cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bykomedie
Bykomedie, også kalt borgerkomedie (engelsk city comedy / citizen comedy), er en felles sjanger i engelsk elisabethansk teater. Bykomedien er en kompakt undersjanger. Den hadde begrenset historisk utbredelse, strakte seg løselig fra 1605 og til 1630. Det er et upresist begrep som ulike forskere og litterater har benyttet med noe forskjellig betydning, blant annet:
Den første bykomedie er allment kjent for å være teaterstykket Engelskmenn for alle penger (Englishmen for My Money, 1598), skrevet av William Haughton og første gang satt opp i 1598 av skuespillerensemblet Admiral's Men. Sjangeren ble snart svært populær; de flokete og intrikate romantiske komediene til William Shakespeare og John Lyly som hadde vært på mote på teaterscene, både utendørs og teater under tak, fra denne tiden og fram til de ble hovedsakelig avløst av skuespill som hadde handling fra en gjenkjenbart miljø i samtidens London, og som ble behandlet «handlinger og språk som folk faktisk snakker» («deeds and language such as men do use»), slik i Ben Jonson sa det i forordet til utgivelsen av hans stykke Every Man in his Humour (1598).
Andre kjente eksempler på sjangeren er de konkurrerende stykkene Westward Ho (ca. 1604), Eastward Ho (1605), Northward Ho (1607), og Greene's Tu Quoque (1611). Disse bykomediene kan bli sett på som en forløper til en form for klassekomedier (engelsk «Comedy of manners», tysk «Gesellschaftsstück») som drev satire på takt og tone i en bestemt samfunnsklasse, ofte representert ved faste stamfigurer. Det er verd å bemerke at selv om Shakespeare fortsatte å skrive skuespill i denne perioden var London-komedier en sjanger som han tydelig unngikk.
Symfoni
En symfoni er en musikalsk komposisjon for orkester i flere satser. Ordet stammer fra gresk syn (sammen) og fon (lyd). Selv om begrepet har hatt mange betydninger fra opprinnelsen i Antikkens Hellas, hadde ordet på slutten av 1700-tallet fått den betydningen som er vanlig i dag: et verk som vanligvis består av flere forskjellige seksjoner eller satser, ofte fire, med den første satsen i sonatesatsform. Symfonier blir nesten alltid komponert for et orkester som består av en strykeseksjon (fiolin, bratsj, cello og kontrabass), messingblåsere, treblåsere og slagverksinstrumenter som til sammen utgjør omtrent 30 til 100 musikere. Symfonier er notert i et musikalsk partitur, som inneholder alle instrumentdelene. Noen symfonier inneholder også vokalpartier (f.eks. Beethovens Niende symfoni).
Historie
Ordet symfoni er avledet av det greske ordet συμφωνία (symphonia), som omtrent betyr «enighet eller samspill av lyd», «konsert med vokal eller instrumental musikk», fra σύμφωνος (symphōnos), «harmonisk». Ordet refererte til en rekke forskjellige konsepter før det til slutt omfavnet den nåværende betydningen som betegner en musikalsk form.
Wooden Heart
Sangen ble en hit for Presley i Storbritannia, hvor den lå øverst på singlelisten i seks uker, men ble ikke utgitt på single (RCA Victor 447-0720) i USA før i november 1964 som B-siden til «Blue Christmas».
Symfoni
Historie
Symfonien – som vi kjenner den i dag – stammer fra begynnelsen av 1700-tallet. Det antas at opprinnelsen var den italienske ouverture (i motsetning til den franske ouverture).
Wooden Heart
Presley fremførte sangen live under sin Dinner Show-konsert på Las Vegas Hilton i Las Vegas i 1975. Innspillingen er tilgjengelig på livealbumet, Dinner at Eight.
Symfoni
Historie
Tidlige symfonier besto av 3 satser med tempoene rask-langsom-rask. De betydeligste komponistene av den førklassiske symfoni er italieneren Giovanni Battista Sammartini, Johann Stamitz (Mannheimskolen) og Georg Christoph Wagenseil (Wien). Mannheim og Wien var de to store sentrene for symfonier. Her ble i løpet av 1700-tallet symfoniens form utvidet ved at en menuett ble innført som ny sats før finalesatsen.
Wooden Heart
En coverversjon med Joe Dowell nådde førsteplassen i USA i slutten av august 1961 og puffet Bobby Lewis' «Tossin' and Turnin'» ned fra førsteplassen på Billboard Hot 100-listen etter syv uker. Dowells innspilling lå også tre uker som nummer én på Easy Listening-listen.
Symfoni
Den klassiske perioden
Den klassiske symfoni fra midten av 1700-tallet og senere blir fremfor alt assosiert med komponistene Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart og Ludwig van Beethoven. Carl Philipp Emanuel Bach og særlig Joseph Haydn regnes som symfoniens far siden det var han som eksperimenterte med formen og senere kom fram til et formskjema som alle komponister etter ham tok som utgangspunkt:
Wooden Heart
«Wooden Heart», laget av Fred Wise, Ben Weisman, Kay Twomey og den tyske bandlederen Bert Kaempfert, var basert på en tysk folkesang av Friedrich Silcher, «Muss i' denn zum Städtele hinaus», som stammet fra Remsdalen i Württemberg, Sydvest-Tyskland.
Symfoni
Den klassiske perioden
LaRue, Bonds, Walsh og Wilson skriver i den andre utgaven av The New Grove Dictionary of Music and Musicians at «symfonien ble dyrket med ekstraordinær intensitet» på 1700-tallet. Den spilte en rolle på mange områder av det offentlige livet, inkludert gudstjenester, men et spesielt sterkt støtteområde for symfoniske forestillinger var aristokratiet. I Wien, kanskje det viktigste stedet i Europa for sammensetningen av symfonier, støttet «bokstavelig talt hundrevis av adelige familier musikalske etablissementer, og delte vanligvis tiden mellom Wien og deres forfedres eiendom [andre steder i imperiet]». Siden den normale størrelsen på orkesteret på den tiden var ganske liten, var mange av disse hoffbaserte etablissementene i stand til å fremføre symfonier. Den unge Joseph Haydn, som tok sin første jobb som musikksjef i 1757 for Morzin-familien, fant ut at da Morzin-husstanden var i Wien, var hans eget orkester bare en del av en livlig og konkurransedyktig musikkscene, med flere aristokrater som sponset konserter med sine egne ensembler.
Wooden Heart
«Wooden Heart» inneholder flere linjer fra den opprinnelige folkesangen, skrevet på den tyske swabiske dialekten, som tales i Württemberg. Bobby Vinton spilte inn sin versjon i 1975 med disse linjene oversatt til polsk.
Symfoni
Den klassiske perioden
LaRue, Bonds, Walsh og Wilsons artikkel sporer den gradvise utvidelsen av det symfoniske orkesteret gjennom 1700-tallet. Først var symfonier strykersymfonier, skrevet i bare fire deler: førstefiolin, andrefiolin, bratsj og bass (basslinjen ble tatt av cello(er), kontrabass(er) som spilte delen en oktav under, og kanskje også en fagott). Noen ganger dispenserte de tidlige symfonikerne til og med bratsjdelen, og skapte dermed tredelte symfonier. En basso continuo-del som inkludert en fagott sammen med cembalo eller annet klaverinstrument var også mulig.
De første tilleggene til dette enkle ensemblet var et par horn, noen ganger et par oboer, og deretter både horn og oboer sammen. I løpet av århundret ble andre instrumenter lagt til det klassiske orkesteret: fløyter (som noen ganger erstattet oboen), separate deler for fagott, klarinetter, trompeter og pauker. Verker varierte i instrumenteringen sin angående hvilke av disse tilleggsinstrumentene som skulle benyttes. Det klassiske orkesteret i full skala, utplassert på slutten av århundret for de største symfoniene, har standard strykeensemble nevnt ovenfor, par med treblåsere (fløyter, oboer, klarinetter, fagott), et par horn og pauker. Et klaverinstrument (cembalo eller piano) forble et alternativ.
Den «italienske» symfonistilen, ofte brukt som ouverture og entr'acte i operahus, ble en standard tresatsform: en rask sats, en sakte sats og en annen rask sats. I løpet av 1700-tallet ble det en skikk å skrive symfonier med fire satser, etter formskjemaet beskrevet i neste avsnitt. Symfonien med tre satser døde sakte ut; omtrent halvparten av Haydns første tretti symfonier er i tre satser; og for den unge Mozart var symfonien med tre satser normen, kanskje under påvirkning av vennen Johann Christian Bach. Et fremragende sent eksempel på den klassiske symfonien med tre satser er Mozarts Praha-symfoni (nr. 38), fra 1786.
Wooden Heart
En annen Elvis-sang fra den samme sessionen. Denne er et spor fra G. I. Blues. «Det første albumet jeg noensinne eide», sier Petty. I 1995 arrangerte Petty en privat tur for familien på Graceland og en plateinnspilling for The Heartbreakers på Sun Studios. ''«Jeg er en sann Elvis-fan. Musikken betydde så mye for meg. Jeg må virkelig gi ham kreditt for å ha reddet mitt liv på så mange plan»''.
Symfoni
Den klassiske perioden
Formen med fire satser som dukket opp fra denne utviklingen var som følger:
Wooden Heart
Tom Petty, Playback box set liner notes
Symfoni
Den klassiske perioden
Variasjoner på dette oppsettet, som å endre rekkefølgen på mellomsatsene eller legge til en langsom introduksjon til første sats var vanlige. Haydn, Mozart og deres samtidige begrenset bruken av firsatsformen til orkestermusikk eller kammermusikk med flere instrumenter som kvartetter, men siden Beethoven er solosonater vel så ofte skrevet i fire som i tre satser.
Sammensetningen av tidlige symfonier var sentrert om Milano, Wien og Mannheim. Den milanesiske skolen sentrerte rundt Giovanni Battista Sammartini og inkluderte Antonio Brioschi, Ferdinando Galimberti og Giovanni Battista Lampugnani. Tidlige eksponenter av skjemaet i Wien inkluderte Georg Christoph Wagenseil, Wenzel Raimund Birck og Georg Matthias Monn, mens senere betydningsfulle wiener-komponister av symfonier inkluderte Johann Baptist Wanhal, Carl Ditters von Dittersdorf og Leopold Hofmann. Mannheim-skolen inkluderte Johann Stamitz.
Wooden Heart
Svensk versjon
Claudio har skrevet en svensk tekst. Den svenske tittelen er «Det ä' galet».
Symfoni
Den klassiske perioden
De viktigste symfonikerne i siste del av 1700-tallet er Haydn, som skrev minst 106 symfonier i løpet av 36 år, og Mozart, med minst 47 symfonier på 24 år.
Wooden Heart
Innspilling
Britt Damberg, Gunnar Svenssons orkester. Utgitt på singlen Bonniers Folkbibliotek BFB 1066 i 1961.
Symfoni
Den romantiske perioden
I det 19. århundre ble symfonien ført videre i den «romantiske periode», for eksempel av Franz Schubert, Felix Mendelssohn-Bartholdy, Carl Maria von Weber, Robert Schumann, Hector Berlioz og Franz Liszt.
På begynnelsen av 1800-tallet løftet Beethoven symfonien fra en hverdagslig sjanger som ble produsert i store mengder til en opphøyet kunstform der komponister forsøkte å nå musikkens høyeste potensialet i bare noen få verk. Beethoven begynte med to verk som direkte emulerte modellene hans Mozart og Haydn, deretter syv flere symfonier, som startet med den tredje symfonien – Eroica – som utvidet omfanget og ambisjonene til sjangeren. Hans Symfoni nr. 5 er kanskje den mest kjente symfonien som noen gang er skrevet; overgangen fra den følelsesmessig stormfulle åpningen i c-moll til en triumferende finale i en dur-toneart ga en modell som senere symfonikere som Brahms og Mahler fulgte. Hans Symfoni nr. 6 er et programmatisk verk, som inneholder imitasjoner av fuglesang og en storm; og – ukonvensjonelt – en femte sats (symfonier hadde vanligvis maksimalt fire satser). Hans Symfoni nr. 9 inkluderer deler for vokalsolister og kor i siste sats, noe som gjør den til en korsymfoni.
Av symfoniene til Franz Schubert er to kjernerepertoarverker og blir ofte fremført. Av den Åttende symfonien (1822) fullførte Schubert bare de to første satsene; dette svært romantiske verket får vanligvis kallenavnet «Den ufullendte». Hans siste fullførte symfoni, den Niende (1826) er et massivt verk i det klassiske formspråket.
Av de tidlige romantikerne fortsatte Felix Mendelssohn (fem symfonier, pluss tretten strykersymfonier) og Robert Schumann (fire) å skrive symfonier i den klassiske formen, selv om de brukte sitt eget musikalske språk. I kontrast favoriserte Hector Berlioz programmatiske verk, inkludert hans «dramatiske symfoni» Roméo et Juliette, bratsj -symfonien Harold en Italie og den svært originale Symphonie fantastique. Sistnevnte er også et programverk og har både en marsj og en vals og fem satser i stedet for de vanlige fire. Hans fjerde og siste symfoni, Grande symphonie funèbre et triomphale (opprinnelig tittelen Symphonie militaire) ble komponert i 1840 for et 200-delt marsjerende militærkorps, som skulle fremføres utenfor døren. Berlioz la senere til valgfrie strykerpartier og en korfinale. I 1851 erklærte Richard Wagner at alle disse symfoniene etter Beethoven ikke var mer enn en epilog, og ikke ga noe vesentlig nytt. Etter Schumanns siste symfoni, «Rheinische» komponert i 1850, syntes det Liszt-inspirerte symfoniske diktet å ha fortrengt symfonien som den ledende formen for instrumental musikk i stor skala i to tiår. Imidlertid komponerte Liszt også to programmatiske korsymfonier i løpet av denne tiden, Faust og Dante. Hvis symfonien ellers hadde blitt formørket, var det ikke lenge før den dukket opp igjen i en «andre epoke» på 1870- og 1880-tallet, med symfoniene til Anton Bruckner, Johannes Brahms, Pjotr Iljitsj Tsjajkovskij, Camille Saint-Saëns, Alexander Borodin, Antonín Dvořák og César Franck - verk som i stor grad unngikk de programmatiske elementene til Berlioz og Liszt og dominerte konsertrepertoaret i minst et århundre.
I løpet av 1800-tallet fortsatte komponistene å øke størrelsen på det symfoniske orkesteret. Rundt begynnelsen av århundret ville et orkester i full skala bestå av strykeseksjonen pluss par av fløyter, oboer, klarinetter, fagotter, horn, trompeter og til slutt et sett med pauker. Dette er for eksempel orkestreringen som ble brukt i Beethovens symfonier nummerert 1, 2, 4, 7 og 8. Tromboner, som tidligere hadde vært begrenset til kirke- og teatermusikk, ble lagt til det symfoniske orkesteret, særlig i Beethovens 5., 6. og 9. symfonier. Kombinasjonen av basstromme, triangel og cymbaler (noen ganger også pikkolofløyte), som komponister fra 1700-tallet brukte som en koloristisk effekt i såkalt «tyrkisk musikk», ble stadig mer brukt i løpet av andre halvdel av 1800-tallet uten noen slike konnotasjoner av sjanger. På Mahlers tid (se nedenfor) var det mulig for en komponist å skrive en symfoni for «et veritabelt kompendium av orkesterinstrumenter». I tillegg til å øke i forskjellige instrumenter, ble 1800-tallets symfonier gradvis forsterket med flere strykere og flere blåserdeler, slik at orkesteret vokste betydelig i omfang, ettersom konserthusene også vokste.
Senromantiske, modernistiske og postmodernistiske perioder
Mot slutten av 1800-tallet begynte Gustav Mahler å skrive lange, omfattende symfonier som han fortsatte å komponere tidlig på 1900-tallet. Hans Tredje symfoni, ferdigstilt i 1896, er en av de lengste jevnlig framførte symfoniene på omtrent 100 minutter i lengde for de fleste forestillinger. Den Åttende symfonien ble komponert i 1906 og har tilnavnet «Symfonien for ett tusen» på grunn av det store antallet stemmer som kreves for å fremføre verket.
På 1900-tallet ble det ytterligere diversifisering i stil og innhold i verk som komponister stemplet symfonier. Noen komponister, inkludert Dmitrij Sjostakovitsj, Sergej Rakhmaninov og Carl Nielsen, fortsatte å skrive i den tradisjonelle firsatsformen, mens andre komponister tok forskjellige tilnærminger: Jean Sibelius' Symfoni nr. 7, hans siste, er i én sats, Richard Strauss' Alpesymfoni, er i en sats, delt i tjueto deler, og beskriver en ellevetimers fottur gjennom alpene. Lignende variasjoner ble sett i symfonienes lengde: Gustav Mahler fortsatte å komponere enorme verk som tok over en time å fremføre.
Forsøket på en forening av den tradisjonelle firsatssymfonien til en enkelt underordnet formell unnfangelse hadde dukket opp på slutten av 1800-tallet. Dette har blitt kalt en «todimensjonal symfonisk form», og finner sitt viktigste vendepunkt i Arnold Schoenbergs ''Kammersymfoni nr. 1, op. 9 (1909), som ble fulgt på 1920-tallet av andre bemerkelsesverdige tyske symfonier med én sats, inkludert Kurt Weills Første symfoni (1921), Max Buttings Kammersymfoni, op. 25'' (1923), og Paul Dessaus symfoni fra 1926.
Ved siden av denne eksperimenteringen forsøkte andre symfonier fra 1900-tallet bevisst å fremkalle sjangrenes opprinnelse fra 1700-tallet, når det gjelder form og til og med musikalsk stil, med fremtredende eksempler som Sergej Prokofjevs Symfoni nr. 1 «den klassiske» fra 1916–17 og Symfonien i C av Igor Stravinskij fra 1938–40.
Det forble imidlertid visse tendenser. Å betegne et verk som en «symfoni» innebar fortsatt en grad av raffinement og alvor i formålet. Ordet sinfonietta kom i bruk for å betegne et verk som er kortere, med mer beskjedne mål, eller «lettere» enn en symfoni, for eksempel Sergej Prokofjevs Sinfonietta for orkester.
I første halvdel av århundret komponerte modernistiske komponister inkludert Edward Elgar, Gustav Mahler, Jean Sibelius, Carl Nielsen, Igor Stravinskij, Bohuslav Martinů, Roger Sessions, Sergej Prokofjev, Rued Langgaard og Dmitrij Sjostakovitsj symfonier som er «ekstraordinære i omfang, rikdom, originalitet og presserende uttrykk.» Et mål på betydningen av en symfoni er i hvilken grad den gjenspeiler forestillinger om tidsform spesifike for perioden den ble skapt i. Fem komponister fra hele det 20. århundre som oppfyller dette målet er Jean Sibelius, Igor Stravinskij, Luciano Berio (i sin Sinfonia, 1968–69), Elliott Carter (i sin Symphony of Three Orchestras, 1976) og Pelle Gudmundsen-Holmgreen (i Symphony/Antiphony, 1980).
Fra midten av 1900-tallet inn i det 21. århundre har det vært en økning i interessen for symfonien med mange postmodernistiske komponister som bidro vesentlig til kanonen, ikke minst i Storbritannia: Peter Maxwell Davies (10), Robin Holloway (1), David Matthews (9), James MacMillan (4), Peter Seabourne (4), og Philip Sawyers (3).
Komponister
Et utvalg av komponister som har skrevet symfonier (her kronologisk etter fødselsår):
Saluki
Saluki eller persisk mynde er en hunderase. Andre steder er rasen også kjent som sag-i-tazi og saluqi. Rasen regnes som den eldste mynden av type og stammer som sådan fra Persia og Midtøsten, der kynologene skiller mellom de to typene persisk (nordlig) og arabisk (sydlig). Typen ble avbildet alt for omkring 5 000–6 000 år siden, men den kan være enda eldre. Typen kan imidlertid ikke tas til inntekt for rasens opprinnelse, men den tilhører beviselig urmyndene og er svært gammel.
Opprinnelse og alder
En persisk poet kalt Abu Newas skrev i cirka år 800 e. Kr.: «Å, min kjære jeger, bring meg mine hunder, som jeg fikk av kongene i Saluk.» Noen mener det er forklaringen på navnet saluki, men det har vært umulig å bevise dette. Andre mener navnet stammer fra en forsvunnet by i Jemen med navnet Saluk, men også dette har vært håpløst å dokumentere. Dagens betydning av navnet er rett og slett jakthund eller hurtig jakthund.
Saluki har gjennom alle tider vært regnet som beduinenes jakthund. Beduiner er tradisjonelle arabiske nomader som siden «tidenes morgen» har holdt hunder. De holder tradisjonelt til over hele Midtøsten og i deler av det nordøstlige Afrika. Man har derfor regnet Midtøsten som salukiens arnested.
I oldtidens Egypt ble slike hunder regnet som en farao verdig. Saluki har alltid vært høyt verdsatt blant beduiner og andre stammefolk. Tradisjonen sier at en aldri solgte en slik hund, men den ble av og til gitt i gave, som tegn på stort vennskap og takknemlighet. Salukier kunne av og til også byttes mot andre attraktive verdier, f.eks. et par nye koner eller en flokk kameler.
Det er funnet avbildinger av myndelignende hunder med fjærhårede ører i egyptiske graver som dateres tilbake til år 2 100 f.Kr. Imidlertid hevdes det, blant andre av Gail i Indian Kennel Gazette i 1996, at den opprinnelige salukien ble ødelagt gjennom innkryssning av greyhound. Dagens hunder skal derfor ikke være representative for rasens egenart hevder han, men rasen regnes allikevel som en av verdens eldste hunderaser. Mange kynologer mener imidlertid at tazi, en nær slektning som holder til lenger mot nord, er mer lik den opprinnelige salukien.
En studie publisert i Science den 21. mai 2004 viser at saluki er en svært gammel hund, som er ganske nært beslektet med ulv og viser få tegn til innblanding av greyhound (slik Gail hevdet). Studier viser imidlertid også at afghansk mynde trolig er eldre enn saluki, idet denne er ennå nærmere beslektet med ulv (Heidi G. Parker m.fl. (2004). Tazi var ikke representert i denne studien, så det er umulig å si noe om dette forholdet. Det er derimot tidligere fastslått at afghaneren er nærmere beslektet med sloughi og azawakh enn med saluki, så man har grunn til å tro at også disse hundene må være eldre. Om de er ennå eldre enn afghaneren, eller befinner seg mellom denne og saluki, vet man imidlertid ingen ting om.
Parker et al. (2017) publiserte nylig en studie som viser at verdens mer enn 400 hunderaser kan deles inn i 23 klader (grupper av mer eller mindre nært beslektede hunder). Myndene fordeler seg i tre av kladene, men det viser seg at disse ikke er spesielt nært beslektet med hverandre. En mynde - xigou - danner alene en basal klade med hunder som tibetansk mastiff, sibirsk husky, alaskan malamute, shiba inu, shar pei og chow-chow med flere, mens resten av myndene fordeler seg i to klader, bestående av henholdsvis urmynder, podencoer og noen primitive vokterhunder i den ene, og tradisjonelle mynder og fårehunder i den andre. Saluki tilhører i så måte urmyndene. Studien viser imidlertid at det er betydelig forskjell på salukier i sitt hjemmemiljø og salukier i vesten, i det hunder fra Midtøsten viser betydelig større diversitet enn hunder ellers i verden.
I moderne tid kom rasen til Vest-Europa omkring midten av 1800-tallet (til England i ca. 1840), men det varte til etter andre verdenskrig før den kan regnes som fast etablert. De gamle romerne kan imidlertid har ført rasen til Italia alt omkring år 200 f.Kr. Det var imidlertid trolig engelske og franske offiserer som først førte rasen hit med tanke på avl, og den har nå rukket å bli en stadig mer populær selskaps- og utstillingshund i store deler av verden.
Utseende, anatomi og fysikk
Generelt kan man si at de persiske typene er noe større og tyngre enn de arabiske, men begge finnes i to pelsvarianter, langhåret og korthåret. Langhåret er mest vanlig å se i vesten. Den korthårende varieteten ser dessuten ut til å være mer representert i sydlige strøk enn i de nordlige.
Saluki skal gi inntrykk av eleganse, ynde, styrke, energi og hurtighet. Dens uttrykk er verdig, intelligent og selvstendig, med et fjerntskuende, nærmest tankefullt blikk. Den finnes foruten de to pelsvariantene også i en rekke fargevarianter og kombinasjoner. Alle fargekombinasjoner er tillatt. De mest vanlige fargene er crème, black and tan, grizzle, hjortefarget, fawn og rød. Kroppsformen er lett rektangulær. Hannene blir omkring 58-71 cm i skulderhøyde og veier gjerne 20-28 kg. Tispene er noe mindre, typisk 17-23 kg.
Ved fremvisning av en Saluki på hundeutstilling er det ingen krav til hvor høy/lav en Saluki skal være/ikke være. Det er derimot Salukiens helhet som bedømmes, og dens lette svevende bevegelser er helt avgjørende for dette inntrykket.
Bruksområde
Saluki er først og fremst beduinenes jakthund på gaseller og småvilt i ørkenen. Slik jakt skjedde ofte med ryttere og i samarbeid med jaktfalk. Saluki er hurtig og svært utholdende til mynde å være. Den er også en habil vakthund, men i dag er rasen først og fremst å regne som en spennede familiehund med et stadig større publikum. Den er stadig oftere å se som utstillingshund og er svært godt egnet til flere former for hundesport, f.eks. til lure coursing og flyball.
Lynne og væremåte
Saluki regnes som trofast, lojal og totalt hengiven overfor de den regner som en del av flokken, men er gjerne litt skeptisk og noe sky overfor fremmede. Slike hunder utvikler gjerne stor personlighet, men de er også gjerne mer uavhengige i sin framferd. Saluki er derfor ikke et typisk førstevalg for nybegynnere, men for erfarne hundefolk blir den gjerne en usedvanlig flott familiehund. Dette betyr naturligvis ikke at førstegangskjøpere bør unngå å velge saluki, men snarere at dette er en rase som er mer krevende å holde enn typiske nybegynnerraser.
Rasen vil ofte kreve tålmodighet ved tilvenning av hjemme alene trening. Det er ikke uvanlig at den kan utvikle separasjonsangst.
Walter Habersatter
Walter Habersatter er navnet til flere personer:
Saluki
Lynne og væremåte
Den kan ved rett tilvenning trives godt med å bo med andre hunder eller husdyr, men vil helt klart foretrekke en tilværelse med andre Salukier.
Rasen regnes som leken og tolerant med egne barn, men slike hunder vil forsvare flokkens interesser om den skulle mene at det er nødvendig.
Annet
Rasen regnes som meget sunn.
Agostino Rivarola
Agostino Rivarola (født 14. mars 1758 i Genova i Italia, død 7. november 1842 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie. Franskmennene forviste ham og fengslet ham ved flere anledninger. Han ble kreert til kardinal av pave Pius VII i oktober 1817. Han overlevde i 1826 et mordforsøk i Ravenna.
Lindisfarne
Lindisfarne (også kalt Holy Island) er ei tidevannsøy rett utenfor kysten av Northumberland i det nordøstlige England. Området er langgrunt, og øya består av stort sett sand, i tillegg til en fjellknaus med et slott på. Ved lavvann har øya fastlandsforbindelse i form av en bilvei som ligger under vann ved flo. Øya har sin egen avgiftsbelagte parkeringsplass. Det er 162 fastboende personer på øya (2004).
Agostino Rivarola
Han deltok ved konklavet 1823 som valgte pave Leo XII, ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, og ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.
Lindisfarne
Store deler av øya er fredet som naturreservat, for å beskytte fuglelivet der. Opp mot 300 fuglearter er registrert i området.
Klosteret på Lindisfarne ble grunnlagt av St. Aidan, som hadde blitt sendt fra Iona på forespørsel fra kong Oswald av Northumbria ca. 635. Det ble en base for kristningen av det nordlige England, og det ble også med hell sendt misjonærer til Mercia. Northumberlands skytshelgen, St. Cuthbert, var abbed i klosteret.
Agostino Rivarola
Han var i slekt med kardinal Domenico Rivarola (kreert 1611).
Lindisfarne
Fra begynnelsen på det 7. århundre produserte munkene der illuminerte manuskripter. Det mest kjente av disse, Lindisfarneevangeliene, er en illustrert utgave av de fire evangeliene. I det 10. århundre la en munk ved navn Aldred til en gammelengelsk oversettelse, slik at boken også er en av de tidligste engelske utgaver av evangeliene. Illustrasjonene er i keltisk stil. Boken er nå i British Library i London.
I 793 ble munkene ved klosteret på Lindisfarne angrepet av norske vikinger, noe som markerer starten av vikingtida. En av tingene som ble stjålet var innbindingen til Lindisfarneevangeliene, som var i edelt metall. Etter angrepet flyktet munkene, og tok med relikviene til St. Cuthbert, som nå ligger i Durhamkatedralen. Angrepet har av flere historikere, deriblant professor Torgrim Titlestad, blitt satt i forbindelse med de forutgående og samtidige sakserkrigene vest og nord i det nåværende Tyskland, der frankerne under Karl den store erobret saksiske områder og kristnet sakserne.
I normannisk tid ble klosteret gjenopprettet, og var i drift inntil det ble oppløst av Henrik VIII i 1536. Det er nå en ruin, som forvaltes av English Heritage. Sognekirken som ligger ved siden av er i bruk.
Stortingsvalget 2013 i Herøy
Stortingsvalget 2013 i Herøy ble avholdt 9. september 2013 i Herøy kommune i Nordland. Det var 1,265 stemmeberettigede velgere i Hattfjelldal. Av disse avga 886 stemme. De godkjente stemmene fordelte seg slik på partiene:
Djibouti-Eritrea-krigen
Den djiboutisk-eritreiske krig var en væpnet konflikt mellom Eritreas og Djiboutis militære styrker i Ras Doumeira-regionen på grensen mellom de to landene. Krigen utspilte fra spenninger som begynte den 16. mars 2008, da Djibouti rapporterte at eritreiske styrker hadde gjort inntog på djiboutisk territorium og gravd skyttergraver på begge sider av grensen. Krisen eskalerte når væpnede trefninger fant sted den 10. juni, og varte i 3 dager inntil kamphandlingene omsider stilnet.
Bakgrunn
Den nåværende grensen mellom Djibouti og Eritrea stammer fra en grenseavtale mellom Italia og Frankrike som spesifiserte at grensen skulle gå ved Ras Doumeira-halvøya ved rødehavskysten. Grenseavtalen innebar også en demilitarisering av øyer utenfor kysten. Siden Eritrea ble selvstendig i 1991, har det ikke eksistert enighet rundt tolkningen av denne grenseavtalen. I 1996 gikk de to landene nesten til krig mot hverandre etter at Djibouti anklaget Eritrea for å bombe Ras Doumeira.
Eritreas infiltrasjon i Djibouti
Etiopias statsminister Meles Zenawi uttalte den 15. mai at konflikten utgjorde en trussel mot fred og sikkerhet på Afrikas horn, og at Etiopia ville intervenere for å sikre sin adgang til havet dersom det ble ansett som nødvendig. Siden Eritrea ble selvstendig i 1991, hadde Etiopia vært avhengig av Djibouti for havtilgang.
Eritreas president Isaias Afewerki nektet for at eritreiske tropper hadde krysset grensen.
Krigsutbruddet
Den 10. juni deserterte flere eritreiske soldater fra posisjonene sine og flyktet over til Djibouti. Djiboutiske styrker ble deretter beskutt av eritreiske styrker, som krevde desertørene tilbakelevert. Djibouti mobiliserte umiddelbart tropper og politistyrker til grensen for å forsterke styrkene i området. Eritrea anklaget Djibouti for å forsøke å skape fiendtligheter mellom de to nasjonene, noe Djibouti avviste. Harde trefninger mellom de to landene fulgte i tre dager inntil Djibouti rapporterte at kampene var over og at det eritreiske angrepet var avsluttet. Ifølge djiboutiske estimater ble 100 drept og 55 skadet på den eritreiske siden. Djiboutis president Omar Guelleh erklærte at konflikten var å regne som en krig, og at Eritrea hadde forsøkt å okkupere deler av Djibouti. Følgende ble erklært av presidenten:
Hans Petter Thorbjørnsen
Hans Petter Thorbjørnsen (født 24. desember 1974) er en norsk lokalpolitiker for Arbeiderpartiet. Han er ordfører i Ulvik herad i Hordaland fra 2011. Han ble gjenvalgt som ordfører i 2015 og 2019.
Helge Ellingsen Waagaard
Helge Ellingsen Waagaard (født 27. januar 1781 på Vågård i Norderhov, død 25. mars 1817 samme sted) var soldat i Nordenfjeldske infanteriregiment og representant ved Riksforsamlingen på Eidsvoll våren 1814. Waagaard tilhørte nok Selvstendighetspartiet, ut fra at han fulgte Falsen og sin overordnede kaptein Peter Blankenborg Prydz i de skriftlige avstemninger.
Ifølge Henrik Wergeland ble han omtalt som den som "Slog mange Svensker ihjel inden Rigsforsamlingen". Han tok i alle fall ordet fire ganger. Hans store dag var 11. mai, hvor han leste opp sin egen betenkning om allmenn verneplikt og gikk mot Severin Løvenskiold.
Waagaard deltok i det korte felttoget i Østfold sommeren 1814. Han skal ha svømt i Glomma, angivelig for å spionere på svenskene. Dette ga ham en helseknekk, som til slutt endte med en tidlig død i 1817.
Hovedhuset fra Vågård ble i 1913 flyttet til Stabekk i Bærum, hvor det fortsatt står som en praktfull bolig.
Yannick Djaló
Yannick dos Santos Djaló, eller bare Yannick (født 5. mai 1986) er en portugisisk fotballspiller som spiller for den thailandske klubben Ratchaburi Mitr Phol FC.
Han har bodd det meste av sitt liv i den portugisiske hovedstaden Lisboa.
Klubbkarriere
Djaló er en spiller fra det kjente ungdomsakademiet til Sporting Clube de Portugal. Han gjorde sin debut den 16. september 2006 i en ligakamp mot Paços de Ferreira. Djaló hevdet seg som en kvalitetsspiller, og deltok også i Sportings UEFA Champions League 2006-07. Yannick Djaló har kontrakt med Sporting Lisboa inntil 2013.
Av støv er du kommet
Av støv er du kommet er et TV-manus skrevet av Bing & Bringsværd og var ment å være oppfølgeren til TV-serien Blindpassasjer. Imidlertid ble den aldri produsert. Manuset gir svar på hva som skjedde med besetningen på stjerneskipet Marco Polo etter at biomaten ble avslørt i Blindpassasjer. Manuset ble gitt ut på Pax forlag i 1990.
Kommunikasjonsmodell
Den mest kjente modellen for språklig kommunikasjon er utarbeidet av lingvisten Roman Jakobson. I enhver meddelelsessituasjon er det et budskap som overføres fra en sender til en mottaker. For at kommunikasjonen skal lykkes, kreves det at sender og mottaker kjenner den koden (dvs. det språket) som meldingen framstilles i, det mediet (f.eks. skrift) den sendes gjennom, den situasjonen den overføres i og den konteksten som budskapet viser til.
Ut fra denne modellen kan vi beskrive ulike tekster – skriftlige og muntlige – ut fra den vekten de legger på ulike sider ved overføringen. Roman Jakobson skiller mellom seks ulike måter å bruke språket på; «funksjoner» i hans terminologi.
Vanligvis vil mer enn én av funksjonene være til stede samtidig i en tekst.
Skjorta (Gloppen)
Skjorta er et fjell på grensen mellom Gloppen kommune og Jølster i Sunnfjord kommune, med en topphøyde på 1 472 meter over havet. Fjellet stiger 1 411 meter opp fra Breimsvatnets sørvestlige side, og er et landemerke fra Europavei 39 som går langs Breimsvatnets nordside. Med litt fantasi kan fjellets navn forklares ut fra fasong, sett fra nord. Sett fra tettstedet Reed blir det også sagt at breen like under toppen av fjellet har form (og farge) som en skjorte.
Fjellet bestiges fra Jølster i sør, eller opp langs vestre rygg fra Kandal.
Herman Skøien
Herman Skøien (født 10. august 1884, død 2. april 1968) fra Løten ble skytterkonge på landsskytterstevnet på Sortland i 1925. Skøien deltok på tilsammen 50 landsskytterstevner. Han var aktiv både i lag og samlag som formann, og fikk både samlagets og Skyttervesenets fortjenstmedalje. Hans sønn Kjell Skøien ble skytterkonge to ganger, mens sønnen Odd tok et napp i Officerspokalen i 1956.
DS «Fanaraaken»
DS «Fanaraaken» var et dampskip bygget i 1937 for Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane. Skipet ble bygget med tanke på ruten mellom Bergen og Vadheim, men var innom de fleste av selskapets langruter mellom Bergen og fylket. Fra midten av 60-tallet ble «Fanaraaken» stort sett benyttet som reserve og avløser for de nyere hurtigruteskipene «Sognefjord» og «Kommandøren». Etter en kjeleskade ble «Fanaraaken» tatt ut av trafikk våren 1970, og solgt i januar 1972.
«Fanaraaken» var det siste dampskipet som ble bygget for trafikk fra Bergen.
Sanne spor
Sanne spor er et musikkalbum med Elisabeth Ødegård Widmer, utgitt i 1991.
Ola Kjørli
Ola Kjørli (født 17. november 1947) er en norsk idrettsleder og trener fra Skrautvål i Valdres. Han var trener for blant annet langrennsløperen Inger Helene Nybråten og skiskytteren Solveig Rogstad. Under Idrettsgallaen 2011 ble Kjørli tildelt prisen Årets ildsjel for sitt arbeid i skigruppa i Skrautvål IL i over 40 år.
Maiara Walsh
Maiara Walsh (født 18. februar 1988 i Seattle i Washington) er en amerikansk skuespillerinne. Hennes mor er brasiliansk og hennes far er amerikansk med irsk, tysk og svensk opphav.
Walsh er best kjent i sin rolle som Meena Paroom i serien Cory i Det Hvite Hus og hun har spilt i TV-serien Frustrerte fruer.
Samantha Riley
Samantha Linette Riley (født 13. november 1972 i Brisbane, Australia) er en tidligere australsk svømmer som for mange er mest kjent for sitt forhold til Johann Olav Koss, på midten av 1990-tallet. Hun har i sin karriere vunnet fire individuelle VM-gull, og et stafettgull for Australia. I OL-sammenheng har hun en individuell sølvmedalje fra OL i Atlanta, og to individuelle bronsemedaljer fra OL i Barcelona og Atlanta
Rote Hilfe Deutschlands
Rote Hilfe Deutschlands (RHD) var en tysk hjelpeorganisajon som eksisterte fra årene 1924 til 1936. Organisasjonen stod nær KPD politisk.
Project Gotham Racing 4
Project Gotham Racing 4 (ofte forkortet PGR4) er det fjerde bilspillet i Project Gotham Racing-serien. Spillet ble utviklet av Bizarre Creations og utgitt av Microsoft Game Studios i 2007.
Mottagelse
Project Gotham Racing 4 fikk veldig god omtale, siden spillet gikk fra tradisjonen tidligere spill i serien hadde. Official Xbox Magazine UK ga spillet ti av ti.
Ekkehardt Jekeli
Ekkehardt Jekeli (født 2. oktober 1945 i Mediaș, Sibiu, Romania) er en tildigere rumensk-født basketballspiller som spilte for Romanias landslag for menn.
Jekeli ble født inn i en legefamilie med seks barn i Mediaș, og begynte å spille basketball på gymnaset i hjembyen. Etter at han begynte på Det polyteknisket universitetet i București (avsluttet i 1968) spilte han for studentklubben Știința București i fire år, og senere for militærklubben Steaua. I 1969 vant han landsmestertittelen med Steaua București.
Han ble tatt ut på landslaget for første gang da han var 18 år gammel, i 1963. Han var en av medlemmene av Romanias landslag som spilte i Europamesterskapet i 1965 i Sovjetunionen, i 1967 i Finland (5. plass) og i 1969 i Italia.
Han hoppet av til Vest-Tyskland mens laget som han spilte for, CSA Steaua, spilte en Europapokalkamp i Gießen, Vest-Tyskland, i 1969. Deretter skrev han under en kontrakt med MTV Gießen. Der spilte han i ett år, før han skiftet klubb og spilte for USC München. Han la opp i 1976. Han arbeidet deretter som ingeniør for Siemens.
Kuriositet
Kuriositet eller et kuriosum (flertall kuriosa, fra latin: curiositas, «nysgjerrighet») er et begrep som henviser til noe sjelden, en merkverdig ting, raritet, og i overført betydning også til en severdighet som noen samler på eller stiller ut. Ordet brukes også om en opplysning eller generell kunnskap som vekker eller stiller nysgjerrigheten eller en spesiell interesse, ofte noe litt uviktig eller en underholdende detalj på siden av et gitt tema.
Et kuriositetskabinett er en større eller mindre samling sjeldne, ofte verdifulle gjenstander og rariteter fra naturen eller kulturen.
Fremmedordet har kommet til dansk, og norsk, via tysk fra det latinske curiosis som betyr «nysgjerrig». Adjektivet «kuriøs» viser til noe besynderlig eller merkelig, eller det å lure på noe merkverdig eller underlig. Det tilsvarende engelske lånordet curious betyr «nysgjerrig».
Se også
Curiosidade (emoção)
Harald Kujat
Han begynte sin militære karrière i 1959 og ble i 1965 befordret til løytnant. I 1968 ble han premierløytnant og i 1971 kaptein. Fra 1972 var han ordonnansoffiser hos forsvarsministeren. Han ble forfremmet til major i 1974 og ble stabsoffiser og adjutant hos forsvarsministeren i 1977. Året etter ble han sekretær i føringsstaben for stridskreftene og i 1979 befordret til oberstløytnant. I 1980 ble han sekretær for sikkerhetspolitikk og strategi i Kanzleramt i Bonn, og fra 1985 var han kommandør for det 2. Luftwaffeutdannelsesregimentet.
Han ble tatt opp ved NATOs Defense College i Roma i 1988 og ble samme år befordret til oberst. Fra 1989 var han avdelingsleder hos den tyske militære representanten i NATOs militærkomité i Brussel og ble så avdelingsleder i føringsstaben for stridskreftene med ansvar for atomrustningskontroll. I 1992 ble han stabssjef og stedfortreder for den tyske militære representanten i NATOs militærkomité. Han ble samme år utnevnt til brigadegeneral og i 1995 til generalmajor. Det året ble han også stabsavdelingsleder for militærpolitikk i føringsstaben for stridskreftene og overtok i 1996 ledelsen av IFOR-koordineringssenteret ved NATO-hovedkvarteret i Mons i Belgia. Fra oktober samme år var han visedirektør for NATOs internasjonale militære stab i Brussel. I november 1998 ble Kujat befordret til generalløytnant og leder for planlegningsstaben i det tyske forsvarsministeriet.
Etter Hans-Peter von Kirchbachs avgang som generalinspektør (generalstabssjef) for det tyske forsvaret i 2000, ble Kujat hans etterfølger og befordret til full general. Han var generalinspektør frem til 2002, da han ble formann for NATOs militærkomité. I 2005 ble han æret med en Zapfenstreich og pensjonert.
Svedjebruk
Svedjebruk (svijordbruk) er en form for jordbruk der jorden dyrkes færre år enn den ligger brakk. Metoden var tidligere brukt i de fleste deler av verden.
Svedjebruk kan også defineres som dyrking av matvekster på nybrente vegetasjonsområder, skog, i færre antall år enn den tidsperioden de samme områdene overlates til naturlig gjenvekst.
I dag blir svedjebruk hovedsakelig praktisert i tropisk regnskog. Svedjeteknikker brukes av mellom 200 og 500 millioner mennesker verden over. I 2004 ble det anslått at i Brasil alene ryddet 500.000 småbønder et gjennomsnitt på ett hektar skog hver per år. Teknikken er ikke bærekraftig utover en viss befolkningstetthet fordi jordkvaliteten raskt blir for dårlig for videre dyrking hvis det ikke tilføres næringsstoffer. Bøndene må derfor med jevne mellomrom flytte til en ny skog og gjenta prosessen.
Historie
I løpet av den neolittiske revolusjonen kultiverte og temmet grupper av jegere og sankere ulike planter og dyr. Dette tillot dem å slå seg ned og begynne med landbruk, som gir et større kaloriutbytte per hektar jord enn jakt og sanking. Dette skjedde f.eks. i elvedalene i Egypt og Mesopotamia. Noen grupper kunne lett utnytte åpne arealer i elvedalene, mens andre måtte rydde skog for å få mulighet til å dyrke jorda. I denne sammenhengen brukte mennesker svedjebruk å rydde land, og gjøre det egnet for dyrking og husdyrhold. Siden neolittisk tid har svedjeteknikker vært mye brukt for å konvertere skog til dyrket mark og beite. I svedjebruk vil skogen vanligvis hogges noen måneder før en planlegger å så. Trærne tørker, og blir deretter brent. Asken gjødsler jorda, og det brente arealet blir plantet til, i tropene ofte ved begynnelsen av den neste regntiden med vekster som en spesiell type ris, mais, kassava e.l. Mesteparten av dette arbeidet gjøres for hånd, med macheter, økser, hakker, spader og andre enkle redskaper.
Etnologen Per Martin Tvengsberg har i sin bok Svedjebruk hevdet at dette kan føres tilbake til protomenneskene. I så fall er metoden utviklet gjennom millioner av år.
Arkeologiske undersøkelser har vist at metoden har blitt brukt i anleggsfasen av en åker på Hornnes i Førde, som har vært anlagt i siste del av sen neolittisk tid mot overgangen til eldre bronsealder.
Metode
I sin grunnform består svedjejordbruk av å hogge skog, tørke den, brenne den og så i aska. Det tas et antall avlinger før jorda er utpint og et nytt stykke må hogges og brennes. Avhengig av jordsmonn, klima og hva som blir dyrket vil det være mulig å ta en, to eller flere avlinger. Denne metoden har så variert avhengig av klimasoner og vegetasjon. I tropene har det blitt dyrket andre vekster enn lenger nord.
I Norden har svedjebruk blitt praktisert blant annet av finske grupper på følgende måte: Et område eldre skog (vanligvis barskog, gran, finsk: huuhta) markeres på senvinteren, hugges i april-mai samme året, og får ligge over vinteren og tørke. Dette brennes (svies av) neste midtsommer, og såes i umiddelbart etter slokking, før noe regnfall får hårdnet asken. Dette vokser frem til et tuelandskap med toårig svedjerug som ble kunne beites av sau om høsten for å buske seg ytterligere, og så ble høstet året deretter. Det var også mulig å bruke ettårig rug som skjæres samme høst. Noen områder tillot en sekundær avling rug eller neper. Etterpå ble området brukt som eng eller beite i flere år i påvente av at ny skog vokser til. Bosettinger som anvendte svedjebruket, hadde spesielle tørkestuer for rugen, enten i bolighuset (nyttig kombinasjon for oppvarming og badstu) eller i egne bygninger (rier).
Fra skogfinnenes svedjebruk vet vi at rugen helst skulle sås mens aska fremdeles var varm. Dermed var det begrenset med tid til å bearbeide svedja før det ble sådd. Skogfinnene brukte utelukkende øks, sigd og ei enkel krafse av en tynn granlegg (svensk: svedjekratta) for å rydde, dyrke og høste svedjene sine. Det betyr at svedjing var lite redskapskrevende og heller ikke satte sterke spor i marka. Det er ingen synlige former i terrenget etter svedjing. Det kan finnes et tynt kullag rett under humuslaget, men det vil være de eneste restene etter svedjebruket når skogen er vokst opp igjen.
Fordelen ligger i at man slipper det svært tunge oppdyrkingsarbeidet som vanlig åkerjordbruk fordrer, mens ulempen ligger i at man årlig må svi av nye områder, og at markene blir liggende langt unna bolighusene. Svedjebruket er altså svært arealkrevende (færre brukere per arealenhet), men den enkelte bruker vil oppnå vesentlig bedre avling, grunnet det svært næringsrike jordsmonnet kornet såes i. Åkerjordbrukets årlige gjødslingsbehov unngås i svedjebruket. Samarbeidet mellom ulike brukere (svedjelag) var vanligvis også en fordel for de samfunn der teknikken var i bruk.
Svedjebruket var dominerende i deler av Finland og Finnskogene i Norge og Sverige helt frem til midt på 1800-tallet, og ble brukt frem til begynnelsen av 1900-tallet. Forbudssoner ble dog innført allerede på 1600-tallet for å sikre forsyningen av tømmer til bergverk, samtidig med at andre driftsformer (åkerjord) gjorde seg gjeldende. Livet til svedjebrukerne kunne derfor bli noe nomadisk, med mindre de valgte å gå over til fast åkerbruk. I andre deler av verden har man svedjebruk-lignende driftsformer inntil i dag, eksempelvis Amazonas.
Konsekvensene av svedjebruk for økosystemene kan være ødeleggende. Dette skjer særlig når befolkningstettheten øker, dyrkingen intensiveres og brakkperiodene avtar. Den mest kritiske faktoren er næringsfattig jord, som er vanlig i de fleste tropiske skoger. Når biomassen fjernes utarmes jorda, og vegetasjonen blir fattigere. De økologiske konsekvensene av dette blir ytterligere forverret, fordi tropiske skoger er leveområder for svært biologisk mangfoldige økosystemer, som vanligvis inneholder et stort antall endemiske og truede arter.
Svedjebruk i Norge
I historisk tid ble metoden hvor det ble brent hogstmoden granskog for så å så rug hovedsakelig brukt av skogfinner som brakte med seg teknikken og svedjerugen fra landskapene Savolax og Karelen, da de emigrerte til Sverige og senere Norge på 1600-tallet. Her til lands finner vi bevart skogfinske gårder på Finnskogen og i deler av Oppland, Buskerud, for eksempel i Finnemarka, Akershus, Østfold og Telemark.
I Skandinavia kom skogfinnene i kontakt med åkerbrukskulturen hos bygdefolket, og et gjensidig samarbeid kom i gang. Fordi skogfinnene var spesialister på huuhta-svedjebruk, søkte de seg til de beste granskogsområdene, men disse var som oftest også i bruk som bøndenes setermarker.
I denne perioden med klimaforverring var bøndene tvunget til en økende utnyttelse av sine setrer. Samtidig akselererte svedjebrukernes ekspansjon. Svedjenes antall og størrelse måtte økes for å oppnå samme avling som tidligere. Dette førte til en intens utnyttelse av seterskogen, men finnene etterlot seg det bonden helst ville ha; inngjerdede (olla piihassa) grasbevokste avlagte svedjer (niittu abo).
Dette samarbeidet førte ofte til at finnen fikk slå seg ned på setra, og skogfinnene hadde også ofte husdyr fra bygda i pensjon om sommeren. Det nevnes også at finnene leverte smør både til bygda og videre til byen. Etter hvert ble det heller ikke uvanlig at bonden tilkalte finnen med sitt svedjelag, for å gjøre svedje i hemskogen / bråteskogen nære bygda. Svedjelaget besto av mange øksemenn under en leder. Tomas Hakkinen skal ha hatt 50 menn på sitt svedjelag.