cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hans Scheike
Sommeren 1988 drev Scheike, som på den tiden levde sammen med tre kvinner, en «sommerleir» for unge jenter. Under påskuddet av å arrangere rideleir, ble tre unge jenter på 11, 11 og 13 år rekruttert til å tilbringe sommeren på en gård i Bergslagen. Det viste seg raskt at det ikke var en rideleir jentene var deltagere på, men et sted de ble utsatt for seksuelle overgrep. Saken fikk stor oppmerksomhet i Sverige og svensk tabloidpresse kalte Scheike og hans kvinner for sexsekten. Scheike ble dømt til 3 års fengsel for seksuelle overgrep mot mindreårige. Kvinnene ble dømt for medvirkning og mishandling og fikk opp til 18 måneders fengselsstraff.
Riksvei 862
Riksvei 862 gikk mellom Tromsø lufthavn og Breivika i Tromsø. Veiens lengde var 5,8 km.
Lorne Carr-Harris
Lorne Howland Carr-Harris (født 15. desember 1899 i Ontario i Canada, død 7. april 1981) var en britisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1924 i Chamonix.
Riksvei 862
Strekningen mellom Giæverbukta og Breivika er kjent som Tverrforbindelsen.
Veistrekningen ble beholdt som riksvei etter at resten av den tidligere riksvei 862 ble omklassifisert til fylkesvei den 1. januar 2010, se fylkesvei 862.
Høsten 2019 ble veien del av europavei 8.
Two Pints of Lager and a Packet of Crisps
Serien har markert seg for sin til tider ganske grove og upolerte humor. Samtidig er serien kjennetegnet ved en viss fremdrift, både i forhold til familie- og boforhold og i forhold til hovedpersonenes yrkeskarrierer – både på godt og vondt. På tross av hard medfart fra kritikerne er det så langt sendt seks sesonger, eller 55 episoder, inkludert en musikalsk spesial, som gikk utenfor det vante sendeskjemaet for serien, og en skrekkspesial.
I Norge har serien kun vært tilgjengelig for TV-seere med tilgang på BBC Prime.
Ørkenkobraer
Ørkenkobraer er en slekt av giftsnoker som lever i Midtøsten. Inntil 2007 ble alle ørkenkobraer regnet til arten Walterinnesia aegyptia, men de østlige populasjonene er nå skilt ut som Walterinnesia morgani.
De blir 90–120 cm lange, og voksne eksemplarer er svarte. W. morgani skiller seg ut ved at unge individer har røde tverrbånd, og ved at alle skjellene på undersiden av halen er todelt. Navnet «ørkenkobra» er litt misvisende, ettersom de ikke kan spile ut nakkeskjoldet på samme måte som egentlige kobraer.
Begge artene er nattaktive og forekommer hovedsakelig i ørken og halvørken. W. morgani er likevel også funnet i jordbruksområder, i Zagrosfjellene, og helt opp til 2000 meter over havet i Elburzfjellene. Denne arten ble også nylig funnet bare 100 kilometer fra Middelhavet i det sørøstlige Tyrkia. Utbredelse og levevis er lite kjent, og de blir ofte forvekslet med den harmløse bjelkesnoken Dolichophis jugularis.
Mikhail Alperin
Michail Jefimowitsch Alperin (født 7. november 1956 i Kamenets-Podolsk i Ukraina, død 11. mai 2018 i Oslo ) var en ukrainsk jazzmusiker (piano) og komponist. Han flyttet til Norge i 1993, og bodde der til sin død i 2018. Han er kjent fra en rekke plateinnspillinger, hovedsakelig på plateselskapet Jaro.
I 2001 ga den norske folkemusikeren Vegar Vårdal ut albumet Portrait i samarbeid med Alperin.
Karriere
Alperins far var professor og forfatter, og moren arbeidet i en musikkbarnehage. Hans bestefar var komponist og kantor i synagoge n i hjembyen. Mikhail Alperin begynte å spille piano som femåring, med moren som lærer. Han hadde sin oppvekst i Bessarabia, men flyttet hundre kilometer fra hjembyen da han var fjorten år gammel for å studere musikk. Derfra ble han kastet ut, fordi han ikke ville følge ledelsens pålegg om å studere militærfaglige eller kommunistiske emner i tillegg til musikkundervisningen. Han reiste derfor til Moldova, og gikk på musikkskole der. Han tok klassisk utdanning frem til 1976, da han etablerte sine først jazz-orkestre, blant annet den første moldovske kvartett (med Simon Shirman). Han flyttet til Moskva i 1983 og spilte blant annet i jazzrockbandet Arsenal. I 1990 etablerte han Moscow Art Trio sammen med Arkady Shilkloper (horn) og Sergei Starostin (sang). Alperins musikalske uttrykk bygget blant annet på folkemusikk.
Norge
Han besøkte Norge for første gang i forbindelse med Vossa Jazz i 1989. Han flyttet til Oslo i 1993, og ble professor ved Norges musikkhøgskole. Helge Lien og Morten Qvenild er blant studentene som fikk veiledning av Alperin.
Mjøsmuseet
Mjøsmuseet AS er regionmuseum for vestsida av Mjøsa, Gjøvik og Toten. Museet ble oppretta i 2006, da Toten økomuseum, Gjøvik historiske samlinger og Mjøssamlingene ble slått sammen. Museet har hovedkontor på Kapp Melkefabrikk. Direktør siden 2012 er Arne Julsrud Berg.
Museet har flere større anlegg, blant annet friluftsmuseene Eiktunet og Steinberg gård, Gjøvik gård, Mjøssamlingene på Minnesund, og deler av Kapp Melkefabrikk. De har også utstillingene Mjøsas Ark på Kapp Melkefabrikk og Gjøvik Glasværk 1807-1843 på Vitensenteret Innlandet. Museet har arkiv og dokumentasjonssenter på Kapp Melkefabrikk (for Toten) og på Eiktunet (For Gjøvik, Biri, Vardal og Snertingdal).
Opplandsarkivets sekretariat er lagt til museet, i tillegg til bygningsvernrådgiver.
Hæla i taket
Hæla i taket kan vise til
Bryting under Asialekene 1982
Bryting under Asialekene 1982. Bryting var en av flere sporter under de niende Asialekene som ble arrangert i New Delhi i India mellom 9. og 20. september 1982. Det var åttende gangen som bryting var på programmet under Asialekene. Det var ti vektklasser i fristil for menn. Japan ble beste nasjon med fire gullmedaljer foran Iran med tre.
Frithjof Skonnord
Frithjof Skonnord (født 2. april 1887, død 30. september 1971) var en norsk fotballspiller som spilte én for Norge (i 1908). Dette var Norges første landskamp noensinne, og Norge tapte 11-3 for Sverige. På klubbnivå representerte Skonnord Gjøvik/Lyn. Han var den eneste som kom fra et lag utenfor Oslo i denne første landskampen.
Skonnord avsluttet sin idrettskarriere allerede i 1912, da han og familien emigrerte til USA, pga. arbeidsløsheten i Norge. Han kom tilbake til Norge i 1919, men da hadde han pådratt seg en alvorlig astmasykdom.
Skonnord ble senere ligningssjef i Gjøvik kommune. Han ble fratatt stillingen i 1941 pga. at han nektet å melde seg inn i NS. Etter krigen fikk han tilbake stillingen.
Siret
Siret (latinsk: Hierasus, rumensk: Siret, ukrainsk: Серет, russisk: Сирет, ungarsk: Szeret) er en elv som renner gjennom Ukraina og Romania og er en av sideelvene til Donau fra venstre.
Geografi
Siret har sitt utspring i Karpatene i det nordlige Bukovina og renner gjennom den rumenske regionen Moldavia i sørøstlig retning før den munner ut i Donau ved Galați. Elven er 706 kilometer lang, hvorav 596 kilometer går gjennom Romania. Sirets nedslagsfelt på 44 835 m² er det tredje største blant Donaus sideelver.
Elvens navn
I antikken ble elven kalt Hierasus.
Byer og landsbyer
Langs Siret, fra kilden til munningen ligger følgende byer og landsbyer: Berehomet, Storozhynets, Siret, Grămești, Zvoriștea, Liteni, Pașcani, Stolniceni-Prăjescu, Roman, Bacău, Adjud, Mărășești, Galați.
Sideelver
Følgende elver er sideelver til Siret:
Venstre bredd: Bahna, Molnița, Bahna, Gârla Sirețel, Gârla Huțanilor, Vorona, Pleșu, Turbata, Pitrosul, Trestioara, Sirețel, Sodomeni, Stolniceni, Hărmănești, Pârâul Țigăncilor, Mihailei, Boca, Albuia, Vulpășești, Țiganca, Icușești, Glodeni, Râpaș, Pârâul Morii, Răcătău, Fulgeriș, Polocin, Lupa, Bârlad, Călmățui, Gerului, Mălina, Fălcoaia, Cătușa
Høyre bredd: Găvan, Negostina, Verehia, Baranca, Leahu, Hănțești, Grigorești, Sălăgeni, Suceava, Șomuzul Mic, Șomuzul Mare, Probota, Conțeasca, Ruja, Valea Părului, Podul Turcului, Tămășeni, Moldova, Valea Neagră, Turbata, Bistrița, Cleja, Răcăciuni, Orbeni, Botohan, Fântânele, Conțești, Trotuș, Valea Boului, Carecna, Zăbrăuți, Șușița, Gârla Morilor, Putna, Leica, Râmnicul Sărat, Buzău
Krim
Krim, eller Krym (Крим og Крым), er en halvøy i Svartehavet. Halvøya ligger rett sør for resten av den ukrainske kysten, og vest for den russiske regionen rundt Kuban. Den er omgitt av to hav, Azovhavet og Svartehavet, og har bare én naturlig landbro over til det øvrige fastlandet, Perekopeidet.
Politisk og administrativt tilhører halvøya de jure den ukrainske Autonome republikken Krim, med byen Sevastopol som har spesiell status. De facto har hele Krim, med Sevastopol, vært kontrollert av separatister og russiske militære siden slutten av februar 2014 og har status i Russland som en av landets republikker (Republikken Krim) og føderal by (Sevastopol).
I 1954 ble Krim overført fra den russiske sovjetrepublikk til den ukrainske sovjetrepublikk. I 1991 ble Krim en del av den selvstendige staten Ukraina, som ble opprettet etter Sovjetunionens oppløsning i 1991. I 2014 invaderte russiske styrker Krim. Området ble deretter ulovlig annektert av Den russiske føderasjon etter en omstridt folkeavstemning 16. mars 2014 der det fremlagte resultatet viste flertall for at Krim skulle forlate Ukraina og bli en del av Russland. De fleste andre land i verden anerkjenner ikke Krim som del av Russland.
Etymologi
Navnet på halvøya kommer fra krimtatarisk Qırım, «åsen min», navnet på den gamle hovedstaden øst på halvøya, Staryj Krym («Gamle Krim»). Antikkens grekere kalte Krim «Tauris» (senere Taurica, Ταυρική på Gammelgresk), etter innbyggerne, tauri. Den greske historikeren Herodot forklarte navnet ved at Herakles skal ha pløyd landet ved hjelp av en stor okse («Taurus»). Herodot viser også til et nærliggende område kalt Cremni («Klippene»), som også kan vise til Krim-halvøya, som er kjent for sine klipper på en ellers en flat nordlig kyst ved Svartehavet.
Geografi og klima
Krim er en 26,000 km² stor halvøy som ligger nord i Svartehavet, og eneste landforbindelse er over Perekopeidet i nord. Mot øst strekker den lange Kertsjhalvøya seg mot Kertsjstredet, som skiller Asovhavet fra Svartehavet.
Landskapet i nord består av stepper, og i sør hever Krimfjellene seg opp til 1,545 moh. som beskytter kysten mot nordlige vinder og har rikelig nedbør og frodig skog. Klimaet er mildt i sør og vegetasjonen subtropisk med dyrking av oliven, morbær og sypresser.
I Jalta er middeltemperatur i de kaldeste månedene januar og februar 3,5 ℃, i de varmeste månedene juli og august 24 ℃.
Byen Sevastopol har om lag 510,000 innbyggere (2020), og tilhører ikke den omkringliggende autonome republikken Krim, men utgjør en egen provins. Den er direkte underlagt myndighetene i Kiev. Etter Russlands annektering har Sevastopol fått en autonom bystatus i Den russiske føderasjon. Sevastopol er også en populær turistby.
Demografi
I 2014 hadde Krim rundt 2,3 millioner innbyggere inklusive Sevastopols 395,000 beboere. Ifølge folketellingen i 2001 hadde Krim oblast 2,024 millioner og byen Sevastopol 377,000 innbyggere. Ifølge folketellingen i 2001 var 58 % etniske russere, 24 % ukrainere og 12 % krimtatarer.
Andre minoriteter er krimtyskere, romfolk, bulgarere, polakker, aserbajdsjanere, koreanere, grekere, krimitalienere. Den siste gruppen består av rundt 300 mennesker, hovedsakelig i Kertsj. Antallet Krimtyskere var 45,000 i 1941. I 1944 ble 70,000 grekere og 14,000 bulgarere deportert fra Krim og til Sentral-Asia og Sibir av de sovjetiske myndighetene, sammen med 200,000 Krim-tararer og andre nasjonaliteter.
De største byene er Simferopol (ukr. Сімферополь, tat. Aqmescit , russ. Симферополь ) og Sevastopol (ukr. og russ. Севастополь, tat. Aqyar, base både for den ukrainske og russiske Svartehavsflåten — Чорноморський флот / Чёрноморский флот).
Antikken
Krims store arealer med dyrket mark var viktig og gjorde Krim attraktivt for andre, slik det fungerte som et europeisk «kornkammer».
Krim har derfor vært en viktig del av europeisk historie siden antikken og har skiftet eier flere ganger, fra å være gresk koloni til romersk og bysantinsk og senere underlagt den italienske bystaten Genova. Grekerne kom allerede på 600-tallet f.Kr. og anla flere bykolonier. Den greske statsdannelsen Det bosporanske rike besto her fra 400-tallet til det kom i avhengighet av kong Mitridates VI av Pontos rundt 110 f.Kr. og av romerne i 63 f.Kr..
I folkevandringstiden ble Krim invadert av både gotere og khazarer, mens sørkysten var under kontroll av Det bysantinske rike.
Krim-khanatet
Senere ble noen av byene kontrollert av Republikken Genova, før en tyrkisk folkegruppe, senere kjent som krimtatarene invaderte området på 1200-tallet, og dannet Krim-khanatet i det indre av Krim i 1441 med hovedstad i Bakhtsjysaraj.
Tatarene stoppet Genovas forsøk på å skaffe seg herredømme i 1475 ved hjelp av Det osmanske rike og ble etter dette en vasallstat mot å få frigitt khanen Meñli I Giray som hadde blitt tatt til fange av osmanene. Khanatet hadde imidlertid en ganske utstrakt grad av selvstyre under osmanene, mens osmanene kontrollerte sørkysten.
Under russisk styre
Krim kom under russisk styre under Katarina den store, da fyrst Grigorij Potemkin erobret området under den russisk-tyrkiske krig i 1768–1774 Området ble da en del av Det russiske keiserrike gjennom Küçük Kaynarca-traktaten og det siste tatarske khanatet, Krim-khanatet, ble knust. Fra 1783 av fant det sted en systematisk innvandring av russere, ukrainere og tyskere på Krim med den hensikt å svekke krimtatarernes stilling i området.
Krim-krigen
Krigen startet som den tiende russisk-tyrkiske krig, men den økende russiske innflytelsen på Balkan, og Russlands ønske om tilgang til Middelhavet via Dardanellene på bekostning av det vaklende osmanske riket, førte til at de allierte grep inn i konflikten. Også religiøse motiver spilte inn. Tsar Nikolaj I av Russland mente at den ortodokse kirke var blitt ydmyket da osmanene hadde gitt den katolske kirke adgang til Det hellige land.
Kamphandlingene var preget av nyvinninger innen våpenteknologi og nye hjelpemidler for hæren, blant annet telegraf og jernbane. Som den første moderne stillingskrigen hadde Krimkrigen svært høye tapstall, men de fleste tapene kom som følge av epidemier (kolera, dysenteri og «krimsjuke», en form for influensa), kulde og feilaktig sårbehandling. Den elendige pasientbehandlingen ble åpenbar for samtiden, og erfaringene under Krimkrigen førte til en reform av det britiske militære sanitetsvesenet. Sentral i dette arbeidet var Florence Nightingale, som i sterk grad bidro til å utvikle den moderne sykepleien.
Byen Sevastopol ble nesten totalt ødelagt under beleiringen av byen i løpet av Krimkrigen, herunder slaget ved Balaklava i oktober 1854.
Krigens mest intense fase var over etter at franske styrker erobret Fort Malakov ved Sevastopol 8. september 1855. I fredstraktaten som ble underskrevet ved Paris-kongressen 30. mars 1856, måtte Russland som tapende part godta tunge betingelser, men de ble ikke varige. De fleste territorier begge parter hadde okkupert, ble tilbakeført til sine opprinnelig overherredømmer.
Den russiske borgerkrigen
Området var også krigsskueplass under den russiske borgerkrigen, hvor kontrollen over halvøya vekslet flere ganger mellom Den røde armé og Den hvite armé. Halvøya var general Pjotr Wrangels siste skanse mot bolsjevikene ledet av Nestor Makhno i 1920.
Andre verdenskrig
Krim ble for alvor dratt inn i krigen mot slutten av september 1941 da Wehrmachts Armégruppe Sør under ledelse av general Erich von Mansteins nådde fram til Krim. 24. september gikk de tyske styrkene inn på halvøya over Perekopeidet, den smale landtungen som forbinder Krim med fastlandet. Etter fem dager hadde tyskerne sikret forbindelsen og et brohode på halvøya. 18. oktober rykket de videre og etter ti dager med bitre kamper falt den sovjetiske motstanden sammen, og tyskerne kunne rykke fram mot Sevastopol. 16. november hadde de tyske styrkene inntatt hele halvøya bortsett fra Sevastopol og byens nærmeste omgivelser.
I begynnelsen av desember gikk Den røde armé til motoffensiv, med et amfibieangrep over Kertsjsundet 30. desember. Kertsj ble gjenerobret, men i januar var Kertsj igjen på tyske hender. Tyskerne innledet da en beleiring av Sevastopol og satte byen under kraftig bombardement, blant annet ved bruk av jernbanekanoner. De sovjetiske styrkene holdt stand helt fram til 4. juli 1942 da de gjenværende sovjetiske styrkene kapitulerte, etter at en del hadde blitt evakuert sjøveien. Sevastopol var okkupert av tyskerne til 1944.
Deportasjoner
I 1944 – under Josef Stalin – ble krimtatarene deportert fra Krim til Sibir og Sentral-Asia, de fleste til Usbekistan. Fra 1988 fikk de som følge av Perestrojka lov til å flytte tilbake. I 2008 bodde det over 240,000 krimtatarer på Krim. Opp gjennom de seneste århundrer har Krim vært befolket av flere ulike etniske grupper. Krimtyskerne ble deportert til Sibir i august 1941 med den øvrige etniske tyske befolkningen i Sovjetunionen som følge av den tyske invasjonen av Sovjetunionen i juni samme år. På dette tidspunktet bodde det rundt 60,000 personer av tysk herkomst på Krim. Også disse fikk lov til å vende tilbake etter Perestrojka.
Fra den russiske til den ukrainske sovjetrepublikk
19. februar 1954 vedtok det øverste sovjet å overføre Krim oblast fra den russiske sovjetrepublikk til den ukrainske sovjetrepublikk.
Sevastopol og nærmeste omegn, som inkluderer både den russiske og ukrainske flåtebasene er et eget administrativt område og ikke en del av det selvstyrte området Den autonome republikk Krim.
Ukrainas selvstendighet, Krims autonomi
I folkeavstemningen over Ukrainas selvstendighet i 1991 gikk 54 prosent av velgerne på Krim inn for at Ukraina skulle være selvstendig.
Krims parlament vedtok 6. mai 1992 en uavhengighetserklæring (med en presisering at Krim fortsatt skulle være del av Ukraina). De ukrainske politikeren i Kyiv truet med krig for å hindre at Krim løsrev seg. Politikerne på Krim satte deretter uavhengighetskravet på pause. Jurij Mesjkov ble valgt til president for Krim i 1994 og gjorde små markering som stille klokker etter Moskvas tidssone (ikke Kyivs). Mesjkov ble i september 1994 uenig med sine tidligere støttespillere i Krim-parlamentet som ville begrense presidentens fullmakter. Under den tilspissede konflikten som oppsto havnet Mesjkov syk av kolera på sykehus og uavhengigshetarbeidet stanset opp. Inntil den første Tsjestjenia-krigen i desember 1994 støttet Russland separatistene på Krim. Ukrainas sentralmyndighet opphevet Krims gunnlov og avskaffet presidentembetet i mars 1995.
Russlands anneksjon i 2014
Det kom til uroligheter og en spent situasjon i mars 2014 da russiske styrker invaderte halvøya. Russland-lojale soldater og russiske styrker overtok flere sentrale funksjoner på halvøya. Bakgrunnen var de politiske omveltningene i Ukraina. I 2014 ble Krim annektert av Den russiske føderasjon etter en lokal avstemning 16. mars som gikk inn for at Krim skulle forlate Ukraina og bli en del av Den russiske føderasjon. De fleste andre land i verden anerkjenner verken avstemningen eller at Krim er en del av Russland. Russlands annektering anses som et brudd på folkeretten
Kertsjbroen
I mai 2018 åpnet president Putin en nybygget veibro, Kertsjbroen, fra Russland til Krim, over Kertsjstredet. Krim hadde tidligere ingen direkte veiforbindelse til Russland, halvøya er over land bare forbundet med Ukraina.
Politikk og administrasjon
Politisk og administrativt er halvøya delt mellom Den autonome republikken Krim (Автономна Республіка Крим – Avtonomna Respublika Krym, krimtatarisk: Qırım Muhtar Cumhuriyeti, russisk: Автономная Республика Крым – Avtonomnaja Respublika Krym) og Sevastopol.
Statsminister i Den autonome republikken Krim er fra 27. februar 2014 Sergej Aksjonov. Aksjonov ble valgt av republikkens parlament etter at den sittende regjering var avsatt. Den avsatte regjering var på det aktuelle tidspunkt innesperret i regjeringskontorene.
11. mars 2014 erklærte parlamentet i Den autonome republikken Krim selvstendighet fra Ukraina.
Næringsliv
På steppen nord for Krimfjellene dyrkes det hvete og bomull og langs kysten i sør dyrkes det frukt, vindruer og tobakk. Det er derfor en omfattende vinproduksjon langs sørkysten. Ved kysten drives også fiske.
Industriproduksjonen er hovedsakelig foredling av jordbruksvarer, mens det ved Kertsj også er tungindustri hvor det utvinnes jernmalm og olje på Kertsjhalvøya. I lagunesjøen Syvasj i nordøst utvinnes det salt.
Turismen er en viktig næringsvei og på sørkysten finnes en rekke bade- og kursteder, blant annet i Jalta og Feodosija. På Krim arrangeres årlig dance-musikk-festivalen Kazantip.
Torinos metro
Metropolitana Torino er tunnelbanen i Torino i Italia. Togene er førerløse og baserer seg på den samme teknologien som Københavns metro. Den ble bygget i forbindelse med Vinter-OL 2006, og ble klar til drift innen lekene startet.
Det er foreløpig bygget kun én linje, som begynner ved jernbanestasjonen Porta Nuova, går via sentrum og jernbanestasjonen Porta Susa og ender vest i byen.
Åsvang
Ås var det norrøne navnet for «gud». Flertallsformen er «æser». Æsene var udødelige, men skulle en gang gå under i Ragnarok. «Vang» betyr gressgrodd voll, gjerne om møtestedet utenfor hovet, senere kirken.
Torinos metro
Byggingen ble offisielt igangsatt den 19. desember 2000. I løpet av 2000 ble man også enig om at prosjektet skulle utvides, slik at det skal bygges en 4,5 kilometer lang linje sørover fra Porta Nuova. Senere ble det også bestemt at banen skulle utvides enda lengre vestover. De første delene av disse to prosjektene ble ferdig i 2007 og 2011 og har økt antallet stasjoner til 21, når de siste delene av disse prosjektene blir ferdig vil det komme ytterligere fire nye stasjoner.
Åsvang
Åsvang skole ligger her. Strinda historielag har skrevet flere artikler om Åsvang skole i årboken Strinda den gang da 2004.
Torinos metro
Byggingen av en linje 2 ble vedtatt i 2017, den vil få 26 stasjoner og vil gå fra Mirafiori Sud district til Barriera di Milano, med overgang til linje 1 på Porta Nuova stasjon.
Capiz
Capiz er en filippinsk provins i landsdelen Visayas. Den ligger i regionen Western Visayas og på øya Panay. Provinshovedstaden er Roxas City. Mot nord ligger Sibuyanhavet, og de nærmeste øyene tilhører provinsene Romblon eller Masbate. I sør og øst er provinsen Iloilo, i vest Antique og i nordvest Aklan.
Lazybones
«Lazybones» er en amerikansk Tin Pan Alley-sang med melodi av Hoagy Carmichael og tekst av Johnny Mercer. Den ble skrevet i 1933. Større hitversjoner fra den tiden sangen ble introdusert innbefattet de med Ted Lewis samt Mildred Bailey. Jonathan Kings versjon fra 1971 ble spilt på amerikanske soft rock-radiostasjoner og lå på Billboard Easy Listening-listen.
Den tyske demokratiske republikks historie
Den tyske demokratiske republikk, DDR, eksisterte fra 1949 til 1990. Den bestod av de områdene som i dag er Mecklenburg-Vorpommern, Brandenburg, Berlin (unntatt Vest-Berlin), Sachsen, Sachsen-Anhalt og Thüringen i staten Tyskland.
Lazybones
Bakgrunn
Ifølge et intervju med Hoagy Carmichael kom Mercer til hans leilighet i New York City en dag og så Hoagy ta seg en lur på sin sofa.
Den tyske demokratiske republikks historie
Potsdamkonferansen
Potsdamkonferansen i juli/august 1945 anerkjente offisielt okkupasjonssonen og bekreftet jurisdiksjonen den sovjetiske militæradministrasjonen i Tyskland (på tysk: SMAD) hadde fra elvene Oder og Neisse til demarkasjonslinjen. Den sovjetiske okkupasjonssonen besto av de tidligere områdene Brandenburg, Mecklenburg-Vorpommern, Sachsen, Sachsen-Anhalt og Thüringen. Byen Berlin ble satt under kontroll av de fire maktene. Det tyske territoriet øst for Oder-Neisse-linjen, lik i størrelse med SBZ, ble gitt til Polen og Sovjetunionen for defacto anneksjon. Millioner av tyskere som fortsatt levde i disse områdene ble over en periode over flere år uvisst og erstattet med polske og sovjetiske settlere. Anslag over dødsofre som resultat av fordrivelsen går fra hundretusener til flere millioner. I DDR ble eufemismen «forflytning» offisielt brukt for å beskrive hendelsene for å tone ned fiendtlighet mot samarbeidspartneren og Warszawapaktenlandet Polen.
De sosiale effektene av voldtekt
Norman Naimark skriver i "The Russians in Germany: A History of the Soviet Zone of Occupation, 1945-1949." at selv om det nøyaktige antall kvinner og piker som ble voldtatt av soldater fra den sovjetiske hær i månedene før og årene etter kapitulasjonen aldri vil bli kjent, er det sannsynlig at det dreier seg om hundretusenvis og kanskje så mange som de to millionene som Barbara Johr kommer frem til i «Befreier und Befreite». Mange av disse ofrene ble voldtatt flere ganger. Naimark slår fast at ikke bare kom hvert offer til å bære med et trauma for resten av livet, det skapte også et traume i den østtyske nasjon. Naimark konkluderer:«Den sosiale psykologi hos kvinner og menn i den sovjetiske okkupasjonssonen var preget av forbrytelsen voldtekt fra de første dager av okkupasjonen, gjennom grunnleggelsen av DDR høsten 1949 inntil-kan man hevde-i dag.»"
Erstatninger
Hver okkupasjonsmakt tok kontroll i hver sin sone fra juni 1945. Maktene fulgte opprinnelig en felles tysk politikk og fokusert på denazifisering og demilitarisering for å forberede en restaurasjon av en demokratisk tysk nasjonstat. Etterhvert, imidlertid, gled de vestlige sonene og den sovjetiske fra hverandre økonomisk, ikke minst fordi sovjeterne i langt større grad beslagla tysk industri som en form for krigserstatning. Erstatning ble offisielt erklært som et felles mål av de allierte fra 2. august 1945. Man så da bort i fra det som så langt allerede var beslaglagt. I henhold til data fra sovjetiske UD organiserte sovjetiske tropper særlige trofeebattaljoner som fjernet 1,28 millioner tonn av materiale og 3,6 millioner tonn utstyr (store kvanta jordbruksprodukter er her ikke tatt med).
Ingen enighet om erstatninger kunne oppnås på Potsdamkonferansen, men i desember 1947 ble det klart at vestlige regjeringer var uvillige til å gå med på det sovjetiske kravet om 10 milliarder dollar i erstatning, et krav sovjeterne satte i perspektiv ved å beregne den totale skaden krigen hadde kostet til 128 milliarder dollar. (I kontrast til dette beregner tyskerne at det totale tap av tysk eiendom på grunn av de flyttinger av grenser russerne utførte og fordrivelsen av tyskere har kostet 355,3 milliarder DM. Som resultat av dette søkte den sovjetiske okkupasjonsmakten å presse ut 10 milliarder dollar fra sin sone i tillegg til trofeefjerningen; Naimark antok i 1995 at ved begynnelsen av 1950-tallet hadde 10 milliarder dollar blitt overført i form av varer, inkludert 17 000 fabrikker i 1945 og 1946, noe som utgjorde en tredjedel av den produktive kapital i den sovjetiske okkupasjonssonen.
I de vestlige sonene fortsatte nedmonteringen og ødeleggelsen av tysk industri inntil 1951 i henhold til den flere ganger modifiserte «Tysk Industrinivå-avtalen» som var inngått i forbindelse med Potsdamkonferansen. I denne avtalen ble Tyskland sett på som en enhet som skulle forandres til en nasjon med «jordbruks- og lett industriøkonomi». Fra slutten av 1948 hadde USA nedmontert eller ødelagt alle krigsrelaterte produksjonsenheter i sin okkupasjonssone. I henhold til avtalene med Sovjetunionen ble sendinger av nedmonterte industriinstallasjoner fraktet østover fra 31. mars 1946. Avtalen slo fast at Sovjet til gjengjeld skulle sende råmaterialer som mat og tømmer til de vestlige sonene. Siden dette ikke ble gjort stanset USA sendingene sine. Denne hendelsen ble senere brukt i kald krig-propagandaen, selv om det ble klart at hovedgrunnene til at sendingene ble stanset ikke var å finne i Sovjets oppførsel men heller i fransk stahet. Eksempler på materiale mottatt av Sovjet var utstyr fra Kugle-Fischer kulelagerfabrikk ved Schweinfurt, den underjordiske Daimler-Benz flymotorfabrikken ved Obrigheim, Deschimag verftet ved Bremen-Weser og Gendorf-kraftverket.
Militær industri, industri eid av staten, av nazister og krigsforbrytere ble konfiskert av sovjetiske okkupasjonsmyndigheter. Disse utgjorde rundt 60 prosent av total industriproduksjon i den sovjetiske okkupasjonssonen. Mesteparten av tungindustrien, som utgjorde 20 prosent av den totale produksjon, ble konfiskert av Sovjet som erstatning og sovjetiske aksjeselskaper ble dannet. De gjenværende konfiskerte industrieiendommene ble nasjonalisert, noe som lot det være igjen ca 40 prosent av den totale industrielle produksjon i private hender.
Reformer i jordbruket
Jordbruksreformen ("Bodenreform") innebar ekspropriasjon av alt land som hadde tilhørt nazister og krigsforbrytere og begrenset privat eierskap til en 1 km².. Rundt 500 junkereiendommer ble omgjort til kollektivbruk (Tysk: Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft -LPG-) og mer enn 30,000 km² ble utdelt blant 500 000 landarbeidere, småbønder og flyktninger. Det ble også satt opp statlige gårder som ble kalt Volkseigenes Gut (Statseid eiendom).
Politiske spenninger
Voksende økonomiske forskjeller kombinert med økende politisk spenning mellom USA og Sovjetunionen (som etterhvert ville utvikle seg til den kalde krigen) manifesterte i avslaget fra SMAD i 1947 angående USAs tilbud om å få hjelp via Marshallplanen. I mars 1948 møttes representanter fra USA, Storbritannia og Frankrike i London og ble enige om å forene de vestlige okkupasjonssonene og etablere en vesttysk stat. Sovjetunionen svarte ved å trekke seg fra det allierte kontrollrådet og forberedte seg på å opprette en østtysk stat. Delingen av Tyskland ble gjort klarere ved valutareformen av 20. juni 1948 som var begrenset til den vestlige sonen. Tre dager senere ble en egen valuta introdusert i den sovjetiske sonen. Introduksjonen av den vestlige Deutsche Mark i de vestlige sektorene i Berlin mot den sovjetiske øverstkommanderendes vilje, ledet Sovjetunionen til å starte Berlinblokaden i et forsøk på å få kontroll over hele Berlin. De vestlig allierte besluttet å forsyne Vest-Berlin via en luftbro. Dette pågikk i elleve måneder inntil Sovjetunionen hevet blokaden 12. mai 1949.
Politisk utvikling
Et dekret fra SMAD 10. juni gav tillatelse for dannelsen av antifascistiske demokratiske politiske partier i SBZ: valg til nye statsorganer skulle være i oktober 1946. En demokratisk-antifascistisk koalisjon, som inkluderte KPD, SPD, det nye østtyske CDU og LDPD, ble dannet i juli 1945. KPD med 600 000 medlemmer, ledet av Wilhelm Pieck og SPD med 680 000 medlemmer, ledet av Otto Grotewohl ble sammenslått i april 1946 og ble til SED. I valget i oktober 1946 fikk SED rundt 50 prosent av stemmene i hver stat i SBZ. I Berlin, som fortsatt var udelt, hadde SPD motsatt seg sammenslåingen og førte en valgkamp på egen hånd. De oppnådde der 48,7 prosent av stemmene og sikret slik en stor valgseier der SED kun fikk 19,8 prosent og således kom på tredjeplass i oppslutning, slått både av SPD og CDU.
Da det ble klart at en vesttysk regjering ville bli etablert ble det organisert et «valg» til en Folkekongress holdt i SBZ i mai 1949. Men i stedet for å kunne velge mellom kandidater kunne de som stemte kunne si ja eller nei til en allerede ferdig oppstilt liste. Disse enhetslistene bestod av representanter fra alle partier såvel som masseorganisasjoner kontrollert av SED. To andre partier, Bøndenes Demokratiske Parti (DBP) og Nasjonal-demokratisk Parti (NDPD), dannet for å få stemmer fra bønder og tidligere nazister, fikk også tillatelse til å være med. Ved å sikre at kommunistene hadde flertall blant representanter på enhetslistene bestemte SED på forhånd sammensetningen av Folkekongressen. I henhold til offisielle resultater hadde to tredjedeler av velgerne godkjent enhetslisten. I etterfølgende valg ble som regel en 99 prosents oppslutning resultatet.
SED organiserte seg selv setter det sovjetisk-inspirerte idealet «Et parti av en ny type». For å oppnå dette ble Walter Ulbricht generalsekretær og det ble grunnlagt et politbyrå, et sekretariat og en sentralkomite. SED bekjente seg til marxismen-leninismen og den internasjonale klassekamp.
Mange tidligere medlemmer av SPD og noen kommunistiske talsmenn for en sosialdemokratisk vei til sosialisme ble utvist fra SED.
Middelklassepartiene CDU og LDPD ble svekket av opprettelsen av de to nye partiene NDPD og DBP. SED sørget for at det selv var overrepresentert i masseorganisasjoner og kanskje viktigst; i fagorganisasjonen FDGB.
Partisystemet var laget for å tillate at tidligere NSDAP-tilhengere som tidligere hadde gått med i Den Nasjonale Front (en organisasjon laget av emigranter og tyskere i sovjetisk krigsfangenskap under den annen verdenskrig) nå kunne gå inn igjen i politikken. Politisk denazisfisering i SBZ var således behandlet mer gjennomsiktig enn i de vestlige sonene der emnet snart ble nedprioritert i forhold til hva som var praktisk.
I november 1948 tok Den tyske økonomiske kommisjon (Deutsche Wirtschaftskomission—DWK) administrativ ledelse. Fem uker etter at Forbundsrepublikken Tyskland var erklært opprettet dannet DWK 7. oktober 1949 en provisorisk regjering og erklærte at DDR var opprettet. Wilhelm Pieck, partileder fra KPD, ble valgt til landets første president. 9. oktober 1949 la Sovjetunionen ned sitt hovedkvarter i Øst-Berlin og overgav deretter militær myndighet til den nye tyske staten.
SED som ledende parti
SEDs tredje partikongress foregikk i juli 1950 og la vekt på industriell fremgang. Den industrielle sektoren som sysselsatte 40 prosent av den arbeidene befolkningen ble nasjonalisert, noe som førte til dannelsen av såkalte Folkeeide Bedrifter (Tysk:Volkseigener Betrieb-VEB). Disse foretakene inkorporerte 75 prosent av den industrielle sektor. Den første femårsplanen (1951–1955) introduserte sentralisert statlig planlegging; den vektla høye produksjonskvoter for tungindustrien og økt arbeidsproduktivitet.Presset planen skapte førte til en økt utvandring av østtyske borgere til Vest-Tyskland.
Den andre partikonferansen (mindre viktig enn partikongressen) samlet seg 9. – 12- juli 1952. 1565 delegater, 494 gjestedelegater og over 2500 gjester fra DDR og mange andre land deltok. Under konferansen ble en ny økonomisk politikk annonsert; «Den Planlagte Konstruksjon av Sosialisme». Planen medførte å styrke den statseide sektoren av økonomien og ytterligere fremme den enhetlige sosialistiske planleggingens prinsipper og å bruke sosialismens teorier om økonomi systematisk.
En lov vedtatt av Volkskammer i 1950 slo fast at myndighetsalderen ble senket fra 21 til 18. Kirkene, som ble forsikret om at de hadde religiøs frihet, ble i realiteten utsatt for stort press. For å svare på dette plasserte Cardinal von Preysing, Biskop av Berlin, SED under episkopalt bann. Det var også andre indikasjoner på opposisjon, også innenfra regjeringen. Høsten 1950 ble flere prominente medlemmer av SED ekskludert og arrestert for "sabotasje" og for å "mangle tiltro på Sovjetunionen". Bland dem var visejustisminister Helmut Brandt, Volkskammers visepresident Joseph Rambo, assistent for Gerhard Eisler; Bruno Foldhammer og redaktøren Lex Ende. På slutten av 1954 ble det laget et utkast for en ny familielov med henblikk på å ytterligere motarbeide foreldres kontroll med barn.
I 1951 lå tallene for de som hver måned drog fra landet mellom 11 500 og 17 000. I 1953 var gjennomsnittet på menn, kvinner og barn som drog hver måned på 37 000.
17. juni 1953
Stalin døde i mars 1953. I juni annonserte SED (med håp om at arbeiderne skulle oppnå en høyere levestandard, en «Ny Kurs» som erstattet den «Planlagte Konstruksjonen av Sosialismen». «Den Nye Kurs» i DDR var basert på den økonomiske politikken somvar initiert av Georgij Malenkov i Sovjetunionen. Hans politikk, som hadde forbedring i levestandard som siktemål, vektla et skifte mot investeringer i lettindustri og handel og et større tilbud i forbruksvarer. SED satte i gang et program for å lette den vanskelig økonomiske situasjonen i tillegg til å skifte fokus fra tungindustri til forbruksvareproduksjon. Dette førte til en reduksjon av produksjonskvoter og skatter.
Mens den «Nye Kurs» økte forbruksvarene var det fortsatt høye produksjonskvoter. Da arbeidskvotene ble hevet i 1953 førte det til oppstanden i juni samme år. Streiker og demonstrasjoner fant sted i de største industrielle sentrene. Arbeiderne krevde økonomiske reformer. Volkspolizei og den sovjetiske armee slo ned oppstanden der omtrent hundre mennesker ble drept.
Økende uavhengighet
Selv om sovjetiske styrker ville forbli i landet skulle de etter avtalen ikke blande seg inn i DDRs indre sosiale og politiske anliggender. De to regjeringene skulle styrke de økonomiske, vitenskapelig-tekniske og kulturelle forbindelser mellom dem og skulle rådføre seg med hverandre i spørsmål som angikk dem.
I 1956 ble NVA opprettet og DDR ble medlem av Warszawapakten.
Gunnar Torgeirson Rysstad
Gunnar Torgeirson Rysstad eller Gunnar Tarjeison Rysstad (født 27. mai 1867, død 23. juni 1928) var en dikter, målmann og stortingsmann fra Straume i tidligere Hylestad kommune i Setesdal. Sammen med Torgeir Bjørnaraa og Lars Liestøl ga han ut det radikale bondebladet Sæbyggjen.
Liv og virke
Gunnar Torgeirson Rysstad var sønn av Tarjei Gunnarsson Rysstad og konen Targjerd Niklosdatter Straume. Han vokste opp på gården Straume. Gunnar Torgeirson Rysstad var eldst i søskenflokken. Flere av hans søsken døde av tuberkulose. På amtsskolen i Valle hadde han Jørgen Løvland som lærer. Løvland ga Rysstad gratis opplæring i gammelnorsk og engelsk. Senere var han på folkehøgskolen Vonheim i Gausdal drevet av Christopher Brun.
I årene mellom 1893 og 1925 satt Gunnar i herredsstyret i Valle og Hylestad. Han var den første ordfører i Hylestad kommune fra 1915–1916 og var senere også ordfører 1923–1925. I 1903 ble valgt inn på Stortinget som representant for Nedenes amt. Han Gunnar T. Rysstad representerte Høyre på Stortinget 1904–1906. Han ble tildelt 7. juni-medaljen.
Dikter
Han gav ut flere diktsamlinger, det mest kjente diktet med navn «Eimhesten», skrev han til åpningen av Setesdalsbanen i 1895, der det ble framført som en kantate. Rysstad skrev også en nynorsk gjendiktning av «Deilig er jorden», som ble publisert i Syn og Segn i 1900 og siden kom med i Nynorsk Salmebok som «Fager er jordi».
Hans Skarphagen
Hans Skarphagen (født 8. september 1888 i Larvik som Hans Hansen, død 10. februar 1971 i Bærum) var en norsk ingeniør, professor og minister i Vidkun Quislings andre regjering fra februar 1944 og inntil frigjøringen 8. mai 1945. I 1946 ble han dømt til 20 års tvangsarbeid.
Bakgrunn
Hans Hansen (Skarphagen) var utdannet fra mekanisk linje ved den daværende Skiensfjordens tekniske fagskole i Porsgrunn 1905-1907 (i dag en del av Høgskolen i Telemark). Deretter, til 1911, arbeidet har som verksmester ved Drammens Armaturfabrikk. Takket være et bedriftstipendium reiste han til Karlsruhe og fullførte gymnaset i samme år, deretter studerte han elektroteknikk ved den tekniske høyskolen i Karlsruhe, hvor han tok diplomeksamen i 1916.
I 1917 giftet han seg med tyske Martha Hess i Karlsruhe. Ekteskapet ble oppløst i 1938, etter at Martha hadde flyttet tilbake til Tyskland i desember 1937.
I Norge før krigen
Da han kom tilbake til Norge arbeidet har først som overingeniør ved A/S Watt i Oslo fra 1916 til 1921, og deretter ved Vardal kommunale elektrisitetsverk som driftsbestyrer, før han i 1926 reiste til Irland for å arbeide som kontroll- og senioringeniør med utbyggingen og regulering av Shannonelven Shannon Power Development, for den tyske firmaet Siemens-Schuckert Werke og den irske regjering. Da han kom tilbake til Norge i 1930, ble han ansatt ved Elektrisk Bureau som overingeniør og bosatte seg på Høvik, Mellomveien 6.
I 1936 ble han professor i maskinteknisk fabrikkdrift og verktøymaskiner ved Norges tekniske høyskole.
Ektefellen Martha Hess meldte både seg selv og ektemannen sin inn i Nasjonal Samling i 1933, men han var ikke politisk aktiv før i 1940.
Under andre verdenskrig
Under den tyske okkupasjonen hadde Skarphagen en rekke sentrale verv. Han var ekspedisjonssjef i Kirke- og undervisningsdepartementet fra februar til juli 1941 og han var såkalt kommissarisk leder for NRK fra 1. juli 1942 til sommeren 1944.
Hans Skarphagen var utpreget tyskvennlig, og gikk langt i å ville gi tyske interesser konsesjon til norsk vannkraft. Dette spørsmålet vakte strid innen Quislings regjering, og denne endte med at arbeidsminister Tormod Hustad ble presset ut og erstattet av Skarphagen i februar 1944. Departementet ble samtidig omdøpt til Trafikkdepartementet.
Skarphagen hørte til den pangermanske fløyen rundt Jonas Lie og Sverre Riisnæs og var som disse også medlem av Germanske-SS Norge.
Astrofotografi
Astrofotografi, populært kalt astrofoto, er fotografering av astronomiske objekter. Den karakteriseres av at man for det meste benytter svært kraftig forstørring samt at objektene man fotograferer er svært lyssvake. Normalt benyttes et teleskop med et spesielt feste for kameraet montert på okularets plass. Kombinasjonen lyssvake motiv og sterk forstørrelse gjør at lange lukketider må benyttes; så lange lukketider at jordens rotasjon blir merkbar. Man benytter derfor spesielle motordrevne stativ som vrir kameraet/teleksopet i takt med jordens rotasjon og følger på den måten de fotograferte stjernenes skinnbare bevegelse.
Hvordan det fungerer
Med dagens digitale systemkamera er det forholdsvis enkelt å selv ta bilder av universet. Det eneste som trengs er et stødig stativ og et kamera med mulighet for å manuelt justere lukketiden. Ettersom jorden roterer rundt sin egen akse kommer såkalte stjernespor til å oppstå ved lengre eksponeringer. For å motvirke jordens rotasjon benyttes et motordrevent stativ som vrir kameraet i samme takt som jorden roterer. På den måten kan lange eksponeringer tas. Jo lengre eksponeringer jo lyssvakere objekt kan fotograferes.
Det første fotografiet av et himmellegeme (månen) ble tatt i 1840, men det var ikke før sent på 1800-tallet at fremskritt i teknologien gjorde detaljert stjernefotografering mulig. Ved siden av å være i stand til å registrere detaljer ved legemer slik som månen, sola og planeter, har astrofotografi muligheten til å avbilde objekter som er usynlige for det menneskelige øye slik som svake stjerner, stjernetåker og galakser. Dette gjøres ved langtidseksponering siden både kameraer med film og digitale kameraer kan akkumulere lys over disse lange periodene.
Fotografiet revolusjonerte feltet profesjonell astronomisk forskning, med langtidseksponeringer som registrerte hundretusener av nye stjerner og stjernetåker som var unsynlige for menneskeøyet, noe som ledet til spesialiserte og enda større optiske teleskoper som i det vesentlige var store "kameraer" utformet for å samle lys som ble registrert på film.
Astrofotografi er en stor disiplin i amatørastronomi hvor det vanligvis brukes til å produsere estetisk tiltalende bilder, snarere enn til vitenskapelig forskning, med en rekke teknikker og utstyr dedisert for aktiviteten.
Tancred Ibsen jr.
Tancred Ibsen jr. (født 6. juli 1921 i Christiania, nå Oslo, død 11. februar 2015 samme sted ) var en norsk diplomat.
Patrice Mac-Mahon
Marie Edmé Patrice Maurice Mac-Mahon, duc de Magenta, (født 13. juli 1808 i Sully i Saône-et-Loire i Frankrike, død 16. oktober 1893 i Montcresson i Loiret) var en franskmann av irsk avstamning. Han var Frankrikes statssjef (1873 til 1875) og den første av Den tredje franske republikks presidenter (1875–1879).
Tancred Ibsen jr.
Utdanning
Etter examen artium fra Oslo handelsgymnasium i 1939 ble han cand.oecon. i 1943 og cand.jur. i 1946.
Patrice Mac-Mahon
Før han ble statssjef hadde han en lysende militær karriere, først i Algerie, deretter under Krimkrigen og Den østerriksk-sardinske krig. Han ble her adlet etter seieren i slaget ved Magenta og fikk tittelen hertug av Magenta.
Han var også en av de sentrale marskalker under den fransk-prøyssiske krig 1870–1871 (som Frankrike tapte), og var i 1871 med på å slå ned Pariserkommunen.
Tancred Ibsen jr.
Familie
Ibsen var sønn av regissøren Tancred Ibsen og skuespilleren Lillebil Ibsen, barnebarn av statsminister Sigurd Ibsen og oldebarn av både Henrik Ibsen og Bjørnstjerne Bjørnson. Han giftet seg i 1945 med Liv Ellinor Brandstrup (født 1922). Han og kona Ellinor var så sent som i 2006 tilbake ved legasjonen i Kairo for å overvære dronning Sonja avduke Nina Sundbyes byste av Henrik Ibsen.
HMTD
Heksametylentriperoksiddiamin, forkortet til HMTD er et høyeksplosivt organisk peroksid som først ble oppfunnet av den tyske kjemikeren L. Legler i 1885. Kjemisk formel er C6H12N2O6 Det er et meget følsomt primær sprengstoff som ble brukt som tennladning for andre typer sprengstoff innenfor gruvedrift. Det er mindre følsomt for slag og friksjon, og kraftigere enn kvikksølvfulminat som ble mye brukt på den tiden.
HMTD kan fremstilles ved å reagere konsentrert hydrogenperoksid med heksametylentetramin sammen med sitronsyre eller fortynnet svovelsyre som katalysator.
HMTD har dårlig termisk og kjemisk stabilitet, og brukes derfor ikke lenger som sprengstoff i fenghetter. Det er nært beslektet med acetonperoksid, og er i likhet med det svært følsomt for slag, friksjon og varme. HMTD reagerer med de fleste metaller, og dette kan føre til utilsiktet og spontan detonasjon. I likhet med acetonperoksid er det et populært sprengstoff blant terrorister, og har blitt brukt i flere terroraksjoner.
Jegor Letov
Jegor Letov (Игорь Фёдорович (Егор) Летов) (født 10. september 1964 i Omsk, død 19. februar 2008 i Omsk) var skaperen av og sangeren i det russiske punk-bandet Grazjdanskaja Oborona. Han dannet også bandet Communism og spilte med den kvinnelige punklegenden Janka Djagilevas band.
Han var en produktiv musiker og en kontroversiell mediefigur. Han var kontroversiell i midten og slutten av 1980-årene, da han satiriserte sovjetsystemet, og i stor grad oppfant en sovjetisk punklyd med undertoner av folkemusikk. Etter Sovjetunionens fall ble han muligens enda mer kontroversiell, da det virket som han ble nostalgisk over gamle dager, og fikk venner og fans blant nasjonalister og kommunister.
Siden 1997 var Letov gift med bassisten i GrOB, Natalja Tsjumakova. De hadde ingen barn.
Jegor Letov døde 19. februar 2008 av hjertefeil i søvne, i sitt hjem i Omsk. Han ble 43 år gammel.
Fast Times at Ridgemont High
Hæla i taket (originaltittel: Fast Times at Ridgemont High) er en amerikansk komedie og ungdomsfilm fra 1982 regissert av Amy Heckerling. Filmen skildrer livene til en gruppe ungdommer på en amerikansk high school. Hovedrollene spilles av Sean Penn, Jennifer Jason Leigh, Judge Reinhold og Phoebe Cates. Filmen er basert på Cameron Crowes roman Fast Times at Ridgemont High: A True Story, fra 1981. Han skrev også manus.