cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Universitetet i Oslo
Universitetet ble grunnlagt på slutten av den dansk–norske unionstiden i 1811 på grunnlag av universitetstradisjonen fra helstatens eneste universitet, Københavns Universitet, og i praksis som en norsk delvis videreføring av dette. Dets opprinnelige navn var Det Kongelige Frederiks Universitet, oppkalt etter den siste dansk-norske unionskongen Frederik VI. Navnet ble endret til Universitetet i Oslo i 1939. Universitetet ble frem til 1939 ofte kalt «Det Kgl. Frederiks», og ofte også bare kalt «Universitetet», ettersom det var det eneste universitetet i Norge frem til 1946.
Universitetet i Oslo er ved siden av universitetene i København, Uppsala og Lund et av Nordens største universiteter, og ble i 2020 bl.a. rangert som nr. 60 blant verdens fremste universiteter av Academic Ranking of World Universities.
Universitetsledelsen
Universitetets øverste styringsorgan er Universitetsstyret, frem til 2003 Det akademiske kollegium. Opprinnelig bestod Det akademiske kollegium av alle professorene, som kollektivt ledet universitetet. I dag er det et representativt organ valgt blant vitenskapelig ansatte, studenter og teknisk-administrativt ansatte. Alle vitenskapelig ansatte og studentene fikk stemmerett i 1955 og de teknisk-administrativt ansatte i 1975. Universitetets øverste daglige ledelse består av en valgt rektor og dennes valgte stedfortreder, prorektor. De siste rektorene har også utnevnt viserektorer.
I perioden 1814–1844/45 var universitetets to høyeste verv universitetets kansler og prokansler. Prokansleren var også titulær formann for Det akademiske kollegium. Kanslervervet ble innehatt av svenske statsmenn og kongelige, mens prokanslervervet ble innehatt av prominente nordmenn primært med virke utenfor universitetet. I 1845 fikk universitetet fullt selvstyre og Det akademiske kollegium valgte frem til 1907 hvert år en formann i sin midte som øverste leder. I 1907 ble vervet som rektor innført, og rektor var ex officio også kollegiets formann. Rektoratet fikk administrativ bistand av universitetssekretæren, mens kvestor hadde ansvar for økonomien. I 1962 ble stillingene som universitetssekretær og kvestor slått sammen til stillingen universitetsdirektør som fikk ansvar for både administrasjon og økonomiforvaltning.
Fakulteter
Hoveddelen av universitetets kjernevirksomhet er delt inn i åtte fakulteter som igjen er delt inn i institutter eller avdelinger. Fakultetene er:
Andre enheter
Universitetet i Oslo består i tillegg til fakultetene av en del andre enheter uten fakultetstilknytning som driver med forskning, undervisning, formidling og annen vitenskapelig virksomhet. Disse består av to museer (Kulturhistorisk museum og Naturhistorisk museum), Universitetsbiblioteket i Oslo og noen tverrfaglige forskningssentre. Universitetet i Oslo eier også Baroniet i Rosendal og Det norske institutt i Roma og driver flere forskningssentre i utlandet.
Tilknyttede institutter
Tilknyttede institutter ved Universitetet i Oslo, internt ved universitetet også omtalt som «universitetets randsone», er formelt selvstendige institutter som universitetet har en formell samarbeidsavtale med og som har nære faglige bånd til universitetet, til tross for at de ikke direkte er en del av eller eid av UiO. Disse defineres derfor også som enheter ved UiO i bred forstand. De fleste av de tilknyttede instituttene er etablert av eller med medvirkning fra UiO, gjerne med utspring i forskningsmiljøer ved UiO. De kan være organisert som selveiende stiftelser eller aksjeselskaper, med eller uten UiO-(med)eierskap; UiO har i hovedsak solgt sine aksjer i de selskapene som er organisert som aksjeselskaper. Enkelte av randsoneinstituttene var tidligere eid av UiO-datterselskapet UniRand AS, men randsonen er ikke identisk med UniRand og de fleste inngikk ikke i dette datterselskapet. Instituttene skiller seg fra klassiske universitetsinstitutter ved at de som regel primært er forskningsinstitutter med begrenset utdanningsvirksomhet, og gjerne i spissede eller tverrfaglige felt. I mange tilfeller er samarbeidet også formalisert ved bruk av professor II-stillinger ved universitetet. De viktigste randsoneinstituttene er
Studietilbudet
Universitetet i Oslo tilbyr over 220 studieprogrammer.
Forskning
Universitetet driver forskning både som en del av den løpende virksomheten, og gjennom ulike forskningsprogram og forskningssentre.
Universitetet i Oslo har ni sentre for fremragende forskning (SFF), og ett desentralisert senter med noder i Tromsø og Oslo: Senter for molekylærbiologi og nevrovitenskap,, , , , Senter for økologisk og evolusjonær syntese, , og.
Siden 2008 har UiO bygget opp syv tverrfakultære forskningsområder. Alle fakultetene og museene og UiOs to institusjonelle sentre er involvert i disse forskningsområdene.
En viktig dimensjon ved forskningsvirksomheten ved UiO er samarbeidet med Oslo universitetssykehus (OUS) og med instituttsektoren. UiO har flere hundre eksternfinansierte professor II-stillinger for å styrke faglig samarbeid med andre institusjoner. UiO har også vedtatt å jobbe målrettet for å øke andelen kvinner i professor II-stillinger ved kallelser av kvinner.
Etableringen
I 1811 ble det avgjort at Norge i union med Danmark skulle få sitt første universitet, etter at kong Frederik VI ga opp motstanden mot det han trodde ville bli en politisk separatistinstitusjon. I 1813 åpnet Det Kongelige Frederiks Universitet i Christiania, som den gang var den nest største byen i det norske lydriket. Bare et år senere erklærte Norge seg selvstendig og vedtok egen Grunnlov. Det nye universitetet bygget på den felles universitetstradisjonen fra København, og universitetet fulgte de første årene, også etter unionsoppløsningen i 1814, forskriftene for Københavns Universitet frem til det ble vedtatt egne norske universitetsforskrifter. I praksis beholdt universitetet et nært forhold til Københavns Universitet med studier og grader som i stor grad var felles eller nokså like gjennom 1800- og 1900-tallet.
Da Norge som følge av krigen i 1814 måtte inngå i personalunion med Sverige, ble det nye universitetet en nøkkelinstitusjon som bidro til akademisk og kulturell uavhengighet i unionen. Mens Norge i de første tiårene opplevde tunge pengepolitiske problemer, framstod universitetet som et kraftsentrum i utviklingen av en norsk egendefinisjon, historieskrivning og strategier. Fra første stund ble de sentrale fagdisiplinene de «universelle» fag som naturforskning, medisin, filosofi og teologi, som ikke er særegne for hvert enkelt land. Men nordmennene fikk også politisk gjennomslag for professorater i mer nasjonalt og selvstendig orienterte fag som geografi, historie, språkstudier, oeconomie og jus.
Embetsmannstatens nasjonsbygging
Hovedfunksjonen til universitetet ble å utdanne en ny elite av embetsmenn til kirke og statsapparat. Den selvstendige staten – om enn i union med Sverige – trengte utdannede folk til stadig flere ekspert- og lederfunksjoner. Universitetet ble sentrum for kartleggingen av landets kultur, språk, historie og naturressurser. Det ble gjennom 1800-tallet satset sterkt på utviklingen av slike kartleggingsdisipliner som økonomi og statistikk (Schweigaard), botanikk (Blytt), geologi (Keilhau, Brøgger), geografi og historie P.A. Munch og zoologi. I politisk forstand utmerket særlig den juridiske og økonomiske tenkingen til Schweigaard som svært innflytelsesrik midt i århundret. Men ingeniørutdanning manglet - den viktige oppgaven med å bygge ut veinett og jernbane ble ivaretatt av offiserer utdannet ved Hærens ingeniørkorps eller ved de tekniske høyskolene hovedsakelig i Tyskland.
Selv om universitetet ble opprettet av en eneveldig monark, fikk det etter 1814 stadig mer karakter av nasjonens og det norske folks universitet, og ikke kongens universitet. Riktignok var det Kongen i statsråd som i starten tillot (eller nektet) opprettelsen av professorater, men litt utpå 1800-tallet ble denne retten overført til Stortinget. En viktig tanke var tidlig å åpne universitetet for praktisk orientert undervisning for begavede og ikke bare bemidlede menn.
Universitetets var inntil 1946 det eneste i landet, men fikk allerede fra 1859 sterk konkurranse på enkelte felt fra Norges landbrukshøyskole på Ås, og fra 1910 også fra Norges tekniske høgskole i Trondheim. Landbrukshøyskolen fikk landets andre professorat i økonomi, og utfordret forøvrig universitetet innen naturfagene. Den tekniske høyskolen i Trondheim ble helt enerådende innen ingeniørfagene, og spesielt viktig etter at USA stengte for norske studenter midt i 1920-årene. Fram mot første verdenskrig ble det stadig tydeligere at Det Kongelige Frederiks Universitet distanserte seg fra de mer praktisk orienterte fagutdanningene, og overlot dette til andre læresteder.
Faglig vekst og nye forskningsidealer
Gjennom 1800-tallet definerte universitetet seg selv gjennom vitenskapelige disipliner, i motsetning til de tidligere brede utdanningsområdene, og gradvis ble professoren en forsker som foreleste – og ikke en foreleser som også skrev bøker. Flere av universitetets hovedoppgaver har vært mer eller mindre uforanderlige: Å tilby landets høyeste utdanning innen ulike vitenskapsgrener. Universitetet skulle tilby og formidle allmenndanning, det vil si å være kilden til grunnleggende dannelsesideal i samfunn og skole. Den siste oppgaven var å fornye kunnskapsbasen – altså drive original forskning.
En av universitetets store endringer kom i 1870-årene idet forskningen ble tillagt større vekt. Styringen av universitetet ble mer profesjonalisert, studiefagene ble lagt om og undervisningsformene endret. Forskningen ble mer spesialisert, disiplinene differensiert og den klassiske dannelse med tverrfaglige studier kom under økt press.
Forskningen endret seg rundt århundreskiftet kvalitativt – med nye metoder, vitenskapsteoretiske ideer, og praksisformer. Universitetets lærere skulle være høyt kvalifiserte vitenskapsmenn ved utnevnelsen, og fortsette å arbeide vitenskapelig ved siden av lærergjerningen. Vitenskapelig virksomhet med å fremsette og prøve nye teorier, åpne for nye erkjennelser, gjøre nye oppdagelser – inngikk også etter hvert i samfunnets forventninger til universitetet. Samfunnsutviklingen forutsatte mer og mer spesialisert kunnskap, ikke bare moralsk og juridisk dømmekraft. Dette satte universitetet seg fore å levere gjennom økt faglig spesialisering.
Universitetet i mellomkrigstiden
Universitetets navnebytte fra Det Kongelige Frederiks Universitet til Universitetet i Oslo skjedde i 1939.
På to fagfelt ble det i mellomkrigstiden lagt grunnlag for nobelpriser, nærmere bestemt innen sosialøkonomi, anført av Ragnar Frisch, og innenfor kjemi, hvor nobelprisen etter krigen ble tildelt Odd Hassel. Innenfor lingvistikk oppnådde flere forskere verdensry. Den økende forskningsaktiviteten i første halvdel av 1900-tallet var del av en internasjonal utvikling som også omfattet Norge. Studenttallet doblet seg fra 1911 til 1940, og rekrutteringen skjedde fra en stadig bredere geografisk, kjønnsmessig og sosial basis, men arbeiderklassen var fortsatt ikke med.
Andre verdenskrig og etterkrigstiden
Under okkupasjonen 1940–1945 ble universitetet satt under styre av den NS-utnevnte rektoren, polarforsker Adolf Hoel, mens den valgte rektoren Didrik Arup Seip ble fengslet. En rekke studenter deltok i motstandsarbeid, og etter et branntilløp i Aulaen beordret den tyske rikskommissær Terboven universitetet stengt og studentene arrestert. En rekke studenter og lærere satt i tysk fangenskap til krigens slutt. Flere årskull av studenter mistet undervisningen under krigen, og dette førte til at uvanlig store kull startet på Universitetet i 1946, med dertil betydelig nyansettelse av vitenskapelig personale. En av dem som fikk sjansen som ung foreleser dette året var filosofen Arne Næss.
Universitetet kom ut av okkupasjonstiden med styrket anseelse. Det var store forventninger til hva vitenskapen kunne bidra med for å skape vekst og velstand i et frigjort Norge. Studentene ble integrert i velferdsstaten. Det offentlige påtok seg ansvar for å skaffe studielån til studenter som ikke kunne få økonomisk støtte hjemmefra, gjennom Statens lånekasse for studerende ungdom, opprettet i 1947. Etterkrigsårene medførte rekordtilstrømning av studenter. Mange hadde fått avbrutt studiene sine eller var ikke kommet i gang på grunn av krigen og meldte seg nå ved universitetet. Høstsemesteret 1945 ble det registrert 5951 studenter. Det høyeste studenttallet gjennom hele UiOs historie til da. I 1947 var tallet over 6000 studenter – tilsvarende 50 prosent flere studenter enn det hadde vært før krigen.
Da det ble opprettet nasjonale forskningsråd etter andre verdenskrig, ble Brøggers visjon i stor grad realisert, på den måten at forskning fikk en finansiering som var uavhengig av undervisning. Dette falt sammen med det massive inntoget av studenter i 1960-årene, som igjen gjorde det vanskelig å balansere forskning med etterspørselen etter undervisning.
Studenteksplosjon og studentopprør
Politisk revolusjonære synspunkter hadde for alvor slått inn over universitetet fra 1968. «Studentopprøret» ble stående som et vendepunkt i universitetenes historie over hele den vestlige verden. Fremtidsutsiktene for 1960-årenes studenter var usikre. Flere studenter enn tidligere kom fra miljøer uten akademiske tradisjoner og hadde få rollebilder å forholde seg til. Masseuniversitetet kunne ikke føre alle studentene til en eliteposisjon tilsvarende tidligere tiders akademikere, og mange studenter tok avstand fra etablerte eliter og måten de fungerte på. Mange var utålmodige med å få brukt sin kunnskap til å forandre samfunnet. Akademikerne skulle være solidariske med de underprivilegerte.
Det mest grunnleggende endringstrekket i studentbefolkningen var den økende kvinneandelen. Gjennom 1970-årene økte kvinnene til et flertall av studentene. Samtidig ble universitetet et sentrum for den organiserte kvinnebevegelsen, som vokste frem fra 1970-årene.
Foran tusenårsskiftet vokste studenttallet med eksplosiv kraft. I 1992 måtte UiO for første gang håndheve adgangsbegrensning ved alle sine fakulteter. Mye av forklaringen på det høye studenttallet lå i et dårlig arbeidsmarked. I 1996 var det 38 265 studenter ved UiO. Nivået lå cirka 75 prosent over gjennomsnittet i 1970- og 1980-årene.
Segl
Universitetets segl viser Apollon med lyren. Apollon var i gresk og romersk mytologi gud for bl.a. musikk, poesi og kunstartene. Seglet ble vedtatt i 1828 og tatt i bruk i 1835. Universitetet har brukt flere ulike design av seglet gjennom historien, og det ble senest nytegnet i 2009. Frem til 2009 brukte universitetet et design fra 1980-årene.
Bygningene
I begynnelsen måtte universitetet leie bygninger i sentrum av byen, blant annet de samme lokaler som Stortinget brukte under sine tidlige samlinger (Stortinget kom kun sammen hvert tredje år). De fleste er i dag revet, men ved Christiania torv står i dag to bygninger som har huset deler av universitetet. I 1833 ble Observatoriet ferdigstil, etter tegninger av arkitekt Christian Heinrich Grosch. Det er den eldste universitetsbygningen oppført for vitenskapelige formål som fremdeles eksisterer.
Bygningene på Karl Johan
I 1852 stod de nye universitetsbygninger endelig klare øverst på Karl Johans gate, også de etter tegninger av Grosch. Festsalen i Domus Academica ble brukt til Stortingssal inntil Stortinget fikk en egen bygning i 1866.
Bygningene er regnet som selve hovedverket til arkitekt Grosch. Groschs tegninger ble vesentlig modifisert av den berømte prøyssiske arkitekten Karl Friedrich Schinkel og preget av hans klassisistiske bygninger i Berlin.
Universitetets aula, senere med malerier av Edvard Munch, ble bygget til i 1911. I 1914 ble det nye Universitetsbiblioteket i Oslo på Solli plass innviet.
Museumsbygningene på Tøyen
I de første to tiårene etter århundreskiftet ble de tre museumsbygningene i Botanisk hage på Tøyen reist, og de naturhistoriske samlingene flyttet dit. Zoologisk museum stod ferdig i 1908, Botanisk museum i 1913 og Geologisk museum i 1917. I Botanisk hage var fra før veksthusene, Palmehuset (1868) og Victoriahuset (1876) bygget for vitenskapelige formål.
De første spadestikk på Blindern
I 1920 begynte planleggingen av utbyggingen på Blindern, men disse planene gikk sakte fremover grunnet dårlig økonomi og en komplisert planprosess. Den første bygningen, Farmasøytisk institutt, stod klar først tidlig i 1932, og er bygget i funksjonalistisk stil.
Krigsårene
Under okkupasjonen 1940–1945 ble universitetet satt under styre av den NS-utnevnte rektor Adolf Hoel, mens den valgte rektoren Didrik Arup Seip ble fengslet. En rekke studenter deltok i motstandsarbeid, og etter et branntilløp i Aulaen, beordret den tyske rikskommissær Terboven universitetet stengt og studentene arrestert. En rekke studenter og lærere satt i tysk fangenskap til oppimot krigsslutt.
Campus Blindern
Også ved Rikshospitalet på Gaustad er det oppført bygninger for å huse administrasjon og de prekliniske deler av Det medisinske fakultet, og flere bygninger er oppført i Gaustadbekkdalen, like ved Blindern.
Fra og med 1991 var det bare Det juridiske fakultet som var igjen i sentrumsbygningene fra 1852. En ny bygning for blant annet Bibliotek for humaniora og samfunnsfag, Georg Sverdrups hus, ble ferdigstilt på Blindern i 1999.
I 2004 ble arbeidet med oppussingen av Urbygningen (Domus Academica) ferdigstilt. Bygget inneholder både kontorer, undervisningsrom, og representasjonsrom som rektors gamle kontor, og Gamle festsal, som brukes ved høytidelige anledninger. Aulaen er ferdig rehabilitert i 2011.
Arbeidet på et nytt informatikkbygg, Ole-Johan Dahls hus, ble startet i 2006 med en budsjettramme på omtrent en milliard kroner. Det er det største prosjektet i Norges IT-historie. Bygget ble tatt i bruk i 2011.
Parkanleggene på Blindern ble kåret til Årets grønne park for 2011.
Hoveddelen av universitet holder til i Campus Blindern, altså det sammenhengende området på Blindern og Gaustadbekkdalen (Gaustadbekkdalen ligger på andre siden av Sognsvannsbanen). Blindern ble som nevnt utbygget fra 1930-årene, mens de første byggene i Gaustadbekkdalen stod ferdig på slutten av 1980-årene, og har fremdeles store planlagte byggeprosjekter i seg. Anleggene har følgende fasiliteter:
Blinderndelen Gaustadbekkdalen: kjemi, farmasi og molekylær Life Science. Dette skal ligge nord i dalen og være, nært knyttet til medisindelen av UiO som ligger på Gaustad (andre siden av Ring 3)
Campus i Oslo sentrum
Det juridiske fakultet holder til i de gamle universitetsbygningene ved Karl Johans gate og nærliggende bygninger, men også mange andre steder, til sammen 17 forskjellige lokaliteter rundt om i Oslo. Nybygde Domus Juridica på 17 000 kvadratmeter og ti etasjer åpnet i 2020 i Kristian Augusts gate 17 ved Tullinløkka.
Universitetssykehusene (MED) og Geitmyrsveien (OD)
Det medisinske fakultet holder til på Gaustad og på universitetssykehusene i Oslo-området. De odontologiske fagene holder hus i Geitmyrsveien på Lindern.
Nobelprisvinnere
Tre forskere ansatt ved Universitetet i Oslo har mottatt nobelprisen for forskning utført ved institusjonen:
I tillegg kommer Fridtjof Nansen, som fikk Nobels fredspris for sin innsats under sult- og flyktningekatastrofen i Sovjetunionen i 1920-årene.
Fakultetenes rang
Fakultetetene rangeres på en bestemt måte, i tråd med den tradisjonelle fakultetsinndelingen ved europeiske universiteter og forøvrig etter opprettelsesår. De teologiske, juridiske og medisinske fakultetene, dvs. de tradisjonelle høyere fakultetene, rangerer øverst. Det filosofiske fakultet, som siden er delt opp i en rekke andre fakulteter, rangerer tradisjonelt nederst. Rangeringen av fakultetene ved UiO blir da:
Rangeringen av fakultetene innebærer at de korrekt skal nevnes i denne rekkefølgen og at professorene har sete og gang i tråd med rangeringen.
Rangeringer
• = Undersøkelsen ikke utført dette året.
THE-QS World University Rankings publisert av tidsskriftet Times Higher Education (THE) er fra 2010 delt i to separate rangeringer, der QS World University Rankings viderefører metoden som tidligere er benyttet, mens THE World University Rankings baserer seg på ny metode. THE-QS-studien fra før 2010 bygger på intervju med 6-7.000 forskere over hele verden, samt rangering etter indikatorer som lærertetthet, publisering, og opplevd forskningskvalitet (peer review). Det gjøres separate analyser innen fagområdene teknologi, naturfag, helsefag, og humaniora.
Studentliv
Studentdemokratiet er organisert i Studentparlamentet og Velferdstinget i Oslo og Akershus. I nærheten av Blindern, på Majorstuen, ligger studenthuset Chateau Neuf hvor forskjellige studentaktiviteter finner sted, og er tilholdssted for Det Norske Studentersamfund og konsertscenen Betong. I tillegg finnes det fakultetsforeninger, studentforeninger som har ansvar for studentenes sosiale og faglige tilhørighet ved det enkelte fakultet. Universitetet har også et symfoniorkester og fem kor.
Studentavisen til Studentsamskipnaden i Oslo og Akershus heter Universitas.
Publikasjoner
Universitetet utgir internavisen Uniforum og det populærvitenskapelige tidsskiftet Apollon.
BCS-teori
BCS-teorien tar utgangspunkt i en kvantemekaniske beskrivelse av elektroner med motsatt rettet bevegelsesmengde og spinn. Slike elektroner kan gjennom vekselvirkning med den omkringliggende krystallen, dvs. utveksling av fononer, oppleve gjensidig tiltrekning som er sterk nok til å overvinne frastøtningen pga. elektronenes ladning. Slike par kalles Cooper-par og kan oppføre seg lik bosoner, selv om elektroner i seg selv er fermioner. Cooper-parene kan da oppleve noe tilsvarende Bose-Einstein-kondensasjon, dvs. gå over i en kollektiv tilstand. Det vil da være et gap, Δ, i energispekteret som effektivt hindrer små eksitasjoner og inelastiske kollisjoner. Superledning forklares dermed med at prosessene som normalt fører til elektrisk motstand ikke kan finne sted. Teorien ble utviklet av John Bardeen Leon Cooper, og John Robert Schrieffer  i 1957, og uavhengig av dette, noe senere av Nikolay Bogolyubov. Bardeen, Cooper og Schrieffer fikk Nobelprisen i fysikk for sin oppdagelse i 1972.
Adidas
Adidas AG er et tysk selskap som produserer treningstøy og -utstyr. Selskapet er en del av Adidas Group, som også består av selskapene Reebok, Taylormade (golf) og Rockport. Selskapet ble stiftet 18. august 1949, og var per 2008 verdens nest største fabrikant av sportstøy.
Hovedfokuset til Adidas har alltid vært fotballdrakter og fotballutstyr, og er en av verdens største sponsorer for klubblag og nasjonale lag. I 1979 lanserte Adidas fotballskoen Copa Mundial og holder rekorden for den mestselgende fotballskoen.
Adidas har mange store draktavtaler med fotballklubber verden rundt. Bayern München, Real Madrid, Manchester United, River Plate, A.C. Milan og Juventus er noen av de store klubbene Adidas har avtale med, samt landslag som Tyskland, Spania, Argentina og Russland.
I juli 2014 signerte Adidas en ti års avtale med Manchester United, som begynte i 2015-2016-sesongen. Denne avtalen har garantert en minste verdi på omtrent 8,5 milliarder norske kroner, som gjør at det er den mest verdifulle draktavtalen i historien.
Historie
Adolf («Adi») Dassler lagde sitt første skopar i 1920 i sin mors kjøkken. Dassler var en aktiv friidrettsutøver og ønsket å lage spesialsko for de ulike øvelsene. Han brukte seilduk som et sentralt materiale, men også silke fra fallskjermer og lær fra hjelmer som de fant på bygdene etter den første verdenskrig. Han ble kjent for sine lette løpesko, etter hvert også med pigger. Med støtte fra sin far, Christoph, og to av hans arbeidskamerater, (brødrene Zehlein), som arbeidet i en skofabrikk i et smedverksted, ble Adi Dasslers første skoproduksjon satt i system.
1924 - Gebrüder Dassler Schuhfabrik
I 1924 ble hans to år eldre bror Rudolf («Rudi») Dassler med i skoproduksjonen, og de startet selskapet Gebrüder Dassler Schuhfabrik (Brødrene Dasslers skofabrikk). Under sommer-OL 1928 i Amsterdam hadde brødrene Dassler utstyrt en rekke utøvere med sine spesialsko. Dette la et fundament for selskapets internasjonale vekst, og de solgte rundt 200 000 par sko i året før den andre verdenskrig. Det hører med til historien at Jesse Owens vant sine OL-gull i Berlin, 1936 med Dasslerbrødrenes piggsko på beina.
1948 - Familiefeiden
Samarbeidet mellom brødrene var ikke godt, og i 1948 gikk de hver til sitt. Rudi Dassler startet selskapet Puma og Adi Dassler startet Adidas. Navnet satte han sammen av de første stavelsene i sitt eget navn, og logonavnet er det skrevet uten stor forbokstav adidas. Det sies at navnet er et akronym for frasen All Day I Dream About Sports, men den historien er trolig kommet til lenge etter etableringen, og synes fabrikkert for det amerikanske markedet.
Harmony (album)
Harmony er et musikkalbum utgitt av den rumenske panfløyte-artisten Gheorghe Zamfir i 1984. Albumet er innspilt med fullt symfoniorkester som er arrangert og dirigert av Harry van Hoof.
63 Ausonia
63 Ausonia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 10. februar 1861 av Annibale de Gasparis fra Osservatorio Astronomico di Capodimonte i Napoli. Ausonia er et poetisk navn på Italia.
NN
NN og nN kan vise til:
Storsekretariatet
Storsekretariatet (kinesisk: 內閣; pinyin: Nèigé) var formelt et koordinerende organ i det kinesiske keiserlige hoff, men under Ming-dynastiet ble det de facto den mest sentrale og innflytelsesrike sentrale styringsorganet. Storsekretariatet tok form etter at Hongwu-keiseren avskaffet kanslerembedet i 1380. Sekretariatet utviklet seg til et effektivt koordinerende organ som i kraft av sine faktiske oppgaver hadde utstrakt styring over de formelt sett høyerestilte seks ministerier. Det kunne være seks storsekretærer (內閣大學士), men det var slett ikke alltid at alle seks stillinger var besatt. Den øverste blant dem ble populært kalt shoufu (首輔). I historiefremstillinger støter man til tider på betegnelsen storsekretæren - da er det trygt å anta at det dreier seg nettopp om den ledende av storsekretærene.
Utvikling
Ved inngangen av Ming-dynastiet overtok keiseren Yuan-dynastiets modell med kun ett departement, sekretariatet, som var stilt over de seks ministeriene. Sekretariatet ble ledet av to kanslere, kalt «den venstre» (seniorposisjonen) og «den høyre» (junior). De var satt over hele keiserrikets embeds- og styringsverk. Hongwu-keiseren begynte å bekymre seg for at en slik maktkonsentrasjon i kanslerembedet en dag kunne bli til en trussel mot tronen. I 1380 ble kansler Hu Weiyong henretter etter forræderianklager. Så avskaffet Hongwu sekretariatet og kanslerstillingene; ministrene for de seks ministerier skulle rapportere direkte til keiseren.
Men dermed fikk keiseren en byrde med administrative detaljer som gjorde det helt nødvendig for ham å søke sekretærassistanse. I 1382 rekrutterte Hongwu fra Hanlinakademiet, en institusjon som ydet skriverassistanse og fagsakkyndig assistanse til hoffet, en rekke storsekretærer som skulle ta seg av det administrative papirarbeidet. Disse storsekretærene fikk egne bygninger innen keiserpalasset som sine arbeidsplasser, og som gruppe ble de snart kjent som storsekretariatet fra og med Yongle-keiserens tid.
Storsekretariatets mer effektive makt ble et faktum fra og med Xuande-keiserens styre. Under dette styret ble det stemt at alle memorialer (sakspapirer og forslag) fra ministeriene til keiseren måtte gå gjennom storsekretariatet. Storsekretærene hadde i oppgave å granske memorialene, og de utarbeidet så en passende beslutning – et reskript. Dette reskriptet ble så festet til forsiden av memorialet, og slik ble alt fremlagt for keiseren. Denne prosessen, kjent som piaoyi, innebar at storsekretariatet i virkeligheten ble til det høyeste organ for formulering av keiserrikets politikk, høyere enn de seks ministerier. Den ledende storsekretær hadde dermed en makt som ikke stod noe tilbake for de hamle kanslerne.
Storsekretærens rang
I Ming-dynastiets embedsverk var mandarinene klassifisert i ni grader, som igjen var todelt. Man kan si at systemet strakk seg fra l A på toppen av embedshierarkiet til 9 B på bunn. For eksempel var de høyestrangerende ikke-funksjonele embedsmannsposter knyttet til de tre hertuger av graden 1 A,, og det gjaldt også den gamle kanslerstillingen. I dette systemet var storsekretærene - som hadde grad 5 A, nominelt lavere rangert enn de forskjellige ministre (som ble rangert fra 3 A til 2 A etter at kanslerembedet falt bort). Men dette ble som regel kompensert ved at storsekretærene ble gitt andre høyere stillinger - noen ganger nærmest som sinekyre men for jekke opp deres grader. De kunne bli gitt utnevnelser som ministre eller viseministre, bli en av de tre hertuger, og noen ble til og med gitt tittelen storpreseptor blant De tre hertuger. Dermed jenket det seg slik at disse de facto viktigste nøkkelpersoner endte opp med en høy nok embedsmannsgrad i Ming-dynastiets administrative hierarki.
Unitarisk vigsel
Unitarisk vigsel er et ekteskap som er inngått med en unitar som forretter og vigsler. De første unitariske vielser fant allerede sted i 1920-årene. I dag utføres unitariske vielser i Norge av Unitarforbundet. Unitarene stiller ingen krav til medlemskap, en bestemt tro eller teologisk standpunkt av brudeparet – selv ikke-troende kan vigsles; de fleste andre kristne trossamfunn krever at minst en har en tilhørighet. Unitarforbundet betrakter ekteskapsinngåelse kun som en juridisk ordning og slik sett løsrevet fra krav om bestemt tro og livssyn. Dette betyr at brudeparet selv i stor grad kan tilpasse seremonien slik de ønsker. Unitarene har gjerne flere oppsett brudeparet kan velge mellom, for å gjøre det lettere, men det er ikke noe krav om at disse skal følges. Det eneste krav som stilles fra Unitarforbundets side, er at seremonien er i samsvar med gjeldende lov der vigslingen skal skje, og at den ikke bryter med demokratiske prinsipp som frihet, respekt og toleranse. Det kreves heller ikke at de som gifter seg, må ha tilhørighet til Unitarforbundet, og for ikke-medlemmer vil kontakten med forbundet normalt opphøre etter vielsen. Vielser kan foregå både utendørs og innendørs og er helt uavhengig av bestemte vigselssteder.
Unitarforbundet har godkjent både et kirkelig og borgerlig vigselsrituale; det ene følger en kirkelig liturgi, mens det andre følger det samme rituale som ved borgerlig vielse. Vielser er åpne for alle som til enhver tid tilfredsstiller kravene i ekteskapsloven.
Unitarkirken er et av få kristne trossamfunn som tillater likekjønnet ekteskap. Allerede i 1984 åpnet unitar-universalistene i USA for likekjønnede ekteskap. I januar 2009 trådte loven om kjønnsnøytralt ekteskap i kraft i Norge, og likekjønnede par har nå mulighet til å bli vigslet hos Unitarkirken. Unitarkirken i Norge var det eneste trossamfunn som under regjeringens høringsrunder for forslag om endringer i Ekteskapsloven 2008 stilte seg positivt til likekjønnet vigsel.
Niðursetubygdir
Niðursetubygdir (norsk oversettelse: «nedsettelsesbygder», «utflytterbygder») er bygder på Færøyene som er grunnlagt i løpet av 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet, da befolkningen vokste raskt og det ble knapphet på jord i de eldre bygdene. Mange nye bygder ble grunnlagt på eldre bygders utmark. Derfor har få av de yngste bygdene noe kongsjord.
Fra slutten av 1800-tallet utviklet Færøyene fra et jordbrukssamfunn med kystfiske som binæring, til å bli en temmelig ensrettet fiskeriøkonomi med en stor landbasert fiskeforedlingsindustri. Industrialiseringen medførte stor sentralisering av befolkningen. Derfor ble noen av de nye jordbruksbygdene avfolket raskt.
Færøyene har følgende niðursetubygdir:
Fossá, Nesvík, Frammi við Gjónna, Slættanes, Víkar og Víkarbyrgi er fraflyttet.
Christian Schreiber
Christian Schreiber (født 3. august 1872 i Somborn ved i Gelnhausen i Tyskland, død 1. september 1933 i Berlin) var 1921–1929 første biskop av det gjenopprettede katolske bispedømmet Meissen, og deretter frem til sin død første overhyrde for det katolske bispedømmet Berlin. Han markerte seg som en kraftig motstander av NSDAP og fremveksten av det tredje riket.
Bakgrunn, prestelig virke
Etter abitur i 1892 ved gymnasiet i Fulda begynte han på stedets presteseminar. I Roma gikk han på Collegium Germanicum. Her ble han presteviet 1898 og tok doktorgraden i teologi og filosofi, for deretter å bli professor i filosofi ved presteseminaret i Fulda. Fra 1907 ledet han presteseminaret.
Biskop
Pave Benedikt XV utnevnte ham til biskop av Meissen i 1921, og han ble bispeviet i Fulda. I 1929 ble han utnevnt til apostolisk administrator for Berlin, et år senere ordinær biskop og i 1931 ble han avløst av Conrad Gröber som biskop av Meissen.
I sin korte tid som biskop i Berlin innviet han 38 kirker og kapeller.
Utvikling av holdningen mot nazismen
Etter 1918 overvar Schreiber flere ganger Zentrumpartiets forsamlinger. Han drøftet også politiske spørsmål i sine hyrdebrev. Til å begynne med var han vennlig stemt til den fremvoksende nasjonalsosialisme. Da Kartellverband deutscher katholischer deutscher Studentenvereine (KV) diskuterte om de skulle holde avstand til nazismen, blandet biskopen seg inn og erklærte at han mente det kunne være av det gode når et velunderrettet katolikk virke innad i NSDAP for å kunne motvirke de bestrebelser og oppfatninger som fra et kirkelig standpunkt var støtende, og at det av hensiktsmessighetsgrunner var å anbefale at KV avholdt seg fra en uttrykkelig stillingtagen mot NSDAP.
Da Franz von Papen var blitt rikskansler i 1932 og ved et statskupp avsatte den prøyssiske regjering, og NSDAP fikk mer enn en tredel av mandatene under riksdagsvalgene 31. juli 1932, kom biskop Schreiber med skarpere toner: «nå, som det nasjonalsosialistiske parti hadde utviklet seg så ugunstig ikke vare politisk, men også moralsk», mente han «man ikke kunne kraftig nok advare alle katolikker, også akademikere, mot NSDAP.» Dersom han på dette tidspunkt skulle ha kommet med et råd til KP om deres stillingtagen til nazistene, ville rådet vært vesentlig annerledes, skrev han. Schreiber henviste i denne forbindelse at katolikker ble forbudt å være å være medlemmer av NSDAP, og at de som «tross advarsel og belæring forblir deri [i partiet], ville bli utelukket fra kirkensmidlerr» (sitert hos S. Koß - se litteraturliste). KV gjorde denne stillingtagen kjent blant katolikkene i forkant av riksdagsvalgene 5. november 1932.
Biskop Christian Schreiber døde av en hjertelidelse den 1. september 1933. Han er bisatt i krypten i Hedwigs-katedralen.
Tresco
Tresco er den nest største av Scillyøyene utenfor kysten av Cornwall i England. Den har omkring 180 fastboende innbyggere (2004).
Øya har svært variert natur i forhold til sin størrelse, fra skarpe granittklipper og lynghei på nordkysten til flotte strender dekket av skjell i øst og sør. Dette skyldes siste istid, da isen skurte over deler av øya.
Det ligger to gamle slott ved New Grimsby, den viktigste landsbyen og havnen på øya. Midt på øya ligger småhus og gårder, en butikk og et lite postkontor, en kro og Island Hotel, samt det subtropiske hageanlegget Abbey Gardens.
Hele øya tilhører hertugdømmet Cornwall, og er leaset til Dorrien-Smith.
64 Angelina
64 Angelina er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 4. mars 1861 av Ernst Wilhelm Tempel fra Observatoire de Marseille i Marseille. Angelina var navnet på baron Franz Xaver Von Zachs astronomiske observatorium utenfor Marseille.
Kjemisk syntese
Kjemisk syntese innebærer at kjemiske reaksjoner benyttes målbevisst for å fremstille en kjemisk forbindelse fra andre kjemiske forbindelser. Syntese forekommer ofte innen både organisk kjemi og uorganisk kjemi og dreier seg ofte om å bygge opp store, kompliserte molekyler fra enklere utgangsstoffer.
Kjemisk syntese kan også forekomme naturlig, for eksempel når signalsubstansen serotonin syntetiseres i menneskekroppen gjennom reaksjoner mellom enzymer og aminosyrer.
Nebelwerfer
Nebelwerfer (tysk for Tåkeleggingsmortar) var en serie tysk rakettartilleri fra andre verdenskrig. Den hadde seks 150mm utskytningsrør som kunne bli avfyrt i løpet av ti sekunder. Den høyfrekvente lyden som ble skapt når den ble avfyrt var kjent for ofte å sette en skrekk i motstanderen. Det og den store røykutviklingen under og etter avfyring bidro til å gjøre Nebelwerferen til hovedmål for artilleribeskytning. På grunn av dette ble en mobil versjon montert på halvbeltekjøretøy utviklet.
I motsetning til det russiske motstykket Katjusja var Nebelwerferens raketter rotasjonsstabilisert.
Bibliofili
Bibliofili (av gresk biblíon «bok» og  philía «kjærlighet»)  er kjærlighet til bøker. En bibliofil er altså en som elsker bøker, men spesielt på grunn av dens ytre form. En «bokorm» er en som elsker bøker på grunn av innholdet eller liker å lese generelt. En bibliofil er ofte også en boksamler.
Den klassiske bibliofile er en som elsker å lese, beundre og samle bøker, og ofte skaffer seg en stor og spesialisert samling. Bibliofile må ikke nødvendigvis eie bøkene de liker; de kan også beundre dem i biblioteker. En bibliofil er imidlertid som regel en ivrig boksamler, setter ofte formen over innholdet, og legger ofte vekt på gamle, sjeldne eller dyre bøker, førsteutgaver, bøker med spesiell eller uvanlig innbinding, signerte eksemplarer og så videre.
I Norge finnes det en eksklusiv klubb for bibliofile, Bibliofilklubben, hvor medlemstallet er begrenset til 33.
Massimo De Santis
Massimo De Santis (født 8. april 1962 i Tivoli i Italia) er en italiensk fotballdommer. Han er en dommer med bra erfaring, og han har dømt flere kamper i UEFA-cupen og Mesterligaen, samt Serie A og landskamper med mer.
Dommerskandalen (2006- )
Juventus ble i mai 2006 mistenkt for å ha håndplukket dommere. Klubben skal også angivelig ha trikset med regnskaper. Åtte andre lag ble også satt under etterforskning for dommerjuks. Statsadvokaten i Napoli etterforsker Fiorentina, Lazio, Messina, Siena og Udinese fra serie A, samt serie B-lagene Arezzo, Crotone og Avellino i tillegg til Juventus. Italia trakk De Santis som VM-dommer, etter at han ble satt under etterforskning. Fem italienske toppdommere ble nevnt i forbindelse med skandalen rundt Juventus.
Amy Acker
Amy Louise Acker (født 5. desember 1976) er en amerikansk skuespiller.
Tidlig liv
Acker ble født i Dallas i Texas. Hun studerte ballett, moderne dans og jazzballett i 13 år, men en kneoperasjon da hun gikk på high school avsluttet ballettkarrieren hennes, og hun begynte å studere skuespill. I 1995 begynte hun på Southern Methodist University for å ta del i skolens velrenomerte teaterprogram.
Karriere
Allerede da hun gikk på college begynte Acker som fotomodell for klesmerket J. Crew. I 1999 ble hun nominert til en Leon Rabin-pris for «utmerket opptreden av en skuespillerinne i en hovedrolle» for sin opptreden i teaterstykket Therese Raquin. Hun fullførte også sin Bachelor of Fine Arts det samme året.
Acker opptrådte som «Winifred 'Fred' Burkle» i sesong to til fire av TV-serien Angel, og som «Illyria» i den femte og siste sesongen. Hun vant en Saturn-pris for beste kvinnelige birolle i en TV-serie i 2003 for denne rollen.
Personlig liv
Den 25. april 2003 giftet Acker seg med skuespilleren James Carpinello i California. Den 22. januar 2005 fikk hun sønnen Jackson James Carpinello, og den 1. september 2006 fikk hun datteren Ava Grace. I 2005 ble hun med i rollebesetningen til TV-serien Alias i den siste sesongen, der hun spilte skurken «Kelly Peyton».
Crail
Crail (skotsk-gælisk: Cathair Aile) er en liten by og tidligere kongelig burgh i Fife i Skottland. Den ligger ved en naturlig havn, hvor man kan finne forstenede trær fra karbontiden. Den mest bemerkelsesverdige bygningen i byen er sognekirken i Marketgate. Kirken er fra midten av 1200-tallet. Kirkegården inneholder også en krigsminneport fra 1921. Det er også et museum og et pottemakeri der. Golfklubben Crail Golfing Society er den syvende eldste i verden. Ved beregninger av folketallet i 2020 er det 1 640 innbyggere i byen.
Etymologi
Stedsnavnet Crail ble nedtegnet i 1148 som Cherel og i 1153 som Karel. Det første elementet er det piktiske *cair (jf. walisisk caer) som betyr «borg», selv om dette ordet ser ut til å ha blitt lånt til gælisk. Det andre elementet kan være enten gælisk ail, berg», eller mer problematisk piktisk *al; ingen sikker forekomst av dette ordet finnes i P-keltisk. Men hvis det generiske elementet var piktisk, er dette sannsynligvis det spesifikke.
Etosha nasjonalpark
Etosha nasjonalpark i Namibia ble etablert i 1907, den gang landet var kjent som Tysk Sydvestafrika og fortsatt var en tysk koloni. Nasjonalparken ligger omkring 200 km fra kysten.
Da nasjonalparken ble opprettet i 1907 var den med sine 100 000 km² store utbredelse verdens største viltreservat. Av ulike politiske årsaker har imidlertid parkens størrelse siden blitt betydelig redusert. Arealet utgjør nå (2007) 22 270 km².
Det mer fruktbare området rundt saltsletten har et svært rikt dyreliv, som utenom regntiden er avhengige av de 50 vannhullene som finnes i parken. Ved disse vannhullene kan man blant annet oppleve den endemiske arten sortmasket impala. Ellers finnes kjemper som spissneshorn, afrikansk savanneelefant og sjiraff der, i likhet med en rekke andre ville dyr. Trolig finnes det omkring 20 000 springbukk og 6 000 sebraer i reservatet, som også inkluderer en rekke rovdyrarter, som løve, leopard, gepard, afrikansk villhund, stripet sjakal m.fl.
Fylkesvei 2866
Fylkesvei 2866  Haug og Knausen i Ringerike kommune. Veien er 702 meter lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 168.
Kai Gjelseth
Kai Havig-Gjelseth (født 1940) er en norsk grafisk designer, kalligraf, illustratør og fotograf. Han hadde stillingen som professor ved Statens håndverks- og kunstindustriskole.
Gjelseth er utdannet ved Den Grafiske Højskole i København.
Han var ansatt ved Fakultet for design på Statens håndverks- og kunstindustriskole fra 1980 til 2010. Fra 1990 som førsteamanuensis og senere som professor.
Han har arbeidet med typografi, logoer, bokdesign, frimerker, skilt, filmplakater, utsmykninger og annet, deriblant bokstavene i steingulvet på Oslo lufthavn. I 1966 reiste han til Midtøsten som nyutdannet grafisk designer og har siden reist til Den arabiske halvøya over tretti ganger. Han har også reist over store deler av India og flere steder i Afrika.
I 2004 gav han ut barneboka Zoo logisk : rare dyr i mange land.
Han mottok Klassikerprisen under Grafills Visuelt-arrangement i 2010.
Familie
Kai Gjelseth er sønn av visesangeren og reklametegneren Yukon Gjelseth.
Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur
Stiftelsen gir råd og støtter prosjekter, arkiver, organisasjoner, akademikere og kunnskapsformidling. Videre gir stiftelsen råd når det gjelder ofrene for SED-diktaturet. Den utgir også egne publikasjoner.
Stiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur er underlagt et stiftelsesråd, som består av representanter for den føderale regjeringen og Forbundsdagen, samt av eksterne fagfolk. Rådet kontrollerer styrets arbeid. Rådsformann er Markus Meckel.
Solobservatoriet på Harestua
Solobservatoriet på Harestua ligger sør i Gunnarshaugen øst for Harestua, Lunner kommune i Viken. Det ligger i skogsterreng på ca. 580 moh. og er Norges største astronomiske anlegg. Observatoriet ble åpnet i 1954 og ble frem til 1986 brukt til forskning spesielt på radiostråling fra solen. Det er utstyrt med et av verdens største solteleskop i et 20 meter høyt tårn (12 meter over og 8 meter under bakken). Solobservatoriet har også en rekke andre teleskop som blir brukt til hobbyastronomi. Fra 1987 har Solobservatoriet vært et kurs- og opplysningssenter for skoleverket og annet publikum, og siden august 2008 har Tycho Brahe Instituttet A/S drevet Solobservatoriet.
Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur
Kritikk
En av stiftelsens aktiviteter er stipendprogrammet «Aufbruch 1989», der 17 organisasjoner, deriblant partinære organisasjoner, deltok i samarbeidet. Blant organisasjonene var Rosa-Luxemburg-Stiftung, organisasjonen til SEDs etterfølgerparti Die Linke. Samarbeidet med denne organisasjonen, som blir nevnt i Verfassungsschutzbericht, fikk sterk kritikk av Hubertus Knabe, direktør for Gedenkstätte Berlin-Hohenschönhausen. Flere kjente motstandsfolk og forfulgte i det tidligere DDR, som Bärbel Bohley og Werner Schulz, og forfattere som Lutz Rathenow, Joachim Walther, Ralph Giordano og Erich Loest, samt andre offentlige personer som Lea Rosh og Michael Wolffsohn, betegnet samarbeidet som et brudd på stiftelsens lovbestemte oppgaver og oppfordret stiftelsen til straks å avslutte samarbeidet med Rosa-Luxemburg-Stiftung.
Solobservatoriet på Harestua
Bakgrunn og lokalisering
Det gamle Astronomiske observatorium i Oslo, som ligger bak Nasjonalbiblioteket, ble tatt i bruk i 1833. På grunn av at byen vokste raskt, ble det alt i 1890-årene klart at stedet ikke lenger var egnet for astronomiske observasjoner, og i 1918, da Svein Rosseland ble professor i astronomi og bestyrer av observatoriet, hadde det ikke vært utført observasjoner av vitenskapelig verdi på flere tiår. Etter å ha grunnlagt Institutt for teoretisk astrofysikk i 1934 for midler skjenket av Rockefeller-stiftelsen, argumenterte han for at det skulle bygges et nytt observatorium. Det ble besluttet at man skulle satse på et solobservatorium, og dette måtte ligge så nær Oslo som mulig uten at lyset fra byen virket forstyrrende på observasjoner av svake himmellegemer når det var mørkt. Undersøkelser av astronomisk sikt ble foretatt over store deler av Østlandet, men da disse resulterte i små forskjeller i siktbarhet kunne valget derfor gjøres ut fra mer praktiske hensyn, og Gunnarshaugen ble valgt. Mulighetene til å reise økonomiske midler av større omfang var derimot begrensede, og en tomt på ca. 10 hektar ble derfor leid av Lunner Almenning mot en symbolsk avgift på 50 kr pr. år. Leietiden ble satt til 99 år.