cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gammeltestamentlige apokryfer
Skriftene
Det finnes ikke ett entydig utvalg av apokryfe skrifter som kan beskrives som det uomtvistede autoriserte utvalget. Den romersk-katolske kirke regner med 8 skrifter, mens andre kirkesamfunn har andre utvalg i sin kanon. Listen nedenfor av åtte skrifter, to tillegg og fire «andre skrifter» er basert på det samme utvalget som finnes i de to nyeste norske utgavene. I innledningen til den norske 2010-utgaven, skrev teolog og førsteamanuensis i religionsvitenskap Dagfinn Rian: ''«Det som kunne savnes i dette utvalget, dersom man ser økumenisk på det, er Tredje Makkabeerbok. I en ortodoks bibelutgave ville denne normalt være med blant de deuterokanoniske bøker.»''
Der bøkene vil være skilt ut som en egen bolk i protestantiske bibelutgaver, vil de ikke være utskilt i for eksempel katolske bibler. Der vil da for eksempel Salme 151 komme sist i Salmenes bok, ikke som et eget avsnitt i tillegget, slik det er i Det Norske Bibelselskaps utgaver som har med disse skriftene.
Tekstenes opprinnelse og tematikk
De fleste tekstene antas å være skrevet i perioden mellom 300 f.Kr. og 100 e.Kr., i en periode som i bibelvitenskapelig språkbruk kalles «mellomtestamentlig». I jødisk perspektiv er dette en periode mellom Tanákh (som det riktignok er uklart når var ferdig skrevet og redigert, men ca. 100 f.Kr. kan være en antagelse. ) og den nye talmudiske litteraturen, som begynte med Misjna (ca. år 200).
Perioden faller sammen med hellenistisk jødedom. Den preges av at jødenes tro og trosutøvelse ble utfordret, først gjennom okkupasjonen av Judea under Aleksander den store og det etterfølgende Selevkid-dynastiet (som ble besvart av makkabeernes opprør), dernest gjennom økt assimilasjon og kulturmøter og til sist ved at Jerusalem og tempelet ble ødelagt i år 70.
Som i det kanoniske Gamle testamentet kan man dele inn tekstene i de deuterokanoniske bøkene i sjangrer, som samsvarer med dem man finner blant bøkene i GT. Blant bøkene finner man historiebøker, som Første- og Andre Makkabeerbok, som forteller om forsøket på å hellenisere jødefolket i 175–167 f.Kr. og motstanden mot dette som ble ledet av Makkabeerbrødrene.
Det er visdomslitteratur som Siraks bok, et skrift forfattet på hebraisk av en vismann i Jerusalem før helleniseringen satte inn, og Visdommens bok, som forsøker å forene impulser fra gresk filosofi og jødisk fromhetsliv. Tobits bok, en fortelling om jødisk fromhet i diasporaen, og Judits bok, en fortelling om hvordan Judit dreper assyrernes hærfører, kan kalles historiske romaner eller noveller. Det er liturgiske tekster i tillegget til Daniel og i Salme 151, og til slutt finner man et apokalyptisk skrift i Fjerde Esra.
Ulike versjoner av kanon
Kristendommen arvet idéen om en kanon av hellige tekster fra jødedommen. Skrifter som ikke inngår i noen kanon, omtales dermed som apokryfe eller «utenforstående». I Talmud snakkes det om skrifter som «gjør hendene urene».
Den jødiske historikeren Josefus taler om 22 bøker. Denne kanontenkningen finnes også hos biskopen Athanasius av Alexandria. På Athanasius' liste av 22 bøker i Det gamle testamente finnes imidlertid Baruks bok og Jeremias brev. Athanasius navngir samtidig fem av de deuterokanoniske bøker og to nytestamentlige apokryfer (Didaké og Hermas' hyrde) som han mente at ikke var en del av den bibelske kanon, men som ble anbefalt «av Fedrene» som oppbyggelig lesning for nyomvendte. Bibelen i den tidlige kirke inkluderte alltid, med varierende grad av anerkjennelse, bøker som i dag kalles for deuterokanoniske.
Ved reformasjonen avviste Martin Luther at bøkene hører med til Bibelens kanon. Med henvisning til at den jødiske kanon ikke har dem med, ble de først hensatt til en egen del mellom Det gamle testamente og Det nye testamente, og senere fjernet helt fra de fleste protestantiske utgaver. Luther skal ha sagt at «Apokryfer, det er bøker som ikke kan anses likestilt med Den hellige skrift, men som likevel er nyttige og gode å lese.» Jean Calvin var derimot kritisk til dem, og i Westminster Confession slår man fast at bøkene ikke er guddommelig inspirert, ikke er med i kanonen og dermed ikke har noen autoritet i kirken eller skal bli brukt på noen annen måte enn andre menneskelige skrifter.
Den anglikanske kirke regner Tredje og fjerde Esra som en del av sin kanon. I Den ortodokse kirke omtales bøkene som deuterokanoniske, eller som anagignoskomena, det vil si «lesbare». I en russisk-ortodoks katekisme som ble vedtatt i 1839, ble bøkene utelatt fra Bibelens kanon. I en uttalelse fra 1972 regnes følgende tekster som anagignoskomena: Judit, Tredje Esra, 1–3 Makk, Tobit, Sirak, Visdommen, Jeremias brev og Baruk. Noen bibelutgaver tar i tillegg med Manasses bønn, Salme 151, Fjerde Esra og Fjerde Makkabeerbok. Noen andre ortodokse kirker, slik som Den etiopisk-ortodokse kirke, regner også andre bøker inn i sin kanon.
Virkningshistorie – Det nye testamente
Sitatene fra Det gamle testamente i Det nye testamente er hentet fra den greske Septuagintautgaven – som både inneholder de deuterokanoniske bøker og andre apokryfer. Septuaginta var i omfattende grad akseptert og benyttet av gresklesende jøder på det første århundre, selv i romersk Judea, og det er derfor naturlig at teksten ble den mest benyttede blant de tidlige kristne, som var hovedsakelig gresktalende.
Det nye testamente har ingen direkte sitater fra apokryfene, men hentyder flere ganger til dem, og anvender felles tankegods. I Brevet til hebreerne henspilles det i 1:3 til Visdommens bok 7:26, mens 11:35 refererer 2. Makk 6:18–7.42. Jakobs brev 1:19 gjengir innholdet fra Sirak 5:11, mens Jesus' ord i Matt 11:28–30 kan minne om ord i Sirak 51:23–27. Rådene hans i Lukas 12:33 ligger nært Tobits råd til sin sønn Tobias i Tobits bok. Andre forfattere i oldkirken siterer også apokryfene, og Paulus viser nær kjennskap til Visdommens bok i Romerbrevet , og siterer også hedenske, greske skribenter og filosofer.
Virkningshistorie – nyere tid
Selv om tekstene ikke var en del av kanon, fikk de fortsatt «anvendelse innenfor protestantismen som oppbyggelsesbøker, moralkodekser og, ikke minst, som trøstebøker med motgang og dødsfall». Pontoppidans forklaring, Sandhed til gudfrygtighed (1737), inneholder 1520 sitat fra apokryfene, særlig fra Siraks bok. Martin Rinckarts salme «Nå la oss takke Gud» (1636) er diktet over Sirak 50:22f. Tekst fra Visdommens bok brukes i Den svenske kirkes gravferdsliturgi, mens tekst fra Manasses bønn finnes i Den norske kirkes tidligere bønn for bots- og bededag. Metodistkirken bruker flere tekster fra apokryfene i sin liturgi.
Den finske forfatteren Aleksis Kivi hentyder til Tobits bok i sin Bygdeskomakerne (1864), mens Zacharias Topelius har et kapittel kalt «Judit og Holofernes» i sitt verk Fältskärns berättelser (1853–). Carl Michael Bellman (1740–95) siterer fra apokryfene i flere av sine bibelparodier. Miltons dikt Det tapte paradis siterer særlig fra Fjerde Esra, mens Shakespeare siterer apokryfene omkring åtti steder, særlig i Kjøpmannen i Venedig og Kjært besvær forgjeves.
Fortellingene om Tobit, Judit, Susanna (fra Tillegg til Daniels bok) og Daniels kamp med dragen var populære motiv for billedkunstnere både i renessansen og barokken. De finnes også i nordisk folkekunst, som i de svenske «dalmålninger». I en ortodoks lærebok i ikonmaling finnes rettledning for avbildning av Daniel og dragen, Susanna, Judits drap på Holofernes, Tobits bok og Jesajas himmelfart.
Litteratur
I Norge ble bøkene først utgitt i 1891, i forbindelse med den første oversettelsen til norsk av hele Bibelen. De ble gjenutgitt på moderne norsk i 1988. Det Norske Bibelselskap utga i 1994 en utgave av Bibelen med de apokryfiske bøker.
Kuusamo
Kuusamo (utt: K o samå) er en by og kommune i landskapet Norra Österbotten i Finland. Kommunen grenser til nabokommunene Taivalkoski i Norra Österbotten, Posio og Salla i Lappland og Suomussalmi i Kajanaland. I øst har kommunen grense mot Russland.
Kommunen ble grunnlagt i 1868 og stedet fikk bystatus i 2000. Kommunen, som har snaut 17 000 innbyggere, er et kjent vintersportssted. Finlands største hoppbakke – Rukatunturi-bakken - ligger ved tettstedet Ruka omtrent 20 kilometer nord for kommunesenteret. I samme område finner man også kommunens høyeste punkt Valtavaara, 492 meter over havet.
Kakadueciklide
Kakadueciklide er en art i gruppen Apistogramma. Det er en liten ferskvannsfisk som finnes i Amazonas og omkringliggende elver. Den lever av små virvelløse dyr. Hannen kan bli opptil 8 cm lang, hunnen sjelden mer enn 5 cm.
Akvaristikk
Kakadueciklide er en populær akvariefisk som finnes i flere oppdrettsvarianter. Den regnes som en dvergciklide. Kakadueciklide holdes gjerne i harem med én hann og to-tre hunner. Akvariet bør romme minst 60 liter. Den foretrekker bløtt, surt vann med en temperatur på 24-28 °C.
Transmetro
Transmetro er det norske navnet på tegneserien «Transmetropolitan» skrevet av Warren Ellis og tegnet av Darick Robertson. Serien ble i Norge utgitt i bladet Inferno, som ble lagt ned før serien rakk å bli fullført.
Handling
Handlingen i Transmetro foregår i en ikke navngitt storby en gang i fremtiden. Hovedpersonen er spaltisten Spider Jerusalem, som må dra ned fra sitt tilfluktsted i fjellene og inn til byen for å oppfylle en kontrakt med sin forlegger. Han gjenopptar jobben som spaltist i «The Word», som byens største avis.
Jerusalem driver oppsøkende journalistikk og er i opposisjon til alle etablerte autoriteter, og befinner seg ofte i klammeri med styresmaktene. Metodene hans er mildt sagt uortodokse, og innebærer både avlytting, trusler og utpressing.
Gjennom serien driver Ellis skarp satire rettet mot bl.a. politikk, religion, vitenskap og populærkulturen. Ved at handlingen er lagt til fremtiden abstraheres og overdrives dagligdagse situasjoner og resultatet er både humoristisk og tidvis også ganske skremmende.
Stirling
Stirling (skotsk-gælisk: Sruighlea) er en by i sentrale Skottland. Byen er klynget rundt en stor festning og en gammel bydel fra middelalderen. Stirling er et senter for lokale myndigheter, høyere utdannelse, detalj- og engroshandel, og lettere industri. I henhold til folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning på 45 750 innbyggere, mens det større rådsområdet for Stirling har en befolkning på 90 247 for samme år, beregnet til 91 580 i 2014. De fleste i befolkningen er lokalisert i byens sørøstlige hjørne, i byen Stirling og i det omliggende området.
Stirling har en betydningsfull og stolt historie som kongerikets Skottlands gamle hovedstad og var en kongelig burgh fram til 1975. I 2002, som en del av dronning Elisabeths gulljubileum ble Stirling gitt status av by. Opp gjennom historien har Stirling vært åsted for dramatiske hendelser i Skottlands historie, blant annet slaget ved Stirling Bridge i 1297. Opprinnelsen til byens navn er usikker. En populær etymologi foreslår at det har sin opprinnelse i et skotsk-gælisk begrep for slagmark. Andre kilder antyder at det har sin opprinnelse i et brytonisk navn i betydningen «Melyns hus/bolig».
Historie
Arkeologi har sporet en bosetning i Stirling tilbake til steinalderen. Siden Romerriket okkuperte de britiske øyer har Stirling vært et betydningsfullt sted på grunn av dens høyde som var lett å forsvare og som det siden ble reist en festning på, Stirling Castle. I tillegg lå Stirling strategisk plassert i forhold til elven Forth. Det er antatt at Stirling var festningen Iuddeu eller Urbs Giudi hvor Oswiu av Northumbria ble beleiret av Penda av Mercia i 655 slik som det er blitt nedtegnet hos krønikeskriveren Bede og andre samtidige annaler.
En ferge og senere en bro over elven til Stirling og deretter en havn gjorde stedet til et knutepunkt for handel og brakte rikdom og innflytelse. Byen fikk charter som kongelig burgh av kong David I av Skottland på 1100-tallet. Charteret ble senere ratifisert av senere monarker hvor byen da ble referert til som Strivelyn.
Under Skottlands langvarige kriger med England ble betydelig slag utkjempet ved Stirling. Andrew Murray og William Wallace nedkjempet engelskmennene i 1297 i slaget ved Stirling Bridge, og ved en landsby rett ved i 1314 sto skottenes konge Robert Bruce som seierherre i utgangspunktet de overlegne hærstyrkene til Englands konge Edvard II i slaget ved Bannockburn.
Byen har to latinske mottoer som begge var plassert på de første seglene som burgh hvorav man har bevart ett fra 1296:
I nærheten av festningen står Det Hellige Kors' kirke (Church of the Holy Rude ) og som er byens mest betydningsfulle historiske bygning. Kirken ble ombygd på 1400-tallet etter at Stirling brant ned i en katastrofal brann i 1405. Kirken er den eneste overlevende kirke i Storbritannia, unntatt Westminster Abbey, som har hatt en kroning. Den 29. juli 1567 ble babysønnen til Maria I av Skottland kronet som Jakob VI av Skottland her. Han ble senere også konge av England som Jakob I. Kulehull fra Oliver Cromwells tropper i løpet av borgerkrigen er fortsatt synlig på kirkens tårn og bygning.
I løpet av borgerkrigen tok slaget ved Stirling (1648) midt i Stirling by den 12. september 1648.
Festningsverket fortsatte å spille en strategisk militær rolle i løpet av 1700-tallets jakobittopprør. I 1715 feilet jarlen av Mar å ta kontroll over festningen. I januar 1746 erobret hæren til Charles Edward Stuart byen, men klarte ikke å erobre festningen. Da hæren trakk seg tilbake og nordover sprengte de kirken til St. Ninians hvor de hadde lagret ammunisjon. Kun kirkens tårn overlevde og kan fortsatt bli sett i byen.
Økonomisk har elven Forth og havnen gitt støtte til handel, inkludert handel med te fra India og handel med tømmer fra Østersjøen. Da jernbanen ble utbygd var det begynnelsen med sjøfartens nedgang og på midten av 1900-tallet ble havnen nedlagt.
Olympia (Washington)
Olympia er hovedstad i delstaten Washington i USA og administrasjonssentrum for fylket Thurston County. I 2000 hadde byen 42 514 innbyggere.
Gustav Knepper kraftverk
Gustav Knepper kraftverk  er et varmekraftverk i delstaten Nordrhein-Westfalen i det vestre Tyskland. Det har en installert produksjonskapasitet på 3250 MW, fordelt på 1 blokk levert av Siemens og AEG.
Olympia (Washington)
Byen ligger innerst i Puget Sound. Byen ble grunnlagt i 1851 med navnet Smithfield og ble hovedstad for territoriet i 1853 og omdøpt etter fjellet Olympic Mountain i nærheten.
Gustav Knepper kraftverk
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 1 654 300 tonn, mens det samme årets kvote var 1,13 mill tonn.
Skolemassakren i Winnenden
Massakren ved Albertville realskole
En bevæpnet gutt i kamuflasjetøy åpnet ild ved Albertville realskole ca. kl. 09:30 (sentraleuropeisk tid). Øyenvitner fortalte at han skjøt i korridorene og klasserom, og gikk fra rom til rom. Flere personer ble skutt i hodet.
Ni elever (åtte jenter og en gutt), to kvinnelige lærere og en kvinnelig lærerstudent ble drept. Elevene var mellom 14 og 15 år.
Politiet fikk en nødoppringning fra en elev kl. 09:33, og tre politibetjenter kom til åstedet to minutter senere. Gjerningsmannen åpnet da ild mot politibetjentene og flyktet fra skolebygningen.
Flukt og nye drap
Etter massakren ved Albertville realskole flyktet gjerningsmannen og drepte en gartner som jobbet for en psykiatrisk klinikk i nærheten i en park.
Gjerningsmannen
Gjerningsmannen, Tim Kretschmer (26. juli 1991–11. mars 2009) fra nabobyen Leutenbach, hadde vært elev ved Albertville til året før, da han gikk ut med dårlige karakterer. Ifølge politiet hadde han blitt behandlet for depresjon, men dette ble benektet av hans foreldre. Han interesserte seg spesielt for bordtennis, og hadde planer om å bli profesjonell bordtennisspiller
Politiet stormet foreldrehjemmet kl. 10.00. Faren er aktiv i en lokal skyteklubb og hadde 15 lovlige skytevåpen. En Beretta 92 pistol kamret for kaliber 9 x 19 mm Luger og flere hundre runder ammunisjon manglet fra hjemmet.
Reaksjoner
Flere land sendte kondolanser. Kong Harald av Norge sendte kondolansetelegram til president Horst Köhler og uttrykte sin medfølelse med ofrenes familier. Europaparlamentet holdt et minutts stillhet. Det ble holdt en økumenisk gudstjeneste med protestantisk, katolsk og muslimsk prest.
Estland under Sommer-OL 1936
Estland under Sommer-OL 1936. Trettisju sportsutøvere fra Estland deltok i åtte sporter under Sommer-OL 1936 i Berlin. Estland kom på 13.-plass med to gull-, to sølv og tre bronsemedaljer.
Brokkolini
Brokkolini er en grønnsak som ligner på brokkoli, men er mindre, har lengre stilker, er søtere og har flere antioksidanter. Grønnsaken har røtter i det asiatiske kjøkken. Grønnsaken kalles også aspargesbrokkoli fordi smaken på stilken minner om asparges.
Brokkolini ble introdusert i Norge rundt 2011.
Breidvatn
Breidvatn er en innsjø i Bykle kommune i Setesdal. Den har utløp mot sør til elva Otra. Hovedtilløpene er Bjålaupet, som kommer inn fra Sæsvatn i nord, og Kaldsåi fra vest. Breivatn er sammen med Sæsvatn regulert som magasin for kraftverkene videre nedover Otravassdraget.
Herne Baukau kraftverk
Herne Baukau kraftverk  er et varmekraftverk ved industribyen Herne i delstaten Nordrhein-Westfalen i det vestre Tyskland. Det har en installert produksjonskapasitet på 1100 MW, fordelt på 4 operative blokker, levert av Siemens.
Anlegget ble påbegynt omkring 1962 og stod ferdig i 1989. Brenselkilden er steinkull. Operatør er energiselskapet STEAG AG.
Norrköpings Idrottspark
Norrköpings Idrottspark er en fotballarena i Norrköping, Sverige. Den innvigdes i 1904. Ved ombygningen i forbindelse med EM i fotball 1992 ble løpebanene fjernet og det er i dag en ren fotballarena. Publikumkapasitet er i dag 19 414. Størrelse 105 x 68 m. Det er hjemmearenaen til fotballklubbene IFK Norrköping og IK Sleipner
Under VM i fotball 1958 ble det spilt tre VM-kamper, og toppscoreren Just Fontaine scoret 5 av sine 13 mål her på Idrettsparken.
Tribuner
Arenaens maksimale publikumskapasitet er 19 414:
ITU
ITU kan være en forkortelse for:
Brasils delstater
Det er 27 delstater i Brasil (portugisisk estados). Dette inkluderer de føderale delstatene i Brasil pluss Det føderale distriktet, hvor hovedstaden Brasília ligger.
Historie
En del av delstatene i Brasil har sin opprinnelse i «kapteinsrikene» som ble etablert mens landet var en portugisisk koloni. Dette gjelder blant annet Pernambuco og Espírito Santo.
ITU
Itu som stedsnavn:
Brasils delstater
Regioner i Brasil
Brasils delstater er delt inn i fem regioner, ifølge Instituto Brasileiro de Geografia e Estatistica (IBGE). Disse regionene har felles geografiske, kulturelle, økonomiske, historiske og sosiale særtrekk. Denne inndelingen er ikke presis i konstitusjonell forstand. Det faktum at IBGE bruker dette systemet, gjør imidlertid at det er i omfattende bruk i Brasil.
Delstatene
De 26 delstatene er:
Hver delstat er videre inndelt i municípios (kommuner). Antall municípios og størrelsen på dem varierer veldig mellom de ulike delstatene.
Kornsjø stasjon
Kornsjø stasjon er en jernbanestasjon på Østfoldbanen. Kornsjø stasjon ligger i Halden kommune, på grensen til Sverige. Stasjonen ble åpnet i 1879, men er ikke lenger i bruk til passasjertransport. Fra Kornsjø stasjon til Oslo S er det 169,20 km. Stasjonbygningen ligger i Norge 1,0 km fra grensen, men signalteknisk strekker stasjonsområdet seg inn i Sverige. Det er norske signaler på svensk side. Passasjertog har i dag ikke stopp på Kornsjø stasjon.
Stasjonsbygningen
Stasjonsbygnigen fra jernbanens åpning i 1879 var tegnet av arkitekt Peter Andreas Blix, men den brant i august 1898. Ny stasjonsbygning ble tegnet av arkitekt Paul Due og tatt i bruk i 1900. Stasjonsbygningen ble vesentlig større enn den nedbrente forgjengeren, da den nå også skulle romme tollkontor og bolig for tollstedsjefen. Tradisjonen forteller at kong Oscar II selv engasjerte seg i utformingen av stasjonen. Bygningen ble oppført i mur og ikke tre, men Due utarbeidet også tegninger til en trebygning.
Kulturminne
Stasjonsbygningen på Kornsjø ble fredet av Riksantikvaren 1. oktober 2001, tinglyst 14. desember 2001. Den har nr. 86054 i Riksantikvarens register Askeladden (kulturminnedatabase).
Jamii Bora
Jamii Bora er en organisasjon som driver med mikrofinans i Kenya. Den ble etablert i 1999 av femti tiggerfamilier i Nairobi under ledelse av Ingrid Munro, en svensk kvinne bosatt i Kenya.
Jamii Bora betyr «Gode familier» på kiswahili. Organisasjonen har sterk representasjon i slumområdet Mathare Valley. I 2007 hadde organisasjonen 150 000 medlemmer over hele Kenya og tilbyr forsikring for helse og liv til medlemmene i tillegg til handelsutdannelse og huslån. Gjennomsnittslånene er på $95, og det forandrer livet for mange tiggere.
21. mars 2007 vant organisasjonen en rettssak om landområdet Kaputiei utenfor Nairobi, hvor man nå holder på å bygge en by for vel 10 000 innbyggere. Byen planlegges å bli på størrelse med Mandal, og arbeidet støttes av Strømmestiftelsen sammen med blant andre Agder Energi og ABCenter. Også flere svenske organisasjoner og firmaer støtter Jamii Bora.
Østerrike under Sommer-OL 1960
Østerrike under Sommer-OL 1960. 103 sportsutøvere, åttito menn og tjueen kvinner fra Østerrike deltok i femten sporter under Sommer-OL 1960 i Roma. Østerrike kom på attendeplass med en gull- og en sølvmedalje. Padleren Herbert Wiedermann var Østerrikes flaggbærer under åpningsseremonien
Euptychiina
Utseende
Medlemmene i Euptychiina er små til middelsstore, brune sommerfugler med avrundede vinger. Oversiden av vanligvis mørk brunlig med få eller ingen tegninger. En del arter er blåskimrende. Undersiden er lysbrun, gjerne med en eller flere tynne, mørkere tverrstreker og øyeflekker langs ytterkantene.
Levevis
Disse sommerfuglene er meget vanlige i skog.
Rødbeint råtevedblomsterflue
Rødbeint råtevedblomsterflue (Chalcosyrphus valgus) er en ganske stor flue som tilhører familien blomsterfluene. I Norge er den ganske vidt utbredt, men ikke vanlig. Den er utbredt i det meste av den palearktiske sone, men ser ut til å være i tilbakegang og truet de fleste steder.
Utseende
Em middelsstor (11-15 mm), slank, svart blomsterflue, ganske korthåret. Den kjennes lett på kombinasjonen helt svart kropp og klart røde baklår. Ansiktet er litt uthulet under antennene, som er rødlige, det tredje leddet nesten sirkelrundt. Fasettøynene er nakne og dekker det meste av hodet hos hannen. Thorax er tydelig lengre enn bred, med forholdsvis tydelige lengdestriper av grå bestøvning. Bakkroppen er lang og parallellsidig, helt svart. For- og mellombeina er rødgule og slanke. På bakbeina er lårene fortykkede og skarpt røde, leggene er krumme og svarte, føttene slanke og svarte. Vingene er nokså smale, klare med et gulaktig vingemerke.
Utbredelse
Den er funnet i det meste av Europa, men har minket mye og kan være på vei til å forsvinne i mange områder. Det finnes også i det nordlige Asia. I Norge er den funnet i lavlandet i Sør-Norge, og det er også noen funn lengst i nord.
Nygardsvatnet
Nygardsvatnet er en innsjø sør for Hallingskarvet i Hol kommune i Viken. Sjøen er regulert som magasin for Usta kraftverk, og vannstanden styres med en demning ved utløpet og en tunnel ned til Sløddfjorden og Ustevatn. Som følge av oppdemmingen flyter Nygardsvatnet nå sammen med Bergsmulfjorden mot vest.
Sosialt nettverk
Faglige/profesjonelle nettverk organiseres ofte som grupper, eksempelvis erfa- og VL-grupper.
Den engelske sosialantropologen John Arundel Barnes publiserte i 1954 artikkelen «Class and Committees in a Norwegian Island Parish». Her presenterte han resultatet av nær to års feltarbeid på Bremnes i nåværende Bømlo kommune, og her ble begrepet sosialt nettverk første gang lansert i vitenskapelig sammenheng.
Nettverksbygging
Ledernettverk er profesjonelle nettverk, hvor erhvervsfolk – typisk ledere og HR-ansvarlige – i samspill med likestilte får mulighet for å utvikle seg faglig og personlig gjennom erfaringsutveksling.
Annet
Lokasjonsbaserte sosiale nettverk kalles også «geososiale nettverk».
Referanser
Sosial şəbəkə (internet) บริการเครือข่ายสังคม
Nøytrontemperatur
Nøytronetemperatur, også kalt nøytronenergi, indikerer et fritt nøytrons kinetiske energi, vanligvis gitt i elektronvolt. Begrepet temperatur brukes siden varme, termiske og kalde nøytroner modereres i et medium med en viss temperatur. Fordelingen av nøytronets energi er da adoptert til Maxwell-Boltzmanns fordelingslov kjent for termisk bevegelse. Kvalitativt, jo høyere temperatur, jo høyere er den kinetiske energien for det frie nøytronet. Nøytronets kinetiske energi, fart og bølgelengde er knyttet gjennom de Broglie-bølgelengde.
Nina Davies
Nina Davies (født 14. september 1974 i Oslo) er en norskfødt walisisk syklist. Hun representerte Wales i Samveldelekene i Kuala Lumpur i 1998, og i Manchester i 2002. Hun kom i 2008 på førsteplass i sin klasse i The British National Cyclo-cross Championships.
Humleblomsterflue
Humleblomsterflue (Volucella bombylans) er en kraftig flue som tilhører familien blomsterfluene. Den er utbredt i det mest av Europa, til Asia og Japan.
Utseende
En stor (12–17 mm) og kraftig, tett hårete blomsterflue. De finnes flere fargevarianter som etterligner ulike humlearter, de vanligste er svart med rød hale og en variant som er hovedsakelig gulhåret, med et svart tverrbånd på bakkroppens midtre del og hvithåret hale. Ansiktet er noe fremskytende og tett bestøvet. Antennene er korte, antennebørsten har mange, lange hår (fjærformet). Fasettøynene, som støter sammen i pannen hos hannen, er tett hårete. Hodet er forholdsvis lite, tydelig smalere enn thorax. Beina er nokså korte, middels kraftige og svarte. Vingene er melkehvite med et mørkt tverrbånd i den fremre halvdelen i midten (følger tverr-årene) og en diffus, mørk flekk ved vingespissen. Arten kan ligne på svartskjeggdroneflue Eristalis intricaria men skilles lett fra denne på at R4+5 (den lengdeåren som ender nærmest vingespissen) er ganske rett, mens den gjør en dyp bue bakover hos Eristalis-artene.
Levevis
Arten lever helst i løv- og blandingsskog, men også i hager og buskmark. De voksne fluene flyr i mai-august og besøker mange slags blomster. Larvene lever i bolene til ulike humlearter. De spiser mest avfall, men kan også angripe humlelarvene. Enkelte ganger kan de også utvikle seg i bolene til stikkveps.
Utbredelse
Arten er utbredt i nesten hele Palearktis, og i Nord-Amerika over det meste av Canada og USA. I Norge finnes den over hele landet unntatt i snaufjellet og lengst i nord.
Urgehal
Urgehal er et norsk black metal-band dannet i 1992 av Trondr Nefas og Enzifer. Nefas døde i mai 2012.
Argolida
Argolida eller Argolis (gresk: Αργολίδα, Argolída, gammelgresk: Ἀργολίς, Argolís) var en regional enhet i administrative distrikt Peloponnes. I forbindelse med en administrativ reform i 2010 ble Hellas' prefekturer avviklet og erstattet av periferienheter. Det var lokalisert i den østlige delen av halvøya Peloponnes og er en del av triangelen Argolis, Arkadia og Korinthia. Mye av området i denne regionen ligger på Argolidhalvøya. Hovedstaden i prefekturet var Nafplio. Argolis hadde 97 044 innbyggere ifølge folketellingen i 2011.
Geografi
Det meste av dyrkbar jord finnes i den sentrale delen av Argolis. De fremste landbruksressursene er appelsiner og oliven. Argolis har en kystlinje til Saroniabukta i nordøst og Argolikosbukta i sør og sørøst. Blant de største fjellene er Oligyrtos i nordøst, Lyrkeio og Ktenia i vest, og Arakhnaio og Didymo i øst.
Argolis har landgrenser med Arkadia i vest og sørvest, Korinthia i nord, og til den regionale enheten Øyene (området Troizen) i øst. Antikkens Argolis omfattet Troizen.
Administrasjon
Den regionale enheten Argolis er ytterligere inndelt i 4 kommuner. Disse er:
Historie
Frå 1833 til 1899 var prefekturet en del av Argolidokorinthia, som inkluderte øyene Hydra, Spetses og Kythira. Den ble en del av Korinthia og dannet Argolidokorinthia igjen i 1909. Førti år senere, i 1949, ble prefekturet igjen skilt ut fra Korinthia.
Eksterne lenker
Argolida
Ante mortem
Ante mortem (av latin: før døden) er en betegnelse som innen medisin og kriminologi blir benyttet om forhold som har skjedd før en person eller dyrs død inntraff. Begrepet brukes også om den undersøkelsen som gjøres av slaktedyr før de avlives.
Den andre tidsepoken i en person eller dyrs historie er post mortem (etter døden).
Matthias Simmen
Matthias Simmen (født 3. februar 1972 i Realp) er en sveitsisk tidligere skiskytter.
Fekting under Sommer-OL 1924
Fekting under Sommer-OL 1924. Fekting var med på OL-programmet for sjuende gang 1924 i Paris. Det ble konkurrert om sju olympiske titler, tre individuelle og tre i lag for menn og en individuell turnering i florett for damer. Det ble fektet med kårde, sabel og florett.
Matthias Simmen
Matthias Simmen deltok i flere verdensmesterskap og i tre olympiske leker. Hans beste plassering i mesterskap ble 10.-plass på sprint under VM 2007 i Antholz.
Hans eneste pallplassering i verdenscupen kom på sprinten i Hochfilzen i Østerrike i desember 2006. Med 3.-plass i rennet ble han den første sveitsiske skiskytter som oppnådde en pallplassering i verdenscupen i skiskyting.
Ibbenbüren kraftverk
Anlegget ble påbegynt omkring 1972 og stod ferdig i 1976. Brenselkilden er kull og antrasitt (steinkull). Operatør er energiselskapet RWE Power AG.
Norske jernbaneselskap
Historisk
Inntil 1883 ble de enkelte statsbygde jernbanene drevet som administrativt egne jernbaneselskap under full statlig kontroll. En rekke baneselskaper samarbeidet imidlertid tett, slik som Hovedbanen og Kongsvingerbanen som hadde felles driftsbestyrer siden 1863. De tre smalsporbanene som strålte ut fra Drammen, Randsfjordbanen, Drammensbanen og Vestfoldbanen eller Grevskapsbanen som man kalte den, hadde felles direksjon fra 1873 under navnet Vestbanerne. Rørosbanen ble imidlertid først delt i en direksjon i Hamar og en i Trondheim, med dele først i Røros (til 1878), så i Tynset (til 1880). Fra 1880 ble hele strekningen Eidsvoll-Hamar-Røros-Støren-Trondheim slått sammen til Nordbanerne og administrert fra Trondheim. I 1883 ble det opprettet en sentraladministrasjon, Hovedstyret for De norske Statsbaner, og en administrativ ordning som delte landets statsbanestrekninger inn i fem distrikter, senere utvidet med ytterlig fire.
Ibbenbüren kraftverk
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 4 335 000 tonn.
Norske jernbaneselskap
Historisk
Selv om det fantes noen privatbaner (i tillegg til den halvprivate Hovedbanen) fra slutten av 1890-tallet, var dette små baner, og i realiteten hadde NSB monopolstatus i Norge helt til slutten av forrige århundre.
Statskontrollerte selskap
1. desember 1996 gjennomgikk NSB store omdanninger da selskapet ble delt opp i NSB BA og Jernbaneverket. Jernbaneverket fikk ansvaret for infrastrukturen og NSB BA fortsatte som trafikkoperatør. NSB ble 1. juli 2002 omgjort fra særlovselskap til aksjeselskap. To datterselskap i konsernet som driver jernbanedrift er Vy Gjøvikbanen og CargoNet. 1. januar 2002 ble aksjeselskapet Mantena etablert. Selskapet var fram til 2017 heleid av NSB og driver vedlikeholds- og verkstedtjenester.
Godstrafikken til NSB ble i 1996 divisjonert under navnet NSB Gods, som 1. januar 2002 ble skilt ut i aksjeselskapet CargoNet.
Eieren av Flytoget het først NSB Gardermobanen AS, men endret 1. januar 2001 navn til Flytoget AS. Siden 2004 er det underlagt Nærings- og handelsdepartementet.
Private selskap
Ofotbanen AS (OBAS) var et aksjeselkap uavhengig av NSB-konsernet. I mars 2001 ble det også det første private selskap i Norge som startet å drifte en jernbane på kommersiell basis. Ofotbanen AS ble eid av et konsortium av shippinginvestorer og deres selskap Rail Management AS og Autolink Group AS. Virksomheten er senere innstilt.
Et annet privat initiativ er Norsk Bane AS. Dette er et aksjeselskap som har til hensikt å bygge ut linjenett for høyhastighetstog i Norge. Selskapet, med den tyske jernbaneingeniøren Jørg Westermann i spissen, har siden siden 1991 gjort et pioneerarbeidet for bygging av et norsk høyhastighetsnett. Selskapet opererer både som kommersielt investeringsselskap, interesseorganisajon og konsulentselskap. Selskapet har prosjektert et omfattende linjenett som bl.a. inkluderer Haukelibanen og Dovrenettet. Det kan imidlertid diskuteres om Norsk Bane kan karakteriseres som et jernbaneselskap, all den stund Norsk Bane aldri har blitt mer enn et kontor, som verken har drevet eller bygget noen jernbane.
Den gamle brannvakt
Under den store bybrannen i 1902 smalt det tre skudd fra kanonene på Bøkkerfjellet.
Det Hvite Bånd
Det Hvite Bånd (på engelsk Woman’s Christian Temperance Union, WCTU, eller The White Ribbon) er en internasjonal, kristen avholdsorganisasjon for kvinner.
Det var amerikanske Annie Wittenmyyer (1827–1900) som startet The Women's Christian Temperance Union i Hillsboro i Ohio i 1874. Fem år senere tok ho Frances E. Willard (1839–1898) over som president, og Annie mente foreninga burde hete The White Ribbon. I tillegg til avholdssaken jobbet de fra 1883 også for kvinners stemmerett. Senere tok de også med sedelighet, fredssaken og dyrevern.
Margaret Østenstad fra Norge er den 16. Verdens President (2013-)
Fernando Henrique Cardoso
Fernando Henrique Cardoso (født 18. juni 1931 i Rio de Janeiro) var president i Brasil mellom 1995 til 2003. Han grunnla og ledet det brasilianske sosial-demokratiske partiet Partido da Social Democracia Brasileira i 1988. Han var tidligere finansminister og lanserte da Plano Real som gjorde slutt på hyperinflasjonen i Brasil.
Cardoso mottok i 2002 Den hvite ørns orden fra Polens president.
Østerrike under Sommer-OL 1964
Østerrike under Sommer-OL 1964. Femtiseks sportsutøvere, førtifem menn og elleve kvinner fra Østerrike deltok i fjorten sporter under Sommer-OL 1964 i Tokyo. De vant ikke noen medaljerer. Skytteren Hubert Hammerer var Østerrikes flaggbærer under åpningsseremonien
Sigvart Johansen
Hans Sigvart Johansen (født 25. desember 1881, død 22. september 1964 i Bærum) var en norsk rifleskytter som konkurrerte tidlig i det 20. århundre. Han vant olympisk bronsemedalje under Sommer-OL 1920 i Antwerpen i lagskyting med miniatyrgevær.
Ras Nas
Ras Nas (egentlig Nasibu Mwanukuzi; født 5. mai 1958) er en musiker, poet og kulturarbeider fra Tanzania.
Liv og virke
Nasibu Mwanukuzi kom fra Tanzania i 1985, og har siden jobbet som utøver i Norge. Han var i 1985 en av initivtakerne bak Umoja Culture, som den gang besto av medlemmer fra Tanzania og Sierra Leone. Gruppen var aktiv fram til begynnelsen av 90-tallet. Umoja Culture blandet tradisjonell afrikansk musikk, poesi og dans. Gruppen opptrådte på skoler og festivaler og ga ut kassetten Umoja Culture. På slutten av 1980-tallet jobbet Mwanukuzi som musikkpedagog på Det internasjonale barnekunstmuseet i Oslo. I 1989 ga han ut sin første diktsamling, Double Focus.
I 1991 etablerte Mwanukuzi et band under artistnavnet «Ras Nas». Repertoaret var basert på originalkomposisjoner i sjangre som reggae, soukous, rumba og annen afrikansk populærmusikk. Et viktig element i musikken til Ras Nas er Mwanukuzis tekster, som er dypt forankret i afrikanske poesitradisjoner, samt mer moderne former som dub-poesi. Ras Nas ga ut debutplaten Cut You Loose i 1997 og bidro på bl.a. utgivelsene Reggae Ambassadors Worldwide i 2000 og Bob Marley på norsk i 2001.
Mwanukuzi har spilt for blant annet Nelson Mandela og var en del av Circus Midgaard turne i 1994 sammen med bl.a. Ole Paus, DumDum Boys, Bel Canto og The Ny'abhingis. Ras Nas har spilt på mange festivaler og klubber rundt om i landet. I 1998 spilte han på Norwegian Wood der også Bob Dylan, Van Morrison og Lou Reed var blant artistene. Våren 2007 var Nasibu «Ukas artist» på NRK P2,  og gjorde samtidig en live-radiokonsert i NRK med bandet. Programmet ble sendt live i NRK P2s Jungeltelegrafen 23. juni med reprise 27. juni. I november samme år spilte Ras Nas på Oslo World Music Festival, der andre store afrikanske artister som Seun Kuti, Rachid Taha, Cesária Évora og Simphiwe Dana også deltok.
Nasibu Mwanukuzis dikt «Mandela» er å finne på en DVD som brukes som undevisningsmateriale for høyskoleelever i USA. DVD-en er produsert av Julianne Hill, Mythic Pictures i Chicago. Julianne Hill har bl.a. arbeidet med den anerkjente tv-journalisten Bill Kurtis.
I 2008 ga Ras Nas ut CD-en Dar-es-Salaam under det uavhengige merket Kongoi Productions. CD-en, som inneholder selvskrevne materiale, ble godt mottatt av media både her hjemme og utenlands. «En livsbejaende, fengende og likevel intrikat plate fra vår helt egen afropophelt» skrev Eirik Kydland i Dagsavisen og ga CD-en terningkast fem. Dagbladet ga terningkast fire. På denne CD-en samarbeidet Ras Nas blant andre med bluesgitaristen Knut Reiersrud, bassisten Keppy Kiombile og gitaristen Norman Bikaka fra Tanzania, samt trommisen Uriel Seri fra Elfenbenskysten.
Om Ras Nas sin radiokonsert på NRK P2 i 2007 ble det sagt:
Mosjøen
Mosjøen (sørsamisk: ) er en by og et tidligere ladested i Vefsn kommune i Nordland. Byen er den eldste på Helgeland, og i fylket er det kun Bodø, som i 1816 ble kjøpstad, som er eldre. Mosjøen mottok i 1875 losse- og ladestedsrettigheter fra kong Oscar II, og i 1876 ble byen egen kommune. Mosjøen bykommune besto frem til 1961 og var fra 1962 igjen del av Vefsn kommune. Siden 1998 har byen moderne bystatus. Mosjøen har innbyggere pr. 1. januar.
Sammen med Mo i Rana og Narvik er Mosjøen en av industribyene i Nordland. Mosjøen Aluminiumsverk, som er blant de største i Europa, er tradisjonelt den fremste hjørnesteinsbedriften. Byen har dessuten et næringsliv som omfatter handel, håndverk, finans, transport og turisme.
Mosjøen er et kommunikasjonssentrum på Helgeland. Fra Mosjøen er det 71 kilometer til Sandnessjøen i vest, 87 kilometer til Mo i Rana i nord og 160 kilometer til Brønnøysund i sør. Veiavstanden til Bodø er 318 kilometer og 393 kilometer til Trondheim. Europavei 6 går gjennom byen. Fra byen er det daglige avganger med buss fra Mosjøen rutebilstasjon, med tog fra Mosjøen stasjon på Nordlandsbanen og med fly fra Mosjøen lufthavn sør for byen. Det går ferge til bygder langs Vefsnfjorden. Havnen er en av de største i Nord-Norge.
Som skoleby har Mosjøen både lokale og regionale funksjoner. Mosjøen videregående skole tar inn elever fra byen og omliggende distriktskommuner. I byen ligger Vefsn folkehøgskole og Folkeuniversitetet. Flere større arrangementer for barn og ungdommer avholdes i Mosjøen, blant andre Toppen Internasjonale Sommermusikkskole og Kippermocupen.
I byen ligger landskjente Sjøgata med trehus og -brygger fra 1800-tallet. Blant andre severdigheter er Dolstad kirke, Byparken, Helgelandstrappa, bystranda og aluminiumsverket.
Eierforhold før og nå
Storgården Mo, og herunder Mosjøen, var i hovedsak eid av St. Olavs Stol, det vil si erkestolen i Nidaros. Gården nevnes i erkebiskop Aslak Bolts (r. 1428–50) jordebok, der det fremgår at en mann med navn Jon Einarsson hadde betalt åtte spann til erkestolen da Trond (r. 1371–81) var erkebiskop.
Utover 1800-tallet ble Mo-gården stykket opp og solgt, særlig på strandstedet og senere ladestedet Mosjøen, der grunnen ble delt opp i hundrevis av gater og tomter. Kirken (Opplysningsvesenets fond) er fortsatt en stor jordeier i byen. Blant annet eier de grunnen som aluminiumsverket står på.
Frem til 1866
Storgården Mo er kjent siden etter svartedauden. Fra sent på 1500-tallet til 1820-årene var det Mo-ætta, etterkommere av Ingebrigt skipper på Mo, som styrte og stelte der. De var jordeiende bønder (i en fjerding der 95 prosent var leilendinger), og de drev også handel, jektefart og sagbruk.
Mosjøen var opprinnelig navnet på noen husmannsplasser som lå under Mo. I begynnelsen hadde dette strandstedet bare et lite antall husstander, samt naust og kirkeboder som tilhørte bønder i soknet. Med sin beliggenhet på en flat landtunge innerst i Vefsnfjorden, som dessuten er isfri, var stedet velegnet for å sjøsette båter, noe som særlig synte seg i forbindelse med den årlige utfarten til Lofotfisket, da hundrevis var samlet der. Andre forhold som gjorde Mosjøen sentralt var kirkestedet Dolstad og uttaket av tømmer fra skogene i Vefsn, og vår og høst kom øyværinger innover fjorden med fisk for å bytte til seg blant annet båter, tømmer og kornvarer.
Det vites at Mosjøen var bebygd allerede omkring 1600. Den tidligste kjente innbyggeren var Svein strandsitter, som sammen med kone og to døtre bodde der i 1660. I den andre halvdelen av 1600-tallet og på begynnelsen av 1700-tallet bodde det mange jemter på Mosjøen. På denne tiden opplevde Stor-Vefsn, det vil si dagens Vefsn, Grane og Hattfjelldal, nemlig stor tilflytting av folk fra Jemtland, særlig etter at dette landskapet i 1645 ble avstått til Sverige.
Mosjøen hadde på midten av 1700-tallet flere handelsknaper (nordnorske frihandlere), blant andre Sjur Bentsson fra Mo-ætta. Foruten handel hadde knapene ofte jekt, som de seilte til Bergen med. Stedet fikk sin første handelsmann (handelsmann med kongelig bevilling) med knapesønnen Erik Jørgen Sjursson fra Mo-ætta, som fra 1794 drev handel og gjestgiveri sør på strandstedet. Dessuten hadde stedet tolv år tidligere, i 1782, fått en handelsborger (handelsmann med borgerskap i Trondheim) med Peder Christian Bech fra det nærliggende borgerleiet Kulstadsjøen, som begynte med handel nord på strandstedet.
På 1800-tallet vokste Mosjøen til å bli et lite bysamfunn. De fleste som bodde der, var husfolk. De som ikke hadde et jordstykke å dyrke, måtte ofte gå i dagleie eller begynne som håndverkere. Slik ble det til at stedet fikk smeder, skomakere og andre yrkesutøvere. Stedet vokste sakte og jevnt til å få en småbyliknende bebyggelse med det nødvendigste av handel og håndverk. Frem til midten av 1800-tallet hadde stedet befestet sin stilling som distriktssentrum.
Den første industriperioden
Mosjøens utvikling fikk en brå oppgang i 1866, da Engelskbruket ble grunnlagt av tilflyttede engelskmenn som hadde kjøpt Vefsngodset, det vil si det meste av skogen i Stor-Vefsn. Etter noen år oppsto også Nes Trælastbrug, som hadde lokale eiere. Engelskbrukets tømmer- og sagbruksvirksomhet skapte det som betegnes som Klondyke-tilstander. Både folk fra Stor-Vefsn og søringer kom i flokk til strandstedet. Det var stort behov for arbeidskraft, og lønningene var etter datidens forhold meget gode.
Innbyggertallet og bebyggelsen vokste. Sagbrukstiden var hovedårsaken til at Mosjøen, etter et knapt tiår, den 1. januar 1875 fikk losse- og ladestedsrettigheter. Den 1. januar 1876 ble Mosjøen utskilt fra Vefsn som egen bykommune. Dermed ble Mosjøen den første byen på Helgeland og etter Bodø. Med ladestedsrettigheter kunne Mosjøen blant annet eksportere varer direkte til utlandet.
I de første tiårene som ladested gikk Mosjøen gjennom store forandringer. Fra å være et strandsted med handelsmenn og håndverkere ble byen omformet til en moderne handels- og embetsby, til slutt også garnisonby. En rekke kommunale og statlige embeter ble lagt dit, blant andre fogd, magistrat, kommunekasserer og distriktslege.
Fra denne tiden begynte også utviklingen av det bymessige næringslivet som Mosjøen i dag har. Byen fikk nye og fargerike innslag i form av bok- og papirforretninger, moteforretninger og spisesteder. På slutten av 1800-tallet hadde byen fått et vel av nye yrkesutøvere, blant andre apotekere, bladutgivere, fotografer, hattepyntersker og motehandlersker.
Samtidig som byen hadde vokst i velstand og størrelse hadde sagbrukstiden skyggesider. Skogene i Stor-Vefsn bar tydelig preg av rovhugst og ødeleggelser av miljøet. Tømmeruttaket gjorde også at flere bønder valgte å oppgi eller lot seg friste til å selge sitt gårdsbruk og flyttet nedover til Mosjøen. Sagbrukstiden endte omkring 1899. Da lå Vefsn utarmet, men Mosjøen hadde vokst seg rikt på høykonjunkturen.
Utvikling av infrastruktur og kommunikasjon
På slutten av 1800-tallet og i de første tiårene på 1900-tallet sto utbygging av kommunal infrastruktur på dagsordenen. Blant annet ble det bygget elektrisitetsverk og vannforsyning. På det sosialpolitiske området var Mosjøen en nattvekterkommune. Enhver måtte klare seg selv, og kun noen eldre og syke fikk understøttelse fra kommunen.
Telefon- og telegrafstasjonen i Mosjøen var et av de viktigste kommunikasjonsleddene mellom Nord- og Sør-Norge, og statsjonen hadde direkte forbindelse med Trondheim. Stasjonen hadde på det meste ca. 58 underordnede stasjoner.
Mosjøen postkontor hadde på det meste ca. tjue poståpnerier under seg.
Under krigen
Etter kamper sør for byen ble Mosjøen den 11. mai 1940 inntatt av tyske tropper, litt over en måned etter invasjonen den 9. april.
Tyskerne var opptatt av å sikre personell- og godstransporten for krigføring videre nordover. På kort tid ble søndersprengte broer i og utenfor byen satt i stand. Mosjøen stasjon, som Nordlandsbanen hadde nådd frem til lenge før tyskernes ankomst, ble den 5. juli åpnet av tyskerne med generaloberst von Falkenhorst til stede.
Som den største og viktigste byen på Helgeland ble Mosjøen tyskernes hovedkvarter. De bygget flere anlegg, blant annet en større militærleir på Olderskog, som da lå sør for byen. Mosjøen hadde en sentral rolle under evakueringen av Finnmark og Nord-Troms i 1944. De evakuerende kom med skip til byen, hvor noen ble fraktet videre og andre fikk opphold. Mosjøen var evakueringskontor, samt koordinerende samlested for den frivillige nødhjelpen.
Mosjøen var en av de få byene i Nord-Norge som ikke ble utsatt for luftangrep.
Den andre industriperioden
Rett etter krigen kom den andre store bølgen av industrietablering. Nord-Norges Salgslag ble åpnet i 1946, og i 1953 startet Mosjøen Veveri og dagens Midt-Norsk Betong sine produksjoner. I 1950-årene var det klart at Elkem ønsket å bygge aluminiumsverk i Mosjøen. I sin industrifokuserte samtid var det planlagte verket noe som opptok hele landet og ikke minst riksavisene. Politisk var saken oppe på regjeringsnivå. Anleggsarbeidet begynte i 1956, og bare da var 1 100 mann sysselsatt. Da produksjonen gikk i gang hadde nesten like mange mennesker arbeid ved verket. Mosjøen Aluminiumsverk stod ferdig i 1958. Verket var den største industrietableringen noensinne i byen, samt en av de største i Norge.