cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Håkon Storm-Mathisen
Med Beate S. Lech og nevnte Brunborg ledet han også en trio. Solodebuten med egne komposisjoner i 2005 var sikker. Oppfølgeren som soloartist kom i 2012, da hadde han i mellomtiden utgitt plate med The Livin' Jazz Orchestra. De senere åra har han vært i gruppa Winther-Storm sammen med bassist Thomas Winther Andersen fra Nederland, den argentinske saksofonisten Natalio Sued og den nederlandske trommeslageren Mark Coehoorn (utgivelser på NorCD).
Folkevalgte i Sørum (2015–2019)
Politisk ledelse
Kommunestyret er det øverste politiske organet i Sørum kommune. Kommunestyret skal bl.a. vedta kommuneplan, fireårig økonomiplan, årsbudsjett og reguleringsplaner. Sørum kommunestyre har 31 medlemmer.
Helleristningene på Stykket
Overblikk og tolkninger
I og med at ristningene ligger ved fjorden, og ved et mulig elgtrekk, har det blitt antydet at helleristningsfeltet gjenspeiler en jaktskikk med jakt på hjortedyr fra båt. Slik jakt er kjent fra inuittene på Grønland og andre arktiske folkegrupper. Dersom jakta foregikk ved at dyr ble jaget ut i vannet og avlivet der, må jakta ha vært utført av flere grupper mennesker i samarbeid.
Området i dag
Helleristningsfeltet er tilrettelagt for publikum med parkering, informasjonstavler og elektronisk informasjon for mobiltelefon. Det er også tilrettelagt for rullestolbrukere.
Primera Air
Primera Air var et dansk/latvisk flyselskap med hovedkontor i Riga, som drev med charter-flyvninger. Flyselskapet ble grunnlagt på Island i 2003 under navnet JetX og var eiet av Primera Travel Group, som blant annet eier reiseselskapene Solresor, Bravo Tours, Lomamatkat, Heimsferðir og Solia. Selskapet etablerte datterselskapet Primera Air Scandinavia i 2009 under dansk AOC (Air operator's certificate).
Helleristningene på Stykket
Området i dag
Feltet inngår i Trøndelag fylkeskommunes formidlingsprosjekt Bergkunstreisen.
Primera Air
Historie
Flyselskapet ble grunnlagt i 2003 som JetX på Island, og opererte under navnet Icelandic AOC. I 2008 tok Primera Travel Group over eierskapet av flyselskapet og byttet navn til Primera Air. Jón Karl Ólafsson ble ny CEO i Primera Air Scandinavia, som hadde da sitt hovedkontor i København, Danmark. Selskapet fortsatte å vokse, og i 2009 kjøpte de inn to nye flymaskiner av typen Boeing 737-800. Suksessen Primera Travel Group har hatt i Danmark, Sverige og på Island har muliggjorde ytterligere utvidelser og vekst de siste årene, og i juli 2014 betjente Primera Air 155 000 passasjerer fordelt på 1006 flyreiser med en gjennomsnittlig flysetedekning på 91 %. I august 2014 annonserte Primera Air grunnleggelsen av et nytt flyselskap i Latvia, Primera Air Nordic, som ble drevet parallelt med Primera Air Scandinavia. Samtidig ble nettverkskontrollsenteret åpnet i Riga. Senteret hadde overordnet kontroll over driften av flyselskapet og hadde fokus på videreføring av den sunne utviklingen selskapet opplevde de senere årene. Et støttende forretningsmiljø, kunnskapsrik arbeidsstyrke og standarder av høy kvalitet var nøkkelfaktorer da kontrollsenteret skulle flyttes. Flyttingen ble ytterligere påskyndet av at Hrafn Thorgeirsson ble utnevnt som ny administrerende direktør for både Primera Air Scandinavia og Primera Air Nordic. Sammenslåingen og de store omstruktureringene hadde en positiv innvirkning på flyselskapet. I 2015 opererte Primera Air åtte flymaskiner og hadde en omsetning på 250 millioner USD og en samlet fortjeneste på over 5,2 millioner euro før skatt (EBITDA). I løpet av de første åtte månedene av 2016 hadde flyselskapet en inntekt på 4 millioner euro og estimerte at denne ville stige til 7,6 millioner euro før året var omme. Inntil 2. oktober 2018 var Primera Air hovedsakelig et dansk-latvisk flyselskap med islandske eiere.
Forretningsmodell
I utgangspunktet drev Primera Air med charterflyvning for store, skandinaviske reiseoperatører, men begynte gradvis å selge ledige seter som «rene flybilletter» på enkelte faste charterflyvninger i 2013. Primera Airs fortsatte suksess ga dem muligheten til å både utvide antall ruter og antall avganger, noe som har resultert i en forretningsmodell med en blanding av charterflyvninger/rutefly. Inntil konkursen, var mesteparten av Primera Airs avganger rutefly, selv om enkelte avganger var en kombinasjon av charterpassasjerer og vanlige passasjerer.
Destinasjoner
Primera Air opererte vanligvis med tur-returreiser fra sine knutepunkter i Skandinavia til populære feriedestinasjoner langs den europeiske middelhavskysten, Kanariøyene, Azorene, Madeira, Bulgaria og Tyrkia samt vanlige charterflyvninger til praktisk talt alle destinasjoner. Flyselskapet hadde utvalgte sesongreiser både sommer og vinter. I siste del av 2014 lanserte Primera Air ti nye direkteruter fra Island som vinter- og sommerdestinasjoner, nemlig Las Palmas, Tenerife, Alicante, Salzburg, Málaga, Mallorca og Barcelona, Bologna, Kreta og Bodrum. Den 26. oktober 2016 lanserte Primera Air ukentlige avganger fra Göteborg og Malmö til Dubai (Al Maktoum internasjonale lufthavn) og Tenerife samt fra Helsingfors til Fuerteventura og Las Palmas. Etter å ha fått tillatelse til å betjene ruter til USA, startet flyselskapet den 16. november opp en ny rute fra Keflavík til New York (JFK). Senere samme år startet de opp fire nye ukentlige avganger: Aalborg–Las Palmas, København–Billund–Lanzarote, Aarhus–Tenerife og Aalborg–Fuerteventura. I 2015 signerte Primera Air avtaler verdt 30 millioner euro med flere store reisebyråer i Frankrike for å operere en rekke avganger med to flymaskiner fra Charles de Gaulle lufthavn til populære feriedestinasjoner i løpet av sommeren. I februar 2016 ble destinasjoner i Kroatia, Dubrovnik og Pula lagt til rutenettet. Tidlig i mai 2016 startet flyselskapet opp med regelmessige avganger fra Billund lufthavn til Nice og Venezia. Kort tid etter ble også avganger til Antalya lansert. Senere samme år annonserte Primera Air en økning i antall avganger til eksisterende destinasjoner samt nye destinasjoner (Milan og Roma) fra Stockholm for sommersesongen 2017. Senere samme år ble Trieste, Almería og Lamezia lagt til som destinasjoner. Fra 2017, ble det også startet flyvninger til Kalamata, Ponta Delgada og Madeira. Sommeren 2018 startet også selskapet flyvninger fra Riga til Málaga.
Flåte
Flåten bestod av fem Airbus A321neo og to Boeing 737-800.
Folkevalgte i Sørum (2015–2019)
Politisk ledelse
Formannskapet er kommunens nest øverste politiske organ og innstiller saker direkte til kommunestyret. Formannskapet skal bl.a. legge fram forslag til årsbudsjett og fireårig økonomiplan for kommunestyret, og har ellers fullmakt til å fatte vedtak i en lang rekke saksområder som er beskrevet i kommunens delegeringsreglement. Utvalget består av 9 faste medlemmer, men suppleres med 4 representanter for de ansatte i kommunen når utvalget inntar rollen som partssammensatt utvalg etter kommunelovens § 25. Møtene i formannskapet ledes av ordføreren. Formannskapet i Sørum het tidligere "Økonomi- og administrasjonsutvalget".
I perioden 2015-2017 hadde kommunen fem innstillingsutvalg med selvstendig vedtaksmyndighet innenfor sitt tildelte ansvarsområde og direkte innstillingsrett til kommunestyret:
Fra og med desember 2017 har antall innstillingsutvalg vært redusert til tre:
Kontrollutvalget er et utvalg bestående av fem representanter som fører løpende tilsyn med den kommunale forvaltningen på vegne av kommunestyret. Kommunestyrevalget i Sørum i 2015 ga følgende resultat:
Kommunestyrerepresentanter
Sørum kommunestyre har 31 seter og har følgende representanter i perioden 2015-2019:
Charles Brickley
Friidrett
Han representerte USA under Sommer-OL 1912 i Stockholm, der han ble nummer 9 i tresteg.
Amerikansk fotball
Brickleys fikk sin første trenerjobb som senior da han gikk på Harvard, som assistenttrener for University of Virginias fotballag under lagets sommertrening i august.
Etter uteksamineringen var det flere universiteter som ønsket Brickley som hovedtrener, inkludert New York University og Penn State. Brickley takket til å begynne med nei til tilbudene, Brickley takket senere ja til en trenerstilling for Johns Hopkins University. I 1916 ledet han Boston College til lagets første seier over rivalene Holy Cross siden 1889. Han forlot Boston College i 1918 og gikk inn i United States Navy Reserve. Brickley tok en ny trenerjobb i 1921, som backfield coach for Fordham Rams hvor lillebroren Arthur spilte. Han var også trener for New York Brickley Giants (også kjent som Brickley's Giants eller Brickley's Brooklyn Giants) i National Football League i 1921. I 1922 ble Brickley tilbudt stillingen som hovedtrener for Northwestern, men kom ikke til enighet med universitetet og Glenn Thistlethwaite endte opp med å få jobben.
Kinima Allagis
Kinima Allagis (gresk Κίνημα Αλλαγής, norsk: Bevegelse for endring, forkortet ΚINAL) er en gresk politisk sentrum-venstre, også kalt sosialdemokratisk valgallianse. Den ble etablert i mars 2018 av PASOK, DIMAR, To Potami og enkelte andre mindre partier. To Potami gikk ut av samarbeidet samme år.
Strandmosskorpion
Strandmosskorpion (Dactylochelifer latreillei) er en mosskorpion som tilhører familien Cheliferidae. Den er mørk brunlig på farge og 3,5 mm lang. Den finnes helst i kystnære strøk ofte i sanddyner eller i mose, men også på klippestrand.
Utbredelse
Den er i Norden utbredt i Sverige, Danmark og Finland. I Norge er den ikke registrert, men er utbredt over hele Europa.
Harry Liedtke
Bakgrunn
Harry Liedtke var det syvende av tolv barn av en kjøpmann i Königsberg. Etter farens død i 1896 vokste han opp i et barnehjem og begynte å utdanne seg til detaljisthandelsmann. Etter et tilfeldig møte i Berlin med teaterdirektøren Hans Oberländer begynte han å ta teaterundervisning.
Karriere
Liedtke var en populær skuespiller på 1920-tallet og spilte mot Marlene Dietrich i Ich küsse Ihre Hand, Madame (1929).
I 1930 grunnla Harry Liedtke et eget sceneensemble (med blant andre Rudolf Klein-Rogge, Traute Carlsen, Carola Toelle, Max Landa og Elisabeth Markus), som reiste rundt og spilte - i 1931 gjestet det blant annet Østerrike (Baden bei Wien).
Liedtke hadde mindre suksess i lydfilmen, kanskje mest fordi han var blitt eldre. Han måtte nå veksle over fra beiler- og kjæresteroller til farsroller. En faglig mer tungvektig rolle fikk han først i 1942 i Heinz Rühmanns Sophienlund. Hans siste rolle var hovedrollen som professor Heink i Das Konzert (1944) av regissøren Paul Verhoeven.
Fra 1920 til 1928 var han gift med skuespillerinnen Käthe Dorsch (1890–1957) og deretter var han gift med skuespillerinnen Maria Paudler (1903–1990). Den 28. april 1945 ble Liedtke drept av soldater fra den røde armé i sitt hjem i Bad Saarow-Pieskow øst for Berlin sammen med sin tredje hustru Christa Tordy. En av russerne knuste en flaske over hans hode mens han forsøkte å hindre at hans kone ble voldtatt og myrdet.
Gustav Esmann
Gustav Frederik Esmann (født 17. august 1860 i København, død 4. september 1904 i København) var en dansk journalist, forfatter, manusforfatter og konferansier.
Esmann var en av dem som sluttet seg til Herman Bang, og i 1880-årene tiltrakk seg oppmerksomhet som føljetongforfatter i avisene. Han gjorde sin debut i 1885 med Gammel Gæld, to noveller i en  blasert og ironisk tone, og skrev et ti-talls skuespill som ble bemerket for sine store scentekniske finesser, blant annet Den kjære Familje  (1892) og Alexander den Store (1900). De fleste oppført på Det Kongelige Teater, de to siste ble også oppført  i Sverige. I sin levemåte var Esmann helt frem til sin død, en typisk representant for «den københavnske boulevard-intelligens».
Den 4. september 1904 ble han skutt på et hotell i København av en elskerinne.
Olaf Johansen
Olaf Johansen er navnet til flere personer:
Polyptychoides
Polyptychoides er en slekt av sommerfugler som tilhører familien svermere (Sphingidae).
Utseende
Middelsstore til store (vingespenn 50-110 millimeter), smalvingede, gråbrunaktige svermere. Forvingene er gjerne litt sigdformede, og bakhjørnet (tornus) er markert uttrukket. Forvingen er lyst gråbrun, vanligvis med tre tynne, mørkere tverrstreker. Hos noen av artene er det stor forskjell på regntids- og tørketidsformer.
Levevis
I alle fall én av artene har larver på trær i slektene Cordia (Boraginaceae) og Celtis (hampfamilien).
Harry FitzGibbon Boswell
Henry «Harry» FitzGibbon Boswell (født 6. januar 1915 i Montréal, død 14. mars 1999 ) var en canadisk offiser. Han deltok i andre verdenskrig og kjempet i 1940 i Norge. Boswell ble tildelt det norske Krigskorset med sverd for sin innsats.
Bakgrunn
Boswell kom fra en velstående familie, som eide Boswell Brewery i Québec. Han gikk ved Bishop's College School og ble deretter offiser og ingeniør ved Royal Military College of Canada i Kingston i Ontario.
Polyptychoides
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika sør for Sahara.
Signalen
Signalen kan ha flere betydninger.
Harry FitzGibbon Boswell
Bakgrunn
Kadettperioden ble etterfulgt av tjeneste i den britiske hæren. I 1937 ble han sekondløytnant i britiske Royal Engineers og i 1939 løytnant.
Signalen
Stedsnavn
En rekke steder, særlig fjelltopper eller holmer, kan være navngitt etter historisk bruk som varslingsposter, se vete, eller optisk telegraf:
Harry FitzGibbon Boswell
Andre verdenskrig
I april 1940 ble Boswells avdeling sendt til Norge for å motstå de tyske invasjonsstyrkene. Avdelingen hans ble satt inn i Gudbrandsdalen, der Boswell utmerket seg under den britisk tilbaketrekningen fra Otta til Dombås. Boswell ledet arbeid med å sprenge broer for å forsinke tysk framrykking, noe som ga de britiske styrkene bedre tid til å gå i stilling.
Senere tjeneste
Boswell fortsatte sin tjeneste i den britiske hæren. Han var blant annet en tid i Singapore.
Han ble pensjonert i 1967 og hadde da rang av oberst.
Utmerkelser
Boswell var offiser av Order of the British Empire.
Elbeyli
Elbeyli er en by med 5 852 innbyggere (2015) i den tyrkiske provinsen Kilis. Den ligger nord for Syria, øst for Kilis, og sør og vest for Oğuzeli.
Tourtière
Tourtière er en canadisk pai med svine-, kalve- eller storfekjøtt. Ofte blandes også inn noe viltkjøtt (gjerne harekjøtt) for smakens skyld; i kystområder brukes i blant fisk slik som laks.
Tourtière er en tradisjonell fransk-canadisk rett, med opphav i Québec. Den lages gjerne til réveillon, det store måltidet på julaften og nyttårsaften.
Freebird Airlines
Freebird Airlines er et tyrkisk flyselskap. Flyselskapet opererer med charter-flyvninger fra Europa til Tyrkia. Hovedflyplassen er Istanbul Atatürk lufthavn, og har base ved Antalya internasjonale lufthavn og Dalaman lufthavn.
Historie
Flyselskapet ble grunnlagt i juni 2000 og første flyvning var den 5. april 2001. Ved oppstart disponerte Freebird tre McDonnell Douglas MD-83. I november 2003 fikk Freebird sitt første Airbus A320-fly. Freebird Airlines er eid av Gözen Air Services.
Flyflåte
Flyflåten til Freebird består av seks Airbus A320-214 og to Airbus A320-232.
Mohamed Sa’ad Abubakar
Mohamed Sa'ad Abubakar (født 24. august 1956 i Sokoto) er sultan av Sokoto i det nordvestlige Nigeria. Han regnes som åndelig leder for landets muslimer.
Sammen med erkebiskop John Onaiyekan er han nevnt som kandidat til Nobels fredspris for sin innsats for å skape fred mellom muslimer og kristne i Nigeria.
Harald Ilsøe
Harald Ilsøe (født 18. januar 1933, død 5. august 2019) var en dansk seniorforsker og historiker.
Junior-VM i friidrett 2010
Junior-VM i friidrett 2010 ble arrangert i Moncton i Canada i 2010.
Harald Ilsøe
Harald Ilsøe ble ansatt som forskningsbibliotekar på Det Kongelige Bibliotek i 1965 og gikk på pensjon i 1994. Han var gjennom 50 år forfatter til en lang rekke vitenskaps-og bokhistoriske og bibliografiske verker. I 1999 utkom Det kongelige Bibliotek i støbeskeen, hvor Ilsøe fulgte bibliotekets nåværende bestand tilbake til de mange tidligere eiere. Senest i 2013 utkom De gamle bogomslag – den første samlede fremstilling av de danske bokomslags historie fra 1820 til 1920.
Eliane Martins
Eliane Martins (født 26. mai 1986) er en brasiliansk friidrettsutøver som konkurrerer i lengdehopp. Hun representerte landet sitt under VM i friidrett 2015 i Beijing, der hun ble slått ut i kvalifiseringen i lengdehopp.
Eliane Martins tok 18. plass for Brasil i lengdehopp under Sommer-OL 2020 i Tokyo.
Karate under Sommer-OL 2020 – 75 kg menn
Karate under Sommer-OL 2020 – 75 kg menn ble arrangert i Nippon Budokan den 6. august 2021.
Fylkesvei 4984
Fylkesveg 4984 går mellom Bua – Rød i Sveio kommune.
Strekningen ble opprettet 2019, og består av en delstrekning av den tidligere fylkesvei 6 (Hordaland).
Campodolcino
Campodolcino er en italiensk kommune som ligger i regionen Lombardia.
Musabeyli
Musabeyli er en by med 13 359 innbyggere (2015) i den tyrkiske provinsen Kilis. Den ligger nord for Kilis, nordvest for Polateli, sørvest for Şahinbey, øst for İslahiye og sør for Nurdağı.
Verdenscupen i sjakk 2021
Verdenscupen i sjakk 2021 ble arrangert i Sotsji i Russland i 2021.
Enantius
Enantius er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller.
Levevis
De voksne billene finnes gjerne i råtnende plantemateriale, som kompost, løvstrø, under bark eller lignende. De fleste lever sannsynligvis av midd og andre små leddyr.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Temù
Temù er en italiensk kommune som ligger i regionen Lombardia.
Den har 1 105 innbyggere (2018) og dekker et areal på 43,26 km².
Junior-VM i friidrett 2012
Junior-VM i friidrett 2012 ble arrangert i Barcelona i Spania i 2012.
Ponte di Legno
Ponte di Legno er en italiensk kommune som ligger i regionen Lombardia.
Fylkesvei 4980
Fylkesveg 4980 går mellom Buavåg og Nyheim i Sveio kommune.
Strekningen ble opprettet 2019, og består av en delstrekning av den tidligere fylkesvei 541, og av den tidligere fylkesvei 2 (Hordaland). Hele veien, bortsett fra armen til Mølstrevåg, er primær fylkesvei.
Christabel Nettey
Christabel Nettey (født 2. juni 1991) er en canadisk friidrettsutøver som konkurrerer i lengdehopp. Hun representerte landet sitt under VM i friidrett 2015 i Beijing, der hun ble nummer 4 i lengdehopp.
Christabel Nettey tok 22. plass for Canada i lengdehopp under Sommer-OL 2020 i Tokyo.
Nils Olav Larsen
Nils Olav Larsen (født 21. mars 1958) er en norsk politiker (KrF) som er ordfører i Vennesla kommune fra 2017. Han overtok etter Torhild Bransdal, som ble valgt inn som stortingsrepresentant ved Stortingsvalget 2017
Premana
Premana er en italiensk kommune som ligger i regionen Lombardia.
Polateli
Polateli er en by med 5 151 innbyggere (2015) i den tyrkiske provinsen Kilis. Den ligger nord og vest for Kilis, sørøst for Musabeyli og sør for Şahinbey. Byen er tidligere kjent som Ispanak eller Güldüzü.
Premana
Den har 2 262 innbyggere (2018) og dekker et areal på 33,64 km².
Grassobbio
Grassobbio er en italiensk kommune som ligger i regionen Lombardia.
Pergamon Press
Pergamon Press var et forlagshus i Oxford med spesialisering i vitenskapelig og medisinsk litteratur. Forlaget ble grunnlagt av Paul Rosbaud og Robert Maxwell. Forlaget ble opprinnelig kalt Butterworth-Springer, og er nå et varemerke, en såkalt imprint, brukt av forlaget Elsevier.
Grassobbio
Den har 6 401 innbyggere (2018) og dekker et areal på 8,74 km².
Pergamon Press
Butterworth-Springer ble opprettet i 1948 for å overføre «Springer know-how and techniques of aggressive publishing in science» til Storbritannia. Paul Rosbaud var en erfaren forlagsredaktør etter å ha arbeidet for Springer Verlag før og under andre verdenskrig. I 1951 kjøpte Maxwell forlaget, Rosbaud hadde da en fjerdedel av aksjene. De skiftet navn til Pergamon Press, og brukte som logo bilde av en gresk mynt fra Pergamon. Etter hvert som vitenskapene ekspanderte mente Rosbaud at det var behov for stadig nye vitenskapelig tidsskrift. Rosbauds metode var da å overbevise en ledende forsker på feltet om å bli redaktør og deretter selge abonnment til universitetsbibliotekene. Maxwell deltok for eksempel på vitenskapelige konferanser og tilbød seg å publisere et hvilket som helst manus som deltakerne presenterte. Rosbauds skal ha mislikt Maxwells profittjag og kostbare livsstil. Maxwell og Rosbaud arbeidet sammen i det voksende forlaget til mai 1956, da Rosbaud sluttet. I 1959 ga forlaget ut 40 vitenskapelig tidsskrift og noen år senere 150 forskjellige tidsskrift. Til sammenligning hadde konkurrenten Elsevier bare 10 tidsskrift i porteføljen. I 1960 hadde Maxwell skaffet seg Rolls Royce med egen sjåfør og hadde flyttet kontorene til Headington Hill Hall i Oxford, vegg i vegg med Blackwell.
Etter Maxwells død kjøpte Elsevier i 1991 mesteparten av bedriften Pergamon for 770 millioner dollar.
Rosbaud var før og under krigen spion for britisk etterretning (etterretningsmaterialet kom blant annet fra hans stor nettverk blant ledende vitenskapsforlk i Tyskland) og forlot Tyskland for godt etter krigen. Maxwell var født Ján Ludvík Hyman Binyamin Hoch og kom fra en fattig jødisk familie i Tsjekkoslovakia og deltok under krigen i de tsjekkoslovakiske styrkene i eksil.
Trambuss
En trambuss er en type buss som ble brukt i flere land i mellomkrigstiden, blant annet i Danmark, Nederland og Tyskland. Den meste vanlige tolkningen av typen er om busskjøretøyer med utseende som ligner en trikk, eller karakteriske trekk hentet fra den skinnegående gatesporvognen. I mellomkrigstiden og etterkrigstiden var det ikke vanlig med brede inngangsdører foran forakselen hvor sjåføren også fungerte som billettør.
Den danske trambussen
Århus, den neste største byen i Danmark, hadde siden 1930-årene den offisielle betegnelsen «trambus» om bybuss i flere tiår fram til midten av 1970-årene, også om mer ordinære busser som defineres som bybuss andre steder. Århus var ikke den eneste byen i Danmark som hadde trambuss, Ålborg var først med å skaffe seg den første bussen av den nye typen i 1931. Bybuss og endog frambygde lastebiler var kalt trambuss på grunn av sitt utseende med firkantede busskarosseri og flat front («flad snute» på dansk) i Danmark hvor det er en lang rekke ord avledet av trambus; trambuschauffør, trambussæder, trambusdæk et cetera. Fram til trambussene kom ut på gatene i de danske byene var de norske makrellbussene og flodhestene i Oslo Sporveiers bussflåte de første busser i Skandinavia uten snuter.
De norske makrellbussene vekket mye interesse i Danmark, blant annet i Ålborg hvor bystyret bestemt seg for å kontakte direktør Sven Lassen Studstrup i Aalborg Omnibil Selskab for å høre om den nye busstypen fra Oslo kunne innføres med mindre tilpasninger. Studstrup svarte bekreftende på dette, blant annet ved å ha sledemotor - det vil si frontmotoren som monteres på en slede som kan trekkes ut til ettersyn. Plasseringen av motoren betød også at den lå langt foran forakselen, en tysk særegenhet i mellomkrigstiden. Den nye busstypen var utviklet for størst mulig plassutnyttelse ved å sette motoren under gulvet eller framover til sjåførplassen; 70 % av kjøretøyets lengde kan dermed brukes til passasjerene hvor man tidlig hadde 40-60 %. Strudstrup kom i kontakt med bussprodusenten De forenede Automobilfabriker A/S Triangel som bygget den første trambussen - Type L 4,0 med plass til 36 sitteplasser, som var kalt «Guldbussen».
Den nye bussen vekket sensasjon som «halvt sporvogn, halvt omnibus», derav navnet Trambus, under bilutstillingen i Forum november 1931, og man adopterte dette ordet om bybuss som hadde den samme funksjonen som trikken. For Triangel ble busstypen en suksesshistorie, fram til krigens ankomst i 1940 var 200 trambusser solgt, medregnet 6 trolleybuss til Odense og 38 busser til Århus Sporveje. Av disse var 46 bygget som lastebiler. Triangel reklamerte med at trambussene hadde god manøveringsevne i vanskelig bytrafikk med stor passasjerkapasitet til tross for sin størrelse, og mange danske busselskaper bestilte større og mindre serier. Typebetegnelse er «Triangel Trambus», TT. Type O 23 hadde en akselavstand på 3,8 meter mens Type O 30 hadde en akselavstand på 4,5 meter. Det var også bygget busstilhenger, som da en motorløse vogn leveres til Skagensbanen.
Parus
Parus (kjøttmeiser) er en liten slekt i meisefamilien (Paridae) og består av fire arter, med i alt 40 taksoner. En av artene er svært vanlig i det meste av Norge. Meiser er sangfugler (Passeri) som inngår i ordenen spurvefugler (Passeriformes).
Trambuss
Den danske trambussen
Etter krigens slutt prøvde Triangel-fabrikken å gjenoppta kjøretøysproduksjonen, men det danske bussmarkedet ble åpnet opp for utenlandske bussmerker som straks tok fordel av det drastiske behovet for nye busser. 12 nye trambusser ble levert til Århus Sporveje i 1946 til 1948, og nye bussmodeller var utviklet uten å ha produsentnavnet trambus. Disse som var videreutviklet fra trambussen, var av type O 35 DT, 53 busser i forskjellige varianter var produsert i 1949–1951. Da Triangel-fabrikken ble nedlagt i 1958, var samtidige buss av type O 9,5, O 10,5 og O 12,5 L eller S med aner i trambussen. O 12,5 S som største var 9,6 meter langt med 4,7 meter i akselavstand.
Parus
Taksonomi
Denne slekten talte tidligere mange flere arter, men den viste seg å være parafyletisk og mange arter har derfor blitt flyttet til andre slekter. HBW Alive regnet med kun to arter, hvorav én kan vise seg å inkludere ytterligere tre arter (besto av 43 taksoner fordelt i fire distinkte klader).
Arta Terme
Arta Terme er en italiensk kommune som ligger i regionen Friuli-Venezia Giulia.
Madesimo
Den har 517 innbyggere (2018) og dekker et areal på 85,66 km².
Arta Terme
Den har 2 076 innbyggere (2018) og dekker et areal på 42,77 km².
Svend Thostrup Wessel Mosling
Svend Thostrup Wessel Mosling (født 12. juni 1818, død 22. oktober 1897) var utdannet ingeniør. Han var lokalpolitiker i Trondheim, avisredaktør i Adresseavisen og innehadde viktige verv ved Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Trondheim.
Trambuss
Triangel trambussproduksjon
De fleste var solgt til busselskaper, men flere var levert til rutebileiere for å leie dem ut. Ukomplette data.
Parus
Taksonomi
Noen regnet allikevel med fire arter til (nye) Parus, i det to klader (gråkjøttmeis, P. cinereus, og orientkjøttmeis, P. minor) ble løftet til full status som selvstendig art av Gill & Donsker (2016), sammen med et antall nærliggende taxa. Dette støttes nå også av Birds of the World.
Svend Thostrup Wessel Mosling
Mosling fikk en gate oppkalt etter seg i Trondheim, Moslings gate. Han forble ugift hele livet, og ble begravet på Domkirkegården.
Trambuss
Århus Sporveje
Med 38 busser ble Århus Sporveje (ÅS) den største Trambussoperatøren i Danmark, og andre var kjøpt brukt, så de hadde 53 trambusser i sin busspark i årene mellom 1932 og 1946. Den første serien på 12 busser som var levert i 1932–1933, var av type L 3,0 som en mindre utgave av «Guldbussen» med karosseri levert fra Aarhus Karosserifabrik og DfA, som var av liten størrelse, 6,35 meter i lengde og 2,36 meter i bredde med lav gulvhøyde. Den første trambussen startet den 17. juli 1932 på Linje 3 og 4 som var kjent for kronglede veger, noe som gjorde en mindre og manøvrerbare buss nødvendig. Til sammen var 19 busser av den mindre varianten levert til ÅS som i 1936 beordret en ny serie på 10 busser av type O 30 med en lengde på 8,25 meter.
Parus
Inndeling
Inndelingen og rekkefølge følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020).
Svend Thostrup Wessel Mosling
Biografi
Svend Mosling ble født på gården Ofstad som sønn av løytnant i Børsa, Abraham Drejer Mosling og Anna Christine Bræstrup, og studerte teknologi ved den polytekniske skolen i København 1840-1842. Han kom fra en kjent trondhjemsslekt som hadde embetsmenn, handelsmenn og sjøfolk i flere generasjoner. Etter å ha fullført studier som ingeniør ble han ansatt som lærer ved Trondhjems borgerlige Realskole 1846, der han ble til 1893. I perioden 1851-1876 var han redaktør for Adresseavisen. Han var medarbeider i avisen helt til 1892. Her fremmet han ideen om å opprette et teater i Trondheim, og han var en av stifterne av Trondhjemske Theater-Interessentskab i 1856 i slutten av 1850-årene. Det førte fem år senere til åpningen av Det norske Theater i Trondheim.
Trambuss
Århus Sporveje
Da Århus kommune overtok sporveiselskapet i januar 1928, hadde man planer om å utvide sporveinettet, men for å rettferdiggjøre utvidelsen må det være et transportbehov, og dermed var det besluttet å etablere bussvirksomhet på de planlagte linjene gjennom byområdet. Etter lang tids overveielse besluttet byrådet å velge tilbudet fra Triangel-fabrikken i 7. januar 1932. Spesielt var man interessant i trambussens svingradius som gjør det mulig å svinge på en 13 meter bred gate, da tilsvarende buss måtte bruke 17 meter. I april 1940 hadde ÅS 5 trambusslinjer og 39 trambusser, herav 19 små og 20 store. Krigen fulgt til ekstrabelastninger for bussparken som hadde et ikke lite krevende topografi å operere på med terrengstigninger og smale gater, spesielt etter man måtte bruke vedgass istedenfor bensin. Etter hvert ble bussdriften kuttet ned i løpet av krigen, men i natten mellom 21. og 22. august 1944 ble vogngarasjen ved Dalgas Avenue ødelagt i en eksplosjon, som ødelagt 14 trambusser og skadet 3 andre trambusser. For å erstatte de ødelagte bussene ble det sendt en ordre på 12 nye trambusser i oktober 1946.
Svend Thostrup Wessel Mosling
DKNVS
Mosling ble valgt inn som medlem av Vitenskapsselskapet i 1852, og 1. januar 1859 ble han utnevnt som ny bibliotekar. På denne tiden innebar denne stillingen også å være ansvarlig for selskapets oldssaksamlinger. I 1866 ble han dessuten valgt som selskapets sekretær.
Trambuss
Århus Sporveje
De siste bussene som bygges hos Scandia i Randers - også de siste Triangel Trambus - var levert til ÅS etter et langt avbrekk i 1948. Disse tolv siste bussene som var av den eneste serie med dieselmotor, fikk kallenavnet «traktorer» fordi de hadde firkantede karosseri og var meget seiglivet selv i sammenligning med Volvo-busser som var kjøpt av ÅS i 1949. De siste ble utrangert i 1964 etter lang og trofast tjeneste. Innkjøpet av Volvo-bussene var begynnelsen på en busspark med utenlandske busser, men ordet trambuss hadde blitt så innarbeidet at det ble brukt om samtidige bybuss uansett merke og type. Med Volvo B 657W fra 1955 var grensen på busslengden satt på 11 meter fram den utvides til normal busslengde på omtrent 12 meter i 1967. Dette var mulig ved å avvikle busslinjene gjennom den indre byen i Århus til fordel for nye busslinjer.
Svend Thostrup Wessel Mosling
DKNVS
Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs voksende boksamlinger trengte nytt hus, og som medlem av byggekomiteen fra 1861, hadde Mosling, sammen med arkitekt Christie, stor betydning for fremdriften av prosjektet. I 1866 sto det nye bibliotekbygget ferdig. Mosling fikk ansvaret for å flytte samlingene på plass. Da det på denne tiden var mottatt en stor og prektig boksamling som testamentarisk gave fra Broder Lysholm Knudtzon, ble denne i 1869 plassert i en egen sal; Knudtzonsalen. Mosling katalogiserte og ga ut en systematisk katalog over samlingen. Knudtzons bibliotek fungerte som lesesal i flere år. Mosling utarbeidet de nye kontinuasjonskatalog over biblioteksamlingene, nr. 5 for årene 1858-62 og nr.6 for årene 1863-70. Biblioteket heter i dag Gunnerusbiblioteket.
Lokalpolitiker og forkjemper for Trondhjems Tekniske læreranstalt
Mosling ville bruke tiden sin på lokalpolitikk, og gikk av som selskapets sekretær i 1874, som bibliotekar i 1875 som Adresseavisens redaktør i 1876. Han beholdt lærerstillingen helt til 1893. Mellom 1879 og 1894 var han medlem av bystyret. Han ble forstander for Trondhjems Sparebank i 1881, og direktør fra 1887. Mosling ivret sterkt for å opprette Trondhjems tekniske læreanstalt, og han var ansvarlig for skolens læreplan. Fra 1870 startet skolen sin virksomhet. Mosling publiserte flere bøker, og dessuten artikler om undervisning og kjemi i Det Kongelige Norske Videnskabers Skrifter.
Trambuss
Elefantene
Da Odense elektriske Sporvej startet bussvirksomhet i 1938, var det med trolleybusser, 6 busser med chassis fra AEC i Storbritannia var kjøpt og levert til DfA karosserifabrikken som gav dem karosseri basert på Trambus Elefant-designen. Disse trolleybussene ble tatt av tjeneste i 1959.
Trambuss i Nederland
Historien bak den nederlandske trambussen begynte i 1931 da den første amerikanskbygde Twin Coach-bussen ble importert fra USA, og det oppsto sterk interesse for den nye busstypen med stor plassutnyttelse, flat front og pannekakemotor under gulvet - og et stort busskarosseri reist på et mindre chassis. Bussen vist seg godt egnet for bytrafikk i byer med smale gater, og betegnelsen «Twin Coach» skyldes faktumet om at bussen hadde to motorer for bedre kjøreegenskaper. Men nederlenderne foretrakk en buss med kun en motor, og plasserte motoren helt framover til under et deksel med sjåføren på venstre side, med billettbord ovenpå dekselet for passasjerene som kom gjennom inngangsdøren fra høyre side. Twin Coach-bussene ble ikke en suksess i Nederland, men en ny busstype med inngangsdør foran forhjulet, frontmotor som monteres på en slede som kan trekkes ut og et firkantede og trikklignende utseende med betegnelsen trambuss hadde etablert seg.
De første nederlandske trambussene ble levert i 1933 fra Allan-sporvognfabrikken i Rotterdam, basert på Minerva-chassis med plass til 40 sitteplasser og 18 ståplasser. Denne serien til busselskapet H.T.M. i Haag besto av 14 busser med karosseri fra Allan. Det ble etterfulgt med to De Dion-Bouton chassis med Verheul-bygde busskarosserier til Geldersche Tramweg Mij. i 1933 og 15 Krupp-chassis med busskarosseri bygget av en karosserifabrikk i Waddinxveen i 1934–1936. N.V. Adr. Beers i Haag startet bussproduksjon i 1933 ved å adoptere mye av teknologien i Twin Coach-bussens oppbygging og kunne tilby sin første modell med aksellengde på 3,60 eller 4,95 meter, ved å skape det som kalles for et «trambusschassis». Busschassiset hadde ikke motoren montert på seg, istedenfor på en separat sledemontering som gjorde det mulig å trekke ut motoren til ettersyn. Det var også forsterket for å kunne ha store busskarosseri som bygges av ulike karosseribyggere i Nederland.
Den første serien på fire busser med Verheul-karosseri ble levert til Dedemsvaartsche Stoomtramveg Mij. (stoomtram betyr dampdrevet trikk) En andre serie på fire busser ble levert til Amsterdam. Med trambusschassiset hadde bussen kapasitet til 34 sitteplasser og 16 ståplasser, med inngangsdør foran forhjulet og utgangsdør bak bakhjulet for å lette gjennomstrømning av passasjerer inn og ut for kortest mulig opphold på busstasjonen. Limburgsche Tramweg Mij. bestilte til sammen seks busser fra Beers, som kom ut i en juridisk konflikt med den tyske bussprodusenten Büssing omkring ordet trambuss. Büssing hadde fått fullmakt om å være alene om å bruke ordet i Tyskland, mens nederlenderne hevdet at ordet kan brukes ettersom det er av eldre dato.
Kromhout TB-bussene
Det hindret ikke de nederlandske bussprodusenter enten med chassis eller med karosseri, fra å fortsette med å benytte typebetegnelsen fram til etterkrigstiden. Blant annet den nederlandske bussprodusenten Kromhout som tok fordel av sin posisjon som motorprodusent for å etablere seg innenfor den nederlandske motorkjøretøysproduksjonen. Minerva-trambussene i 1936 fikk nye dieselmotor bygget av Kromhoul, og som tegn på dette fikk busser av alle merker Kromhout-logo som bevis på at disse hadde fått bensin- eller dieselmotor. Ettersom busschassiset ofte ikke var sterk nok for de nye og kraftigere motorene, utviklet Kromhout et robust chassis med assistanse fra MAN og Mercedes-Benz. N.V Kromhout Auto Industrie ble åpnet i 6. mai 1935, og man hadde to bestemte typebenevnelser på sine busser; B for ordinære buss av alle typer og TB for disse med trambusschassis.
Den første flåtekundekontakt inngått i 1935 kom fra H.T.M. i Haag for 12 busser av type TB-4. Til sammen var 64 TB-4 busser levert til Haag i årene 1935 til 1940, med en kapasitet på 40 sitteplasser i karosseri bygget av Beynes i Haarlem. Busselskapet G.V.B i Amsterdam i 1935 sendt en ordre på 6 trambusser med 5 LW-motor, og senere en ny ordre på 40 trambusser, av disse 10 med den lettere 4 LW-motoren. Geldersche Tramwegen bestilte den første Kromhout/Verhuel-bussen med karosseri bygget av Verhuel, og startet et partnerforhold mellom Kromhout og Verhuel som også leverte karosseri for trambussene. Blant ordrene var 6 store busser bygget for R.E.T i Rotterdam i 1937 som hadde trambuss-chassis, men motoren flyttes til hekken og man hadde karosseri fra Verheul med plass for 35 sitteplass og 15 ståplass. Utgangsdøren flyttes til midtskips på bussen. Prøvekjøringen med disse bussene var så vellykket at en mye større serie på 68 buss ble bestilt i 1938. Ulike private busselskaper hadde også anskaffet seg trambuss som B.B.A i Breda med 29 buss, Stormvogels i IJmuiden med 21 buss og GADO i Groningen med 12 buss.
I de første fem år fram til krigsutbruddet i mai 1940 var 433 busschassis av alle typer levert fra Kromhout-fabrikken. Et forsøk om å møte etterspørselen med importerte amerikanskbygde «Kromhout-Autocar» basert på Autocar-bussen mislykket ettersom nederlandske kunder foretrukket innfødte produkter.
Etter krigens slutt i 1945 var den nederlandske industrien inkludert kjøretøyindustri utsatt for omfattende ødeleggelser slik at mye av anstrengelsene i de første etterkrigsårene måtte gå til gjenreisning av den nasjonale industrikapasiteten. Kromhout var så hardt rammet at produksjonen kunne starte på nytt i 1947, og to år senere kunne man returnere til førkrigsproduksjonskapasiteten. Den første ordren i 1947 kom fra H.T.M på 50 TB5 buss med karosseri bygd av Werkspoor og Beynes karosserimakere, og var de første trambussene med konduktør ettersom det var enorme passasjermengder i busslinjene. I 1949 kunne man levere 30 TB5 trambuss-chassis til Amsterdam med karosseri bygget av Verheul, da hadde Kromhout valgt å konsentrere seg på bussproduksjon. En av de mange etterkrigsordrer kom fra GTG i Groningen, som var på 8 buss med bensinmotor og 10 TB4 chassis for omstilling som trolleybuss, med det elektriske utstyret fra Oerlikon i Sveits.
Man hadde i 1951 montert «pannekakemotor» av G-type i TB-50 chassiset som hadde en aksellengde på bare 5,50 meter, med kapasitet på 24 sitteplasser og 51 ståplasser i Verheul-karosseri. H.T.M bestilte 45 buss av TB-50 type i 1951-52 som den første flåtekunde. GVBA i Amsterdam sendt en ordre på 16 buss, og GEBRU i Utrecht hadde 25 buss av den samme type, med forskjellig motor, i 1953.
Motorproduksjonen tok seg opp på nytt, men bussproduksjonen leverte trambuss, ordinære buss og chassis uten motor hvor man kan montere motorer etter egne valg som med busselskapet GVBA og 15 TB6 buss i 1954, da var Leyland-motorer fra Storbritannia foretrukket. Flåtekundene i Nederland etter hvert begynte med å foretrekke utenlandske komponenter og busschassis fra andre land, noe som satt Kromhout i en dårlig situasjon i 1954–1958. Kromhout dermed videreutviklet sine trambussmodellene med nye og kraftigere motor, ved å introdusere selvbærende konstruksjon ved å bygge «chassis-løse busser», det vil si buss med karosseri og chassis som en helhetskonstruksjon.
TBZ-100 med plass for 100 passasjerer var utviklet spesielt for busstrafikk i rushtid med stor akselerasjon, kort oppholdstid på busstoppene og rask gjennomstrømning av passasjerer inn og ut, med doble dør foran og utgangsdør i midten. Den første ordren på 100 buss kom fra H.T.M og GVBA i 1955, mens Werkspoor i samarbeid med Kromhout utviklet en regionbussmodell under betegnelsen TB6-HGZ. Men til tross for den lovende ordren utebli gjennombruddet, for den statlige jernbanen NS foretrukket utenlandskbygde buss og dermed falt produksjonen av TBZ-100, tross en ordre på 12 TBZ-100 buss fra R.E.T. i Rotterdam i 1956. Bare 200 TBZ-100 buss var produsert ved 1. oktober 1958.
Kromhout besluttet å legge ned all kjøretøyproduksjon fra 1. oktober 1958 for å konsentrere seg på motorproduksjonen, og solgt kapasiteten til karosseriprodusenten Verheul. Verhuel fortsatte bussproduksjonen, men ordet «trambus» forsvant ettersom TB-modellene ikke lenge skilte seg fra den moderne bybussen som var blitt alminnelig ved begynnelsen på 1960-tallet. Buss deretter typebestemmes med ordet «VB». Men arvet fra trambussmodellene TBZ-100 og TB6-HGZ fortsatte i VB-10 som presenteres i 1959 for potensielle flåtekunder.
VB-10 ble selve modellen for den nederlandske bybussen, først og fremst for rushtid-trafikk da det er størst behov for busstransport i byene. En noe lettere variant, VB-20, var utviklet i 1961. I 1963 ble båndene mellom Kromhout og Verheul brutt etter den britiske Leyland kjøpt seg inn i den nederlandske bussprodusenten, og merkenavnet Verheul begynte med å forsvinne på bussene. I 1971 etter en brann ødela hele bussfabrikken gikk Kromhout og Verheul over i historien.
Ford trambuss
Den andre verdenskrigen ødela flesteparten av den nederlandske bussparken, og behovet kunne bare dekkes ved å kjøpe etterkrigskjøretøyer og brukte busskjøretøyer fra mindre krigsherjede land. Blant annet semitrailerbuss og lastebilbuss som var basert på motorchassis/trekkvogn fra andre land som Storbritannia. Sverige tidlig fikk innpass i Nederlands bussmarkedet med sine Scania-Vabis busser, men det var fra Storbritannia og USA man hadde de største importordrer. Den nederlandske Ford-fabrikken i Amsterdam tok kontakt med Ford-konsernets amerikanske del som kunne stille til disposisjon 500 busschassis.
Busschassisene som leveres fra 1947, typebestemmes som trambuss-chassis med sin størrelse og oppbygging, ettersom disse kunne ha god manøverevne i de trange bygatene i den typiske nederlandske byen. Det var også god ytelsesevne med en hekkmotor på 100 hestekrefter, og gode fjæringsegenskaper som gjorde en behagelig kjøring mulig. De private busselskapene B.B.A i Breda og GEBRU i Utrecht spesielt satt pris på disse trambussene som kan ha forskjellige karosseri bygget av Werkspoor, Verheul, Jongerius og Hoogeveen karosserifabrikk, selv om kapasiteten er oppgitt til 26 til 31 sitteplasser og 10 til 19 ståplasser.
Av disse fem hundre bussene var 100 levert til den nederlandske statsjernbanen NS som fordelt dem til datterbusselskapene NBM, NZH og MBS. Resten fordeles blant både statlige og private busselskaper over hele landet, spesielt for bytrafikk i mellomstore byer.
DAF
DAF som slo gjennom som lastebilprodusent og som er et kjent bilmerke for nederlandskbygde personbiler, hadde også involvert seg i den nederlandske bussproduksjonen med start i den store bussanskaffelsen på vegne av statsjernbanen NS i slutten på 1940-årene. Etter å ha leverte over 300 passasjertilhengerne for de nederlandske semitrailerbussene valgt man å starte bussproduksjon i 1949. De første DAF-bussene som B50 og B1500 hadde lastebilchassis, den første egentlige bussen med busschassis er TB160-bussen fra 1958 med «trambuss-chassis».
TB160-bussen med kapasitet på 40 sitteplasser og 40 ståplasser hadde selvbærende konstruksjon, og var raskt foretrukket av ulike bussoperatører deriblant statsjernbanen NS som sendt en ordre på 60 buss, senere utvidet til 100 buss. I midten av 1960-tallet hadde DAF tre bussmodeller, B1100-1300, B1600 og TB160, men i 1965 kom den nye modellen MB200 som startet en ny generasjon som helt avløste trambussen som bybuss.
Tyskland
Den moderne bybussen i Tyskland har en del av sine aner i de tyske trambusser fra 1930-tallet som var lagt ut på tilbud av bussprodusentene Büssing, Henschel og Magirus. Men bare førstnevnte hadde eneretten på ordet «Trambus» i forbindelse med lisensrettigheter på Twin Coach-bussen, Magirus måtte bruke ordet «Strabus» som betyr «gatebuss» mens Henschel hadde ordet «Tram» for sine bussene.
Büssing
Büssing under utstillingen i Berlin i 1931 etablerte seg som en produsent av det som skulle hete Trambus ved å skaffe seg lisensrett for lokal produksjon av den amerikanske Twin Coach-bussen man siden benyttet som utgangspunktet for sine originale bussmodeller. Men det tyske firmaet hadde studerte de amerikanske bussene i 1920-tallet, og lot seg inspireres for å kopiere eksemplene man hadde bevitnet på den andre siden av havet. Et resultat er Büssing 6 GR i 1929 som var den første bussen med navnet Trambus, en treakslet frambygd buss med flat front og midtmotor i en tverrgående sledemontering som gjort det mulig å trekke ut motoren for ettersyn. Motorytelsen for Ottomotoren på seks sylinder er oppgitt til 90 hestekrefter, noe som gav den store bussen med 36 sitte- og 40 ståplasser gode ytelser som bybuss. Siden hadde Büssing-NAG typebetegnelse T på alle bussmodeller uansett type og oppbygging, så lenge motorplasseringen var innenfor den indre oppbyggingen av busskjøretøyet. Dette fulgt til at ulike busser som dobbeltdekkerbuss, boggibuss og motorvei-buss (en tysk særpregenhet fra begynnelsen på autobahn i 1930-tallet) kan omtales som trambuss. Büssing-NAG hadde også fått den juridiske eneretten på ordet «Trambus», og dermed forhindret sine konkurrenter fra å bruke dette.
Den revolusjonerende 6 GR bussen hadde et boks-liknende busskarosseri bygget av Hannoversche Waggonfabrik (HAWA) i Hannover som var dels selvbærende ovenpå chassiset. Plasseringen av motoren med tilhørende girkasse som drevet begge bakaksler forstørret det indre volumet i karosseriet med 25 %. Med denne unike bussen som utgangspunktet startet firmaets bussingeniørene et nytt program i 1935 med flere nye modeller som skal avløse de eldre, og flere toakslede modeller basert på prinsippene bak 6 GR var bygget, fra 285 T til 400 T. Sledemonteringen var flyttet til fronten hvor motoren settes inn i et deksel ved side av sjåføren. Trambussmodellene ble også mer strømlinjet med mindre aerodynamisk motstand med ulike karosseri bygget av FWR-Fahrzeugwerke GmbH i Recklinghausen, BNV-Karosseriwerk i Elbing og Kässbohrer blant annet.
Den meste dramatiske trambussen som var utformet som Autobahn-Omnibus (motorvei-buss ) som på de meste ekstreme eksempler kunne ha en topphastighet på 120 km/t, er Büssing 375 T fra 1936 med en dråpeformet karosseri bygget av Gaubschat. De raskeste trambussene på motorvegene kunne oppnå 115 km/t, deriblant 375 T som hadde en motorytelse på 95 hk. Det finnes ulike individuelle 375 T-buss med ulike karosseri, men felles for disse er at de hadde en sterk aerodynamisk utforming. Litt mer ordinære trambuss som 400 T var også preget av ønsket om å ha stor kjøringshastighet på de tyske motorvegene. Ved å ha innbygde motorer var trambussene et naturlig valg for Büssing-NAG i møte med kravet fra bussoperatørene om større fart på de nye kommunikasjonene.
Trambus som bybuss var også utviklet og levert til flåtekunder som bestemte hvordan utseendet og dørplassering skal være, som 600 T og spesielt 500 T som i krigsårene var kjent som «Krigstrambuss» (Kriegstrambus ). Slike busser utgjorde den typiske bybussen fra 1930-tallet med kort aksellengde og stor plassutnyttelse, som deretter definerte selve betydningen bak ordet «bybuss» i slutten på 1930-årene. Den typiske trambussen i 1937 hadde 29 sitteplasser og 31 ståplasser. Noen kan ha midtinngangsdør, andre hadde inngangsdør bak forhjulet og utgangsdør bak bakhjulet. De kunne også ta busstilhenger på slep.