cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Der gutta er
Filmen fikk dårlige kritikker, og ble nominert til 5 Golden Raspberry Awards i den femte Razzie-utdelingen i 1985. Filmen «vant» bare en pris, for «Verste kvinnelige birolle» (Lynn-Holly Johnson).
Handling
Fire samarbeidspartnere fra snødrevet Penmore College i nord-øst reiser til Fort Lauderdale, Florida på ferie for å teste nattelivet: Carole tar også ferie fra sin kjæreste. Jennie møter en rik pianist, og en rockemusiker. Sandra er på leting etter den riktige mannen i sitt liv. Laurie drømmer om en natt med uhemmet lidenskap sammen med en mann. Laurie ender opp med å få sitt ønske, om enn gjennom en ganske uventet kilde.
Haspesilkeedderkopp
Haspesilkeedderkopp (Drassyllus pumilus) er en av edderkoppene i gruppen flatbukedderkopper (Gnaphosidae).
Utseende
Haspesilkeedderkopp er en middelsstor, litt flat edderkopp med kraftige bein. Forkroppen er ganske bred bak, sterkt tilsmalnet forover (smalt hode). Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). De åtte øynene danner to tverr-rader. De midtre øynene i den bakerste raden er mer eller mindre uregelmessig (ikke sirkelrundt) formet.
Artene i denne slekten er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens genitalier, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Levevis
Haspesilkeedderkopp er nattaktiv og bygger ikke fangstnett, men jakter ute i det fri. De bygger seg et skjulested av edderkoppsilke under steiner, mellom død vegetasjon eller lignende steder. Hunnen spinner en eggsekk av edderkoppsilke, hvor hun legger eggene.
Friedrich Ebert
Friedrich Ebert (født 4. februar 1871 i Heidelberg, død 28. februar 1925 i Berlin) var en tysk politiker (SPD) og statsmann som spilte en ledende rolle i de siste år av keiserdømmet, overgangen til republikk og de første årene av Weimarrepublikken. Han var fra 1913 formann i Sozialdemokratische Partei Deutschlands. Ebert ble i 1918 rikskansler og var fra 1919 og til sin død den første presidenten i et republikansk Tyskland. Kort etter hans død opprettet partiet Friedrich-Ebert-Stiftung til hans minne. Denne driver en rekke aktiviteter og gir blant annet utdannelsestipend til særlig talentfulle studenter.
Bakgrunn
Ebert var det fjerde av seks barn av skredderen Karl Ebert, og både faren og moren Katharina (f. Hinkel) kom fra småborgerlige familier. Moren var protestant, mens faren var praktiserende katolikk.
Farens skreddervirksomhet var av en slik størrelse at han hadde svenner og lærlinger, men selv om familiens materielle velstand var beskjeden, var den bedre enn for vanlige arbeiderfamilier og barna slapp å arbeide ved siden av skolen.
Finder
Finder er et dataprogram for filnavigering i Mac OS. Finder brukes til å navigere og organisere filer og mapper på Macintosh-maskiner fra Apple. Finder organiserer også skrivebordet.
Friedrich Ebert
Bakgrunn
Da han på grunn av sitt gryende politiske arbeid ble satt på politiets «svarte liste», arbeidet han i årene 1888 til 1891 som omreisende håndverker. Han besøkte blant annet Karlsruhe, München, Mannheim, Kassel, Hannover, Braunschweig, Elberfeld, Remscheid, Quakenbrück og Bremen.
Finder
Finder i Mac OS X er organisert med et sidepanel på venstre side hvor brukeren har rask tilgang til alle stasjoner koblet til Macintosh-maskinen, samt sine favorittmapper.
Friedrich Ebert
Inn i politikken
I 1889 meldte han seg inn i salmakernes fagforening. På sine reiser engasjerte han seg i etableringen av fagforeninger for håndverkerne. Han ble også selv rammet av arbeidsløshet. I Mannheim ble han av en kollega av faren kjent med sosialismen og meldte seg i 1889 inn i Sozialdemokratische Partei Deutschlands (SPD). På denne tiden ble han kjent med marxistiske verker og også verkene til Ferdinand Lassalle. Han ble etterhvert en ivrig sosialistisk agitator.
Finder
Organiseringen av Finder ligner på navigasjonssystemet i programmene iTunes og iPhoto. En annen funksjon Finder deler med disse to programmene er et avansert søkesystem som viser aktuelle resultater ettersom søkestrengen skrives inn.
Friedrich Ebert
Årene i Bremen
I mai 1891 flyttet Ebert til Bremen. Her bodde han fram til første verdenskrig. Også i Bremen engasjerte han seg i politisk- og fagforeningsarbeid, samtidig som han prøvde å forsørge seg som fagarbeider og selvstendig håndverker. I mars 1893 ble han imidlertid ansatt som redaktør i partiavisen Bremer Bürger-Zeitung i Bremen, men gikk ut av redaksjonen året etter da han i mai 1894 giftet seg med Louise Rump (1873–1955) og fikk med henne etter hvert fire sønner og en datter:
Etter å ha giftet seg overtok han driften av et vertshus i Bremen som ble et sentrum for faglig og politisk virksomhet. Samme år ble han partileder i Bremen og ved valget i 1896 var han SPDs førsterepresentant i Bremens borgerskap. Samme år deltok på sitt første landsmøte i SPD. Ved riksdagsvalget i 1898 stilte han til valg i den sikre kretsen Vechta og ble valgt inn i Riksdagen. Fra 1902 var Ebert medlem av SPDs styre som representant fra Bremen.
20. september 1913 ble Ebert valgt til partileder i SPD sammen med Hugo Haase på partilandsmøtet i Jena, etter August Bebels død 13. august år.
Første verdenskrig
Ebert var på ferie da den såkalte juli-krisen oppsto etter skuddene i Sarajevo. Han reiste deretter til Zürich og sikret blant annet partikassen. Han var tilbake i Berlin 4. august og da var allerede krigen i gang. Han oppfattet krigen, særlig mot den autoritære russiske tsaren, for å være en defensiv handling. Partiet, særlig under «moderate» ledere som Ebert og Philipp Scheidemann, støttet krigsinnsatsen med sikte på at det skulle bli inngått en kompromisspreget fredsavtale, men dette standpunktet førte til en splittelse av SPD i forhold til dem som ville avslutte krigen umiddelbart. Denne radikale fløyen gikk ut av SPD tidlig i 1917 og dannet partiet Unabhängige Sozialdemokratische Partei Deutschlands (USPD). Dette partiet fanget også opp andre, mer radikale SPD-politikere som hadde distansert seg fra partiet allerede i 1916. Spartakusforbundet fra 1915 utgjorde venstrefløyen i USPD.
Inn i regjeringen
Ebert støttet i 1914 deltakelsen i første verdenskrig, men da det ble klart i 1918 at krigen var tapt, ble han i oktober utnevnt i en ny regjering, ledet av prins Maximilian av Baden sammen med andre medlemmer av Sozialdemokratische Partei Deutschlands. Etter novemberrevolusjonen, gikk prins Maximillian av 9. november, og overlot styret til Ebert. Selv om keiser Vilhelm hadde erklært at han abdiserte, ønsket Ebert å videreføre monarkiet med et annet regent. Samme dag erklærte imidlertid Philipp Scheidemann Tyskland som republikk som følge av uro i Berlin og for å komme en deklarasjon om «sosialistisk republikk» fra Karl Liebknecht i forkjøpet samme dag. Proklamasjonen om republikk ble avslutningen på det tyske monarkiet og en provisorisk sosialistisk regjering (Rat der Volksbeauftragten) ble dannet under Eberts ledelse.
Slik etterfulgte den tidligere salmakeren prins Maximilian av Baden og ble Tysklands første sosialdemokratiske kansler og Preussens statsminister den 9. november 1918. Ebert var en markant antikommunist og sørget blant annet for å slå ned spartakistopprøret i januar 1919 i henhold til Ebert-Groener-pakten. Ebert benyttet seg her blant annet av styrkene fra frikorpset Garde-Kavallerie-Schützen-Division til å slå ned opprøret.
President
Ebert ble utnevnt til Tysklands første rikspresident fra 11. februar 1919 og satt i dette embetet frem til sin død i 1925. Da den tyske regjeringen i 1920 skulle iverksette styrkereduksjonene som var bestemt i Versaillestraktaten, ble han utsatt for det høyreorienterte og nasjonalistiske Kappkuppet med basis i frikorpset Marinebrigade Ehrhardt. Regjeringen greide å kvele Kappkuppet gjennom generalstreik og kuppmakernes manglende støtte i andre Frikorps.
Han ble etterfulgt som kansler av Philipp Scheidemann, som Preussens statsminister av Paul Hirsch og som president av Paul von Hindenburg.
Han er begravet i Heidelberg.
Ettermæle
Ebert regnes av Arbeitsgemeinschaft Orte der Demokratiegeschichte blant de viktigste personer som i løpet av de siste 200 år, har bidratt til dannelsen av demokratiet i Tyskland.
Norges forskningsråds formidlingspris
Norges forskningsråds formidlingspris for fremragende forskningsformidling er en vitenskapelig pris som utdeles av Norges forskningsråd. Prisen skal belønne og stimulere til formidling av egen forskning overfor et bredt publikum. Formidlingen må være av høy kvalitet i både form og innhold. Prisen kan også tildeles for forskningsformidling eller en særlig innsats for å fremme norsk forskning, og for arbeid knyttet til etiske problemstillinger innenfor forskningen. Prisen er på 500 000 kroner.
Ivan Bunin
Ivan Aleksejevitsj Bunin (russisk: Иван Алексеевич Бунин, IPA: [ɪˈvan ɐlʲɪˈksʲejɪvʲɪtɕ ˈbunʲɪn],, født i Voronezj, død 8. november 1953 i Paris) var en russisk forfatter. I 1891 ga han ut boken Dikt. I 1933 ble han den første russeren til å vinne nobelprisen i litteratur. Han var kjent for det strenge artisteriet som han hadde med de klare klassiske russiske tradisjonene i skrivingen hans av prosa og poesi. Språket hans, dikt og historier anses å være et av de rikeste i verden.
Tidlig liv
Bunin ble født i foreldrenes herregård i Voronezj i sentral-Russland, og var Ljudmila Aleksandrovna Bunina (1835–1910) og Aleksej Nikolajevitsj Bunins (1827–1906) tredje sønn. Han hadde to yngre søstre: Masja (Maria Bunina-Laskarzjevskaja, 1873–1930) and Nadja (som døde da hun var veldig ung), og to eldre brødre: Julij og Jevgenij. Han kom fra familie med lang aristokratisk historie og polske røtter. Han skrev følgende i selvbiografien sin:
"Jeg kom fra en gammel adelsfamilie som har gitt Russland mange fremtredende personer innenfor både politikk og kunst, i det 19. århundret står to poeter klart frem, Anna Bunina og Vasilij Zjukovskij, ett av de største navnene innenfor russisk litteratur, sønnen av Athanase Bunin og tyrkeren Salma." I slutten av 1870-årene var Bunin-familien sterkt plaget av gambling hos de med høyere status i familien, dette resulterte i at familien mistet mye av rikdommen sin. Ivan ble derfor sendt til en offentlig skole i Jelets, men han fullførte aldri den utdanningen, han ble utvist i 1886 siden han måtte hjelpe til hjemme for at familien skulle kunne ha penger nok til å overleve.
Bunins vokste for det meste opp i Butyrkij Khutor og senere i Ozerky i Jelets. Faren hans beskrev Bunins liv som et lykkelig liv, omringet av intelligente og ordentlige folk. Han beskrev også Bunin som en veldig sterk mann, både fysisk og mentalt, men med et kort temperament.
Bunins mor omtalte han på en mer subtil og forsiktig måte, hun introduserte Bunin til russisk folklore. Ifølge Bunins mor var Bunins brødre var veldig interessert i matematikk og kunst, mens Bunin var «alltid annerledes». Bunins barndomsdager på landet når han boode i Ozerky hadde stor betydning for skrivingen hans senere i livet hans. Han mente at tiden han var hans var i Ozerky en melankolsk opplevelse, han satt og hørte på stillheten i gårdene og hørte snøstormer om vinteren.
Litterær karriere
I mai 1887 ga Bunin ut sitt første dikt, «Tiggere på landsbygden» (på russisk: «Деревенские нищие») i det litterære magasinert Rodina i St. Petersburg. I 1891 ga han ut sin første novelle, «Landlig skisse» (på russisk «Деревенский эскиз») i journalen Russkoye Bogatstvo. I januar 1889 flyttet han til Orjol for å jobbe med den lokale avisen Orlovsky Vestnik, først som redaksjonsassistent og senere som faktisk redaktør. Dette lot han publisere diktene og novellene hans på en lett måte i avisen. Der møtte han Varvara Pasjtsjenko og ble forelsket i henne. I august 1892 flyttet de til Poltava og bodde i huset til broren hans Julij, i bytte mot at Ivan skulle hjelpe Julij med å finne en jobb i den lokale administrasjonen. Bunins debut diktsamling, Dikt (1887–1891) ble gitt ut i 1891 i Orjol. Noen av artikkelene, diktene og novellene hans ble også gitt ut i noen tidsskrifter i St. Petersburg. I 1894 reiste han mye rundt i Ukraina, han dro rundt for å finne inspirasjon til tekstene sine, han likte landets musikk og landsbyer, og mente at landet hadde «sjel».
I 1895 besøkte Bunin den russiske hovedstaden for første gang. Han dro dit for å møte flere kjente forfattere fra tiden, blant annet Nikolaj Mikhajlovskij, Sergej Krivenko, Anton Tsjekhov (som han ble godt kjent med og senere ble en god venn med), Alexandr Ertel, poetene Konstantin Balmont og Valerij Brjusov. I 1899 ble han venn med Maksim Gorkij, som han dedikerte diktsamlingen Fallende løv til. En annen som Bunin var inspirert av var Leo Tolstoj, som han møtte i Moskva i 1894. Riktig nok var ikke Tolstoj like glad for å ha Bunin i nærheten som Bunin var for å være i Tolstojs nærhet. Han kom nesten i fengsel for å forstyrre Tolstoj i en svært høy grad.
Robert Esdaile
Robert Clarke Esdaile (født 24. oktober 1918 i Toronto i Canada, død 24. november 1987 i Bærum) var en norsk-canadisk arkitekt, skulptør og maler.
Sørgesilkeedderkopp
Sørgesilkeedderkopp (Drassyllus pusillus) er en av edderkoppene i gruppen flatbukedderkopper (Gnaphosidae).
Saxegaardsgata (Oslo)
Saxegaardsgata (1-19, 8-8) er en vei i bydel Gamle Oslo i Oslo. Veien går sydvestover fra Oslo gate ved Erik Schias plass mot Sørenga. Opprinnelig bygate i middelalderbyen Oslo, kalt Østre strete. Veien fikk sitt navn før byutvidelsen i 1857 og navnet stammer fra Saxegården.
Sørgesilkeedderkopp
Utseende
Sørgesilkeedderkopp er en middelsstor, litt flat edderkopp med kraftige bein. Forkroppen er ganske bred bak, sterkt tilsmalnet forover (smalt hode). Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). De åtte øynene danner to tverr-rader. De midtre øynene i den bakerste raden er mer eller mindre uregelmessig (ikke sirkelrundt) formet.
Robert Esdaile
Han studerte 1936–1941 ved McGill-universitetet i Montréal og deretter ved Cambridge-universitetet, siden foreleste han ved McGill-universitetet og var arkitekt i Bærum 1948–1954. Fra 1955 hadde han sitt eget arkitektkontor i Oslo. 1965–1971 var han foreleser ved Arkitekthøgskolen og fra 1971 professor ved Norges tekniske høgskole (NTH).
Sørgesilkeedderkopp
Utseende
Artene i denne slekten er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Robert Esdaile
Han har blant annet utført dekorasjoner på skolene Haugestua og på Høvik barneskole i Bærum, Sofienborg i Oslo og i Hovedbygningen på NTNU (tidligere NTH) Gløshaugen.
Eksterne lenker
Robert Clarke Esdailes privatarkiv finnes ved NTNU Universitetsbiblioteket
Louis Theroux’s Weird Weekends
Denne serien ble først vist i Storbritannia på BBC2. I løpet av tre sesonger ble det laget 16 ordinære programmer. I tillegg ble det den første sesongen vist en «julespesial»-episode, der Theroux inviterte en person fra hvert av de første fire programmene hjem til seg selv.
Sverre Ødegaard
Sverre Ødegaard (født 3. januar 1947 på Røros, død 15. juni 2002) var en norsk museums- og kulturvernarbeider som arbeidet med og for Røros' historie.
Fra 1960 arbeidet han deltid som omviser og registrant ved Rørosmuseet. 1965-67 arbeidet han med Røros Kobberverks historiske samlinger, og 1971-77 var han engasjert som museumskonsulent på Røros, og skrev flere utredninger, produserte utstillinger og arbeidet med Arkitekturvernåret 1975.
Han samarbeidet tett med hotellmannen Knut R. Strøm for å redde de kulturhistoriske verdiene da Røros Kobberverk gikk konkurs i 1977, og han var bestyrer av Rørosmuseet fra 1979. Han rekonstruerte gateløpene på Røros med tegninger og bygget modellene i Smelthytta. Fra 1986 var han fagkonsulent ved det nye museet som ble reist på Malmplassen, og fra 1990 gikk han over i stilling som antikvar. Fra 1998 gikk han over i en friere prosjektstilling i Røros Prosjekt AS, for å arbeide med gateromsplan, verneplan mm for byen. Ødegaard ble utnevnt til statsstipendiat fra 2002, bare et halvt år før han døde.
Hopelessly Devoted to You
«Hopelessly Devoted to You» er en amerikansk sang, skrevet av John Farrar. Den ble opprinnbelig fremført av Olivia Newton-John og utgitt på single for RSO. Produsent var David Foster. Sangen, som var med i spillefilmen Grease, mottok en Oscar-nominasjon som Best Original Song, men tapte for «Last Dance» under den 51. Oscar-utdelingen.
Sonia Evans' versjon
I 1994 ble Sonias coverversjon av sangen utgitt på single for Cockney Records/BMG 30. juni 1994, men ikke på album. Produsent var Mark Cyrus.
Norske versjoner
Andreas Diesen og Kari Iveland har skrevet norske tekster. Diesens versjon bærer tittelen er «Håpløst er jeg bundet til deg». Ivelands versjon heter «I skyggen av en sommer».
Bartolomé Martí
Bartolomé Martí eller  Martín  (født i Valencia i Spania, død 25. mars 1500 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Segovia i Spania, et bispedømme han aldri besøkte fordi han foretrakk å forbli i Roma. Senere ble han biskop av Bagnoregio.
Han ble kreert til kardinal 19. februar 1497 av pave Alexander VI.
Togkapellet
Togkapellet ligger sentralt ved jernbanestasjonen på Åndalsnes i Rauma kommune. Det er en eldre jernbanevogn av type NSB B3 som innvendig er spesialdesignet som kirkelig kapell og møteplass.
Togkapellet på Åndalsnes er det første i Norge og visstnok det eneste i verden. Jernbanevognen er todelt med et uformelt møterom og et kirkelig kapell. Det er åpent hele året. Kapellrommet har 25 sitteplasser, totalt er det 55 sitteplasser. Togkapellet kan ha enkle seremonier, som blant annet bryllup.
Togkapellet ble vigslet 10. juni 2003, ved biskop Odd Bondevik med kong Harald og dronning Sonja som æresgjester. Togkapellet eies av en tverrkirkelig stiftelse, bestående av Den norske kirke, Frelsesarmeen og Pinsemenigheten Kilden.
I 2007 hadde 20 000 mennesker fra 46 nasjoner skrevet i gjesteboken. Besøkstallet har holdt seg stabilt og for 2011 lå det på rundt 25 000.
Prosjektet
Idéen kom under et møte i Møre bispedømme i Molde i 2000. Sigurd Bredal fikk idéen da det var snakk om brygge- og gatekapell på steder nær der folk ferdes. Åndalsnes er stasjonsby og endestasjon for Raumabanen og det var derfor ikke unaturlig med kapell i en jernbanevogn. Prosjektet hadde tittelen Kirka på sporet og var en satsing fra den norske kirke for å få «alteret ut til folket». Togkapellet er ett av omtrent 30 kapell plassert i gater og på brygger i Norge. Filosofien bak prosjektet var at livet er en reise.
I samarbeid med NSB ble en utrangert, men totalrenovert jernbanevognen valgt. Den hadde tidligere gått på Bergensbanen og har litra NSB CB2 21226.
Møterommet
Møterommet har småbord og løse stoler, som utgjør sittegrupper. Det er tenkt som en sosial avdeling hvor mennesker uformelt kan møtes og snakke med hverandre, over en kopp kaffe.
Kapellet
I kapell er det et alter, en stor lysestake og stolrekker. Stolene er gode å sitte i, originale togstoler, slik som er vanlige i tog. I taket er det flere bibelsitater.
Alteret er tegnet av Sigurd Bredal og laget av togsviller og jernbaneskinner. Det er plassert ved den ene veggen. Vinduet bak alteret har et glassmaleri laget av Ine Harrang. Det har et enkelt symbolspråk der hovedelementene er sirkelen (evigheten) og Jesu forsoningsblod.
Lysestaken er laget av et toghjul, og fungerer som et stort lysbord. Selve toghjulet veier flere hundre kilo. I senter er det et stort lys, og rundt dette er det plass til mange mindre lys. I sommersesongen er lysbordet ofte fullt av små lys.
I adventstiden er kapellet besøkt av skoleklasser. En gang hver måned er det katolsk gudstjeneste.
Tromsø bibliotek og byarkiv
Tromsø folkebibliotek er bibliotek for innbyggere og besøkende i Tromsø kommune. Hovedbygningen ble flyttet fra sine gamle lokaler i Storgatbakken til Fokuskvartalet og åpnet den 3. august 2005. Den huser samlinger fordelt over fire etasjer.
Biblioteket har i tillegg to byfilialer i bydelene Kroken og Tromsdalen, samt distriktsfilialer på Brensholmen, Sjursnes og Lakselvbukt.
Hovedbygningen
Bygningen er oppført under det opprinnelige taket av gamle Fokus Kino, som ble tegnet av arkitekt Gunnar Bøgeberg Haugen og åpnet 16. mars 1973. Den spesielle takkonstruksjonen tegnet han med utgangspunkt i den spanske arkitekten Felix Candelas konstruksjon, som ofte går under betegnelsen candelaskall. Den er utformet som fire store buer som danner en hyperbolsk paraboloid form.
Taket har holdt meget høy kvalitet siden bygningen ble oppført, slik at da det ble bestemt å bygge nytt, kunne det selvbærende taket bli stående igjen.
Aktiviteter
Biblioteket har arrangementer som appellerer til alle aldersgrupper og interesser. Fra eventyrstund for de minste, til forfatterbesøk, boklanseringer, lesesirkler, konserter, foredrag og mer er Tromsø bibliotek og byarkiv en levende kulturinstitusjon midt i Tromsø sentrum.
Øystein Olsen (ishockeyspiller)
Øystein Olsen (født 11. januar 1969 i Oslo) er en norsk ishockeytrener og tidligere ishockeyspiller. Han spilte 17 sesonger for Vålerenga og var også i en årrekke landslagsspiller med 72 offisielle OL- og VM-kamper for det norske landslaget. Olsen har til sammen ni kongepokaler og 12 seriemesterskap med Vålerenga.
Ishockeykarriere
Olsens moderklubb er Manglerud/Star, han var også innom samarbeidet Oslo Hockey på slutten av 80-tallet. Samt tatt ut på juniorlandslaget. Men det er imidlertid mer kjent for tiden i Vålerenga, der han tilbragte størstedelen av sin karriere. Olsen debutere for Vålerenga i Eliteserien i ishockey for menn 1990/91 og ble både seriemester og norgesmester samme året. Olsen kunne spille både back og forward, selv om det er som forward han har dominerte på 1990-tallet. Han ble en meget god hockeyspiller som kunne spille både i angrep og forsvar. Rask, stø og med god teknikk. Olsen var kjent for å "fyre opp publikum og motspillere" med sin spillerstil.
I en opphetet kamp mot Storhamar på Jordal Amfi i 1996 endte Olsen i klammeri med daværende Storhamartrener Göran Sjöberg etter at Sjöberg å ha fått matchstraff for å ha kranglet med dommerenbortvist fra benken etter å protestert for hardt mot dommeren, På vei ut havnet Sjöberg i basketak med Olsen og Sjöberg ble senere også nedslått av en tilskuer på Jordal Amfi. Sjöberg ble umiddelbart løst fra stillingen som Storhamartrener.
Longyear Energiverk
Longyear Energiverk er Norges eneste kullkraftverk i drift, et såkalt kraftvarmeverk, og ligger i Longyearbyen på Svalbard. Kraftverket ligger i den gamle bydelen «Sjøområdet» like nedenfor kontoret til Sysselmesteren på Skjæringa. Anlegget får kull fra Gruve 7, øst for tettstedet, og bruker om lag en tredjedel av de 80 000 tonn med kull som årlig brytes i gruva. Forbruk i snitt pr. år er 25 000 til 28 000 tonn kull. Resten eksporteres hovedsakelig til metallurgisk industri i Tyskland. Kraftverket forsyner hele Longyearbyen med elektrisk kraft, inklusive Gruve 7, sykehuset, SvalSat og fasilitetene på Hotellneset.
Øystein Olsen (ishockeyspiller)
Ishockeykarriere
I 2017 fikk Olsen spille retro-match med en rekke tidligere Vålerenga og Storhamarspillere på Jordal Amfi før gamle Jordal ble revet.
Landslaget
Olsen var med i Norges herrelandslag i ishockey under Vinter-OL 1992 Albertville i Frankrike. "Femmåls-Olsen" scoret de fem første målene og hadde assist på det siste målet da Norge slo Ungarn 6–4 under B-VM i 2004, og ble hyllet på hjemmebane av et fullsatt Jordal Amfi. Denne prestasjonen bidro sterkt til at han ble kåret til mesterskapets beste løper (forward). Han spilte seg også inn på årets lag i eliteserien samme sesong.
Longyear Energiverk
Før hadde Energiverket ett reservekraftanlegget med fire Bergen Diesel dieselaggregater som ytte inntil 4,35 MW. Sommeren 2018 ble den siste operative dieselgeneratoren i reservekraftanlegget tatt ut av drift. Et nytt reserveanlegg sto klart i november 2020. Det nye anlegget består av tre dieselgeneratorer på totalt 6 MW og bruker omtrentlig 1 500 liter med diesel i timen for å drifte Longyearbyen og lokale bedrifter med strøm og fjernvarme.
Øystein Olsen (ishockeyspiller)
Annet
På vårparten 2009 fikk Øystein Olsen medieomtale etter at Olsen ble ranet i Oslo sentrum av to Norsk-somalieren, raneren skal ha blitt slått ned da han truet Olsen. Rånerene ble senere dømt for ran.
Longyear Energiverk
Energiforsyningen i Longyearbyen ble stabil da den første kulldrevne kraftstasjonen ble etablert i 1920. Denne ble i 1982 erstattet av det mer moderne kullkraftverket Longyear Energiverk, sammen med et fjernvarmenett på 3,4 km som forsyner hele tettstedet med fjernvarme. Det gamle og det nye anlegget ligger vegg-i-vegg under Skjæringa. Anlegget har 1 600 kunder, og fikk heldigitalisert drift i 2003. Longyear Energiverk har 16 ansatte, derav 12 i døgnkontinuerlig drift.
Operatør er selskapet Bydrift Longyearbyen AS, som eies av Longyearbyen lokalstyre.
Regjeringen har besluttet at kullkraftverket skal legges ned. En ny energiplan for Longyearbyen skal legges fram i statsbudsjettet for 2022.
Forurensing
Sammen med kraftverket i Barentsburg slipper øyas to kullkraftverk ut 200 000 tonn CO2 årlig. Det er om lag halvparten av de om lag 450 000 tonn CO2 som slippes ut årlig på og rundt øygruppen. På hele øygruppen slippes det dessuten ut 1 250 tonn SO2 årlig, hvor kraftverkene står for drøye 90 prosent, og begge typer utslipp er økende.
University of Pittsburgh
University of Pittsburgh   (ofte kalt Pitt) er et uavhengig, delstatstilknyttet universitet med forskningsfokus i Pittsburgh i delstaten Pennsylvania, USA. Det ble opprettet i 1787 og er blant de eldste lærestedene i USA. Det er tre tilleggs-campuser på ulike steder i Pennsylvania. Store deler av campus har status som National Historic District.
Vaksinearbeid
Her ble det på 1950-tallet gjort avgjørende pionerarbeid ved utviklingen av vaksinen som ble satt inn mor poliomyelitt, under ledelse av professor Jonas Salk. University of Pittsburgh Medical Center er fortsatt et ledende forskningsmiljø innen medisin i USA, og universitetet har generelt høye rangeringer på en rekke felt.
Koronavirusarbeid: University of Pittsburgh samarbeider (september 2020) med Institut Pasteur i Paris og med det amerikanske legemiddelfirmaet MSD om utviklingen av en kandidatvaksine til bruk mot Covid-19. Dette er en av vaksinene Norge kan få tilgang til gjennom den globale COVAX-alliansen, dersom vaksinen faktisk lykkes.
Campuser
Lærestedene er:
Skolene ved UoP er:
Ved universitetet var det 33 117 studenter og 2 670 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene i gjennomsnitt US$ 11 500 for studenter folkeregistrert i Pennsylvania, avhengig av studiested. Studiene gis opp til doktorgradsnivå i Pittsburgh og bachelornivå ved de tre andre lærestedene.
Nobelprisvinner Wangari Maathai er tidligere student ved Pitt.
University of Pittsburgh Library System har i alt 4,8 millioner boktitler.
Sertão (Rio Grande do Sul)
Sertão er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Harry & Charles
Harry & Charles er en norsk historisk dramaserie i tre deler som gikk på NRK1 i 2009. Serien er fritt basert på livene til kong Haakon VII og dronning Maud i tiden rett før de ble konge og dronning av Norge. «Harry» og «Charles» var prinseparets tilnavn. Manuskriptet er skrevet av Jonas Cornell. Teaterregissøren Marit Moum Aune hadde sin debut som TV-regissør med denne serien. Produsent var Anne Birte Brunvold Tørstad.
Serien følger daværende prins Carl av Danmark («Charles») (Jakob Cedergren), hans hustru Maud («Harry») (Maria Bonnevie), sønnen Alexander (Viktor Andersen) og hoffdamen Tulle Carstensen (Laura Bro) i tiden forut for, under og etter Unionsoppløsningen med Sverige i 1905. Andre historiske personer opptrer også: som statsminister Christian Michelsen (Randolf Walderhaug), polarforsker Fridtjof Nansen (Hallvard Holmen) og kong Oscar II. Bjørn Sundquist spilte den republikanske stortingsrepresentanten for Arbeiderpartiet, Alfred Eriksen.
Serien skildrer blant annet baron Fritz Wedel Jarlsbergs og Fridtjof Nansens bestrebelser med å få prins Carl til å akseptere den norske tronen etter at kong Oscar II har nektet å la sin sønn, prins Carl, å bli konge av Norge. Prins Carl svarte til slutt at han var villig til å bli norsk konge hvis folket støttet det i en folkeavstemning, noe det gjorde. Vi fikk vite at han tok navnet Haakon VII og at prins Alexander ble kronprins Olav. Valgspråket ble «Alt for Norge». Tredje og siste avsnitt ble avsluttet med at Heimdal ankom Oslo med Norges nye kongefamilie om bord 25. november 1905.
Kritikk
Jonas Cornell skal ha uttalt at dramaserien er «90 prosent fiksjon», men likevel ble dramaserien kritisert for sine historiske unøyaktigheter. Carl-Erik Grimstad anmeldte dramaserien og gikk gjennom både store og små feil. Forfatter Tor Bomann-Larsen, som har skrevet en biografi om kong Haakon VII og dronning Maud, var kritisk innstilt til omgangen med fakta i TV-serien. Han uttalte: «I TV-serien «Harry og Charles» er det historiske bare staffasje».
Pando
Provinser i Pando
Pando er inndelt i fem provinser (provincias):
Tespa
Tespa (lulesamisk; Disspá) er en elv i Rana kommune på Helgeland i Nordland, som er en del av Ranavassdraget.
Elva har sin kilde i Tespvannet. De øvre delene av elva ligger i Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark. Tespa møter Stormdalsåga nederst i Tespdalen ved den tidligere fjellgården Bredek. Ved Storvoll munner elva ut i Ranelva.
Juan de Castro
Juan de Castro (født 22. mars 1431 i Valencia i Spania, død 29. september 1506) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Agrigento på Sicilia.
Han ble kreert til kardinal 19. februar 1497 av pave Alexander VI, med Santa Prisca som tittelkirke.
Sertão Santana
Sertão Santana er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Traktaten i Berlin
Traktaten i Berlin viser vanligvis til den endelige avtalen fra Berlin-kongressen i 1878, men er også brukt til å beskrive den separate freden etter første verdenskrig mellom USA og Tyskland fra 25. august 1921, og avtalen fra 24. april 1926 mellom Tyskland og Sovjetunionen, som lovet hverandre nøytralitet i tilfelle angrep fra en tredjepart.
Cobija
Cobija er hovedstad i departementet Pando som ligger nord i Bolivia. Byen hadde ved den offisielle folketellingen i 2001 et innbyggertall på 20 820.
Kommunisme
Kommunisme er en revolusjonær sosialistisk ideologi, basert på teoriene til Karl Marx og Friedrich Engels. Kommunismens oppgitte mål er et samfunn uten sosiale klasser, penger og statsmakt, hvor privat eiendom over produksjonsmidlene er avskaffet til fordel for felleseie (samtidig som man respekterer retten til eierskap av personlig eiendom). I et kommunistisk samfunn vil alle arbeide etter evne og motta etter behov.
Overgangen fra kapitalisme til kommunisme kan ifølge Marx og de fleste kommunister ikke skje direkte. Innen marxistisk teori anses sosialismen som et lavere stadium og kommunismen som et høyere. Under kommunismens lavere stadium, sosialismen, vil produksjonsmidlene overføres fra privat til offentlig eiendom. Under sosialismen vil det fortsatt eksistere klasser (men i langt mindre grad enn under kapitalismen), penger og en stat, men i motsetning til under kapitalismen, vil staten styre etter arbeiderklassens interesser, fremfor borgerskapet. Dette omtales også som «proletariatets diktatur» – etter det syn at demokrati ikke er mulig så lenge det eksisterer en stat.
Til tross for at kommunisme innen marxismen refererer til en samfunnssystem uten statsmakt, brukes ofte begrepet «kommunisme» om styresettet i land hvor erklærte kommunistpartier sitter ved makten, som Sovjetunionen og Kina. De statene som ofte blir omtalt som kommunistiske, regnet seg selv som sosialistiske, og så på kommunismen som et fremtidig mål.
Det finnes en rekke retninger innenfor kommunismen. Foruten grunnleggerne Marx og Engels, er andre viktige kommunistiske ideologer Lenin, Mao Zedong, Rosa Luxemburg, Lev Trotskij, Antonio Gramsci og Che Guevara. Noen kommunister ser også på Josef Stalin som en viktig ideolog, men de fleste kommunister tar i dag avstand fra hans regime i Sovjetunionen. De interne ideologiske skillelinjene mellom grupper som kaller seg «kommunistiske» kan være meget store, ofte preget av fiendskap.
Kommunistisk historieteori
Sentralt i kommunistisk teori er at samfunnet siden utgangen av stammesamfunnet («ursamfunnet») gjennom arbeidsdeling har blitt spaltet i klasser og lag, og at det på bakgrunn av klassespaltingen vokser frem en statsmakt som med sin undertrykkende funksjon tjener som overklassens verktøy. Klassesamfunnet har ifølge marxistisk historieteori (historisk materialisme) sin historiske begynnelse i overgangen til slavesamfunnet, og siden har samfunnet vært splittet i en konflikt («klassekamp»). I den kapitalistiske fasen går denne konflikten mellom arbeiderne («proletarer») og kapitaleiere («kapitalister») som kjennetegnes av at de hovedsakelig lever av andres arbeid (såkalt «utbytting»). Klassespaltingen har sin historiske slutt i det kommunistiske samfunn, hvor de anser oppnådd når klassemotsetningene er opphevet. Selv om Marx kritiserte urettferdigheter i tidligere historiske stadier, anså han at slavesamfunnet, føydalismen og kapitalismen også hadde positive effekter («progressive epoker»). Innovasjons- og produktivitetsøkning anså han som en forutsetning for frigjøring av menneskene. Derfor betraktet han kapitalismen som et stadium som var et nødvendig utviklingstrinn på vei mot et bedre samfunn. Marxister forestiller seg at det i forhistorisk tid eksisterte et klasseløst samfunn, men Marx ønsket ikke å romantisere samfunnet som eksisterte før klassene. Han beskrev historien som en fremadskridende utvikling, der kapitalismen er det stadium som har utviklet samfunnet på et vis som inntil da hadde vært utenkelig.
Overgangen fra kapitalisme til kommunisme, fra klassesamfunn til klasseløshet, kan ifølge flere marxistiske teoretikere ikke skje direkte. Ifølge Marx, Engels og senere kommunistiske ideologer var det behov for et mellomstadium som kunne berede grunnen for overgangen til såkalt «klasseløshet». Dette stadiumet har fått flere navn, men som oftest betegnes den som sosialisme. Partiledelsene i Sovjetunionen, Cuba, Jugoslavia, med flere, var alle etter eget syn ikke kommunistiske land, men sosialistiske – de etterstrebet kommunismen.
Karl Marx - Kommunismens fremste teoretiker
Selv om kommunistiske bevegelser er splittet i et stort antall retninger, er et fellestrekk at de fleste anser den tyske filosofen Karl Marx som den viktigste ideologiske autoritet. Tilhengere av Marx' lære omtaler sin tolkning for «marxistisk kommunisme» eller bare marxisme. Særlig etter Marx' død har mange bevegelser videreutviklet og konkretisert Marx sin politiske ideologi og samtidig hevdet at deres tolkning er den «riktige forståelsen av Marx».
Historisk bakgrunn
Tanken om et klasseløst samfunn har eksistert så lenge det har eksistert klassesamfunn. Ifølge Friedrich Engels i boken Sosialismens utvikling var det først og fremst Karl Marx som grunnla den moderne «vitenskapelige sosialismen».
Begrepet «sosialisme» er imidlertid et veldig uklart begrep som rommer mye. Kommunismen blir vanligvis definert som en form for sosialisme, og er derfor mer avgrenset. Moderne kommunister bygger på Marx og Engels teorier. Moderne kommunisme og marxisme er derfor tilnærmet synonyme begreper.
Fra februarrevolusjonen i 1848 og frem til første verdenskrig var kommunismen nesten uten direkte politisk innflytelse. Dette endret seg da bolsjevikpartiet overtok makten i Russland i 1917 og under ledelse av Lenin gikk i gang med å implementere et samfunnsystem bygd på marxistiske ideer. Etterhvert som Sovjet-staten utviklet seg i diktatorisk retning, ble kommunistiske bevegelser i andre land splittet i forhold til hvorvidt de så utviklingen i Sovjet som en realisering av kommunismen, eller et avvik fra det de så som opprinnelige intensjonen med den kommunistiske ideologien. Etter sovjeternes tvangsinnføring av kommunistisk statsledelse i Øst-Europa etter den andre verdenskrig og kommunistpartiets seier i borgerkrigen i Kina i 1949, levde i flere tiår 1/3 av verdens befolkning i stater som bekjente seg til kommunistisk ideologi. Fra 1985 til 1991 ble sosialismen og kommunistisk tenkning erstattet av liberalt kapitalistisk demokrati i Øst-Europa. Etter Máos død i 1976 har det kinesiske regimet nominelt beholdt kommunistisk ideologi, selv om det planøkonomiske systemet i stor grad har blitt avviklet.
Etter den russiske revolusjonen ble Sovjetunionen etablert i 1922. Lenin bygget på Marx' idéer, men måtte tilpasse marxismen for å forklare ideologisk hvorfor revolusjonen oppstod i et tilbakeliggende jordbruksland som Russland, ikke i de mest økonomisk avanserte industriland slik Marx hadde spådd. Dessuten måtte Lenin i tiden etter revolusjonen avklare en rekke praktiske detaljer for hvordan et parti kan styre en stat preget av borgerkrig, dette var spørsmål filosofen Marx i liten grad hadde drøftet. Lenins tolking av kommunistisk ideologi blir gjerne kalt marxisme-leninisme. Etter Lenins død ble han etterfulgt av Josef Stalin. Stalins styre ble av tilhengerne ansett å representere fortsettelsen av Lenins teori og praksis. Tilhengere av Lenin og Stalin har derfor fortsatt å kalle seg marxist-leninister, da de ser det slik at det er kontinuitet mellom de to, mens de av kritikerne blir omtalt som stalinister. Kommunister som anså seg som motstandere av Stalin, men tilhengere av Lenin påpeker imidlertid gjerne at Lenin i sitt politiske testamente advarte mot Stalins brutalitet og anbefalte å avsette Stalin som generalsekretær for partiet og på ingen måte kan sies å stå for Stalins totalitære linje. Og hevder videre at ved overgangen fra Lenin til Stalin fant sted et avgjørende brudd med tidligere kommunistisk tradisjon.
Sosialisme og kommunisme i Norge
Marcus Thranes folkebevegelse i 1848 blir av mange i arbeiderbevegelsen sett på som en forløper til senere sosialistiske og kommunistiske bevegelser i Norge. Det norske Arbeiderparti var i årene etter stiftelsen i 1887 nærmest å regne som et sosialliberalt parti, men fraksjoner i partiet øvde påtrykk for å dreie partiet i retning av å bli en kommunistisk parti. Først med Fagopposisjonen av 1911 og senere inspirasjon fra den russiske revolusjon i 1918 ble det et flertall for at Arbeiderpartiet skulle bli et kommunistisk parti. Opptakskravene til den Moskva-ledede organisasjonen kommunistiske internasjonale krevde at partiet skulle ha ordet «kommunistisk» i partinavnet. Dette ble i 1923 opprinnelsen til Norges Kommunistiske Parti. Ettersom høyrefløyen i Arbeiderpartiet, sosialdemokratene, også brøt ut, var det på 20-tallet tre parti som definerte seg som sosialistiske, men hadde ulike syn på innføringen av sosialismen og forholdene i Russland.
I dag går ikke lenger Arbeiderpartiet inn for avskaffelse av kapitalismen. SV har fortsatt dette som mål i sitt programmer, og definerer seg som tilhengere av demokratisk sosialisme. NKP eksisterer fortsatt, og går fortsatt inn for den tradisjonelle kommunismen. Rødt regnet seg også som et kommunistisk parti (nå sosialistisk), men regnes som mer moderate og reformerte enn NKP.
Kommunistisk teori
Begrepet kommunisme brukes oftest om ideologier som har et klasseløst samfunn som fremtidig mål, selv om det er store skiller mellom forskjellige kommunistiske retninger i synet på om hvordan et slikt samfunn bør organiseres. Et av hovedskillene mellom sosial-demokrater og kommunister er at sistnevnte oftest ser en omstyrtning av nåværende samfunn gjennom en revolusjon som nødvendighet og uunngåelig, mens førstnevnte anerkjenner muligheten for gradvise reformer. (Såkalt «evolusjon fremfor revolusjon».) Derfor kan distinksjonen mellom kommunister og sosialdemokrater illustreres ved begrepene revolusjonære og reformister. Dette må ikke misforstås i den retning at kommunister er imot reformer. Flere kommunister og kommunistiske retninger går inn for reformer, eller «strukturreformer» som et ledd i en «antimonopolistisk strategi». Tanken er at man stadig går inn for å reformere det kapitalistiske samfunnet slik at overgangen til sosialismen går lettere, raskere (og fredelig) for seg. Men selve overgangen fra kapitalisme til sosialisme (og kommunisme) vil skje gjennom en revolusjonær omveltning (Dette forstås av mange ikke nødvendigvis som «opprør i gatene».)
Marxismen
Sentralt i marxismens teori står ideologiens samfunnsøkonomiske teori, som gjerne omtales som politiske økonomi, og synet på fortidig og fremtidig historisk utvikling historisk materialisme og dialektikk. Sammen utgjør dette en samfunnsteori og virkelighetsoppfatning, der menneskets skaperevne, samfunnets utvikling og kapitalismens indre «lovmessigheter» vektlegges. Teorien ses på som et middel til å oppnå omforming i samfunnet. Teorien hadde ikke ren forståelse av verden som hensikt, men ble sett på som et middel til å omvelte samfunnet. Kommunistiske bevegelser hadde som mål at arbeidere skulle organisere seg politisk, og begynne kamp om samfunnsmakten. Marx gav aldri noen inngående beskrivelse og redegjørelse for hvordan det kommunistiske samfunn vil se ut. Friedrich Engels beskrev det: «Når en slik slekt av (nye, red.) mennesker er vokst fram, så vil de gi pokker i hva man i dag tror de skal gjøre. De vil utforme sin egen praksis og i samsvar med den skape sin egen offentlige mening om hvert enkelt menneskes praksis, – punktum.» Altså etterhvert som samfunnet utvikler seg skapes nettopp en ny praksis, og denne vil ikke kunne forutses. Men man kan si at utviklingen går i retning av, og vil nå, klasseløshet. Dette oppfattet kommunister ville innebære allmennmenneskelig frigjøring.
Marxismens fremste mål er altså den revolusjonære omforming av samfunnet, noe som de ønsket å nå gjennom en flertallets (arbeiderklassens) erobring av samfunnsmakten. For å gjennomføre dette kreves en utarbeidet strategi og taktikk såvel som en eller flere organisasjoner. Diskusjonen innen den kommunistiske bevegelse de siste 100 årene har dreiet seg om flere aspekter av marxistisk teori, slik som dialektikk, økonomi etc. men kanskje særlig dominerende er strategi-debatten. Skal man gripe makten med en væpnet gruppe eller med lovlige midler? Gjennom revolusjon eller stadige reformer? Skal kommunistene alliere seg med andre grupper for å øke sin innflytelse?
Sosialisme, kapitalisme og frigjøring
Marx regnes av mange samfunnsforskere, også de som ikke sympatiserer med kommunismen, for å være en av de mest fremtredende teoretikerne om kapitalismen, og han beskrev bl.a. slik i «Det kommunistiske manifest»:
Kapitalismen er å oppfatte som en koloss som på omfattende og gjennomgripende vis forandrer samfunnet. Vi får høyere utviklede produktivkrefter, høyere produktivitet og derved med denne nyvunnede varerikheten, med dette produksjonsnivået, mister vi behovet for å ha et samfunn som er spaltet opp i klasser. Klasseskillet kan elimineres, arbeidsdagen forminkes og det generelle velferdsnivået kraftig forøkes (rent materielt, men også i form av at menneskene nå står i en relasjon til produksjonen som ikke innebærer fremmedgjøring). Marx beskriver altså kapitalismens utvikling som progressiv. Men det viktige for Marx er at kapitalismens veldige utvikling, utviklingen av produktivkreftene, for virkelig å kunne fortsette i fullt månn og å frigjørende for mennesket, må det underlegges nye samfunnsmessige produksjonsforhold (særlig eiendomsforhold). Kapitalismens veldige utvikling, fruktene av den samfunnsmessige produksjon, bør altså ifølge Marx underlegges samfunnsmessige eiendomsforhold. Dette er begrunnelsen og bakgrunnen for kommunistenes planøkonomi, som ofte har blitt forstått som samfunnets (statens) totale kontroll over økonomien – og kritisert deretter. Men denne kan nok også kan forstås som det at man i stor grad griper samfunnsmessig kontroll, men at deler av en sosialistisk økonomi fremdeles kan være markedsstyrt. (Så lenge tungindustri og bankvesen holdes under statlig kontroll.) Denne endringen, fra kapitalismens profittmotiv til samfunnets fokus på å tilfredsstille menneskenes behov, vil ifølge kommunistene være en overgang som er helt essensiell i frigjøringen av mennesket fra klassesamfunnets åk. Kapitalismens utvikling er altså på et vis grunnleggende god, men den må underlegges sosialistiske forhold for å kunne utvikles videre fullt ut og til menneskenes (ikke bare kapitalistenes) beste.
Selve grunnprinsippet for Marx og Engels, var at utviklingen til kommunismen skulle lede til og innebære en allmennmenneskelig frigjøring. Således er det ifølge flere kommunister ikke korrekt slik mange i dag gjør, der det trekkes et skille mellom kommunister og andre i forbindelse med demokrati, menneskerettigheter og individualisme – i den forstand at kommunister sies å være anti-individualister og antidemokrater. De sanne individualister er kommunister, ifølge kommunistene selv.
Marxismens syn på demokratiet
I enkelte borgerlige samfunn har man ifølge Marx et «borgerlig demokrati». Dette demokratiet anså han som et enormt framskritt over føydalisme og autokrati, og han arbeidet aktivt for demokratiske reformer i egen livstid. Samtidig hevdet han eiendomsstrukturen i kapitalismen var en hindring til "virkelig demokrati", for eksempel ville en kapitalistisk presse, fordi den var privat eid, ikke kunne bli et organ for alle menneskers ytringsfrihet.
Marx og Engels betraktet det formelle demokratiet som en viktig etappe på veien til sosialismen. Som Marx sa: «det første skritt i arbeiderrevolusjonen er at proletariatet reiser seg, og blir den herskende klassen, og at demokratiet slår igjennom.» I Lenins analyse var det seieren til det formelle ("borgerlige") demokratiet et viktig, men utilstrekkelig skritt. Ifølge denne er staten en voldsmaskin vokst frem av samfunnets deling i klasser. Dette er statens vesen. Statens form kan være demokratisk, hvilket er ønskelig. Men det øverste mål må være å eliminere klassespaltingen, og dermed det statlige voldsmaskineriet. Dette betyr ikke at alt vi i dag identifiserer som deler av statsmakten forsvinner, samfunnet må fortsatt administreres. (Se, proletariatets diktatur)
På samme måte som Marx fremhevet betydningen av å kjempe igjennom demokrati i det kapitalistiske samfunnet («Så lenge demokratiet ennå ikke er vunnet, så lenge kjemper altså kommunister og demmokratier sammen, så lenge er demokratenes interesser også kommunistenes.» ) fremgår det at demokratiet er den styringsform som er ønsket i en sosialistisk stat.