagrafikk på den største og vanskeligste scenografien. Rossum, Wilson og Driver hadde musikkerfaring, mens Butler måtte få sangopplæring.
The Phantom of the Opera hadde première i Storbritannia 10. desember 2004 og norgespremière 26. desember. Filmen tjente inn 154 millioner amerikanske dollar på verdenbasis, men fikk blandet omtale blant kritikere. De roste scenografien og skuespillet, men kritiserte manuskriptet og Schumachers regi. The Phantom of the Opera ble nominert til tre Oscar-priser under utdelingen i 2005; beste scenografi, beste kinematografi og beste sang («Learn To Be Lonely»). Den vant imidlertid ingen av dem. Låten «Learn to Be Lonely» var en ny sang som ble skrevet av Andrew Lloyd Webber utelukkende til denne filmen. Ellers var filmen også nominert til beste musikal eller komedie under den 62. Golden Globe-utdelingen.
Bakgrunn
Filmselskapet Warner Bros. kjøpte filmrettighetene til The Phantom of the Opera allerede i 1989, og ga Andrew Lloyd Webber ansvaret for å bestemme hvordan resultatet skulle bli. Til tross for oppmerksomhet blant anerkjente filmregissører, ble Lloyd Webber og Warner Bros. enige om at regien skulle falle på Joel Schumacher; Lloyd Webber var imponert over Schumachers musikkbruk i skrekkfilmen The Lost Boys (1987). Duoen skrev manuset sammen det samme året, mens Michael Crawford og Sarah Brightman ble valgt til gjenta rollene sine som Operafantomet og Christine fra den opprinnelige sceneproduksjonen. Innspillingen skulle begynne på Pinewood Studios i England i juli 1990 med et budsjett på 25 millioner dollar.
Innspillingen av filmen ble imidlertid flyttet fra juli til november til både Babelsberg Studios i München, Tyskland og Barrandov Studios i Praha, Tsjekkia. Produksjonen ble avsluttet som følge av skilsmissen mellom Lloyd Webber og Brightman i januar 1990. «Alt hopet seg opp i oppgjør,» har Schumacher sagt. «Så ble karrièren min et faktum, og jeg ble veldig travel.» Som følge av dette ble alle planene for The Phantom of the Opera skrinlagt på 1990-tallet. Schumacher vurderte å gå tilbake til prosjektet i februar 1997, men valgte å prioritere filmene Batman Triumphant, Runaway Jury og Dreamgirls i stedet.
Schumacher og Lloyd Webber tok opp igjen filmprosjektet i desember 2002. I januar 2003 ble det offentliggjort at Lloyd Webbers Really Useful Group hadde kjøpt filmrettighetene fra Warner Bros. i et forsøk på å produsere The Phantom of the Opera som en indiefilm. Som følge av dette måtte Lloyd Webber selv investere 6 millioner dollar. The Phantom of the Opera ble produsert med et budsjett på 55 millioner dollar. 15 millioner ekstra ble lagt til på markedsføringen, og brakte det endelige budsjettet opp til 70 millioner. Warner Bros. signerte ikke avtalen før i juni 2003, da de første skuespillerne ble hyret inn.
Handling
I 1919 holder det forfalne operahuset i Paris en auksjon hvor de selger gjenstander som er blitt funnet rundt omkring i bygningen. Pensjonisten Raoul kjøper en nedstøvet spilledåse formet som en ape med en persisk kappe som spiller på cymbaler. I løpet av auksjonen gjenkjenner Raoul sin gamle venn Madame Giry (Miranda Richardson), som han møtte på som ung. Hun er nå 50 år eldre enn sist han så henne. Den neste auksjongjenstanden er en ødelagt lysekrone som auksjonariusen forbinder med en hendelse tilknyttet «Operafantomet». Den er blitt restaurert, og gitt elektrisitet igjen. Idet de avdekker gjenstanden, glir den svarthvite filmstilen inn i farger, og seerne blir tatt tilbake i tid til 1870, da operahuset var i sin glanstid.
Under opptredenen hennes gjenkjenner Raoul henne fra barndommen, og han bestemmer seg for å finne henne. Etter opptredenen går Christine ned til et lite rom hvor hun tenner et lys for faren sin, som døde da hun var seks år gammel. Meg spør henne hvordan hun hadde lært å synge så pent, og hun svarer at hun hadde lært det fra «Musikkens Engel». Hun hadde aldri møtt denne skikkelsen, men hun var sikker på at faren hennes hadde sendt denne engelen til henne. I virkeligheten er denne engelen «Operaspøkelset», eller egentlig Operafantomet (Gerard Butler). Etterpå kommer Raoul og møter henne, og forteller Christine at han ønsker å ta henne med på et stevnemøte ut i byen, men hun avslår fordi hun sier at denne engelen ikke tillater det. Raoul hører ikke på henne og gjør klart et stevnemøte likevel. Når han har gått låser Operafantomet rommet, og begynner å synge til henne. Operafantomet viser seg i speilet hennes, og fører henne vekk. Samtidig slår Raoul på døren, og tror Christine blir kidnappet.
Christine følger med Operafantomet ned til hulen hans under operahuset. Han forteller henne at han elsker henne, og at han ønsker at hun skal elske ham tilbake. Han viser Christine en skulptur av henne selv iført en brudekjole, og på grunn av dette besvimer hun. Hun våkner igjen neste morgen til at han skriver ny musikk. Hun tar i nysgjerrighet av masken hans, men da dekker han for ansiktet med hendene. Han forlanger at Christine skal være med ham for alltid for å ha sett det grufulle fjeset hans, men bestemmer seg for å ta henne med tilbake. Samme morgen får de nye eierne mer å bryne seg på; «Operaspøkelset» truer dem til å betale den månedlige utgiften, og til å styre operahuset annerledes. Carlotta vender tilbake, og har fått en advarsel om å ikke synge rollen framfor Christine. Eierne ignorerer beskjeden, og lar Carlotta få rollen uansett, noe som fører til en visitt av Operafantomet.
Carlotta fortsetter å synge, men da stemmen hennes sprekker blir rollen gitt til Christine. Under ballettopptredenen blir Joseph Buquet (Kevin McNally), en av arbeiderne i operahuset, hengt av Operafantomet, og slengt ned mot scenegulvet til publikumets forskrekkelse. Christine gjemmer seg på taket sammen med Raoul. Hun tilstår at hun har sett Operafantomets ansikt, og at hun er redd for ham, men at hun også synes synd på han. Raoul forteller Christine at han elsker henne, og at han lover å beskytte henne. Christine forteller han at hun elsker ham tilbake. Operafantomet bevitner dette fra avstand, og blir hevngjerrig på Raoul.
Tre måneder senere blir et maskeradeball holdt i operahuset. Her viser Christine fram sin nye forlovelsesring. Nok en gang blir arrangementet avbrutt av Operafantomet, som forteller de tilstedeværende at han har skrevet et nytt musikkstykke, Don Juan Triumphant, som skal settes opp i operaen. Så snart Operafantomet oppdager Christines forlovelsesring, tar han den og forsvinner i en luke på gulvet. Raoul prøver å følge etter han, men blir stoppet av Madame Giry, som forteller ham om Operafantomets mørke fortid. Når hun var en liten jente gikk hun til et freakshow hvor de viste frem et deformert barn i et bur. Barnet ble slått mens alle så på og lo. Sirkusdirektøren avdekket så barnet for å vise frem det grufulle ansiktet hans. Kun Madame Giry syntes synd på ham. Hun var den siste som dro fra showet, og så at barnet kvelte sirkusdirektøren med et tau. Da politiet tok opp jakten på barnet, gjemte Madam Giry ham under operahuset, hvor han har gjemt seg siden.
Christine bestemmer seg for å besøke farens grav, men det hun ikke vet er at hun blir forfulgt av Operafantomet. Han forsøker å få henne tilbake ved å late som om han er farens engel, men Raoul stopper han. Raoul og Christine kommer seg unna, mens Operafantomet nok en gang må gå tomhendt hjem. Christine tilstår til Raoul at hun er redd for Operafantomet, og at han alltid vil prøve å få tak i henne. Raoul kommer på en plan om å bruke Operafantomets musikkstykke til å fange ham. Da operaen omsider får premiere, tar Operafantomet plassen til Ubaldo Piangi (Victor McGuire) i duetten med Christine. Hun forelsker seg i ham på nytt, men tar nok en gang av masken hans til forskrekkelse for publikumet. Operafantomet fanger Christine ved å velte lysekrona, og forårsaker brann i operahuset.
I 1919 besøker eldre Raoul graven til Christine; det viser seg at hun døde kun to år tidligere, i 1917 (63 år gammel). Det står skrevet «elsket kone og mor» på gravsteinen, noe som avslører at hun ble gift og hadde barn sammen med Raoul. Han legger spilledåsen på graven hennes, og legger merke til en rød rose bundet fast med et svart bånd (Operafantomets kjennetegn) og forlovelsesringen hans. Han innser at Operafantomet fortsatt er i live, og at han fortsatt elsker Christine.
Valg av skuespillere
Hugh Jackman ble tilbudt en opptaksprøve for rollen som Operafantomet, men måtte takke nei fordi det kolliderte med filmen Van Helsing. «De ringte meg og spurte om jeg var tilgjengelig,» har han sagt. «Antageligvis rundt 20 andre skuespillere også. Jeg var dessverre ikke tilgjengelig. Så det var leit.» Filmselskapet ønsket John Travolta i rollen, mens spanske Antonio Banderas ble også vurdert. Banderas hadde rollen i spesialprogrammet Andrew Lloyd Webber: The Royal Albert Hall Celebration i 1998. Produsenten Andrew Lloyd Webber har sagt: «Vi trengte noen som har en litt rock and roll-ømfintlighet i seg. Han må være litt røff, litt farlig; ikke en vanlig sanger. Christine blir tiltrukket av Operafantomet fordi han er på den riktige siden av fare.» Regissøren Joel Schumacher lot seg imponere over Gerard Butlers rolletolkning i actionfilmen Dracula 2000 (2000). I forkant av opptaksprøven sin, hadde ikke Butler noen profesjonell sangerfaring, og hadde kun tatt fire sangtimer før han sang «The Music of the Night» til Lloyd Webber.
Katie Holmes begynte å arbeide med en sangpedagog til rollen som Christine Daaé, og var favoritt i mars 2003. Hun ble erstattet med den trente sopranen Anne Hathaway. Hun måtte imidlertid trekke seg fra rollen siden innspillingen kolliderte med produksjonen til Prinsesse på prøve 2 - Kongelige forviklinger, som hun var forpliktet til å spille i. Hathaway ble da erstattet med Emmy Rossum. Rossum hadde erfaring fra Metropolitan Opera, og hadde sunget der siden hun var sju år. Hun utformet forholdet mellom Operafantomet og Christine etter kjærlighetsparet Suzanne Farrell og George Balanchine. Patrick Wilson fikk rollen som Raoul basert på arbeidet hans på Broadway. Minnie Driver, som hadde rollen som den egoistiske primadonnaen Carlotta, viste tendenser til stilarten camp i rolleskildringen sin. Ciarán Hinds fikk rollen som Richard Firmin til tross for lite sangerfaring, på bakgrunn av samarbeidet hans med  Schumacher på filmen Veronica Guerin (2003). Lloyd Webber og Schumacher hadde fra starten av planlagt å ha unge og relativt ukjente skuespillere i nøkkelrollene.
Innspilling og scenografi
Filmen ble spilt inn over en periode fra 15. september 2003 til 15. januar 2004. Det ble tatt i bruk åtte lydtette scener hos Pinewood Studios, mens operahuset (Palais Garnier i Paris) ble bygget utendørs. Kun halve bygningen ble bygget, mens resten ble konstruert i etterarbeidsfasen med CGI-effekter og skalamodeller produsert av Cinesite. Horisonten som kan ses i «All I Ask of You»-scenen ble komponert med malte bilder. Det ble laget tre lysekroner for filmen. Den opprinnelige lysekrona kostet 1,3 millioner dollar og veide 2,2 tonn, mens Cinesite lagde en egen miniatyrlysekrone for scenen hvor den går i bakken. De satte av en egen dag for innspillingen av denne scenen. Det ble i tillegg laget en tredje med elektriske lys for åpningscenen.
Scenografen Anthony Pratt lot seg påvirke av den franske arkitekten Charles Garnier, som hadde designet Palais Garnier, så vel som Edgar Degas, John Singer Sargent, Gustave Caillebotte, prerafaelittene og Dante Gabriel Rossetti. Regissøren Joel Schumacher ble inspirert av Jean Cocteaus Skjønnheten og udyret (1946), hvor det var en korridor hvor det stakk ut armer av veggene som holdt lysestaker. Dette ble tatt i bruk i filmen. Kirkegården i filmen var basert på de franske gravlundene Père Lachaise og Cimetière du Montparnasse.
Musikk
The Phantom of the Opera var basert på musikalen med samme navn, hvor Andrew Lloyd Webber stod for komposisjonen og Charles Hart for sangtekstene. Richard Stilgoe gjorde bearbeidelser. I forbindelse med filmen ble det skrevet en helt ny sang, «Learn to Be Lonely», som ble sunget av Minnie Driver. Det ble utgitt to musikkalbum i forbindelse med filmen 23. november 2004, The Phantom of the Opera (Original Motion Picture Soundtrack) og The Phantom of the Opera (Original Motion Picture Soundtrack) [Expanded Edition]. Lydsporet nådde en 18.-plass på norske VG-lista Topp 40. Følgende er lydsporet til musikkalbumet The Phantom of the Opera (Original Motion Picture Soundtrack).
Utgivelse
The Phantom of the Opera hadde kinopremière 10. desember 2004 i Storbritannia, og 22. desember 2004 i USA. Den tjente inn til sammen 158,225,796 amerikanske dollar på verdensbasis, og 51,225,796 dollar i USA. Filmen gjorde det veldig godt i noen utenlandske land, som for eksempel Japan, hvor den tjente inn 4,2 milliarder japanske yen (tilsvarende 35 millioner dollar). I Japan var den dessuten årets niende mest sette film. The Phantom of the Opera ble utgitt 26. desember 2004 i Norge, og tjente inn 73,259 dollar i løpet av den første helgen, og totalt 886,703 dollar. Medietilsynet i Norge ga filmen en 11-års-aldersgrense med følgende begrunnelse. «Denne operafilmen får 11 år med bakgrunn i noen dramatiske scener så som henging, kvelning, fektescener og brann i operaen.» Filmen ble senere utgitt på DVD, VHS og Blu-ray. Den var i tillegg en av de første filmene til å bli utgitt i det nå utgåtte filmformatet HD DVD.
Anmeldelser
Filmen fikk blandet kritikk. Den amerikanske nettsiden Rotten Tomatoes kalkulerte med at 32 % av totalt 167 anmeldelser var positive. Ifølge siden er kritikernes konsensus som følgende: «The Music of the Night har truffet en sur tone: Kritikerne kaller filmatiseringen av Andrew Lloyd Webbers populære musikal teatralsk, kjedelig og med mangler av både romantikk og fare. Likevel har noen rost filmen for sitt rene spetakkel.» Roger Ebert fra Chicago Sun-Times var positiv, og ga filmen 3 av 4 stjerner. Han skrev at «Schumacher tappert har tatt i havn denne tarveligheten og produsert en film jeg er glad for å ha sett. (...) Jeg medgir at Emmy Rossum, som bare er 18 år og som synger sine egne sanger og bærer filmen, er et fenomenalt talent, og jeg ønsker henne alt det beste».
Birger Vestmo fra Filmpolitiet kalte filmen «en flott filmopplevelse», og skrev at sangene «hever filmen til en høyere divisjon. Joel Schumachers film er flott å se på, men kanskje litt for tro mot sceneversjonen.» Han antydet at filmen ville blitt bedre med «Baz Luhrmanns ekstravagante galskap og intensitet», men konkluderte med at The Phantom of the Opera var en «solid musikal», og ga terningkast 5. Borghild Maaland fra Verdens Gang ga filmen terningkast 4, og kalte det «filmet teater, som til fulle poengterer historiens melodramatiske innhold.» Hun kalte Rossum et funn som korjenta Christine Daaé, men mente at Gerard Butler manglet «den sanglige stemmeprakt» i den tilsvarende tolkningen som Operafantomet.
Priser og nominasjoner
The Phantom of the Opera ble nominert til tre Oscar-priser under den 77. Oscar-utdelingen; Anthony Pratt og Celia Bobak ble nominert til prisen for beste scenografi, mens John Mathieson ble nominert til beste kinematografi. Begge prisene gikk imidlertid til dramafilmen The Aviator. Andrew Lloyd Webber og låtskriveren Charles Hart ble i tillegg nominert til Oscar-prisen for beste sang for den nyskrevne låten «Learn to Be Lonely», men den gikk til «Al otro lado del río» fra Motorsykkeldagbøkene. Samme sang ble også nominert til den tilsvarende Golden Globe-prisen under utdelingen i 2005. Under den samme prisutdelingen var Emmy Rossum nominert til en pris for beste kvinnelige hovedrolle i en musikal eller komedie, men den gikk til Annette Bening. Filmen var også nominert i kategorien for beste musikal eller komedie.
Rossum vant i tillegg en Saturn Award og en Young Artist Award for rolleskildringen sin i filmen. Filmen ble også nominert til ytterligere to Saturn Awards; prisen for beste action-, eventyr- eller thrillerfilm, og beste kostyme (Alexandra Byrne). Den var nominert til elleve priser under Satellite Awards-utdelingen i 2005, men vant ingen. Rossum, Gerard Butler, Patrick Wilson og Minnie Driver ble alle nominert for tolkningene sine, mens de andre nominasjonene var for beste musikal eller komedie, beste sang, beste kinematografi, beste lyd, beste scenografi, beste kostyme og beste filmatisering.
Tour de France 1949
Tour de France 1949 var den 36. utgaven av sykkelrittet Tour de France og den ble avholdt fra 30. juni til 24. juli 1949. Rittet besto av 21 etapper med en total lengde på 4 808 km. Gjennomsnittsfarten var 32,121 km/h.
Gjennomføringen av rittet
Rittet ble vunnet av italieneres Fausto Coppi, som også vant klatretrøya. På andreplass, nesten 11 minutter bak, kom tittelforsvarer Gino Bartali. Det italienske laget hadde interne problemer med både Coppi og Bartali på laget. Ette fast prosedyre ble Bartali kaptein. Coppi følte han hadde liten tillit fra laget å vurderte både å ikke starte og å bryte, men i Alpene tok han seg sammen og vant rittet og klatretrøya. Det italienske laget vant overlegent lagkonkurransen.
Coles County
Coles County er et fylke i den amerikanske delstaten Illinois.
Tour de France 1949
Referanser
<references group="Notes"/>
Hans Ording
Hans Nielsen Hauge Ording (født 17. august 1884 i Solum ved Skien, død 18. februar 1952 i Oslo) var en norsk teolog og professor ved Universitetet i Oslo.
Bakgrunn
Hans Ording var sønn av presten Theodor Ording (1837–1908) og Johanne Hauge, datter av Andreas Hauge og barnebarn av Hans Nielsen Hauge. Han var fetter av teologen Johannes Ording, midtpunktet i den såkalte professorstriden tidlig på 1900-tallet.
Ording gikk ut av Kristiania katedralskole i 1902.