cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaffa
Annektering til Tel Aviv
Regjeringen vedtok en permanent forening av Tel Aviv og Jaffa den 4. oktober 1949, men selve foreningen ble forsinket til 16. juni 1950 på grunn av samordnet motstand fra Tel Avivs borgermester Israel Rokach, som hadde krevd statlig finansiering for å kunne tilby kommunale tjenester til Jaffa. Jaffa ble forventet å konsumere 18 % av den forente kommunens budsjett, mens den bare bidro med 4 % av inntekten. De to partene kom til enighet om at regjeringen dekket 100 000 I£ av den forente kommunens utgifter, samt finansierte helsetjenester, utdanning og sosiale tjenester for Jaffa-innbyggere direkte fra statsbudsjettet. Navnet på den forente byen var Tel Aviv frem til 19. august 1950, men da den ble omdøpt til Tel Aviv–Yafo for å bevare det historiske navnet Jaffa.
Salama Road, en hovedvei østover fra Jaffa mot den avfolkede landsbyen Salama, ble omdøpt til Shalma Road etter det rekonstruerte hebraiske navnet Capharsalama (gresk: Χαφαρσαλαμα) som er nevnt i Første Makkabeerbok 7:31 som stedet for slaget ved Kefar-Salama. Begge navnene er imidlertid fortsatt i bruk.
Deler av Gamlebyen har blitt renovert, og har gjort Jaffa til en turistattraksjon med gamle restaurerte bygninger, kunstgallerier, teatre, suvenirbutikker, restauranter, fortauskafeer og promenader. Mange kunstnere har flyttet studioene sine fra Tel Aviv til Tel Aviv. Gamlebyen og dens omgivelser, som Jaffa-havnen, den amerikansk-tyske kolonien og loppemarkedet. Utover gamlebyen og turiststeder er det mange nabolag i Jaffa fattige og underutviklede. Imidlertid har eiendomsprisene steget kraftig på grunn av gentrifiseringsprosjekter i Ajami, Noga og Lev Yafo.
Om befolkningslova
Om befolkningslova (orig. An Essay on the Principle of Population) er en bok som først ble utgitt anonymt i 1798. Forfatteren ble snart etter identifisert som Thomas Malthus.
Bokens hovedbudskap er det Malthus kalte «befolkningslov», som går ut på at en voksende befolkning ville føre til økende tilgang på arbeidskraft, hvilket igjen ville medføre lavere lønner, og til slutt fattigdom. Han påpekte videre at uhindret befolkningsvekst er eksponentiell, mens mattilgangen bare øker lineært. Dette misforholdet vil etter hvert resultere i epidemier og sultkatastrofer.
Den fullstendige tittelen til førsteutgaven lød ''An Essay on the Principle of Population: as it Affects the Future Improvement of Society. With Remarks on the Speculations of Mr. Godwin, M. Condorcet, and Other Writers'' («Et skrift om befolkningsloven, slik den påvirker den fremtidige forbedringen av samfunnet. Med kommentarer til hr. Godwins, marki Condorcets og andre forfatteres spekulasjoner»). Boken kom i Malthus’ levetid med seks utgaver, som ble mer og mer omfangsrike: 11798 (396 s.), 21803 (610 s.), 31806 (to bind, 505 + 559 s.), 41807 (to bind, 580 + 484 s.), 51817 (tre bind, 496 + 507 + 500 s.), 61826 (to bind, 535 + 528 s.). Fra og med den andre utgaven ble undertittelen endret, slik at tittelen ble ''An Essay on the Principle of Population, or, A View of its Past and Present Effects on Human Happiness. With an Inquiry into our Prospects Respecting the Future Removal or Mitigation of the Evils which it Occasions'' («Et blikk på [befolkningslovens] tidligere og fremtidige påvirkning av menneskelig lykke. Med en undersøkelse av våre muligheter for i fremtiden å fjerne eller lindre ondene som [befolkningsloven] medfører»). De første fire utgavene ble utgitt av Joseph Johnson, de senere av John Murray, begge i London. Den norske (utdragsvise) oversettelsen Om befolkningslova ble utgitt på Samlaget i 1975.
Betydning
Selv om det ikke var den første boken som omhandlet befolkning, var det lenge det mest betydningsfulle verket innen området. Malthus innførte begrepet om kampen for tilværelsen, som kom til å prege samfunnsdebatten spesielt i Storbritannia i over hundre år. Bokens budskap la grunnlag for malthusianismen, dvs. ulike strømninger som prøvde å begrense befolkningsvekst.
Boken har også spilt en nøkkelrolle i utviklingen av teorien om evolusjon ved naturlig seleksjon. Både Charles Darwin og Alfred Russel Wallace forstod (uavhengig av hverandre) betydningen av «kampen for tilværelsen» i naturen etter å ha lest Malthus’ essay. Darwin beskrev naturlig seleksjon som «Malthus’ lære anvendt på hele dyre- og planteriket» (Artenes opprinnelse, 1859, s. 5).
Kortvingebukker
Kortvingebukker (Necydalinae) er en gruppe av biller som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). De kan kjennes på lang, slank kropp og sterkt forkortede dekkvinger. Det er beskrevet omtrent 70 arter, én er funnet i Norge.
Utseende
Store, lange og slanke trebukker med sterkt forkortede dekkvinger. Flygevingene kan ulikt de aller fleste andre biller ikke foldes inn under dekkvingene. Hodet er stort og bredt, fasettøynene har en innskjæring ved antennefestet og er nyreformede, tinningene lange og skarpt vinklede bak. Antennene er slanke og omtrent så lange som halve kroppen. Beina er lange, baklårene kølleformede.
Levevis
Disse billene har larver i hardt, dødt trevirke. De voksne billene, som ligner sterkt på vepser, tar trolig ikke næring til seg. De er livlige insekter som flyr godt.
Skadedyr
Få eller ingen av disse artene er å regne som skadedyr, da larvene utvikler seg bare i trevirke som forlengst er dødt.
Utbredelse
Slektene Necydalis og Ulochaetes er vidt utbredte, de øvrige slektene lever i den Neotropiske økosonen.
Systematisk inndeling
Inndelingen følger Danilevsky (2006). Underfamilien ble tidligere regnet til Lepturinae.
Hafsteinelva
Hafsteinelva mellom Tunnsjøen og Hemnes i Aurskog-Høland i Viken er ei elv i Haldenvassdraget. Den passerer blant annet tettstedet Momoen.
Stormpanservogn
En stormpanservogn er et militært kjøretøy beregnet for å transportere og gi ildstøtte til infanteri i kamp.
En stormpanservogn skiller seg fra pansrede personellkjøretøy, som bare er beregnet på transport, bevæpning for selvforsvar av vognen og er ikke designet for å kjempe på egen hånd. Stormpanservognen har tyngre bevæpning for å gi støtteild under kamp og gjerne tyngre pansring. Dette medfører at kjøretøyene blir tyngre, slik at kjøretøyene ofte er beltegående for å være effektive i ulendt lende.
En typisk stormpanservogn har plass til rundt åtte infanterister, den har et tårn på toppen med en 20–30 mm maskinkanon og noen ganger panservernmissiler.
Definisjon
I CFE-avtalen er begrepet «stormpanservogn» definert som en pansret kampvogn som primært skal transportere et infanterilag, som normalt gir troppene mulighet til å skyte fra kjøretøyets innside under pansret beskyttelse, og som er bevæpnet med en integrert eller organisk kanon av minst 20 millimeters kaliber og tidvis en antistridsvogn rakettutskyter.
I Norge
Det norske forsvarets første stormpanservogn var NM135, en M113 med tårn med en 20 mm maskinkanon. Disse ble bygget om tidlig i 1980-årene, og senere byttet ut med Hägglunds CV9030N i midten av 1990-årene.
Historie
Sovjetiske pansrede personellkjøretøyer konstruert for å delta i kamp sammen med infanteristyrker. For eksempel hadde BTR-60, lansert i 1961, allerede skyteskår. Samtidig hadde alle vestlige pansrede personellkjøretøyer en mer beskjeden rolle. Hverken amerikanske M113, britiske Saracen eller FV432 Trojan hadde noen rolle som innebar at de skulle slåss sammen med stridsvogner og infanteri.
Sovjetunionen viste verdens første stormpanservogn, BMP-1, på en parade i 1967. BMP-1 hadde en 73 mm glattløpet kanon og skrånende panser som beskyttet mot NATOs 12,7 mm tunge mitraljøser og panservernraketter som var en trussel selv mot stridsvogner.
Den amerikanske hæren hadde på dette tidspunktet såvidt begynt å utvikle stormpanservogner selv. Den første prototypen, kalt MICV-65, utviklet seg til vognen av type M2 Bradley, som kom i tjeneste i 1981. Året etter ble den oppdaterte sovjetiske BMP-2 vist på en militærparade.
I mellomtiden hadde andre land også utviklet sine tolkninger av konseptet. Vesttyske Marder kom i 1960-årene og var mer påkostet enn BMP-1 og ga god beskyttelse for mannskapet. Marder var også svært mobil, slik at den kunne operere sammen med den nye, vesttyske stridsvognen Leopard 2. I 1973 kom den franske AMX-10P i tjeneste. Den hadde komplett beskyttelse mot ABC-våpen og plass til et fullt utstyrt, ni-manns infanterilag. Vognen var bestykket med en 20 mm maskinkanon som hadde to matemekanismer, slik at ammunisjonstypen raskt kunne byttes og tilpasses forskjellige mål.
I 1980-årene gjennomgikk taktisk doktrine i Nato flere endringer. I 1982 kom Air-Land Battle (ALB) og i 1984 kom Follow-on-Forces Attack (FOFA), to doktriner som gikk bort fra tidligere prinsipper om relativt statisk forsvar. Utviklingen av stormpanservognene var like i framkant av denne doktrinen, og de to konseptene passet naturlig sammen. Nå skulle ikke infanteriet følge etter stridsvognene lenger, men være utstyrt så de kunne følge med i tunge panserkiler inn i fiendens linjer, ta opp kampen med fiendens stridsvogner og ha ildstøtte fra sine egne kjøretøyer.
Den britiske hæren kom ganske sent med en stormpanservogn. I 1980-årene munnet MCV-80-programmet ut i FV 510 Warrior, som hadde god mobilitet og var laget for å romme et fullt, britisk infanterilag på åtte mann. Warrior har ikke mulighet for å nedkjempe stridsvogner, da en 30 mm maskinkanon og en 7,62 mm mitraljøse er eneste bevæpning.
Teknisk
Kjøretøyet har som regel en pansring som står i forhold til bevæpningen. Stormpanservogner er ikke så tungt pansret som stridsvogner; det ville gjøre dem upraktisk tunge og dyre. De fleste panservernvåpen er i stand til å slå ut en stormpanservogn, lenge etter at de har blitt umoderne mot stridsvogner. Stormpanservogner bruker sjeldent «reaktivt panser», sprengladninger som detoneres ut mot innkommende prosjektiler, da de ofte har infanteriet i nærheten på utsiden av vogna.
Bevæpningen er som regel en 20 eller 30 mm maskinkanon med skuddtakt opp til et par hundre skudd i minuttet. Ofte er det en mitraljøse montert parallelt med hovedskytset. For selvforsvar kan ofte vogna skyte ut røykgranater for å få skjul.
Stormpanservognen i aksjon
BMP-1 fikk sin debut i kamp i 1973, da den syriske hæren gikk til angrep på Golanhøyden, og resultatet var en katastrofe. I etterkant av slaget stod hundrevis av utbrente BMP-vogner igjen på slagmarken. En kombinasjon av lite fleksibel syrisk taktikk og relativt tynt pansrede BMP-1-vogner medførte at det israelske forsvaret gjorde et solid innhugg hos angriperne.
Stormpanservogner hadde ofte skyteskår for infanteriet. I teorien skulle da infanteristene oppholde seg i kjøretøyet så lenge som mulig, og bekjempe fienden fra skyteskårene. I praksis ble dette sjeldent brukt, og erfaringer blant annet i krigene i Midtøsten viste at stormpanservogner var attraktive mål for fiendens panservernvåpen. Fra 1970-årene og utover kom det færre og færre skyteskår i vognene. Oppdateringer av M2 Bradley tok for eksempel bort flere skyteskår.
Kontroversene rundt bruk av stormpanservogner dreide seg opprinnelig om to ting: Det ene var om infanteristene var mest effektivt inne i vogna, mens de brukte skyteskårene til å bekjempe fienden, eller om de var mer effektive i terrenget rundt vogna. Det andre gikk på om stormpanservognene skulle samvirke tett med stridsvognene, eller om de skulle holde seg litt tilbake. Det første spørsmålet virker å være løst til en viss grad i dag; infanteri stiger som regel av vogna tidlig i kampen. Det andre spørsmålet er fremdeles ikke besvart. For eksempel bygde britene Warrior uten panservernmissiler slik at den ikke er i stand til å ta opp kampen mot tyngre fiendtlig panser på egen hånd.
Ariel Sharon
Ariel Sharon (hebraisk, alternative transkripsjoner Scharon og Sjaron, født 26. februar 1928, død 11. januar 2014) var en israelsk general og politiker. Han var statsminister i Israel 2001–2006. Han er kontroversiell på grunn av anklager om krigsforbrytelser. Han ble rammet av hjerneslag den 4. januar 2006 og lå i koma frem til sin død på Sheeba-sykehuset nær Tel Aviv den 11. januar 2014. I mellomtiden nådde han vegetativ tilstand.
Familiebakgrunn
Sharon ble født som Ariel Scheinermann 26. februar 1928 i Kfar Malal, som sønn av immigranter fra Hviterussland. Faren Sjmuel Scheinermann hadde jiddisch som morsmål, og moren Dvora (Vera) snakket russisk. Som barn fikk Ariel Scheinermann formidlet russisk som morsmål.
Militær bakgrunn
Som 14-åring i 1942 sluttet Ariel seg til ungdomsgruppen Gadna, deretter til Haganah, de jødiske selvforsvarsstyrkene. Og han gjorde en rask karrière. Da den arabisk-israelske krig startet i 1948, var 20-åringen blitt bataljonssjef. Han ble såret under kampene for å åpne veien til Jerusalem, ved Latrun.
Ved krigens slutt fikk Ariel Sharon kommandoen over Golani-brigaden, en israelsk eliteavdeling. Han ble i 1950 sjef for den militære opplæringen i Israel, og i 1951–52 ble han etterretningsoffiser i sentral- og nordkommandoen.
I 1952 trakk han seg fra daglig tjeneste og ble student på Det hebraiske universitetet i Jerusalem. Samtidig var han offiser i infanteriet i reservestyrkene.
I 1953 bad statsminister David Ben-Gurion ham om å sette opp en egen antiterror-avdeling. Sharon opprettet "Avdeling 101", som i 1954 ble slått sammen med fallskjermstyrkene. Denne avdelingen er kjent fra episoden hvor Sharon sprengte 40 hus i en landsby på Vestbredden og 69 sivile ble drept.
Sinaikrigen
I 1956 ble Sharon sjef for fallskjermstyrkene. Under Sinaikrigen samme år ledet han styrken i en operasjon han i ettertid er blitt sterkt kritisert for: et angrep på Mitla-passet midt i Sinai. Før den israelske hovedstyrken kom fram dit, skulle den stanse strømmen av egyptiske forsterkninger til fronten. Aksjonen var vellykket, men israelerne pådro seg 38 drepte og sårede.
I 1957 begynte Ariel Sharon studier ved militærakademiet i England. I 1958–62 studerte han jus ved Universitetet i Tel Aviv og tok eksamen. Samtidig hadde han flere militære oppdrag.
I 1964 ble han sjef for nord-kommandoen. På den tiden var det konflikt med Syria fordi syrerne forsøkte å lede vann vekk fra Jordan-elven slik at Israel ikke skulle kunne bruke vannet. Sharon gjennomførte aksjoner som stanset syrernes planer.
Seksdagerskrigen
I 1966 ble han general. I 1967, under seksdagerskrigen, kommanderte han panserstyrkene fra reserven. Etter kraftige panserslag nådde hans styrker Suez-kanalen.
I 1970 fikk han i oppdrag av forsvarsminister Moshe Dayan å gjøre slutt på aksjonene i Gaza. Metodene han brukte der er også en del av bakgrunnen for beskyldninger om hensynsløshet.
Yom Kippur-krigen
Den 1. juli 1973 søkte han avskjed fra hæren og trakk seg tilbake til storgården sin (kjent som Morbærfikengården), i Negev-ørkenen, og overlot kommandoen over den israelske sydkommandoen til generalmajor Shmuel Gonen. Den 6. oktober samme år, på jødenes mest hellige dag Yom Kippur, gikk Egypt og Syria til angrep på Israel og tok deler av Golanhøyden og krysset Suezkanalen med store styrker. Sharon, som var sjef for en panserdivisjon, ble lagt i reserve om lag 20 km fra Suezkanalen, på den østlige siden. Israelske styrker gikk i dagene som fulgte, til flere motangrep, men disse var resultatløse. Den 9. oktober angrep Sharons divisjon i et forsøk på å gjenvinne områder israelerne hadde tapt dagen i forveien. Generalmajor Gonen beordret Sharon til å stanse fremrykningen, men Sharon nektet å adlyde ordre og forsterket sitt angrep, noe som fikk Gonen til å kreve at Sharon skulle bli fratatt sin kommando.
Kulturuke
Kulturuke er et norsk kulturprogram med Anne Grosvold som gikk på NRK1 i 2000. Her inviterte Grovold aktuelle gjester for å diskutere aktuelt kulturstoff. Rammene rundt programmet var en slags kulturell kafé, det hele foregikk på jazzklubben Blå. Tittelen, endret seg litt fra uke til uke, og var inspirert av et kjent dikt av Jan Erik Vold. Programmet ble sendt kl 22:30 på søndagskveldene.
Ariel Sharon
Yom Kippur-krigen
Den 10. oktober nådde så oppklaringsavdelinger tilknyttet Sharons divisjon bredden av Suezkanalen ved Store Bittersjø. Gjennom denne oppklaringen sto det klart for israelerne at de hadde funnet egypternes "myke underliv", teiggrensen mellom den andre og den tredje egyptiske armé.
Natten mellom 15. og 16. oktober krysset de israelske styrkene Suezkanalen, og klokken 08:00 den 16. oktober holdt israeleske styrker et brohode på vestbredden av Suezkanalen som var ca. 5 km dypt. Det var sterk uenighet mellom Sharon og ledelsen i den israelske sydkommandoen. Sharon ønsket å utnytte overraskelsen og fortsette angrepet på vestbredden. Sydkommandoen ønsket å klarere østbredden for egyptiske styrker. Først den 19. oktober hadde israelerne fått nok styrker over kanalen og angrep med tre divisjoner: Sharon mot nord, brigader Kalman Magen mot vest og generalmajor Avraham (Bren) Adnan mot syd. Med sine styrker slått og avskåret på østbredden av Suezkanalen og israelske styrker halvegs til Kairo, inngikk egyptere og israelere avale om våpenstillstand fra 22. oktober 1973.
I 1974 ble han valgt til medlem av Knesset og medlem av forsvarskomitéen. Men i slutten av året trakk han seg fra Knesset og dro tilbake til bondegården sin. Hensikten var å kunne beholde kommandoen over panserstyrkene (reserven), en stilling han ikke kunne ha hatt som medlem av Knesset.
Han ble av statsminister Yitzhak Rabin utpekt til forsvarsrådgiver i 1975. Sharon skulle hjelpe til med å få hæren på fote igjen etter en krig som gikk hardt ut over ryktet, særlig til toppsjiktet i hæren.
Libanon-krigen
I juni 1982 gikk Israel, under Sharons ledelse, til angrep på PLO i Libanon. Det endte med at lederskapet i PLO måtte flykte til Tunisia. Den episoden under Libanon-krigen som er blitt mest kjent, er at kristne falangister gikk til angrep på palestinere i flyktningleirene Sabra og Shatila og drepte flere hundre. Ingen har beskyldt Israel for å ha deltatt i massakrene. Men det har vært mange beskyldninger mot Israel i alminnelighet og Ariel Sharon i særdeleshet for å ha godtatt stilltiende og/eller ikke ha brydd seg tilstrekkelig om å stanse massakrene. En kommisjon (Kahan-kommisjonen) som ble nedsatt i Israel for å granske saken, konkluderte med at Sharon hadde et «indirekte ansvar» for det som skjedde, og fikk ham avsatt som forsvarsminister.
Politisk karriere
Ariel Sharon ble innvalgt til Knesset for første gang i desember 1973 fra partiet Likud, men gikk av vel et år senere for å bli sikkerhetsrådgiver til statsminister Yitzhak Rabin. Likud er en politisk sammenslutning i Israel, grunnlagt 1973, med utgangspunkt i blant annet det konservative partiet Herut og andre høyrepartier. I 1977 ble han igjen valgt inn i Knesset fra partiet Shlomzion som han grunnla før valget, men Sharon og hans parti gikk etter valget inn i partiet Herut. Fra juni 1977 til 1981 var han landbruksminister i den første regjeringen til Menachem Begin. Som landbruksminister tok han initiativet til i alt 230 bosetninger i Judea og Samaria (Vestbredden), i Gaza og på Golan.
I perioden 1981–83 var han forsvarsminister i den andre regjeringen til Begin, deretter minister uten portefølje fra 7. februar 1983 etter fremleggelsen av Kahan-kommisjonens kritiske rapport om massakrene i Sabra og Shatila. Fra september 1984 til juni 1990 var han industri- og handelsminister i koalisjonsregjeringen mellom Likud og Arbeiderpartiet. Den nasjonale samlingsregjeringen ble først ledet av Shimon Peres, deretter av Yitzhak Shamir. Fra den 15. mars 1990 og frem til juli 1992 var Sharon minister for bygg, anlegg og boligbygging i regjeringen til Yitzhak Shamir. Tross det israelske byråkratiet klarte han å få bygd et rekordstort antall boliger: 144 000 leiligheter ble bygd og 22 000 renovert. I juli 1996 ble han utnevnt til minister for nasjonal infrastruktur i regjeringen til Benjamin Netanjahu. Han var utenriksminister fra 9. oktober 1998 frem til juli 1999. I september 1999 ble Sharon valgt til leder av partiet Likud. Den 6. februar 2001 ble han valgt til Israels 11. statsminister i landets første direktevalg av statsminister. I november 2005 brøt Sharon med høyrepartiet Likud, som han var med å stifte på 1970-tallet, og dannet et nytt sentrumsparti, Kadima-partiet, som han gikk til nyvalg med. Han var statsminister til 14. april 2006
Sykdom
4. januar 2006 ble Sharon rammet av en kraftig og livstruende hjerneblødning mens han oppholdt seg på sin farm i Negev-ørkenen og ble innlagt på sykehus i Jerusalem. Han ble operert to ganger, senere behandlet videre i respirator på intensivavdeling.
Etter operasjoner som til sammen varte i ni timer var blødningene stanset, hjernen tømt for blod og tilstanden stabil. Men prognosene for å bli frisk igjen under slike medisinske omstendigheter er, ifølge medisinske spesialister, ikke særlig gode.
6. januar 2006 ble Sharon igjen i all hast operert for å stoppe nye blødninger i hjernen.
Straks Sharon mistet bevisstheten besluttet den israelske riksadvokaten at Sharon juridisk sett var å anse som «midlertidig indisponert» og utnevnte finansminister og visestatsminister Ehud Olmert til fungerende statsminister i Israel. Etter årelangt sykeleie døde Ariel Sharon 11. januar 2014.
Familie
Sharon ble enkemann to ganger. Han giftet seg med sin første kone, Margalit, den 29. mars 1953, kort tid etter at han ble militær instruktør. Sammen fikk de sønnen Gur.
Margalit Sharon (kalt Gali) var opprinnelig fra Romania. De traff hverandre i 1947. Hun omkom i en trafikkulykke den 6. mai 1962. Sønnen Gur døde i en tragisk skyteulykke i oktober 1967 (på den jødiske nyttårsdagen Rosh Hashana), etter at en venn skjøt ham mens de lekte med Sharons gevær.
Etter Margalits død giftet Sharon seg med hennes yngre søster Lily. Deres to barn er sønnene Omri (født 8. august 1964) og Gil'ad (Gilead). Lily Sharon døde av lungekreft i mars 2000, 63 år gammel.
Angrepet i Qibya
I 1953 ledet han som ung offiser et angrep på landsbyen Qibya, etter at israelerne mente personer fra landsbyen hadde drept en jødisk kvinne og hennes to små barn. De israelske styrkene sprengte i lufta en rekke hus hvor det befant seg kvinner og barn. 69 menn, kvinner og barn, alle sivile, ble drept. Sharon hevder selv at de israelske styrkene på det daværende tidspunkt ikke var klar over at det var sivile i husene.
Massakrene i Sabra og Shatila
En israelsk undersøkelseskomité, Kahan-kommisjonen, holdt ham «personlig ansvarlig» for å ha ignorert og ikke stoppet massakrene som libanesiske falangister, ledet av Hobeika, gjennomførte på et stort antall palestinere i flyktningleirene Sabra og Shatila i 1982, og anbefalte at han skulle bli fjernet fra posten som forsvarsminister. Sharon trakk seg senere fra denne stillingen.
Bygging av barrieren på Vestbredden
Sharons bygging av barrieren på Vestbredden delvis på okkupert territorium, har blitt nesten enstemmig fordømt av FNs hovedforsamling i en ikke-bindende uttalelse (bare Israel, USA, Mikronesia og Marshalløyene stemte mot). Den Internasjonale domstolen i Haag slo fast at barrieren på okkupert land er i strid i folkeretten i en rådgivende kjennelse i 2005, og FNs hovedforsamling krevde at Israel retter seg etter den internasjonale domstolens kjennelse. Barrieren omtales ofte som «muren», selv om bare fem prosent av den har form som betongmur. Israel argumenterer at muren ble reist som et svar på palestinske terroraksjoner under den Andre intifada, og at antallet selvmordsbombinger har blitt kraftig redusert siden byggingen av barrieren.
Forfangenhet
Forfangenhet, også kalt laminitt etter det latinske laminitis, er en klauv-/hovsykdom hos storfe og hest. Forfangenhet forekommer ofte sammen med tilstander som gir bakterielle forgiftninger (endotoksiner), som akutte gastrointesinale sykdommer (mage-/tarmsykdommer) og metritis (kjønnssykdommer). Andre vanlige årsaker til forfangenhet hos hest er forspising på kraftfôr, fedme, brå overgang mellom fôrtyper, stort inntak av karbohydrater, infeksjoner eller sykdom andre steder i hestens kropp, problemer ved følling, ubalanse i blodsukkeret, eller hardt arbeid på fast underlag.
Forfangenhet er en meget smertefull lidelse i hoven/klauven som i første rekke skyldes endringer i hovens normale blodtilførsel. Forstyrrelsen av blodtilførselen fører til betennelse i lamellsjiktet i hoven/klauven. Lamellsjiktet ligger mellom hovbeinet og hovveggen, og produserer hornlameller og rørhorn. Disse vokser inn i kapselhornet som vokser ned fra det overliggende kronbeltet. Lamellsjiktet sørger også for at hovkapselen vokser kontrollert ned mot hovranden, som slites vekk mot bakke/underlag. Lamellsjiktet holder også hovkapselen forbundet med hovbeinet.
Forfangenheten, betennelsen i lamellsjiktet, fører til at hovens struktur svekkes. I meget alvorlige tilfeller kan hovbenet rotere eller synke ned i hoven, og i verste fall kan spissen av hovbenet bryte igjennom hovsålen.
Klauvpleie er ofte et forsømt kapitel hos storfe. Storfe som får forfangenhet vil ofte få problemer med reproduksjonen; okser kan få problemer med å reise seg opp for å bedekke kyr, kyr kan få problemer med å bære vekten av en okse, og videre blir det vanskelig for mennesker å påvise brunst hos kyr, siden kua er motvillig til å bestige, eller selv la seg bli besteget av andre kyr/okser.
Sykdommen er lettere å oppdage hos hester, fordi hester beveger seg mer, og siden det ofte stilles større krav til beina deres. Symptomer på forfangenhet er gjerne at hesten halter, kanskje på flere bein. Den kan være uvillig til å røre på seg, på grunn av smertene. Man kan også se at hesten står uvanlig; den prøver å hvile mest mulig av vekten sin på bakføttene, som den setter innunder seg, og avlaster framføttene, hvor sykdommen helst slår til, ved å strekke dem framover.
Forfangenhet går sjelden over av seg selv. Jo snarere hesten/storfeet kommer under veterinærbehandling, jo større sjanse er det for at dyret kan bli friskt. Avhengig av årsaken til forfangenheten, kan veterinæren gi forskjellig behandling. Ved akutt forfangenhet og tegn på sjokk bør det gis væsketerapi.
I mange tilfeller kan sykdommen leges over tid (opp til 3 år), dersom forholdene rundt hesten tilrettelegges. Hesten må avskoes og høvene må beskjæres av en godkjent hovskjærer/hovsmed. All tilgang til fôr som er rikt på karbohydrater, grønt gress, havre, etc. bør stoppes, og hesten bør kun ha tilgang til godt høy – og vann, selvfølgelig. Underlaget hesten går på er viktig (tørt, gjerne grus), og det er også viktig at hesten er i bevegelse nesten hele tiden. Det er likevel viktig at det ikke blir for stor belastning på høvene i form av vridninger – det vil si, ingen skarpe svinger, longering etc.
I gamle dager var kuren for forfangenhet å ta skoene av hesten og sette den på magert beite i ett år.
Luna 16
Luna 16 var det første robotoppdraget som skulle lande på månen, og returnere til jorden med en prøve, og representerte den første prøven som var returnert til jorden av Sovjetunionen.
Munkerudvollen (Oslo)
Munkerudvollen (1–29, 2–52) er en vei på Munkerud i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Oberst Rodes vei til Munkerudveien.
Navnet ble vedtatt i 1937 og vier til Munkerud gård.
Christ Church (Barbados)
Christ Church er et parish (distrikt, «prestegjeld») på sørenden av Barbados. I Christ Church ligger hovedturistområdet på Barbados Saint Lawrence Gap.
National Treasure
National Treasure er en amerikansk eventyrfilm fra 2004.
Den ble etterfulgt av National Treasure – Book of Secrets (2007).
Handling
Benjamin Franklin Gates (Nicolas Cage) er en amerikansk historiker og yngste etterkommer i en lang rekke av skattejegere. Faren hans Patrick Gates (Jon Voight) fraråder ham fra å følge i familiens fotspor, men Ben nekter. En gammel familiehistorie går ut på at en ledetråd ble overlatt til familien av Charles Carroll of Carrollton kort tid før han døde i 1832. Denne ledetråden kan føre til den sagnomsuste "National Treasure" som folk har kjempet over siden antikkens Egypt og senere ble skjult av Founding Fathers of the United States og frimurerne under den amerikanske borgerkrigen. Under en ekspedisjon sammen med dataekspert Riley Poole (Justin Bartha) og ekspedisjonens finansmann, Ian Howe (Sean Bean) prøver Ben å finne et skip som ble fanget i isen i Arktis. I lasterommet på skipet finner Ben en gammel pipe av merskum som var skjult i en tønne med krutt. På pipen er det gravert en gåte som Ben mener viser vei til et usynlig kart skrevet av Timothy Matlack på baksiden av den amerikanske uavhengighetserklæringen.
Når Ian sier at han er villig til å stjele uavhengighetserklæringen for å finne det neste sporet, begynner de å krangle. I den påfølgende kampen, blir kruttet antent. Ian og hans medskyldige stikker av etter å ha sperret Ben og Riley inne i skipet. Men Ben og Riley klarer å komme seg løs rett før skipet eksploderer. De reiser tilbake til USA, fast bestemt på å stoppe Ian. Ben og Riley prøver å rapportere Ians plan om å stjele erklæringen til FBI, Sikkerhetsdepartementet og Abigail Chase (Diane Kruger) ved Riksarkivet, men det er ingen som tror på dem fordi de mener at det er umulig å stjele erklæringen. Ben bestemmer seg for å stjele erklæringen for å hindre at Ian tar den. Riley hacker seg inn og aktiviserer en sensor som utløser en alarm, og en mekanisme senker erklæringen ned til et rom i kjelleren. For å få adgangskoden til dette rommet, sender Ben en gave til Abigail Chase med usynlig blekk. Når Abigail taster inn passordet til det underjordiske rommet vil det usynlige blekket havne på tastaturet og vise hvilke taster hun brukte til å skrive inn passordet.
Samme kveld, sniker Ben seg inn på en fest ved Riksarkivet og skaffer fingeravtrykkene til Abigail fra et champagne-glass, som han bruker for å komme ned til uavhengighetserklæringen. Riley deaktiverer overvåkningskameraene, og Ben finner passordet ved å bruke kjemikalier som avdekker det usynlige blekket på tastaturet. Idet Ben fjerner erklæringen kommer Ian og hans gjeng som også har hacket seg inn i sikkerhetssystemet, og de skyter mot Ben som klarer å rømme med erklæringen. I gavebutikken får en ansatt øye på uavhengighetserklæringen, og hun tror at Ben prøver å stjele en av butikkens kopier. Ben må betale for dokumentet med kredittkort. I det han forlater bygningen, følger Abigail ham etter ham, og hun skjønner hva planen deres går ut på plan. Abigail tar uavhengighetserklæringen fra Ben før hun blir kidnappet av Ian og hans menn som tror hun har den ekte erklæringen. Ben redder henne men Ian tar uavhengighetserklæringen. Men Ben kjøpte en kopi sammen med den ekte erklæringen, og Ian fikk den falske.
Abigail vil at erklæringen skal returneres, men Ben og Riley tvinger henne til å samarbeide for å undersøke erklæringen. FBI sporer Bens identitet gjennom kredittkortet hans, så Ben, Riley og Abilgail søker tilflukt hos Bens far i Philadelphia, til hans fars overraskelse og forferdelse. De undersøker erklæringen og ser ett merke på baksiden, som Ben mener å referere til en rekke brev skrevet av Benjamin Franklin. Bens far eide en gang disse brevene, men nylig donerte ham dem til et museum. Ben og Riley reiser til museet, hvor de dekoder meldingen som peker til Independence Hall og Liberty Bell, men Ian og hans menn er også på vei dit. De kommer seg inn i tårnet og de finner et par briller med flere fargede linser gjemt i en murstein. Brillene avslører enda en ledetråd på baksiden av erklæringen. Når de får øye på Ian og hans menn, bestemmer de seg for å dele seg opp.
Abigail og Riley mister erklæringen, og Ian finner den. Men Ben blir tatt til fange av FBI-agent Peter Sadusky (Harvey Keitel). Abigail kontakter Ian og tilbyr ham neste ledetråd i bytte mot hans hjelp til å redde Ben fra FBI. Ian lokker FBI til USS Intrepid i New York City, hvor Ians menn hjelper Ben å unngå FBI. Ian returnerer erklæringen som lovet, men han har kidnappet Bens far, Patrick, og han tvinger Ben til å komme med flere ledetråder som peker mot Trinity Church. Inne i kirken finner Ben enda en ledetråd. De oppdager en hemmelig tunnel i kjelleren som fører ned en sjakt med en gammel trapp og heissystem. På bunnen av sjakten, finner de et rom med en lykt. Ben og Patrick bruker lykten til å overbevise Ian om at lykten er en referanse til Old North Church i Boston.
Ian og hans menn låser Ben, Riley, Abigail og Patrick i bunnen av sjakten før de kommer seg opp til overflaten, uvitende om at de har fått en falsk ledetråd. Ben presser deretter på en knapp på veggen som åpner en passasje til et gigantisk kammer som inneholder National Treasure og en trapp som fører til overflaten. Ben ringer til FBI og får vite at Sadusky er en frimurer. De lager en avtale: uavhengighetserklæringen returneres i bytte mot at Ben, Riley og Abigail blir renvasket, og Gates-familien og Riley blir gitt æren for oppdagelsen av skatten som skal fordeles til forskjellige museer. Ian og hans menn blir tatt av FBI ved Old North Church. Ben og Riley aksepterer 1 % av skattens verdi i finnerlønn. Ben og Abigail kjøper et herskapshus for sin andel, og Riley kjøper en Ferrari med sin del. I det Riley kjører sin vei, får Ben et skattekart fra Abigail som hun har lagd selv før hun går smilende inn i det nye huset deres, med Ben som løper etter henne.
Nikolai Ramm Østgaard
Nikolai Ramm Østgaard (født 30. oktober 1885 i Kristiania, død 20. juni 1958) var en norsk offiser som ved siden av sin militære karriere også hadde nasjonale og internasjonale verv innen idretten, blant annet som mangeårig president i Det internasjonale skiforbund. Som fotballspiller ble han norgesmester tre ganger.
Militær karriere
Østgaard ble uteksaminert fra Krigsskolen som løytnant i 1908. Han hadde også utdanning som gymnastikklærer, og underviste i gymnastikk og matematikk ved flere skoler i Kristiania mellom 1908 og 1913. I 1914 ønsket kong Haakon VII en lærer til kronprins Olav. Rektor Sigurd Halling anbefalte Østgaard, som fikk stillingen. Østgaard ble dermed ansvarlig for kronprinsens fysiske fostring og utdannelse. Samarbeidet fortsatte etter kronprinsens skolegang, og Østgaard ble i 1924 utnevnt til kronprinsens adjutant.
Samtidig med sitt arbeid for kronprinsen, hadde Østgaard også andre militære oppgaver i Garden. I 1921, da han også ble forfremmet til kaptein, var han ved Akershus Infanteriregiment nr. 4 (IR 4). Han ble major i 1935 og oberstløytnant i 1940. I 1940 fulgte han først kronprinsesse Märtha og prinsen og prinsessene til Sverige, før han fulgte kongen, kronprinsen og regjeringen med HMS «Devonshire» til Storbritannia.
Etter kongefamiliens hjemkomst til Norge i 1945, ble Østgaard utnevnt til overadjutant og forfremmet til oberst.
Idrettskarriere
Som skiløper ble Østgaard flere ganger premiert både i langrenn, hopp og kombinert, blant annet i Holmenkollen. Som fotballspiller vant han Norgesmesterskapet i 1908, 1910 og 1911 med SFK Lyn og var tapende finalist i 1905 med Akademisk Fotballklub.
Hans karriere som idrettsleder begynte i 1909, da han ble formann i Kristiania skikrets. Deretter var han formann i Ski- og Fotballklubben Lyn i 1911 og 1912. Han var også formann i Foreningen til Ski-Idrettens Fremme 1925–27 og Norges Skiforbund 1927–30. For Det internasjonale skiforbundet var han visepresident 1928–34, dets andre president 1934–51 og endelig ærespresident.
Privatliv
Østgaard var barnebarn av Nicolai Ramm Østgaard. I 1916 giftet han seg med Ragni Gullichsen (1894–1956), som fra 1929 var kronprinsesse Märthas hoffdame, og som etter kronprinsessens død i 1954 ble hoffdame for prinsesse Astrid. Østgaard utga i 1957 boka «Olav, Norges konge». Deres sønn Rolf Ramm Østgaard (født 1923) ble arkitekt.
Befolkningspyramide
En befolkningspyramide er en figur som viser hvor mange mennesker det finnes, etter alder og kjønn, innen et fastsatt område, vanligvis et land. Vanligvis består den av to grafer, hvor befolkningen fordeles etter kjønn (vanligvis menn til venstre, kvinner til høyre), fordelt i grupper på fem år.
Endringer i befolkningsveksten kan leses ut fra denne, og til en viss grad koble dette opp mot andre ting. For eksempel viser Tysklands befolkningspyramide at noe hendte på slutten av 30- og begynnelsen av 40-tallet, på grunn av andre verdenskrig. Befolkningspyramidene kan være svært forskjellige fra land til land.
Befolkningspyramidens utvikling
I et utviklingsland er fødselsraten høy, mens dødsraten er lav. Derfor er en stor del av befolkningen barn, hvilket fører til at bruttonasjonalprodukt forblir lav. Om landet utvikles til et industriland øker andelen av arbeidsføre, hvilket fører til at landet blir rikere. Et land som har vært industrialisert lenge får en stor mengde pensjonister, hvilket fører til store utgifter for samfunnet.
Hainnhoinn in the Band
Hainnhoinn in the Band er et musikkalbum med Four Jets, utgitt i 1981.
Secondary private equity
Secondary private equity er kjøp og salg av hele private equity (PE)-fond eller andeler i eksisterende private equity fond. Lignende betegnelser for secondary private equity er «secondary-markedet», «secondary-fond», «private equity secondaries» eller bare «secondaries». Det ligger i private equity markedets natur at denne aktivaklassen er lite likvid ettersom den er ment som en langsiktig investering for investorene, som oftest rundt 10 år. Som følge av denne illikviditeten eksisterer det ikke et åpent marked for salg av PE-investeringer, og i Norge og Norden generelt har det historisk vært begrensede muligheter til å selge PE-andeler i annenhåndsmarkedet. I USA og Storbritannia derimot, har det over lengre tid vært et likvid og modent secondary-marked for selgere av PE-andeler.
De seneste årene har det derimot blitt reist en vesentlig andel av kapital til nordiske secondary-aktører. Dette kan ses i sammenheng med en generell økende etterspørsel for PE-eksponering, men også det at det norske og nordiske PE-markedet er på vei til å modnes.
Aktører i det nordiske secondary-markedet
Det norske og nordiske annenhåndsmarkedet for PE-andeler er svært fragmentert og med få spesialiserte aktører. Ledende norske secondary-aktører er Argentum Fondsinvesteringer og Verdane Capital, som til sammen har ca. NOK 3 milliarder i forvaltet kapital. Argentum er i tillegg til å investere i primary fond og ko-investeringer, spesialisert på kjøp av hele fond eller andeler i allerede etablerte PE-fond, imens Verdane fokuserer på porteføljer av direkte investeringer i operasjonelle selskaper. I tillegg finnes det utenlandske aktører som kjøper andeler i fond fra nordiske investorer, som for eksempel LGT Capital, Anchor, Cuberaog HarbourVest.
Former for secondary-transaksjoner
Secondary-transaksjoner kan hovedsakelig deles inn i to kategorier: Kjøp/salg av investorandeler i etablerte PE-fond (indirekte secondary)
Nesten alle typer PE-fond (som f.eks. såkorns-, venture- og buyoutfond) kan bli solgt i secondary-markedet. Secondary-transaksjoner gjør at investorer blir tilført likviditet før fondet termineres eller realiseres, samt at investoren blir frigjort for sine gjenværende forpliktelser. I tillegg til å motta kontantoppgjør for sine fondsinvesteringer, finnes det flere forskjellige måter å strukturere indirekte secondary-transaksjoner på.
Kjøp/salg av hele PE-fond eller portefølje av selskaper (direkte secondary)
Direkte secondary beskriver salg av porteføljer av operasjonelle selskaper (direkte investeringer). Disse porteføljene selges typisk fra større selskaper eller offentlige institusjoner med en investeringsportefølje, eller fra finansielle institusjoner, deriblant PE-fond. Typisk vil direkte secondary-transaksjoner finnes i følgende former:
•	Tail end – Denne kategorien beskriver vanligvis et salg av de gjenværende eierandelene i et PE-fond som nærmer seg, eller har gått utover, sin forventede levetid. En tail end-transaksjon lar PE-forvalteren avslutte det aktuelle fondet, gir likviditet til investorene og frigjør ressurser hos forvalteren.
Finanskrisen og secondary-markedet
Secondary-markedet for andeler i PE- fond har fått en stor oppsving under finanskrisen gjennom 2008 og 2009. Det er flere faktorer som forklarer denne oppsvingen. Et krevende finansmarked har ført til at tilbudet av andeler har økt som en følge av at mange selskaper og finansielle institusjoner har for store forpliktelser til sine PE-programmer i forhold til tilgjengelig kapital og behov for kapital i andre forretningsområder. Samtidig har verdsettelsen av det noterte markedet falt mer og raskere enn det unoterte markedet, deriblant PE-fond. Dette har gjort at mange investorer har blitt relativt overallokert til private equity i sine investeringsprogrammer og dermed må selge seg ut av PE-fond.
Parallelt med denne utviklingen har det vært en dramatisk nedgang i børsnoteringer og oppkjøp av selskaper, noe som har gjort at PE-fond ikke har fått realisert sine investeringer innenfor forventet tidsramme og til forventede verdsettelser. Dette har gjort at PE-investorene igjen har fått mindre kapital tilbake fra PE-fond, og dermed forsterkes effekten på allokeringen til investeringsprogrammene som beskrevet over. En ytterligere effekt av dette er at med en lavere realisasjonstakt i PE-fond er det flere fond som har fått problemer med å realisere hele porteføljen innen utgangen av fondets forventede levetid. Dette har økt tilbudet av tail-end porteføljer som selges til secondary-aktører.
Nizam al-Mulk
Abu Ali al-Hasan al-Tusi Nizam al-Mulk (نظام الملك، ابو علي الحسن الطوسي på arabisk) (født 1018, død 14. oktober 1092) var en feiret persisk visir av seldsjukkene. Han ble født i byen Tus i Persia og tjente til å begynne med ghaznavide-sultanene. I 1059 var han hovedadministrator av hele Khorasan. Senere, fra 1063, tjente han seldsjukkene som visir og forble i den posisjonen gjennom styrene til Alp Arslan (1063–1072) og Malik Shah I (1072–1092). Han etterlot stor påvirkning på organiseringen av seldsjukkenes styreorganer og fikk tittelen Nizam al-Mulk som oversettes som «statens orden».
Bortsett fra sin ekstraordinære innflytelsen som visir med full autoritet, er han også velkjent for sine fyldige beskrivelser av kongedømmet, kalt Siyasatnama (boken om styresmakten) og også for systematisk grunnlegging av et stort antall skoler for høyere utdanning i flere byer, de berømte Nizamiyyah-skolene, som ble oppkalt etter ham.
Han ble drept i et attentat av et medlem av Hashshashin-sekten i 1092 nær Nahavand i Persia.
Ivan Tregubov
Ivan Sergejevitsj Tregubov (russisk: Иван Сергеевич Трегубов; født 19. januar 1930 i Mordovia, død 22. desember 1992) var en sovjetisk ishockeyspiller som deltok i De olympiske vinterleker i 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Ligatur (typografi)
Ligatur (av latin ligatura, «binding», dannet av ligare, «binde») er et skrifttegn (glyf) som er dannet ved at to eller flere tegn er koplet sammen (skrevet eller støpt sammen). I skrift og typografi oppstår en ligatur der to eller flere grafemer eller bokstaver er sammenføyd for å danne en enkelt glyf.
For eksempel er bokstaven æ en ligatur som er satt sammen til ett skriftbilde av bokstavene a og e. Bokstaven f viser en veldig variabel utforming i forskjellige fonter (skifttyper). Kroken på toppen kan være mer eller mindre langstrakt og eksempelvis ende med en dråpeformet spiss. Av stilistiske og lesbare grunner blir f' og i ofte slått sammen for å lage ﬁ (hvor tøddelen på i’en smelter sammen med den framlente dråpen på f’en); det samme gjelder for s og t for å lage ﬆ. Det vanlige et-tegnet (&) utviklet seg fra en ligatur der de håndskrevne latinske bokstavene E og t (stavet et, latin for «og») ble kombinert.
Moderne dataprogrammer for sidedesign og ombrekking som Adobe InDesign har innebygget funksjon for å utnytte ligaturer, ikke kun i praktisk hensikt, men også for å utnytte kreative og estetiske virkemidler, som eksempelvis i overskrifter.
Historie
Det tidligste kjente skriftspråket sumerisk kileskrift og egyptisk hieratisk skrift har begge mange tilfeller av tegnkombinasjoner som gradvis utvikler seg fra ligaturer til adskilte gjenkjennelige tegn. Andre bemerkelsesverdige ligaturer, som indisk skrifts skriftsysem abugida og den germanske runer, er framtredende gjennom gamle manuskripter. Disse nye tegnene dukker opp ved siden av spredningen av å skrive med en pekepenn, enten det er på papir eller leiretavler, og ofte av en praktisk grunn: raskere håndskrift. Kjøpmenn trengte spesielt en måte å fremskynde prosessen med skriftlig kommunikasjon og fant ut at det å sette sammen bokstaver og forkortelsesord for lekmannsbruk var mer praktisk for journalføring og transaksjoner enn de klumpete lange skjemaene.
Rundt 900- og 1000-tallet ble klostre et viktig sted for denne typen modifikasjoner av skrift. Middelalderens skribenter som skrev på latin økte skrivehastigheten ved å kombinere tegn og ved å introdusere abbreviatur, det vil si forkortelsestegn og ordforkortelse i form av ligaturer. Andre knyttet sammen bokstaver for estetiske formål. For eksempel, i gotisk skrift (som var vanlig skriveskrift i Norge fra omkring 1600 til slutten av 1800-tallet) ble bokstaver med høyrevendte buer eller sløyfer (b, o og p) og de med venstrevendte sløyfer (c, e, o, d, g og q) skrevet med de motstående kantene på sløyfer som legges over hverandre. I mange skriftformer hadde bokstaver som h, m og n sine vertikale streker lagt over hverandre. Skriver brukte også forkortelsestegn for å unngå å måtte skrive et helt tegn i ett slag. Manuskripter på 1300-tallet brukte hundrevis av slike forkortelser. Dette ble gjort i greske, latinske og norrøne manuskripter.
I håndskrift lages en ligatur ved å slå sammen to eller flere tegn på en atypisk måte ved å slå sammen deres enkelte deler, eller ved å skrive en over eller inni den andre. I utskrift er en ligatur en gruppe tegn som er satt som en enhet, slik at tegnene ikke trenger å være sammenføyd. For eksempel, i noen tilfeller skriver ligaturen fi ut bokstavene f og i med en større separasjon enn når de er satt inn som adskilte bokstaver. Da trykking med løse skrifttegn ble oppfunnet rundt 1450, ble det utviklet skrifttyper med mange ligaturer og tilleggsbokstaver, ettersom de var basert på håndskrift. Ligaturer gjorde utskrift med løse type lettere ettersom en blokk ville erstatte hyppige kombinasjoner av bokstaver og tillot også mer komplekse og interessante utforming av bokstavtyper som ellers ville kollidere med hverandre.