cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cypridinodes rumex
Gruppen Cypridinidae har arter med mykt skall (carapax) på overkroppen (thorax) og lang ytter-gren (i stedet for lang inner-gren) på andre antenne-par. Det særegne for artene er at antennen sitter på et feste med en nebb-liknende utvekst (rostrum). Individene er små.
160th Special Operations Aviation Regiment (Airborne)
160th Special Operations Aviation Regiment (Airborne) er et regiment i U.S. Army opprettet som Task Force 158 i 1981, i kjølvannet av den mislykkede Operation Eagle Claw. Regimentet har som oppdrag å gi helikopterstøtte til spesialstyrker og konvensjonelle styrker. Det består av hærens beste flyvere, helikoptermannskap og støttepersonell. Alle offiserer er frivillige, mens vervede soldater enten er frivillige eller plassert i regimentet av hærens personellkommando. Frem til 2013 var flyverstillinger i regimentet forbeholdt menn.
Cypridinodes rumex
Taksonomisk plassering av gruppen
Taksonomien til muslingkrepsene er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. Skillene mellom de ulike gruppene av muslingkreps er usikre, og stort sett basert på morfologi snarere enn molekylær analyse. En vanlig oppdeling anerkjenner muslingkreps som en av seks ulike klasser av krepsdyr. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life: - og detaljene gis etter WoRMS-databasen.
160th Special Operations Aviation Regiment (Airborne)
Det er fire bataljoner i regimentet, i tillegg til en stab. Sjefen er av obersts grad.
Lorenzo Mangiante
Lorenzo Mangiante (født 14. mars 1891, død 16. juni 1936) var en italiensk sportsutøver som deltok under de olympiske leker både i 1912 i Stockholm og i 1920 i Antwerpen.
Mangiante ble olympisk mester i turn under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i mangekamp foran Ungarn. Det var fem lag fra fem nasjoner som var med i konkurransen som ble avholdt på Stockholms stadion. Det var mellom 16 og 40 deltakere på hvert lag. Åtte år senere, under OL 1920 i Antwerpen vant han sin andre olympiske gullmedalje, også denne gangen i mangekamp for lag.
Jürgen Becker
Jürgen Becker (født 10. juli 1932 i Köln) er en tysk lyriker, prosaist og hørespillforfatter.
Becker har mottatt flere priser, blant annet Georg Büchners pris i 2014.
Jan Lochbihler
Jan Lochbihler (født 3. mars 1992) er en sveitsisk skytter som konkurrerer i rifle.
Han representerte Sveits under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 14 i 50 meter liggende.
Harald H. Soleng
Harald Heimtun Soleng (født 24. desember 1962) er en norsk fysiker. Han er siden 2010 senior prosjektingeniør ved Kongsberg Defence & Aerospace.
Han studerte realfag ved Universitetet i Oslo, og tok cand. scient. graden i 1987. Året etter mottok han sammen med Øyvind Grøn H.M. Kongens gullmedalje ved Universitetet i Oslo for prisoppgaven «Universets første sekund».
Han forsvarte sin dr. philos. grad i fysikk ved universitetet i Oslo 1991 på en avhandling om gravitasjonsteorier med krumning og torsjon. Senere arbeidet han ved University of Pennsylvania, Nordisk Institutt for Teoretisk Atomfysikk (NORDITA) og CERN der han blant annet arbeidet med domenevegger i supergravitasjon, før han gikk over til programmering og algoritmeutvikling for oljeindustrien ved Norsk Regnesentral i 1997. Fra 2010 har han arbeidet for Kongsberg Defence & Aerospace.
I 2021 fikk han Universitetsforlagets lærebokpris sammen med Eva Hadler Vihovde for lærebokideen «Praktisk programvaretesting for utviklere», som resulterte i boken Plettfri kode: Hvordan forhindre feil i programvare.
Amurleopard
Beskrivelse
Amurleoparden skiller seg fra de andre leoparder gjennom å være fysisk større og kraftigere. Den har dessuten kraftigere pels og et flekkmønster med større avstand mellom flekkene. Pelsbekledningen varierer i lengde mellom en sommerpels på cirka 2,5 cm og en vinterpels på opp mot 7,5 cm.
Kroppslengden er normalt 95-167 centimeter. Hannen veier typisk 32-48 kg, men kan bli opp mot 60-75 kg tung. Hunnen veier typisk 25-43 kg.
Det er også beskrevet en genetisk variant av amurleopard som kalles sibirsk leopard (P. p. amurensis). Den vitenskapelige betegnelsen, P. p. amurensis, regnes nå som et synonym til P. p. orientalis.
Utbredelse
Under 1800-tallet hadde amurleoparden ett utbredningsområde fra Khabarovsk i nord til Beijing i syd. Idag forekommer dette dyret bare i fjellområdene i Primorjeregionen i sydøstre Russland, i det forskerne nå tror den kan være utdødd i Korea og Kina.
Bestanden av amurleopard i Primorje kraj er stabil, etter at denne ble isolert fra to andre populasjoner for omkring 30 år siden. Disse to populasjonene død trolig ut på 1970-tallet, som følge av tap av habitat. Mellom 1970- og 1983 mistet leoparden 80 prosent av habitatet sitt på grunn av avskogning.
I amurleopardens utbredelsesområde har forskere estimert at det også finnes omkring 400 sibirtigere. Studier indikerer imidlertid at økningen i tigerpopulasjonen i det sørvestlige området ikke har hatt negativt påvirkning på leopardbestanden.
I tillegg til de omkring 30 amurleopardene som overlever i vill tilstand finnes det anslagsvis 200 slike leoparder som lever i fangenskap, hvorav fire befinner seg i Københavns Zoo.
Atferd
Amurleoparden livnærer seg på flere ulike dyr. Det kan sies at dyret er en altmulig-eter som spiser alt fra insekter, som f. eks. biller, og til større hovdyr. Amurleopardens bytte utgjøres mest av små til mellomstore hjortedyr som sikahjort og rådyr. Også villsvin er et vanlig byttedyr for amurleoparden.
Som andre leoparder jakter denne underarten alene. Byttet bæres vanligvis opp i et tre før det blir spist.
Amurleoparder i dyreparker viser bevis for at det er en topp i fødsler sent på våren/forsommeren. Etter en drektighetsperiode på rundt 12 uker, blir ungene født i kull på 1-4, med et gjennomsnittlig kull på drøyt 2. Ungene vil bo hos sin mor i inntil to år før de blir helt uavhengige. Hunner blir kjønnsmodne i en alder av 3-4 år.
I vill tilstand vil en amurleopard leve i 10-15 år, men kan nå 20 år i fangenskap.
Trusselbildet
Nedgangen i bestanden skyldes hovedsakelig ulovlig jakt for pelsens og skjelettets skyld. Ben fra amurleoparden brukes i tradisjonell asiatisk medisin. Dessuten trues underarten av skogsrydding. Amurleopardens viktigste bytte som utgjøres av ville hovdyr har blitt skjøvet til side av tambuskap. Derfor tvinges amurleoparden til å livnære seg på disse, og senere blir den jaget og forfulgt av mennesker. Hele bestanden trues dessuten av innavl ettersom det finnes så få individer. Ungene kan derfor ha feil eller være ufruktbare. Også ungenes dødelighet blir på den måten høy.
I dyreparker finnes det idag 170 amurleoparder som stammer fra ni individer. Dessuten er det ikke sikkert om en av hannene som tilhørte disse ni eksemplarene virkelig var en amurleopard.
IUCN lister underarten som kritisk truet (critically endangered).
Stift Sankt Florian
Stift Sankt Florian er et kloster i kommunen (marktgemeinde) Sankt Florian, nær Linz i den østerrikske delstaten Oberösterreich. Klosteret inngår i augustinerordenen. Stiftskirken er viet Jomfru Marias opptagelse i himmelen, er pfarrkirche og Basilica minor. I 2021 feiret klosteret dets 950-årige tilstedeværelse i Sankt Florian. Også stiftets guttekor, St. Florianer Sängerknaben, feiret sitt 950-årsjubileum i 2021.
Komponisten Anton Bruckner startet som korgutt i Stift Sankt Florian og var fra 1845 til 1855 lærer og organist i kirken.
Adolf Hitler ønsket å bygge et «Bruckners Bayreuth» av Stift Sankt Florian, og omgjøre klosteret til et kultur- og konferansesenter, med stiftskirken som konsertsal. Planene omfattet også ombygging av orgelet. Da de fordrevne klostermedlemmene vendte tilbake, gjennomførte de ombyggingen av orgelet.
Cypridinodes plax
Cypridinodes plax er en art i slekten Cypridinodes som er en av tretten slekter i familien Cypridinidae. Den igjen er en av fem familier innenfor ordenen Myodocopida, under klassen av muslingkreps som er små krepsdyr. Mye av den tidlige forskningen, inklusive beskrivelsen av Myodocopida-gruppen, er gjort av den norske marinbiologen og havforskeren Georg Ossian Sars.
Gruppen Cypridinidae har arter med mykt skall (carapax) på overkroppen (thorax) og lang ytter-gren (i stedet for lang inner-gren) på andre antenne-par. Det særegne for artene er at antennen sitter på et feste med en nebb-liknende utvekst (rostrum). Individene er små.
Taksonomisk plassering av gruppen
Taksonomien til muslingkrepsene er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. Skillene mellom de ulike gruppene av muslingkreps er usikre, og stort sett basert på morfologi snarere enn molekylær analyse. En vanlig oppdeling anerkjenner muslingkreps som en av seks ulike klasser av krepsdyr. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life: - og detaljene gis etter WoRMS-databasen.
Guido Romano
Guido Romano (født 1888, død 1916) var en italiensk turner som deltok under tre verdensmesterskap i, og de olympiske leker både i 1908 i London og i 1912 i Stockholm.
Under VM 1909 i Luxembourg ble han verdensmester i ringer, da han kom på delt 1.-plass med Marco Torrès. I tillegg fikk han bronse i lagkonkurransen og 5.-plass i den individuelle mangekampen.
Romano ble olympisk mester i turn under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i mangekamp foran Ungarn. Det var fem lag fra fem nasjoner som var med i konkurransen som ble avholdt på Stockholms stadion. Det var mellom 16 og 40 deltakere på hvert lag.
Han døde som soldat i første verdenskrig, under Trentino-offensiven.
Eggehakk
Eggehakk er en klassisk matrett basert på egg. Eggene, som er basisingrediensen, hardkokes og hakkes sammen med majones, salt og pepper. Eggehakk forveksles ofte med eggerøre som er rå egg som stekes i panne, ofte med gressløk.
Wuhu (Wuhu)
Wuhu (kinesisk: 芜湖县; pinyin:  Wúhú Xiàn) er et fylke i provinsen Anhui i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Wuhu.
Thomas Mathis
Thomas Mathis (født 25. april 1990) er en østerriksk skytter som konkurrerer i rifle.
Han representerte Østerrike under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 15 i 50 meter liggende.
I’m Happy Just to Dance With You
«I'm Happy Just to Dance with You» er en sang av The Beatles som ble skrevet av Lennon/McCartney. Den ble først utgitt på albumet A Hard Day's Night som ble utgitt 26. juni 1964 i USA og 10. juli 1964 i Storbritannia. Disse to utgavene av A Hard Day's Night har ikke helt likt innhold av sanger. Videre ble den utgitt 20. august 1964 som b-side på singlen I'll Cry Instead.
Oslo domkirke
Oslo domkirke, tidligere Vår Frelsers kirke, er en korskirke ved Stortorvet i Oslo sentrum. Den sto ferdig i 1697, er hovedkirke for Oslo bispedømme og menighetskirke for Oslo domkirkes menighet. Samtidig er kirken landets rikskirke, og benyttes av kongehuset og staten ved offisielle begivenheter som vielser og gravferder.
I’m Happy Just to Dance With You
John Lennon skrev mesteparten av «I'm Happy Just to Dance with You» spesielt for at George Harrison skulle få slippe til på vokal i deres første film A Hard Day's Night (Lignende tilfelle skjedde året i forveien med «Do You Want to Know a Secret»). Lennon fikk hjelp av Paul McCartney til å skrive den ferdig. Lennon følte selv at han aldri kunne ha sunget sangen.
Oslo domkirke
Kirken skiftet navn fra Vår Frelsers kirke til Oslo domkirke i anledning Oslo bys 900-årsjubileum i 1950.
I’m Happy Just to Dance With You
«I'm Happy Just to Dance with You» ble innspilt 1. mars 1964 som var en søndag. Dette var første gang de jobbet i studio på en søndag. Fjerde tagning ble brukt til pålegg av vokal/kor og en afrikansk tromme. To dager i forveien hadde The Rolling Stones oppnådd en hit med Buddy Holly sangen «Not Fade Away». Deres versjon var Bo Diddley inspirert. Muligens var dette inspirasjonen til at Lennon spilte rytmegitaren sin à la Diddley.
Oslo domkirke
Den nåværende kirken er den tredje domkirken i Oslos historie. Kirkebygget ble reist som erstatning for Hellig Trefoldigheds kirke, som i sin tid hadde erstattet St. Hallvards domkirke. Oslo domkirke er delvis bygget av materialer fra de tidligere kirkene.
Deudorix
Deudorix er en slekt av glansvingene som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
I’m Happy Just to Dance With You
The Beatles fremfører «I'm Happy Just to Dance with You» i filmen A Hard Day's Night hvor Harrison mimer sin vokal samtidig som han spiller akustisk gitar. Man ser ellers at Lennon spiller som Bo Diddley.
Oslo domkirke
Oslo domkirke har gjennomgått flere omfattende endringer. De viktigste er ombyggingen i 1850-årene, foretatt under ledelse av arkitekt Alexis de Chateauneuf med Heinrich Ernst Schirmer som byggeleder, og Arnstein Arnebergs restaurering frem mot 900-årsjubileet i 1950.
Deudorix
Utseende
Små til middelsstore (vingespenn 25-55 millimeter) stjertvinger med litt tilspissede forvinger. Bakvingen ender vanligvis i en tynn stjert, selve bakhjørnet er litt klubbeformet uttrukket. Oversiden er gjerne metallisk blå eller rødoransje, undersiden mer eller mindre brunlig, sjeldnere grønn.
Oslo domkirke
Domkirken har hatt en lang rekke markante prester og organister; enkelte av dem virket i kirken i en menneskealder og satte sitt preg på menigheten. I parken utenfor kirken er det reist minnesmerker over to av dem: Wilhelm Andreas Wexels, som var prest i kirken fra 1819 til han døde i 1866, og Ludvig Mathias Lindeman, som var organist og kantor i 47 år, frem til sin død i 1887.
Deudorix
Levevis
Larvene lever på en lang rekke ulike busker og trær.
Oslo domkirke
De tidligere kirkene
Den første domkirken i Oslo var Hallvardskatedralen, eller St. Hallvards domkirke, ved Oslo torg i Gamlebyen. Den ble oppført under kong Sigurd Jorsalfare i første halvdel av 1100-tallet i romansk stil og senere utvidet flere ganger i gotikk. I nesten 500 år var dette den viktigste kirken i byen. Ruinen inngår i Ruinparken i Gamlebyen. Ruinparken strakte seg imidlertid opprinnelig lengre sydover, og den sydlige delen av Hallvardskatedralen ligger nå under et betonglokk anlagt i forbindelse med utvidelsen av Bispegatas østre forlengelse i 1960-årene.
Deudorix
Utbredelse
Slekten er utbredt i tropisk Afrika, Sørøst-Asia og Australia.
Systematisk inndeling
thumb|300px|Deudorix dinochares
Oslo domkirke
De tidligere kirkene
Denne byens andre domkirke ble skadet i bybrannen i 1686, men ikke verre enn at den kunne ha vært reparert. De militære myndighetene forlangte den imidlertid revet, fordi den lå for nær Akershus festning. Da byens voller ble nedlagt på samme tid, ble det besluttet å bygge byens tredje domkirke utenfor byen.
Planleggingen av Vår Frelsers kirke
Planleggingen av den nåværende domkirken, Vår Frelsers kirke, kom først langsomt i gang rundt 1690. Det var knapt med penger til finansieringen. 30. januar 1692 ble det nedsatt et utvalg med mandat å forberede bygging av ny domkirke i byen. Utvalget besto av Henrik Adeler, som var amtmann i Bratsberg, og generalveimester Anders Boyesen. Hva disse to måtte ha foretatt seg, har imidlertid ikke satt noen spor.
Byens borgermester Johan Pedersen Bergmann tok så saken i egne hender og satte i gang en pengeinnsamling ved å sende rundt gavebøker til borgerne i byen. I tillegg måtte alle kirker i landet gi sin del. Dette monnet ikke, så Bergmann måtte reise til København, hvor han var i flere måneder for å overtale kongen til å yte tilskudd til prosjektet, noe som til slutt lyktes.
Etter at man hadde fått anvist tomten, ser det ikke ut til at noe skjedde før visestattholder Just Høeg skrev til stattholder Ulrik Fredrik Gyldenløve i april 1693 og tilbød seg å overta og stå for byggearbeidet. Høeg mente han kunne klare å reise grunnmuren og noe av veggen med det beløpet han hadde til rådighet, men betvilte at summen ville rekke til innredning eller glassarbeider. Høeg hadde en del materialer fra Hellig Trefoldighetskirke, men i rede penger hadde han kun 5,500 riksdaler. Til sammenligning kostet det 39,336 riksdaler å reise sistnevnte kirke i 1630-årene.
I 1694 sendte Høeg tegninger av den nye kirken til kongen i København for godkjennelse. De ble returnert med en usignert bedømmelse, som muligens er skrevet av den norske generalbyggmesteren Lambert van Haven. Tegningene er utført i Christiania, men det fremgår ikke hvem som har stått for dem. Arno Berg nevner flere mulige kandidater i sin bok Vår Frelsers kirke, blant annet, Anthony Coucheron, overkonduktør Johan Stokhoff og generalkvartermester Storm. Ingeniøroffiser Anthony Coucheron arbeidet på denne tiden med befestningene på Akershus festning og kan ha vært den som sto bak. Han døde imidlertid i 1689.
Det ble inngått kontrakter med byens murermestere, og etter hvert kom byggearbeidet i gang. Det meste av håndlanger- og dagarbeidet ble utført av kvinner. Dette fremgår av kirkevergens bygningsregnskaper.
Kirkebygningen
Kirken ble reist på en liten fjellknaus mellom daværende Store og Lille Voldport, i østenden av det som senere skulle bli Stortorget. Grunnsteinen ble lagt ned av visestattholder Just Høeg i 1694.
I tillegg til at man hadde lite penger var det knapphet på byggematerialer. Man benyttet derfor stein fra restene av Hellig Trefoldigheds kirke og antakelig også fra Hallvardskatedralen. Kirken ble enklere utført enn disse to. Ytterveggene ble murt som kistemur med en kjerne av grov stein og mørtel mellom regelmessig murverk i fasaden og interiøret. Det ytre murverket var etter ordre fra myndighetene i København murt av «Leydenske mopper» fra Nederland, som ble regnet for mest værbestandig. 142 000 «mopper» ankom fra Leiden høsten 1694. Denne typen teglstein fikk på grunn av leirens beskaffenhet og brenningsprosessen overveiende gule løpersider og røde koppsider (kortsider). Med datidens vanlige kryssforband fikk murverket vekselvis røde og gule skifteganger. Stripeeffekten er fremdeles tydelig på det originale murverket, som nå står umalt. Dette «stripete» utseendet ble høyt verdsatt i samtiden, for stripene ble fremhevet med rød og gul kalkmaling på nesten alle murhus - også på murverk av ensfarget tegl. Grunnmuren ble malt blå.
Thomas Edward Gullickson
Thomas Edward Gullickson (født 14. august 1950 i Sioux Falls i Sør-Dakota i USA) er en katolsk erkebiskop tilknyttet det pavelige diplomati. Etter tjeneste på tre kontinenter ble han nuntius - pavelig ambassadør - til tolv karibiske øystater, så til Ukraina, og til sist til Sveits og Liechtenstein.
Oslo domkirke
Kirkebygningen
Kirken ble innviet 7. november 1697 av biskop Hans Rosing, selv om den på langt nær fremsto som ferdig. I ministerialboken er det ført inn følgende:
Thomas Edward Gullickson
Bakgrunn
Thomas Edward Gullickson kommer fra en amerikansk melting pot-familie. Da hans far møtte hans mor endte det med at han konverterte til hennes katolske tro. Thomas var den eldste av deres åtte barn. Slektsrøttene var fra Norge, Irland (både protestantisk og katolsk) og Tyskland.
Oslo domkirke
Kirkebygningen
I forbindelse med at kirken ble ferdigstilt i 1720-årene ble taket dekorert innvendig med skymalerier. Disse maleriene ble dekket over med perlegrått allerede i 1775.
Thomas Edward Gullickson
Prest
Thomas Gullickson ble etter de prestelige filosofi- og teologistudier presteviet den 27. juni 1976 i sin hjemby, som er bispesete. Ordinerende biskop var Lambert Anthony Hoch. I 1985 tok han doktorgrad i kirkerett ved det pavelige universitet Gregoriana med dissertasjonen ''The diocesan bishop. Moderator and sponsor of the ministry of the word. A comparative study of Tridentine legislation and the 1983 code of canon law''.
Oslo domkirke
Nordre sakristi
I 1699 ble det nordre sakristiet bygget på etter initiativ av Christian Muus. Muus var på dette tidspunkt stiftsprost i Christiania. Sakristiet ble brukt av domkapitlets administrasjon. I det murte trappehuset er monogrammene til Frederik IV og Gyldenløve murt inn sammen med årstallet 1699. Arno Berg skriver i Vår Frelsers kirke at årstallet er 1696.
Thomas Edward Gullickson
Pavelig diplomat
Gullickson begynte den 1. mai 1985 i Den hellige stols diplomatiske tjeneste og virket først i tur og orden i Rwanda, Østerrike, Tsjekkoslovakia, Jerusalem/Israel og Tyskland. Man ble monsignore 30. juni 1986 og prelat 21. november 1997.
José de Ribera
José de Ribera (født 1591, død 1652) var en spansk maler.
Thomas Edward Gullickson
Nuntius, erkebiskop
Den 2. oktober 2004 utnevnte pave Johannes Paul II ham til titularerkebiskop pro hac vice av Polymartium og til apostolisk nuntius for Trinidad og Tobago, Bahamas, Dominica, St. Kitts og Nevis og St. Vincent og Grenadinene. Han mottok bispevielsen av erkebiskop Giovanni Lajolo, sekretær i Statssekretariatet, den 15. desember samme år; medkonsekrerende biskoper var Robert James Carlson og Paul Vincent Dudley. Samme dag ble han bestilt til nuntius for Trinidad og Tobago, Antigua og Barbuda, Barbados, Bahamas, Dominica, Grenada, Guyana, Jamaica, St. Kitts og Nevis, St. Lucia, St. Vincent og Grenadinene, såvel som Surinam. Han var tillike apostolisk delegat til Antilles Episcopal Conference.
Pave Benedikt XVI kalte ham 21. mai 2011 til apostolisk nuntius i Ukraina. Han tok over etter erkebiskop Ivan Jurkovič som var blitt utnevnt til nuntius til Russland 19. februar 2011. Etter desidert og markant pro-ukrainske ytringer i offentligheten ble han før vanlig termin flyttet fra denne posten.
Den 5. september 2015 utnevnte Pave Frans ham til apostolisk nuntius i Sveits og i Liechtenstein med sete i Bern.
Gullickson bekjentgjorde i oktober 2020 at han ville gå av i slutten av 2020 og flytte til Sioux Falls. Pave Frans innvilget hans aldersbetingede fratreden den 31. desember 2020.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Zhao Shengbo
Zhao Shengbo (født 14. april 1982) er en kinesisk skytter som konkurrerer i rifle.
Han representerte Kina under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 17 i 50 meter liggende.
José de Ribera
Han var født i Valencia, men flyttet i voksen alder til Italia, der han ble påvirket av den dramatiske behandlingen av lys og skygge i maleriene til Caravaggio og hans etterfølgere.
Oslo domkirke
Nordre sakristi
Innvendig har sakristiet fortsatt opprinnelige takmalerier med skyformasjoner. Disse er fra rundt 1720 og er sannsynligvis malt av Claus Scavenius. På skyformasjonene er det malt figurer som viser fire av kardinaldydene: «Justitia», «Prudentia», «Fides» og «Spes». På veggene henger en stor samling bispeportretter.
Glassmalerier
Domkirken har glassmalerier fra forskjellige epoker, av ulike kunstnere og plassert både i selve kirkebygningen og i kapellet, som ble reist av Arnstein Arneberg.
Glassmaleriene i koret er av Emanuel Vigeland og var en gave til kirken i 1910. Flere kjente personer i samtiden var med på å bekoste dem, blant annet Haakon VII og dronning Maud. De syv glassmaleriene har motiver som går fra venstre mot høyre. På det første er en fremstilling av Jesu fødsel, og det siste viser hans gjenkomst.
Også glassmaleriet ved siden av kororgelet er av Emanuel Vigeland; det er fra 1916 og viser Jesus som tolvåring i tempelet.
Arno Berg nevner også at to glassmalerier av Jones & Willis ble satt opp i korgavlen i 1903. De to glassmaleriene har korsfestelsen og oppstandelsen som motiv. De ble dekket til under Arnstein Arnebergs restaurering i 1950-årene og avdekket igjen ved siste restaurering 2006–2010.
Også glassmaleriene i kapellet var en gave fra kommandør Gade. De er opprinnelig fra 1400-tallet og har hørt til St. Ouen-kirken i Rouen. Denne kirken ble bombet under andre verdenskrig, og et av glassmaleriene derfra ble solgt til William Randolph Hearst. Etter Hearsts død ble det solgt på auksjon til kommandør Gade, som gav det til Oslo domkirke. Det opprinnelige glassmaleriet ble delt opp i tre motiver, og det er satt inn inskripsjoner til minne om blant annet Gade. Et av vinduene er tilegnet kronprinsesse Märtha.
Inventar
Domkirkens barokkinventar med altertavle og prekestol kom på plass i kirken allerede i 1699. Begge er påbegynt av en ukjent nederlandsk kunstner som reiste fra oppdraget før det var fullført. Både altertavlen og prekestolen ble derfor ferdigstilt i akantusstil av norske treskjærere under ledelse av Lars Sivertsen.
Altertavlen
Kirsten Toller, en rik enke bosatt i byen, gav 500 riksdaler til utføringen av altertavlen og den ble utstyrt med hennes families våpenskjold.
Altertavlen er utført i skåret, bemalt og forgylt tre og måler 828 cm x 557 cm x 150 cm. Tavlen og de enkelte elementene den består av, har blitt endret flere ganger i årenes løp. Den har blitt utsatt for stor slitasje blant annet som følge av flere flyttinger. Den sto i domkirken i årene 1700-1850, så ble den lagret først på kirkeloftet og så på brannvaktens loft frem til 1901. Fra 1901 til 1903 var den stilt ut på Norsk Folkemuseums kulturhistoriske utstilling for deretter å bli utstilt i Kunstindustrimuseet i Oslo frem til 1925. Da ble den overført til Prestenes kirke - dagens Majorstuen kirke - hvor den sto til 1944. Fra 1944 var den lagret i Tingelstad kirke inntil den kom tilbake til Oslo domkirke for godt i 1950.
Kunstneren som utførte altertavlen, har gitt personene som fremstilles et sydlandsk utseende og store neser. Dette har senere blitt endret slik at disiplene ikke lenger har krumme neser, men ser nordiske ut.
Altertavlen er utført i to deler; motivet på den nederste delen er nattverden, mens Kristus på korset med Maria og Johannes er motivet på den øverste delen. På toppen av altertavlen står den seirende Kristus.
Nattverden
Nattverden er tredimensjonal, med Jesus og apostlene samlet rundt bordet. Jesus sitter på langsiden bakerst og på hver side av han sitter fire disipler, et par av de andre sitter ved bordendene. Disippelen Johannes sitter nærmest til venstre for Jesus; han har lent seg så langt inn mot høyre at han dekker Jesu overkropp. Judas sitter foran bordet, på høyre side i.bildet
Både disiplene og Jesus er kledd i grønne og brune kapper pyntet med kraver og belter som er forgylt.
Scenen viser Jesus med hevet høyre hånd, og disiplenes forferdede ansiktsuttrykk tyder på at kunstneren har villet fremstille øyeblikket da Jesus sier: «En av dere skal forråde meg». Den eneste av disiplene som er fremstilt helt uanfektet er Judas. Han sitter med ryggen til Jesus og med pengepungen i hånden.
Vektløfting under Asialekene 2002
Vektløfting under Asialekene 2002. Vektløfting var en av flere sporter under Asialekene 2002 i Busan i Sør-Korea. Konkurransene ble avviklet i perioden 30. september til 10. oktober. Det ble konkurrert i åtte vektklasser for menn og sju for kvinner. 143 utøvere fra 30 nasjoner deltok og Kina ble beste nasjon med ni gullmedaljer foran Kasakhstan med to.
Oslo domkirke
Toppstykket
Tavlen er smykket med to par utskårne forgylte vinger. De som er montert utenfor nattverdsscenen er formet som blomstrende akantusranker, disse fletter seg inn i hverandre. På utsiden av korsfestelsesscenen er utskjæringene utformet som vinranker med drueklaser og blader.
Prekestolen
Prekestolen har rike utskjæringer med engler og akantus. Den har oppgang og himling og følgende mål; høyde ca. 120 cm, diameter 188 cm og høyden på akantusfeltet er 85 cm. Oppgangen måler 120 cm x 250 cm. Himlingens diameter utgjør 270 cm. Prekestolen er utført i bemalt og forgylt tre.
Over himlingen på prekestolen sees kong Christian Vs monogram. Dette er en kopi; originalen eies av Folkemuseet. På en stolpe bak stedet presten står under prekenen, henger et timeglass med fire sylindre. Den viser kvarter, halvtime, tre kvarter og en hel time. Timeglasset var tidligere plassert på forsiden slik at menigheten kunne følge med på hvor lenge prekenen varte. Kongen hadde fastsatt at prekenen ikke skulle overskride en time.
I fronten er det montert en plakett hvor det er skrevet: «Når himmel og jord og alt forgår, Gudsord og løfte til evig står.» Prekestolen var en gave til kirken fra madam Roll og Zacharias Gran.
Døpefonten
Det er noe uklart om kirken hadde døpefont de første årene. Dagens font kom til kirken i 1720-årene og var en gave fra rektor ved Oslo katedralskole, Jacob Rasch. Fonten er i akantusbarokk, utført i tre som er forgylt og malt. Den er datert til 1721 og måler 91 x 63/79 cm.
Det hersker usikkerhet rundt hvem som har utført døpefonten. På domkirkens hjemmeside fremgår det at den er laget av Torsten Ottersen Hoff. I en rapport fra Norsk institutt for kulturminneforskning utarbeidet i 2001/2002 etter restaurering av inventaret fremgår det at den er tilskrevet Lars Sivertsen.
Opprinnelig hørte det et dåpshus til døpefonten, men dette har forsvunnet. Den eneste omtalen av utseendet man kjenner til er klokker Bastian Svendsens beskrivelse fra 1851:
Kongestolen
Kongestolen ble opprinnelig bygget i 1700 i forbindelse med et besøk av Frederik IV, og den fikk kongens navnesiffer på tronhimmelen over. Navnesifferet var flankert av to løver. Den er senere endret og restaurert, men har hele tiden hatt samme plassering i kirkerommet. Initialene viser i dag H7 for kong Haakon VII. Denne endringen ble gjort rundt 1950. Etter at Norge kom i union med Sverige i 1814, ble det foretatt endringer med kongestolen under ledelse av arkitekt Jørgen Gerhard Løser. Navnesifferet til Frederik IV som hadde vært plassert over kongestolen i mer enn hundre år, ble fjernet. Karl II fikk sitt monogram i stedet malt «paa en Blikplade omgivet av et smukt Løvværk». Selve kongestolen ble malt lyseblå og trukket innvendig med rødt stoff.
Karl II besøkte aldri Norge og fikk ikke sett kongestolen. Han døde i 1818 og da overtok Karl III Johan.
Under Karl III Johan ble den opprinnelige kongelosjen revet og det ble satt inn en ny etter tegninger av byggmester Jacob Edvard Flintoe, bror av maleren Johannes Flintoe. Maleren selv var svært aktiv med i prosjektet, og det antas at han sto for de mer avanserte oppgavene. Kongestolen fikk et klassisk utseende. Den ble utført på Bærums Verk. Arno Berg beskriver kongestolen slik: Kobberstikkeren og maleren Heinrich August Grosch tilbød seg å utføre malerarbeidet på kongestolen og fikk til slutt oppdraget, selv om kirkevergen hadde uttalt at han tvilte på Grosch «da jeg ikke kiender noget til manden eller mig er bekient hvorvidt han er duelig eller ikke.» Innvendig ble det hengt opp grønne silkegardiner som ble pyntet og holdt til siden med gullsnorer.
Orglene
Domkirkens første orgel ble bygget i 1702 av svensken og var en gave til kirken fra Casper Herman Hausmann. Orgelet ble ganske snart ansett som ubrukelig og i 1722 ble det sendt en henvendelse til orgelbygger Lambert Daniel Kastens i København, men han hadde ikke anledning på det tidspunkt. Først i august 1726 kom Kastens til Christiania. Han bygget et nytt orgel, som han mente seg ferdig med allerede i april året etter. Deler av ornamentikken ble utført av Torsten Ottersen Hoff.
Orgelet ble en kostbar affære. Om man regner alle utgifter med, kom det på mye over 4,000 riksdaler. Kirken hadde lånt penger av katedralskolen til orgelutgiftene, men de strakk ikke til, så man måtte i tillegg låne penger fra velstående borgere. Orgelet ble tatt i bruk første gang i 1729 av kirkens organist Johan Frederik Clasen.
Orgelet ble skadet etter restaureringen i 1850-årene og ble skiftet ut i 1883. Oppdraget med å bygge et nytt orgel til kirken gikk til den norske orgelbyggeren August Nielsen, som hadde orgelfabrikken August Nielsens orgelfabrikk i Oslo. Dette orgelet fikk kort levetid og snart var man i gang med å planlegge et nytt. Denne gangen var det den tyske orgelfabrikken E.F. Walcker som fikk oppdraget og orgelet sto ferdig i kirken i 1930.
Det nåværende orgelet er bygget av Ryde & Berg Orgelbyggeri i 1997, til kirkens 300-årsjubileum. Kastens' orgelfasade benyttes fremdeles.
Det nye instrumentet har 53 registre, tre manualer og pedal. Hovedverket spilles fra den nederste manualen, positivet spilles fra den midterste manualen, svellverket spilles fra den øverste manualen og pedalverket spilles på pedalen.
I tillegg til hovedorgelet finnes to mindre orgler i domkirken. De er også bygget av Ryde. Det ene står i koret og omtales som kororgelet. Verket har 16 stemmer og tremolo. Fasaden er tegnet av arkitekt Ulf Oldæus og er utseendemessig tilpasset kirkens barokkinventar. Oldæus har også tegnet korstolene.
Det tredje orgelet er et flyttbart kisteorgel fra 1985 med fire stemmer.
Benker, stoler og gallerier
Allerede da kirken ble innviet, eller kort tid etter, var det benker i kirken. For øvrig har kirkerommet trolig fremstått som relativt nøkternt. Fem navngitte snekkere utførte stolene og arbeider på dørene for 500 riksdaler. Innelukkede stoler langs veggene omtales også, uten at det fremgår hvor mange det var. Det var vanlig at folk som ville ha lukkede stoler selv måtte betale og besørge byggingen av stolene, så de bevarte regnskapene har derfor ingen opplysninger som kan bringe klarhet på dette punkt. Men sannsynligvis har det vært en del lukkede stoler, for glassmesteren fikk 89 riksdaler og 2 ort, en relativt stor sum, for arbeidet han utførte med å sette inn vinduer i stolene.
Årene da Bartholomæus Deichman var biskop i Christiania, fra 1712 til 1730, ble en tid med stor aktivitet og byggevirksomhet i kirken. Det var også i denne perioden Kastens orgel ble installert og hvelvet dekorert med skymalerier, som sannsynligvis ble utført av Claus Scavenius. Deichman fikk satt i gang og fullført store utsmykkingsprosjekter, og gallerier ble reist både for utleie og for gratis adgang.
Øvrig inventar
«L'ultima Cena» – Nattverden – er en sølvskulptur av den italienske billedhuggeren Arrigo Minerbi. Den ble laget i 1930 og gitt som gave til Nasjonalgalleriet av forretningsmannen Einar Nilssen. Skulpturen kom til domkirken i 1950. Scenen skildrer Jesus som dypper et stykke usyret brød, og skal til å gi det til den som kommer til å forråde han. Kunstneren har selv uttalt om verket:
Skulpturen er i 2/3-s størrelse, 2,8 meter lang og 0,8 meter bred. Den er støpt i sølv og veier ca. 300 kilo.
Av øvrig inventar sees Maria-skulpturen i tre som er et verk av Turid Angell Eng og var en gave til kirken i forbindelse med 300-årsjubileet i 1997.
I tillegg til dåpsfatet fra Hellig Trefoldigheds kirke har domkirken bevart de tre lysekronene som henger i midtgangen, en stor alterkalk og disk og fire eller fem bispeportretter fra denne kirken. Også de to store tinnlysestakene som står plassert på alteret stammer derfra. Fra Hallvardskatedralen finnes alterkalk og disk samt brødeske. I tillegg fire eller fem av portrettene som henger i sakristiet.
Restaureringen i 1770-årene
Den første store hovedreparasjonen av eksteriøret startet på midten av 1770-årene og fortsatte i flere år fremover. Det synes som man har brukt store pengebeløp på det barokke interiøret, mens det utvendige har forfalt. Den opprinnelige gule og røde malingen har ikke blitt vedlikeholdt og kirken ble hvitmalt. Videre ble både taket og gesimsene reparert. Utseendemessig fremsto kirken slik man ser det på John William Edys akvatint fra 1800.
Alexis de Chateauneufs ombygging (1848–1850)
Domkirken ble bygget om i årene 1848–1850 etter planer av arkitekt Alexis de Chateauneuf. Interiøret ble omskapt i nygotikk og det gamle inventaret fjernet, tårnet ble forhøyet og utstyrt med en rikere tårnhjelm og fikk renessansespiret som siden har vært karakteristisk for kirken. Ved påmuringen ble det brukt rød tegl i større format istedenfor den mindre røde og gule nederlandske teglsteinen i de eldre delene, noe man kan se på de forskjellige delene av tårnet.
På samme tid fikk man anbrakt en ny kongeinngang på sydsiden.
Chateauneuf var ikke begeistret for den barokke prekestolen og klarte på planleggingsstadiet ikke å bestemme seg for om han skulle beholde den, fjerne den helt eller prøve å forandre den. Han fikk tilsendt en tegning av prekestolen og det avgjorde saken; han anså den som «bondeagtig Makværk» og den måtte bort.
Prekestolen som ble satt inn i domkirken i stedet for den gamle var tegnet av Chateauneuf selv, og utført av snekkermester Traulze. Den hadde nisjer med utskårne figurer utført av billedhugger Christopher Borch. Etter at det opprinnelige inventaret kom tilbake til domkirken ble denne prekestolen flyttet til Vestre Aker kirke i Oslo hvor den står fremdeles (per 2012).
Sannsynligvis brukte kirken den gamle døpefonten de første årene etter Chateauneufs endringer. I 1871 ble den byttet ut med en stående dåpsengel i marmor, utført av Ole Fladager i Roma. Fladager rakk ikke å ferdigstille engelen før han døde, og det gjenstående arbeidet ble utført av andre etter at den kom til Oslo.
Arnstein Arnebergs ombygging (1933–1951)
I årene 1933–1951 ble kirken restaurert under ledelse av arkitekt Arnstein Arneberg. Da ble den nygotiske innredningen fjernet og det opprinnelige inventaret brakt tilbake. I himlingen ble de illuderte hvelvribbene erstattet av Hugo Lous Mohrs store takmaleri. Arneberg tegnet også kapellet på sydsiden av kirken. Restaureringen var ferdig til byens 900-årsjubileum i 1950.
Takmaleriene
De modernistiske takmaleriene i domkirken dekker alle fire hvelv og ble utført av Hugo Lous Mohr i årene 1936–1950. Før arbeidet tok til, ble den gamle dekorasjonen fjernet og Mohr begynte å utføre sitt kunstverk i egg-olje-tempera på det opprinnelige underlaget. Under krigen måtte han selv holde høns for å få egg til malingen sin. Motivene er bygget over de tre trosartiklene, med en strålende sol i midten med inskripsjonen Gloria in excelsis Deo – Ære være Gud i det Høyeste.
Restaureringen 2006–2010
Kirken ble restaurert på nytt i årene 2006–2010, etter at det var avdekket omfattende fuktskader i bygningen. Restaureringsarbeidet ble ledet av sivilarkitekt Marianne Vedeler Gulliksen på oppdrag fra Kirkelig fellesråd.
Det var bevilget 130 millioner kroner til restaureringen av kirkebygget, pluss 24 millioner som var øremerket konservering av Hugo Lous Mohrs takmalerier. En tilleggsbevilgning gjorde at sluttprisen for hele restaureringsarbeidet ble på 165 millioner kroner. Skadene på kirken var større enn antatt, og det ble fokusert på å sikre fundamentet og takkonstruksjonen. Restaureringen av Mohrs takmalerier måtte utsettes, med unntak av de tre gavlveggene, blant annet fordi man ikke fant en metode for å redde dem. Beløpet som var bevilget til dette formålet måtte dessuten omdisponeres til nødvendige reparasjoner av takkonstruksjonen. Restaurering av krypten med gravmonumentene ble heller ikke ferdigstilt, men de høye radonverdiene ble redusert til under grenseverdien og man valgte å bygge om krypten til et arrangementslokale med serveringskjøkken og ventilasjon.
I tillegg til takreparasjonene og sikring av fundamentet ble det skiftet ut teglsten i fasadene, smijern og spir ble restaurert, inneklimaet i kirkerommet ble stabilisert og det ble utført reparasjoner av gulvet. Veggene i trapperommene og krypten ble renset for diffusjonstett maling og kalket. Det elektriske anlegget ble fornyet, lysekronene ble trukket om og det ble lagt inn nytt brannvarslingsanlegg. Man fjernet også to blendinger i koret og avdekket to glassmalerier fra 1903 som var blitt dekket til under Arnebergs restaurering.
Tårnet
Domkirken har hatt tårn siden den ble reist, men det har vært lavere og annerledes i utforming enn dagens tårn. En tegning av Gerhard Schøning fra 1775 viser sannsynligvis den opprinnelige tårnavslutningen.
Under Chateauneufs ombygging ble tårnet forhøyet og forsynt med en bronsekuppel. Innvendig ble det samtidig laget et vaktrom i kuppelen, med åtte vinduer, hvor brannvaktene holdt utkikk hele døgnet.
Tårnuret
Tårnuret er noen år yngre enn selve kirken, men det er landets eldste kirkeurverk som fortsatt er i bruk. Før uret kom på plass var det murt inn et solur i sydveggen av tårnet, men dette viste jo ikke klokkeslett i dårlig vær. Den svenske urmakeren Jørgen Jørgensen Elg tilbød seg i 1706 å utføre et kirkeur. Han var blitt dømt til døden for falskmynteri, og satte som betingelse for å lage uret at han ble benådet, noe magistraten ikke kunne gå med på. Det gikk derfor noen flere år før det ble samlet inn penger til et ur blant byens borgere.
I 1718 kom uret fra England med urmaker Allen, som straks satte i gang med å installere det. Til å hjelpe seg fikk han en kleinsmed ved navn Erich Christophersen. Arbeidet med å montere kirkeuret pågikk i noen uker. Den engelske urmakeren mottok 1 riksdaler per dag i lønn, mens Christophersen ikke fikk betalt. Etter at urmakeren hadde returnert til hjemlandet, ville imidlertid ikke uret gå, og den norske smeden måtte streve i lang tid for å få orden på det. Han ble til slutt belønnet og ansatt som urpasser med en lønn på 25 riksdaler årlig. Senere ble lønnen forhøyet og Christophersen hadde stillingen til han døde i 1754, over 80 år gammel.
David Higgins
David Higgins (født 27. juni 1994) er en amerikansk skytter som konkurrerer i rifle.
Oslo domkirke
Klokkene
Tolvklokka fra 1688 er støpt av Fr Meier, veier 800 kg og lyder F1. Kvarterklokka fra 1774, støpt av Michael Troschel er 450 kg og lyder G1. Femklokka fra 1768 er 250 kg og Lyder C2.
David Higgins
Han representerte USA under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 38 i 50 meter liggende.
Oslo domkirke
Klokkespillet
Domkirken har 48 klokkers carillon (konsertklokkespill) øverst i tårnet mot Stortorvet. Klokkespillet ble innviet i 2003 med spillekabinett fra Olsen Nauen og Apollo II fra Clock-o-Matic. 36 av klokkene spiller ritorneller, time- og kvarterslag på klokkespillsautomatikken via magnethammere. Under selve klokkene er det et lydisolert spillekabinett med stokklaviatur for konsertspill. Instrumentet er transponert til G1 og favner fire oktaver opp til tonen G5.
Klokkene er fra Olsen Nauen Klokkestøperi og var en gave til domkirken fra Ørnulf Thorbjørn Myklestad etter han hørte om en bortkommen gave til Oslo domkirke; Norges første klokkespill står i Stavanger domkirke fra 1922. En sum ble donert til klokkespill allerede i 1923 men dette ble aldri oppført. Det nåværende klokkespillet ble innviet av klokkenist Vegar Sandholt i 2003 og menighetsrådet vedtok en prøveordning med time- og kvarterslag over Stortorvet i desember 2016 ved Brynjar Landmark. Det spiller ritorneller fra kl 07 til 24, disse skiftes til jul, påske og høytidsdager.
Tilsammen veier klokkene mer enn 4 tonn; den største veier 680 kilo og den minste 14. Den største klokken har en inskripsjon hvor blant annet giverens navn er nevnt. Rundt bronsekuppelen er det åtte metalluker som pr 2019 fortsatt ikke har lukeåpnere. En analyse av lydforholdene til klokkespillet er utført av klokkenist Laura Marie Rueslåtten (diplomeksamen, den Skandinaviske Klokkenistskolen, Løgumkloster 2008).
Domorganist Rolf Karlsen var første byklokkenist i Oslo rådhus (1955 -). Til Oslo bys 1000-års jubileum i 2000 ble det bestilt nye rådhusklokker og Vegar Sandholt ble tilsatt som byklokkenist. Vegar Sandholt var den første fra Norge som tok solisteksamen i carillon. Som dirigent for Oslo Domkirkes guttekor ble han oppmerksom på en testamentarisk gave til Domkirkens klokkespill fra 1922 og var helt instrumental i å spore og igangsette nåværende konsertklokkespill i Domkirken.
Brannvakten
Domkirken var lenge den høyeste bygningen i byen, og et godt utkikkspunkt for en brannvakt. Ved påbyggingen av tårnet i 1850 ble det etablert et vaktrom 80 meter og 197 trinn over bakken. Vaktrommet ligger i bronsekuppelen der hvor den smalner av, og har åtte små vinduer mot alle kanter av byen. Her holdt tårnvaktene døgnutkikk.
Selve brannstasjonen lå i dagens menighetskontorer i bygningen ut mot Karl Johans gate. Dette var byens hovedbrannstasjon fra 1855 til 1941. Brannskudd og klokkeklang varslet brann til byens befolkning. Et rødt flagg be heist ut av vinduet i tårnet om dagen, og en tent fakkel om natten, i brannens retning.
Brannhistorisk forening har pusset opp vaktrommet. Det var i bruk fra 1851 til 1903. Etter som bygningene rundt ble høyere ble tårnets betydning i brannberedskapen svekket, og med moderne teknologi ble vaktrommet gammeldags og overflødig. Under 2. verdenskrig brukte den tyske okkupasjonsmakten vaktrommet som utkikkspost etter engelske fly.
Krypten
Casper Hermann Hausmann hadde vært gift med Karen Toller. Hun ble også gravlagt her, det samme ble deres sønn Frederik Ferdinand og hans ektefelle. Disse sarkofagene er også bevart. Inn til gravkammeret var det også her smijernsporter. Casper Hermann Hausmanns sønn Frederik Ferdinand hadde testamentert penger til vedlikehold av gravkammeret og som en garanti for at det skulle bevares. Men da det ble forbud mot begravelser i kirkene i 1805 gjaldt det også begravelser i kjelleren og bestemmelsen ble håndhevet relativt hardt. I 1818 begynte man å fjerne gravkapellene og det oppsto skader på flere av gravminnene. Det ble i tillegg plassproblemer etter at kistene fra gravkapellene på selve kirkegården også var blitt flyttet ned i krypten. I 1860 var nesten alle gravminnene ødelagt.
Først i 1896 ble det tatt grep for å ordne opp. Da ble rommet under nordre sakristi satt i stand, og hit flyttet man sarkofagene og kistene, blant annet Hausmanns sarkofag og syv av kistene fra Ankers gravkapell på kirkegården. Her ligger blant annet Bernt Anker og ektefellen Matthia. Flere barn og voksne ligger også her, blant dem medlemmer av familien Collett. Barnekistene fra familien Ankers gravkapell ble gravlagt på Vår Frelsers gravlund og tyve kister med voksne, som man ikke fant ut hvem var, ble lagt i en fellesgrav.
I 1988 ble krypten pusset opp og gravd mer ut. Det ble lagd lokaler som blir brukt til utstillinger, konserter, foredrag og menighetsarbeid som kirkekaffe.
Kirkegården
Ved byggingen av Vår Frelsers kirke ble byens kirkegård anlagt omkring kirken. Fram til 1805 hadde de rikeste familiene sine graver i krypten i kirken; dessuten hadde familiene Collett, Leuch, Vogt, Anker og Elieson egne gravkapeller på kirkegården. På Jacob Munchs gouache fra ca. 1820 ser man fra Lille Kirkebakke ut mot Kirkebakken – dagens Karl Johans gate. Tre av domkirkens fire gravkapeller som lå ut mot Kirkebakken er med, disse er fra venstre mot høyre; familien Colletts gravkapell, familien Vogts kapell og helt til høyre familien Leuchs kapell. Det fjerde kapellet – det Elieson-Ankerske – er ikke med på bildet.