cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fylkesvei 868
Historie
Før 1975 var denne veien del av riksvei 6 mot Kirkenes, som da brukte fergen Lyngseidet–Olderdalen for å komme seg videre mot nord. Fergestrekningen er i dag en del av fylkesvei 91. Navnet E6 ble innført 1983 på den nye veien som var av bedre standard.
Vindelälven
Vindelälven (umesamisk: Vidduolienuo) er et 453 km langt vassdrag i den sørlige delen av landskapene Lappland og Västerbotten (Västerbottens län) med et tilsigsfelt på 12 650 km². Vindelälven er ei sideelv til Umeälven og er omtrent like vannrik som denne ved samløpet. Vindelälven er Sveriges største sideelv. Middelvannføringen ved munningen er 190 m³/s.
Spettmeis
Spettmeis (Sitta europaea) er en spurvefugl i spettmeisfamilien. Den eksisterer i kraft av hele 23 underarter, som fordeler seg i fem distinkte klader, hvorav én er monotypisk og fire polytypiske.
Vindelälven
Vindelälven starter nær grensen mot Norge i den sørlige delen av Arjeplog kommune, og renner sørøstover gjennom hele Sorsele kommune, inklusiv innsjøen Storvindeln, passerer gjennom Vindeln kommune og en liten del av Umeå kommune, og ender opp i Vännäs kommune hvor den munner ut i Umeälven like øst for Vännäsby, 25 km fra Bottenviken. På sin vei passerer den Ammarnäs, Sorsele, Rusksele, Åmsele og Vindeln. Vindelälvens største sideelv er Laisälven.
Spettmeis
Den er den eneste fuglen i Europa som har evnen til å klatre nedover trestammer med hode først.
Vindelälven
Vindelälven er en av Sveriges fire store uregulerte fjellelver. Dens vannmengde under vårsmeltningen kan derfor være betydelig større enn i den regulerte Umeälven.
Spettmeis
Taksonomi
Det har vært knyttet mye usikkerhet til inndelingen av denne arten, som tidligere har blitt sett som konspesifikk med S. nagaensis, S. cashmirensis, S. castanea, S. cinnamoventris og S. neglecta; inntil ganske nylig også med S. arctica.
Vindelälven
I 1993 ble Vindelälven utpekt som en nasjonal elv av Sveriges riksdag, sammen med Torneälven, Kalixälven och Piteälven.
Spettmeis
Taksonomi
Tidligere ble spettmeis gjerne inndelt i grupper etter brystfargene, men det viste seg å være feil. Nyere forskning deler arten inn i fem klader, men data for flere av underartene trenger nærmere granskning, spesielt i overgangssonene. Sakhaspettmeis (S. e. arctica) kan være en selvstendig art og blir i stor grad også håndtert slik. Den er også noe større enn de andre.
Biologi
Spettmeis blir cirka 12–17 cm lang og veier typisk 17–28 g. Arten hekker i et bredt belte, fra Skandinavia og østover gjennom sentrale deler av Europa og Asia til Anadyrland, Koreahalvøya og Japan, sørover fra Skandinavia til Marokko og østover langs den nordlige kysten av Middelhavet, Balkan, Anatolia, Kaukasus og videre østover gjennom sentrale strøk av Sibir og Nord-Kina til Stillehavskysten, sørover til det sørligste Kina og Vietnam.
Nominatformen hekker i Sør-Skandinavia og østover til Volga og Vjatkabasinen, samt sørover til Øst-Polen, Øst-Romania, Øst-Bulgaria, Nordvest-Tyrkia og Ukraina. Denne underarten er gråblå på oversiden og hvit under, med svakt rustgulaktig tone på brystet og magen. Gjennom øyet går det en svart strek. Nebbet er rett, rundt og omtrent like langt som hodet. Spettmeisen er den eneste fuglen i Norge som kan gå nedover med hodet først.
Norsk fugleatlas oppgir at arten hekker nordover til Sør-Trøndelag (Byneset, Stadsbygd, Ørland) og Agdenes). Etter 1980 har den spredt oppover Gudbrandsdalen og Østerdalen. I Nord-Trøndelag finnes også spettmeis i Meråker og Snåsa ifølge leserinnlegg i Adresseavisen oktober 2009, mens det i september 2012 ble observert et spettmeispar på Skatval. I desember 2012 ble det observert flere spettmeis på Heggesåsen, i Steinkjer.
Spettmeis foretrekker velvoksen skog med store, gamle trær med store trekroner med rikelig med fôringsplasser og godt med hulrom for redene. I mye av Europa er dette typisk løvskog og blandingsskog, spesielt eik (Quercus), men fuglene finnes også i elveskog, parkområder, gamle frukthager, kirkegårder og noen ganger også i større private hager. Lokalt finnes også arten i gammel granskog (Picea) og furuskog (Pinus), spesielt i fjellområder. Arten er i prinsippet standfugl, men ungfugler vil normalt forlate nærområdet på sensommeren eller tidlig på høstparten, selv om de sjeldent drar særlig lang vekk. Maten består mest av insekter, spesielt biller (Coleoptera) og sommerfugllarver og andre leddyr, men også frø og nøtter, spesielt hasselnøtter. Den eter også bær fra hagtorn, blomster, blomsterknopper og nektar. Arten er også ofte å se på fuglebrett og fôringsautomater om vinteren, da ofte sammen med andre meiser.
Spettmeisen er monogam og territorial, og partnerne har normalt nær kontakt med hverandre gjennom det meste av året. Eggleggingen skjer normalt i perioden april–mai, av og til sent i mai, mer sjeldent i februar. Leggingen varierer imidlertid med både breddegraden og høyden over havet. Det kan også hende at paret har to kull, men det er sjeldent. Redet plasseres i et naturlig hulrom i trærne eller et tidligere hulrom gjort av hakkespetter, normalt 2–20 m over bakken. Hunnen tilpasser hulen, enten den må utvides noe eller reduseres. I så måte reduseres huleåpningen med leire. Hunnen legger 4–13 egg, normalt 5–9 egg, som er hvite med rødlige, rødbrune og purpurfargede spragler. Eggene ruges i 13–18 dager av hunnen, hvoretter ungene klekkes og stelles i redet av mora de neste 19–29 dagene (typisk 20–26 dager i Europa og 18–22 dager i Sibir). Begge foreldrene mater avkommet i denne perioden, og etter ytterligere 8–14 dager blir ungene uavhengige av foreldrene.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017).
Kilegrend
Kilegrend er den sørligste grenda i Fyresdal kommune i Telemark. Grenda ligger langs fylkesvei 355 i sørenden av Fyresvatn, på grensen mot Nissedal. Grenda har egen campingplass, Øyne camping, og hadde frem til midten av 90-tallet en egen skole. Etter at den ble lagt ned har folketallet i grenda blitt halvert.
Serhij Hontsjar
Serhij Mykolajovytsj Hontsjar (ukrainsk: Сергій Миколайович Гончар, russisk Сергей Гончар – Sergej Gontsjar) født 3. juli 1970 i Rivne) er en ukrainsk tidligere profesjonell landeveissyklist. Han er tidligere verdensmester på tempo, og i 2006 bar han den gule trøya i Tour de France etter en temposeier på den 7. etappen.
Navnet
Navnet hans blir ofte feiluttalt som «Hontsjr», men korrekt uttale er «Gontsjar». Den ukrainske bokstaven Г blir uttalt som «h», mens den russiske bokstaven Г blir uttalt som «g». Selv om han er ukrainsk, velger Gontsjar selv å uttale navnet sitt som en russer ville ha gjort, «Sergej Gontsjar».
Sykkelkarrieren
Tempo-teknikken hans har blitt kritisert, men er likevel meget effektiv. Hontsjar beveger overkroppen frem og tilbake for å få mest mulig ut av de tunge girene. Han er en av verdens beste temposyklister, noe han har bevist både i VM, Tour de France og Giro d'Italia. I 2004 kom han på andreplass i sammendraget i Giro d'Italia.
Pico Simón Bolívar
Pico Simón Bolívar er sammen med Pico Cristóbal Colón det høyeste fjellet i Colombia og inngår i fjellkjeden Sierra Nevada de Santa Marta. Fjellet er 5775 moh. (andre kilder rapporterer en høyde på 5800 moh.). Toppen ligger 46 kilometer fra Det karibiske hav.
Hormizd I av Persia
I den persiske tradisjonen om historien til kong Ardasjir I, tatt vare på i en pahlavi-tekst, er han gjort til sønn av en datter av Mithrak, en persisk dynast, hvis familie Ardashir hadde ødelagt fullstendig fordi magikere hadde forutsagt at det fra hans blod ville komme en gjenoppretter av imperiet til Iran.
Bare hans datter unnslipper ved hjelp av en bonde. Shapor ser henne og gjør henne til sin kone, og hennes sønn Hormizd blir senere anerkjent av Ardashir. I denne legende, som også har blitt delvis tatt vare på i Tabari, blir de store erobringene til Shapor overført til Hormizd. I virkeligheten hersket han bare i et år og ti dager.
Dick Tracy
Dick Tracy er en amerikansk tegneseriestripe, skrevet og tegnet av Chester Gould i årene 1931-77, hvoretter andre overtok. Serien var trolig den første som skildret politiarbeid rimelig realistisk, skjønt de eksentriske skurkene som forekom i serien var høyst karikerte. Tross sine begrensede tegneferdigheter anses Gould som en av de mest innflytelsesrike tegneserieskaperne i mellomkrigstiden, først og fremst på grunn av sine ofte intenst spennende fortellinger.
Mohammed Abdullah Hassan
Muhammad `Abd Allāh al-Hasan (somali: Sayid Maxamed Cabdille Xasan, arabisk: محمّد عبد اللّه حسّان‎) (født 7. april 1856, Buuhoodle, Nord-Somalia, død 21. desember 1920, Imi, Ogaden), kalt den gale Mulla (the Mad Mullah) av britene, var en somalisk religiøs og nasjonalistisk leder. Han opprettet den somaliske Dervish-staten som kjempet en antiimperialistisk krig i en periode på tjue år mot britiske, italienske og etiopiske styrker, helt til han endelig ble beseiret av britene i 1920.
Han ble tiltalt som sayyid.
Rødhodevarsler
Rødhodevarsler (Lanius senator) er en fugl i varslerfamilien (Laniidae). Den er litt mindre enn en trost, og lever av store insekter, små fugler og amfibier. Som andre varslere jakter den fra et utkikkspunkt høyt oppe, og kan samle byttedyr ved å spidde dem på torner eller piggtråd.
Det hender at enkelte individer feilberegner trekket og dukker opp utenfor artens vanlige utbredelsesområde. Det første norske funn av arten var fra Rogaland 28. mai 1954, en hunn som ble fanget og avlivet. Siden den gang har arten blitt sett i underkant av 50 ganger i Norge, hovedsakelig i sør. I 2019 ble arten for første gang funnet i Nord-Norge, da en hann dukket opp på øya Myken i Rødøy kommune i Nordland.
Bagalkot (distrikt)
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 1,890,826 innbyggere i distriktet, mot 1,651,892 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 31,67 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 13,95 % i 2011 mot 16,03 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 929 i 2011 mot 940 i 2001.
Hertugdømmet Preussen
Hertugdømmet Preussen var et sekulært hertugdømme som ble opprettet den 10. april 1525. Hertugdømmet oppstod i sammenheng med reformasjonen, etter den andre freden ved Thorn i 1466, og var en konsekvens av oppløsningen av De tyske riddernes ordensstat. Hertugdømmet gikk i 1618 til Georg Wilhelm av Huset Hohenzollern som var markgreve av Markgrevskapet Brandenburg, etter tidligere å ha vært en semi-suveren polsk vasallstat. De to statene inngikk dermed en personalunion. I 1701 ble de to statene offisielt sammenslått under den nyopprettede prøyssiske kronen. Det tidligere hertugdømmet Preussen fikk navnet Øst-Preussen.
På 1600-tallet var området også kjent som Brandenburgisches Preußen. I løpet av den andre polske krigen ble hertugdømmet Polen invadert av Sverige og Gustav II Adolf.
Etter freden i Westfalen i 1648 ble hertugdømmet gitt tilbake til Hohenzollerne av Brandenburg i bytte mot besittelser i Pommern.
Sauce (Uruguay)
Sauce er største by i kommunen Sauce i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 6 132 innbyggere.
Byen er hovedstad (spansk: cabecera eller alcaldía) i kommunen Sauce.
Historie
Byen ble grunnlagt i 12. oktober 1851.
Befolkning
Sauce har 6 132 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
Kommune
Byens ordfører (alcalde) er Ruben Ottonello (2010-2015).
Transport
Ruta 6 forbinder Sauce med Montevideo, San Bautista, San Ramón og Sarandí del Yí.
Iešjohka
Iešjohka er ei elv i Karasjok og Kautokeino kommuner i Finnmark. Den er ei sideelv til Karasjokka, og har utspring fra innsjøen Iešjávri. Den renner først mot sør, før den ved Šuoššjávri snur mot øst og fortsetter til samløpet med Karasjokka ved Ássebákti, rundt 13 kilometer vest for tettstedet Karasjok. Elva er 84,6 km lang (131,7 km medregnet tilløpselva Gásadatjohka nord for Iešjávri), og har et nedbørfelt på 2 244,77 km². Middelvannføringen ved munningen er 26,6 m³/s.
Susceptans
Susceptans er den inverse størrelsen til reaktans, den imaginære komponenten av impedans og er dermed den imaginære komponenten av admittans, som kan betraktes som vekselstrøms-ledingsevne.
Rolf Wallin
Rolf Wallin (født 7. september 1957) er en norsk komponist, trompetist og performancekunstner.
TIA
TIA kan referere til:
Rolf Wallin
Han har studert med bla. Vinko Globokar og Olav Anton Thommessen. I 1998 mottok han Nordisk råds musikkpris for verket Konsert for klarinett og orkester. Han ble tildelt Lindemanprisen i 2005 og Edvard-prisen i klassen samtidsmusikk for verket Strange News i 2008. Han vant Spellemannprisen 2011 i klassen for komponist for albumet Wire and String utgitt sammen med Bodø Sinfonietta, Christian Eggen, Siri Torjesen og Susanne Lundeng.
Susceptans
der \ B betegner suseptansen og måles i Siemens (S) eller Mho, og \ X er reaktansen, den imaginære komponenten av impedansen \ Z.
Rolf Wallin
Musikalsk virke
Som komponist kombinerer Wallin fritt datagenererte systemer og matematiske formler med intuitive tilnærminger, og de komplekse og samtidig plastiske teksturene i hans musikk minner om komponister som Xenakis og Ligeti. Wallins verkliste inneholder både instrumentale og elektroakustiske verk, absolutt musikk og scenemusikk. I 1987 mottok Wallin Norsk Komponistforenings pris “Årets verk” for ….though what made it has gone for mezzo sopran og piano, et verk som spinner rundt Osip Mandelstams modernistiske dikt Whoever finds a horseshoe. ...though what made it has gone trekker også veksler på Luciano Berios vokalverker og mer harmonisk orienterte komponister som Olivier Messiaen, men det er også et vitnesbyrd om Wallins egen tilnærming til komposisjon.
Et sentralt tema for Wallin er bruken av såkalte ”fraktale” algoritmer til å utvikle musikalsk råmateriale, som han bearbeider ved hjelp av en vedvarende dialektikk mellom systematisk utregning og egen musikalsk intuisjon. Blant Wallins viktigste fraktal-baserte komposisjoner finner man verkene for kammerorkester, Onda di ghiaccio (1989) og Boyl (1995), orkesterverket Chi (1991), og kammermusikkverkene Stonewave (1990), ning (1991), og Solve et coagula (1992). Mange av disse har oppnådd internasjonal anerkjennelse og fremføres stadig i inn- og utland, - spesielt slagverkstykket Stonewave, som ble kåret til Beste Verk under ISCM Verdensmusikkdagene i Warszawa i 1992.
I tillegg til bruken av fraktale algoritmer til å organisere prinsippene for rytme og melodi, har Wallin utviklet et harmonigenererende prinsipp han har gitt begrepet ”krystall-akkorder”. Disse harmoniske krystallene er basert på en tredimensjonal harmonisk modell, hvor tre hovedintervaller stadig gjentas, og dermed definerer tre dimensjoner av en krystall. Resultatet er syntetiske skalaer som gir Wallin en bred og variert harmonisk pallett som strekker seg fra ”konsonerende atonalitet” til skarpe dissonanser. Wallin har benyttet sinbe krystallakkorder i flere verk: før nevnte ning, Solve et coagula og Boyl; orkesterverkene Klarinettkonsert (1996) og Tides (1998); Ground (1997) for cello og kammerorkester og kammerverket Appearances (2002).
Wallins senere verk har konsolidert hans internasjonale anseelse, noe som har resultert i flere bestillinger og fremførelser. I 1998 mottok han Nordisk råds musikkpris for sin Klarinettkonsert. Dette verket er representativt for Wallins nye, mer intuitive tilnærming til komposisjon, som også har ført til verk som Twine for xylofon og marimba (1995). Her har Wallin gitt musikerne en høy grad av frihet og lydverdenen er minimal. I tillegg til hans mange orkester- og kammermusikkverk har Wallin komponert en rekke multimediaverk (som det populære performance-stykket Scratch for ballong og Yo for computer og controller-dress), og skapt electroakustisk musikk for flere av Norges fremste samtidsdans-ensembler, koreografer og billedkunst. Blant hans komposisjoner finner man også to musikkdramatiske verk, som har mottatt gode kritikker: radiooperaen LautLeben, for jazzsangeren Sidsel Endresen og 4-kanals lydbånd (1999), og kammeroperaen Manifest (2000), basert på en samling tidligere modernistiske manifester. Som ...though what made it has gone, eksperimenterer disse verkene fritt med språk og ulike klangvalører i den menneskelige stemme, solo og i kombinasjon med andre medier.
I de senere år har Wallin beveget seg gradvis bort fra sine ”krystall-akkorder” til en friere kompositorisk stil. Orkesterverket Act (2004) og ensemble-stykket The Age of Wire and String (2005) har blitt fremført en rekke ganger nasjonalt så vel som internasjonalt mens slagverkkonserten Das War Schön (2006) og det suksessfulle verket Strange News (2007) for fortellerstemme og orkester har mottatt gode kritikker ute og hjemme. Wallin har også fokusert på musikkdramatiske verk og et av de mest omtalte de senere år har vært operaen Elysium med libretto av Mark Ravenhill som hadde premiere på Den Norske Opera & Ballett våren 2016. Verket ble senere samme år utvidet av Wallin til å inkludere lyd, stemmer og bevegelse for å skape et nytt verk, the Otheroom, som ble urfremført på ULTIMA Oslo Contemporary Music Festival.
Han ble nominert til Spellemannprisen 2008 i klassen samtidsmusikk sammen med Oslo Filharmoniske Orkester for albumet Act. Han ble også nominert til Spellemannprisen 2017 i klassen årets komponist for musikken til Peter Herresthal/Arctic Philharmonic/Øyvind Bjorå utgivelse Rolf Wallin: Under City Skin & Appearances.
Spathoschiza
Spathoschiza er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Sjahpur I av Persia
Sjahpur I, sønn av Ardasjir I av Persia, var Sasanide-dynastiets andre konge i Perserriket og regjerte fra ca. 239/242 til ca. 270/272.
Den persiske legenden som gjør ham til sønn av en arsakidisk prinsesse er ikke historisk. Ardasjir I hadde mot slutten av sitt styre fornyet krigen mot Roma. Sjahpur erobret de mesopotamiske festningene Nisibis og Carrhae og rykket inn i Syria, men ble drevet tilbake av Timesitheus, svigerfar av den unge keiseren Gordianus III, og ble beseiret ved Resaena i 243.
Kort tid etterpå døde Timesitheus og Gordianus ble myrdet av Filip araberen, som inngikk en ydmykende fred med perserne (244). Da den gotiske invasjonen og den fortsatte utskiftningen av stadig nye keisere etter døden til Decius (251) brakte det romerske imperiet til randen av oppløsning, opptok Sjahpur på nytt sine angrep.
Han erobret Armenia, invaderte Syria og plyndret Antiokia. Til slutt marsjerte keiseren Valerianus mot ham, men Valerianus ble tatt til fange i den romersk-kontrollerte provinsen Edessa (slaget ved Edessa), da han forsøkte å forhandle i 260. Sjahpur rykket inn i Lilleasia, men ble slått av Ballista, og nå gjorde Septimus Odenathus, prins av Palmyra, opprør bak hans linjer, beseiret den persiske armé, gjenerobret Carrhae og Nisibis, fanget det kongelige harem og gikk to ganger inn i Ctesiphon (263–265).
Sjahpur var ute av stand til å gjenoppta offensiven, han tapte til og med Armenia igjen. Men ifølge persiske tradisjoner, som ser ut til at en kan stole på, erobret han den store festningen Hatra i den mesopotamiske ørkenen, og storheten i hans styre var at han holdt den romerske keiseren fanget til den dagen han døde. I Istakhr-dalen (nær Persepolis), under gravene til akamenidene ved Naksh-i Rustam, vises Sjahpur til hest i kongelig rustning med kronen på hodet. Foran ham kneler Valerianus i romerske klær og ber om nåde. Den samme scenen vises på steinene nær ruinene av byene Darabjird og Sjahpur i Persia. Sjahpur etterlot andre relieffer og steininskripsjoner. En, ved Nakshi-Rajab nær Persepolis, har også en gresk oversettelse. Her kaller han seg «Mazdayasnieren (tilbeder av Ahuramazda), den gode Sapores, kongenes konge av de ariske iranerne og ikke-arier, av guddommelig opphav, sønn av Mazdayasnieren, guden Artaxerxes, kongenes konge av arierne, barnebarn av gudekongen Papak.» En annen lang innskripsjon ved Hajjiabad (Istakhr) nevner kongens bedrifter innen bueskyting i nærvær av sine adelsmenn.
Fra hans titler ser vi at Sjahpur I krevde herredømmet over hele jorden, selv om hans rike i virkeligheten strakte seg bare litt lengre enn Ardasjir Is. Sjahpur bygde den store byen Gundishapor nær den gamle akamenidiske hovedstaden Susa, og økte fruktbarheten av dette rike distriktet ved hjelp av en kunstig barriere gjennom Karun-elven nær Shushter, som ble bygd av romerske fanger og fremdeles kalles Band-i-Kaisar, «Cæsars pir». Han tillegges også byggingen av byen Bishapor, som ble bygd av romerske soldater som ble fanget etter nederlaget til den romerske keiseren Valerianus i 260. Under hans styre begynte profeten Mani, grunnleggeren av manikeismen, sin forkynnelse i Persia, og kongen ser ut til å ha likt hans ideer.
Slaget ved Femern
Slaget ved Femern — også kjent som slaget på Kolberger Heide — var et sjøslag om herredømmet over den vestlige del av Østersjøen i 1715. Slaget skjedde i forkant av det planlagte svenske sjøtoktet mot Svensk Pommern, hvor formålet var å knuse den dansk-norske orlogsflåten. I dette slaget møtte Peter Wessel fregatten Vita Örn for et endelig oppgjør.
Bakgrunn
Det hadde vært en pause fra krigshandlingene etter slaget ved Gadebusch og beleiringen av Tønning, både fordi de økonomiske forholdene hadde forverret seg, og fordi kong Frederik IV og tsar Peter den store hadde blitt uenige om finansiering av den videre krigføringen. Det var ikke før krigerkongen Karl XII kom til Stralsund i november 1714 at krigsviljen ble vekket til live i København. Da nyheten om Karl XIIs ankomst ble kjent, slo det ned som et lyn i København. Trusselen om et svensk angrep fra de nordtyske besittelsene kunne nå bli mulig. Karl XII hadde bestemt seg å føre krig, og han kunne ikke oppgi Svensk Pommern av flere årsaker. Den viktigste årsaken å bruke stedet som utgangspunkt for en mer offensiv krigføring mot fiendene. De allierte hærene gikk inn i Svensk Pommeren og beleiret Stralsund.
Allerede 11. januar 1715 lå østersjø-eskadren ved Rügen med flere orlogsskip under schoutbynacht Christian Carl Gabels kommando. Han hadde også med seg fregatten «Løvendals Galley» under Peter Wessels kommando, som var sendt ut for å rekognosere mulige transporter fra Sverige til Stralsund. Bakgrunnen var at svenskene hadde klart å bryte blokaden av Stralsund to ganger i 1714, den første med en konvoi eskortert av tre orlogsskip og den andre med sju orlogsskip og tre fregatter fra juni til juli 1714. Danskene ville nå hindre nye gjennombrudd som kunne sette Danmarks sikkerhet i fare.
4. april 1715 seilte en mindre svensk eskadre under ledelse av schoutbynacht Carl H. Wachtmeister fra Karlskrona og kom inn i den vestlige del av Østersjøen, vest for Bornholm. I mellomtiden hadde Gabel seilt til Køge Bugt, og svenskene regnet med at han ikke kom ut på grunn av vindforholdene. Den svenske admiralen Carl Hans Wachtmeister (1689–1736) klarte likevel å komme seg forbi Bornholm uten å bli oppdaget, siden speideren for orlogsflåten, Peter Wessel, måtte vende tilbake til København.
Wachtmeister hadde fått flere instrukser: Han skulle finne og ødelegge en russisk eskadre på flere skip som var kjøpt eller bygget i Storbritannia for Russland. Han skulle også slutte seg til Gøteborgseskadren, som hadde fått ordre om å komme seg ned gjennom Storebælt. Wachtmeister ville med dette trekke den dansk-norske østersjøeskadren langt vestover, for å åpne for den svenske hovedflåten mot Stralsund, og deretter fange inn denne eskadren under et dobbelt angrep. Men kommunikasjonsproblemer oppsto fordi Wachtmeister var beordret ut av Karl XII, uten at admiralitetet i Stockholm var informert. Gøteborgseskadren kom ikke ut før det var for sent, og da var Wachtmeister langt vest for Femern.
Den 19. april returnerte Gabel til Bornholm hvor han fikk melding om at det var observert en sterk eskadre under svensk flagg ved Travemünde. Dessuten hadde patruljefartøyet mellom Møn og Femern, fregatten «Ørnen», blitt erobret etter en to og en halv times hard trefning med «Vita Örn»(30) 12. april 1715, og seilt til Stalsund.
To dager senere kom Wessel med «Løvendals Galley» til Bornholm. Der gav Gabel ham ordre om å dra vestover mot Travemünde for å søke etter svenske krigsskip. Om kvelden 23. april kunne Wessel fortelle at den svenske eskadren på seks orlogsskip lå ved øya Femern. Han hadde kommet nær dem ved å føre falsk svensk flagg. 24. april satte Gabel kurs for Femern, men støtte på tett tåke og ble forsinket. Det var vindstille og skipene måtte varpes av skipsbåtene for å komme videre.
Først ved middagstid frisknet det opp med øst-sørøstlig vind. Gabels eskadre hadde fått øye på syv seil omtrent tre mil borte, og da vinden tok seg opp kunne begge eskadrene stille seg i slagorden og rødt flagg ble heist som signal for slag. Dette var kl. 14 den 24. april 1715.
Eskadrene
Scoutbynacht Christian Carl Gabel med Østersjøeskadren. Tre mindre fartøyer og et brannskip
Scoutbynacht Carl H. Wachtmeister med Karlskronaseskadren.
Sjøslaget
Allerede da krigshandlingene startet hadde Gabel fått en posisjon i lovart og kunne seile mot Wachtmeister i kjølvannsorden. Wachtmeister hadde også ordnet seg i kjølvannsorden, så begge eskadrer la ut på parallelle kurser i sørøstlige retning. Gabel var klar over at hans flåte var i overtall og ville gjennomføre en konsentrasjonsmanøvrering ved å storme mot svenskene og dermed konsentrere de tre forreste linjeskiper mot det forreste svenske linjeskipet. Deretter la han tre neste skipene mot det andre svenske linjeskipet, mens de to siste linjeskipene med støtte av fregattene skulle angripe det siste svenske linjeskipet. På den måten fikk han rettet dobbelt eller tredobbelt ildkraft mot hvert av de svenske linjeskipene. Wachtmeister på sin side ville konsentrere sin egne ildkraft mot Gabels flaggskip.
Etter to timer med kraftig artilleriduell bestemte Wachtmeister seg for å bryte gjennom den dansk-norske linjen ved å passere på østlige side. Ved å vinne seg lovart vil Wachtmeister kunne tvinge Gabel på defensiven. Hensikten var å komme bak ham og fange Gabels eskadre fra to sider. Gabel vendte om på nordlige kurs og forstyrret Wachtmeisters noe dristige plan. Manøveren førte til at slaget ble brutalt, siden skipene kom meget nært hverandre. Skuddvekslingen var nå på kloss hold.
I mellomtiden fikk Wessel ordre om å følge etter de svenske fregattene «Vita Örn» og «Falk» som hadde vært i ly av linjeskipene. Men kruttrøyken lå tykt i det stille været og Wessel hadde problemer med å finne skipene. Da kvelden kom hadde ikke Wessel klart å finne de to svenske fregattene. Han mottok senere ordre om å holde svenskene under observasjon sammen med fregatten «Raa»(34).
«Løvendals Galley» mot «Vita Örn»
Samme natten hadde Gabel lagt seg mellom Femern og Langeland for å forhindre at svenskene seilte ut i Østersjøen eller gjennom Storebælt. Wachtmeister seilte mot nord i et forsøk på å bryte seg gjennom Storebælt, men flere rapporter kom med beskjed om at skipene var blitt hardt medtatt etter sjøslaget. En ny strid var ikke lenge mulig å gjenta, og et forsøk på gjennombrudd vil derfor ikke være mulig. Han satte ut en sørvestlige kurs mot Bülk i Kielfjorden ved Friedrichsort så han kunne kjøre skipene sine på grunn der for å ødelegge dem. I dag ligger Bülk i kommunen Strande i Schleswig-Holstein på vestsiden av innløpet til Kielfjorden.
Ved daggry hadde Wessel oppdaget «Vita Örn» og sammen med «Raa» fulgte de etter den svenske fregatten som skulle opp i Storebælt. Det kom til harde sammenstøt før Wessel klarte å avskjære «Vita Örn» og fikk tvunget den om mot sør, inn i Kielfjorden. Wessel var nå på jakt etter den båten han hadde måttet gi seg på i 1712, og da han kom til Bülk fant han de andre svenske orlogsskipene som var kjørt på grunn. Etter å ha presset «Vita Örn» på grunn et stykke borte fra de andre skipene, vendte Wessel om og tok kontakt med Gabel for å fortelle at svenskene var gått på grunn og at de hadde begynt å ødelegge egne skip.
Wessels trussel
Wessel seilte tilbake til Bülk og ankret opp utenfor skuddhold da Wachtmeister heiste det hvite flagget som tegn på at han vil forhandle sin overgivelse. Dette gjorde han for å kjøpe seg tid for å bli ferdig med å ødelegge skipene. Wessel skjønte at svenskene aktet å fortsette å ødelegge skipene som var kjørt på land, og derfor sendte han en sjalupp med løytnant Ferry og en hornblåser som kom over til «Princessa Hedvig Sophia»(75).
Løytnanten meddelte at hvis ødeleggelsen fortsatte under det hvite flagget, ville det ikke bli vist nåde: «-dersom han lod skiberne ruinere blev ingen Quarter givet». Med disse ordene viste Wessel at om de ikke ville overgi seg, ble det ikke vist nåde og mannskapet skulle drepes. Wessel hadde ikke myndighet til å kunne stille et slikt ultimatum, men gjorde det i Gabels navn. Wachtmeister bestemte seg for å overgi seg og stanset arbeidet med å ødelegge skipene.
Interessant nok nevnte ikke Gabel dette med et ord, og historikeren Dan H. Andersen tviler på at trusselen virkelig er fremsatt, men mener Peter Wessel ville pynte på historien og stlle seg selv i bedre lys. Det var «Løvendals Galley» som førte den slagne Wachtmeister over til det dansk-norske flaggskipet «Prinds Christian»(76) hvor Gabel mottok Wachtmeister. Etter skikk og bruk skulle han overrekke sin kårde som tegn på overgivelse, men den hadde han ikke tatt med seg.
I sin rapport undret Gabel seg over at svenskene ikke brente alle sine skip, siden det bare var flaggskipet «Princessa Hedvig Sophia»(76) som ikke kunne berges.
Tapene
Den dansk-norske østersjøeskadren hadde lidd et tap på 65 drepte og 220 sårede, men hadde erobret linjeskipene «Sødermanland», «Nordstjerna», «Gøteborg» og fregattene «Vita Örn» sammen med «Falk» og hele besetningen på 2 500 mann. Et ukjent antall var drept og skadet, resten ble ført bort i fangenskap.
Etterspillet
Tapet av Karlskronaseskadren var et hardt slag for svenskene, og man skyldte på uklok ordre fra Karl XII som ønsket å forene Karlskronaseskadren med Gøteborgseskadren mot Østersjøeskadren.
I mai 1715 kom Gabel og Wessel tilbake i triumf. De hadde tatt «Vita Örn» på slep, og Wessel fortsatte til kystfortet og meldte fra til Københavns befolkning om seieren 11. mai, mens kongen gjestet Gabel. Der kunne københavnerne overvære den legendariske «Løvendals Galley» som hadde ankret opp på Københavns red sammen med den like berømte «Vita Örn». Folket hyllet Wessel som helt. Verken før eller siden hadde man sett et slikt seierstog med så berømte krigsskip eller med en så velkjente sjøoffiser i Københavns historie.
Liste over østromerske keisere
Liste over østromerske keisere gir oversikt over romerske keisere i tiden etter at keiser Konstantin den store ga byen Konstantinopel status som romerrikets hovedstad i 330. Keiserne fra 330 til 395 styrte hele Romerriket derfra. I 395 døde keiser Theodosius den store og imperiet ble permanent delt i to med Theodosius' to sønner som keiser i hvert sitt rike, Vestromerriket og Østromerriket. Vestromerriket gikk til grunne under de store folkevandringene på 400-tallet og regnes som endelig knust ved den germanske Odovakars maktovertakelse i 476.
Slaget ved Femern
Etterspillet
Gabel ble utnevnt til viseadmiral som belønning, mens Wessel flyttet sitt flagg fra «Løvendals Galley» til sitt nye skip som han kalte «Hvide Ørn».
Liste over østromerske keisere
Selv om det katolske Vest-Europa anerkjente Østromerriket som Romerrikets arvtaker i flere århundrer, kronet pave Leo III likevel frankernes konge, Karl den store, til romersk keiser den 25. desember 800. Dette markerte dannelsen av Det hellige tysk-romerske rike, og det skjedde etter kroningen av keiserinne Irene i Østromerriket. Etter pavekirkens mening kunne ikke en kvinne være verdig eller berettiget til keisertronen. Det endelige bruddet mellom den katolske pavekirken og den ortodokse kirken kom med det store skisma i 1054.
Slaget ved Femern
Etterspillet
På denne tiden hadde den dansk-norske hovedflåten på 10 orlogsskip under admiral Peter Raben dratt fra Køge Bugt 30. april 1715 for å krysse ved Bornholm og Rügen og vente på at den nyutnevnte viseadmiral Gabel skulle slutte seg til dem med flere skip. Dessuten skulle en egne eskadre på 13 større og flere mindre skip under viseadmiral Christen Thomesen Sehested dra til østsiden av Rügen for å avsperre innseilingen fra Østersjøen. Etter slaget i Westtief i 1712 var Stralsund satt under beleiring.
Opptrappingen mot slaget ved Rügen startet i juli 1715.
Liste over østromerske keisere
I perioden 1204 til 1261 var Konstantinopel okkupert av styrker fra Det fjerde korstog og riket ble betegnet som Det latinske riket. Det oppsto da tre statsdannelser, Keiserriket Nikea, Despotatet Epirus og Trapezunt-riket, som alle hevdet å være Østromerrikets arvtaker. Listen omfatter keisere i alle nevnte riker. I 1261 inntok Nikeas keiser Mikael VIII Palaiologos Konstantinopel og imperiet var gjenopprettet. I 1453 ble Konstantinopel erobret av Det osmanske rike, og Østromerriket ble aldri gjenopprettet.
Berte
Berte og Berthe er kvinnenavn med to mulige opprinnelser. Det kan være:
Liste over østromerske keisere
Listen omfatter ikke tallrike medkeisere i Østromerriket (Det bysantinske riket) som aldri oppnådde status som seniorkeiser eller ble eneherskere. Før Herakleios bar keiserne de latinske titlene som hadde blitt inkorporert i keiserverdigheten i løpet av årene; Imperator Cæsar ... Augustus. Herakleios brøt med den gamle tradisjon og innførte gresk språk som keiserrikets offisielle språk i 620, og med dette tok han den greske tittelen basileus (Βασιλεύς), som betydde enehersker med arverett. Alle bysantinske keisere så på seg selv som romerske keisere. «Bysants» var det gamle navnet på byen (grunnlagt 657 f.Kr.) som Konstantin bygde om og døpte om til Konstantinopel, og som han gjorde til imperiets hovedstad i 330. Begrepet «bysantinsk» ble først benyttet av vestlig historiografi langt senere, på 1500-tallet.
Berte
Utbredelse
Berte og Berthe var populære navn på jentebarn i Norge på 1700-tallet og begynnelsen av 1800-tallet. Navnet er i dag lite utbredt.
Liste over østromerske keisere
Lista er i hovedsak basert på lister i Norwich, Bysants' historie (1997) (s. 394-397) og Encyclopædia Britannica Online. Navneformer kan avvike noe, og de forskjellige kildene kan ha benyttet forskjellige tilnavn og slektsnavn.
Berte
Utbredelse
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til fornavnene Berte og Berthe i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Liste over østromerske keisere
Tidslinje
Oversikten viser de østromerske keisere fra Konstantin den store flyttet Romerrikets hovedstad fra Roma til Konstantinopel i 330 til Konstantin XI Palaiologos falt i kamp mot osmanene i 1453.
Det theodosiske dynasti (395–457)
Fra 395 ble Romerriket permanent delt i et selvstendig vestrike og et selvstendig østrike med hovedsete i Konstantinopel fram til 1204.
Keiserriket Nikea (1204–1261)
Det laskariske dynasti
I 1261 ble det latinske styret i Østromerriket styrtet og keiseren i Nikea flyttet sitt hovedsete til Konstantinopel. Listen over keisere i Østromerriket fra 1261 fortsetter under oversikten over de mindre depotatene som oppsto i kjølvannet av Det fjerde korstog.
Despotatet Epirus (1205–1479)
Komnenos Dukas-dynastiet (1205–1318)
Orsinidynastiet (1318–1359)
Nemanjić-dynastiet (1359–1385)
Buondelmonti-dynastiet (1385–1411)
Tocco-dynastiet (1411–1479)
Berte
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Bahram I av Persia
Bahram I (Bahrām), var konge av Persia fra juni 271 til september 274) . Han tilhørte Sasanide-dynastiet, herskerslekten i det persiske Sasanideriket.
Liste over østromerske keisere
Trapezunt-riket (1204–1461)
Megas Komnenos-dynastiet
Det palaiologiske dynasti (1259–1453)
Her fortsetter listen over de østromerske keiserne med hovedsete i Konstantinopel etter at det latinske styret ble styrtet.
Bahram I av Persia
Navnet Bahram kommer fra Varahrän, den yngre formen av det gamle Verethragna, navnet på antikkens Persias gud for seier og «morderen av dragen Verethra». Bahram er også det persiske navnet for planeten Mars.
Vicente Guerrero
Vicente Guerrero (født 10. august 1782 i Tixtla i Guerrero, død 14. februar 1831) var en av de ledende revolusjonære generalene under den meksikanske uavhengighetskrigen som kjempet mot kolonimakten Spania for Mexicos uavhengighet i begynnelsen av det 19. århundre. Han satt en kort stund som president i Mexico.
Guerrero sluttet seg tidlig til det meksikanske opprøret mot Spania i 1810. Først kjempet han i den sørlige delen av Mexico sammen med den kjente opprøreren og geriljalederen José María Morelos. Guerrero utmerket seg blant annet i slaget ved Izúcar i februar 1812, og oppnådde graden oberstløytnant. På denne tiden var han en av få kjente opprørsledere som fremdeles var på frifot fra spanjolene. Flere av de største lederne av geriljaen ble tatt til fange og henrettet i 1811. Blant disse var den katolske presten Miguel Hidalgo, som var en av hovedmennene bak det meksikanske opprøret i 1810.
Etter at den meksikanske uavhengighetskrigen var over i 1820-årene, begynte Guerrero å arbeide innen politikken. Han satt først i landets provisoriske regjering 1823–1824 etter Det første meksikanske keiserrikets fall. Han ble senere valgt til president, og han satt i en kort periode med dette embedet, fra 1. april til 4. desember 1829. Det Guerrero huskes best for fra hans korte periode som president, var at han beordret en umiddelbar avskaffelse av slaveriet og frigjøring av alle slavene.
Guerrero ble avsatt i et opprør som ble ledet av visepresidenten Anastasio Bustamante, som tok over som president etter statskuppet mot Guerrero fra den 1. januar 1830. I Mexico ble Guerrero utnevnt til nasjonalhelt etter sin død, og den meksikanske delstaten Guerrero ble oppkalt til minne om ham.
Han var også bestefar til den senere meksikanske politikeren og intellektuelle Vicente Riva Palacio.
Varsler (fugl)
Varsler (Lanius excubitor) er en art i varslerfamilien (Laniidae) som inngår i slekten Lanius, som teller 29 arter og er den mest tallerike slekten blant varslerene. Varsler består som tolv taxa, hvorav nominatformen hekker i Skandinavia, inkludert i store deler av Norge.
Biologi
Varsler blir rundt 24–25 cm lang og veier typisk 48–81 g, men underartene varierer i størrelse. Vingene er rundt 11,4 cm lange og stjerten rundt 10,9 cm hos nominatformen. Nebbet er cirka 23 mm langt, kroket og nesten svart, men blek på undersiden nebbet (selv om omfanget varierer med årstidene). Beina og føttene er gråsort. Fjærdrakten varierer noe mellom underartene, men er i hovedsak ganske lik. Også kjønnene er ganske like, men hunner har mindre hvitt i fjærdrakten (herunder fysisk mindre hvite flekker på vingene). Den generelle fargen på oversida er perlegrå, farga brunlig østover av sitt eurasiske utbredelsesområde. Kinn og hake, samt en tynn og ofte vanskelige å se stripe over øyet er hvite, og en svart maske strekker seg fra nebbet gjennom øyet til øredekkerne. Skulderfjærene er hvite, mens resten av vingen er svart med en tydelig hvit flekk på håndflatebasis. Stjerten er lang og svart med hvite kanter. Undersida er hvit, svakt skjær av grått i de fleste underarter. Særlig brystet er vanligvis mørkere og noen ganger brunere enn resten av undersida, og kan vises som en utydelig bånd mellom den lyse buken og hvit hals. I underarten rundt det nordlige Stillehavet spesielt og hos generelt hos alle hunner andre steder også, kan det være svakt brunaktig striper på brystet.
Leveområde i Norge
Arten hekker i høyereliggende åpne barskoger og myrskoger fra Agder til Finnmark. På Vestlandet fra Stavanger til Stadlandet hekker fuglen sjeldent. Varsleren er også fåtallig rundt Oslofjorden, og i de tre nordligste fylkene hekker fuglen avgrenset til de indre traktene. Varsleren hekker ikke i tett skog. Selv om den aldri er spesielt tallrik, er den en karakterfugl i halvåpne myrfuruskoger med krokete og glisne trær. Fuglen hekker også i rene bjørkeskoger. På Østlandet bruker fuglen også hogstflater med spredte frøtre som hekkebiotop. Vinterstid bruker varsleren område som gir rike vilkår for jakt på smågnagerer og småfugler. Beitemarker i kulturlandskapet, samt buskland rundt våtmarker og fuktenger er trolig de beste vinterområda for varsleren i Skandinavia. Den norske hekkebestanden av varsler ligger trolig omkring 5 000–10 000 par, mens antallet på overvintrende fugler trolig er færre enn 1 000.
Hekking
Varsleren bygger et forholdsvis stort reir av kvister og strå i ei busk eller et tre. Reiret blir fora med fine strå og fjær. I mai-juni legger hunnen 4-7 egg, som hunn for det meste ruger sjøl. Ungene blir mata av begge foreldra, og flyr fra reiret etter 19-20 dager.
Føde
Varsleren lever som rovfugl og tar byttedyra på marka. Firfisler, smågnagerer og store insekt er de viktigste byttedyra. Fuglen sitter oppe i et tre og speider etter bytte.
Trekkforhold
Varsleren krever snøbare område slik at den har lett tilgang på smågnagere. I Norge fins overvintrende varslere vanlig fra Rogaland til Østfold. De fleste varslerne drar fra landet til vinteren, og en stor del av de norske fuglene drar til Storbritannia.
121 (tall)
121 (ett hundre og tjueen) er det naturlige tallet som kommer etter 120 og kommer før 122.
121 er et oddetall.
Amund Tande
Amund Østensen Tande (født 12. juli 1810 på Tande i Øyer, død 13. april 1885 samme sted) var en norsk bonde, lokalpolitiker og forfatter.
Amund Tande var sønn av Østen Olsen (død 1827) og Ingeborg Amundsdatter. Han ble oppdratt hos besteforeldrene sine, som ga ham den første undervisningen før han kom i omgangsskolen. Etter farens død giftet moren seg på ny, men sønnen arvet gården Tande og drev den siden i 40 år, før han overlot den til sin egen sønn i 1872.
Tande ble innvalgt i kommunestyret i Øyer ved det første valget etter at formannskapsloven var trådt i kraft, og ble siden ordfører. Dette vervet beholdt han i 16 år. I alt satt han 34 år i kommunestyret, og var dessuten forlikskommissær i 27 år. Han var også medlem av flere kommunale og amtlige kommisjoner.
I 1877 utga Tande Amund Tandes Levnetsbeskrivelse, som foruten å være en selvbiografi også inneholder opplysninger om skolevesenet, husstell, overtro og annet i Gudbrandsdalen i eldre tid. I årenes løp skrev han også en rekke artikler om lokalpolitikk i Kristians Amtstidende, Lillehammer Tilskuer og andre aviser.
X Factor (Norge) 2009
X Factor 2009 er første sesong av sangtalentprogrammet X Factor. Det ble sendt 11. september 2009 med sending videre utover høsten 2009. Premieren hadde 566,000 seere. Vinner ble Chand Torsvik fra Namsos.
Audition
Audition-runder for X Factor 2009 ble holdt i fire byer:
Dommere
Dommere og mentorer i første sesong var:
Xtra Factor
Peter Bubresko og Katarina Flatland var programledere under det direktesendte programmet Xtra Factor. De var bak kulissene og lager stemningsrapporter og intervjuer med deltakerne, dommerne, familie og venner.
Finalister
De tolv finalistene var fordelt på tre kategorier med fire finalister i hver kategori.
Resultat
De to finalistene som fikk færrest stemmer etter avstemningen måtte synge i en duell mot hverandre, og dommerne måtte deretter bestemme hvilken finalist som gikk videre i konkurransen.
Chelmsford
Chelmsford kan vise til:
Dorothea
Dorothea (med alternative staveformer som Dorotea eller Dorothy) er et jentenavn. Navnet er satt sammen av gresk δώρον (doron) som betyr «gave» og θέα (théa) som betyr «gudinne». Navnformene Thea, Tea, Doris, Ditte og Dolly kan være forenklede varianter av Dorothea. Hankjønnsformer av navnet er Theodor (gresk Theodoros) eller Dorotheos latinisert til Dorotheus.
Rappellbrev
Rappellbrev eller rapellbrev er et diplomatisk dokument der en stat kaller hjem sin utsending i en annen stat. Tilbakekallelsesbrevet er utferdiget av senderlandets statsoverhode og er stilet til overhodet i mottagerlandet. Rappellbrevet overleveres av en ny ambassadør samtidig med at denne overleverer sine akkreditiver til statsoverhodet i landet vedkommende er utsendt til.
123 (tall)
123 (ett hundre og tjuetre) er det naturlige tallet som kommer etter 122 og kommer før 124.
123 er et oddetall.
123 er CXXIII i romertall.
Möhne
Möhne er en elv i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen. Möhne er en av elven Ruhrs østlige sideelver. Den har sitt utspring i Sauerland i en høyde av 550 meter over havet. Elven løper gjennom byene Brilon, Rüthen og Warstein.
Den store kunstige innsjøen Möhnesee ved munningen av elven brukes til vannkraftproduksjon og fritidsaktiviteter.
Folkeakademiet
Folkeakademiet (etablert 1885) er en norsk ideell organisasjon, med det mål å bidra til enkeltindividets vekst gjennom kunnskap og kulturopplevelser. Folkeakademiet består av ni distriktslag og 119 lokallag, alle drevet på frivillig basis. Folkeakademienes Landsforbund (etablert 1905)er folkeakademienes paraplyorganisasjon.
Arbeiderakademiene
Det første akademiet, Kristiania arbeiderakademi, som senere fikk navnet Oslo folkeakademi, ble stiftet i Kristiania i 1885. Året etter fulgte Trondheims forelesningforening og ”Foredrag for hvermann” i Bergen. I 1887 kom ”Arbeiderakademiforeningen” i Drammen og i 1891 ”Stavanger forelesningsforening”. På få år vokste det fram mange akademier både i byene og på landsbygda. Akademiene rettet seg i begynnelsen mot arbeiderklassen og fikk derfor navnet arbeiderakademier. Målsetningen var både politisk, økonomisk og moralsk. De skulle tjene som lynavledere for sosialismens trussel om revolusjon, men opplysningen skulle også føre til at det enkelte menneske bedre fylte sin plass i samfunnet, noe som ville føre til materiell framgang og forebygging av fattigdom og nød. Økt kunnskap ville også utvikle egenskaper som sparsomhet, flid og dyktighet.
Landsforbund og navneendring
Akademiframveksten gjorde det ønskelig å danne et landsforbund. I 1898 ble en forløper, ”Arbeiderakademienes landsforbund”, opprettet. De første årene omfattet dette bare akademiene på Østlandet. Men Kristi himmelfartsdag 1905 kom utsendinger fra hele landet sammen og dannet Folkeakademienes Landsforbund (etablert 1905). Folkeakademinavnet fikk akademiene i 1910. Et navneskifte ble etter hvert naturlig da akademiene mer og mer henvendte seg til ”folk flest” og ikke bare til arbeiderklassen.
Statlige tilskudd
Fra midten av 1890-årene begynte staten å gi tilskudd til folkeakademiene. Arbeiderakademiet i Ringsaker var de første som fikk tilskudd fra Stortinget, men mange fulgte etter. Virksomheten ble systematisert. Det ble laget fortegnelser over emner og foredragsholdere og arrangert turneer. En annen støtteform var at foredragsholderne reiste gratis med Statsbanene.