cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nesodden
Historie
I eldre jernalder var Nesodden et veletablert gårdssamfunn, og kanskje var det alt den gangen gårdsdrift på Røer, Berger, Fjell og Hasle. Historikere antar at gårdene Flateby, Grøstad, Løes og Nøkleby var blant de første som ble ryddet i siste del av jernalderen og noe senere ble gårdene Skoklefall, Sandaker, Solberg, Krange, Hokholt, Svestad, Rud, Funningrud og Myklerud ryddet.
Navnet
Det regnes for sannsynlig at navnet på hele Nesoddlandet i begynnelsen helt enkelt var Nes, og at det bare var nordspissen som ble betegnet som odden, men allerede i middelalderen brukes navnet Nesoddi om en større del av Nesoddlandet, sjeldnere brukt i bestemt form, Nesoddinn. Denne endringen skyldes nok ønsket om å skille området fra de tallrike andre stedene som het Nes. I og med at nordspissen dermed ikke lenger kunne utpekes særskilt, ble den etterhvert kalt Nesoddtangen. Dette navnet brukes gjerne som et litt uvanlig eksempel på navneendring, i og med at hvert enkelt ledd, nes, odde og tange betyr nesten det samme.
Kirke
I norrøn tid lå Nesoddens gudehov på Løes, der det også var bygdeting. Etter at Norge ble kristnet, ble Nesodden kirke bygget. På 1400-tallet eide kirken deler av 22 gårder. Munker kom seilende inn Oslofjorden i 1147, og slo seg ned på Hovedøya der de bygget Hovedøya kloster. Disse munkene ble godt kjent på Nesodden, og flere bønder testamenterte jord til munkene for å få pleie. Munkene ryddet Munkerud, og eide ni gårder. Blant disse var antagelig Krange og Funningsrud, og videre eide de mesteparten av Kuås og Røer.
Nesodden kirke er fra middelalderen, den eldste delen er oppført på 1100 – 1200-tallet. Kirken er bygd i stein og tre. I mange hundre år var dette den eneste kirken i sognet, som den gangen også omfattet Oppegård. Etter at Oppegård sokn omsider fikk sitt kirkebygg på Svartskog fra 1876, forble Nesodden kirke hovedkirken i prestegjeldet. Nesodden og Oppegård var da én kommune. Noe begrenset mulighet for kommunikasjon mellom de to områdene, og den forandringen som skjedde etter at Oppegård fikk jernbaneforbindelse til Kristiania, førte til at utviklingen i de to kommunedelene gikk i hver sin retning, og Oppegård fikk egen kommunestatus i 1915.
Det er bevart kirkebøker for Nesodden kirke tilbake til 1709.
Næringslivet før
Skogbruket kom snart igang på Nesodden, og det gikk fort da en vannsag kom i gang på 1500-tallet. Det ble eksportert mye tømmer til dagens Nederland. Skuter kom med ballastsand og losset denne på daværende Grisebu, (Fagerstrand). Dette er grunnen til at det er fin sandstrand på Fagerstrand.
På 1700-tallet var det gjestgiveri og krovirksomhet ved Fagerstrand, Alværn, Ildjernet, Nesoddtangen og Kirkevika, og på 1800-tallet var det båtbyggerier på Ildjernet, Hellvik, Blylaget og Sørbystrand.
På Nordstrand ble det 1910 satt i drift et stort steinbrudd, og på Spro ble det fra 1918 drevet et stort steinbrudd med pukkverk hvor store mengder stein ble tatt ut og skipet til Oslo. Flere andre steder har hatt steinbrudd. Det har også funnet sted utvinning av feltspat i Spro-gruvene fra 1880-årene og til etter første verdenskrig, og på Høybråten.
Isdriften
Det ble drevet omfattende isdrift på Nesodden mellom 1850 og 1925. Det ble anlagt flere kunstige dammer og tjern, særlig rundt Svestad og Spro. Krystalldammen på Blylaget stammer også fra denne virksomheten. Fra omkring 1850 skar man is fra tjern og kunstig oppbygde dammer vinterstid. I kommunen er det identifisert over 25 dammer som det ble skåret is fra i iseksportens storhetstid. På kommunenivå var Nesodden den største leverandøren av is i Norge. I 1900 eksporterte Nesodden 95,000 tonn, tilsvarende ca. 20 prosent av all norsk iseksport det året. Isen ble eksportert til England. Eksporten kulminerte omkring forrige århundreskifte. I årene fra 1895 til 1905 lå den årlige produksjonen på hele 45,000 tonn. På det meste deltok opptil 1,000 mann i isdriften i kommunen.
Norges første oljekommune
Fra 1893 ble det anlagt importhavner for oljeprodukter på Steilene, ved Svestad, på Fagerstrand og på Kavringen. Starten var import av petroleum fra Russland (Baku) og snart etter fra USA. Den ble brukt til belysning.
Det første selskapet, Østlandske Petroleumskompagnie, hadde etablert seg på Steilene. Etter flere fusjoner gjennom tidene endte Norske Esso opp som eiere. Virksomheten ble flyttet til Sjursøya. Restene av Essos tidligere anlegg på Steilene er en interessant del av Steilene kystkultursenter og er et populært friområde i dag. Anlegget på Kavringen huser et fritidsbåtsenter, mens anlegget på Fagerstrand er nedlagt, bortsett fra en smøreoljefabrikk som drives av Equinor.
Snarveien over fjorden
Mens det er om lag 45 km fra Nesoddtangen til Oslo langs landeveien, er det bare drøyt 5 km sjøveien. I alle år har derfor fjorden vært den viktigste ferdselsåren inn til Oslo. A/S Nesodden-Bundefjord Dampskipsselskap (NBDS), og dette selskapets forgjengere, har – inntil juli 2009 – hatt rutetilbud både på øst- og vestsiden av Nesodden i langt over 100 år. De fleste steder der det fantes grunnlag for passasjertrafikk, ble det satt opp brygger. I 1940-årene fikk Nesodden enkelte bussruter i delvis korrespondanse med båtene. Etter 1970-årene er båttrafikken over de aller fleste bryggene opphørt til fordel for busstrafikk som ender i en sentral buss- og fergeterminal på Tangen brygge.
Fra 1. juli 2009 har rederiet Norled som eies av Tide Sjø overtatt driften av Nesoddbåtene og tatt i bruk gassdrevne passasjerferger
Befolkning
Nesoddens folketall har utviklet seg som følger:
Befolkningen vokser fortsatt, og det planlegges for videre vekst.
Annet
Nesoddens første telefonkiosk er ca. 100 år gammel og ligger i Krangeveien nær Haslekrysset. Elektrisk strøm ble lagt ut i området 19. august 1917. Nesoddens første gamlehjem lå på Gulstad.
Geografi
Kommunen er liten i areal, etter kommunereformen (1/1 2020) er bare 14 norske kommuner mindre. Rundt ¾ av arealet er skog og utmark. 86 % av innbyggerne bor i tettbebyggelse. Det er fortsatt mange fritidseiendommer og hytter i kommunen. På Nesodden finnes den nordligste naturlige eikeskogen i Norge og antagelig også i Europa.
Nesodden har fire tettsteder etter Statistisk sentralbyrås definisjon: Nesoddtangen, Torvik, Fjellstrand og Fagerstrand.
Nesoddtangen og Tangen er to navnebegrep som over de siste 70 år er blandet godt sammen. Den opprinnelige Tangen gård lå (og hovedbygningen ligger ennå) helt nord på halvøya, ved Tangen brygge, det egentlige Nesoddtangen. Det er nesten to kilometer opp til kollen Tangenåsen, der det i etterkrigstiden ble bygget et vanntårn for fordeling av vann til byggefeltene som grodde opp som paddehatter fra 1949 og fremover. Byggefeltene som hovedsakelig kom i lia fra Oksval og opp mot Tangenåsen, og etterhvert på feltet Skogen mellom Tangenåsen og Flaskebekk, ble en tid omtalt som Tangenbyen. Et av landets første supermarkeder, Tangen Centrum (nå Tangen Nærsenter), ble rundt 1960 oppført nær toppen av Tangenåsen. Det lokale postkontoret ble flyttet hit fra Oksval, og ble omdøpt til Nesoddtangen. Stedsnavnet Nesoddtangen ble dermed flyttet fra bryggestedet og opp til det som en stund hadde vært kalt Tangenbyen. Tangenåsen er sentrum for den mest tettbefolkede, nordlige delen av kommunen, som også omfatter (listet fra sørvest til sørøst med klokken) Alværn, Bjørnemyr, Flaskebekk, Tangen (bryggestedet), Oksval, Ursvik, Hellvik, Skoklefall, Berger, og hytteområdene på Fjordvangen. Statistisk sentralbyrå definererer disse områdene som ett sammenhengene tettsted – Nesoddtangen. På den bratte vestsiden av odden, med utsikt over Oslofjorden, finnes Bjørnemyr og Alværn, som er vokst sammen med tettstedet Nesoddtangen. Videre finnes Fjellstrand, Svestad, Spro og Fagerstrand, samt diverse mindre bryggesteder. Av disse er Fagerstrand og Fjellstrand definert som tettsteder. Det er ventet at tettstedet Nesoddtangen på sikt også vil inkludere Fjellstrand – det er i dag (per 2015) bare 600 meter mellom disse tettstedene, og åsryggen mellom dem har en stund vært vurdert som utbyggingsområde for boligtomter med fjordutsikt.
På den mindre bratte østsiden av odden, med utsikt over Bunnefjorden, Oslo, og kystkommunene øst for Bunnefjorden, er det nesten sammenhengende bebyggelse fra Tangen via Oksval, Ursvik, Hellvik, Berger, Torvik, Torget, og Presteskjær. Alle de nordligste av disse strøkene er nå vokst sammen med tettstedet Nesoddtangen, mens Torvik (inkludert Torget og Presteskjær) er definert som eget tettsted. Nordvest for Torget ligger Rør eller Røer gård, den siste gården på Nesodden med allsidig drift basert på husdyrhold. Området rundt Røer og Løes er vurdert som et svært interessant kulturlandskap.
Videre sørover langs Bunnefjorden ligger Bomansvik, Jaer og Blylaget. Her finnes ennå en del jordbruksland som begrenser mulighetene for at disse vokser helt sammen til et nytt tettsted.
Nesodden har en del mindre vann og tjern. Det største er det oppdemmede magasinet Bleksli- og Bråtetjern nord for Fjellstrand, som sikrer nesoddingene drikkevannsforsyning (riktignok med tilskudd fra fjernvannanlegg og rør fra Bærum). Ellers er Skoklefalltjernet og Flaskebekktjernet blant de største vannene. Fra tiden med isdrift ble det anlagt en mengde mindre dammer og kunstige tjern på begge sider av Nesodden.
Nesodden har ingen elver i egentlig forstand. Det lengste bekkedraget, med en lengde på ca. 7 km, begynner mellom Granerud og Svestad gård, renner først sørover, deretter vestover, og har utløp på Fagerstrand. Bekkens navn er ikke fastlagt, et stykke av den kalles Agnorbekken. Kommunegrensen mellom Nesodden og Frogn følger Agnorbekken over en strekning på noen hundre meter i den nordlige delen av bekken, mens en del av Storrmyrbekken i Frogn utgjør noen hundre meter av kommunegrensen lenger sør, øst for Agnormåsan. Nesoddens høyeste topper er Toåsen på 215,2 meter (sørøst for Bjørnemyr), og Gaupefjell på 210,8 meter (nær Fjell mellom Nesodden kirke og Fjellstrand) 2,5 km lenger sør.
En del mindre øyer i indre Oslofjord hører til Nesodden. I Bunnefjorden ligger Langøyene. Selv om de tilhører Nesodden, disponeres de av Oslo kommune, idag til friluftsformål. Videre finnes Husbergøya, og de små ubebodde Nordre og Søndre Skjælholmene. På vestsiden finner vi, nordfra og sørover, Ildjernet med fire omliggende småøyer, og videre øygruppa Steilene som tidligere rommet et oljeanlegg. Det finnes også noen større øyer vest for Fagerstrand, men disse tre tilhører Frogn kommune.
Geologi
Halvøya er bygget opp av bergarter fra jordas urtid. Urtiden var de første 3 1/2 milliarder årene av jordas historie. Nesodden består av grunnfjell. Mange steder kan vi se at grunnfjellet består av mørke og lyse lag (særlig langs strendene). De lyse lagene er gneis, og det er den vanligste bergarten på halvøya. Grunnfjellets lyse lag er altså gneis, de mørke kalles amfibolitt. Den lyse bergarten i fjellet mot Oslofjorden fra Varden og sørover er granitt. Vi ser ofte at lagene i bergartene ligger i folder. Disse foldene stammer fra en over tusen millioner år gammel fjellkjedefolding. Disse foldingene ble til ved at jordskorpa ble klemt kraftig sammen.
For omtrent 600 millioner år siden, i jordas oldtid, ble dagens Sørøst-Norge dekket av vann. Nesodden ble da havbunn og dekket av mange lag med leire og slam av kalk. For litt over 200 millioner år siden, mot slutten av jordas oldtid, var det store jordskjelv og vulkanutbrudd på Østlandet. Jorda slo store sprekker og noen steder begynte jorda å synke. Oslofjorden og Bunnefjorden sank, og Nesodden ble stående igjen som en lang rygg. Det var på denne tiden det geologisk interessante Oslofeltet ble dannet.
Så fulgte ca. 200 millioner år der fjellet på Nesodden ble slitt ned. Skifer- og kalkbergartene ble skurt vekk og grunnfjellet kom fram i dagen. Senere kom det flere istider. Da var hele landet dekket av tykk is. Isen beveget seg hele tiden mot havet og skurte mot underlaget. De bergartene som ikke var så harde, ble slipt bort, og etterhvert fikk Nesodden den formen den har i dag. Landet hevet seg igjen da isen ble borte. Toåsen og Gaupefjell stakk opp som øyer i havet for 10,000 år siden. For 6–7,000 år siden stod vannet 60 m høyere enn det gjør idag. Da var Nesodden en øy fordi det gikk et trangt sund mellom Oslofjorden og Bunnefjorden, like nord for Drøbak. Området heter Havsjødalen nå. På den gamle havbunnen ble det avsatt slam fra breelvene, og det dannet seg lag med leire som ble tørrlagt ved landhevingen og mange steder senere ble tatt i bruk som åkerjord.
Kommuneplan
Kommunens langsiktige utvikling er nedfelt i kommuneplanen, som revideres hvert fjerde år ved avslutningen av kommunevalgperioden. Det er tverrpolitisk enighet om at Nesoddmarka skal bevares som friluftsområde. De rikspolitiske retningslinjene for Oslofjorden gjør at kommunen ikke kan tillate boligbygging i sjønære områder.
Kommunal ledelse
Etter valget i 2015 ble Nina Sandberg fra Arbeiderpartiet valgt til ordfører og ny varaordfører ble Erik Adland fra Høyre. Det ble inngått en politisk samarbeidsavtale mellom Arbeiderpartiet, Miljøpartiet De Grønne og Høyre. Rådmann er (2012) Geir Grimstad. I 2017 ble Nina Sandberg valgt inn til Stortinget, og Truls Wickholm (AP) ble ny ordfører.
Kommunesenteret Tangenten
«Tangenten» er oppført på tomten etter den gamle Nesoddtangen ungdomsskole, som ble revet for å gi plass til det nye kombinasjonsbygget. Tangenten huser nå kommuneadministrasjonen, den nye Nesoddtangen ungdomsskole, kulturskole, helsestasjon og bibliotek. Kommuneadministrasjonen hadde da i nesten 70 år holdt hus i en forsiktig påkostet tyskerbrakke på Varden. Denne er nå revet. Tangenten er et av de minst energikrevende offentlige bygg i landet.
Skoler
Nesodden har et stort antall barn og unge i forhold til resten av landet. Bygging og drift av skoler og barnehager har følgelig vært blant kommunens viktigste oppgaver. I listen under står skolens navn, etterfulgt av etableringsdato og skoletype:
Samferdsel
Kommunens samferdselsknutepunkt befinner seg på Nesoddtangen, der fylkesvei 156 ender ved kollektivknutepunktet Nesoddtangen brygge med en buss- og fergeterminal. Fergeterminalen har forbindelser til Oslo, Lysaker (i Bærum), Drøbak, Son, og en rekke steder og øyer på Nesoddens vestside. Det går bussruter til de fleste steder på Nesodden, samt enkelte ruter til omkringliggende kommuner. Fylkesvei 156 (Tangenveien) møter fylkesvei 157 (Vestveien) ved Granholt, ca. 1,5 kilometer fra Nesoddtangen. Disse veiene var inntil 2010 Nesoddens eneste to riksveier, og er kommunens hovedferdselsårer. Tidligere Rv 156 var gradert som klasse A av Vegvesenet – den riksveikategorien som har høyest trafikkbelastning.
NBDS sto i en årrekke for passasjerfergene mellom Nesodden og Oslo, også under operatørselskapet Ruter (tidligere Stor-Oslo Lokaltrafikk), som driver sambandene til og fra Nesoddtangen brygge. Forbindelsen fra Nesoddtangen til Aker Brygge i Oslo er Norges mest trafikkerte fergerute målt i antall passasjerer, med ca. 2,4 millioner reisende i året. Etter anbudsutsettelse i 2007 ble trafikken fra 1. juli 2009 overtatt av rederiet Norled, som eies av Tide Sjø, som igjen eies av Det Stavangerske Dampskibsselskab.
Busstrafikken på Nesodden (som i generasjoner ble besørget av det lokale Johns Treiders Bilcentral A/S) ble samtidig overtatt av Connex Norge, senere av Nobina Norge, også på oppdrag fra Ruter etter anbudskonkurranser.
Næringsliv og økonomi
Selv om Nesodden tradisjonelt var en jordbrukskommune, er det i dag bare 0,6 % av befolkningen som driver i primærnæringer, noe som først og fremst skyldes stor tilflytting av folk med andre yrker i nyere tid. En minimal andel jobber i industri, mens hele 87 % jobber i tertiærnæringer. Så store deler av befolkningen pendler til Oslo for å arbeide eller studere at Nesodden må anses som en forstad til Oslo, med et felles bolig- og arbeidsmarked med Oslo og de øvrige omegnskommunene. Gjennomsnittsinntekten i kommunen er relativt god.
Nesoddens to største arbeidsgivere er Sunnaas sykehus og Nesodden kommune. Noen helt spesielle bedrifter har etablert seg på Nesodden:
Kultur og friluftsliv
Kommunens tusenårssted er Galleri Vanntårnet og området rundt. Området ble i den forbindelse ryddet, det ble satt ut benker, og den nye gangveien opp ble døpt «Tårnstien» etter en konkurranse blant ungdomsskoleelever. Tusenårsfeiringen foregikk på dette området. Det ble sluppet 2,000 ballonger. Inne i hver av dem lå hilsen fra Nesodden. Mange ballonger ble funnet i Bohuslän.
Nesodden har flere musikkverksteder, og ungdom fra Nesodden har pleid å delta i den årlige, nasjonale ungdommens kulturmønstring, der ungdom opp til 20 år kan delta med kulturelle innslag.
Kjente musikere fra Nesodden er søsknene David Coucheron (fiolin) og Julie Coucheron (klaver), sangartisten Trine Rein, popgruppen Fra Lippo Lippi, og fiolinisten Alexander Rybak (vinner av Kjempesjansen 2006 og ESC 2009), samt medlemmer i andre musikkgrupper som deLillos, Turboneger og Satyricon. Rapperen Oral Bee nevner Nesodden flittig i sine låter.
Nesodden har et aktivt billed- og brukskunstmiljø i den kollektivt drevne Nesoddparken som disponerer et nedlagt sykehjem.
Nesodden Kunstforening disponerer Galleri Vanntårnet på Tangenåsen. Foreningen arrangerer ulike medlemsaktiviteter og ca. 10 utstillinger i året i det særpregede lokalet.
Friluftsliv
Nesodden har fine friluftsområder både i skogen og ved sjøen. Turorientering er meget populært. Hvert år legger TurNIFsen ut nye poster i Nesoddmarka. Nesodden har også et vel opparbeidet løypenett (med og uten lys), skytebane, flere fotballbaner (hvorav én med kunstgress) og tennisbaner, fotballag (fra 2011 til 2013 i 2. divisjon), ATV-bane, trial-bane, badmingtonklubb, seilforening, samt skøytebaner om vinteren. Det er også en mindre alpinbakke på Nesodden.
I skolenes idrettshaller trenes og konkurreres hver kveld i kampsport, ballsport og andre idretter.
Kjente nesoddinger
Nesodden er ofte omtalt som kunstnerkommunen. Det synes som om andelen kunstnere av alle slag, musikere, malere, forfattere, skuespillere og andre scenekunstnere er betydelig høyere på halvøya enn i resten av landet. Andelen politikere, akademikere, offentlig ansatte og ledere i næringslivet som bor eller har bodd på Nesodden er også over normalen.
Bad Nauheim
Bad Nauheim er et kursted og en bykommune i den tyske delstaten Hessen. Det ligger ca. 30 km nord for Frankfurt am Main ved østre rand av Taunusåsene. Elva Usa renner gjennom byen.
Skulpturer i Kongens Have
Skulpturer i Kongens Have er en liste over skulpturer i Kongens Have i København. Kongens Have omkranser Rosenborg slott og ble anlagt av Christian IV på begynnelsen av 1600-tallet.
Området har vært utstyrt med skulpturer nesten siden den ble anlagt og noen av dem står oppstilt fremdeles.
Cisco Systems
Cisco Systems, Inc. (nasdaq: CSCO) er et globalt selskap som produserer teknologi og leverer tjenester innen nettverk og kommunikasjon. De selger sine produkter under merkenavnene «Cisco», «WebEx» og «Scientific Atlanta». De har nesten 68,000 ansatte (2010). Hovedkontoret ligger i San Jose i California i USA, og i tillegg har selskapet avdelinger i en lang rekke land. Opprinnelig produserte Cisco bare multiprotokollrutere for bedrifter, men i dag finnes produktene i både offentlige og private nettverk.
Selskapet ble etablert i 1984 og var det første som produserte rutere for kommunikasjon mellom nettverk. Navnet på firmaet er hentet fra siste del av ordet San Francisco, og logoen er en visualisering av Golden Gate Bridge.
Cisco er kjent for å ha utviklet teknologier blant annet innen:
Historie
Cisco Systems ble etablert 1984 av ekteparet Len Bosack og Sandy Lerner, to sivilingeniører fra Stanford University. Bosack og Lerner forlot under en ekspansjonsfase som var drevet frem av risikokapital-investorer.
Cisco var blant de første til å selge lønnsomme rutere som støtter flere nettverksprotokoller. Da Internettprotokollen (IP) fikk gjennomslag, avtok behovet for multiprotokollrutere. I dag brukes Ciscos største rutere til å levere IP-pakker og MPLS-frames.
Cisco har siden tidlig i 1990-årene vært en aktiv oppkjøper av andre selskaper. Overtakelsen av svitsjspesialisten Stratacom for 4 milliarder amerikanske dollar i 1996 var blant de største oppkjøperne i bransjen. Under internettboomen i 1999 overtok Cisco Cerent Corporation i Petaluma, California, for 7 milliarder dollar. Cerent var ledende på fiberbasert kommunikasjonsteknologi, og overtakelsen løftet Cisco til det genrelle kommunikasjonsmarkedet, i direkte konkurranse med aktører som Lucent, Alcatel og Nortel. Flere av de oppkjøpte selskapene har utviklet seg til milliardindustri for Cisco, slik som LAN-switching og internett-telefoni (Voice over Internet Protocol - VOIP).
I slutten av mars 2000, under dot-com boomen, var Cisco et av verdens største selskaper med verdijustert egenkapital på mer enn 500 milliarder dollar. I juli 2009 var markedskapitaliseringen US$108,03 milliarder. .
Gabriel & Dresden
Gabriel & Dresden er en amerikansk duo som består av Josh Gabriel og Dave Dresden. Under duoens navn produserer, skaper og mixer de trancemusikk.
Cisco Systems
Historie
I 2003 kjøpte Cisco Linksys, som element i en strategi for å komme inn i konsument-markedet. Linksys hadde en sterk posisjon i dette segmentet, men kombinasjonen Cisco+Linksys skapte aldri synergieffekter av betydning. 10 år senere - i 2013 - ble Linksys solgt til Belkins, og Cisco trakk seg ut av konsument-markedet. .
Rådsherre
En rådsherre kunne eller kan i mange europeiske land betegne en mann som er medlem av en bys råd, eller mer moderne: bystyre eller byråd.
Gabriel & Dresden
Musikk
Gruppen er mest kjent for sitt samarbeid med og remixer av andre artister, blant disse Blank & Jones, Tiësto, Armin van Buuren, Coldplay og Above & Beyond.
Cisco Systems
Historie
Cisco kjøpte opp Tandberg ASA i 2010.
Rådsherre
Tittelen eksisterer fremdeles i bl.a. Tyskland (Ratsherr).
Cisco Systems
Historie
Ciscos første administrerende direktør var Bill Graves fra 1987 til 1988. I 1988, ble han etterfulgt av John Morgridge og i 1995 overtok John T. Chambers.
Gabriel & Dresden
Musikk
I 2003 dannet de sammen med vokalisten Jes Brieden gruppen Motorcycle som har produsert flere hits. I 2004 ga de ut den rock-inspirerte progressive låten «As the Rush Comes», som i tillegg til å oppnå stor kommersiell suksess høstet strålende kritikker og ble beskrevet som et banebrytende mesterverk. Låten er senere remixet av en rekke store DJ-er.
Gruppen har utgitt tolkninger og remixer av blant annet Brokeback Mountain-temaet, Sarah McLachlan, Dido og nylig The Killers' «Read My Mind». Flere av produksjonene forblir derimot bootlegs uten å bli utgitt.
Utgivelser de har medvirket i originalproduksjonen av inkluderer «Zocalo» med Armin van Buuren, «Without You Near» med Markus Schulz og «Tracking Treasure Down» med Molly Bancroft.
I 2006 ga de ut sitt debutalbum under sitt eget plateselskap, Organized Nature.
Koenigsegg CCX
Koenigsegg CCX er en midtmotorisert roadster fra den svenske bilprodusenten Koenigsegg. CCX har blitt konstruert for å overholde de amerikanske reguleringene og markedsmessige kravene. CCX er basert på og erstattet Koenigsegg CCR.
CCX er en forkortelse for Competition Coupe X. X representerer 10-årsjubileet for ferdigstillelse og prøvekjøring av den første CC kjøretøyet i 1996.
CCX-forhåndsalgseksemplet ble gjennomgått i BBC Top Gear-kanalens bilprogram. CCX ble kjørt av Jeremy Clarkson, som berømmet bilen veldig, men som samtidig kritiserte ham for mangelen på nedtving som han tilskrev mangelen på en bakspoiler.
Israel Kirzner
Israel Meir Kirzner (født 13. februar 1930 i London) er en ledende økonom innen den «østerrikske skole». Han studerte under Ludwig von Mises, og er en av de mest fremstående eksperter på Mises' tenkning og metoder. Kirzner er professor ved New York University.
Alecia Beth Moore
Alecia Beth Moore, kjent under artistnavnet P!nk, (født 8. september 1979 i Doylestown i Pennsylvania) er en amerikansk sangerinne og låtskriver som hadde sitt gjennombrudd i januar 2000. Stemmen hennes har ofte blitt sammenlignet med Janis Joplins, som Pink har uttalt er et av hennes forbilder.
Biografi
Hun ble født i Doylestown i Pennsylvania som datter av James og Judy Moore; hun er av irsk og tysk opprinnelse på farssiden og av litauisk-jødisk på morssiden. Hun har også en bror ved navn Jason. Hun tilhører ikke noen religion.
Som liten var Pink glad i å synge og danse. Hun var med i gospelkoret i kirken og har også sunget opera. Som tenåring var hun sanger i eget lokalband kalt Middleground. Moren og faren skilte seg da Pink var liten, noe som gikk hardt innpå henne. Hun skrev sangen «Family Portrait» fra albumet Missundaztood om skilsmissen.
Faren var vietnamveteran og politisk aktiv. Dette virket inn på Pinks oppdragelse; hun lærte tidlig å utvise sympati med de svake gruppene i samfunnet. Pink var ikke gammel før hun hjalp faren med å dele ut mat til hjemløse.
Da hun var 16 år gammel deltok hun på «open mic» på Club Fever. Hun imponerte stort, og DJ-en lot henne synge hver helg. Under en av disse opptredenene var det en representant fra et plateselskap tilstede. Han lette etter en tredje medlem i en jentegruppe og var svært imponert over det han så. Alecia sluttet på skolen, Central Bucks West High, og ble med i gruppa Choice som bestod av 3 hvite jenter som sang RnB. Gruppen varte i 2½ år. Men folk hadde fått øynene opp for Alecia og hun fikk tilbudet om solokontrakt. Hun tok kallenavnet P!NK, som blant annet er inspirert av karakteren Mr. Pink i filmen Reservoir Dogs.
Karriere
I 2000 gav Pink ut sitt første soloalbum Can't Take Me Home, plata solgte 5 millioner kopier rundt om i verden. i 2001 spilte hun inn singelen "Lady Marmalade" sammen med Christina Aguilera, Mya og Lil' Kim, sangen toppet listene i New Zealand, Australia, USA og Storbritannia. Singelen vant 1 MTV Video Music Award og 1 Grammy Award.
Albumet Try This kom ut i 2003 og er det albumet som har solgt dårligst, med 3 millioner kopier. Dette kommer av at Pink tidligere har følt seg litt fanget i sjangeren og at hun ikke helt fikk spilt den musikken hun ville, på grunn av plateselskapet.
I 2006 kom hun ut med albumet I'm Not Dead og det solgte dobbelt så bra som det forrige med 6 millioner kopier. Albumet var en stor suksess i Australia og hadde hele 6 sanger på topp 10 listen. "Stupid Girl" er en av de mest kjente sangene på albumet hvor hun blant annet etterligner kjendiser for å vise hvor dumt tinghadde blitt om folk oppførte seg likedan og at hun ønsker at jenter ikke skal prøve å være som alle andre, men at de skal være slik som de ønsker uten noe press eller påvirkning fra kjendiser som tilsynelatende er populære og godt likte. "Dear Mr. President" skrev hun ned mye av det hun syntes var galt i samfunnet, dette da spesielt rettet mot presidenten på den tiden.
Albumet Funhouse kom ut i 2008, og var sterkt påvirket av skilsmissen som foregikk mellom henne og Carey Hart. Da albumet var offentliggjort og hun skulle spille inn musikkvideoen for "So What", var det ingen tvil om at Pink ville ha Carey Hart med i videoen. Hun fikk det som hun ville, og etter kort tid var de sammen igjen og det viste seg at de aldri egentlig var lovlig skilt. På grunn av at mange av sangene på albumet handlet om skilsmissen, ville Pink egentlig kalle albumet "Heartbreak is a Motherfucker" men dette ble ikke godtatt av plateselskapet så hun byttet tittelen til Funhouse, fordi mange av sangene også handlet om glede og festing. Da Haiti ble rammet av jordskjelv og det ble spilt inn en ny versjon av We Are The World var Pink med å sang i denne sammen med mange andre av kjendisene i 2009.
15. november 2010 gav Pink ut Greatest Hits… So Far!!!, et samlealbum med alle de største sangene hennes. Egentlig ønsket ikke Pink å gi ut dette albumet, fordi hun følte at hun ikke var gammel nok til det, og at man i hvert fall måtte være opp mot 50-60 år før man ga ut et Greatest Hits album. Men etter hun fant ut at plateselskapet ikke trengte hennes samtykke for å gi ut dette albumet, gikk hun med på det, slik at hun fikk gjøre det på sin måte.
Pink har selv sagt at det neste hun eventuelt gir ut nå vil bli et akustisk album, det er noe hun alltid har hatt lyst til å gjøre. Det sies og at hun vil gi ut et album i mars 2011.
Privatliv
7. januar 2006 giftet hun seg med motorsyklisten Carey Hart på en strand i Costa Rica etter å ha vært forlovet med ham siden 26. juni 2005, da hun fridde til ham. Denne romantiske handlingen skjedde mens Carey Hart var midt i et motorsykkelrace, og Pink holdte opp et skilt hvor det stod «Marry me?» og på baksiden stod det "I'm serious". Forholdet mellom Pink og Carey Hart har vært litt på og av helt siden de møttes på x-games i Philadelphia i 2001. Det ble slutt mellom dem i februar 2008, og de skulle skilles, men fant tilbake til hverandre i mai 2009. I 2010 gjorde Pink det klart på The Ellen DeGeneres Show at hun var gravid og at de ventet barn. Den 2. juni 2011 fikk Pink en datter, Willow Sage Hart. Pink og Carey har nå også kjøpt seg et nytt hus i Malibu, California, til en kostnad av 71 millioner kroner. Der har de nok av plass til barnet og de 3 hundene sine. Dette er deres første hus sammen.
Saker og Ting
Pink er medlem av PETA, altså kjemper hun for dyrs rettigheter. Hun engasjerer seg i frivillig arbeid som for eksempel Save The Children, UNICEF og mange fler. Pink er vegetarianer og spiser ikke kjøtt. På grunn av hennes store kjærlighet ovenfor dyr har hun blant annet sendt brev til både prins William og Dronning Elisabeth 2 av England, hvor hun kritiserer dem for bruk av pels i hattene til vaktene på slottet og for revejakt.
I 2021 tilbydde hun seg å betale bøtene til Norges kvinnelandslag i strandhåndball etter de spilte bronsefinalen i EM i strandhåndball 2021 i shorts.
Norgesbesøk
9. november 2009 holdt Pink konsert i Oslo Spektrum med turneen Funhouse Tour, og 6. mai 2010 annonserte Odderøya Live at Pink kommer med sin Funhouse Summer Carnival Tour til Kristiansand den 25. juli 2010. Konserten er den siste på artistens Europaturné. Under konserten kom til og med mannen hennes Carey Hart fram på scenen, noe som brakte stor glede ikke minst for Pink, men også for publikum. 25. mai 2013 holdt hun konsert med turneen "Truth about love tour" i Telenor arena. 5. august 2019 kom hun igjen til fullsatt Telenor arena med turneen «Beautiful Trauma»
Polens historie
Polens historie er en fortelling om et land i stadige forandringer. På 1500-tallet var Polen Europas nest største land etter Moskva, mens på 1800-tallet fantes det ingen polsk stat unntat det lille Hertugdømmet Warszawa og Fristaden Kraków. Polen slik man kjenner landet i dag oppsto i 1918 etter første verdenskrig, en dag som feires hvert år den 11. november. Etter store ødeleggelser under andre verdenskrig kom Polen etter krigen under sovjetisk okkupasjon, og det var ikke før mot slutten av 1980-tallet at selvstyret ble mer reelt. Etter kommunismens fall ble Polen et vestlig demokrati igjen og den 1. mai 2004 ble de medlem av EU.
Polens tidlige historie
Legenden med røtter i folkevandringstiden forteller om to brødre Lech og Czech som har fordelt Sentral-Europa. Czech grunnla Tsjekkia og Lech ankom til et sted der en hvit ørn hadde sitt rede og beordret at en by ved navnet Gniezno (Gniezno, gniazdo betyr et rede) skal bygges der. Lech ble polakkenes far, Gniezno Polens første hovedstad og Den hvite riksørnen landets våpen. Navnet Lechita (Lechs ætt) er en synonym for "polakk" og brukes i diverse språk som betegnelse for polsk nasjon (på litauisk - Lenkai, ukrainsk- L'achy, ungarsk - Lengyelek, gammeltyrkisk - Leh og norrønt - Læsir, Leasir). Polakker er vestslavere.
År 966 har blitt en symbolsk dato for Polens grunnleggelse, da hertug Mieszko I mottok kristendommen fra Tsjekkia. Det finnes flere funn som beviser at enkle områder ble kristnet allerede på 800-tallet, bl.a. Kraków. Polen ble anerkjent som en selvstendig stat av keiser Otto III av Det hellige romerske rike og paven og i 1025 Bolesław I Den modige, Mieszko I sin sønn ble kronet kongen av Polen.
Den første kongen tilhørte Piastdynastiet grunnlagt av Piast Hjulmakeren (Kołodziej) som var etterkommer av Lech. Dynastiet regjerte i Polen frem til 1370 men den siste sidelinjen døde ut i 1707. Under den siste Piast-kongen Kasimir III Den store Polen har doblet sin territorium og da uten krig. Kasimir III var en god politiker som har minsket skatt til det ytterste slik at rutenske småstater meldte seg selv under Den polske krone. Han opprettet universitetet i Kraków (1364), og sikret Polens rikdom for kommende århundrer, bl.a. på eksport av gruvesalt. Polen unngikk svartedauen på 1300-tallet, noe som har styrket landet i Europa. Piastenes største feil var innhenting av Den tyske orden til Nord-Masovia (1228) som beskyttelse mot hedenske prøysserne, jotvingere og litauenere som plyndret området. Den tyske orden har utryddet prøysserne og jotvingere, overtok deres land (Preussen) og gikk i krig mot sine polske meséner. Krigene varte frem til 1525 da Preussen ble Polens vasall, men i konsekvensen både Preussen og deler av polske Øst-Pommern ble germanisert.
Det jagiellonske dynasti
I 1386 etter en kort periode med personalunion med Ungarn fikk Polen en kvinne på tronen, Hedvig den hellige ble kronet som «polsk konge» (bokstavelig Rex Poloniae). Samme året har Polen og Storfyrstedømmet Litauen blitt en personalunion da den nye kvinnelige «kongen» har giftet seg med en nybakt konvertitt Vladislav II Jagiełło, tidligere storfyrste av Litauen. Litauen eide på denne tiden enorme rutenske områder med Smolensk, Kiev og Transnistria.
Nå var Polen og Litauen sterke nok til å kunne ta et oppgjør med Den tyske orden. I slaget ved Grünwald i 1410 ble ordenen knust og var ikke lenger noen militær trussel mot Polen. Vestpreussen ble etter freden i Toruń i 1466 tilbakeført til Polen. Østpreussen ble senere omgjort til et verdslig hertugdømme under polsk overhøyhet.
I denne perioden var Polen en europeisk stormakt. Det jagiellonske dynasti hersket over Polen og Litauen (som på denne tiden også omfattet dagens Ukraina og Belarus). En sidegren av dynastiet var konger av Böhmen og Ungarn frem til 1526, da Ludvig II av Ungarn ble slått av osmanerne i slaget ved Mohács, noe som førte til at jagiellonerne mistet herredømmet over Ungarn og Bøhmen.
Union med Litauen
Ved Lublinunionen i 1569 ble personalunionen mellom Polen og Litauen omdannet til en realunion, og Det polsk-litauiske samveldet ble dannet.
I denne perioden ble det innført et system der monarken i unionen ble valgt av parlamentet, kalt Sejmen. Sejmen besto av alle Polens og Litauens adelige. De adelige hadde det avgjørende ordet i økonomiske spørsmål, og kongen kunne ikke lage nye rettsregler eller lover uten godkjennelse av Sejmen. Utover på 1600-tallet ble det slik at ethvert medlem av forsamlingen kunne nedlegge veto mot et forslag, et såkalt liberum veto. Polen lå på denne tiden mellom tre stridige stormakter, Russland, Preussen og Østerrike, som alle gjorde sitt hver for seg til å fyre under enhver splittelse og uenighet i forsamlingen. Styrt av en «polsk riksdag» ble staten fullstendig handlingslammet, og det gikk raskt nedover med landet. Polen ble et av kampstedene under den store nordiske krig og den etterfølgende polske tronfølgekrig i årene 1733-1738.
På slutten av det 18. århundre mistet Polen sin uavhengighet etter tre delinger i 1772, 1793 og 1795. Polens territorium ble da delt mellom Russland, Østerrike og Preussen.
Et delt Polen
Wienerkongressen gav mesteparten av hertugdømmet til den russiske tsaren. Området fikk nå navnet Kongress-Polen. Kongress-Polen fikk en egen forfatning, egen hær og begrenset autonomi. I tillegg ble deler av de tidligere prøyssiske områdene tilbakeført til Preussen som Storhertugdømmet Posen.
Etter et polsk opprør i 1830-31 mistet Kongress-Polen sine særrettigheter. Etter et nytt opprør i 1863 i kjølvannet av det russiske nederlag i Krimkrigen ble Kongress-Polen fullstendig oppløst, og området ble innlemmet i det russiske imperiet.
Polen i mellomkrigstiden
Etter at første verdenskrig gjorde slutt på de russiske, tyske og østerrikske imperiene, kunne Polen igjen bli uavhengig.
Under ledelse av Józef Piłsudski ble den andre polske republikk proklamert på samme dag som våpenstillstanden ble inngått, 11. november 1918. Landets grenser ble imidlertid ikke endelig fastlagt før i 1921, etter polakkenes seier i Den polsk-sovjetiske krig, særlig gjennom Slaget ved Warszawa. Polens grenser ble omstridte. I øst ble de trukket mye lenger mot øst enn den såkalte Curzonlinjen, som var den foreslåtte grensen før krigen. Dette førte til at Polen fikk en betydelig ukrainsk og belarusisk minoritet.
I vest ble Wielkopolska innlemmet i Polen etter et opprør mot den tyske garnisonen i Poznań (Posen). Øvre Schlesien ble delt mellom Tyskland og Polen etter en folkeavstemning. Det mest kontroversielle var imidlertid opprettelsen av Den polske korridor, som ga Polen adgang til havet og havnebyen Gdynia. En del av Vestpreussen med byen Gdańsk (Danzig) ble gjort til en fristad under polsk suverenitet, på tross av det tyske flertallet i regionen. Dette førte til at Østpreussen ble adskilt fra resten av Tyskland.
Polen under andre verdenskrig
Den 1. september 1939 ble Polen invadert av tyske styrker, noe som ble startskuddet til den andre verdenskrig. Den tyske overmakten ble for stor, og da Sovjetunionen invaderte østfra i forståelse med Tyskland den 17. september, var krigen definitivt tapt.
Polens østlige provinser ble innlemmet i Sovjetunionen etter det polske nederlaget. Store polske områder i vest ble annektert av Tyskland, og folk fra både øst og vest ble fordrevet til de sentrale delene av Polen. Disse restene av Polen ble til det såkalte Generalguvernementet, en konstruksjon laget for å utnytte Polens økonomi og arbeidskraft til tysk fordel.
En polsk eksilregjering i London ble opprettet, og under dens ledelse ble en geriljahær, Armia Krajowa, opprettet for å slåss mot den tyske okkupasjonsmakten.
Etterhvert som den tyske krigslykken snudde, rykket Den røde armé vestover. Da den ved månedsskiftet mai/juni hadde nådd fram til østre bredd av elven Wisła ved Warszawa, tok den polske motstandsbevegelsen sjansen på å gjøre opprør mot tyskerne. Dette opprøret ble slått ned mens den sovjetiske hæren sto passiv i utkanten av byen. Som hevn for opprøret beordret Adolf Hitler at byen skulle legges i grus.
Under krigen ble flere tyske konsentrasjonsleirer opprettet på okkupert polsk territorium. Den mest kjente av disse er masseutryddelsesleiren Auschwitz. Her ble fanger fra hele Europa fraktet, i hovedsak jøder. Polen hadde Europas største jødiske befolkning før krigen; av disse døde mellom to og tre millioner under holocaust.
I forbindelse med krigens slutt ble Polens grenser endret nok en gang. Sovjetunionen beholdt det meste av territoriet som var erobret i 1940, men som erstatning fikk Polen overta Tysklands østlige provinser Pommern, Schlesien og det meste av Øst-Preussen frem til den såkalte Oder-Neisse-linjen langs elvene Odra og Nysa. Polakker fra de østlige polske provinsene ble overflyttet til de nye vestlige provinsene, etter at tyskerne som bodde der ble fordrevet vestover.
Et kommunistisk Polen
Etter krigen tok kommunistene makten i Polen. På Jaltakonferansen var Polen lovet frie valg, men da valget kom i 1947 var valgprosessen fullstendig kontrollert av kommunistpartiet PPR. Ikke overraskende vant kommunistene en stor seier, noe som førte til at de kunne etablere et regime fullstendig under deres kontroll.
I 1948 ble sosialister og kommunister tvunget til å slå seg sammen i PZPR, det polske forente arbeiderparti. Dette partiet erstattet PPR og det sosialistiske partiet PPS.
I 1952 fikk Polen en ny grunnlov. Landet ble omdøpt til Folkerepublikken Polen, og PZPR fikk en totalt dominerende posisjon i polsk politikk og samfunnsliv. Det ble etablert et parlament og holdt valg, men de andre politiske partiene ble i praksis kontrollert av PZPR. Den virkelige makten lå i politbyrået og sentralkomitéen.
Etter Stalins død i 1953 og Nikita Khrusjtsjovs påfølgende oppgjør med stalinismen (kjent som avstalinisering) håpet mange polakker på friere tider. I juni begynte arbeidere i Poznań en streik på grunn av dårlige arbeidsforhold og lave lønninger, noe som senere spredde seg til andre deler av landet. Regjeringen måtte etterhvert gi etter, og den reformvennlige Władysław Gomułka ble valgt til ny leder, uten at Moskva ble konsultert. En rasende Khrusjtsjov truet med invasjon, og Gomułka måtte gi seg. Den polske oktober, som opprøret ble kalt, ble gradvis glemt etterhvert som ting roet seg og regjeringen fortsatte den gamle linjen.
I 1978 ble erkebiskopen av Kraków, Karol Wojtyła, valgt til pave under navnet Johannes Paul II. Den nye paven var en sterk motstander av kommunistregimet og ble et samlende symbol for det polske folket i dets kamp for reformer.
Utover på 1980-tallet ble fagorganisasjonen Solidaritet (Solidarność) ledende i kampen mot regimet. Under ledelse av elektrikeren Lech Wałęsa fra Gdańsk ledet Solidaritet en bred allianse bestående av alt fra den katolske kirke til intellektuelle mot kommunistregimet.
Under Jaruzelskis styre ble det krise i økonomien, og stadige streiker i kombinasjon med Mikhail Gorbatsjovs perestrojka og glasnost førte til at regjeringen etterhvert måtte gi opp sitt maktmonopol og forhandle med lederne for Solidaritet. I april 1989 ble forbudet mot Solidaritet opphevet, og Solidaritet fikk lov til å delta i det halvfrie parlamentsvalget den 4. juni samme år.
Polen etter kommunismens fall
Valget sommeren 1989 førte til et pinlig tap for kommunistene. Når Polens andre politiske partier samtidig brøt med PZPR, førte det til at journalisten Tadeusz Mazowiecki ble Øst-Europas første ikke-kommunistiske statsminister siden andre verdenskrig. Like etterpå gikk PZPR i oppløsning innenfra og valgte å oppløse seg selv i januar 1990.
I presidentvalget ved årsskiftet 1990-91 vant Lech Wałęsa en klar seier. Han utnevnte den liberale Jan Krzysztof Bielecki til ny statsminister. Wałęsa-regjeringen prøvde å reformere økonomien i retning av en markedsøkonomi, og fikk internasjonal støtte til dette da Det internasjonale pengefondet slettet 50 % av Polens nasjonalgjeld på 33 milliarder dollar.
Polens nye politiske system, uten en parlamentarisk sperregrense, gjorde det vanskelig å danne noen handlekraftig regjering. 29 forskjellige partier var representert i Sejmen, der det største partiet UD hadde bare 14 % av stemmene. I denne perioden hadde til og med tullepartiet Partiet polske ølvenner 16 mandater i parlamentet.
I juni 1992 fikk Polen sin første kvinnelige statsminister, Hanna Suchocka. Suchockaregjeringen ble en suksess, og frem til valget i september 1993 gjennomførte den en omfattende privatisering av de statlige virksomhetene.
Ved presidentvalget i 1995 ble Wałęsa utfordret av reformkommunisten Aleksander Kwaśniewski. Etter en kontroversiell valgkamp ble valget vunnet av Kwaśniewski med 52 % av stemmene mot Wałęsas 48 %. Wałęsa ble rasende over tapet og nektet senere å delta i seremonien som markerte starten på presidentperioden til Kwaśniewski.
I mars 1999 ble Polen tatt opp som medlem i NATO. Sammen med Ungarn og Tsjekkia var Polen det første av landene fra den tidligere Warszawapakten som ble med i denne forsvarsalliansen. I 2004 ble Polen også medlem i Den europeiske union.
Utenrikspolitisk har Polen de senere årene lagt seg på en USA-vennlig linje. Polske styrker har blant annet deltatt i den amerikanskledede invasjonen av Irak.
Liste over kommuner i delstaten Aguascalientes
Den meksikanske delstaten Aguascalientes består av 11 ''' kommuner (municipios):
Mabel av Oranien-Nassau
Mabel Martine Wisse Smit, født Mabel Martine Los, prinsesse av Oranien-Nassau, grevinne av Oranien-Nassau, jonkvrouwe van Amsberg (født i Pijnacker 11. august 1968) var gift med dronning Beatrix av Nederlands andre sønn, prins Johan Friso av Oranien-Nassau.
Hun er datter av Henk Loos og Flos Kooman, og har to yngre søstre. Faren døde da hun var ni år gammel, og da moren giftet seg med Peter Wisse Smit i 1984 tok Mabel stefarens etternavn.
Da hun ble forlovet med prins Johan Friso av Nederland i 2003, kom det snart for en dag at hun hadde hatt relasjoner til mafialederen Klaas Bruinsma, og det ble derfor ikke søkt om tillatelse til ekteskapet. Prins Johan Friso ga avkall både på sin tittel og arverett, og paret giftet seg 24. april 2004.
Prins Johan Friso og prinsesse Mabel er foreldre til to døtre, grevinne Luana av Oranien-Nassau, jonkvrouwe van Amsberg, som ble født den 26. mars 2005 og grevinne Zaria av Oranien-Nassau, jonkvrouwe van Amsberg som ble født den 18. juni 2006. De bor for tiden i London.
Sambandsbataljonen
Sambandsbataljonen (SBBN) er en kampstøtteavdeling i Hærens Brigade Nord og har som hovedoppgave å tilby samband mellom brigadens avdelinger og brigadeledelsen, samt å drifte brigadens kommandoplasser.
Bataljonen er delt inn i tre kompanier; Telekompaniet (TKP), Radiokompaniet (RKP) og Kommandoplasskompaniet (KKP). Sambandsbataljonen er stasjonert i Heggelia leir på Bardufoss med et kompani på Rena.
Historie
SBBN ble etablert i 1996 som del av 6. divisjon, og førte tradisjonen videre etter Sambandskompaniet i Brigaden i Nord-Norge. Sambandskompaniet i Brig N ble etablert allerede i september 1955, etter hjemkomst av Tysklandsbrigaden.
SBBN var i tiden 1996 – 2009 organisert på en optimal måte for å utdanne vernepliktige mannskaper og å trene befalet i avdelingen. I 2004 ble SBKP/FIST-H med hurtig reaksjonsevne (HRF) overført bataljonen fra SBUKS på Jørstadmoen. Sommeren 2009 ble det gjort endringer i strukturen som endte i halvårlig beredskapsevne med alle sambandstjenestene organisert i SBKP A med primært vervet personell, samt SBKP B og SBKP C med vernepliktige mannskaper. Omorganiseringen er også gjort med tanke på å gi hver mannskapskontingent bedre utdanning gjennom hele året, samt gi mulighet for å overføre mannskaper til beredskapsavdelingene i SBBN etter halvveis gjennomført førstegangstjeneste.