cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Avatar (film)
Anmeldelser
Birger Vestmo fra Filmpolitiet ga filmen terningkast 6 og kalte det «en triumf for både fortellergleden og teknologien brukt til å formidle den». Mala Wang-Naveen fra Aftenposten ga terningkast 5 og skrev: «Plottet er ikke det nyskapende her. (...) Filmens skjønnhet ligger i det stormannsgale og vidunderlige visuelle arbeidet som er gjort med å portrettere fabeljungelen, dyrene og innbyggerne. Trekkene til Worthington og Weaver når de er animerte med utseendet til Na’viene, og de myke og naturlige bevegelsene er en hårreisende god oppvisning i hva CGI-teknologien tillater i dag. I tillegg kommer landskapsscener og filmvinkler hvor knapt fantasien har satt grenser.» Terje Eidsvåg fra Adressa ga terningkast 4 og skrev: «Handlingen er så enkel at den bidrar til effektiv spenning. Ettersom Cameron lesser på med viktig budskap med store bokstaver og litt teite replikker, tonesatt av James Horners pompøse musikk, blir filmen litt for oppblåst og skurkene litt for endimensjonale til at historien når samme nivå som teknikken.»
Filmnettstedet Montages kåret Avatar til 2000-årenes 69. beste film og skrev: «Avatar er en fantastisk, spektakulær, pompøs oppdagelsesferd inn i James Camerons fantasi, og en teknologisk milepæl som varsler en fullstendig utvisking av grensene mellom person og piksel i det kommende tiåret.» Time kåret filmen i 2012 til århundrets tredje beste film så langt (etter Ringenes herre-serien og WALL·E). IGN kåret den til tidenes 23. beste science fiction-film og mente at det var den første virkelige oppvisningen i potensialet til 3D-kino.
Utmerkelser
Avatar vant tre Oscar-priser for beste visuelle effekter, beste kinematografi og beste scenografi og ble nominert i ytterligere seks kategorier: beste regi, beste film, beste filmklipp, beste originalmusikk, beste lydklipp og beste lydmiks. Den vant to Golden Globe Awards for beste dramafilm og beste regi og ble nominert til beste originalmusikk og beste sang for låten «I See You (Theme from Avatar)». Musikken og filmlåten ble også nominert til hver sin Grammy Award. Filmen ble foruten dette nominert til åtte British Academy Film Awards («BAFTA-priser») og vant to for scenografien og effektene. Den vant seks Critics' Choice Movie Awards for beste actionfilm, beste scenografi, beste kinematografi, beste filmklipp, beste lyd og beste visuelle effekter. Filmen vant også elleve priser under Saturn Awards-utdelingen, blant annet for beste science fiction-film og æresprisen Visionary Award til Cameron. Avatar vant også publikumsprisene People's Choice Awards og Teen Choice Awards.
Spin-off-produkter
Avatar har fått flere spin-off-produkter. Ubisoft Montreal utviklet videospillet James Cameron's Avatar: The Game, og Maria Wilhelm og Dirk Mathison skrev boken Avatar: en konfidensiell rapport om Pandoras biologiske og sosiale historie, en fiktiv reisehåndbok om livet på Pandora. Wilhelm skrev også barneboken James Cameron's Avatar: The Reusable Scrapbook. En annen bok, The Art of Avatar av Lisa Fitzpatrick, inneholdt skisser og arbeidsillustrasjoner fra filmen, og The Making of Avatar av Fitzpatrick og Jody Duncan Jesser tok for seg filmproduksjonen. Cameron har gitt forfatteren Steven Gould rettigheter til å skrive fire Avatar-romaner for å utvide universet.
Video
Filmen ble utgitt på DVD og Blu-ray 22. april 2010 i USA i forbindelse med Jordens dag. Avatar var den bestselgende Blu-ray-utgivelsen i USA fram til januar 2015, da animasjonsfilmen Frost slo rekorden. Avatar Extended Collector's Edition ble utgitt på DVD og Blu-ray 16. november 2010. Denne utgivelsen inneholdt tre versjoner av filmen: kinoversjonen fra 2009, spesialversjonen fra 2010 og en enda lengre versjon med en spilletid på nesten tre timer. Den nye versjonen inneholdt en ny åpningsscene hvor Jake er på jorden og en scene hvor Grace forklarer Jake hva som skjedde på skolen hun arbeidet på. Utgivelsen inneholdt også 45 bortklipte scener og annet bonusmateriale, blant annet dokumentarfilmen Capturing Avatar om produksjonen av filmen. Avatar ble utgitt på Blu-ray 3D 16. oktober 2012.
Analyser og tolkninger
Avatar blir stadig analysert for sine skildringer av dagsaktuelle temaer og samfunnsproblemer. Kritikere og analytikere har blant annet tatt opp filmens politiske undertoner. Noen mente at menneskenes fiendtlighet mot de innfødte i filmen (na'viene) er et budskap for urfolk i dagens samfunn. Andre mente at det var en gjenfortelling av den rasistiske myten om «den edle ville». Adam Cohen fra The New York Times sammenlignet na'vienes kamp med den amerikanske revolusjonen, indisk selvstyrekamp mot Britisk India og Latin-Amerikas opprør mot United Fruit Company. Han skrev at filmen avslører «et velkjent prinsipp for totalitarisme og folkemord – at det er lettest å undertrykke de vi ikke ser». George Monbiot fra The Guardian kalte filmen «en fortelling om Europas engasjement i Amerikas urfolk. (...) Men dette er fortellingen ingen vil høre, fordi den utfordrer måten vi ser på oss selv. Europa ble massivt beriket av folkemordene i Amerika; Amerika ble grunnlagt på dem.»
Filmen ble også analysert for sine sosiale og kulturelle undertoner, spesielt for klimabudskapet. Mala-Wang Naveen fra Aftenposten skrev: «De innfødtes ydmykhet overfor alt som puster understreker filmens klimapolitiske budskap om visse sivilisasjoners iboende evne til å drive rovdrift på naturen. Om vi tøyler markedskreftene, kan vitenskapen fremdeles redde oss.» Miljøaktivisten Lori Pottinger fra The Huffington Post sammenlignet handlingen i Avatar med ødeleggelsen av det biologiske mangfoldet i Amazonasregnskogen i Brasil. Pottinger trakk også likheter mellom bedriftslederne i filmen og Brasils daværende regjering.
David Boaz fra Los Angeles Times skrev at filmens konflikt lå i kampen om eierskapsrett. Han sammenlignet situasjonen i filmen med «Kelosaken», hvor en amerikaner sto opp for eierskapsretten sin etter at et legemiddelfirma forsøkte å kreve eierskapet til huset hennes. Boaz skrev: «Hun var også urimelig, i likhet med na'viene. (...) Fredfulle mennesker forsvarer eiendommen sin mot utenforstående som vil ha den og som har langt mer makt.»
Avatar har også fått et religiøst overblikk. Vern Barnet fra Charlotte Observer mente at filmen stiller et viktig spørsmål om tro: «vil vi se skapelsen hierarkisk eller økologisk – fra oven eller gjennom gjensidig avhengighet? Filmen mener det siste; at et nettverk av energi strømmer gjennom alt; at det å forstyrre den naturlige balansen vil føre til katastrofe». Barnet sammenlignet na'vienes helligdom «Tree of Souls» med Yggdrasil, verdenstreet i norrøn mytologi. Angela Himsel fra The Huffington Post kalte filmen «en ny versjon av Edens hage-syndromet» og påpekte fonetiske og begrepsmessige likheter med Første Mosebok.
Mange kritikere og analytikere påpekte filmens forbindelse til hinduismen, spesielt na'vienes likhet med hinduistiske guder som Krishna og Rana. Priya Rajsekar fra Irish Times mente at handlingen i Avatar minnet om hinduistiske læresetninger og begreper som for eksempel sjelens reinkarnasjon, økologisk bevissthet og guddommenes reinkarnasjon på jorden. Rajsekar skrev videre at filmens miljøvennlige handlingsforløp minnet om vedisk filosofi.
Sheila Shayon skrev artikkelen «The Avatar in Us All» for The Huffington Post. Hun skrev: «Eywas grunnleggende etos er balansen i naturen – ikke én kraft over en annen. (...) Døden blir ikke fryktet på Pandora, men blir sett på som et steg i livets evighet... det minner om buddhistiske og kristne prinsipper om at det å leve godt også betyr å dø godt. Det viktigste i Avatar er kanskje avatar-konseptet i seg selv: at bevisstheten skifter fra strukturløst rom til begrenset kropp. (...) «Jeg ser deg», som na'viene sier, kan være en stor endring i menneskelige relasjoner hvis vi bare husker å se forbi avatarene vi alle bebor, til hjertet og sjelen på innsiden.».
Ettertid
27. august 2010 kom den andre kinoutgivelsen av Avatar. Denne ble markedsført som Avatar: Special Edition og ble kun vist i 3D og IMAX 3D. Den er ni minutter lenger enn kinoversjonen fra 2009. Avatar: Special Edition inneholder blant annet en utvidelse av sexscenen, en scene hvor Jake, Grace og Norm besøker Graces gamle skole og en scene hvor Jake dreper Tsut'sey for å ende lidelsen hans etter at han ble skadet i kamp. Den andre kinoutgivelsen fikk en totalomsetning på 33, 2 millioner dollar i billettinntekter på verdensbasis.
Cirque du Soleil-showet Toruk - The First Flight er inspirert av Avatar og tar for seg hendelsene før filmen. Ralu, Enty og Tsyal er tre nye na'vier som introduseres i sirkusshowet. Toruk har vært på turné siden desember 2015 (per september 2016). Temaparken «Pandora–The World of Avatar» i Disney's Animal Kingdom i Florida skal gjenskape naturlivet på Pandora. Byggingen ble satt i gang i 2014, og parken skal etter planen åpne i 2017.
Cameron har sagt at Avatar er første film i en planlagt filmserie og at fire oppfølgere er under produksjon. Han har sagt at disse «vil både fungere som frittstående fortellinger og som del av en større saga». Ifølge Cameron skal den første oppfølgeren ha premiere i 2020, mens de andre filmene forventes å ha premiere i henholdsvis 2021, 2024 og 2025. Han har sagt at de fire oppfølgerne skal spilles inn samtidig og at det meste av designarbeidet er ferdig. Sam Worthington, Zoe Saldaña, Sigourney Weaver og Stephen Lang har alle takket ja til å spille i de neste filmene. Innspillingen av Avatar 2 begynte i september 2017. Oppfølgeren Avatar: The Way of Water hadde premiere høsten 2022.
Raymond Harrison
Raymond Alan Harrison (født 4. august 1929 i London), britisk fekter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1960 i Roma.
Harrison vant en olympisk sølvmedalje i fekting under OL 1960 i Roma. Han var med på det britiske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i kårde bak Italia. De andre på laget var Allan Jay, Michael Howard, Bill Hoskyns, John Pelling og Michael Alexander.
Hjemmedatamaskin
Hjemmedatamaskin var den andre generasjonen mikrodatamaskiner som kom fra 1977 og framover. Disse var populære blant hobbybrukere og små bedrifter, men ble etter hvert skjøvet ut av markedet til fordel for IBM sin PC og kloner av denne. Ordet hjemmedatamaskin falt ut av bruk tidlig på 1990-tallet
Konseptet ble økonomisk mulig da silisiumbaserte mikroprosessorer begynte å bli masseprodusert. Tidligere hadde datamaskiner vært i bruk bare i næringsliv og statlig sektor, og blant en liten gruppe entusiaster som hadde ferdigheter nok til å bygge sammen en datamaskin fra deler.
Kollektiv straff
Kollektiv straff er straff som idømmes slektninger eller befolkningen i et område samlet. Straffeformen har vært anvendt under krig, særlig under okkupasjon av fiendtlig territorium.
Ole Paus
Ole Paus vokste opp i Oslo, Elverum og Trondheim som sønn av generalen med samme navn. Etter militærtjenesten studerte han jus og filologi, og begynte i slutten av 1960-årene å opptre som visesanger i Oslo. Etter å ha blitt oppdaget av Alf Cranner og Alf Prøysen platedebuterte han i 1970 med Der ute – der inne, som bestod av 18 viser om bymiljøet i Oslo. Han bokdebuterte året etter med diktsamlingen Tekster fra en trapp. Hans tidlige album utviste inspirasjon fra visesang, jazz og rock. Han markerte seg med tekster med en skarp sosial brodd, og med en sterk interesse for utstøtte, marginaliserte og ensomme i samfunnet, «alle oss som ikke klarte å hamle opp med tilværelsen», som uttrykt i tidlige sanger som «Jacobs vise», «Merkelige Mira», «Blues for Pyttsan Jespersens pårørende» eller «Kajsas sang». Han har både vist en lyrisk side og markert seg som bitende satiriker, ikke minst i en serie plater han kalte Paus-posten med skillingsviser som kommenterte politiske og dagsaktuelle spørsmål på ironiske og ofte injurierende måter.
Paus drev fra 1975 også plateselskapet Zarepta og utgav sentrale verk i norsk jazz som Radka Toneffs album. Han mottok Spellemannprisen 1976 i klassen visesang for albumet I anstendighetens navn og har senere mottatt Spellemannprisens hederspris, Årets spellemann og Anders Jahres Kulturpris, blitt innlemmet i Rockheim Hall of Fame og er kommandør av St. Olavs Orden. Han har blitt omtalt som Norges «nasjonaltrubadur» og sangen «Mitt lille land» som «den nye nasjonalhymnen».
Familiebakgrunn
Ole Paus er sønn av generalmajor Ole Paus (1910–2003) og Else Corneliussen (1916–1951) og tilhører «skiensgrenen» av slekten Paus. Slekten hadde siden begynnelsen av 1600-tallet tilhørt «embetsaristokratiet» av prester og jurister som styrte Øvre Telemark; hans familiegren etablerte seg mot slutten av 1700-tallet som byborgere og skipsredere i Skien og mot slutten av 1800-tallet som stålgrosserere og fabrikkeiere langs Akerselva i Christiania.
Han er en av en lang rekke slektsmedlemmer med navnet Ole Paus, som også var navnet på stålgrossistfirmaet Ole Paus, som ble startet av hans oldefar i 1872. Hans besteforeldre på farssiden var Norges generalkonsul i Wien, senere fabrikkeier i Norge og godseier i Skåne Thorleif Paus (1881–1976), og dennes første ektefelle Ella Stein (1883–1971), som var datter av dr.jur. og advokat (Hof- und Gerichtsadvocat) i Wien August Stein (1852–1890). August Stein meldte seg ut av det jødiske trossamfunnet i 1877 og lot i 1885/86 seg selv og sine barn døpe katolsk. Farfaren Thorleif ble som 23 år gammel konsulatsekretær under Unionsoppløsningen i 1905 Norges eneste diplomatiske representant i Østerrike-Ungarn og fikk ansvar for å oppnå stormaktens anerkjennelse av Norges uavhengighet; i 1914 var den daværende visekonsulen Thorleif Paus den eneste skandinaven som var vitne til skuddene i Sarajevo. I sitt tredje og siste ekteskap var Thorleif Paus gift med enkegrevinne Ella Moltke, datter av Valdemar Glückstadt. Faren og farfaren eide Kvesarums slott i Skåne frem til 1951. Thorleif Paus var også fetter til den norskfødte svenske godseieren Herman Paus som var gift med Leo Tolstojs barnebarn grevinne Tatiana Tolstoy-Paus. Ole Paus er oldebarn av stålgrosserer, fabrikkeier og bankdirektør Ole Paus (1846–1931) og Birgitte Halvordine Schou; oldefarens fabrikk Den Norske Hesteskosømfabrik lå ved siden av Hjula Væverier som var eid av slektninger i familien Schou; Ole Paus' familie eide dermed store deler av industrien langs Akerselva rundt forrige århundreskifte. I dag gjenstår bare «Hønse-Lovisas hus» av det tidligere fabrikkanlegget eid av Ole Paus' oldefar med samme navn.
Den første med navnet Ole Paus, tipp-tipp-oldefaren Ole Paus (1766–1855), flyttet fra Øvre Telemark til Skien og brøt med familiens embetsmannstradisjon da han ble skipsfører og reder, giftet seg med enken Johanne Ibsen som tilhørte byens ledende borgerskap og ble Knud Ibsens sosiale far – og Marichen Altenburgs onkel. Han var den eneste bestefaren Henrik Ibsen kjente i barndommen, og Pausfamilien var Henrik Ibsens nærmeste slektninger i oppveksten; begge foreldrene tilhørte familien i biologisk eller sosial forstand. Ole Paus' tippoldefar Christopher Blom Paus startet forretningskarrieren som handelsbetjent hos storebroren Knud Ibsen da broren etablerte virksomhet som detalj- og trelasthandler i Skien i 1825 og bodde i Stockmanngården sammen med broren og kusinen Marichen da Henrik Ibsen ble født der. Etter at Knud fikk økonomiske problemer var han den av brødrene som i størst grad tok seg av storebroren, og eide huset på Snipetorp der Ibsenfamilien bodde fra 1843. Han ble senere en av Skiens ledende skipsredere. En rekke figurer, motiver og hendelser i skuespill som Peer Gynt, Gengangere, En folkefiende, Vildanden, Rosmersholm og Hedda Gabler var inspirert av familiemedlemmer og familietradisjoner innen familiekretsen Paus/Altenburg/Ibsen, og hendelser på Pausfamiliens gård Rising tidlig på 1800-tallet. Ibsenforsker Jon Nygaard skriver at fremveksten av «den nye puritanske embetsmannsstaten [med] embetsmanns- og forvalterånden fra Øvre Telemark, familien Paus» er et hovedtema i Ibsens verk. Om slektningen Henrik Ibsen har Ole Paus uttalt: «Jeg fascineres over blandingen av fullstendig opprører og fullstendig borgerlig i Ibsen. Han snakker både det høyborgerlige språk og det anarkistiske språk uten aksent. Imponerende!»
På morssiden var Ole Paus' besteforeldre soussjef i Tiedemanns Tobaksfabrik og medlem av Industriforbundets hovedstyre Ragnar Corneliussen (1887–1938) og Monna Morgenstierne Roll (1891–1976). Mormoren Monna var datter av idrettsfunksjonæren Emil Oluf Roll og barnebarn av tukthusprest Karl Roll. Blant morens forfedre var også Norges første regjeringsadvokat, Bredo Henrik von Munthe af Morgenstierne den eldre, medeier i Nissens Pikeskole Andreas Martin Corneliussen, presten og skolemannen Peter Pavels Aabel, godseier Jacob Aall på Borgestad gård, stiftsoverrettsjustitiarius, lagtingspresident, direktør i Norges Bank og ordfører i Trondhjem Jacob Roll (1783–1870) og trelasthandler James Collett. Ole Paus er også i slekt med bl.a. Oda Krohg og Bokken Lasson, som var mormorens tremenninger (svigerdatteren Tirill Mohn er dessuten Oda Krohgs tippoldebarn).
Foreldrene (general) Ole Paus og Else Corneliussen: Wien, London og Oslo
Visesangerens far Ole Paus, generalen, vokste opp i Østerrike, der han offisielt het Ole von Paus frem til navneleddet von ble forbudt i Østerrike i 1919, og gikk på den kjente skolen Theresianum. Han var bror til Helvig Paus (f. 1909) og senere stebror til grev Erik Moltke (f. 1922). Da han ble født bodde familien i Marokkanergasse 18 i ambassadestrøket i Wien, på nøyaktig samme adresse som hovedpersonen i TV-serien Rex; senere flyttet de til en villa i Auhofstraße 78C der de i hans barndom hadde besøk av Fridtjof Nansen og Roald Amundsen. Etter at foreldrene ble skilt og faren Thorleif flyttet tilbake til Norge i 1918 ble Ole og søsteren Helvig boende med moren i Wien. Som 19-åring flyttet Ole Paus i 1929 til farens hjemland Norge uten å kunne norsk, og utdannet seg til offiser ved Krigsskolen. I 1938 kom også moren og søsteren til Norge som flyktninger fra Anschluss; alle delte en leilighet på Frogner i Oslo.
Under kampene i 1940 var daværende løytnant Ole Paus adjutant for forsvarssjef Otto Ruge og flyktet til Nord-Norge sammen med resten av den øverste forsvarsledelsen; han tok seg senere over til Storbritannia der han ble knyttet til Forsvarets overkommando og var med å bygge opp Etterretningstjenesten som sjef for hæravdelingen i gruppe for offensiv etterretning. I det norske eksilmiljøet i London møtte han Else Corneliussen fra Oslo, og de ble gift i 1944; hun jobbet i Luftfartsdirektoratet i London-regjeringen og var niese av admiral og daværende sjef for Marinen, senere forsvarssjef Elias Corneliussen som også arbeidet for London-regjeringen; Elses søster i Norge ble samme år gift med en av lederne for Milorg Kai Holst, som ingen i familien noen gang møtte ettersom han døde under mystiske omstendigheter sommeren 1945. Ole Paus kom tilbake til Norge som major i 1945, og fikk straks sentrale roller i gjenoppbyggingen av det norske Forsvaret. I 1940- og begynnelsen av 1950-årene forsøkte han også å oppklare omstendighetene rundt svogeren Holsts død, men forsvarssjefen, general Ole Berg, hans gamle sjef fra Generalstaben før krigen, rådet ham til å la saken ligge og sa at det var «livsfarlig» å foreta videre undersøkelser.
Ole og Else fikk to sønner: Den senere sveitsiske finansmannen Peter Paus (f. 1945 i London) og den senere visesangeren Ole Paus (f. 1947 i Oslo). I sitt andre ekteskap var den eldre Ole Paus også far til kaptein Thorleif Paus (f. 1957), som på 1980-tallet var adjutant for forsvarssjef Fredrik Bull-Hansen.
Barndom i Oslo, Elverum og Trondheim
Den yngre Ole Paus, visesangeren, tilbragte sin tidlige barndom i Oslo, der familien først bodde i Frederik Stangs gate 40 på Frogner. Moren Else døde av polio da han var fire år gammel i 1951, og faren var borte i flere år på grunn av sin tjeneste først i Tysklandsbrigaden og siden som Norges militærattaché i Stockholm og Helsingfors 1953–1956. Ole Paus bodde da i Oslo med sin tante Helvig Paus og østerrikskfødte bestemor Ella Paus, født Stein. Helvig var ugift, arbeidet i Norsk Aluminium (Norsk Hydro) og ble som en mor til sin brors barn. Bestemoren Ella hadde et vanskelig liv, preget av skilsmissen, erfaringene som alenemor, flyktning og immigrant, og lengselen etter barndommens Wien. «Jeg tilbragte på en måte barndommen på hybel i Wien», har Ole Paus sagt om hjemmet som var fullt av wienerkultur og en bestemor som «orienterte seg kun etter værmeldingen i Wien». Ole Paus har sagt om bestemoren og barndomshjemmet:
Som barn hadde Ole Paus et snev av polio og var derfor dårlig til beins og satt derfor mye stille og hørte på radio:
Ole Paus har sagt om faren:
I 1954 flyttet familien fra Frederik Stangs gate til en av Luftforsvarets byggelags leiligheter i Flyveien 15 på Hovseter, et nytt, modernistisk bygg tegnet av Erling Viksjø. Som barn ble Ole Paus venn med krigsseilerne og uteliggerne Karsten og Henry, som bodde like ved i en enkel hytte de hadde laget selv i Hovseterskogen, noe som var en kilde til konflikter med offiserene i nabolaget. En dag hadde noen av offiserene i Luftforsvarets byggelag satt fyr på hytta, og Karsten og Henry var borte.
Ole Paus bodde nesten tre år i Elverum fra 1956 etter at faren ble oberst og sjef for Øst-Oppland kombinerte regiment nr. 5. Familien bodde da i et hus som het Majorboligen. Rundt 1959 flyttet Ole Paus tilbake til tanten Helvig i Oslo. Da faren ble utnevnt til general og øverstkommanderende i Midt-Norge i 1964 flyttet familien til Trondheim, der familien bodde i Kommandantboligen på Singsaker; de overtok huset etter general Herman Fredrik Zeiner-Gundersen, som ble forsvarssjef og formann for NATOs militærkomité. Ole Paus flyttet tilbake til Oslo da han ble student i midten av 1960-årene; også faren flyttet tilbake til Oslo i 1971 da han ble Norges representant i NATOs nordkommando og dermed den nordmannen med høyest rang i NATO.
Ekteskap, barn og selvbiografi
Ole Paus har vært samboer med Henny Moan og deretter gift med Anne-Karine Strøm, Randi Heide, og professor i medisinsk genetikk Benedicte Paus. Paus har sønnen Sole Paus med Henny Moan, komponist Marcus Paus med Anne-Karine Strøm, to adoptivdøtre med Randi Heide, og yngstedøtrene Helvig Paus og Emilie Paus med Benedicte Paus.
Ole Paus uttalte i 2020 at han skriver på en kombinert selvbiografi og familiekrønike som blant annet vil tematisere familiens bakgrunn i Østerrike og farens og farfarens liv. Hans far Ole skrev en slektshistorie i elleve hefter som ble distribuert internt i familien. Også farfaren Thorleif begynte på en selvbiografi ifølge et intervju med den svenske avisen Expressen fra 1964.
Riksmålsungdom, anarkist og «hundegutt»
Ole Paus gikk ett år på Oslo katedralskole fra 1962 til 1963, men fullførte examen artium ved Trondheim katedralskole i 1965.
Det året han gikk på Oslo katedralskole ble han offentlig kjent som en de unge lederskikkelsene i riksmålsbevegelsen, og han deltok aktivt i språkdebatten på høyden av den norske språkstriden. Lars Roar Langslet nevnte Paus som en av lederne for gymnasiastopprøret mot samnorsk. Han grunnla Oslo Katedralskoles riksmålsforening og ble foreningens første formann i januar 1963. Foreningen fikk femti medlemmer ved oppstarten, og André Bjerke deltok med foredrag på stiftelsesmøtet. Stiftelsen ble omtalt i rikspressen, som også er første gang Ole Paus nevnes offentlig; i styret satt også Oles bror Peter Paus. Senere i 1963 var Paus sammen med skuespillerne Liv Ullmann og Knut Wigert hovedtaler ved en av de største demonstrasjonene under den norske språkstriden, «mot samnorskinfiltrasjonen i skolene»; rundt 800 gymnasiaster deltok i demonstrasjonen, som fikk bred omtale i rikspressen. Frisprog trykket et lengre referat av Paus' tale, der han understreket at den dansk-norske litteraturen og språket oppstod gjennom 400 års fruktbart fellesskap og mente samnorskpolitikken er udemokratisk og misforstått nasjonalisme: «Det verste med samnorsken, ved siden av dens berserkgang mot det norske språk, er at samnorsken er tvangspolitikk og fullt ut strider mot de demokratiske prinsipper i Norge». Paus var positiv til nynorskens betydning for norsk kultur. Paus var avbildet i flere aviser ved siden av en galge med en lærebokdukke som skulle representere samnorsken. Paus og to andre riksmålsungdommer møtte også undervisningsminister Helge Sivertsen for å kreve endring av reglene for «sprogbruken i skolen». I et intervju med Ottar Grepstad i 2021 fortalte Paus at han nærmest vokste opp i Foreldreaksjonen mot samnorsk. Både farmoren Ella og tanten Helvig, og mormoren Monna, var svært aktive i aksjonen og engasjert i saken. «Det var en veldig idealisme i det vi gjorde, og det var noe som var større enn oss» fortalte Paus.
Ole Paus markerte seg i 1960-årene med konservative synspunkter i norsk offentlighet. I 1964 kritiserte han norsk presses kritiske dekning av den amerikanske republikanske presidentkandidaten Barry Goldwater og mente pressen lot «Sovjets meninger slippe til for fullt». Samme år var han undertegner av oppropet «Til norsk ungdom» som protesterte mot at «Sovjet-Unionens diktator» Khrusjtsjov skulle ønskes velkommen i Norge.
Som ungdom i begynnelsen av 1960-årene ble Paus en del av kretsen rundt Anders Lange, de såkalte «hundeguttene» (etter Langes avis Hundeavisen), unge, svært konservative menn som Lange omgav seg med. Han ble introdusert til Lange av vennen Ulf Andenæs. I et intervju med Torgny Amdam fortalte han at han og Andenæs da de ble kjent med Lange selv regnet seg som anarkister. Selv om han senere kom til å ta avstand fra Langes politiske etterfølgere, fremhevet han Langes betydning for ham personlig:
I et annet intervju fortalte han:
Som student var han aktiv i Den Konservative Studenterforening (DKSF) fra 1967 og i 1970 var han med i redaksjonen i DKSFs avis Minerva sammen med vennen Ulf Andenæs. Senere i 1970 hadde Minerva en notis om at «Ole Paus har måttet trekke seg tilbake fra redaksjonen for å ofre seg for mer kunstneriske oppgaver».
Jus- og filologistudier
Etter militærtjenesten studerte Ole Paus jus, engelsk og senere historie ved Universitetet i Oslo. Han prøvde også å komme inn på teaterskole i England. I denne perioden var han aktiv i studentpolitikken, samtidig som han begynte å oppsøke nye sammenhenger.
Tidlige år
I 1967 begynte Ole Paus å opptre med egne viser på arrangementer i Oslo. I den aller første omtalen av ham som visesanger, i Morgenbladet i 1967, het det:
Paus har fortalt at familien ikke ønsket at han skulle drive med musikk. En rekke mentorer som Alf Cranner, Alf Prøysen, Henny Moan, André Bjerke og Jens Bjørneboe skulle etterhvert bli viktige for ham: «Frem til da var skam den mest fremtredende følelsen knyttet til det jeg holdt på med. Min borgerlige familie ville noe annet med meg». Han sa: «Visesangere eksisterte ikke på den tiden. Jeg studerte og lot som jeg gjorde alt annet, men Alf (Cranner) sa at visene hadde verdi i seg selv. Det hadde ikke jeg tenkt på.»
Gjennombruddet – oppdaget av Alf Cranner og Alf Prøysen
Et møte med visesangeren Alf Cranner fikk avgjørende betydning:
23 år gammel debuterte han i 1970 med platen Der ute – der inne, som bestod av 18 viser om bymiljøet. Det har blitt sagt at Der ute – der inne satte standarden for norsk visekunst på 1970-tallet. Alf Cranner skrev en artikkel der han ikke la skjul på sin store begeistring for den unge visesangeren: «I disse visene blir små og store bagateller gjort om til vesentligheter». Paus sa at visene «handlet om alle oss som ikke klarte å hamle opp med tilværelsen».
Gjennom Cranner ble Paus også kjent med Alf Prøysen; de møttes første gang i leiligheten til Cranners mor i Oslo. Noe av det siste Prøysen gjorde var å introdusere Paus for forlaget Tiden. I 1971, året etter Prøysens død, utkom Paus' første bok, diktsamlingen Tekster fra en trapp.
Albumet Garman (1972), som han spilte inn sammen med flere musikere fra Pussycats, står som et tidlig høydepunkt i Paus' produksjon. Han viser her en tydelig inspirasjon fra Bob Dylan. Blant sangene på albumet er «Nå kommer jeg og tar deg», «Leieboer» og «Ingenting å være redd for». Paus viste tidlig en interesse for utstøtte og marginaliserte i samfunnet, som uttrykt i visene «Jacobs vise» (1972), «Merkelige Mira» (1973) og «Kajsas sang» (1974), en «stille hyllest til ei jente på asyl, kanskje med psykisk utviklingshemning».
Samboerskap med Henny Moan, vennskap med André Bjerke og Jens Bjørneboe, Veierland og Våpenløs
Nyttårsaften 1971 møtte Ole Paus skuespilleren Henny Moan, André Bjerkes daværende ektefelle. Etter at hun ble skilt fra Bjerke ble Paus og Moan kjærester og samboere på Jar i Bærum, i huset hun tidligere delte med Bjerke i Bjerkelundsveien 45, og de fikk sønnen Sole i 1973. Paus var da i midten av 20-årene mens Henny Moan var elleve år eldre og en av landets mest kjente film- og teaterskuespillere. Paus har uttalt at «jeg var jo på rømmen fra et bedrestilt borgerlig hjem, mens Henny åpnet en verden som jeg overhodet ikke hadde vært i nærheten av. Hun tok meg inn i teaterverdenen, inn i litteraturverdenen, inn i musikkverdenen, og alle hennes venner ble mine venner. En vanvittig generøsitet. Hvis det er noen jeg kan takke for at livet ble som det ble, er det Henny Moan». Paus ble også en farsfigur for Moans og André Bjerkes datter Vilde Bjerke; han skrev sangen «Og en for Vilde» til henne og hun debuterte som tekstforfatter som 13-åring på hans klassiske plate Blues for Pyttsan Jespersens pårørende i 1973.
Gjennom Moan ble Paus både kjent med hennes eksmann André Bjerke og introdusert til Bjerkes fetter Jens Bjørneboe, som han fikk et nært vennskap med og som han har sagt han står i «bunnløs» gjeld til som kunstner. Paus, den tidligere ungkonservative riksmålsungdommen og allerede kjente visesangeren, fant tonen med Bjørneboe; de delte en borgerlig bakgrunn, sitt språkpolitiske engasjement, et konservativt utgangspunkt som de gradvis fjernet seg fra, en opprørsk og anarkistisk tendens, og en sterk interesse og sympati for utstøtte og marginaliserte i samfunnet. Bjørneboe flyttet i perioder inn hos Paus og Moan; «Bjørneboe er begeistret over den unge vennens talent. Han er sjenerøs og stolt. Det er et forhold tilsynelatende uten ambivalens», skriver Tore Rem. Om Bjerke og Bjørneboe har Paus sagt at «de bar meg rundt og sa at jeg var fremtiden».
I 1972 kjøpte Ole Paus den gule sveitservillaen Eikvold på øya Veierland fra forfatterekteparet Aasmund Brynildsen og Karin Bang, som selv flyttet inn i et av nabohusene. Paus' skrev sangen «Veierland» fra sitt opphold på øya. Etter at Paus og Moan ble samboere og fikk barn passet det ikke lenger å ha et hus så langt fra Oslo, og etter forslag fra Moan solgte Paus huset til Bjørneboe i 1974. Bjørneboe hadde ønsket å komme seg bort fra «Byen Python» (Oslo) og honoraret han fikk for Haiene gjorde det mulig for ham å kjøpe Eikvold; en av Paus' viser var en av inspirasjonene for denne boken. Bjørneboe bodde på Eikvold det siste året han levde og tok sitt eget liv der 9. mai 1976. Paus fikk Bjørneboe til å lese inn egne dikt få dager før han døde og utgav dem på platen Våpenløs på sitt eget plateselskap Zarepta, tonelagt med det Bjørneboe selv «ville kalt 'mjau-mjau-musikk'» [jazzmusikk].
Samarbeid med Ketil Bjørnstad, Blues for Pyttsan Jespersens pårørende, Leve Patagonia og andre prosjekter
Paus ble i 1971 kjent med Ketil Bjørnstad. Nittenåringen Bjørnstad, kjent som vidunderbarn siden 1960-årene, banket da på hos 24-åringen Ole Paus og erklærte at «du er et geni». Bjørnstad skulle intervjue ham for Morgenposten, og møtet ble starten på et livslangt vennskap og samarbeid som har resultert i en rekke plateutgivelser. Paus bidro til at Bjørnstad gikk «bort fra sin klassiske pianistskolering og [ble] en kreativ komponist og musiker med sterk inspirasjon fra både jazz og rock». Paus bodde tidlig i 1970-årene på en hybel i Eckersbergs gate bare hundre meter fra Bjørnstad, og de to vennene så hverandre nesten daglig.
Paus' og Bjørnstads første plate, Sanger fra gutterommet, ble spilt inn i 1972 på gutterommet til Ketil Bjørnstad på Frogner, men først utgitt i 2016. I 1973 kom samarbeidsprosjektet Blues for Pyttsan Jespersens pårørende, et album med en skarp sosial brodd som har fått klassikerstatus og som beskrives som en vellykket blanding av visesang, rock og jazz. I 1975 kom Lise Madsen, Moses og de andre.
Paus introduserte Bjørnstad til Kristiania-bohemen og bad ham lese Hans Jæger, og gav ham ideen til platen Leve Patagonia der Paus bidro i rollen som Jæger. På platen bidro også Cornelis Vreeswijk og Lill Lindfors. I albumet Bjørnstad/Paus/Hamsun (1982) sang Paus tekster fra Hamsuns diktsamling Det vilde kor, tonesatt av Bjørnstad. I 2015 kom Paus' og Bjørnstads album Frolandia.
Paus-posten og Dagbladets sommerkassett
I en serie plater i form av en «musikalsk avis» med tittelen Paus-posten, opprinnelig utgitt i 1977 og 1978, brukte Ole Paus skillingsvisen til å kommentere samfunnsaktuelle saker på ironiske og ofte injurierende måter. Platene nådde ut til et stort publikum og ble i samtiden oppfattet som svært originale. De viktigste bidragsyterne til de opprinnelige Paus-posten-platene var i tillegg til Ole Paus selv George Keller, Anne-Karine Strøm og Anita Skorgan. Paus ble senere gift med Anne-Karine Strøm, og han delte også leilighet med Anita Skorgan og George Keller i 1970-årene. Blant Paus-posten-sangene er «Satan lever», som vakte kraftige reaksjoner. Paus uttalte senere at «jeg skrev sangen fordi jeg ble så utrolig provosert da en prest skulle drive djevelutryddelse på en ung jente med nerveproblemer. I andres ører fikk jo sangen en helt annen betydning». Andre sanger var blant annet «Vibeke Løkkeberg», «Et stev om herr Lars Gule, Larvik», «Berge Furre Boogie Woogie» og «Folk og røvere i Tromsø by».
I samme periode samarbeidet Paus med avisen Dagbladet om utgivelsen av Dagbladets sommerkassett (1979–1983), der også bl.a. Elsa Lystad, Anne-Karine Strøm, Rolv Wesenlund, Harald Heide-Steen jr. og Tramteatret medvirket. Blant sangene utgitt på Dagbladets sommerkassett i 1979 var den tabuoverskridende «I en sofa fra IKEA (nytt fra norsk film)», som kommenterer det Paus oppfatter som tilstanden i norsk film på det tidspunktet og som har blitt en kultsang. Sangen er tematisk beslektet med «Vibeke Løkkeberg» fra året før.
I tillegg til et samlealbum fra 1995 utga Paus en ny utgave av Paus-posten i 1996.
Zarepta
Paus drev i flere år sitt eget plateselskap, Zarepta, som de første årene ble distribuert av Arne Bendiksen på etiketten Sonet. Zarepta utgav en rekke av hans egne plater, herunder I anstendighetens navn (1976) som han fikk Spellemannprisen for. I tillegg utgav Zarepta album av noen norske andre sangere, herunder de to første albumene til Radka Toneff: Winter Poem (1977) og It Don't Come Easy (1979).
Samarbeid med Jonas Fjeld
Ole Paus ble kjent med Jonas Fjeld i 1974, men de innledet først et samarbeid i 1980-årene da Paus skrev tekst til flere av Fjelds mest kjente sanger, blant annet «Engler i sneen» og «Tordensky». Fra 1990-årene har Paus og Fjeld samarbeidet i duoen To Rustne Herrer.
Fjeld har fortalt om møtet med Ole Paus:
Paus som revyartist
Paus' arbeid med politisk satire førte ham på slutten av 1980-årene til revysjangeren, og han laget over en femårsperiode en rekke revyer i Oslo og Bergen. Særlig populær var The Sound Of Newsweek (Bergen, 1989).
Paus som salmetolker
Fra 1990-årene har Ole Paus hatt et produktivt samarbeid med Erik Hillestad og Kirkelig Kulturverksted, noe som har resultert i flere plater hvor Paus tolker salmer. Platen Salmer på veien hjem (1991) er et samarbeid mellom Paus, Mari Boine Persen og Kari Bremnes. Særlig Paus' tolkning av «Nærmere deg, min Gud» og «O, bli hos meg» har fått mye oppmerksomhet.
I Det begynner å bli et liv (1998) synger Paus seks egne sanger krysset med salmer av Hans Adolph Brorson.
Mitt lille land
Paus' sang «Mitt lille land» har siden begynnelsen av 1990-årene vært brukt som profilsang for TV 2 med coverversjoner av en rekke norske musikere, bl.a. Christine Guldbrandsen, Maria Solheim og Thomas Dybdahl. Fra 2008 er sangen tatt i bruk av kanalen igjen med nye coverversjoner av blant andre Mari Boine, Anne Grete Preus, Haddy Njie, Kurt Nilsen, DDE, Sølvguttene og Tone Damli Aaberge. Sangen oppnådde ny popularitet etter terrorangrepene i Norge i 2011.
Avslutningen
I 2013 utgav han trippelalbumet Avslutningen. Den første delen Oppgjøret er en videreføring av Paus-posten fra 1970-årene, med ironiske skillingsviser om samfunnsliv og politikk. Den første sangen på albumet, «Festsang ved feiringen av 7-årsjubileet for Oslosenteret for fred og menneskerettigheter», harselerte over Kjell Magne Bondevik og norske «fredsfolk» mer allment.
I Omfavnelsen medvirker andre artister på hvert sitt nummer skrevet av Paus: Polkabjørn, Kari Iveland, Reidar Larsen, Anne Grete Preus, Anita Skorgan, Bjøro Håland, Benedikte Narum, Jonas Fjeld, Lene Marlin og Ketil Bjørnstad.
Det siste albumet, Avslutningen, består bare av nye Paus-sanger av den poetiske og ettertenksomme sorten. Ole Paus fikk samme år prisen Årets spellemann for albumet.
Selv om Ole Paus hadde kunngjort at han ikke ville utgi flere egne album har han senere samarbeidet med Ketil Bjørnstad om Frolandia og Sanger fra gutterommet, og i 2020 kom Så nær, så nær, som er et samarbeid med Motorpsycho.
Samarbeid med Marcus Paus
Fra 2000-årene har Ole Paus stadig oftere samarbeidet med sin sønn, den klassisk orienterte samtidskomponisten Marcus Paus. Han har skrevet tekst til en rekke av Marcus Paus' musikkverk, blant annet korverket Sakte elsker tiden våre liv (2006) og barneoperaene Heksene (2007) basert på Roald Dahls bok og Askeladden – Påls versjon (2011), sistnevnte på oppdrag fra Den norske opera og ballett. De to har også samarbeidet om en rekke konserter under tittelen Paus & Paus. I 2014 hadde kirkemusikkverket Requiem premiere, med musikk av Marcus Paus og tekst av Ole Paus. Requiem ble utgitt på platen Requiem/Trisyn/Læreren som ikke ble sammen med operamonologoen Læreren som ikke ble av Marcus Paus og Olav Anton Thommessen. I 2019 hadde konserten «Paus møter Cohen» premiere, med nyskrevne sanger av Marcus og Ole Paus, fremført av Tora Augestad og NyNorsk Messingkvintett. I 2020 ble Marcus og Ole Paus' verk Ingenting forsvinner urfremført av NyNorsk Messingkvintett og solist Tora Augestad; Marcus Paus beskrev verket som «like deler gravskrift, bekjennelse, bønn og trussel.»
Paus og Motorpsycho
I 2019 innledet Paus et samarbeid med Motorpsycho, som resulterte i en rekke konserter og platen Så nær, så nær (2020).
Paus i politisk debatt
Ole Paus har gjennom visesangerkarrieren ofte kommentert politiske forhold både i sine egne sanger og i intervjuer og utspill, gjerne fra et ironisk og respektløst ståsted som har gjort narr av alle, og han har til dels blitt oppfattet som «periode-anarkist» eller «borgerlig anarkist». Dette var særlig tydelig da han jobbet i en skillingsvisetradisjon i 1970-årene med Paus-posten-platene, som blant annet latterliggjorde ml-bevegelsen, kristenfolket og politi og rettsvesen. Hans ståsted særlig i den offentlige debatten i 1970-årene var likevel preget av at han i likhet med mentoren Jens Bjørneboe opprinnelig hadde et konservativt ståsted; som ungdom og ung voksen var han aktiv i DKSF, medlem av redaksjonen i DKSFs avis Minerva og ivrig riksmålsforkjemper; han har også bekreftet at han lenge stemte Høyre også i voksenalderen. Særlig hans latterliggjøring av ml-bevegelsen var et gjennomgående trekk i de første årene av hans virke.
Ole Paus deltok som ja-tilhenger i debatten om EU-medlemskap i 1994 og skrev sangen «Mitt lille land» for ja-bevegelsen. Under lanseringen av «Mitt lille land» uttalte Paus at «kampen for sjølråderetten er pinlig. Sjølråderett er en grunn og gjerrig storbondetanke. Den inkluderer ikke husmenn. Den norske nei-siden er autoritær, selvhøytidelig, selvrettferdig og egentlig ganske farlig. Den er en liten interessegruppe som prøver å dominere menneskenes liv». I boken Kjære Kongen (2002) harselerte han over kongefamilien, regjeringen og tilstanden i Norge. Fra 2013 har han markert seg som tilhenger av Kristelig Folkeparti og har særlig kritisert Fremskrittspartiets innvandringspolitikk ved en rekke anledninger.
Mottagelsen av Paus' verk
Lasse Midttun skriver at «hvis det var et norsk svar på Bob Dylan, var det selvsagt Ole Paus». Jon-Roar Bjørkvold kaller ham «urbant infam, borgerskapets refser og utrettelige enfant terrible».
Friidrett under Panamerikanske leker 1983 – 100 meter menn
Øvelsen Mennenes 100 meter under Panamerikanske leker 1983 ble avholdt i Caracas, Venezuela 23. og 24. august 1983.
Medaljevinnere
Juan Núñez fra Den dominikanske republikk hadde opprinnelig vunnet sølv, men ved ko9nkurransen testet han positiv på det forbudte stoffet fencamfamine og ble fratatt medaljen.
Forsøksheat
Vind: Heat 1: -2,6 m/s, Heat 2: -2,4 m/s, Heat 3: -2,5 m/s
Semifinaler
Resultatene var som følger:
Vind: Heat 1: -1.5 m/s, Heat 2: -1.4 m/s
Finale
Vind: +2,0 m/s
Splendeur de la cour de Saxe
Splendeur de la cour de Saxe med undertittelen Dresde à Versailles var en stor utstilling om det saksiske hoff i Versailles, som ble åpnet våren 2006 av Jacques Chirac og Angela Merkel.
John Henry Davies
John Henry Davies (født 1864, død 1927) var en rik bryggerieier. I 1902 reddet han Manchester United (da Newton Heath) fra å gå konkurs. Det var også han som finansierte Old Trafford, hjemmebanen til Manchester United, og la grunnlaget for at klubben kunne utvikle seg videre.
For øvrig var det han som døpte Newton Heath om til Manchester United F.C.
Magnus Svensson
Jan Tore Magnus «Turbo» Svensson (født 10. mars 1969 i Vinberg) er en svensk tidligere fotballspiller. Han spiller stort sett sentralt på midtbanen og er kjent som en hardt arbeidene lagspiller, noe som har gitt han tilnavnet «turbo».
Magnus Svensson startet sin karriere i Vinbergs IF, som han var med på å få opp fra svenske 6. divisjon til 2. divisjon, innen han ble hentet av Halmstads BK i 1994. Han debuterte i Allsvenskan samme år, som 25-åring, og ble umiddelbart en hit og klart førstevalg på A-laget. I 1995 vant han den svenske cupen i fotball med klubben og Allsvenskan i 1997.
I 1998 kom Magnus til Norge og Viking FK. I Stavanger ble han kjent som en utrettelig midtbaneterrier som aldri sluttet å løpe og stresse motstanderne og med en god pasningsfot og dyktig til å frarøve motstanderen ballen. Han ble kåret til årets spiller i Norge i 1999 av Verdens Gang. Svensson rakk å få spilt 103 kamper og score 14 mål på sine to sesonger i Viking. Etter to vellykkede år i Viking ble han solgt som Vikings dyreste salg for 12 millioner kroner til Brøndby IF.
Der ble han dansk mester i 2002 før han returnerte til Halmstads BK sommeren samme år. I HBK var han i flere år en nøkkelspiller på laget, blant annet da de vant sølv i 2004. Etter to skadefulle år bestemte Svensson seg i 2006 for å trappe ned og gikk tilbake til moderklubben Vinberg. Da hadde han spilt 189 kamper i Allsvenskan og scoret syv mål for Halmstads BK. Han spilte også flere landskamper for Sverige, blant annet spilte han i EM 2000 og VM 2002
Alessandro Liberati
Alessandro Liberati (født 24. august 1847 i Frascati, Italia, død 6. november 1927 i New York, USA) var en berømt kornettist, som blant annet spilte sammen med Jules Levy, Matthew Arbuckle og Benjamin Bent i the Patrick Gilmore Band.
Ariel Pestano
Pestano ble olympisk mester i baseball under Sommer-OL 2004 i Athen. Han var med på det cubanske laget som vant baseballturneringen foran Australia og Japan. Cuba vant over Australia med 6-2 i finalen.
Fire år tidligeree, under Sommer-OL 2000 i Sydney vant han en sølvmedalje i baseball. Cuba tapte finalen mot USA med 0-4.
Under Sommer-OL 2008 i Beijing vant han sin tredje olympiske medalje. Cuba tapte finalen mot Sør-Korea med 2-3. Det var siste gangen som baseball var med på det olympiske programmet.
Xinjiekou (Beijing)
Xinjiekou (kinesisk: 新街口, pinyin: Xīnjiēkǒu) er et subdistrikt i bydistriktet Xicheng i Beijing i Folkerepublikken Kina. Det ligger nær Shichahaisjøene og er velkent (2008) for sitt sorte marked for ulovlig kopierte DVD-er og lignende. Kinesiske myndigheter har dempet virksomheten noe med razziaer og arrestasjoner.
OLA (andre betydninger)
OLA og Ola kan referere til
Klas
Klas er et nordisk mannsnavn.
Etymologi
Klas er en opprinnelig lavtysk kortform av Niklas, den lavtyske formen av Niklaus, som er en tysk kortform av Nikolaus. Dette navnet har opprinnelse i greske Nikolaos (gresk: Νικολαος), dannet av nike, «seier», og laós, «folk». Klas kan også sies å være en lavtysk form av Klaus, en annen tysk kortform av Nikolaus.
Claes og Clas er andre svensk skrivemåter av Klas.
Klaas er en annen lavtysk og nederlandsk kortform Nikolaus.
Navnet har gitt opprinnelse til de svenske etternavnene Klasson, Klason, Claesson, Claeson, Klaesson, Klaeson, Classon og Clason og det danske etternavnet Klasen.
Utbredelse
Klas har navnedag i Sverige og Finland:
Navnet er i dag mest brukt i Sverige i formen Claes.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Morten Bjørnskau Johannesen
I 2008 ble han seriemester med Ullern i 3. divisjon. Året etter ble Johannesen kjøpt av Bodø/Glimt, men han fullførte sesongen for Ullern på utlån. Sesongen endte med nedrykk. I Bodø/Glimt ble Johannesen omskolert til midtstopper. I 2010 spilte han tre kamper og i 2011 ble det kun en kamp før hans overgang til Lyn 17. juli 2011. I Lyn har han spilt mest venstreback og har imponert med presise innlegg og dødballer som resulterte i 11 målgivende pasninger på 8 seriekamper i 2011 og 19 målgivende på 26 kamper i 2012.
Bengt-Arne Røine
Bengt-Arne Røine (født 24. februar 1944 i Stavern, død 9. juni 2017 ) var en norsk forfatter med vekt på biografiske portretter og folkelivsskildringer fra lokalhistorien.
Røine var utdannet ved Konstindustriskolan og ved Valands Konstakademi i Göteborg. Der var han også dekoratør og scenograf ved Operaen. Han var med å lage sceneshowdekoren til Johnny Cash i Scandinavium. Røine gikk så i skrivelære hos sine mentorer Ivar Lo-Johansson, Dagfinn Grønoset og Per Hohle.