cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det tredje korstog
Tar korset
Innen 11. november hadde kardinal Henri de Marsiac blitt utnevnt til å forkynne korstoget i Tyskland. Han forkynte for Fredrik og en offentlig forsamling i Strasbourg rundt den 1. desember, det samme gjorde biskop Henry av Strasbourg. Omtrent 500 riddere tok korset i Strasbourg, men Fredrik kom med innsigelser grunnet sin pågående konflikt med erkebiskop Filip av Köln. Han sendte imidlertid utsendinger til Filip II August av Frankrike, som da var hans allierte, for å oppfordre ham til å ta korset. Den 25. desember møttes Fredrik og Filip personlig på grensen mellom Ivois og Mouzon i nærvær av Henri de Marsiac og Joscius, erkebiskop av Tyr, men han kunne ikke overbevise Filip om å gå på korstog da han var i krig med England.
Fredrik holdt et møte i Mainz 27. mars 1188. På grunn av dens formål kalte han han det et «kristusmøte» (Curia Christi). Det ble så kalt fordi det var tenkt under Jesu Kristi presidentskap som kongenes konge. Erkebiskopen av Köln underkastet seg Fredrik og freden ble gjenopprettet til imperiet. Biskop Gottfried von Spitzenberg holdt en korstogpreken og Fredrik tok korset på oppfordring fra forsamlingen. Han ble fulgt av sin sønn, hertug Fredrik VI av Schwaben, og av hertug Fredrik av Böhmen (som døde før korstogets avreise), hertug Leopold V av Østerrike, landgrav Ludvig III av Thüringen (som sammen med Leopold V valgte å ta skip fra Italia framfor landveien som Fredrik) og en rekke mindre adelsmenn.
Beskyttelse av jødene
I Strasbourg påla Fredrik en liten skatt på jødene i Tyskland for å finansiere korstoget. Han satte også jødene under sin beskyttelse og forbød noen å forkynne mot jødene. Det første og andre korstogene i Tyskland hadde vært preget av vold og overgrep mot jødene. Også det tredje korstoget førte til et utbrudd av ekstrem vold mot jødene i England. Fredrik forhindret til en viss grad en gjentakelse av disse hendelsene i Tyskland.
Den 29. januar 1188 invaderte en mobb det jødiske kvarteret i Mainz og mange jøder flyktet til det keiserlige festningen Burg Münzenberg. Det var ytterligere hendelser knyttet til «Kristi domstol» i mars. I følge rabbi Moses ha-Cohen fra Mainz, kjent fra et brev han skrev til sin svoger Eleazar av Worms, var det mindre hendelser fra det øyeblikket folk begynte å ankomme til Kristi domstol 9. mars. Dette kulminerte med en samling av pøbler for å invadere det jødiske kvarteret 26. mars. Den ble spredt av den keiserlige marskalken Heinrich av Kalden. Rabbineren møtte deretter keiseren, noe som resulterte i et keiserlig edikt som truet med lemlesting eller død for alle som lemlestet eller drepte en jøde. Den 29. mars red Fredrik og rabbineren deretter gjennom gatene sammen for å understreke at jødene hadde keiserlig beskyttelse. De jødene som hadde flyktet i januar, kom tilbake i slutten av april.
Diplomatiske forberedelser
Kort tid etter forsamlingen i Strasbourg sendte Fredrik ut legater for å forhandle om passasje av hæren sin gjennom landene deres: erkebiskop Konrad av Wittelsbach til Ungarn, et sendebud til det seldsjukkiske Rum-sultanatet og en ikke navngitt ambassadør til det bysantinske riket. Han kan også ha sendt representanter til prins Leo II av Armenia.
Fordi Fredrik hadde undertegnet en vennskapsavtale med Saladin i 1175, følte han det nødvendig å gi Saladin varsel om oppsigelsen av alliansen deres. Den 26. mai 1188 sendte han grev Henrik II av Dietz for å gi et ultimatum til Saladin. Sultanen ble beordret til å trekke seg tilbake fra landene han hadde erobret, å gi tilbake det sanne kors til Den hellige gravs kirke og gjøre godtgjørelse for de kristne som hadde blitt drept i hans erobringer, ellers ville Fredrik oppheve deres traktat. albigenser
Cephalobyrrhinus
Cephalobyrrhinus er en slekt av biller som lever ved fersk- eller saltvann. Larvene graver i jorden og spiser alger og moser. De voksne flyr og kommer gjerne til lys. Underfamilien Limnichinae lever ved ferskvann og kan også finnes på fuktige steder et stykke fra vann.
Det tredje korstog
Diplomatiske forberedelser
Noen dager etter jul 1188 mottok Fredrik ungarske, bysantinske, serbiske, seldsjukkiske og muligens ajjubidiske utsendinger i Nürnberg. Ungarerne og seldsjukkerne lovet proviant og sikker oppførsel til korsfarerne. Utsendingene til Stefan I Nemanja, storprins av Serbia, kunngjorde at deres fyrste ville ta imot Fredrik i Niš. En avtale ble oppnådd med den bysantinske utsendingen, Johannes Kamateros, men den krevde at Godfrey fra Würzburg, Fredrik av Schwaben og Leopold av Østerrike skulle sverge eder for korsfarernes gode oppførsel. Biskop Hermann av Münster, grev Rupert III av Nassau, den framtidige Henrik III av Dietz og den keiserlige kammerherren Markward av Neuenbürg med et stort følge ble sendt i forveien for å gjøre forberedelser i Bysants.
Cephalobyrrhinus
Utseende
Små, ovale, mørke biller. Oversiden er tett kledt med korte, bølgende hår. Antennene er middels lange, tynne, de to innerste og det ytterste leddet er forstørrede.
Det tredje korstog
Mønstringen av hæren
Fredrik var den første av de tre kongene som dro til Det hellige land. Den 15. april 1189 i Haguenau, et sted av betydning for ham og hvor han kanskje ble født, aksepterte Frederick formelt og symbolsk pilegrimsstaven. Han ankom Regensburg for mønstringen mellom 7. og 11. mai. Hæren hadde begynt å samles 1. mai. Fredrik var skuffet over den lille styrken som ventet ham, men han ble frarådet fra å avbryte foretaket da han fikk vite at en internasjonal styrke allerede hadde rykket fram til den ungarske grensen og ventet på den keiserlige hæren.
Cephalobyrrhinus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør-Amerika.
Det tredje korstog
Mønstringen av hæren
Fredrik dro ut 11. mai 1189 med en hær på mellom 12 000 og 20 000 mann, blant dem også 2 000–4 000 riddere. Samtidige krøniker ga en rekke beregninger på Fredriks hær, fra 10 000 til 600 000 mann, blant dem 4 000–20 000 riddere. Etter å ha forlatt Tyskland ble Fredriks hær økt ved å legge til en kontingent på 2000 mann ledet av den ungarske prinsen Géza, den yngre broren til kong Béla III av Ungarn, og biskop Ugrin Csák. To kontingenter fra imperiet, en fra kongeriket Arles (Burgund) og en fra hertugdømmet Lothringen, sluttet seg også til hæren under gjennomfarten av Bysants. Hæren som Fredrik ledet inn på muslimsk territorium var sannsynligvis større enn den han hadde forlatt Tyskland med.
Passasje gjennom Balkan
Fredrik seilte fra Regensburg den 11. mai 1189, men det meste av hæren hadde allerede tatt landveien til den ungarske grensen. Den 16. mai beordret Fredrik at landsbyen Mauthausen (i dagens Østerrike) skulle brennes da den hadde pålagt hæren en avgift. I Wien forviste Fredrik 500 mann fra hæren for ulike overtredelser. Han feiret pinse den 28. mai og slo leir overfor ungarske Pressburg (dagens Bratislava). I løpet av sine fire dager i leir før Pressburg, utstedte Fredrik en ordinans for hærens gode oppførsel, en «lov mot ugjerningsmenn» i ordene tik en krønike. Det hadde tilsynelatende en god effekt.
Fra Pressburg eskorterte de ungarske utsendingene korsfarerne til Esztergom i Ungarn, hvor kong Béla III av Ungarn hilste på dem 4. juni. Han sørget for båter, vin, brød og bygg til hæren. Fredrik ble i Esztergom i fire dager. Kongen av Ungarn fulgte hæren til den bysantinske grensen ved Beograd. Det var hendelser under kryssingen av elvene Drava og Tisza, men Sava ble krysset 28. juni uten hendelser. I Beograd arrangerte Fredrik en ridderturnering, holdt en domstol, gjennomførte en folketelling av hæren og skrev til den bysantinske keiseren Isak II Angelos for å informere ham om at han hadde gått inn i bysantinsk territorium.
Det bysantinske riket
Hæren, fortsatt fulgt av Béla III, forlot Beograd 1. juli, krysset elven Velika Morava og satte kursen mot Braničevo, som var sete for den lokale bysantinske administrasjonen ettersom Beograd hadde blitt ødelagt i de siste krigene med ungarerne og serberne. Lederen for den bysantinske administrasjonen var en doux (hertug). I Braničevo tok Béla III permisjon og reiste tilbake til Ungarn. Han ga korsfarerne vogner og til gjengjeld ga Fredrik ham båtene sine ettersom de ikke lenger skulle reise langs Donau.
Den 25. juli var Fredrik i Ćuprija da han fikk beskjed om at Pierre de Brixey, biskop av Toul, hadde ankommet Ungarn med kontingenten fra Lorraine (Lothringen). Det var der kommunikasjonsproblemene mellom Fredrik og Isak II Angelos ble tydelige. Fredriks utsendinger hadde nådd Konstantinopel, men Isak var borte og beleiret opprørere i Filadelfia. Ikke desto mindre skrev Johannes Kamateros for å informere Fredrik om at et marked ville være tilgjengelig i Sofia. Det var sannsynligvis fra Ćuprija at Fredrik sendte en annen utsending, en ungarsk greve ved navn Lectoforus, til Konstantinopel for å få vite hva som egentlig foregikk.
Fredrik ble ønsket velkommen av Stefan Nemanja i Niš med pomp og prakt 27. juli. Selv om den serbiske herskeren ba keiseren om å investere ham med hans besittelser, nektet Fredrik med den begrunnelse at han var på pilegrimsreise og ikke ønsket å skade Isak. En ekteskapsallianse ble arrangert mellom en datter av hertug Berthold IV av Merania og en nevø av Nemanja. Fredrik mottok også meldinger om støtte fra tsar Peter II av Bulgaria, men nektet en direkte allianse. Til tross for Fredriks omsorg for ikke å bli trukket inn i politikken og stridighetene på Balkan, ble hendelsene ved Niš sett på av bysantinerne som fiendtlige handlinger.
Korsfarerne forlot Niš den 30. juli og ankom Sofia den 13. august. De fant byen praktisk talt forlatt. Det var ingen bysantinsk delegasjon for å møte dem og ikke noe marked. Dagen etter forlot korsfarerne Sofia og hæren fra Lorrain under Pierre de Brixey innhentet til slutt hovedhæren. Fjellovergangen som kalles Trajanporten i Bulgaria ble holdt av en bysantinsk styrke på 500 mann. I følge Diepold av Passau trakk garnisonen seg tilbake ved synet av Fredriks speidere, men Historia de expeditione Friderici imperatoris sier at den trakk seg tilbake først etter å ha blitt angrepet av Fredrik og en liten gruppe riddere. Hæren ankom Pazardzjik 20. august og fant en overflod av forsyninger.
Konflikt med Bysants
Lectoforus møtte hæren ved Pazardzhik og informerte Fredrik om manglende respekt for utsendingene hans. Den 24. august nådde den keiserlige hæren Filippopolis, de bysantinske styrkene i området hadde flyktet når de nærmet seg. Den 25. august ble Lectoforus' rapport bekreftet: utsendingene hadde blitt fratatt eiendelene sine og åpenlyst hånet i nærvær av den ajjubidiske ambassadøren. Samme dag ankom en bysantinsk utsending med et brev fra Isak II Angelos, som omtalte Fredrik som «konge av Tyskland», og nektet ham keisertittelen, og anklaget ham for å ha planlagt å sette sønnen Fredrik på tronen til Konstantinopel. Han tilbød seg likevel å oppfylle avtalen fra desember 1188 om å ferge korsfarerne over Dardanellene hvis han mottok gisler (blant dem hertug Fredrik og seks biskoper) i tillegg til utsendingene han hadde arrestert. Fredriks svar om at han ville vurdere tilbudet først etter at utsendingene ble løslatt.
I følge Historia de expeditione Friderici imperatoris markerte Isaks brev et brudd i forholdet mellom korsfarerne og bysantinerne. Deretter gikk korsfarerne over til plyndring og brent jords taktikk. Den 26. august beslagla korsfarerne Filippopolis og dens rikelige forsyninger. Fredrik prøvde å kommunisere med den nærmeste bysantinske sjefen, hoffbyråkraten (prōtostratōr) Manuel Kamytzes. Da han ikke fikk noe svar, lot han hæren gå til angrep den 29. august og drepte femti. Dagen etter eller en uke senere (6. september) okkuperte hertug Fredrik og hertug Berthold Berrhoë (dagens Veria i nordlige Hellas) uten motstand. En festningen ble erobret og deretter ytterligere to byer før den lokale armenske og bulgarske befolkningen sverget å skaffe forsyninger til Filippopolis så lenge korsfarerne var der. Makedonia var delvis okkupert fram til 5. november.
Isak beordret Kamytzes til å skygge korsfarerne og trakassere de som søkte etter mat og forsyninger. Rundt den 22. november 1189, med bortimot 2000 ryttere, satte Kamytzes opp et bakhold for korsfarernes forsyningstog nær Filippopolis. Korsfarerne fikk informasjon om dette fra de armenske innbyggerne i festningen Prousenos, der Kamytzes hadde satt opp sin hovedleir. De la ut med 5000 kavalerister for å angripe den bysantinske leiren. De to styrkene møttes ved et uhell nær Prousenos, og i det påfølgende slaget ble Kamytzes slått tilbake. Historikeren Niketas Khoniates, som var øyenvitne, skrev at bysantinerne flyktet så langt som til Ohrid, og at Kamytzes ikke sluttet seg til sine menn før tre dager etter slaget.
Tyrkisk territorium
Etter å ha nådd Anatolia, ble Fredrik lovet sikker passasje gjennom regionen av det tyrkiske Rum-sultanatet, men ble i stedet møtt med konstante tyrkiske angrep på sin hær. En tyrkisk hær på kanskje 10 000 mann ble beseiret i slaget ved Filomelion av rundt 2 000 korsfarere, med 4 174–5 000 tyrkere drept. Etter fortsatte tyrkiske angrep mot korsfarerhæren, bestemte Fredrik seg for å fylle opp lageret av dyr og matvarer ved å erobre den tyrkiske hovedstaden Iconium (dagens Konya). Den 18. mai 1190 beseiret den tyske hæren sine tyrkiske fiender i slaget ved Iconium, plyndret byen og drepte rundt 3000 tyrkiske soldater.
Korstog sjøveien
Det var to internasjonale hovedekspedisjoner som reiste sjøveien med skip uavhengig av hovedhærene fra nordeuropeiske farvann mellom våren og høsten 1189. I tillegg var det trolig mange uregistrerte seilinger i mindre skala. Noen kan ha seilt så tidlig som i 1188.
Den tidligere av de to flåtene forlot England i løpet av fastetiden. Det var allerede en stor internasjonal flåte, blant annet rundt 10 000 mann og 50–60 skip fra England, Danmark, Friesland, Flandern, Holland og Rhinland. Etter et stopp i Lisboa, angrep flåten og plyndret muslimske Alvor i sørenden av dagens Portugal og dens festning og massakrerte forsvarere på rundt 5 600. Flåten ankom Akko den 1. september.
Korstoget til Richard og Filip August
Henrik II av England og Filip II August av Frankrike avsluttet krigen med hverandre i et møte ved Gisors i januar 1188, og deretter tok begge korset. Begge påla sine innbyggere en «Saladin-tiende» for å finansiere satsingen. I England foretok Baldwin av Exeter, erkebiskopen av Canterbury, en tur gjennom Wales, og overbeviste 3000 krigsmenn om å ta opp korset, nedtegnet i Itinerary (Reiseplanen) av Gerald av Wales. Baldwin skulle senere følge Richard på korstoget og ville dø i Det hellige land.
Overreise
Kong Henrik II av England døde 6. juli 1189. Richard etterfulgte ham og begynte umiddelbart å skaffe midler til korstoget. I mellomtiden dro noen av hans undersåtter i flere omganger over havet. I april 1190 dro kong Richards flåte fra Dartmouth under kommando av Richard de Camville og Robert de Sablé på vei for å møte sin konge i Marseille. Deler av denne flåten hjalp den portugisiske monarken med å slå tilbake et angrep fra Almohadekalifatet mot Santarém og Torres Novas, mens en annen gruppe plyndret kristne Lisboa, bare for å bli presset ut av den portugisiske monarken. Richard og Filip II møttes i Vézelay i nåværende Frankrike og dro sammen den 4. juli 1190 så langt som til Lyon hvor de skiltes etter å ha avtalt å møtes på Sicilia; Richard med sitt følge, etter sigende å ha utgjort 800, marsjerte til Marseille og Filip til Genova. Richard ankom Marseille og fant ut at flåten hans ikke hadde ankommet; han ble raskt lei av å vente på den og leied inn skip, dro til Sicilia 7. august, besøkte flere steder i Italia underveis og ankom Messina 23. september. I mellomtiden ankom den engelske flåten til slutt Marseille den 22. august, og fant ut at Richard hadde dratt, seilte da direkte til Messina, og ankom før ham den 14. september. Filip hadde leid inn en genovesisk flåte for å frakte hæren hans, som besto av 650 riddere, 1300 hester og 1300 våpendragere til Det hellige land via Sicilia.
Beleiring av Akko
Saladin hadde løslatt kong Guy av Lusignan fra fengselet i 1189. Guy forsøkte å ta kommandoen over de kristne styrkene ved Tyr, men Conrad av Montferrat holdt makten der etter hans vellykkede forsvar av byen fra muslimske angrep. Guy vendte oppmerksomheten mot den velstående havnen i Akko. Han samlet en hær for å beleire byen og fikk hjelp fra Filips nylig ankomne franske hær. De kombinerte hærene var imidlertid ikke nok til å motvirke Saladin, hvis styrker beleiret beleiringen. Sommeren 1190, i et av de mange sykdomsutbruddene i leiren, døde dronning Sibylla og hennes små døtre. Guy, selv om han kun var konge i retten av sin hustru, forsøkte å beholde sin krone, men den rettmessige arvingen var Sibyllas halvsøster Isabella. Etter en raskt arrangert skilsmisse fra Humphrey IV av Toron, ble Isabella gift med Konrad av Montferrat, som gjorde krav på kongedømmet i hennes navn.
I løpet av vinteren 1190–91 kom det ytterligere utbrudd av dysenteri og feber, som krevde livet til Fredrik VI av Schwaben, patriark Heraclius av Jerusalem og Theobald V av Blois. Da sesongen for seiling begynte igjen våren 1191, ankom Leopold V av Østerrike og tok kommandoen over det som var igjen av de keiserlige styrkene. Filip av Frankrike ankom med sine tropper fra Sicilia i mai. En nabohær under Leo II fra det armenske kongedømmet Kilikia ved İskenderunbukta ankom også.
Den 18. juni 1191, like etter Richards ankomst til Akko, sendte han en budbringer til Saladin og ba om et møte ansikt til ansikt. Saladin nektet og sa at det var vanlig at konger møtte hverandre først etter at en fredsavtale var blitt avtalt, og deretter «det er ikke riktig for dem å føre krig mot hverandre». De to møttes derfor aldri, selv om de utvekslet gaver og Richard hadde en rekke møter med Al-Adil, Saladins bror. Saladin prøvde å forhandle med Richard om løslatelsen av den fangede muslimske soldatgarnisonen, som også omfattet deres kvinner og barn. Den 20. august mente Richard imidlertid at Saladin hadde forsinket for mye og fikk 2700 av de muslimske fangene halshugget i full sikte av Saladins hær, som uten hell forsøkte å redde dem. Saladin svarte med å drepe alle de kristne fangene han hadde tatt til fange. Etter Akkos fall, gjenerobret korsfarerne noen indre deler av Galilea, også Mi'ilya og Bi'ina.
Slaget ved Arsuf
Etter erobringen av Akko bestemte Richard seg for å marsjere til byen Jaffa. Kontroll over Jaffa var nødvendig før et angrep på Jerusalem kunne forsøkes. Imidlertid ble engelskmennene angrepet av Saladins hær den 7. september 1191 ved Arsuf (Apollonia), 50 km nord for Jaffa. Saladin forsøkte å trakassere Richards hær til å bryte dens formasjoner for å overvinne den i smågrupper. Richard opprettholdt imidlertid hærens defensive formasjon inntil johannesridderne brøt rekkene ved å angripe høyre fløyen til Saladins styrker. Richard beordret deretter et generelt motangrep, som vant slaget. Arsuf var en viktig seier. Den muslimske hæren ble ikke tilintetgjort, til tross for at den mistet 7 000 mann, men den ble jagd på flukt; noe som ble ansett som skammelig av muslimene og økte moralen til korsfarerne. Nederlaget ved Arsuf svekket Saladins rykte som en uovervinnelig hærfører og bevist Richards mot som soldat og hans dyktighet som kommandør. Richard var i stand til å ta, forsvare og holde Jaffa, et strategisk avgjørende trekk for å sikre Jerusalem. Ved å frata Saladin kysten, truet Richard alvorlig hans grep om Jerusalem.
Framskritt mot Jerusalem og forhandlinger
Etter seieren på Arsuf tok Richard kontroll over Jaffa og etablerte sitt nye hovedkvarter der. Han tilbød seg å starte forhandlinger med Saladin, som sendte broren sin, Al-Adil (kjent som Saphadin hos frankerne), for å møte Richard. Forhandlingene var blant annet et mislykket forsøk på ekteskap for Al-Adil med Richards søster Johanna eller niese Eleonora av Bretagne, «den fagre jomfru», og Richard marsjerte til Ashkelon, hvor byens festningsverker var nylig blitt ødelagt av Saladin.
I løpet av vintermånedene okkuperte og befestet Richards menn Ashkelon. Våren 1192 fortsatte forhandlinger og ytterligere trefninger mellom de stridende styrkene. Den 22. mai falt den strategisk viktige befestede byen Darum på grensene til Egypt for korsfarerne, etter fem dager med harde kamper. Korsfarerhæren gjorde ytterligere et framskritt mot Jerusalem, og i juni kom hæren innen synsvidde av byen før den ble tvunget til å trekke seg tilbake igjen, denne gangen på grunn av uenighet blant lederne. Spesielt ønsket Richard og flertallet av hærrådet å tvinge Saladin til å gi fra seg Jerusalem ved å angripe grunnlaget for hans makt gjennom en invasjon av Egypt. Lederen for den franske kontingenten, Hugo, hertugen av Burgund, var imidlertid fast på at det skulle foretas et direkte angrep på Jerusalem. Dette delte korsfarerhæren i to fraksjoner, og ingen av dem var sterke nok til å igjennom sitt syn. Richard uttalte at han ville følge ethvert angrep på Jerusalem, men bare som en enkel soldat; han nektet å lede hæren. Uten en samlet kommando hadde hæren lite annet valg enn å trekke seg tilbake til kysten.
Saladins forsøk på å gjenerobre Jaffa
Innen 5. juli 1192 begynte Richard sin tilbaketrekning fra Det hellige land. Etter å ha innsett at Jerusalem ikke ville være mulig å forsvare hvis den ble erobret, begynte han tilbaketrekningen av korsfarerstyrker fra fiendtlig territorium. Saladin utnyttet dette og i juli 1192 angrep og erobret plutselig Jaffa etter tre dager med blodige kamper med tusenvis av menn, men byens borg holdt ut.
Algerie under Paralympiske sommerleker 2012
Algerie sendte en tropp på 31 deltakere til Paralympiske sommerleker 2012 i London, Storbritannia fra 29. august til 9. september 2012.
Før lekene i London 2012 hadde Algerie vunnet 38 medaljer (15 gull, 7 sølv og 16 bronse) i de 5 sommerlekene det hadde deltatt i siden 1992.
Det tredje korstog
Saladins forsøk på å gjenerobre Jaffa
Richard hadde lagt planer om å seile tilbake til England da han hørte nyheten om at Saladin og hæren hans hadde tatt Jaffa. Richard og en liten styrke på litt mer enn 2000 mann dro til Jaffa sjøveien i et overraskelsesangrep. Richards styrker stormet Jaffa fra skipene deres og muslimene, som hadde vært uforberedt på et flåteangrep, ble drevet fra byen. Richard frigjorde de fra korsfarergarnisonen som var blitt tatt til fange, og disse troppene bidro til å forsterke antallet til hæren hans. Saladins hær hadde imidlertid fortsatt tallmessig overlegenhet, og de gikk til motangrep. Saladin hadde til hensikt et overraskelsesangrep ved daggry, men styrkene hans ble oppdaget; han fortsatte med sitt angrep, men mennene hans var lett pansret og mistet 700 mann på grunn av missilene til det store antallet armbrøstskyttere til korsfarerne. Kampen for å gjenerobre Jaffa endte i fullstendig fiasko for Saladin, som ble tvunget til å trekke seg tilbake. Dette slaget styrket sterkt posisjonen til kystkorsfarerstatene.
At muslimene ble jaget fra Jaffa markerte slutten på Saladins motoffensiv. Begge sider var helt utmattet, og Palestina var i en ødeleggende tilstand. Rett etter kampene ved Jaffa ble Richard alvorlig syk. Den 2. september 1192, etter hans nederlag ved Jaffa, ble Saladin tvunget til å inngå treårig våpenhvile ble forhandlet fram hvor Saladin beholdt Jerusalem som muslimsk område, men ubevæpnede kristne pilegrimer skulle få til å besøke byen. Ashkelon var et omstridt emne da det truet forbindelsen mellom Saladins herredømme i Egypt og Syria; det ble til slutt enighet om at Ashkelon, med forsvarsverket revet, ble tilbakeført til Saladins kontroll. Fra Tyr til Jaffa skulle kysten forbli i kristne hender, noe som tillot korsfarerriket å konsolidere sin kontroll over kystlandene i Palestina fra den nye hovedstaden Akko.
Richard og den engelske hæren og deres allierte forlot Det hellige land den9. Oktober 1192.
Etterspill
Ingen av sidene var helt fornøyd med resultatene av krigen. Selv om Richards seire hadde fratatt muslimene viktige kystområder og gjenopprettet en levedyktig frankisk stat i Palestina, følte mange kristne i det latinske vesten seg skuffet over at han hadde valgt å ikke fortsette å gjenerobre Jerusalem. På samme måte følte mange i den islamske verden seg forstyrret over at Saladin ikke hadde klart å fordrive de kristne ut av Syria og Palestina. Handelen blomstret imidlertid i hele Midtøsten og i havnebyer langs middelhavskysten.
Saladins biograf Baha al-Din fortalte om Saladins kval over hans manglende suksess mot korsfarerne:
Dårlig vær tvang Richards skip til å gå til Korfu, og forkledd som en tempelridder seilte han med fire i sitt følge, men skipet gikk på grunn ved Aquileia, nord i Italia. Det tvang den engelske kongen og hans følge å ta den farefulle landveien gjennom Europa. Rett før jul ble han tatt til fange 1192 nær Wien av Leopold V av Østerrike som anklaget Richard for å ha drept hans fetter Konrad av Montferrat. Han ble siden overlevert keiser Henrik II av Det tysk-romerske rike som krevde 100 000 pund sølv for løslate ham. Det var det samme som Saladin-tiende hadde kostet det engelske samfunnet noen år tidligere, og to til tre ganger årlig inntekt for den engelske kronen under Richard. Han kom tilbake til England i 1194 og døde av et sår fra et skudd fra armbrøst i 1199 i en alder av 41 år.
I 1193 døde Saladin av gulfeber. Arvingene hans begynte å krangle om arven og det førte til hans erobringer fragmenterte til mindre deler.
Henrik II av Champagne ble drept i et utilsiktet fall i 1197. Dronning Isabella giftet seg deretter for fjerde gang, med Amalrik av Lusignan, som hadde etterfulgt sin bror Guy, plassert som konge av Kypros. Etter deres død i 1205, etterfulgte hennes eldste datter Maria av Montferrat (født etter hennes fars død) på tronen i Jerusalem.
Richards beslutning om ikke å angripe Jerusalem kom til føre til oppfordringen til det fjerde korstog seks år etter at det tredje tok slutt i 1192. Richards seire gjorde imidlertid det lettere for et velstående korsfarerrike å overleve sentrert i Akko. Historiker Thomas F. Madden oppsummerte prestasjonene til det tredje korstoget:
Beretninger om hendelser rundt det tredje korstoget ble skrevet av de anonyme forfatterne av Itinerarium Peregrinorum et Gesta Regis Ricardi (også kjent som Itinerarium Regis Ricardi), Den gammelfranske fortsettelsen av William av Tyr (hvorav deler er tilskrevet Ernoul), og av Ambroise, Roger av Hoveden, Ralph av Diceto og Giraldus Cambrensis (også kjent som Gerald av Wales). En dansk/norsk skildring fra korstoget er Historien om danenes ferd til Jerusalem, ca. 1200.
Fylkesvei 5420
Fylkesveg 5420 går mellom Votlo og Haus i Osterøy kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 361 (Hordaland).
Wolf Hills gasskraftverk
Wolf Hills gasskraftverk er et varmekraftverk i delstaten Virginia i det østlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 250 MW, fordelt på 5 blokker med kogenerasjon. Operatør er Tenaska Energy. Utstyret er hovedsakelig levert av Pratt & Whitney.
Anlegget ble bygget ut i årene 1995–2001. Brenselkilden er naturgass.
Myanmar under Sommer-OL 1992
Myanmar under Sommer-OL 1992. Fire sportsutøvere fra Myanmar deltok i to sporter under Sommer-OL 1992 i Barcelona. De vant ikke noen medaljer.
16. november
16. november er den 320. dagen i året og den 321. i skuddår. Det er 45 dager igjen av året.
Navnedag
Edgar, Edmund.
Navnedagen er etter Edmund erkebiskop av Canterbury som døde denne dagen i 1240.
Fødsler
Se flere som er født 16. november i Kategori:Fødsler 16. november.
Dødsfall
Se flere som døde 16. november i Kategori:Dødsfall 16. november.
Filosofiåret 1662
Filosofiåret 1662 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1662.
Prinsregent
En prinsregent er en kongelig prins som er utnevnt til regent og utfører en monarks funksjoner. Dette kan være midlertidig eller permanent. Den norske kronprinsen har i perioder fungert som kronprinsregent under sin fars sykdom. Luitpold av Bayern var derimot prinsregent i hele 25 år, ettersom han regjerte på vegne av umyndiggjorte konger.
Klinisk psykologi
Klinisk psykologi er et fagområde innen psykologi som omfatter forståelse og behandling av psykiske lidelser. Fagpersoner innen feltet kalles kliniske psykologer.
Prinsregent
Den mest kjente prinsregenten var trolig George Augustus Frederick av Storbritannia, som regjerte for sin far, den "gale" kong Georg III fra 1811 til 1820. Denne perioden har fått betgenelsen «Regency» etter styreformen i perioden.
Klinisk psykologi
Historie og fokus
Klinisk psykologi er et av de eldste og mest etablerte fagområdene innen anvendt psykologi. Betegnelsen klinisk psykologi rommer både selve behandlingen og diagnostiseringen av psykiske lidelser hos enkeltpasienter, og forskning på psykiske lidelser og behandling. Klinisk psykologi ble utviklet på slutten av 1800-tallet og var til omkring 1960 hovedsakelig innrettet mot å stille diagnoser uten å drive behandling. Kliniske psykologer har grunnutdanning i psykologi med teoretisk orientering, mens psykiatere har grunnutdanning i medisin og har mer opplæring i klinisk arbeid. Kliniske psykologer og psykiatere utfører ofte de samme arbeidsoppgavene.
Vera Brittain
Vera Mary Brittain (født 29. desember 1893 i Newcastle-under-Lyme i England, død 29. mars 1970 i Wimbledon) var en britisk forfatter, feminist og pasifist. Hun er særlig kjent for sine memoarer fra 1933 ved navn Testament of Youth, der hun skildrer opplevelser fra første verdenskrig som forvandlet henne til pasifist.
Bakgrunn
Hun ble født i Newcastle-under-Lyme som datter i en velbeslått familie som eide papirfabrikker i Hanley og Cheddleton. Hun hadde en rolig barndom sammen med broren som nærmeste venn. Da hun var 18 måneder gammel, flyttet familien til Macclesfield, og da hun var elleve, til Buxton. Som trettenåring begynte hun på internatskolen St Monica's i Kingswood i Surrey. Skolen ble ledet av hennes tante.
Klinisk psykologi
Historie og fokus
De vanligste behandlingsformene for psykiske lidelser er individualterapi eller gruppeterapi (dynamisk eller systemisk/kognitiv/løsningsfokusert), familieterapi (dynamisk, systemisk eller løsningsfokusert) eller medisinering (psykofarmaka). Mange følger flere behandlinger samtidig.
Vera Brittain
Bakgrunn
Hun tok pause fra sitt studium av engelsk litteratur ved Somerville College i Oxford sommeren 1915, for å delta i første verdenskrig som sykesøster i Voluntary Aid Detachment (VAD). Forloveden Roland Leighton, de to vennene Victor Richardson og Geoffrey Thurlow og hennes egen bror Edward ble alle drept i krigen. Deres brevveksling er dokumentert i boken Letters from a Lost Generation.
Klinisk psykologi
Historie og fokus
Klinisk psykologi (abnormal psykologi og terapimetoder) omfatter beskrivelse og klassifisering av sinnslidelser og forskning om årsaker til dem og behandlingsteknikker.
Kliniske psykologer skriver for det meste ikke ut legemidler, selv om psykologer i enkelte land i økende grad har fått rett til å skrive ut dette de siste årene. Stort sett vil psykologer samarbeide med psykiatere (dvs. leger) når det er nødvendig med bruk av medikamenter. Kliniske psykologer kan også inngå i team med andre profesjoner som sosialarbeidere og ernæringsfysiologer.
Vera Brittain
Bakgrunn
Da hun etter krigsslutt vendte tilbake til Oxford, nå for å studere historie, fant hun det vanskelig å tilpasse seg etterkrigsgenerasjonens levevis. Hun traff på denne tiden forfatteren og journalisten Winifred Holtby. De to ble nære venner, et vennskap som holdt til Holtbys død i 1935. Begge bestrebet seg på å komme seg frem i Londons litterære scene.
Klinisk psykologi
Historie og fokus
Kliniske psykologer må i Norge ha autorisasjon fra Helsedirektoratet for å drive pasientbehandling, men autorisasjon er ikke et nødvendig krav for å arbeide med forskning innen klinisk psykologi som fag; i universitetsmiljøene har en økende andel forskere i psykologi utenlandsk bakgrunn og derfor ikke norsk autorisasjon.
Utdanning til klinisk psykolog består i mange land av en teoretisk bachelorgrad i psykologi som gir en innføring i psykologiens basalfag, fulgt av en mastergrad i klinisk psykologi og en veiledet praksis, og den europeiske standarden for psykologutdanning, EuroPsy, bygger på en slik modell. I Norge har tradisjonelt ulike utdanninger kunnet gi autorisasjon til å arbeide med klinisk psykologi, men det er først og fremst cand.psychol.-studiet som har et klinisk fokus.
Vera Brittain
Bakgrunn
I 1925 giftet Brittain seg med politologen og filosofen George Catlin (1896-1979). Deres sønn John Brittain-Catlin (1927–1987) skulle senere bli maler og forretningsmann, og skrev i 1987 selvbiografien Family Quartet. Deres datter ble minister og politiker, Shirley Williams (Liberaldemokratene).
Forfatterskap, fredsengasjement
Brittains første roman var The Dark Tide (1923). I 1933 offentliggjorde hun Testament of Youth. I 1940 kom Testament of Friendship viet Winifred Holtbys liv og i 1957 Testament of Experience som fortsatte hennes egen biografi fra årene 1925 til 1950. Brittain skrev sine romaner med tomt hjerte og knyttet i meget av til faktiske hendelser og levende personer. Romanen Honourable Estate (1936) kan dermed også leses som en slags memoarbok.
I 1920-årene talte hun ofte for League of Nations Union, en britisk organisasjon knyttet til Folkeforbundet. I juni 1936 ble hun imidlertid invitert til å tale ved et fredsarrangement i Dorchester der også den anglikanske kleriker Dick Sheppard, George Lansbury, dramatikeren Laurence Housman og pasifisten Donald Soper deltok. Deretter inviterte Sheppard henne til å bli med i den britiske fredsorganisasjon (Peace Pledge Union), noe hun etter grundig overveielse gjorde i januar 1937. Samme år trådte hun også inn i den anglikanske pasifistbevegelse (Anglican Pacifist Fellowship). Hennes nyoppdagede pasifisme ble tydelig under annen verdenskrig, da hun begynte med en serie med Letters to Peacelovers.
Som engasjert pasifist engasjerte hun seg i krigsårene ved arbeide som brannvakt i den sivile forsvarstjeneste og ved at hun reiste rundt i landet og samlet inn penger for Peace Pledge Union matdistribusjonsprogram.
Ettersom hun gikk ut imot bombingen av tyske byer i sitt hefte Massacre by Bombing (1944), ble hun utsatt for fordømmelser og bakvaskelse. Hennes prinsippfaste innstilling ble i noen grad rehabilitert da det i 1945 ble oppdaget at hennes navn var oppført på den såkalte Sonderfahndungsliste G. B.. På denne listen var oppført hvilke personer tyskerne skulle arrestere uten videre etter en vellykket invasjon.
I november 1966 falt hun på en dårlig opplyst gate i London på vei til et taleengasjement. Hun holdt talen, men fant etterpå ut at hun hadde brukket venstre arm og lillefingeren på høyre hånd. Disse skadene innledet et fysisk forfall som videre gjorde henne stadig mer forvirret og innesluttet.
Brittain kom seg aldri helt etter broren Edwards død. I sitt testamente bad hun om at asken hennes skulle spres over Edwards grav på Asiago-platået (der han falt i kamp i 1916) i Italia. Den 29. mars 1970 døde hun i Wimbledon i London i en alder av 76 år. Datteren oppfylte morens ønske i september 1970.
Nahrawankanalen
Nahrawankanalen var den største kanalen anlagt i oldtiden i Det nære østen. Den løp langs Tigris i nærheten av Ktesiphon.
Fotografen Gertrude Bell dokumenterte i 1909 det inntørkede kanalløpet.
I februar 628 ble kanalen et virksomt hinder for Herakleios' angrep på Ktesiphon. Herakleios ble stanset mange kilometer fra hovedstaden.
Shannon–Erne-kanalen
Shannon–Erne-kanalen (irsk: Uiscebhealach na Sionainne is na hÉirne) er en kanalforbindelse mellom elvene Shannon i republikken Irland og Erne i Nord-Irland. Kanalen går igjennom innsjøen Lough Scur. Kanalen er administrert av Waterways Ireland.
Kanalen er 62,5 km lang med sluser på 16 forskjellige steder. Over kanalen går det 34 steinbroer. Den strekker seg fra landsbyen Leitrim i grevskapet Leitrim og til innsjøen Lough Erne i grevskapet Fermanagh i Nord-Irland. Den ble første gang åpnet i 1860, men stengt allerede ti år senere i 1870. Den lå forlatt fram til 1960-tallet da entusiaster med fritidsbåter begynte å kreve den gjenopprettet, og i 1989 gikk myndighetene i republikken Irland og Nord-Irland sammen om å gjenopprette kanalen. Den offisielle åpningen av kanalen skjedde ved slusen Corraquill Lock rett sør for distriktet Teemore i grevskapet Fermanagh den 23. mai 1994.
Opphavet
I engelsk oversettelse:
Både Lough Cé-annalene og Ulster-annalene har omtale av elven for året 1457. På et kart for baroniet Loughtee i grevskapet Cavan under den britiske nybyggingen av Ulster er elven opptegnet som Graine Flumen, latin for «elven Graine». Etter bosetningen i Irland etter Oliver Cromwell på 1650-tallet ble elven gitt nytt navn som Woodford River, etter godset Woodford i grevskapet Leitrim, som elven rant gjennom. Taylor & Skinner Maps of the Roads of Ireland i 1777 viser den som Woodford River. Etter at elven ble omgjort til en kanal på 1850-tallet ble den omdøpt til Woodford Canal og noen ganger til Ballinamore og Ballyconnell Canal.
Byggingen av kanalen
Den neste undersøkelsen av Woodford-elven ble gjort i 1793 av William Chapman, som anslo at Garadice Lough kunne nås for £ 5000, hvorfra han mente at en kobling til Shannon burde være mulig. Åtte år senere ba generaldirektørene Richard Evans, som hadde utført arbeidet i 1780, om å anslå kostnadene for en forbindelse fra Shannon til Erne, og også om å vurdere forbindelsen fra nedre Erne ved Belleek til sjøen ved. Ballyshannon. Evans estimerte at de to prosjektene ville koste £48 000, men generaldirektøren gjorde ingen tiltak, og dette var siste gang koblingen til havet ble vurdert.
I 1831 ble The Office of Public Works (også kjent som Board of Works) opprettet, ledet av Commissioners of Public Works, og en av dets oppgaver var å finne offentlige ordninger som ville skape sysselsetting. Følgelig gjennomførte William Mulvany den neste undersøkelsen på deres forespørsel, på et tidspunkt da arbeidet hadde begynt på Ulster-kanalen, som ville gi koblingen videre til Lough Neagh. Fullmaktene ble økt i 1842 slik at deres oppdrag omfattet navigasjon, drenering og vannkraftverk. Ulster-kanalen ønsket koblingen til Shannon fullført, mens lokale grunneiere ønsket bedre drenering av området, og disse to faktorene overbeviste til slutt Public Works. Ordningen ville kombinere navigasjon og drenering, og planene ble utarbeidet av John McMahon, en ingeniør som jobber for Board of Works. Han estimerte at arbeidet ville koste £100 000.
Da arbeidet begynte på Ballinamore- og Ballyconnell-kanalen i 1846, ble det finansiert av Public Works, med John McMahon som satte ut linjen og William Mulvany som sjefsingeniør. Blandingen av drenering og navigering var alltid en vanskelig kombinasjon siden den første krevde lav vannstand og den andre krevde høy vannstand. Prosjekteringen hadde vært enklere dersom det var bygget to separate ordninger, det samme ville økonomien, ettersom dreneringsarbeidet måtte regnskapsføres separat, og det ble ofte forsinkelser mens man ventet på finansiering som var en del av den andre ordningen. Det var også problemer med lokale møller og fisking av ål, og overraskende nok for en ordning som i utgangspunktet var ment å skaffe sysselsetting, var det vanskeligheter med å finne tilstrekkelig antall arbeidere til å utføre arbeidet. Ved begynnelsen av prosjektet var over 7000 ansatt, men antallet ble senere redusert til rundt 2500.
En navigasjonskanal ble mudret gjennom seks sluser som utgjorde en del av kanalen ved hjelp av dampmudremaskiner. Slusene ned til Lough Erne var alle konstruert med store overløp og demninger, og det var betydelige problemer med flom fra Woodford River under byggingen. Mellom Lough Scur og Leitrim ble Leitrim-elven utvidet, og åtte sluser ble bygget. Det ble snart åpenbart at de opprinnelige estimatene var helt utilstrekkelige, og i 1852 ble det iverksatt en undersøkelse av Board of Works da ingen av prosjektene kunne leveres innenfor budsjettet. Mulvany fikk skylden for overskridelsen. Han kuttet ned og reduserte dybden fra 1,8 m til 1,4 m, selv om navigasjonen noen steder var grunnere enn dette. Til tross for strammere tiltak ble det bygget slepeveier på kanaldelene til store kostnader, selv om fjellene gjorde det umulig å bruke hester som trekkraft under store deler av distansen, og båter med dampmotorer jobbet allerede på Shannon.
De første båtene som brukte kanalen fra Ballinamore begynte i 1858. I 1859 hadde kostnadene steget til £276 992, og det var en tvist om hvem som skulle betale differansen mellom dette og det opprinnelige overslaget. Etter en offentlig undersøkelse ble 30 000 pund betalt av hvert av grevskapene som kanalen gikk igjennom, og resten ble finansiert av regjeringen. Ledelsen skulle være av en gruppe navigasjonsforvaltere og en egen gruppe avløpstillitsmenn, noe som igjen ga konflikt. Kanalen ble overlevert til dem 4. juli 1860. Registreringene viste at bare åtte båter brukte kanalen mellom 1860 og 1869, og genererte bompenger på £18, og med dette nivået for anvendelse av kanalen var det lite insentiv til å rette opp ting.
Nedgang og stenging
Shuttleworth-kommisjonen anbefalte at de øvre sluseportene skulle repareres i 1906 for å forhindre ytterligere skade på strukturene i vannveien, men uten midler tilgjengelig ble det konsentrerte om mindre reparasjoner av broene, for å holde grunneiere og lokale myndigheter fornøyde, og i 1948 hadde de helt sluttet å fungere. Lokale myndigheter måtte ta ansvar for reparasjoner av broene, og det var pågående problemer med flom.
En ny kanal
Kanalen lå døende fram til 1960-tallet da veksten i fritidsbåter på Shannon fikk entusiaster til å vurdere om kanalen kunne gjenopprettes. I 1969 ba Leitrim Council og Inland Waterways Association of Ireland om å få utført en fullstendig undersøkelse. I 1973 på Sunningdale-konferansen, under en diskusjon om funksjonene til Council of Ireland, satte Leslie Morrell inn vannveien på listen over mulige grenseoverskridende arbeider. Deretter lå saken hvilende fram til 1988, da en ingeniør- og mulighetsstudie, finansiert av International Fund for Ireland, undersøkte spørsmålene rundt gjenopprettelse av kanalen, som gikk over grensen mellom republikken Irland og Nord-Irland. Northern Ireland Water Council, deretter ledet av Leslie Morrell, ga entusiastisk støtte og fikk godkjenning fra Direct Rule Administration for forslaget. I juni 1989 kunngjorde den irske statsministeren (taoiseach) Charles J. Haughey at de to regjeringene hadde bestemt seg for å vedta forslaget som et flaggskip på tvers av landegrensene. For at prosjektet skulle finne sted ble administrasjonen som tilhørte de lokale myndighetene langs ruten, overført til Office of Public Works. Arbeidet begynte i november 1990 og kanalen ble åpnet for trafikk 23. mai 1994, både innenfor tiden og innenfor budsjettet på 30 millioner pund. Det var egentlig en ny navigasjon langs linjen til den opprinnelige vannveien, som aldri hadde blitt skikkelig fullført i utgangspunktet.
Arbeidet innebar større rekonstruksjon av mange av strukturene for å gjøre dem egnet for moderne skip. De åtte slusene mellom Lough Scur og Lough Erne var nye betongkonstruksjoner, og ble utvidet til 6 m, men ble dekket med stein fra de originale slusene. De åtte slusene ned til Shannon var i bedre stand og ble reparert, slik at de beholdt sin opprinnelige bredde på 5 m. Slusene er helautomatiske, og betjenes av båtmannskapene ved å bruke et smartkort for å aktivere kontrollpanelet, selv om de kun kan brukes når kanalpersonalet er på jobb.
Etter at kanalen var blitt ferdig restaurert ble den gitt nytt som Shannon–Erne Waterway, for å gjenspeile formålet med å forbinde de to elvesystemene. Den ble offisielt åpnet av Dick Spring, utenriksministeren for republikken Irland og Patrick Mayhew, utenriksministeren for Nord-Irland på den tiden.
Kanalene i Irland begynner således å fungere som et nettverk og gir mulighet for å reise med båt fra Nord-Irland, ned Shannon til vestkysten eller igjennom Grand Canal (Irland), Royal Canal og til Cork.
Det er god dekning av maritim VHF basestasjoner langs kanalen, og det oppfordres at alle båter på kanalen bør ha maritim VHF.
Baksei Chamkrong
Baksei Chamkrong (khmer: ប្រាសាទបក្សីចាំក្រុង) er et lite hindutempel i Angkor, Kambodsja, som er dedikert til Shiva. Tempelet, som en gang hadde en forgylt statue av denne guden, kan sees på venstre side når du kommer til Angkor Thom gjennom den sørlige porten. Det var dedikert til Yasovarman av hans sønn, kong Harsavarman. Tempelet ble ferdigstilt under Rajendravarman II (944-968).
Navnet Baksei Chamkrong betyr «Fuglen som gir ly under sine vinger» og kommer fra en legende. Kongen prøvde å flykte fra Angkor under en beleiring da en stor fugl landet og skjermet ham under sine vinger.
Dette tempelet er et av de første templene bygget av holdbare materialer som murstein og lateritt og har dekorasjoner i sandstein. Mye av stukkaturen på overflaten av templet har forsvunnet.
Vitalij Tsjurkin
Vitalij Ivanovitsj Tsjurkin (russisk: Виталий Иванович Чуркин; født 21. februar 1952 i Moskva, død 20. februar 2017 i New York ) var en sovjetisk, senere russisk diplomat. Han var Russlands FN-ambassadør fra 1. juni 2006 til sin død.
Tsjurkin var Russlands ambassadør til Belgia i perioden 1994–1998 og deretter til Canada fra 1998 til 2003. Fra 2003 til 2006 var han reisende ambassadør for det russiske utenriksdepartementet.
TP
TP eller Tp har flere betydninger:
Tresnutebiller
Tresnutebiller (Cryptorhynchinae) er en artsrik gruppe av snutebiller (Curculionidae) som lever på busker og trær. De er små, korte og høyr hvelvede, og kroppen er dekket av skjell i ulike farger, noen av disse er som oftest oppstående og hårlignende og gir billene et "bustete" utseende. Snuten er lang, men den holdes vanligvis bakoverbøyd slik at den ikke er synlig ovenfra. Navnet Cryptorhynchus betyr "skjult snute".