cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Murbyen (Oslo)
Offentlige bygninger
Flere statlige bygg fikk jugendstil: de nevnte Gamle regjeringsbygning, Historisk museum og Norges Bank Jugend (det franske art nouveau betegner det samme) var en stil som oppsto i 1890-årene, kom til Kristiania noen år før århundreskiftet og varte til noen år etter 1910. Den hadde dekorasjonsgleden til felles med historismen, men tok den lenger ved at også interiører ble designet gjennomført av arkitekten som tegnet huset. Og i jugendarkitekturen har jern, både som bærende materiale og smijern, og glass en viktig plass.
Fabrikker
Hjula Væverier fra 1855 kan kalles fødestedet for den industrielle revolusjon i Norge. Fabrikkeier Halvor Schou besøkte Verdensutstillingen i London i 1851 og hadde god kunnskap om fabrikker, særlig i England, og bygningen introduserer en internasjonal bygningstype til Norge. Oluf Nicolai Roll, som tegnet bygningen og ledet byggearbeidet, kom tilbake fra Hannover i 1843 som landets første sivilingeniør. De nye industrieierne og -lederne hadde god internasjonal kontakt og utgjorde kjernen i Polyteknisk forening, stiftet 1852.
I Hjula-bygningen ble jern og glass brukt på nye områder og i større omfang enn før. Lys kom fra nær 1000 gassbluss, oppvarming fra sentralvarmeanlegg og et rørledningssystem for vann og damp sikret riktig luftfuktighet for tekstilproduksjonen. Myrens verksted litt lenger opp langs Akerselva skulle bli produsent av prefabrikkerte støpejernselementer til fabrikkbygninger. Hjula, Nedre Vøiens Bomuldsspinderi, Christiania Seildugsfabrik og andre fabrikker ble av de aller største bygningene i Kristiania, og de var, tross lav status, tidens mest avanserte bygningstype, typologisk og teknologisk. Utformingen var nært knyttet til produksjonens krav med effektiv kraftoverføring som ga lange produksjonshaller, godt dagslys som ble løst med engelsk shed-tak osv. Fasadestilen var Hannover-typen av rundbuestil og synlig tegl, det eneste dekorative element var en list som markerte etasjeskillene. Seilduksfabrikken ved enden av Seilduksgata på Grünerløkka er det best bevarte fabrikkanlegget.
I 1840-årene kom flere ølbryggerier, tobakksfabrikker i tillegg til tekstilfabrikkene. Nydalens Compagnies lager- og kontorbygg i Tollbugata 12 bygget i 1882 hadde hydraulisk heis.
Det fantes mange fabrikker med egne lokaler mellom leiegårder i fasaderekken eller inne i kvartalene på østkanten, ofte med en blanding av bygårds- og fabrikkarkitektur. Fra 1850-årene ble slike etablert i stort omfang, på Rodeløkka så tett at industrien dominerte den vestlige delen av strøket. Denne funksjonsblandingen dominerte byen helt til etter annen verdenskrig, men langt sterkere i øst enn i vest, der det ofte ble lagt servitutter på tomtesalg som forbød bedrifter som lagde noen form for støy, lukt eller liknende.
Forretningsgårder og City
Før murbyen foregikk mye handel nordøst for Kvadraturen, i Storgata og på Vaterland og Grønland. Fra 1870-årene, med industrien langs Akerselva, jernbanen og den økte skipstrafikken, kom Kvadraturen tilbake som handelssentrum, og eiendomsverdiene der økte voldsomt. De 15 meter brede gatene og firkantede tomtene egnet seg for butikk- og boligbygninger mot gaten og bakgårder med lager. Med Vestbanestasjonen i 1872 oppstår også et sentrum vest.
I Kvadraturen kom forretningsgårdene med butikkplan i 1. etasje og øvre forretningsetasje fra 1855 med konsul Petersens gård i Karl Johans gate 16. Staller, skjul og hager måtte vike for større og mer funksjonelle lagerbygg og verksteder. Utover mot 1890-årene flytter stadig flere beboere ut av Kvadraturen, slik at det blir et mer rendyrket handels-, service- og kontorstrøk, i datiden kalt City. Byens første stormagasin var A. Vollmanns bazar i Kongens gate 22, åpnet i 1873.
I forretningsgårdene ble nye konstruksjonsmåter tatt i bruk først. Førsteetasjene fikk vindusglass og vareutstilling, muliggjort av bærende jernkonstruksjoner, 1842-loven tillot at vinduer sto tett, og dette la til rette for butikkvinduer som fylte mye av 1. etasjes fasade. Det første varehus med gjennomgående handel i hele bygningen var Steen & Strøm, Kongens gate 23, 1874, som også var den første forretningsgården med konstruksjon basert på bruk av jern og stål. Store butikkvinduer og jernbjelker i overdekning, som ga mulighet for større rom, kom fra 1870-årene. Det var ikke stål, men smijern i de tidlige bygningsskjelettene, et materiale som i likhet med stål tåler ikke bare trykk, men strekk, og derfor kan brukes også i bygningens horisontale ledd.
Vindusflatene ble mye større og vindusfelt kunne fylle mye av fasaden i 1. og 2. etasje. I Kvadraturen kom det forretningsgårder som en spesialisert bygningstype i 1890-årene, ofte både høyere og bredere enn tidligere ved sammenslåing av tomter. Jernskjelettene ga mulighet til å flytte indre vegger etter behov, og etasjeplanene ble fleksible på en ny måte. Gårdsrom fikk glassoverdekking. Store, åpne, lyse butikklokaler i flere etasjer med påkostet interiør og iøynefallende fasader med kostbare materialer, ofte i stein, fascinerte publikum og ga forretningspalassene status i bybildet. Også cafélivet tok etter europeiske storbyer: i 1880 bygget eieren Julius Fritzner om Grand Café slik at den ble åpnet mot gaten med store speilglassvinduer og første etasjes gulv på gatenivået. I resten av sentrum var det fortsatt vanlig med boliger fra 3. etasje og opp.
Fra slutten av 1850-årene ble de toetasjes gårdene i Kvadraturen erstattet med fire- og femetasjes leiegårder med butikker i første etasje. Brannen i 1858 forsterket denne utviklingen, og bygninger for dyr og høy i gårdsrommene forsvant og ble erstattet av lager- og verkstedbygninger. Boligene ble konsentrert i høyere etasjer, og i 1890 var det knapt boliger igjen i tredje eller lavere.
De nye forretningspalassene var iøynefallende fordi det kom så mange nye gårder, med sine høyder – fem etasjer og bratte tak – og fordi mange av dem fikk fasader med huggen stein og store speilglassruter, begge deler fremmed på byens forretningsgårder til da. Den håndverksmessige kvaliteten var fremragende, det ble brukt messing, smijern og nye treslag som mahogny og teak. Nordisk renessanse ble tatt i bruk som stilideal, særlig med viltre hjørner, som ble fremhevet med karnapper og tårn, men også barokken, gotisk og romansk arkitektur ga inspirasjon.
Tostrupgården, bygget 1896–1898 for Jacob Tostrup Juvelerforretning, var blant landets første med stålskjelett som skyskraperne i New York og Chicago, med fasade i lys marmor fra Fauske og mørk labrador i sokkeletasjen og både puss, stukk og smijern. Hjørnene har spir, mens hovedspiret står over de midtstilte smijernsbalkongene. Den lå ut mot paradegaten Karl Johans gate, med Stortings plass foran, og ble et symbol for de nye forretningspalassene. Heis og elektrisitet var fortsatt nytt. I kjelleren lå restaurant Tostrupkjelleren, i første og annen etasje var det butikk, i første også sigarforretning og kafé, i de høyere kontorer og i loftsetasjen verksteder og atelier. Arkitektene hadde deltatt på verdensutstillingen i Chicago i 1893.
På Stortorvet fylte Christiania Glasmagasin, ferdig 1899, nesten et helt kvartal med lager og butikker, og var det første stormagasin med sentral søylehall med dobbeltrapp i marmor og enhetlig visuell profil som ga preg av åpen markedsplass. Bygningen hadde vannklosetter, sentralvarme og hustelefoner. Arkitekten Harald Olsen gjorde flere studiereiser til Paris ifm. oppdraget.
Rundt århundreskiftet ble forretningsgårder i sentrum bygget med en eller to toppetasjer som fikk form av tak med skråvinduer. Voldsomme takoppbygg og hjørnetårn ble kjennemerker for 1890-årenes forretningsarkitektur. Striden sto blant annet om Groschgården i krysset Karl Johans gate/Universitetsgata, som fikk dispensasjon fra reglene for byggehøyde og takvinkel.
Der leiegårdskvartalene hadde åpne tomter og ulike bygninger, har forretningskvartalene i Kvadraturen ofte en eller flere små lysgårder. Her var det tett med bygninger før forretningsgårdene kom, og plassen kunne i 1890-årene utnyttes hardere enn i boligkvartalene fordi det ikke lenger bodde mange her. I enkelte av kvartalene kom det passasjer, blant dem Frølichpassasjen mellom Kirkegata og Dronningens gate, (Ove Ekman 1894), Citypassasjen mellom Akersgata og Pilestredet, (Ekman & Smith 1897), passasjen gjennom Svaneapotekgården mellom Stortorvet og Karl Johans gate (fredet 1983) og Børspassasjen mellom Fred Olsens gate og Skippergata (Ole Sverre, 1900).
Arkitektene og håndverkerne
Det var noen få arkitekter i Kristiania i 1840, i 1900 var tallet 90. De fleste norske arkitekter som kom til i tiden fra 1870 til 1910 var utdannet i Tyskland, flest i Berlin med 78 og deretter Hannover med 53 – den polytekniske skolen der med professor Hase dominerte midt i murbyperioden, mens Berlin fikk større prestisje senere. Andre studerte i Dresden (22), München (14), Karlsruhe (5) og en i Darmstadt. Mot slutten av århundret dro enkelte til Zürich, Stockholm og flere skoler i England. I alt fikk 221 nordmenn arkitektutdannelse i utlandet før 1910, av disse 165 i Tyskland. Mange av de som dro ut hadde lært bygningsfag og arkitektur ved Den kongelige Tegneskolen i Christiania. 110 praktiserende arkitekter hadde bare utdannelse fra Norge, flest herfra.
Tyske fagbøker, tidsskrifter og plansjeverk var viktig for arkitektenes faglige utvikling, og Tegneskolen hadde stor betydning som formidler. De to stadskonduktørene, Grosch og G.A. Bull, var praktiserende arkitekter.
Liste over arkitekter som arbeidet mye med murbyen.
Utenlandske arkitekter som ikke flyttet til Norge ga bidrag til murbyen: Karl Friedrich Schinkel som konsulent for Universitetet, Alexis de Chateauneuf med Trefoldighetskirken og moderniseringen av Vår Frelsers kirke og Emil Victor Langlet med Stortingsbygningen.
At byen ikke hadde et murerlaug gjorde at svennene ikke kunne vandre til andre land i læretiden, og dette varte til laugsvesenet mistet innflytelse utpå 1800-tallet. Antallet murere steg sterkt rundt midten av århundret, til 183 svenner i 1855, før krisen i 1857 førte til en nedgang i noen år. I 1882 var tallet ca. 200. De monumentalbygningene som ble bygget i den nye hovedstaden bidro til at murkravet sto sterkt og at det kom utenlandske arkitekter og håndverkere.
I 1883 fikk en murer 35 øre for en kvadratalen (0,4 kvadratmeter) halvannenstensmur, og dagslønnen var rundt fire kroner, slik at et dagsverk var mellom fire og fem kvadratmeter yttermur. I begynnelsen av 1890-årene var dagslønnen 5 kr for en svenn og opp til 4 kr for håndlangere når materialene skulle bæres høyt. Arbeidstiden var kl. 06 til 19 med tre pauser på til sammen 2,5 time.
Det ble ikke holdt noen mesterprøve i murerfaget fra håndverksmonopolet ble opphevet i 1839 til 1866. Etter håndverksloven av 1839 måtte murmester, byggmester og snekkermester ha kyndighet i tegning og nødvendig kunnskap om arkitektur. Med håndverksloven i 1866 ble det ikke lenger krav til fagutdanning for håndverkere, og mester- og svenneprøvene og laugene ble avskaffet. Etter 1866 var det det fremdeles tre til fire års læretid for å bli murer, og det er så vidt Aslaksby kjenner til ikke påvist at kvaliteten på byggearbeidet falt i perioden som fulgte. Obligatoriske svenneprøver ble innført igjen i 1901 med hjemmel i håndverksloven av 1894.
Tømrere kom fra Sverige, Danmark og Tyskland i 1880- og 1890-årene, og i likhet med murerne kom mange om våren og dro fra byen om høsten. Innflyttingen av svenske arbeidere fulgte bølgene i byggemarkedet: periodene fra 1865 til 1875 og 1895 til 1899 kom det flest nye. De 13,200 svenskene i 1900 utgjorde ca. 6 prosent av befolkningen, med en liten overvekt kvinner. Mange, både kvinner og menn, jobbet i teglverkene, andre i steinbrudd og på byggeplasser.
Teglverk og lokale råvarer
Grunnen i Oslo, opp til ca. 220 meter over dagens havnivå, er gammel havbunn, og består mye av gneis og granitt som ble knust og skurt til grus og sand under de enorme ismassene under istidene og senere smelting. Resultatet var små leirmineralpartikler som danner leire, som mange steder i Oslo er 50 til 70 meter dyp. Tegl – murstein av brent leire – har blitt produsert i Oslo siden ca. 1290, da kong Håkon V Magnusson etablerte teglverk på sørsiden av Alna litt nedenfor Geitabru. Tegl derfra kan ses i Olavsklosterets hall. Gerhard Treschow produserte tegl på Bjølsen fra ca. 1690.
Teglverkene har gitt navnene Verksgata og Teglverksgata på Rodeløkka, etter Dæhleneng teglverk, og Teglverksdammen på Hasle, etter Hovin Teglverk. I 1875 hadde teglverkene omtrent 1000 ansatte. I 1890 hadde de åtte teglverkene innen byens grenser 478 ansatte. Den overveiende andel av teglstein produsert for Kristiania i murbyperioden var ikke så hardbrent at den egnet seg for å stå synlig i fasaden, og dette var en grunn til at praktisk talt alle leiegårdsfasader frem til 1890-årene fikk murpuss. I 2018 står kun ett teglverk igjen med produksjonsbygning og ringovn, Kristiania teglverks bygning fra 1936 ved Bryn stasjon.
Også den kalkbaserte mørtelen som ble lagt mellom mursteinene, var oftest lokalt produsert.
Steinindustri på grunnlag av granitt- og syenittforekomstene rundt byen kom fra rundt 1825, og i 1860-årene ble det levert 2–3 kilometer kantstein i granitt årlig. Stein til fundamenter, sokler, trapper og utsmykning av murgårder kom fra Grorud, Grefsen og andre steder i Østre Aker.
Murtvang og murbebyggelse i andre byer
Norske byer − oversikt
Ved bygningsloven for landets byer i 1896 (gjaldt ikke Kristiania, Bergen og Trondheim) ble det innført begrenset murtvang, men den var utilstrekkelig for å bekjempe de mange bybrannene, skriver departementet i forslaget til en egen lov om murtvang i 1904, etter brannen i Ålesund samme år. Av samlet forsikringsverdi på bygninger i byene i 1904, unntatt de tre med egne bygningslover, sto murgårder for 23 prosent (68 av 298 mill. kr). Bare i Kristiansand var andelen over 50 prosent, mens Drammen, Sandefjord, Halden, Moss, Hamar, Skien og Arendal lå over en tredel. I disse og følgende byer gjaldt en murtvang innført ved kgl. res. før loven i 1904: Fredrikstad, Sarpsborg, Tønsberg, Larvik, Porsgrunn, Kragerø, Grimstad og for mindre deler av Haugesund og Narvik. Trondheim hadde i 1904 gjennom egen bygningslov murtvang i hele byen.
I Kristiania hadde ca. 35 prosent av alle bygninger fire eller fem etasjer i 1910, i Bergen ca. 10 prosent og i de andre byene i landet ca. tre promille. Stavanger forble en treby.
Bergen
Bergen fikk gjennom egen bygningslov i 1848 plikt til å bekle bygninger med ildfast materiale. Byggehøyden ble øket fra 16 alen i den første bygningsloven av 1830 til 20 alen i 1848 og 23 alen i 1853 hvis hele bygningen var kledt i mur. Gjennom en lovendring i 1857 ble det krav at alle bygninger med fasade mot gaten skulle bygges i mur, og ved ny lovendring i 1883 ble murtvangen kraftig utvidet i virkeområde og la grunnlaget for leiegårdsbebyggelsen. Bergen hadde i 1904 murtvang med noen unntak for villaer i tre, men det var likevel bare 55 prosent av bolighusene bygget i perioden 1885 til 1900 som var i mur. Byen hadde ikke på langt nær så kraftig befolkningsvekst som Kristiania, og boliger til den økende befolkningen ble frem til 1880 skaffet gjennom påbygging og ominnredning av eksisterende trehus, arbeiderbyer med toetasjes trehus i fjellsidene og toetasjes rekkehus av mur eller tre. Fra rundt 1880 ble leiegårder i mur vanlig. Gatereguleringen var et rigid gjennomført rutenett med svært bratte bakker opp til Nygårdshøyden. En rekke murgårder har gavl mot gaten.
Klimaet i Bergen skapte problemer for murgårdene. Påbudet i 1848 om murbekledning av trehusenes fasader mot gate og allmenning viste seg skadelig, tømmeret råtnet bak muren. Og det var vanskelig å få tørket nye murgårder tilstrekkelig om sommeren pga. styrtregn og mye fuktighet, og om vinteren var frostsprengning et problem. Den lokale kalken var ikke egnet for klimaet, og det ble etter hvert tilsatt leire med kiselsure oksider som øket tørkingen. Inne ble luften rå, og bjelker og annet treverk i kontakt med muren hadde lett for å råtne.
Bergen fikk en mindre skarp klassedeling strøkene mellom enn Kristiania, men også her ble det en skarpere sosial geografisk deling etter ca. 1870: borgerskapet på Nygårdshøyden og Kalfaret, arbeidere på Krohnengen, Wesselengen, Nygårdstangen og Nedre ladegården.
Ålesund
Etter at byggemarkedet i Kristiania ble svært dårlig rundt 1905 og Ålesund brant i 1904, arbeidet Kristiania-arkitekter i Ålesund, blant dem Henrik Nissen, som ble bygningssjef der 1904–1906, Hagbart Schutte-Berg, Helge Blix, Sigmund Brænne og byggmester og arkitekt Georg Heinecke. I Ålesund ble det i stor utstrekning brukt Grorudsyenitt.
Skien
Etter brannen i Skien i 1886 bidro Oslo-arkitektene Paul Due og Hagbarth Martin Schytte-Berg til gjenoppbyggingen som ga byen et monumentalt Beaux-Arts-preg, særlig i bypartiet med kirken.
Stockholm
Stockholm fikk en storbyform med vesentlig bredere gater og høyere bygninger enn Kristiania. Bygningsloven i 1874 tillot høyere bygninger, jf. Lindhagenplanen, og byggehøyden ble fem og seks etasjer. Kvartalene (kvarteren) fikk som i Kristiania bakgårder i gårdsrommene og befolkningen i arbeiderstrøkene bodde usunt tett. Stenstaden kom særlig på malmerna, Östermalm, Norrmalm, Vasastaden og Södermalm. Store høydedrag (bergknallarna) ble utsiktsparker, dels for å sikre utsikt og god luft som fellesgode, dels fordi det var dyrt å sprenge vekk store fjellhøyder, slik at byen fikk et svært god parkdekning.
Store deler av den sentrumsnære leiegårdsbebyggelsen ble revet i etterkrigstiden for å gi plass til ny kontorbebyggelse. Befolkningen i innerstaden, som tilsvarer Oslos indre by, sank fra over 450,000 i toppåret 1960 til under 250,000 i 1980.
København
København var mer lik Kristiania enn Stockholm, og forholdene her ble også henvist til i forberedelsen til bygningslovene for Kristiania. I 1852 ble store områder rundt det gamle København (demarkationsterrænget) frigitt fra militær båndlegging, i 1856 kom byggeloven og i 1857 loven om gater, veier og vannløp. Byen fikk i de neste femti årene en omfattende karrébebebyggelse med ca. 65,000 leiligheter i leiegårder på broerne Vesterbro, Nørrebro og Østerbro og på de tidligere vollene. Allerede i 1840-årene var mer enn halvparten av bygningene i fire og fem etasjer, blant annet ved omfattende påbygging av etasjer på bebyggelsen fra slutten av 1700-tallet og først på 1800-tallet. Det vanligste var allerede da å leie bolig. Fem og seks etasjer ble helt dominerende i murbyggeriet i annen halvdel av 1800-tallet, og andre boligtyper enn leiegården utgjorde bare rundt 5 prosent. Gatebredden var minst 20 alen i nye gater fram til 1889, da normal minstebredde ble 30 alen. Fra overvekt av ettromsleiligheter i 1880, ble treroms det normale i slutten av 1890-årene. Den overveiende del av leiegårdene var eiet av private som eide noen titalls leiligheter. København fikk større forskjeller mellom hovedgater og sidegater enn Kristiania, og pussede fasader med stukk mot hovedgatene og synlig tegl i fasadene mot sidegater ble vanlig.
Utenfor Norden
Leiegårder var vanlig i tyske, skotske, amerikanske og skandinaviske byer, men i London og andre engelske byer ble leiegården ikke en dominerende boform.
Murbyen på 1900- og 2000-tallet
Tidlig på 1900-tallet ble murbyen utsatt for bred kritikk for trangboddhet, mangel på lys, luft og grønt, smakløse og overlessede fasader, og at kvartalsformen ga et kjedelig sjakkbrett. Fra 1910 gikk kommunen inn i boligbyggingen, det kom store boligkomplekser, og murbyens byplanprinsipper ble forlatt, blant annet ble buede gater ønsket med byplanen av 1912. Men i 1920- og 1930-årene ble det på ledige tomter bygget bygårder i mur, senere betong, som tilpasset seg murbyens mønster og skala, og i 1940 var de fleste kvartalene regulert før 1910 tettbygget.
Vurderingen av leiegårdene skiftet i 1960- og 1970-årene, de ble nå sett på som en fleksibel og attraktiv boform, og i 1992 ble murbyen erklært som bevaringsverdig av staten ifm. en kommuneplan. Senere har oppgraderingen fortsatt. Kommuneplanen som ble vedtatt i 2015 gir områder av murbyen, særlig den eldste bebyggelsen nær sentrum, status som utviklingsområder, der riving og fortetting er aktuelt.
I 2010-årene omfatter murbyen mellom 25,000 og 30,000 leiligheter, praktisk talt alle i datidens Kristiania kommune, dagens indre by, og disse utgjør knapt 20 prosent av alle boligene i indre by. Murbyen er helt dominerende på Grünerløkka og Sofienberg og utgjør en stor del av bebyggelsen i Gamlebyen, på Grønland og Tøyen, i Hausmannskvartalene, på Fredensborg, Meyerløkka, St. Hanshaugen, Bolteløkka, Adamstuen, Hegdehaugen, Majorstuen, i Homansbyen og Bak Slottet, og på Uranienborg, Frogner, Ruseløkka og Skillebekk. Forretningsgårdene i mur er fortsatt et betydelig innslag i Kvadraturen og de nærmeste områdene nord for denne.
Lovgivningen
Prop er regjeringens forslag, Indst. er innstilling til Odelstinget fra den faste komiteen i Stortinget som saken hører under.
De fire bygningslovene for Christiania
Endrings- og tilleggslover til de fire bygningslovene
Annen lovgivning
Kart
Se Byantikvarens kart over murgårdene i introduksjonen.
Andrew Stockdale
Andrew Stockdale (født 20. juli 1976) er gitarist og vokalist i bandet Wolfmother.
Stockdale vokste opp i Ashgrove, Australia og utdannet seg senere i Brisbane. Datteren Juniper, som ble født i februar 2006, er oppkalt etter artisten Donovans sang Jennifer Juniper.
Batalden bedehuskapell
Batalden bedehuskapell er et kapell fra 1908 i Flora kommune i Vestland fylke. Byggverket er i tre og har 100 sitteplasser.
Bedehuset ble bygget for fiskerne som var ute på øyene om vintrene i forbindelse med de store sildefiskeriene. Da Kinn kirke skulle restaureres ble det søkt om å bruke bedehuset som kirke i mellomtiden, dette ble innvilget og bedehuset ble vigslet som kapell 26. februar 1911. Kapellet har blitt bygget på og pusset opp en rekke ganger, tårnet ble bygget i 1951.
Batalden bedehuskapell ligger i Kinn sogn i Sunnfjord prosti. Frem til avviklingen av prestegjeldene fra 2004 lå den i Kinn prestegjeld.
Det friske og Det syke mennesket
Det friske og Det syke mennesket I-VI: Cellebiologi, anatomi, fysiologi, mikrobiologi, patofysiologi, farmakologi, klinisk medisin av Vegard Bruun Wyller er et læreverk i naturvitenskapelige og medisinske fag.
Verket består av to deler: Det friske mennesket tar for seg normale forhold, med hovedvekt på oppbygning (anatomi), funksjon (fysiologi) og regulering av funksjonen for å opprettholde indre likevekt. Det syke mennesket omhandler sykdommer i de ulike organene og gjennomgår underliggende årsaksmekanismer (patofysiologi, mikrobiologi), undersøkelser og behandling, inkludert farmakologi.
Verket består av 12 bind (pluss et registerbind) og er bygd opp omkring menneskets organer og organsystemer slik at to og to kapitler hører sammen. På denne måten blir det normale og det syke presentert på en parallell måte for leseren.
Kari Toverud var billedredaktør og hovedillustratør.
Prof. dr. med. Per Alf Brodal og prof. dr. med Torgeir Bruun Wyller var hovedkonsulenter. Læreverket er i tillegg kvalitetssikret av en medisinske og sykepleiefaglige fagkonsulenter.
Utgiver i Norge er Akribe AS. Verket er også oversatt til dansk og utgitt av Gads forlag.
Førsteutgaven av Det friske og Det syke mennesket fikk i 2005 tildelt Merket for god design. I 2006 fikk læreverket sølv i kategorien «Lærebok» under arrangementet Årets vakreste bøker. I 2007 fikk verket tildelt prisen Citations of Merit av Association of Medical Illustrators i USA.
Radio Røynda
Radio Røynda er et norsk humorprogram som gikk på NRK Radio fra 2001 til 2005. Programmet var i perioder et fast innslag i radioprogrammet Norgesglasset på P1. Det hadde et sterkt fokus på nynorsk og gikk under mottoet «I Radio Røynda er nynorsk hovudmål og Ivar Aasen Gud». De musikalske innslagene var også vesentlig. Programleder var Finn Tokvam.
I 2006 ble det laget en egen TV-versjon som ble sendt på NRK2. Disse sendingene gikk under vignetten til Usett. Også dette programmet ble ledet av Tokvam.
Programmet dukket første gang opp som adventsserie i Norgesglasset i 2001.
Verdenscupen i skiskyting 1986/87
Menn
*Stafettene var ikke tellende i verdenscupen.
Kvinner
Europacup 1987
Keith Erickson
Keith Erickson (født 19. april 1944) er en amerikansk volleyballspiller og basketballspiller.
Han representerte USA under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 9 i volleyball.
Pedilia
Pedilia er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Utseende
Middelsstore, nokså brede, blanke, røde jordlopper. Antennene har mørke, litt utvidete spisser.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten, som gjerne er i pasjonsblomstfamilien.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika.
Tippekommisjonærenes Landsforening
Tippekommisjonærenes Landsforening (stiftet i 1948, samtidig som Norsk Tipping) er en norsk interesseorganisasjon. Foreningen ivaretar interessene til de næringsdrivende som er kommisjonærer for de to norske spilleselskapene, Norsk Tipping og Norsk Rikstoto. Foreningen er helt frittstående og er ikke forbundet med Handels- og Servicenæringens Hovedorganisasjon eller Næringslivets Hovedorganisasjon, og er upolitisk.
Arbeidsområder
Kommisjonærenes betingelser reguleres av en kommisjonæravtale mellom forretningsdrivende parter, men forholdet ligner veldig et ansettelsesforhold der kommisjonæren er den ansatte. Foreningen fungerer som kommisjonærenes «fagforening» og fremforhandler betingelsene i kommisjonæravtalen.
Foreningen intervenerer i enkeltsaker der det blir uoverensstemmelser mellom et spilleselskap og en kommisjonær.
Kontroverser
Da det i 2007 ble kjent at Norsk Tippings direktør var innblandet i økonomiske uregelmessigheter, krevet foreningen direktørens avgang. Ved samme anledning krevet foreningen at styret i Norsk Tipping måtte gå fordi styret hadde akseptert direktørenes økonomiske uregelmessigheter. Foreningen anla i januar 2008 historiens antatt første norske gruppesøksmål (class action), mot Norsk Tipping.
Binhai Mass Transit
Binhai Mass Transit (BMT) (滨海快速) eller Jinbin light rail (津滨轻轨) er en rask bybane som forbinder storbyen Tianjin med TEDA (Tianjin økonomiske og teknologiske utviklingssone) i Kina. Den østre delen av linjen åpnet i 2004. Den vestre delen vil fullføres i 2010 og blir en del av t-banen Tianjin Metro.
Introduksjon
Den totale lengden av den østre linjen, fra Zhongshanmen til Donghailu, er 45,4 km, hvorav 39,9 km er opphøyd og 5,5 km går på bakken. Reisetiden er omtrent en time i hver retning. En stor del av strekningen går langs Jintang-motorveien. Den vestre delen av linjen, mellom Zhongxinguangchang og Zhongshanmen, vil bli 7,4 km lang. 6,7 km vil gå i tunnel under bakken. Banens totale lengde vil bli 52,76 km og blir dermed den lengste bybanen i Kina.
Togene kan kjøre i opptil 100 km/t. Dette er det raskeste bybanesystemet i Kina. Av de fire broene langs banen, er Bro nummer 1 og Bro nummer 4 lange broer uten ballast, mens Bro nummer 2 og Bro nummer 3 har spor med ballast. Bro nummer 1 fra Guanghua road (mellom stasjonene Dongxinglu og Zhongshanmen) til Babao, er 25,8 km lang og er den lengste bybane-broen i Kina.
Gerard Claret i Serra
Gerard Claret i Serra (født 1951 i Andorra la Vella) er en andorransk fiolinist.
Claret har spilt i Quartet Ciutat de Barcelona og Quartet Numen, og undervist ved Escola de Música de Barcelona. Fra 2000 til 2005 ledet han Escola Superior de Música de Catalunya. Claret er leder for Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra (ONCA).
Claret mottok i 1988 Sankt Georgskorset, Catalonias fremste utmerkelse.
Han er bror av cellisten Lluís Claret.
Chung Jae-woong
Chung Jae-woong (født 2. juni 1999) er en sørkoreansk skøyteløper.
Han representerte Sør-Korea under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hans beste resultat var nummer 13 på 1000 meter.
Jeff King
King flyttet til Alaska i 1975, og han startet med hundekjøring i 1980. I 1981 debuterte han i hundesledeløpet Iditarod med en 28.-plass. Han ble profesjonell hundekjører i 1992 etter å ha jobbet som entreprenør tidligere.
Hans første seier i Iditarod kom i 1993, og han vant også i 1996, 1998 og i 2006. Da han vant i 2006 ble King den eldste som noen gang har vunnet Iditarod. Andre løp som han har vunnet er Yukon Quest, Kusko 300, Knik 200 og Kobuk 440.
Gudny
Gudny er et skandinavisk kvinnenavn med opprinnelse i norrøne Guðný. De to navneleddene betyr «gud» og «ny».
Gudny har norsk navnedag 16. mars.
Etymologi
Gudny er en moderne skandinavisk form av det norrøne navnet Guðný, som er sammensatt av guðr, «gud», og nýr, «ny».
Utbredelse
Gudny er kjent brukt i Sverige første gang i 1876.
Andrass Samuelsens regjering
Andrass Samuelsens regjering var Færøyenes regjering fra 12. mai 1948 til 15. desember 1950. Den var en koalisjon mellom Sambandsflokkurin, Javnaðarflokkurin og Sjálvstýrisflokkurin, ledet av Andrass Samuelsen fra Sambandsflokkurin. Den var Færøyenes første regjering, og ble stiftet som resultat av Hjemmestyreloven av 1948.
Vilhelm III av Gulik
Vilhelm III av Gulik (født 5. mars 1364, død 16. februar 1402 i Arnhem, Nederland) styrte Geldern fra 1371 som hertug Vilhelm I, og fra 1393 var han hertug av Gulik.
Vilhelm er Vilhelm II av Gulik og Maria av Gelderns eldste sønn. Hans mor, Maria, var halvsøster av den siste hertugen av huset Geldern (Reinoud III). Etter at Reinoud døde, krevet hans far sin rett med hensyn til hertugdømmet Geldern, noe som førte til den Gelderske arvefølgekrigen mot Jan I av Kleve. I 1377 fikk Vilhelm herredømmet over hertugdømmet Geldern av den tyske keiseren Karl IV, men først i 1379 ble hans herredømme akseptert i hele Gelderland. Han deltok i korstogene til Østpreussen (1383, 1388/1389,1393), og overvant sammen med sin far kampen mot hertugdømmet Brabant 9 (1386–1388). I 1393 døde Vilhelm II av Gulik, og hertugdømmet Gulik tilfalt Vilhelm III.
I hundreårskrigen stred han på Englands side mot Frankrike, og i den tyske politikken deltok han takket være at en del av kroningsveien mellom Frankfurt am Main og Aachen var under hans kontroll. Slik forhindret han for eksempel at Rupert av Pfalz ble kronet i 1400.
I år 1400 ervervet han byen Cuijk for hertugdømmet Geldern, og Born, Euskirchen, Sittard, Boslar, Aldenhoven, Grave, Millen, Waldfeucht og Gangelt for hertugdømmet Gulik. Vilhelm III giftet seg med Catharina av Bayern-Holland (1360–1400) i 1379, hun var datter av hertug Albrecht av Bayern og hertug Eduard av Gelderns enke. De fikk ingen barn, og Vilhelm IIIs bror Reinoud IV ble dermed hans etterfølger som hertug av Gulik og Geldern.
William Griebenow
William Griebenow (født 15. april 1943) er en amerikansk volleyballspiller.
Han representerte USA under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 9.
Christian Bassogog
Christian Mougang Bassogog (født 18. oktober 1995) er en kamerunsk fotballspiller som spiller for den kinesiske klubben Shanghai Greenland Shenhua FC.
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til FIFA Confederations Cup 2017 i Russland.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Wrightegaarden 10 år
Wrightegaarden 10 år er et musikkalbum med diverse artister, utgitt i 1997.
Jakobstad kirke
Jakobstad kirke ligger i byen Jakobstad i Finland. Det er en gulmalt korsformet kirke i tre, bygget i 1731. Kirka brukes av Jakobstads to menigheter (svensk- og finskspråklig) av Den evangelisk-lutherske kirken i Finland.
Laura Nurmsalu
Laura Nurmsalu (født 1. juni 1994) er en estisk bueskytter.
Karl Johan Otterstad
Karl Johan Otterstad (født 19. mai 1885 i Lardal, død 29. mai 1962) var en norsk musiker, korpsdirigent og lensmann, oppvokst på Otterstadplass i Lardal, Lågendalen. Han var sønn av Martin Olsen Otterstad og Trine Sofie Isaksdatter fra Hofsmoen.
Laura Nurmsalu
Hun representerte Estland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i første runde i den individuelle konkurransen.
Karl Johan Otterstad
Som 9-åring lærte han å spille fele av sin far, og spilte til dans allerede som 11-åring. Han behersket også cello, bratsj, og kornett. Han hadde absolutt gehør.
Jakobstad kirke
Bakgrunn og bygging
Den nåværende kirka er den andre kirka som står på stedet. Den første kirka ble innviet i 1691, og ble brent av russerne under Den store ufreden i 1714. Fra byen ble grunnlagt i 1652 og til den første kirka ble bygget, fungerte Pedersöre kirke som byens kirke.
Karl Johan Otterstad
I 1905 tok han underoffisereksamen i HM Kongens Garde, og spilte i Gardemusikken, der han også gjennomgikk 2. divisjons musikkskole. I denne tiden var han elev av Ole Olsen. Otterstad fikk tilbud om profesjonell kornettistjobb, men valgte i stedet politiet. I 1908 startet han som politikonstabel på Kongsberg, der han i 1911 stiftet og dirigerte Kongsberg Skoles Guttemusikkorps. I 1917 ble han politibetjent på Notodden og ble samtidig dirigent for Notodden Mannsangerforening. I årene 1921–1946 arbeidet han som lensmann i Lunde i Telemark, der han i 1921 ble dirigent for Lunde Hornmusikk (stiftet 1913). Under andre verdenskrig satt han på Grini. I 1958 var Otterstad medstifter og dirigent av Lunde Skolemusikk, og i 1959 fikk han Norsk Musikkforbunds fortjenestemedalje (Sølvtrumpeten). Han spilte også kornett i HM Kongens Gardes veteranorkester i 1958.
Jakobstad kirke
Bakgrunn og bygging
I 1731, ti år etter at flyktningene etter ufreden vendte hjem fra Sverige, stod den nye kirka ferdig. Byggmester var Johan Simonsson Knubb fra Vörå.
Karl Johan Otterstad
Otterstad har også komponert og arrangert 4–500 musikkstykker.
Jakobstad kirke
Bakgrunn og bygging
Det frittstående klokketårnet ble bygget i 1742, av Hinderic Kattil fra Vörå. Det er tre klokker, datert fra minst til størst med 1690, 1691 og 1815.
Karl Johan Otterstad
Han er gravlagt på Lunde kirkegård.
Jakobstad kirke
Bakgrunn og bygging
Våpenhusene ved vestre og søndre korsarm ble bygget i 1749 og 1754, og sakristiet bak alteret (i østre korsarm) ble bygget i 1784. Sakristiet hadde tidligere ligget i den nordre korsarmen.
Inventar
Prekestolen henger på hjørnet mellom østre og nordre korsarm. Den er fra 1774, mens alteret er fra 1778. Disse ble bygget av snekkermester Magnus Holländer fra Nykarleby og malt av malermester Jacob Westzyntius fra Gamlakarleby. Altertavlene er malt av portrettmaler Franz Gabriel Westerberg fra Stockholm.
I den nordre korsarmen står det en stor lysestake i messing. Den ble gitt i 1709 av borgermester Vendelius. I den søndre korsarmen henger det et votivskip, en gave fra Olof Galle og hustru. Skipets historie er usikker.
I det vestre våpenhuset står det to små pauker, som opprinnelig ble brukt av begravelsesfølget. Paukene ble donert av handelsråd Linskog.
Scarabaeolus
Scarabaeolus er en underslekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea). De lever av møkk som de graver dypt ned i jorda.
Colymbomorpha
Colymbomorpha er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Scarabaeolus
Utseende
Store (gjerne 20-30 millimeter), brede, litt flate, langbeinte, vanligvis svarte skarabider. Pronotum er fint og spredt punktert. Hodet er skovlformet, gjerne med fire brede tenner på forkanten. Beina er kraftige gravebein.
Colymbomorpha
Utseende
Små, brede, metalliske oldenborrer. Oversiden er mer eller mindre tett kledt med lyse skjell. Antennene har en fem-leddet vifte av lange blader.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Scarabaeolus
Levevis
Disse billene er kjent for sin rulling av store møkk-kuler. Når billen finner en kuruke eller annen møkk, klemmer den en del av denne sammen til en ball som er noe større enn billen selv. Denne graves dypt ned og tjener som mat for larven. Ballen forsvares energisk mot konkurrerende biller, og harde kamper kan oppstå. Om grunnen der møkka ligger ikke egner seg for graving, kan billen rulle dem en ganske lang strekning. Den går da baklengs og skyver møkkballen med bakbeina.
Utbredelse
Underslekten er utbredt i Afrika, de aller fleste artene i den sørlige delen, men de forekommer så langt nord som Egypt.
Eksterne lenker
Scarabaeus
Thiel Mountains
Thiel Mountains er en isolert, hovedsakelig snødekt fjellkjede i Antarktis som er om lag 80 km lang. Fjellene ligger omtrentlig mellom Horlick Mountains og Pensacolafjellene og strekker seg fra Moulton Escarpment i vest til Nolan Pillar i øst. Av fjellene i fjellkjeden finner en Ford Massif (2 810 moh.), Bermel Escarpment og en gruppe topper i øst nær Nolan Pillar. Thiel Mountains ble observert og først besøkt av USARP Horlick Mountains Traverse Party (1958–59). Fjellene ble kartlagt av USGS Thiel Mountains-grupper i 1960–61 og 1961–62.
Thiel Mountains ble navngitt av US-ACAN etter dr. Edward C. Thiel, som var seismolog ved Ellsworth-stasjonen og Pensacolafjellene i 1957. I desember 1959 fløy Thiel til det antarktiske innlandet og gjorde geofysiske observasjoner langs 88° vestlig lengde, deriblant noe arbeid nær disse fjellene. Thiel omkom sammen med fire andre personer den 9. november 1961 da flyet deres, et P2V Neptune, styrtet kort tid etter avgang fra Wilkes-stasjonen.
Et drivstoffdepot er opprettet nær Thiel Mountains for flyreiser mellom Union Glacier Camp på Unionbreen og Amundsen-Scott-stasjonen.
Alceis
Alceis er en slekt av snutebiller. Billene lever på levende planter.
Utseende
Middelsstore, avlange snutebiller med kort, bred snute. På farge er de gjerne lysbrune med hvite striper. Frambeina er svært kraftige.
Levevis
Denne underfamilien går på levende planter, og larvene utvikler seg som oftest i blomster, frukter eller frø.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i den neotropiske økosonen.
Integrated Taxonomic Information System
Integrated Taxonomic Information System (ITIS) er en organisasjon, opprinnelig dannet i 1996, som samler inn informasjon om planter, dyr, sopp og mikroorganismer. Selskapet ble opprettet for å fremme samarbeidet mellom amerikanske myndigheter, men nå deltar flere internasjonale organisasjoner i samarbeidet. Målet er å skape en tilgjengelig database med pålitelig informasjon om artsnavn og vitenskapelig klassifisering.
Behind the Mask
«Behind the Mask» er en sang skrevet av Michael Jackson, Chris Mosdell og Ryuichi Sakamoto og ble spilt inn og gitt ut på albumet August med Eric Clapton i 1986. Sangen ble gitt ut på singel i 1987.
Michael Jackson spilte inn sangen i perioden 1982 til 2010 og ble gitt ut på albumet Michael i 2010. Sangen ble gitt ut på singel i 2011.
Sporliste
Side A:
Side B:
Claudia Mandia
Claudia Mandia (født 21. oktober 1992) er en italiensk bueskytter.
Hun representerte Italia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i første runde i den individuelle konkurransen.
Dick Hammer
Dick Hammer (født 17. juli 1930, død 18. november 1999) var en amerikansk volleyballspiller.
Han representerte USA under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 9.
Bekkelagsbakkene
Bekkelagsbakkene eller Bækkelagsbakkene, på folkemunne kalt Bekker'n, var et skihoppanlegg på Lambertseter i Oslo. Anlegget lå i Lambertseteråsen, omtrent der bomstasjonen på europavei 6 ligger i dag (2012), og besto til sist av fire hoppbakker. Bekkelagsbakkene var arena for Bekkelagsrennet (også kalt Guttenes Holmenkollrenn), som på 1950-tallet hadde opptil 1500 deltakere og rundt 6000 tilskuere. Bakkene var eid og drevet av Bækkelagets Sportsklubb.
Den første hoppbakken ble bygd i 1919, de to neste i 1929 og 1950, og senere kom også en fjerde hoppbakke til. Bekkelagsrennet ble første gang ble arrangert 20. februar 1927. Flomlysanlegg ble innviet i 1958. Under Bekkelagsrennet 6. mars 1960 ramlet stillaset (ovarennet) i den mellomste bakken sammen, og 13 gutter ble skadet. Etter ulykken ble trestillasene erstattet av stillas bygd av stål.
Det siste rennet i Bekkelagsbakkene ble arrangert i 1972. Bakkene ble revet i 1974 da Europaveien ble bygd der sletta i bakkene lå. Til erstatning for Bekkelagsbakkene ble det bygd en hoppbakke på Brannfjell. Den bakken ble åpnet i 1979, men ble i sin tur revet i 2007.
I 2008 åpnet en turvei forbi stedet der Bekkelagsbakkene lå, med et informasjonsskilt som forteller om bakkene.
Ben Wilmot
Benjamin Lewis Wilmot (født 4. november 1999) er en engelsk fotballspiller som spiller for.
Robert Ndip Tambe
Robert Ndip Tambe (født 22. februar 1994) er en kamerunsk fotballspiller som spiller for den kinesiske klubben Shaanxi Chang'an Athletic FC.
Prionesthis
Prionesthis er en slekt av biller som tilhører den artsrike familien bladbiller (Chrysomelidae). Gruppen, som mangler i Europa, omfatter noen store og spektakulære arter.
Utseende
Middelsstore (ca. 15 millimeter), avlange, brunsvarte bladbiller. Antennene er tynne, hodet med runde, utsatående fasettøyne. Pronotum er rundet, mye smalere enn dekkvingene, som har markerte "skuldre" og markerte punktrader. Bakbeina er noe forstørret, særlig hos hannene.
Levevis
Disse billene lever på planter.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Madagaskar, det er uklart om den også er funnet på det afrikanske fastlandet, da en del av typematerialet er dårlig etikettert. Typearten ble oppgitt å stamme fra Auatralia, men dette er trolig en feil.
Systematisk inndeling
Slekten har tidligere vært slått sammen med Megaderus
Hollywood Tonight
Sporliste
Side A:
Side B:
Lluís Claret
Han er utdannet i Barcelona og har studert i Frankrike, Italia og USA. Claret har holdt konserter med en rekke framtredende orkestre og har spilt under ledelse av kjente dirigenter. Han har spilt inn en rekke CD-er. Claret er medgrunnlegger av Escola de Música de Barcelona og Trío de Barcelona. I Norge har Claret framført bestillingsverk av komponisten Steinar Eielsen.
Martine
Utbredelse
Martine er et svært vanlig navn i Belgia og Frankrike. Det var blant de mest brukte navnene på nyfødte jenter i Norge på 1990-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Taru Kuoppa
Taru Kuoppa (født 14. november 1983) er en finsk bueskytter.
Hun representerte Finland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i første runde i den individuelle konkurransen.
Vitenskapsåret 1902
Vitenskapsåret 1902 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1902.
Jacob Highland
Han representerte USA under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 9.
Aiolere
Aiolere (gresk: αιολεις, latin: aeoles og aeolii), også kalt for æolere, eolere eller aeolere, var den ene av fire betydelige stammer i oldtidens Hellas som oldtidens grekere var inndelt i. Deres navn er avledet fra Aiolos, den mytiske stamfaren til aiolene, og han var en sønn av Hellen, den mytiske stamfaren og patriarken til den greske nasjon og hellenerne (grekerne). Aiolene sammenfalt i det minst delvis med homerske tidens akajere (eller achaiere), blant de første kjent greske stammene, og har sitt navn fra Achaios. Av antikkens forfattere ble aiolene omtalt som bosatt i Thessalia, Boiotia, Elis, Messenia, Lokris, Aitolia og andre steder i Hellas. Den dialekt av gammelgresk som aiolene snakket er referert til som aiolisk.
Historie
Aiolere hadde antagelig sin opprinnelse i Thessalia, en del av dette området ble kalt for Aitolia, og de opptrer ofte som de mest tallrike blant andre greske stammer i tidlige tider. Boioterne, en undergruppe av aiolere, ble fordrevet fra Thessalia av thessalierne og flyttet da til Boiotia. Aiolere spredte seg til mange andre steder i Hellas, blant annet som nevnt til Aitolia, Lokris, Korint, Elis og Messenia.
I løpet av den doriske invasjon, i henhold til antikkens fortellinger, flyktet mange aiolere til Egeerhavet og til øya Lesbos og regionen Aeolis, som har navn etter dem, i Lilleasia. På kysten av Lilleasia grunnla de etterhvert en rekke byer, blant annet Kyme og Smyrna som de fremste. Blant disse byene synes det som om tolv (eller etter Smyrnas overgang til det joniske forbundet, elleve) som hadde tatt en representativ stilling og opprettet et statsforbund. De kom deretter inn under lydisk overherredømme under Krøsus (gresk: Κροίσος, Kroisos), og etter at Lydia falt inn under det persiske riket under Akamenide-dynastiet. Under perserkrigene vant de for en kort tid sin selvstendighet, men gjennom Antalkidas' fred i 387 f.Kr. ble de igjen tvunget til å underkaste seg perserne. Etter Aleksander den stores død kom de inn under Selevkidriket i Syria, og siden inn under Romerriket, da med et i navnet uavhengig stilling.
Kultur
Til den eldre greske kulturen har aiolene gitt viktige bidrag i diktekunsten og musikken. Den eldre greske lyrikken som i lidelsesfulle strofer sang først og fremst om kjærlighetens og vinens gleder, men også om krigerske bragder, fikk hos aiolene en fullkommenhet og het eolisk. En framstående plass innenfor dette har i særdeleshet øya Lesbos hvor Alkaios og Sapfo, de mest fornemste dikterne innenfor denne diktningen, bodde. Selv Terpandros, skaperen av grekernes klassiske musikk, var fra Lesbos.
Joseph Angyal
Joseph Angyal (født 12. juli 1955 i Ungarn) er en ungarsk komponist og musiker, bosatt i Drammen.
Angyal er musiker, komponist. Han var musikalsk leder og huskomponist ved Brageteatret fra 2001-2022. Han er etablert som musikklærer og konsertmusiker og kjent for konserter og opptredener i Norge og i utlandet. Joseph Angyal har spilt fiolin, saksofon og fløyte i Jonas Fjeld band. Han har flyttet tilbake til Ungarn i 2022, pensjonist og jobber som freelance musiker.
Arbeidsplasser
Angyal har utgitt musikkalbumet Panoptikon, Op. 1, samt var solist med Oslo Filharmoniske Kor i Ungarn.