cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jerry Rice
NFL-rekorder
Etter slutten av 2020-sesongen holder Rice følgende ligarekorder:
Mediaarbeid
Rice og quarterback Steve Young spilte sammen i reklamer for Visa, All Sport og Gatorade da de begge spilte for 49ers.
I 2005–06 deltok Rice i Dancing with the Stars, den amerikanske versjonen av Skal vi danse. Hans dansepartner var Anna Trebunskaya, og de to nådde finalen hvor de tapte mot sangeren Drew Lachey og hans partner, Cheryl Burke. I 2009 spilte Rice Hal Gore i filmen Without a Paddle: Nature's Calling. Samme år hadde han en gjesteopptreden som seg selv i sitcomen Rules of Engagement.
Rice har vært medforfatter på to bøker om sitt liv: Rice (med Michael Silver, utgitt i 1996, ISBN 0-312-14795-3) og Go Long: My Journey Beyond the Game and the Fame (med Brian Curtis, utgitt 2007, ISBN 0-345-49611-6). Han var vert for Sports Sunday med NBCs Raj Mathai.
Rice og hunden hans, Nitus, var hovedpersonene i Jerry RIce & Nitus' Dog Football, et videospill for Wii som ble utgitt 16. august 2011.
Rice var kapten for Team Rice under Pro Bowl 2014 og Pro Bowl 2016.
Privatliv
Rice har spilt golf i over 20 år og stod ofte tidlig opp for å spille golf mens han fremdeles spilte amerikansk fotball. Han konkurrerte i Fresh Express Classic at TPC Stonebrae i Nationwide Tour 15. og 16. april 2010. Rice havnet bare ett slag over siste plass; 17-over og 151. blant de 152 som fullførte to runder. Han var også lagkaptein under The Big Break Puerto Rico, hvor laget hans vant.
Montreal International Jazz Festival
Montreal International Jazz Festival er en meget populær jazzfestival som blir avholdt hvert eneste år i Montréal i Québec i Canada. Denne jazzfestivalen i Montreal sto oppført i Guinness rekordbok for 2004 som verdens aller største jazzfestival dette året. De fleste av hovedgatene i Montreals sentrum blir helt eller delvis stengt for trafikk i de ti dagene som konsertene foregår. Festivalen ble avholdt for første gang i 1980
Hvert eneste år har festivalen godt over 3000 jazzmusikere fra cirka 30 forskjellige land. Festivalen består egentlig av mer enn 650 konserter (inkludert 450 utendørsforestillinger som er gratis for publikum). Festivalen har rundt 2,5 millioner besøkende hvert år (av disse er cirka 34 % turister og ekskursjoner).
Montreal Jazz Festival ble den første gangen igangsatt av Alain Simard, som hadde tilbrakt store deler av 1970-tallet med å arbeide sammen med Productions Kosmos for å bringe artister som Chick Corea, Dave Brubeck, Muddy Waters, Chuck Berry, Bo Diddley, John Lee Hooker og mange andre til Montreal for å fremføre sin musikk. Dermed ble ideen til om å skape en enorm sommerfestival i Montreal som ville samle en rekke populære jazzartister på en og samme gang. Festui
Tribunefeber
Tribunefeber er et norsk fotball-relatert underholdningsprogram med Frithjof Wilborn som gikk på TV 2 i 1999. Med seg på laget hadde han Ingebrigt Steen Jensen som fotballekspert, mens Mia Gundersen skulle lede kåringen av «Mr. Tippeligaen '99». I tillegg hadde Ole Paus et innslag kalt «Mitt lille lag» der han reiste i Europa og lagde portretter av fotballproffene. I hver episode ble kjente nordmenn invitert til å fortelle om hvorfor de elske fotball og hvilket lag de støttet. Det ble også plass til uhøytidelige konkurranser. I hver episode var det også en kåring som het «Bjarte Flem-prisen», hvor de skulle kåre tidenes største fotballtabbe. Programmet gikk sent på fredagskvelder og ble utpå høsten avsluttet med et cupfinaleshow.
Programmet var rettet mot folk flest og ikke bare de som var spesielt interessert i fotball.
Programmet var et samarbeidsprosjekt mellom Dinamo, Fotballforbundet, Norsk Tipping, Toppfotballen og TV 2.
Premieren ble sett av 333 000.
Avinguda Meridiana
Avinguda Meridiana er en stor aveny i Barcelona i Catalonia.
Den var opprinnelig planlagt av Ildefons Cerdà i 1859 til å bli en av de to viktigste gjennomfartsårene i Barcelona. Avenyens rolle har ikke blitt like viktig som det som var planlagt, men den har uansett blitt en mye brukt vei, som forbinder Parc de la Ciutadella med de nordlige delene av byen. På veien krysser den Plaça de les Glòries, hvor den møter to andre viktige avenyer: Gran Via de les Corts Catalanes og Avinguda Diagonal.
Frances Haugen
Frances Haugen er en amerikansk dataingeniør, dataforsker og varsler. Hun har norsk avstamning. Høsten 2021 varslet hun amerikanske myndigheter ved Securities and Exchange Commission (SEK) samt den ledende avisen Wall Street Journal om samfunnsskadelige sider ved Facebooks forretningsvirksomhet.
Varselet mot bedriften Facebook, Inc.
I 2021 leverte Haugen en varslerklage til Securities and Exchange Commission (SEC), med påstand om at Facebook hadde villedet investorer ved å prioritere vekst på bekostning av sikkerhet, spesielt ved å ignorere forskning som viser at det forsterker aggressivt, polariserende, og splittende innhold med påfølgende skade for offentlig sikkerhet. Da varselet ble kjent for offentligheten var Haugen ikke navngitt, men hun stod frem den 3. oktober 2021 i et intervju i TV-programmet 60 Minutter, der hun redegjorde for bakgrunnen for varselet. Under intervjuet avslørte Haugen hvordan Facebook hadde laget et program kalt Civic Integrity, som skulle sortere vekk villedende informasjon og andre innlegg som kunne utgjøre en trussel mot gjennomføringen av valg etter demokratiske spilleregler. Haugen uttalte i TV-intervjuet at Facebook hadde tatt programvaren ut av bruk etter presidentvalget i USA høsten 2020, og at dette var en medvirkende årsak til stormingen av den amerikanske kongressen 2021 av folk som hadde latt seg overbevise av konspirasjonsteorier rettet mot USAs føderale myndigheter. Haugen, som ble ansatt i Facebook i 2019, opplyste også at hun i hemmelighet hadde kopiert tusenvis av sider fra Facebooks interne undersøkelser for å fremskaffe bevis som viser at selskapet lyver til det offentlige om at de gjør betydelige fremskritt i kampen mot hat, vold og feilinformasjon.
Antatte konsekvenser
Facebook sin markedsverdi falt med seks milliarder dollar innen 24 timer da Haugen i oktober fortalte 60 Minutter om sin tid som mellomleder hos Facebook.
Pål Varhaug
Pål Varhaug (født 26. januar 1991) er en profesjonell racingfører fra Ålgård i Rogaland. I 2008 ble han italiensk mester i Formel Renault 2.0.
Italiensk mester i Formel Renault 2,0
I 2008 kjørte han både europeisk og italiensk Formel Renault 2.0. Han vant det italienske mesterskapet overlegent, og ble den yngste vinneren av dette mesterskapet noensinne. I Euroserien ble hans beste resultat en femteplass i konkurranse med rundt 50 førere. Pål Varhaug var også blant de yngste førerne i dette mesterskapet. Finske Valtteri Bottas vant mesterskapet sammenlagt.
International Formula Master
I 2009 kjørte Varhaug International Formula Master og startet sesongen svært bra med flere pallplasseringer. Tekniske problemer ødela litt mot sluten av sesongen, men likevel ble han nummer fem sammenlagt, og han ble nest beste nybegynner. Vinner av mesterskapet ble Fabio Leimer.
GP3
I 2010 kjørte han det helt nye GP3-mesterskapet, kun to hakk under Formel 1, for teamet Jenzer Motorsport. Han ble historisk da han vant tidenes første GP3-løp i Barcelona.
GP2
I 2011 kjørte Pål Varhaug GP2 for teamet DAMS. I sitt første år i GP2 kom han på 23.-plass sammenlagt med 0 poeng. Pål sin beste plassering var 8.-plass i sprintløpet i Spania. Varhaugs teamkamerat Romain Grosjean ble GP2-mester med 89 poeng.
Ian Curtis
Ian Curtis (født 15. juli 1956 i Stretford, England, død 18. mai 1980 i Macclesfield, England) var sanger og låtskriver i postpunk-bandet Joy Division.
Curtis var sønn av politimannen Kevin og hustru Doreen. Han bestemte seg tidlig for å bli musiker, selv om han aldri la ned noe tid på å lære seg å synge eller spille noe instrument. Han dannet et band sammen med Bernard Sumner, Peter Hook og Stephen Morris i 1976. Til å begynne med kalte de seg for Warsaw, men da de begynte å bli kjente ble de tvunget til å bytte navn, for det fantes allerede et punkband i London som het Warzaw Pact. Navnet Joy Division er tatt fra romanen The House of Dolls, der «gledesdivisjonen» var en sex-slave-avdeling i en av nazitysklands konsentrasjonsleirer.
Ian Curtis begikk selvmord ved henging 18. mai 1980, rett før bandet skulle på Amerika-turné. Det sies at han hadde sett Werner Herzogs film Stroszek hver dag i flere måneder før dette, og Iggy Pops The Idiot snurret på platespilleren hans samme kveld han begikk selvmord.
Media
Ian Curtis' enke, Deborah Curtis, skrev boken Exorcise One: Ian Curtis. Tittelen ble senere forandret til Touching From a Distance: Ian Curtis and Joy Division. Det har blitt skrevet mange bøker om Joy Division og Ian Curtis, men dette er nok den mest kjente.
Anton Corbijn laget filmen ''Control: The Ian Curtis Film (2007) basert på denne boka. ''Den ble vist på Cannes-festivalen den 17. mai 2007 og hadde premiere i Norge den 26. oktober samme året.
Knop (mål)
Én knop er en fart på én (internasjonal) nautisk mil (1852 m) per time.
Integrated Truss Structure
Integrated Truss Structure er hovedseksjonen i Den internasjonale romstasjonen (ISS), den sørger for monteringspunkter for nyttelast, radiatorer, solcellepaneler og annet nødvendig utstyr til romstasjonen.
Knop (mål)
Bakgrunn
Den historiske årsaken til navnet er at man tidligere benyttet en line med knoper (knuter) til å måle fart. Linen ble lagt ut i den fart fartøyet beveget seg, og knoper på linen ble telt i tredve sekunder. Siden det er 120 «halvminutter» i én time, måtte avstanden mellom to knoper på linen være 15,43 m, fordi 1852 m/120 = 15,43 m.
Integrated Truss Structure
P6 truss
P6 var det andre truss-segmentet som ble montert på STS-97, fordi det inneholder et stor solcelle-panel, som genererer elektrisk energi til romstasjonen. Dette ble montert i forkant av montasjen av P4 og tilsvarende solceller der. Den er foreløpig festet til Z1, men vil bli flyttet til P5 under en senere romferd, STS-120.
S0 truss
S0 truss, (også kalt Center Integrated Truss Assembly Starboard 0 Truss) er den sentrale ryggen av romstasjonen. Det ble festet på toppen av Destiny under STS-110 i april 2002. S0 ble brukt til å route kraft til de trykksatte modulene av romstasjonen, og å føre varme vekk fra modulene til S1 og P1.
P1 og S1 truss
P1 og S1 truss (også kalt Port and Starboard Side Thermal Radiator Trusses) er festet til S0 truss, og inneholder vogner for å transportere Canadarm2 og astronauter/kosmonauter omkring på romstasjonens ytre side. De inneholder hver 290 kg med ammoniakk gjennom tre radiatorer. Men kun en radiatorer om ganger er i bruk, da det ikke er plass for å sette ut de andre før solcellepanelene på Zarja-modulen er trukket tilbake, noe som skal skje på STS-120. S1 truss ble skutt opp på STS-112 i oktober 2002, og P1 truss ble skutt opp på STS-113 i november 2002.
P2 og S2 truss
P2 og S2 truss ble opprinnelig planlagt som plasser for rakett-dyser i den originale designet for romstasjonen Freedom. Siden de russiske modulene av ISS også sørger for dette, ble S2 og P2 kansellert.
Knop (mål)
Omregninger
1 km/t ≈ 0,540 knop
Integrated Truss Structure
P3/P4 og S3/S4 truss
P3/P4 truss ble installert av mannskapet ombord på Atlantis på romferden STS-115, skutt opp 9. september 2006. Disse ble festet til P1. P3 og P4 holder sammen et par at Solcellepaneler, en radiator og et ledd som vil sikte solcellepanelene, og kobler P3 og P4 sammen. Etter installasjon ble ikke noe kraft sendt over leddet, slik at elektrisiteten generert av P4 solcellepanelene ble kun brukt av elementet selv, og ikke resten av stasjonen. Så i desember 2006 ble det gjennomført elektrisk kablingsarbeide på STS-116, som sørget for at kraften kunne gå til resten av stasjonen. S3 og S4 truss (et speil av P3 og P4) ble installert 11. juni 2007 på STS-117 og festet til S1-segmentet.
P3 og S3 sub-systemer inneholder «Segment-to-Segment Attach System» (SSAS), «Solar Alpha Rotary Joint» (SARJ), og «Unpressurized Cargo Carrier Attach System» (UCCAS). De primære oppgaveve til P3 truss er å sørge for mekanisk, kraft og data til nyttelaster festet til de to UCCAS-plattformene, indeksering for å følge Solen, eller rotering av solcellene for å følge Solen, via SARJ. Videre skal P3 truss sørge for bevegelse og arbeidssted for «Mobile Transporter». P3 og S3 sin primære struktur er laget av en heksagonal-formet aluminum-struktur S3 truss også støtter plasseringer av EXPRESS Logistics Carrier, de skal først skytes opp i 2009.
Viktige undersystemer på P4 og S4 er «Photovoltaic Modules» (PVM), som inkluderer to Solcellepaneler, «Photovoltaic Radiator» (PVR), «Alpha Joint Interface Structure» (AJIS), «Modified Rocketdyne Truss Attachment System» (MRTAS), og «Beta Gimbal Assembly» (BGA).
Knop (mål)
Omregninger
1 knop ≈ 0,5144 m/s (ca. ½ m/s)
1 m/s ≈ 1,944 knop (ca. 2 knop)
Integrated Truss Structure
P5 og S5 truss
P5 og S5 trus er forbindelser som vil støtte opp under henholdsvis P6 og S6 truss. P3/P4 og S3/S4 truss sine lengder var begrenset av lasterom-størrelsen til romfergen, slik at disse korte forbindelsene er nødvendige for å forlenge disse truss. P5 truss ble installert 12. desember 2006 på den første romvandringen på STS-116. S5 truss skal skytes opp på STS-118 7. august 2007.
S6 truss
På STS-119 vil S6 truss bli montert og sørger for et fjerde sett av solcellepanel og radiatorer til romstasjonen.
Solcelle-panelene
Hovedkilden til energi ombord på Den internasjonale romstasjonen er fra to av de fire store solcelle-panelen som er på stasjonen (pr juli 2007). De blir noen ganger referert til som Solar Array Wings (SAW). Det første paret med solcellepanel, ble festet til P6 truss, som ble installert i 2000 på STS-97. Det andre paret ble skutt opp og installert i september 2006 på STS-115, men de sørget ikke for elektrisk kraft før en kablingsjobb ble utført på STS-116 i desember 2006. Et redje par med solcellepanel ble installert på STS-117 i juni 2007. Det siste paret med solceller vil ankomme på STS-119. Ytterligere solcellepaneler skulle vært tilgjengelige på en russisk modul, men ble kansellert.
Hver av solcelle-panelene er 34 meter lang, 12 meter brede og kan generere en effekt på nær 32,8 kW.
Fornybar energi
Fornybar energi er nyttbar energi produsert fra ressurser som på naturlig vis fornyes, eller etterfylles, i en hastighet som er lik eller overgår menneskelig bruk. Blant fornybare energikilder regnes karbonnøytrale kilder som vindkraft, vannkraft, solenergi, geotermisk energi, bioenergi og havenergi. Disse energikildene står i kontrast til fossilt brensel, som blir forbrukt langt raskere enn de blir oppfylt. De fleste fornybare energikilder er bærekraftige, med noen unntak. Fornybar energi distribueres som oftest til følgende formål: elektrisitet, romoppvarming, varmtvann, kjøling, transport og energibruk som ikke er knyttet til noe distribusjonsnett (for eksempel solcellepaneler for fritidshus).
I 2019 bidro fornybar energi med 11 % av det globale primære energiforbruket, av dette kom 60,3 % fra vannkraft, vind bidro med 20,2 %, 10,0 % kom fra solenergi og andre kilder stod for 9,4 %. I 2017 utgjorde verdens investeringer i fornybar energi 279,8 milliarder US dollar, der Kina stod for 45 %, mens USA og Europas bidrag var rundt 15 % for hver av dem. Globalt var det anslagsvis 10,5 millioner arbeidsplasser tilknyttet fornybar energi, med solcellebransjen som den største arbeidsgiveren. Fornybar energi utvikles raskt til å få høyere virkningsgrad, samtidig som kostnadene reduseres. Dens andel av totalt energiforbruk er økende. I 2019 ble mer enn to tredjedeler av ny elektrifisering utført med kilder fra fornybar energi. Per 2020 er solenergi og vindkraft de billigste former for nye energikilder i de fleste land.
Begrepsavklaringer og definisjoner
Energikilder som brukes i verden kan klassifiseres i fornybare og ikke-fornybare. Energikilder som ikke er fornybare er særlig kull, råolje og naturgass. Det er ni hovedtyper av fornybare energikilder:
Fornybar energi kan gi energikilder på en bærekraftig måte og begrense klimaendringer. Fornybar energi omfatter alle energiformer fra solen, geofysiske og biologiske kilder som fornyes, eller etterfylles, ved naturlige prosesser i en hastighet som er lik eller overgår menneskelig bruk. Bioenergi og geotermisk energi er det mulig å utnytte hurtigere enn de kan regenerere seg selv. Motsatt er solenergi som treffer jorden umulig å «bruke for mye av».
Tidligere brukte en begrepet alternative energikilder, som samlebetegnelse på energikilder som ikke utnyttes, eller i liten grad brukes. Begrepet kunne også omfatte kjernekraft og fossile energikilder. Begrepet er erstattet av nye fornybare energikilder, som er energikilder som støtter opp under en bærekraftig utvikling. Med det blir jordens ressurser forvaltet på en slik måte at livsbetingelsene ikke blir dårligere for fremtidige mennesker.
Begreper som høyverdig og lavverdig energi brukes når forskjellige energiformer skal sammenlignes. Høyverdig energi kan lett omgjøres til mekanisk arbeid eller andre nyttige formål. Eksempler på høyverdig energi er elektrisk energi, stillingsenergi og kjemisk energi. Lavverdig energi, er energiformer med en liten andel nyttbar energi. Lavverdig energi er for eksempel varmeenergi med temperatur som avviker lite fra omgivelsene. En bruker også begreper som høy- og lavkvalitetsenergi.
Teknisk potensial er andelen av en energikilde som teknisk kan utnyttes. Økonomisk potensial er andelen av teknisk potensial som er økonomisk lønnsomt å utnytte.
Fornybare energikilder
Fornybar energi og mulighetene for energieffektivisering finnes over det meste av jordkloden, i motsetning til andre energikilder, som er konsentrert i et begrenset antall land i verden. Rask overgang til fornybar energi og energieffektivisering, samt bruk av mange forskjellige energikilder, vil gi betydelig økt energisikkerhet og økonomiske fordeler. Det vil også redusere forurensning, for eksempel luftforurensning forårsaket av forbrenning av fossilt brensel, bedre folkehelsen og redusere barnedødelighet på grunn av mindre forurensning, og spare helsekostnader på flere hundre milliarder dollar årlig bare i USA. Flere analyser av amerikanske strategier for utfasing av fossile energikilder har funnet at helsefordelene i betydelig grad kan oppveie kostnadene med overgang til andre energikilder. Fornybare energikilder, som henter sin energi fra solen, enten direkte eller indirekte, som for eksempel vannkraft og vind, er forventet å være i stand til å forsyne menneskeheten med energi for én milliard år fremover i tid.
Summen av alle fossile energikilder benyttet i 2015 var rundt 475 EJ (ExaJoule), tilsvarende en effekt på 15 TW (TerraWatt) avgitt over hele året. Solenergien inn mot biosfæren utgjør 3,8 YJ (YottaJoule) noe som tilsvarer 180 PW kontinuerlig (PetaWatt), eller omtrent 10 000 ganger mer enn årlig forbruk av fossile energikilder. Om en bare ser på energimengden som treffer landjorden og trekker fra polare og subpolare områder, samt arealer som er vanskelig tilgjengelig (som fjellsider og myr), er denne solinnstrålingen på rundt 474 ZJ (ZettaJoule) (tilsvarer en kontinuerlig effekt på 15 PW), eller 1000 ganger årlig forbruk av fossile energikilder.
Det totale tekniske globale potensialet for fornybare energikilder er mye høyere enn dagens og prognosert fremtidig energibehov. Teknisk potensial for solenergi er det høyeste, men også de andre kildene har stort teknisk potensial.
Vindkraft
Vindkraft har vært brukt av mennesker langt tilbake i historien. Vinden ble utnyttet for å drive seilskip på lange reiser, kanskje så langt tilbake som for 3000 år siden. Vindmøller har senere blitt benyttet til maling av korn og til drift av pumper. Historikere har spekulert på om kineserne hadde oppfunnet vindmøller allerede rundt tidspunktet for Kristi fødsel.
Moderne installasjoner for utnyttelse av vindkraft kalles vindturbiner. Fra 1970-årene av begynte man å benytte elektriske vindturbiner i større skala, og mengden energi generert på denne måten har siden vokst eksponensielt. Ved slutten av 2020 var kapasiteten i verdens samlede anlegg for vindkraft på 733 GW. Som enkeltland hadde Kina høyeste totale ytelse, nemlig 282 GW, dernest fulgte USA med 117 GW og Tyskland med 62 GW. Vindkraftsanlegg er per 2017 mye større enn solenergianlegg, og gir tilsvarende større ytelse per enhet, samlet ytelse per prosjekt og total energiproduksjon.
Vindturbiner
Et vindkraftverk består av én eller flere vindturbiner som omdanner vindens bevegelsesenergi til elektrisk kraft. Vindturbiner består som regel av et tårn, turbinhjul med blader og et maskinhus med gear og generator. Vinden driver turbinen rundt og bevegelsesenergien overføres til generatoren via akslingen og giret. Fra generatoren går det kabler og ledninger ut til overliggende kraftsystem. En vindturbin kan produsere energi når vindhastigheten er mellom 4 og 25 m/s, altså fra bris til full storm. I sterkere vind vil driften oftest stanses. Maksimal teoretisk virkningsgrad er rundt 60 %, men i praksis bygges anleggene for å ha en virkningsgrad på 0 %. Effekten produsert av en vindturbin er proporsjonal med vindhastigheten i tredje potens. Områder med høy gjennomsnittlig vindhastighet er derfor attraktive, for eksempel vil et område med årlig gjennomsnittlig vindhastighet på 8 m/s gi dobbelt så stor energiproduksjon som et område med 6 m/s. I 1990-årene var vindturbiner typisk i størrelsen 500–750 KW og har senere kommet opp i ytelser på over 1 MW (Mega eller 1 000 000). Per 2021 har verdens kraftigste vindturbin (GEs Haliade-X 12) en ytelse på 12 MW. Danmark var det første landet som bygde vindturbiner til havs.
Muligheter og begrensninger for vindkraft
Opp til 2 % av all innstrålt solenergi mot jorden går med til å sette atmosfærens luftmasser i bevegelse. For hele verden tilsvarer det en energimengde på 100 ganger mer enn all verdens energiforbruk (2007). Det er ikke enighet om en måte for å estimere verdens tekniske potensial for vindenergi. Anslagene spriker fra 180 EJ per år (50 PWh/år) for potensialet på landjorden, til 450 EJ per år (125 PWh/år) på land og nær kysten. Det laveste estimatet tilsvarer en produksjon tilsvarende hele verdens elektrisitetsproduksjon i 2008, og det høyeste seks ganger større. Estimatene for vindenergi til havs ligger i intervallet 15–130 EJ per år (4–37 PWh/år), forutsatt installasjoner nært land. Flytende installasjoner lengre til havs vil kunne ha et enda større teknisk potensial.
Vindkraftpotensialet er ofte stort på avsidesliggende områder langt fra forbrukere og eksisterende kraftledninger. Det kan derfor bli nødvendig med bygging av nye linjer for slike prosjekter. Vindkraft på land kan også ha utfordringer med miljøproblemer og konflikter i forbindelse med arealbruk. Dessuten kan tilgjengelig vindkraft på land variere, der lange perioder med lite vind gir lav brukstid. En ser blant annet derfor også på muligheten for å utnytte vindkraft til havs, særlig i havområder grunnere enn 50 meter.
Vindkraft er en moden teknologi som kan konkurrere med andre energikilder hva gjelder kostnad, miljøpåvirkning og anvendbarhet. Bare vannkraft er mer kommersielt lønnsomt enn vindkraft, når en sammenligner alle de forskjellige fornybare energikildene. Miljøpåvirkninger av vindkraftverk er vanligvis forbundet med arealbruksendringer, støy, synlige endringer i landskapet og virkning på dyrelivet. For eksempel kan fugler og flaggermus skades eller dø hvis de kolliderer med vindturbinene. Forskning tyder likevel på at det er et lite antall fugler som dør på denne måten, sammenlignet med andre konstruksjoner. 0,01–0,02 % av alle drepte fugler i USA døde etter kollisjon med vindturbiner i 2001, mens en andel på 55 % døde etter kollisjon med andre bygninger og vinduer. Vindkraft til havs fører også med seg usikkerhet omkring en rekke potensielle miljøproblemer som støy, vibrasjoner, elektromagnetiske felt, og fysisk ødeleggelse av leveområder. Positive virkninger kan også oppstå, for eksempel ved at nye installasjoner kan tilby ly og gode gyteforhold for fisk.
Teknologien for å bygge ut vindkraftverk til havs er mindre utviklet enn den er for vindkraftverk på land. Kostnadene for vindkraft til havs er større, både når det gjelder investeringer og vedlikehold. Årsakene er utfordringer med logistikk (transport av personell og materialer) og vanskelig vedlikehold. Til tross for disse vanskene er det satt inn store ressurser på forskning og utvikling, motivert av mulighetene for større energiproduksjon, i form av energiressurser med høyere kvalitet. Fordeler med vindmøller til havs er at turbinbladene kan ha større diameter, samt at vindturbiner på land ofte er i konflikt med andre interesser. Selve vindturbinene som benyttes til havs er lik de på land, slik at den største forskjellen er fundamenteringen. Vindturbinene bygges stadig lengre fra land i takt med teknologiutviklingen. Konsepter med flytende vindturbiner blir også testet.
Vannkraft
Vannkraft har vært utnyttet i lang tid, blant annet kjenner en til at de gamle grekerne benyttet vannhjul til maling av korn før Kristi fødsel. I middelalderen spredte kunnskapen om vannhjul seg utover i Europa. Vannkraft var også en viktig drivkraft for den industrielle revolusjon på slutten av 1700-tallet i Storbritannia. Rundt 1870 ble vannkraft tatt i bruk for elektrisitetsproduksjon, og frem til rundt 1950 var vannkraft den viktigste kilden til elektrisk kraftproduksjon. I 2006 stod vannkraft for rundt 16 % av verdens totale elektrisitetsproduksjon. For noen land i verden er vannkraft den dominerende kilden til elektrisk kraft, blant annet i Norge. Vannkraft er energikilden med høyest virkningsgrad, omtrent 90 % fra vanndam til kraftnett. Tilbakebetalingsgraden (avkastningen) er også høy, dessuten er levetiden for et vannkraftverk lang, normalt helt opp til 80 år.
Solenergi driver vannets kretsløp på jorden, der solens oppvarming sørger for at vann fra havet og landjorden fordamper og driver inn over land som skyer. Når skyene driver inn over land, stiger de opp i høyere luftlag der vannet kondenserer og faller ned som nedbør. Gravitasjonen sørger for at vannet renner mot laveste punkt, via elver og bekker tilbake i havet.
Ved utgangen av 2020 var hele verdens kapasitet for fornybar vannkraft 1332 GW. Kina hadde størst installert ytelse med 370 GW, dernest følger Brasil med 109 GW og USA med 103 GW. I 2005 ble en energimengde på 2645 TWh/år produsert i verdens vannkraftverk, noe som dekker 2,2 % av verdens energiproduksjon og 16 % av verdens elektriske energibehov. Dermed stod vannkraft for 90 % av verdens fornybare elektrisitetsproduksjon og 16,2 % av verdens totale fornybare energiproduksjon.
Vannkraftverk
Et vannkraftverk tar opp strømmende vann og benytter det til å drive vannturbiner. For å samle opp vann bygges det demninger, fra disse går det tunneler og rør som leder vannet til turbinene som igjen driver generatorer som produserer elektrisk kraft. Demningene former i noen tilfeller store vannmagasiner som kan lagre vannets energi til senere bruk. Mange av vannkraftverkene i Norge har magasiner som samler opp vann i løpet av sommer og høst, til bruk om vinteren når behovet er stort.
Vannkraftverk deles inn i tre hovedkategorier: elve-, magasin- og pumpekraftverk. Den første kategorien kjennetegnes av en mindre inntaksdam uten lagringskapasitet. Kraftproduksjonen er dermed avhengig av vannføringen, men om elven er meget stor kan kraftverket levere elektrisk kraft for grunnlast (jevn produksjon). Magasinkraftverk kjennetegnes av store dammer som kan samle opp og lagre vann over lang tid. Disse kan levere elektrisk kraft for både grunn- og topplast (topplast betyr høy produksjon som stiger og avtar hurtig), samt lagre energi slik at kraftverket representerer en regulator for andre typer kraftverk. Pumpekraftverk er lik magasinkraftverk, men har i tillegg pumper slik elektrisk kraft kan tas fra nettet og lagres for senere behov. Hvis for eksempel vindkraftverkene i et kraftsystem produserer mye energi, men behovet er lite, kan pumpekraftverkene lagre energien til senere bruk.
Muligheter og begrensninger for vannkraft
Globalt er det anslått at det totale vannkraftpotensialet som teknisk er mulig å bygge ut, er rundt 1,8 TW (56 EJ), imidlertid er det økonomiske utbyggbare potensialet 8 PWh/år. Potensialet for videre utbygging finner en i Afrika, der uutnyttede resurser er estimert til 92 %, samt Asia og Sør-Amerika.
Vannkraftverk har egenskaper som avhjelper utfordringer med noen av de fornybare energikilder har, som variabel produksjon. Et eksempel er Danmark, der mye energi produseres fra vindturbiner (rundt 20 % av årlig energibehov), men via sjøkabler mellom Norge og Danmark, kan vannkraft fra Norge delvis balansere ut over- og underskudd i forholdet mellom produksjon og forbruk.
Vannkraft er en moden teknologi, det vil si at det ikke trengs noe videre forskning og utvikling for å ta den i bruk. Det er ingen skadelige utslipp fra vannkraftverk, men inngrepene i naturen kan være store om vide landarealer blir oppdemt, det kan bli endret vannføring i elver og det er nødvendig med annen infrastruktur som veier og kraftledninger. Oppdemning av landarealer kan skade det biologiske mangfoldet i området. Endret vannføring i elver kan påvirke fiskebestandene, faktorer som endret vannstand, vannhastighet, skjulesteder og mattilgang spiller inn, samt at gyteplasser kan bli dårligere.
Solenergi
Direkte eller indirekte er solenergi drivkraften bak alle andre fornybare energikilder, unntatt geotermisk energi og tidevann. De fossile energikildene er også lagret solenergi. Bruk av solenergi skjer ved produksjon og tørking av landbruksprodukter, romoppvarming, belysning, elektrisk kraftproduksjon og andre former.
Øverst i jordens atmosfære er effekten av solinnstrålingen 1367 W/m² ± 3 %. Endringer skyldes jordens varierende bane rundt solen, samt indre prosesser i solen. Rundt 30 % av solstrålingen reflekteres i atmosfæren før den når bakken. I tillegg spres lyset, og enkelte bølgelengder dempes ned gjennom atmosfæren. For utnyttelse av solstråling nede på bakken spiller det stor rolle om en er nært eller langt fra ekvator. Det er dessuten store variasjoner for solinnstrålingen gjennom året når en kommer langt nord eller sør. For en horisontal flate i Norge utgjør den årlige energimengden i solinnstrålingen 600-1000 kWh/m². Som et gjennomsnitt for jorden sier en at solstrålingen er 1000 kWh/m² noen timer midt på dagen ved havnivå, med solen rett over bakken og klar himmel.
Teknologier for solenergi defineres bredt som enten passiv solenergi eller aktiv solenergi, avhengig av måten en tar opp, konverterer og distribuerer energien på. Passiv solenergi kan utnyttes i bygninger som står slik at de får mye sollys, har massive materialer som varmes opp eller har lysspredende egenskaper. En tenker også på utforming av bygninger og rom som setter luften i naturlig sirkulasjon. Aktiv solenergi er teknologier som solfangere for oppvarming og utnyttelse av solenergi og konvertering av sollys til elektrisitet. Slik konvertering kan enten være enten direkte, ved å bruke solceller, eller indirekte, ved hjelp av termisk solkraft.
Ved slutten av 2020 var verdens installerte effekt for anlegg som fanger opp solenergi 714 GW. Kina med sine 254 GW var enkeltlandet med størst kapasitet, deretter kom USA med 76 GW og Japan med 67 GW.
Metoder for utnyttelse av solenergi
Systemer for passiv solenergi, er systemer der varmeenergi fanges opp naturlig. Det kan skje så enkelt som at sollyset varmer opp en bygningskropp ved absorpsjon. En typisk måte å utnytte sollyset på er at det skinner gjennom vinduer og absorberes av vegger, gulv, møbler og tak. Når disse flatene varmes opp avgis langbølget stråling som vinduene ikke slipper ut av bygningen.
Systemer for aktiv solenergi går ut på at en «solfanger» varmer opp et medium som vann eller luft. Mediet kan sirkuleres slik at energien både kan transporteres og lagres. Typisk er det snakk om installasjoner for bygninger og hus, der solfangere er montert på taket og der rør, ventiler, pumper, tanker og andre innretninger transporterer energien for romoppvarming eller oppvarming av tappevann. Solfangere kan være en integrert del av taket på en bygning.
Solenergi kan brukes for å drive turbiner, som igjen driver generatorer for elektrisk kraftproduksjon, kjent som termisk solkraft. Dette kan sammenlignes med det som skjer i et varmekraftverk. Det meste av verdens elektriske kraftproduksjon foregår i varmekraftverk, der energikilden, ofte kull eller gass, produserer damp med høy temperatur og trykk, som driver en dampturbin, som igjen driver en generator. Vanligvis benyttes regulerbare speil og solfangere som varmer opp vann til damp. På en stor flate settes det opp speil som konsentrerer sollyset og sender det mot en såkalt solfanger. Solfangeren utformes for høy absorpsjonsevne, høy transmittans og høy varmeledningsevne.
Kraftverk for å utnytte termisk solkraft har vært bygget, men få har greid å bli så vellykkede at de har kunnet produsere elektrisk kraft kommersielt. Etter at det ble opprettet offentlig støtte til slike kraftverk i 2007, har det blitt bygget 40 termisk solkraftverk i Spania og noen flere er også bygget i USA. Termisk solkraft har potensial til å levere store energimengder. Om bare 1 % av verdens potensial for termisk solkraft blir utnyttet, anslås det at klimamålene som FNs klimapanel (engelsk: Intergovernmental Panel on Climate Change, IPCC) anbefaler kan oppnås. Tilbakebetalingstiden for den energien som går med til å bygge et anlegg, er mindre enn ett år. Anleggene kan også bygges med lagringskapasitet for termisk energi, dermed kan de produsere elektrisitet selv i perioder uten sol. Konseptene bygger på energilagring i medier som smeltet salt, keramiske partikler, grafitt og betong som tåler høy temperatur.
Elektriske solceller omdanner solenergi direkte til elektrisk energi ved hjelp av fotoelektrisk effekt. Solcelleanlegg er robuste og krever lite vedlikehold. En annen fordel er at de kan være en integrert del av tak og vegger. Produksjonen av solceller øker hvert år, med en gjennomsnittlig årlig produksjonsøkning på 43 % per år fra 2000 til 2012. Virkningsgraden for solceller er lav, med en teoretisk beste virkningsgrad under 30 % (2016).
Muligheter og begrensninger for solkraft
Solenergi er tilgjengelig overalt på jorden, noe som ikke er tilfelle med andre fornybare energikilder. Solinnstrålingen på et gitt sted er imidlertid variabel, dermed vil systemer for lagring av energien forbedre mulighetene for utnyttelse av solenergi. Om bare 1 % av den innstrålte solenergien mot jordoverflaten ble omformet til elektrisk energi med en virkningsgrad på 10 %, ville det gitt en effekt på 105 TW i året. Dette tilsvarer en mye større energimengde enn noen prognoser for fremtidig energibehov, for eksempel for år 2040 med et behov på rundt 9 TW. Imidlertid er virkningsgraden mye bedre enn 10 % for moderne systemer for utnyttelse av solenergi.
Det teoretiske potensialet for solenergi er anslått til 3,9 YJ per år. Det tekniske potensialet, estimert til 1575–49 837 EJ per år, er mer interessant. Denne energimengden er omtrent 3 til 100 ganger større enn hele verdens forbruk av primærenergi i 2008.
Fremtidige konsepter for solkraft dreier seg om å unngå bruk av en varmekraftmaskin (dampturbin eller Stirlingmotor). En ser da på muligheter som utnyttelse av termoelektrisk, termionisk og magnetohydrodynamsiske effekter, kan gi. Solkraft fra verdensrommet har også blitt foreslått, der solfangere i verdensrommet sender mikrobølger ned mot en mottakerantenne på bakken.
Miljøpåvirkningene fra utnyttelse av solenergi er beskjedne. Det kan oppstå konflikter rundt arealbruksendringer for installasjoner som krever stor plass. Et annet problem dreier seg om bruk av miljøskadelige stoffer ved produksjon av solceller, som må tas hånd om forsvarlig. Etter bruk må dessuten anleggene destrueres og gjenvinnes.
Geotermisk energi
Geotermisk energi er utnyttelse av termisk energi som både skapes og lagres i jordens indre. Jordens geotermiske energi stammer fra den tiden planeten ble dannet og fra radioaktiv nedbryting av mineraler (fordelingen er usikker, men muligens er andelen omtrent lik fra de to delene. ) Temperaturforskjellen mellom jordens indre og overflaten fører til at det går en kontinuerlig varmestrøm opp til jordens overflate. Denne naturlige energiavgivelsen er anslått til 31 TW for hele jorden. Imidlertid er denne energistrømmen for liten til å kunne utnyttes kommersielt de fleste steder i verden.
Gjennomsnittlig øker temperaturen med 25–30 °C per km innover fra jordoverflaten, dog kan temperaturstigningen i noen området være ti ganger større. For geotermiske kilder som avgir damp med temperatur over 175 °C kan energistrømmen benyttes direkte i en turbin for elektrisk kraftproduksjon. Om temperaturen er lavere kan det benyttes varmevekslere med et arbeidsmedium med lavt kokepunkt for å drive en turbin. I slike tilfeller kan en utnytte kilder med temperatur ned til 100 °C. For temperaturer i området 40–100 °C kan kilden benyttes direkte til oppvarmingsformål. For enda lavere temperaturer kan det benyttes varmepumper.
Ved utgangen av 2020 var den totale ytelsen for geotermiske anlegg i verden 14 GW. USA med sine 2,6 GW var enkeltlandet med størst kapasitet, dernest følger Indonesia med 2,1 GW og Filippinene med 1,9 GW.
Metoder for utnyttelse av geotermisk energi
De mest høyverdige geotermiske ressursene er de som kan produsere tørr damp, som kan drive en dampturbin for kraftproduksjon. Det er to hovedtyper av slike kraftverk, der den ene typen kan utnytte naturlige varme kilder og den andre typen går ut på å lage kunstige vannstrømmer i undergrunnen. I en injeksjonsbrønn (borehull) pumpes vann ned mot det geotermiske reservoaret, damp stiger opp i en produksjonsbrønn i nærheten og denne utnyttes videre i en dampturbin. Produksjonsmønsteret for denne typen kraftproduksjon vil være stabilt, slik at den kan levere en jevn energimengde. Virkningsgraden er lav, men om spillvarmen kan benyttes til fjernvarme kan den termiske virkningsgraden bli høy, opptil 97 %.
Grunnvarme er et begrep for utnyttelse av termisk energi i grunnen med lav temperatur. Denne energien hentes ut fra fjell, grunnvann, løsmasser eller jordsmonn, der kilden kan være både solenergi og geotermisk energi lagret i grunnen. En benytter varmepumper for dette formålet. Slike anlegg for oppvarmingsformål i bygninger kan bestå av en såkalt energibrønn 80–150 m ned i bakken (borehull). En rørsløyfe med væske som sirkulerer, overfører energi i en lukket krets mellom energibrønnen og varmepumpen. Anleggene kan skaleres opp til å forsyne store bygninger og industri, og desto større anlegg, desto bedre lønnsomhet.
Muligheter og begrensninger for geotermisk energi
Det globale potensialet for geotermisk energi er enormt, og et estimat er at 42 PWh per år er tilgjenngelig for fremtidig utvikling. Dog er mer detaljerte studier for å få sikrere estimater nødvendig (2010).
Selv om geotermiske prosjekter har store investeringskostnader, er en motivasjon at driftskostnadene vil være små. En annen fordel er jevn energiproduksjon. For geotermisk kraftproduksjon (høytemperatur geotermisk energi) har en store forhåpninger om å lykkes med billig og meget stor energitilgang. Ved å bore så langt ned at vannet vil være i form av superkritisk væske kan kostnadene reduseres, samt at en kan forvente å produsere fem til ti ganger så mye energi som i konvensjonelle geotermiske brønner. Det foregår forskning der en forsøker å bore ned på dyp med temperatur på 500–600 °C og med svært høyt trykk. Under disse forholdene vil vannet være svært korroderende. Korrosjon skaper store vansker med å lage brønnvegger, vanligvis bestående av en foring (rør) av stål og betong. Brønnveggen skal beskytte brønnen og holde den stabil i mange år, samt at den skal beskytte utstyr (sensorer og boreutstyr).
Geotermisk energi er generelt en miljøvennlig energikilde, med håndterbare utfordringer relatert til mulige farlige gasser og mineraler. Andre fordeler er jevn produksjon gjennom døgnet. På Island produseres rundt 17 % av all elektrisk kraft fra geotermiske kraftstasjoner, og hele 54 % av den totale produksjonen av primærenergi. Verdens totale installerte effekt av geotermisk energi var i 2020 på 14 GW. USA med 2,6 GW var enkeltlandet med størst installert ytelse. Et problem med geotermisk energi er at varmestrømmen reduseres over lang tid. En diskuterer derfor om energikilden virkelig er en fornybar og bærekraftig kilde. Dog kan energiutbytte være konstant i flere hundre år.
Bioenergi
Ved utgangen av 2020 var verdens globale kapasitet for bioenergi 127 GW. Kina med sine 18,7 GW var enkeltlandet med størst kapasitet, dernest følger Brasil med 15,6 GW og USA med 12,3 GW.
Metoder for utnyttelse av bioenergi
Energien i biomasse benyttes til oppvarmingformål ved forbrenning (fyringsved). Varmeenergien kan brukes til en rekke formål som romoppvarming, tørkeprosesser og elektrisk kraftproduksjon, samt dampproduksjon for prosessvarme til industri. Biomasse brukt i form av fast brensel har ulemper som lavt energiinnhold og høyt fuktighetsnivå.
Ved anaerob gjæring av fuktige organiske materialer i en reaktor kan det utvikles gass, ved at mikroorganismer bryter ned materialet i fravær av oksygen. Gassen en da får, er kjent som biogass og kan brukes som drivstoff. Den består av metan (55–75 %) og andre gasser. Biogass kan benyttes som drivstoff i kjøretøyer.
Muligheter og begrensninger for bioenergi
Av den solenergien som slipper ned gjennom atmosfæren og ned til bakken er det bare en meget liten del som kan omgjøres til biomasse. Bioenergi er for tiden (2012) den største fornybare energikilden, noe den sannsynligvis vil fortsette å være frem til 2050. Det tekniske potensialet er estimert til 8–13 TW eller 270–450 EJ/år. Energiressurser fra biomasse er meget komplekse og gjør beregninger for totalt teknisk potensial vanskelige. Noen mener at det tekniske potensialet er null, fordi det ikke er noe biomasse tilgjengelig for energiproduksjon (fordi landarealer enten må brukes til matproduksjon eller må være uberørt natur), mens de mest optimistiske anslagene sier at det maksimale teoretiske potensiale for hele jorden er rundt 1500 EJ per år.
Solcellepaneler og vindturbiner kan produsere 12–20 ganger mer energi enn den energien som ble brukt til å produsere dem. Avlinger for biodrivstoff gir derimot mye mindre energi tilbake. Etanol basert på dyrkning av mais fordrer gjerne bruk av fossile energikilder så vel som elektrisitet, med en energigevinst på knapt det dobbelte av det som brukes til dyrking og produksjon. Biodiesel baser på soyabønner gir 2,5 til 5,6 ganger mer tilbake enn den energi som ble brukt. Det har også blitt produsert rapsfrø til biodiesel med et netto energitap.
Selv om det teoretisk er stort potensial for biomasseproduksjon, blant annet med hurtigvoksende trær eller andre vekster på ubrukte arealer, så må vanning, gjødsling og giftsprøyting kontrolleres nøye. Store plantasjer for biomasseproduksjon vil kunne redusere biodiversitet, føre til jorderosjon og kunne forsterke, heller enn redusere, klimaendringer. Andre utfordringer er press på land- og skogressurser og dermed stigende matvarepriser globalt. Fordeler og ulemper er vanskelige å vurdere, fordi økte priser på biomasse også kan gi muligheter for utviklingsland som kan eksportere slike ressurser. I tillegg kan land uten fossile energikilder tilgjengelig redusere sine importutgifter.
Ved forbrenning av biomasse, biogass og biodrivstoff oppstår en del miljøskadelige utslipp. Stoffer som svovel- (SOx) og nitrogenoksider (NOx), nitrogen- og svoveloksider og svevestøv oppstår. Verdens helseorganisasjon anslår at 7 millioner mennesker dør for tidlig hvert år på grunn av luftforurensning. Særlig bruk av ved, møkk og avfall i primitive ildsteder for matlaging i fattige land er et stort problem.
Havenergi
Havenergi hentes fra havet i mange ulike former. Havet har et meget stort energiinnhold, tilført fra sollys, geotermisk varme og jordens rotasjon. Siden 1900 er det utviklet mange ideer for utnyttelse av havets energi, og det finnes over 1000 patenter på forskjellige systemer for energiutnyttelse. Bare et fåtall av disse patentene på tekniske installasjoner er blitt forsøkt bygget og testet. Havenergi omfatter utnyttelse av tidevann, havbølger, saltholdighet, havstrømmer og temperatur. Havvindkraft regnes ikke en egen form for havenergi, ettersom vindkraft er avledet fra vinden, selv om vindturbinen er plassert over vann.
Ved utgangen av 2020 var verdens globale kapasitet for havenergi 0,527 GW. Sør-Korea med sine 0,256 GW og Frankrike med 0,214 GW har nesten halvparten av hver av dette, deretter følger Storbritannia 0,022 GW.
Metoder for utnyttelse av havenergi
En annen mulighet er bølgekraft, der energien fra havdønninger tas opp. Utnyttelse av bølgekraft blir gjort på forskjellige måter, blant annet med en svingende vannsøyle i form av et tårn satt opp ved kysten, der bølgene fanges opp og ledes inn i tårnet. Når vannsøylen beveger seg opp og ned oppstår en kraftig luftstrøm inn og ut av tårnet, som driver en turbin som igjen driver en generator. Andre konsepter har også blitt satt i drift, blant annet flytende konstruksjoner festet på havbunnen. Når disse beveger seg opp og ned på vannflaten i takt med bølgene, kan energien utnyttes.
Saltkraft går ut på at forskjellen i saltinnhold mellom sjøvann og ferskvann utnyttes for energiproduksjon. Om en anbringer en membran mellom to beholdere med saltvann og ferskvann, vil vannmolekyler trenge gjennom membranen og skape osmotisk trykk. Dette trykket mellom beholderne med sjøvann og ferskvann tilsvarer en vannsøyle på 270 m. Denne energien kan utnyttes i spesielle kraftverk i elvemunninger ved havet. Teoretisk kan hver 1 m³ med ferskvann som renner ut i havet generere en energimengde på 0,7 kWh.
Havstrømkraft går ut på at de store havstrømmene utnyttes til energiproduksjon. Havstrømmene oppstår på grunn av jordrotasjon, solen og månens gravitasjon, samt termiske fenomener. For eksempel har Golfstrømmen en hastighet på fem knop enkelte steder, noe som kan utnyttes av turbiner.