cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Masoviske voivodskap
Fullstendig liste over byer
38. Milanówek (15,660)
39. Grójec (14,990)
40. Węgrów (12,606)
41. Błonie (12,259)
42. Szydłowiec (12,030)
43. Brwinów (11,968)
44. Góra Kalwaria (11,130)
45. Warka (11,028)
46. Karczew (10,396)
47. Maków Mazowiecki (9,880)
48. Żuromin (8,647)
49. Ożarów Mazowiecki (8,237)
50. Zwoleń (8,176)
51. Radzymin (7,864)
52. Nasielsk (7,364)
53. Białobrzegi (7,320)
54. Tłuszcz (7,283)
55. Łosice (7,252)
56. Łochów (6,452)
57. Przysucha (6,245)
58. Mszczonów (6,231)
59. Lipsko (5,826)
60. Iłża (5,165)
61. Łaskarzew (4,908)
62. Raciąż (4,752)
63. Pilawa (4,196)
64. Gąbin (4,137)
65. Żelechów (4,016)
66. Skaryszew (3,989)
68. Nowe Miasto nad Pilicą (3,832)
69. Podkowa Leśna (3,824)
70. Serock (3,721)
71. Halinów (3,369)
72. Zakroczym (3,367)
73. Glinojeck (3,052)
74. Myszyniec (3,014)
77. Chorzele (2,783)
78. Wyszogród (2,772)
79. Różan (2,661)
80. Mogielnica (2,461)
81. Kosów Lacki (2,135)
82. Bieżuń (1,874)
83. Brok (1,859)
Daet
Daet er en kommune på Filippinene som er administrativ hovedstad for provinsen Camarines Norte i Bikolregionen. Hele kommunen har 104 799 innbyggere (2015).
Masoviske voivodskap
Fullstendig liste over byer
84. Mordy (1,840)
Daet
Kommunen oppsøkes av surfere fra hele verden; særlig den brede stranden Bagasbas er populær. Øygruppen Calaguas tilhører kommunen, likeså deler av Bicol Natural Park.
Masoviske voivodskap
Fullstendig liste over byer
85. Wyśmierzyce (889)
Daet
Barangayer
Daet er inndelt i 25 smådistrikt, barangayer, per 30. september 2019.
Guinea-Bissau under OL
Guinea-Bissau deltok første gang i olympiske leker under Sommer-OL 1996 i Atlanta og har siden deltatt i samtlige påfølgende sommerleker. De har aldri deltatt i vinterlekene. Guinea-Bissau har aldri vunnet noen medalje.
Verneplan for vassdrag
Verneplan for vassdrag er en verneplan hvor det er lagt vekt på å ta vare på et representativt utsnitt av norsk vassdragsnatur. I et vassdrag som er vernet kan det ikke gis tillatelse til en konsesjonspliktig vassdragsutbygging, men det kan gis tillatelse til opprustning av eksisterende kraftverk så fremt det ikke er omfattende tiltak. Vernevedtakene er ikke bindende for private og derfor kan det bygges konsesjonsfrie småkraftverk i vernede vassdrag. Ved vurderingen av om et tiltak er konsesjonspliktig, legges det strengere vurdering til grunn i vernede vassdrag enn i andre vassdrag.
Bakgrunn for verneplanene
Allerede i 1960 tok Stortinget opp spørsmålet om å utarbeide en landsplan for vern av vassdrag mot kraftutbygging. Det ble antatt at en landsplan ville lette avveiningen mellom utbyggings- og verneinteressene i de forskjellige delene av landet.
Den første oversikten over verneverdige vassdrag ble utarbeidet av Undersøkelseskomiteen vedrørende fredning mot vassdragsutbygging (Gabrielsenkomitéen) i 1963. Arbeidet har senere dannet grunnlag for verneplaner mot kraftutbygging. På bakgrunn av Gabrielsenkomitéens arbeid, ble Norges vassdrags- og energidirektorat (NVE) i 1969 bedt om å utarbeide en plan over vassdrag som ut fra frilufts-, natur- og miljøverninteresser burde unntas fra kraftutbygging. En slik plan kom først 25 år senere med Samlet plan for vassdrag.
Supplering av verneplanene
De omfattende plansystemene som vi har i dag ble utviklet på 1970 og 80-tallet. Dette er verneplanene for vassdrag (I-IV) og Samla Plan. En la da vekt på at den vanlige konsesjonsbehandlingen ikke ga den ønskede sammenhengen mellom det enkelte prosjektet og den samlede ressurstilgangen. Ut fra en samlet ressursoversikt, ble en del vassdrag varig vernet mot kraftutbygging. Det er i alt fire verneplaner som til sammen utgjør en landsplan for vern av vassdrag.
NVE fikk i oppdrag å komme med en supplering av Verneplanen for vassdrag. Suppleringslisten skal utfylle de eksisterende planene slik at ufullstendige vernede vassdrag får en mer helhetlig verningsplan. Etter dette er det kommet ytterligere en avsluttende supplering.
Xiong Delian
Xiong Delian var katolsk biskop av erkebispedømmet Changsha i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina.
Han var blant de biskoper som ble bispeviet uten pavelig mandat i Folkerepublikken Kina 1958-1962. De i Romas øyne illegitime, men gyldige, bispevielsene, ble foretatt 26. oktober 1958 i Changsha med erkebiskop Ignatius Pi Shushi som hovedkonsekrator.
Svake mennesker
Svake mennesker er en samleplate med Jannicke. Albumet ble første gang utgitt i 1989 og gjenutgitt i 2007.
Kemal Derviş
Derviş har en bachelor- og mastergrad fra i økonomi economics fra London School of Economics og en doktorgrad fra Princeton University. Fra 1973 til 1977 jobbet han på de økonomiske fakultetene ved Middle East Technical University og Princeton University. I 1977 begynte han å jobbe i Verdensbanken hvor han jobbet fram til han returnerte til Tyrkia i 2001. I Verdensbanken hadde han flere sentrale stillinger som leder for bankens regionsavdelinger og koordinator opp mot FN og IMF.
I 2001 kom han inn i Tyrkias regjering som finansminister, uten å være med i noe parti. Han var blant annet ansvarlig for en finansiell redningsoperasjon etter at landet ble rammet av en finanskrise i 2001. I 2002 gikk han ut av regjeringen, meldte seg inn i Det republikanske folkepartiet og ble innvalgt i parlamentet. Der satt han fram til 2005, da han overtok stillingen som leder for FNs utviklingsprogram.
Han er nå visepresident og leder for det globale økonomi- og utviklingsprogrammet hos Brookings Institution.
Gruk
Gruk er en type kort og aforistisk dikt, av den danske poeten og vitenskapsmannen Piet Hein. De nesten 10 000 gruk'ene er kommet i opplag på minst halvannen million og oversatt til flere enn 20 språk. Piet Hein gjendiktet dem selv på engelsk.
Ordet «gruk» sies være en sammentrekning av grin («latter») og suk («sukk»). Dette ble dementert av Hein selv som sa at han hadde tatt ordet rett ut av luften.
Et karakteristisk gruk er kortfattet, konsist og nøyaktig formulert, med finurlig rim, og inneholder et element av ironi, paradoks eller satire. De mest konsentrerte ligner på japanske haiku-dikt.
De første gruk'ene ble publisert under signaturen Kumbel Kumbel i avisen Politiken kort etter at Nazityskland okkuperte Danmark 9. april 1940. Disse var ment å oppmuntre danskene til å holde motet oppe under okkupasjonen, og inneholdt en kodet, subversiv oppmuntring til passiv motstand. Ett av de første og mest kjente gruk var «Lillekat» med undertittelen «Samtale på vejen, 1940», om den lille kat på vejen, der sgu var sin egen, et bilde på Danmark under den tyske okkupasjonen.
Gruk'ene spenner fra hverdagslige iakttakelser til evighetens perspektiv, hvor øyeblikket er som et liv. I tillegg var Hein skarp iblant, som i isme-kommentaren, oversatt:
Manuel Pfister
Manuel Pfister (født 4. desember 1988 i Innsbruck, Østerrike) er en østerriksk aker som har konkurrert siden 1999. Hans beste resultat i en større konkurranse er en tiendeplass under EM i aking i 2008 der han deltok i singelkonkurransen i Cesana Torinese, Italia. Han har også en 17.-plass fra VM samme år, som gikk i Oberhof, Tyskland. Han representerte Østerrike under Vinter-OL 2010.
Norgesmesterskapet for brassband 1997
Norgesmesterskapet 1997 ble vunnet av Manger Musikklag (dirigent David King).
Pliktverk i elitedivisjonen i 1997 var Isaiah 40 av Robert Redhead. Dommere var Nigel Boddice, Nils Eivind Nikolaisen og Fred Harles.
1. divisjon Radøy Brass vant 1. divisjon - selvvalgt verk Journey into Freedom (Eric Ball); dommere var Kjell Martinsen og Jan Roger Øren.
Ferdinand aus der Fünten
Ferdinand Hugo aus der Fünten (født 17. desember 1909 i Mülheim an der Ruhr i Tyskland, død 19. april 1989 i Duisburg) var en tysk SS-offiser som var sjef for Sicherheitsdienst (SD) i det tysk-okkuperte Amsterdam under andre verdenskrig. Han var blant annet medansvarlig for deportasjonen av 100 000 nederlandske jøder til en sannsynlig død i de tyske utryddelsesleirene.
Norgesmesterskapet for brassband 1997
2. divisjon Alexander Brassband vant 2. divisjon - selvvalgt verk Sinfonietta for Brass Band - «The Wayfarer» (Eric Ball); dommere var Jens Torolf Larsen og Fred Harles.
3. divisjon Tjensvoll Hornorkester vant 3. divisjon - selvvalgt verk Variations on Laudate Dominum (Edward Gregson); dommere var Jan Roger Øren og Trond Elnes.
Ferdinand aus der Fünten
Fünten ble etter krigen dømt til døden for krigsforbrytelser av en nederlandsk domstol. Straffen ble omgjort til livstid i fengsel. Vest-tyske myndigheter forsøkte noen år senere å få ham løslatt på humanitært grunnlag, men ble avvist. Han ble først løslatt i 1989, like før han døde.
Liv og virke
Fünten trådte inn i nazipartiet (NSDAP) i 1932. Han var en tid administrator ved Sicherheitsdienst i Köln.
I mai 1940 ble Nederland okkupert, og Fünten ble året derpå sjef for Rikssentralen for jødisk utvandring i Amsterdam. Han var samtidig sjef for Sicherheitspolizei og Sicherheitsdienst i Haag og medansvarlig for deportasjonen av nederlandske jøder, som regel via Durchgangslager Westerbork øst i Nederland, til blant annet Auschwitz.
Blant de deportasjoner han forordnet var det også syke eller sinnlidende jøder fra Amsterdam og Apeldoorn. Jøder i blandingsekteskap truet han med deportasjon for å tvinge dem til å gå med på sterilisering.
Miha Kürner
Miha Kürner (født 27. februar 1987) er en slovensk alpinist.
Ferdinand aus der Fünten
Liv og virke
Han hadde graden Hauptsturmführer i SS (1941).
Miha Kürner
Han debuterte i verdenscupen i alpint 16. november 2008, og hans beste verdenscup-plassering er en 11.-plass i utfor fra 2009.
Ferdinand aus der Fünten
Etter krigen
Fünten ble arrestert for krigsforbrytelser av nederlenderne etter tyskernes kapitulasjon i 1945. Han ble stilt for retten og dømt til døden i 1948, men fikk dommen senere omgjort til livsvarig fengsel. I motsetning til de aller fleste tyske krigsforbryterne som sonet livstidsdommer, måtte Fünten se langt etter en tidlig løslatelse. En sterk offentlig opinion og en noenlunde fast politisk vilje sørget for det. Vesttyske myndigheters gjentatte forsøk siden begynnelsen av 1970-årene på å få løslatt Fünten på humanitært grunnlag, ble derfor også avvist.
Først mot slutten av 1980-tallet skjedde det en holdningsendring i forhold til hans fortsatte fangetilværelse, og etter vedtak i den nederlandske nasjonalsamlingen ble Fünten løslatt fra Breda-fengselet 27. januar 1989, sammen med den tyske medfangen Franz Fischer. Den sterkt svekkede Fünten forlot fengselet i Breda i en ambulanse, og ble umiddelbart transportert hjem til Tyskland, hvor han døde mindre enn tre måneder senere.
Etter Rudolf Hess' død i 1987 hadde han og Franz Fischer vært de eneste tyske krigsforbryterne som hadde sittet i fangenskap helt siden andre verdenskrig.
Argyronympha
Argyronympha er en slekt av sommerfugler som hører til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
Nokså små sommerfugler med avrundede vinger. På oversiden er forvingen mer eller mindre oransje med mørkere spiss, bakvingen grå eller brun uten flekker. Oversiden kan også være ensfarget mørkbrun. På undersiden har forvingen en eller to sølvglinsende striper langs ytterkanten. Bakvingen har komplekse tegninger som omfatter to gullglinsende buer og gule og svarte flekker.
Sømna
Sømna (sørsamisk: Sïebne) er en kommune på Helgeland i Nordland. Den grenser i nord og øst mot Brønnøy, og i sør mot Bindal. Viktige næringsveier er jordbruk, skogbruk og fiske samt offentlig tjenesteyting. Nord-Norges største meieri ligger i kommunen. Fylkesvei 17 Kystriksveien passerer fra Brønnøy i nord over Nordstraumen bru gjennom kommunen til Bindal i sør via fergeforbindelsen Vennesund-Holm (20 min) drevet av ruteselskapet TTS.
Sømna kommune er vennskapskommune med Choczewo i Pommerske voivodskap.
Geografi
Størstedelen av kommunen ligger sør på Sømnahalvøya. I tillegg består kommunen av en del mindre øyer og holmer med Kvaløya som den største øya. Jordsmonnet i kommunen er godt, noe som gjør at det er lett å drive jordbruk. De største bygdene i kommunen er Vik, Berg, Dalbotn og Sund.
Amundsgjerdlia naturreservat og Bøpøla naturreservat ligger i kommunen.
Historie
Arkeologiske utgravninger viser at Sømna har vært bosatt fra eldre jernalder og frem til i dag. På slutten av middelalderen ble Sømna (Sør-Sømn) skilt ut som egen fjerding under Alstahaugsysla. Etter Formannskapslovene kom i 1837 var kommunen en del av Brønnøy herred. Under navnet Vik ble sognet skilt ut som eget herred i 1900, som endret navn til Sømna i 1940. Fra 1964 til 1977 var kommunen igjen en del av Brønnøy. Den nye Sømna kommune fra 1977 omfatter et noe mindre område enn den tidligere Sømna kommune før 1964, ettersom bygden Hongset og tilliggende områder ble værende i Brønnøy kommune.
Kultur
Sømna Bygdetun ligger på Vik. Kommunen er med i Fotefar mot Nord og ble i 1993 også med i Skulpturlandskap Nordland med skulpturen «Hai-Ku-Badekar» av den irske kunstneren Dorothy Cross. Skulpturen ligger like ved Vennesund.
Samuel F. Samuelsen
Samuel Frederik Samuelsen (født 23. juli 1851 i Tórshavn, død 3. mars 1932 samme sted), på færøysk kalt Sámal á Krákusteini eller bare Krakk, var en færøysk kvartermester, politikonstabel og fiskerbonde. Han tjenestegjorde i politikorpset i Tórshavn i nesten 50 år, i over 20 år som kvartermester på Skansin. Han var blant innbyderne til julemøtet i 1888, et møte som regnes som begynnelsen på Færøyenes nasjonale vekkelse. Samuelsens utførlige erindringer gir stor innsikt i livet i Tórshavn på 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet, og ble utgitt i bokform ved Tórshavns byjubileum i 2008.
Utmerkelser
Han ble tildelt Dannebrogordenens hederstegn.
Sturlunga saga
Sturlunga saga er en løs samling av flere islandske sagaer som omtales som samtidssagaer fordi de er skrevet forholdsvis kort tid etter hendelsene som beskrives: den borgerkrigsaktige Sturlungatiden. De er skrevet av flere forfattere fra 1100-tallet og 1200-tallet, og den ble samlet sammen til sin endelige form ca. 1300. En av forfatterne som kanskje skrev størstedelen var Sturla Tordsson.
Bakgrunn
Sturlunga saga omhandler for det meste om en av de mektigste ættene på Island og som også har gitt navn til den blodigste perioden i Islands historie, Sturlungatiden. Perioden ender med at Island blir lagt direkte inn under Norgesveldet da Håkon Håkonsson var konge i Norge. Sagaen er den viktigste historiske kilden til Islands historie i løpet av 1100-tallet og 1200-tallet og var skrevet av de som selv opplevde maktkampen som endte med at Island oppga sin selvstendighet i 1262.
Deler av sagaen er skrevet av Sturla Tordsson (1214–1284), en nevø av Snorre Sturlason, som selv innblandet i heftige og opprivende stridigheter. Likevel er Sturlas fremstilling holdt i en nøytral, objektiv stil.
Sturlunga saga skiller formelt fra islendingesagaene ved at den skrevet nærmere i tid. Handlingen i islendingesagaene foregår i «sagatiden» fra etter at landnåmet er avsluttet og fram til noen år etter kristningen, dvs ca. 930-1020. Sturlunga saga foregår på 1100-tallet.
Innhold
Sagaen begynner i 1117 med Þorgils saga ok Hafliða. Andre sagaer er Sturlu saga, Saga om prest Gudmund Arasson (Prestsaga Guðmundar Arasonar) og Íslendinga saga. Sistnevnte saga tar størstedelen av Sturlunga saga og dekker perioden 1183–1264.
Sagaen er preget av sturlingatidens moralske forvirring med påfallende trekk av svik og grusomheter som Sturlunga saga nådeløst beskriver. Selv innenfor ættene er samholdet dårlig. Snorre Sturlasson blir eksempelvis drept av sine egne slektninger. Bedrageri og løftebrudd gjentas til stadighet. Motstanderne blir stadig mishandlet og lemlestet ved å hogge av føtter, armer og begå kastrering. Selv det å gå i kamp er blitt mer barbarisk siden sagatiden, i det minste er det slik det synes fra sagaskriverne selv. Det er lite som fremstilles i et høvisk lys i Sturlunga saga, spesielt merkes dette i slaget ved Ørlygsstad hvor Sigvat Sturlasson og sønnen Sturla Sigvatsson blir drept på en lite flatterende måte.
Etter at Sturla er blitt stukket gjennom kinnet og fikk to andre sår ber han om grid. Trettheten og blodtapet får ham til å legge seg ned. Da kommer Gizzurr Torvaldsson og hogger til Sturla med en øks i hodet mens han ligger hjelpeløs. En annen mann stikker Sturla gjennom halsen og opp i munnen i det samme såret han hadde fått tidligere. En tredje hogger ham med en øks i strupen. Deretter plyndrer de liket for klærne og lar det ligge nakent igjen.
Det er ingen idealisering i skildringen av de rent smakløse detaljene. Det er krigens motbydelighet som skildres og hvor motet stiger i takt med motstandernes forsvarsløshet. Denne sagaens framstilling har blitt framført som et vitnesbyrd eller et argument på at de øvrige islendingesagaene ikke kan være troverdige og historiske i deres litterære fremstilling av stridsmoral og helteidealer.
Liste over Norges lønns- og prisministre
Norges lønns- og prisminister var medlem av Norges regjering og sjef for Lønns- og prisdepartementet. Lønns- og prisministerens offisielle tittel var, som de øvrige regjeringsmedlemmene, statsråd, til forskjell fra statsministeren og utenriksministeren, som tituleres minister. Lønns- og prisdepartementet ble opprettet med saksområder fra Finans- og tolldepartementet 1. august 1955 og gikk inn i Arbeids- og administrasjonsdepartementet 7. mai 1972.
Lønns- og prisministre
Bunnfargen angir partitilhørighet. Se kolonnen Parti.
Patrick Küng
Patrick Küng (født 11. januar 1984 i Mühlehorn i Glarus) er en sveitsisk tidligere alpinist som spesialiserte seg på fartsdisiplinene utfor og super-G. Han ble verdensmester i utfor i 2015.
Han la opp i 2019.
Verdenscup
Küng har vunnet to renn i verdenscupen, utfor og super-G fra 2004. Tabellen gir en oversikt over pallplasseringer.
Xenion
Xenion er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) Pterostichinae i familiegruppen løpebiller.
Utseende
En middelsstor (ca. 15 millimeter), nokså bred, blankt metallglinsende løpebille.
Utbredelse
Arten er utbredt på det sørøstlige Balkan og i Lilleasia.
Else Johansen
Else Johansen (født 15. oktober 1912) var en norsk svømmer som representerte Oslo IL.
Hun vant 2 NM-gull og 8 NM-medaljer i perioden 1929–1935. Hun vant kongepokalen i 1933.
Iran under Sommer-OL 1992
Iran under Sommer-OL 1992. Trettiseks sportsutøvere fra Iran deltok i seks grener under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Iran kom på 44.-plass med en sølv- og to bronsemedaljer. Bryteren Alireza Soleimani var Irans flaggbærer under åpningsseremonien.
David Keita
David Keita (født 18. april 1980) er en malisk svømmer.
Han representerte Mali under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet i 50 meter fri.
Egil Monn-Iversen
Egil Ragnar Monn-Iversen (født Egil Ragnar Monn; 14. april 1928 i Oslo, død 7. juli 2017 i Oslo ) var en norsk komponist, dirigent, arrangør og filmprodusent. Han utøvde betydelig innflytelse innen musikk, film, opera, TV, revy og teater i Norge fra 1950- til begynnelsen av 2000-tallet.
Monn-Iversen komponerte musikken til rundt 100 tv- og filmproduksjoner,   og komponerte og arrangerte musikk på mange hundre plateinnspllinger. Han produserte minst 25 spillefilmer gjennom sitt eget produksjonsselskap EMI Produksjon, og bidro til en rekke andre produksjoner gjennom andre selskaper. Monn-Iversen var den fremste pioneren for utviklingen av et skandinavisk musikalmiljø, og bidro fra 1955 til begynnelsen av 2000-tallet til over 50 musikaloppsetninger i Skandinavia, hvorav minst 15 av dem ble komponert av Monn-Iversen selv. Han var dessuten også komponist og arrangør på over 50 revy- og teaterforestillinger.
Monn-Iversen hadde en rekke sentrale posisjoner i norsk kulturliv som musikkansvarlig i NRKs underholdningsavdeling i 34 år, styreformann i 15 år ved Den norske Opera, direktør ved Chat Noir og som musikkansvarlig ved Det Norske Teatret.
Han var gift med den norske sangeren og skuespilleren Sølvi Wang.
Oppvekst og ungdomstid
Egil Monn-Iversen vokste opp i et musikalsk hjem. Far, Rudolf Johannes Iversen, spilte cello og fløyte, og var leder i Norges Sangerlag. Mor, Elvira Constanse Monn, spilte piano. Bror, Arne Monn-Iversen, spilte fiolin, og ble profesjonell fiolinist i Oslo-Filharmonien. Selv spilte Egil Monn-Iversen piano, og studerte hos Hugo Kramm, Robert Levin og Rolf Holger. Store deler av familien var engasjert i avholdsbevegelsen IOGT, og var spesielt involvert i den musikalske delen av organisasjonen.
På Hegdehaugen gymnas traff Monn-Iversen på 1940-tallet sin livslange kunstneriske partner, og senere ektefelle, Sølvi Wang. Monn-Iversen giftet seg med henne i 1951, og de forble gift i 60 år, frem til hennes død i 2011. De fikk to barn; filmprodusent Stein Monn-Iversen i 1952 og tv-produsent Bitte Monn-Iversen i 1954.
19 år gammel ble Monn-Iversen kapellmester ved Den Norske Swingklubb med Sølvi Wang som vokalist. Først med seks musikere i 1947, for så å øke til 15 musikere i 1949. Jazzmusikk ble Monn-Iversens hovedsjanger gjennom en rekke storband.
Yngvar Wang, Sølvi Wangs far, var en av Monn-Iversens musikalske idoler, og han hjalp sin svigersønn med å få undervisning i arrangement og orkestering hos sin venn og kollega Sverre Bergh. Denne læretiden ble viktig for Monn-Iversen, siden orkestering og arrangering skulle bli det kunsteriske faget som Monn-Iversen anså som sin hovedbeskjeftigelse gjennom karrieren.
The Monn Keys
Ved Hegdehaugen gymnas hadde Sølvi Wang dannet en egen sanggruppe, De fem sure. Denne gruppen dannet grunnlaget for kvintetten Monn-Iversen og Wang etablerte i fellesskap i 1948, og som fikk navnet The Monn Keys.
Truppen ble hentet til Chat Noir i 1952 av teatersjef Jens Book-Jenssen. Book-Jenssen hadde kjent Sølvi Wang siden hun var barn, og følgelig kjente han også godt til The Monn Keys. De neste årene var truppen å finne som fast innslag ved de fleste av revyene ved teatret. Monn-Iversen fulgte med som kapellmester, og tok over som teatersjef ved Chat Noir i 1959. Wang ble en stjerne på scenen, og Monn-Iversen i kulissene. Gruppen, og Monn-Iversen, ble ved teatret frem til 1963. The Monn Keys dro på turné over store deler av Nord-Europa (inkludert Skandinavia, Benelux, Vest-Tyskland, Sveits og Østerrike). Spesielt oppnådde gruppen suksess i Norge og Sverige. Egil Monn-Iversen hadde med seg eget storband, kalt Egil Monn-Iversens orkester, på de fleste turneene. Eksempelvis var gruppen fast innslag med konserter i svenske folkparker og Liseberg hver sommer. Gruppen hadde bygd opp stor popularitet gjennom å være en del av Nordvisjonsprogrammene Slagerparaden og Prospektkortet.
I samarbeid med The Monn Keys' medlemmer stiftet Monn-Iversen firmaet Egil Monn-Iversen A/S. Selskapet ga ut plater på en rekke etiketter, og sto i 1957 for 23 % av omsetningen i platebransjen. Selskapet drev i tillegg som musikkforlag, konsertbyrå, jukeboksoperatør og revy- og filmprodusent. Da selskapet ble nedlagt tok Arne Bendiksen over hoveddriften. Enkelte avdelinger fikk drive videre alene, deriblant impresarioaktiviteten som Gunnar Eide fikk ta ut for å starte byrået Gunnar Eide Concerts, i dag en del av Live Nation.
The Monn Keys ble Norges første internasjonale popeksport da de ga ut albumet «Dreamsville» i USA i 1960.
Plateproduksjon
Monn-Iversen har bidratt som produsent, komponist og arrangør på mange hundre plateinnspillinger på de fleste store norske platemerker. Spesielt ble det mange utgivelser på de etikettene som var eid av eget selskap; Triola, Karusell, Nor-Disc og Forum.
Monn-Iversen samarbeidet om plateutgivelser med blant andre The Monn Keys, Wenche Myhre, Jens Book-Jenssen, Arve Opsahl, Inger Jacobsen, Kurt Foss og Reidar Bøe, Elisabeth Granneman, Sølvi Wang, Nora Brockstedt, Ivar Medaas, Rolv Wesenlund, Hanne Krogh, Kirsti Sparboe, Dag Frøland, Sissel Kyrkjebø, Mari Maurstad, Liv Ullmann og Bare Egil Band.
Bandet Multicyde slo i 1999 gjennom med låta «The Claptrap» som var basert på et musikkstykke skrevet av Monn-Iversen. Kuttet var fra episoden «Bare vi to?» i serien Fleksnes fataliteter. Sangen nådde en andreplass på VG-lista.
Radio og Fjernsyn
1953 fikk Egil Monn-Iversen sitt første faste arbeid i NRK. Da hans kone, Sølvi Wang, trakk seg som musikkansvarlig for jazz og dansemusikk tok han over hennes tidligere ansvar for oppsetning av radioens morgenkonsert. Senere kom nye engasjementer gjennom at The Monn Keys ble faste deltagere i tv-underholdningen på 60-tallet.
Fra 1964 ble Egil Monn-Iversen fast tilknyttet underholdningsavdelingen som musikalsk leder, og fikk gjennom det en sentral posisjon i musikalske valg som angikk fjernsynet. Han skrev og arrangerte musikk til en lang rekke tv-serier, deriblant Rød snø, Helmer & Sigurdson, Fleksnes fataliteter, Vestavind og Blindpassasjer. Han arbeidet blant annet som arrangør og dirigent ved nesten samtlige Melodi Grand Prix-finaler frem til midten av 80-tallet, og var selv musikalsk ansvarlig da Norge fikk sin første internasjonale finale i 1986.
I samarbeid med Harald Tusberg fikk han realisert en stor hyllest til verdens musikaler gjennom serien Musikkspill der numre fra de største musikalene gjennom tidene ble gjenskapt av NRK.
Musikal og teater
Ved Det norske teatret skapte Monn-Iversen dessuten flere egne musikaler, i kompaniskap med Harald Tusberg. Deriblant suksessene Bør Børson jr, Ungen og Jeppe.
Monn-Iversen skrev ny musikk til en rekke tradisjonelle teaterstykker ved scenen. Høydepunkter fra denne originalmusikken ble i 1996 ble utgitt på CD under tittelen Scenemusikk produsert for Det norske teatret.
Filmproduksjon
Egil Monn-Iversen var med på å etablere filmproduksjonsselskapet Contact Film AS, og var aksjonær i Teamfilm AS. Han eide 100% av filmproduksjonsselskapet EMI Produksjon AS, som produserte rundt 25 norske spillefilmer, deriblant Norske byggeklosser, Den siste Fleksnes, Bør Børson Jr. og Ungen.
Selskapet produserte både drama og komedie, og Monn-Iversen mente at begge deler var å anse som kunst. Spesielt hadde Monn-Iversen et mål å finne en sann norsk filmkunstner - som svar på svenskenes Ingmar Bergmann. Hans utsagn her fra magasinet «Film og kino» i 1966: En fremtid for norsk film ligger i (…) det enkle faktum at vi må finne en filmkunstner. – Dyktige håndverkere er bra nok, men den livgivende injeksjon kan bare komme fra en kunstner, og finner vi først den ene, er jeg overbevist om at andre vil følge etter.
For å finne denne kunstneren må staten og produsentene til å begynne med tape penger, ta feil ni ganger, men ha rett den tiende, og da vil det vise seg at investeringene var lønnsomme tross alt. Spesielt skulle Monn-Iversens samarbeid med Pål Bang-Hansen og Sverre Udnæs være sentral i jakten på slike fremragende filmkunstnere.
Monn-Iversen har gjennom sitt selskap EMI Produksjon AS produsert 3 av de 10 best besøkte filmene mellom 1950 og 2007. Operasjon Løvsprett (1962) oppnådde publikumstall på ca. 1 630 000, Bør Børson jr (1974) oppnådde publikumstall på 1 116 049 og Den siste Fleksnes (1974) oppnådde publikumstall på 957 761.
Utenom produsentrollen er Monn-Iversen den mest brukte norske filmkomponisten gjennom tidene, og han komponerte musikken til over hundre norske spillefilmer og TV-serier.
Privatteater
1985 stiftet Monn-Iversen selskapet Thalia Teater A/S. Selskapet satte opp, i hans tid der, en rekke musikaler, revyer og farser, primært på Chateau Neuf i Oslo. Deriblant The Sound of Music, A Chorus Line, Sweeny Todd, Oliver, Sweet Charity, Hello, Dolly!, La Cage aux Folles og West Side Story.
Han etablerte også selskapet Proscenium AS, som blant annet sto for pan-skandinaviske teaterproduksjoner i samarbeid med Chinateatern i Stockholm og Tivoli i København. Monn-Iversen selv var også teatersjef ved Chinateatern, og satt som styremedlem ved Berns salonger, i Stockholm en periode. Da med musikaler som Grease, Fame, Cats, The Sound of Music og West Side Story.
Andre biografiske elementer
Monn-Iversen hadde, gjennom sin datter Bitte, tv-regissør og produsent Johnny Bergh som svigersønn. Med Sølvi Wang hadde han tre barnebarn hvorav en av dem er tekstforfatter, tv- og sceneprodusent Magnus Monn-Iversen Sent i livet fikk Monn-Iversen to nye barn, Vår Celin og Johan Fasting, utenfor ekteskap. Sistnevnte er manusforfatter, og har skapt dramaserien Heimebane. Egil Monn-Iversen er onkel til journalisten Øyvind A. Monn-Iversen, som blant annet har vært tilknyttet Dagbladet med langrenn og fotball som spesialområde.
Monn-Iversen døde i 2017, og er begravet ved Nordre Gravlund i Oslo der han deler gravsted med sin kone og sine svigerforeldre. Store deler av hans øvrige familie ligger også på samme gravlund.
Plateutgivelser
Et utvalg plateutgivelser som kun inkluderer Monn-Iversens originalkomposisjoner:
Et utvalg plateutgivelser der Monn-Iversen har bidratt som arrangør, komponist, dirigent og/eller produsent:
Nørre-Rangstrup kommune
Nørre-Rangstrup kommune (tysk: Norderrangstrup) var en kommune sør i Jylland i Sønderjyllands amt i Danmark som ble dannet ved kommunalreformen i 1970.
Kommunens administrasjonssentrum lå i byen Toftlund. Ved den påfølgende kommunalreformen i 2007 ble kommunen, med unntak av Bevtoft sogn en del av den nye Tønder kommune.
Etter krav fra «Forligspartiene» ble det avholdt en avstemning om Bevtoft sogn, og 12. april 2005 ble det klart at sognet ville slutte seg til Haderslev med 55,3 % mot 43,9 % av stemmene.
Kommunalreformen av 1970
Under kommunalreformen i 1970 ble de følgende sognene slått sammen til Nørre-Rangstrup kommune:
Kommunalreformen av 2007
Ved Kommunalreformen i 2007 ble kommunen slått sammen med kommunene Bredebro, Højer, Løgumkloster, Skærbæk og Tønder til Tønder kommune i den nye Region Syddanmark. Kommunens areal er etter dette 1278 km² og den har 40 331 (2007) innbyggere.
26. serierunde i Tippeligaen 2010
26. serierunde i Tippeligaen 2010 startet lørdag 2. oktober klokken 17:00 med Brann mot Hønefoss. Runden fortsatte med seks kamper søndag 3. oktober, fem kamper klokken 18:00 og hovedkampen mellom Rosenborg og Vålerenga på Lerkendal stadion klokken 20:00. Runden ble avsluttet mandag 4. oktober klokken 19:00 med Viking mot Strømsgodset.
Silvae (album)
Silvae er et musikkalbum med Anders Jormin, utgitt i 1998.
DeLorean Motor Company
Til tross for at selskapet ikke lenger eksisterte da den første filmen ble lansert, ble DeLorean DMC-12 verdensberømt gjennom Tilbake til fremtiden-filmene, da bilen ble bygget om til en tidsmaskin av den eksentriske professoren Dr. Emmet Brown.
Begynnelsen
John DeLorean stiftet DeLorean Motor Company i Detroit, Michigan, USA den 24. oktober 1975. Han var allerede velkjent i bilbransjen som en utmerket ingeniør, jetsetter og ikke minst den yngste personen som noen sinne fikk en sjefsstilling hos General Motors. Kapitalen i selskapet kom hovedsakelig fra lån gjennom Bank of America, og fra formasjonen av forskjellige partnerskap og private investorer. Senere ble det også skaffet kapital gjennom et forhandlerprogram, hvor de som ønsket å være forhandlere for DeLorean-bilene måtte betale for forhandlerstatus, og ble gjort til aksjonærer i selskapet.
DeLorean søkte også støtte fra forskjellige myndigheter og økonomiske organisasjoner for å dekke byggingen av selskapets bilfabrikker. For å få denne støtten ville DeLorean bygge sin første fabrikk i et land eller område hvor arbeidsledigheten var spesielt høy. Én av kandidatene var Irland, men landets daværende industriminister, Des O'Malley, bestemte seg for ikke å støtte prosjektet. En avtale var i ferd med å bli inngått med Puerto Rico da DeLorean aksepterte et tilbud i siste øyeblikk fra Englands Northern Ireland Development Board. Dermed havnet produksjonen av DeLorean-bilene i Nord-Irland.
Fabrikken
I oktober 1978 startet byggingen av fabrikken i Nord-Irland. Offisielt var navnet på selskapet DMCL (DeLorean Motor Company, Ltd.), og fabrikken lå i Dunmurry, en forstad til Belfast. Byggingen av fabrikkområdet, som besto av seks bygninger på totalt 61,000 m² ble fullført av Farrans McLaughlin & Harvey på imponerende 16 måneder. Planlagt start av bilproduksjonen var i 1979, men på grunn av forsinkelser og budsjettoverskridelser kom ikke den første bilen av samlebåndet før tidlig i 1981. Arbeiderne på fabrikken hadde som regel lite erfaring, og mange av dem hadde aldri hatt en jobb tidligere. Dette kan ha bidratt til store problemer med kvaliteten på de tidlige bilene, og dermed etableringen av kvalitetskontroll-sentre på forskjellige steder. "QAC"-sentre (Quality Assurance Centers) ble startet i California, Delaware og Michigan, og her ble forskjellige problemer tatt hånd om og rettet før bilene ble levert til forhandler. Denne innsatsen for å rette på kvalitetsproblemer var generelt sett vellykket, men klager forekom fortsatt da alle DeLorean-modellene fra 1981 ble levert uten garanti. I 1982 var de fleste produksjonsproblemene rettet, og DeLorean begynte å gi kunder en fem års/75 000 km-garanti på alle biler.
DMC-12
DMC-12 fikk en blandet mottakelse hos publikum og fagpresse. Selv om det var lange ventelister på levering av de første modellene var prisen på 25 000 dollar høy, spesielt for det mange så som et motorsvakt og lite praktisk leketøy. Karosseriet i rustfritt stål var attraktivt fordi det så bra ut, og fordi det ikke kunne ruste, men i praksis var det umulig å holde helt rent. Det betydde også at bilen vanskelig kunne lakkeres, og alle biler som forlot fabrikken var identiske. Noen forhandlere lakkerte bilene før levering, og DeLorean Motor Company eksperimenterte med spesiell lakk som viste det rustfrie stålet gjennom, for å kunne levere bilene sine i forskjellige farger. Ingen biler ble noensinne levert ferdig lakkert fra fabrikken. Det eneste ekstrautstyret tilgjengelig ved introduksjonen var automatgir, mens det senere i 1981 også ble tilbudt et grått interiør i stedet for det svarte som ble levert som standard. Senere kom også ekstrautstyr som dekorstriper langs siden av bilen og bagasjestativ til.
DMC-24
I 1981 meldte selskapet at det planla produksjon av en firedørs sedan. Denne skulle i likhet med DMC-12 bygges i rustfritt stål, med måkevingedører foran og konvensjonelle dører bak. Dette prosjektet kom aldri lenger enn til skissestadiet, men konseptet var utseendemessig svært likt konseptbilen Lancia Medusa, designet av Giorgetto Giugiaro, som også sto bak designet på DMC-12.
DMC-80
DMC-80 skulle utstyres med en vannkjølt sekssylindret dieselmotor på 200 hestekrefter, levert av enten MAN eller Mercedes-Benz. Den skulle også kunne leveres med motorer på 240 hk og 280 hk, og enten tre- eller firetrinns girkasser. Bussen kunne leveres i både 245 cm og 260 cm bredde, og ble presentert som «fremtidens buss», en miljøvennlig og amerikanisert versjon av tyskernes VÖV-I, som allerede hadde vært i tysk bruk i flere år.
DMC-80 ble aldri produsert, men konseptet var svært likt mer moderne busser fra andre produsenter, og utseendemessig minner DMC-80 svært mye om Mercedes-Benz O407, som også var bygget på VÖV-prosjektet.
Begynnelsen på slutten
Sent i 1981 begynte mangel på etterspørsel, store kostnadsoverskridelser og valutakurser å ta knekken på DMC. Selskapet hadde estimert at de måtte selge mellom 10 000 og 12 000 biler for å gå i null, mens salget sviktet ved rundt 6 000 enheter. I et forsøk på å snu dette ble det lagt en plan for restrukturering av selskapet, hvor et nytt "DeLorean Motors Holding Company" skulle stiftes, som igjen skulle være et morsselskap til DeLorean Motor Company og søsterselskapene: DeLorean Motor Cars Limited (produsenten), DeLorean Motor Cars of America (distributør i USA) og DeLorean Research Partnership (utviklingsselskapet). I januar 1982 ble selskapet tvunget til å avlyse denne planen, som DeLorean hadde håpet kunne skaffe selskapet omkring 27 millioner dollar.
Dermed henvendte John DeLorean seg til den britiske regjeringen for hjelp, men ble nektet hjelp med mindre han klarte å skaffe like mye penger fra andre investorer. Det som skjedde etter dette er fortsatt omdiskutert, og involverer den britiske regjeringen, FBI, Drug Enforcement Administration, DeLorean, hans investorer og det amerikanske rettssystemet. På et tidspunkt i 1982 ble John DeLorean gjort til mål i en FBI-operasjon som skulle stoppe narkotikasmuglere. Han ble arrestert i oktober 1982 og siktet for å ha planlagt å smugle kokain til en verdi av 24 millioner dollar inn i USA. Nøkkelbeviset var et videobånd som viste DeLorean diskutere narkotikatrafikken med to FBI-agenter, men DeLoreans advokat beviste for retten at han ble lurt inn i avtalen av FBI-agentene, som i utgangspunktet hadde henvendt seg til DeLorean som legitime investorer. Han ble frikjent for alle anklager, men ryktet hans var ødelagt for alltid.
Det ble aldri skaffet nok kapital til å holde selskapet i live. DeLorean Motor Company gikk konkurs i 1982, og tok dermed med seg 2.500 arbeidsplasser og over 100 millioner dollar i investeringer ned i dypet. Den britiske regjeringen forsøkte å beholde noen brukbare deler av fabrikken, uten å lykkes, og Dunmurry-fabrikken ble stengt. DeLorean selv pensjonerte seg i New Jersey i USA, og drømmen hans var knust. Han hevdet lenge at DMCL ble stengt av politiske grunner, og at selskapet på det tidspunktet var et solid selskap med millioner av dollar i banken og ordrebøker fulle av ordre i flere år fremover.
Omkring 9 200 biler ble produsert mellom 1981 og 1982, men nøyaktige produksjonstall er uklare og varierer. Noen 1983-modeller (produsert sent i 1982) ble satt sammen av Consolidated International, et selskap som hadde en avtale med DMC og kjøpte det resterende lageret etter konkursen.
Bilen har også blitt verdensberømt som basis for tidsmaskinen i filmen Tilbake til fremtiden fra 1985.
I dag
Svært mange av de opprinnelige bilene er fortsatt i god stand etter mer enn 35 år, og de fleste anslag hevder at 6 500 biler har overlevd, av de omkring 9 000 som ble bygget. Det eksisterer et meget aktivt entusiastmiljø rundt bilene med sterke klubber, og flere kommersielle aktører har kommet etter at DeLorean Motor Company gikk konkurs, for å tilby deler og service. Spesielt har DeLorean Motor Company of Texas (et nytt selskap som tok det opprinnelige selskapets navn og logo) gjort seg bemerket, og disse eier blant annet store mengder deler fra den opprinnelige fabrikken. Det ble i juli 2007 kjent at selskapet har planer om å bruke disse delene til å starte en begrenset produksjon av nye DMC-12 fra 2008, håndbygget på fabrikken i Texas og begrenset til omkring 20-25 eksemplarer i året.
Til tross for at han ble frikjent for alle anklager i narkotikasaken måtte DeLorean fortsatt slåss i retten etter selskapets konkurs og langt inn på 90-tallet. Han ble erklært personlig konkurs i september 1999, og ble kastet ut fra sin store eiendom i New Jersey i mars 2000. Han døde den 19. mars 2005 av komplikasjoner etter et slag, 80 år gammel.
Corrado Bafile
Corrado Bafile  (født 4. juli 1903 i L'Aquila i Italia, død 3. februar 2005 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han var tilknyttet det pavelige diplomati og Den romerske kurie. Han var apostolisk nuntius i Vest-Tyskland 1960–1975, og deretter prefekt for Kongregasjonen for helligkåringer 1975–1980.
Kedesj
Kedesj var en by i oldtidens Israel. Kedesj nevnes i Josvas bok som en kanaaneisk festning som ble erobret av israelittene under Josvas ledelse. Ruinene ligger innenfor det moderne Kibbutz Malkiya i dagens Israel på den israelsk-libanesiske grensen.
Corrado Bafile
Han ble kreert til kardinal av pave Paul VI i 1976.
Han deltok i konklavet august 1978 som valgte Johannes Paul I, og i konklavet oktober 1978 som valgte Johannes Paul II.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Kedesj
Historisk sted
Kedesj ble først bevitnet i Josvas bok som en festning i Kanaan som ble erobret av israelittene ledet av Josva. Eierskapet til stedet ble gitt Naftalis stamme ved loddtrekning (følgelig avgjort av Gud). Den ble senere gjort til en levittby og en av tilfluktsbyene vest for Jordanelven sammen med Sikem og Kirjat Arba (Hebron). «Tilfluktsby» er forklart i Josvas bok 7 som et sted hvor en som i vanvare har slått noen i hjel, kan søke dit og ikke bli utlevert til de som søker blodhevn.
På 700-tallet f.Kr., under kongedømmet til Pekah, konge av det nordlige israelittiske Israel, ble Kedesj erobret av Tiglat-Pileser III, den mektige kongen av Assyria. Alle innbyggerne ble deportert til den assuriske byen Assur.
Senere, på 400-tallet f.Kr., synes det som om Kedesj ble hovedstaden for den persiskkontrollerte tyriske administrerte provinsen av Øvre Galilea.
I 259 f.Kr. ble Kedesj omtalt av greske Zenon av Kaunos, en reisende handelsmann og skribent fra Egypt.
Mellom 145 f.Kr. og 143 f.Kr. ble Kedesj (Cades) ødelagt av Jonatan Apphus, en av makkabeerne, i hans krig mot Selevkiderikets kong Demetrios I Soter. Stedet ble deretter forlatt.
Yuelu
Yuelu (kinesisk: 岳麓区; pinyin: Yuèlù Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Changsha i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina.
Kedesj
Historisk sted
I moderne tid har stedet, som Tel Kedesj, blitt arkeologisk utforsket av Universitetet i Michigan.
Annet
I Dommernes bok er det store eiketreet i Elon-Saanannim hevdet å være i nærheten av Kedisj, men det er mulig at dette verset egentlig refererer det andre Kedisj som er lokalisert 3 km sør for Megiddo innenfor området til den israelittiske stammen til Jissakar.
Yuelu
Distriktet hadde i 2003 en befolkning på ca. 380.000 innbyggere. Arealet er på 139 km².
Historie
Yuelu-akademiet fra 900-tallet lå her. Det ble grunnlagt i 976, i det niende år av Song-dynastiet i keiser Kaibaos regjeringstid, og var et av de fire mest fremstående akademiene (shuyuan) for høyere lærdom i nær tusen år. Både Zhu Xi og Zhang Shi, to ledende neokonfucianske filosofer, underviste der.
I 1903 ble akademiet et universitet, og i 1925 ble Hunan-universitetet opprettet på stedet.
Søndre Reitgjerdet
Søndre Reitgjerdet hørte til gården Reitgjerdet (gnr 51, bnr 1) som lå i Strinda kommune, i dag sørøst for krysset mellom Sigurd Jorsalfars veg og Brøsetvegen.
Flere parseller ble senere solgt ut. I 1879 kjøpte stortingsrepresentant Paul Fjermstad Søndre Reitgjerdet, og han planla teglverksdrift på deler av eiendommen. Gården ble i 1899 så solgt til A/S Strinden Teglverk. Dette selskapet hadde lenge sitt hovedkontor på gården som også ble mye benyttet som boligkvarter for bedriftens arbeidere og funksjonærer.
Etter nedleggelsen av teglverket i 1975, ble gården senere revet og det ble bygget boliger der gårdstunet stod.
Inārs Kivlenieks
Inārs Kivlenieks (født 4. juli 1986 i Riga, Latvia) er en latvisk aker som har konkurrert siden 2005. Hans beste resultat i en større konkurranse er en trettendeplass under EM i aking i 2008 der han deltok i singelkonkurransen i Cesana Torinese, Italia. Han har også en 28.-plass fra VM samme år, som gikk i Oberhof, Tyskland. Han deltok for Latvia under Vinter-OL 2010, noe som var hans første olympiade. Han deltar også for Latvia under Vinter-OL i Sotsji 2014.
Boalidemningen
Boalidemningen er en demning i elva Mbali som munner ut i Kongoelva ved hovedstaden Bangui i Den sentralafrikanske republikk. Den tjener til vannkraft og irrigasjon i landet. Anlegget ble ferdigstilt i to faser med to eksisterende vannkraftverk:
Det er et ønske om å få anlegget rehabilitert, men finansiering har vært krevende. Anlegget er landets primære kraftkilde.
Copyfraud
Copyfraud (fra engelsk copyright, opphavsrett, og fraud, bedrageri) eller opphavsbedrageri innebærer at noen påstår at de eier opphavsretten til et verk til tross for at ingen opphavsrett foreligger. Det kan handle om utgivelse av lovtekster, som er unntatt fra opphavsrett, sanger av Carl Michael Bellman, som har vært død i mer enn 70 år og opphavsretten til hans verk er derfor utløpt, eller reproduksjoner og nyopptrykk av gamle verk (opphavsrett gjelder for skapende aktivitet, ikke reproduksjon).
Karin Enke
Karriere
Enke debuterte internasjonalt med en beskjeden 17.-plass i allround-VM 1980. Allerede fire uker senere ble hun sprintverdensmester, og to uker etter det vant hun 500-meteren under OL i Lake Placid. I de følgende årene dominerte hun hurtigløp for kvinner, sammen med sprinteren Christa Rothenburger og langdistansespesialistene Andrea Schöne (Ehrig) og Gabi Zange (Schönbrunn). Det spesielle med Enke var at hun behersket samtlige distanser fra 500 til 5000 meter, noe som gav henne hele 11 VM-titler sammenlagt (seks i sprint og fem allround).
…är…
...är... er et musikkalbum med Tommy Körberg, utgitt i 1988.