cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nihon-shiki
Nihon-shiki (jap. 日本式, Nihon-shiki) er et transkripsjonsystem for japansk skrift. Det ble utviklet av naturvitenskapsmannen Tanakadate Aikitsu (田中館 愛橘) som en forenklet versjon av Hepburnsystemet i 1885. Dette skulle korrigere visse logiske svakheter, samt gjøre det mer grammatisk forståelig. Nihon-shiki tillegger delvis enkelte konsonanter som (s, t, d, h, z) lydverdier, som finnes i det japanske lydsystemet, som ellers ikke finnes noen steder på jorden. Nihon-shiki blir foretrekket offisielt i Japan, men i praksis blir Hepburn-systemet mye mer brukt.
Michael Stephens
Michael Francis Stephens (født 3. april 1989 i Hinsdale) er en amerikansk fotballspiller som spiller for. Stephens kom fra den amerikanske klubben til  før 2014-sesongen, og dro tilbake til USA og Chicago Fire etter ett år.
Maritza Correia
Maritza Correia (født 23. desember 1981) er en amerikansk svømmer.
Hun representerte USA under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun deltok i stafettene, hvor hun tok ett sølv.
Leslie Esdaile Banks
Leslie Esdaile Banks (født Leslie Ann Peterson, 11. desember 1959 i Philadelphia i USA, død 2. august 2011 i Philadelphia i USA) var en amerikansk forfatter under pennenavnene Leslie Esdaile, Leslie E. Banks, Leslie Banks, Leslie Esdaile Banks og L. A. Banks. Hun skrev i forskjellige sjangre, inkludert afroamerikansk litteratur, romantikk, kvinnefiksjon, kriminalitetsspenning, mørk fantasi / skrekk og sakprosa.
Hun vant flere litterære priser, inkludert 2008 Essence Literary Awards Storyteller of the Year. Den 2. august 2011 på morgen døde hun av binyrekreft i hjembyen Philadelphia, hun var 51 år gammel.
Argentina under Panamerikanske leker 1967
Argentina under Panamerikanske leker 1967. Argentina deltok i de femte Panamerikanske leker som ble arrangert i Winnipeg mellom 23. juli og 6. august 1967. De ble fjerde beste nasjon med åtte gull-, fjorten sølv- og tolv bronsemedaljer.
Walter Cronkite
Walter Leland Cronkite, Jr. (født 4. november 1916 i Saint Joseph, død 17. juli 2009 i New York) var en legendarisk amerikansk radio og fjernsynsjournalist. Cronkite begynte som journalist i 1935, var krigsreporter under andre verdenskrig og er mest kjent for sine 19 år som ankermann i CBS Evening News, fra 1962 til 1981.
Cronkite er av mange sett på som en av de mest innflytelsesrike mediastorheter i verden, noensinne. En av hans beste venner, Andy Rooney sa i et intervju i det amerikanske TV-programmet 60 Minutes, at i sin storhetstid var Walter Cronkite så populær, innflytelsesrik og anerkjent at han kunne stilt til valg som president i USA, og vunnet. Walter Cronkite var USAs bindingpunkt i landets harde tid på 1960-tallet. Noen av de legendariske hendelsene Cronkite meddelte til det amerikanske folk, var; attentatet på John F. Kennedy, attentatet på Martin Luther King jr., attentatet på Robert Kennedy, Vietnamkrigen og mange andre viktige hendelser. Det mest kjente er kanskje da han meddelte at John F. Kennedy var blitt skutt og drept. Mens han meddelte det, felte han en tåre før han tok seg sammen og fortsatte nyhetsopplesningen.
Trinidad og Tobago under OL
Trinidad og Tobago deltok første gang i olympiske leker under Sommer-OL 1948 i London. De har siden deltatt i samtlige påfølgende sommerleker, unntatt under Sommer-OL 1960 i Roma, da de deltok som en del av Den vestindiske føderasjonen. De deltok første gang i vinterlekene under Vinter-OL 1994 på Lillehammer, og har totalt deltatt i fire vinterleker.
Shang Chunsong
Shang Chunsong (født 18. mars 1996) er en kinesisk gymnast som konkurrerer i apparatturn.
Hun representerte Kina under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok bronse i lagkonkurransen.
Bang Khli
Bang Khli (egentlig Ban Bang Khli, norsk Landsbyen Bang Khli), er et tettsted helt sør i kommunen Thai Mueang i provinsen Phang Nga, Thailand. Småbyen ligger 2 km innenfor kysten av Andamanhavet, nær elven Khlong Yai. Landsbyen ligger på grensen mot sør til kommunen Takua Thung.
Småbyen har anslagsvis 500 innbyggere, derav en betydelig pakistansk befolkning. Her ligger de to nordrligste moskeen langs Andamankysten av Thailand, Al-Susama- og Ban Bang Khli-moskeene. Det buddhistiske tempelet Wat Nikhom Samoson ligger i Bang Khli.
Rett vest for Bang Khli ligger geysiren Bo Dan, og like over kommunegrensen ligger et termisk kraftverk med regional trafostasjon.
Nord for landsbyen, hallveis til nabolandsbyen Na Toei, ligger provinsen Phang Nga's skogplantingsstasjon og landbrukstekniske forsøksstasjon, samt et lokalt kontor for det nasjonale gummiplantingsfondet.
Joey Jordison
Joey Jordison (født Nathan Jonas Jordison; 26. april 1975, død 26. juli 2021), også omtalt med sitt artistnavn #1, var en amerikansk trommeslager og gitarist fra Des Moines i Iowa, best kjent som trommeslager i nu metal-bandet Slipknot.
Frem til hans død spilte han trommer i nu-metal bandet VIMIC og i blackened death metal-bandet Sinsaenum. Han spilte også gitar i bandet Murderdolls. I tillegg spilte han trommer i bandet Korn i perioden 19. april til 19. september 2007 da den egentlige trommeslageren David Silveria hadde skadet hånden. Han har også spilt for det norske black metal-bandet Satyricon på en turne i USA, sent i 2004, da bandets trommeslager Frost (Kjetil Haraldstad) ikke kunne spille. Den 29. februar 2012 spilte han trommer for bandet System of a Down.
Nord-Marianene under VM i friidrett innendørs 2018
Nord-Marianene deltok med én utøver under VM i friidrett innendørs 2018 fra 1. til 4. mars 2018 i Birmingham i Storbritannia.
Systemvåpen
Et systemvåpen er et skytevåpen som enkelt kan konfigureres for ulike bruksområder, for eksempel ved å bytte kamring eller pipelengde. Når det er snakk om en rifle kalles et systemvåpen noen ganger for systemrifle. For eksempel kan en jeger bruke det samme systemvåpenet både til små- og storviltjakt ved å bytte mellom to piper i forskjellige kamringer. Når man har forskjellige piper som enkelt kan byttes kalles disse ofte for «vekselpiper».
Modulære skjefter med justerbare og utskiftbare deler kalles systemskjefte (tysk Schaftsystem).
Nikolai Medtner
Nikolai Karlovitsj Medtner (1880–1951) var en russisk komponist og pianist.
Medtner skrev blant annet fjorten pianosonater og tre konserter for piano og orkester. Han var en fetter til den russiske komponist Alexander Goedicke, begge hadde tyske aner.
Medtner har i likhet med blant andre Aleksandr Glazunov, Paul Juon (1872–1940) og Sergej Ivanovitsj Tanejev (1856–1915) fått etiketten «den russiske Brahms» fordi de alle forbandt elementer fra den nasjonale russiske skole med vesteuropeiske impulser.
Wasit (provins)
Wasit er et irakisk guvernement som ligger sør for Bagdad og østover til den iranske grensen. Før 1976 var det kjent som Kut.
Elven Tigris renner gjennom guvernementet.
Distrikter
Badra, al-Hai, al-Kut, al-Numaniyya, al-Suwaira
Erik Ruthford Pedersen
Pedersen er far til Steinar Pedersen og Kjetil Ruthford Pedersen, som begge har spilt i Start. Han er utdannet med UEFA keepertrener A-lisens, og UEFA A-lisens vanlig trener utdanning.
Joomla!
Joomla! er et GPL-lisensiert publiseringsverktøy basert på åpen kildekode (engelsk «Open source content management system», forkortet til «Open source CMS»).
Joomla! er skrevet i PHP for publisering av innhold på verdensveven, ved bruk av for eksempel en MySQL-database. Joomla! inneholder en rekke integrerte nøkkelfunksjoner (komponenter), deriblant levende bokmerker (RSS), utskriftsvennlig sidevisning, siste nytt, personlig innlogging, blogg-visning, spørreundersøkelser, avansert søk, flerspråklighet og en WYSIWYG-editor som kan brukes i flere nettlesere (IE, Firefox, Opera, Safari, og tilsvarende).
Navnet Joomla! er en fonetisk staving for bantuspråket swahilis ord «Jumbla» som betyr «alle sammen» eller «som en helhet».
Joomla! er programmert av de samme utviklerne som i sin tid også utviklet Mambo, et tilsvarende publiseringsverktøy for Internett. Joomla! ble opprettet da utviklerne av Mambo ble uenige, en del av utviklerne tok kildekoden til Mambo og forbedret og forenklet den betraktelig. Forrige stabile versjonstre (1.0.x) var basert på den originale koden fra Mambo, mens oppfølgerne (1.5.x og 1.6/1.7) er skrevet fra bunnen av.
Foruten tilleggstjenester og programsnutter for bruk i systemet, blir selve Joomla! også utviklet i Norge. Den norske brukerforeningen [http://www.joomlainorge.no Joomla! i Norge] forsøker å være et samlingssted for de norske ressursene. Joomla! er også oversatt til norsk.
Joomla! kan installeres med Microsoft Web Platform Installer, som installerer Joomla! på Windows og IIS. Microsoft Web Platform Installer installerer også PHP og MySQL dersom du ikke har de fra før.
Under godhetens synsvinkel
Under godhetens synsvinkel; livsfilosofiske essays er en essaysamling av den norske filosofen Nina Karin Monsen, utgitt i 1992 på Cappelen Forlag. 2. utgave ble utgitt av Cappelen i 1998 og 3. utgave ble utgitt av Fagbokforlaget i 2000. Samlingen tar opp temaer som tro, håp og kjærlighet, de eldgamle dyder og meningen med livet.
Høgestang
Høgestang (også skrevet Høyestang) er en ås i Aremark kommune i Østfold. Den har en høyde på 274,6 meter over havet og er det høyeste punktet i Aremark.
Cassius Marcellus Clay
Bakgrunn
Clay studerte ved Yale University i Connecticut til 1832 og arbeidet deretter som advokat i Madison County. Han inngikk sitt første ekteskap i 1833 med Mary Jane Warfield, og fikk ti barn med henne. De skilte seg i 1878.
Politisk, militært, diplomatisk virke
Etter at han i perioden 1835 til 1840 flere ganger var medlem av representantenes hus i Kentucky, og hadde tatt sterke inntrykk fra abolisjonisten William Lloyd Garrison, som han en gang i studietiden hadde hørt tale på Yale, trådte han frem i 1841 som en markant motstander av negerslaveriet i USA. Han var på dette tidspunkt medlem av partiet Whigs, og han hadde deltatt på dets nominasjonsmøte i 1840 da de tok stilling til hvem som skulle være deres presidentkandidat.
Da han i 1845 grunnla ukeavisen True American, som han benyttet som sitt talerør mot slaveriet, opplevde han at slaveritilhengere ødela hans trykkeri. Han flyttet da over til Cincinnati og utgav avisen derfra. Senere la han trykkeriet til Louisville, og endret avisnavnet til Examiner.
I 1846 kritiserte den amerikanske innmarsj i Texas, som første til den meksikansk-amerikanske krig. Han meldte seg imidlertid som frivillig for fedrelandet og ble kaptein i spissen for en enhet. Han ble med sine menn tatt til fange av den meksikanske hær og innesperret i festningen Perote. Der satt de til general Winfield Scott sørget for deres befrielse.
I flere statsøkonomiske og filosofiske skriftet forfektet Clay en radikal gjennomdrivelse av det demokratisk-republikanske prinsipp. Han anses derfor som en av grunnleggerne av Det republikanske parti.
I et væpnet sammenstøt i Kentucky på grunn av slaverispørsmålet ble han alvorlig såret, men etter at han hadde kommet seg fortsatte han sin kamp mot slaveriet.
Etter Abraham Lincolns valgt til president ble Clay utnevnt til ambassadør til Russland.
I mars 1863 dro han tilbake til ambassadørposten i St. Petersburg. I 1869 vendte han tilbake til Kentucky og sluttet seg til Det demokratiske parti.
I 1894 giftet han seg i en alder av 84 år med den femtenårige Dora Richardson; dette ekteskapet endte etter noen år også i skilsmisse.
Referanser
<References/>
Annabel Kosten
Annabel Kosten (født 23. mai 1977) er en nederlandsk svømmer.
Hun representerte Nederland under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun deltok i stafettene, hvor hun tok en bronse.
Alexis de Chateauneuf
Alexis de Chateauneuf (født 18. februar 1799 i Hamburg, død 31. desember 1853 samme sted) var en tysk arkitekt og byplanlegger fra Hamburg. Han var en av sin tids ledende arkitekter, utdannet i Hamburg, Paris og Karlsruhe samt et kortere opphold hos Karl Friedrich Schinkel i Berlin. Chateauneuf spilte en særlig fremtredende rolle under gjenoppbygningen av Hamburg etter bybrannen i 1842. Han virket også i London og Christiania.
På samme tid hadde myndighetene satt i gang planleggingen av en ny kirke i byen, det som skulle bli Trefoldighetskirken. Etter en arkitektkonkurranse vant Chateauneufs utkast. Han fikk imidlertid ikke fullført prosjektet da han døde i 1853. Fullføringen av Trefoldighetskirken ble foretatt av hans tidligere elev, Wilhelm von Hanno.
EM i maratonsvømming 2014
EM i maratonsvømming 2014 (europamesterskapet i maratonsvømming) ble arrangert i Berlin i Tyskland i 2014.
Mesterskapet var en del av EM i svømmesport 2014.
Rød dverg
En hovedseriestjerne klasse M, også kalt en rød dverg, er en stjerne med ca. en tredjedels solmasse og opp mot to tredjedels diameter. Disse lette stjernene er de vanligste stjernene ettersom de forbrenner brenslet svært langsomt og blir derfor svært gamle, til og med like gamle som universet dersom forholdene er de rette.
Røde dvergstjerner kan ha solsystemer, slik som stjernen Gliese 581, som har fem kjente planeter. Gliese 581 g, den første kjente eksoplaneten der mennesker trolig vil kunne overleve, er en av dem.
Et eksempel på en rød dverg er vår nærmeste stjerne (unntatt Solen), Proxima Centauri.
Den europeiske unions domstol
Den europeiske unions domstol er Den europeiske unions dømmende makt innen fellesskapsrettens rettsområde. Domstolen holder til i Luxembourg. Innenfor institusjonen Den europeiske unions domstol, finnes tre selvstendige domstoler:
Oppgaver
Den europeiske unions domstol gjennomfører
Den utgjør således EUs juridiske myndighet, og fører i samarbeid med domstolene i medlemsstatene kontroll med EU-rettens konforme anvendelse og fortolkning.
Svensk Interkontinental Lufttrafik AB
Svensk Interkontinental Lufttrafik AB (SILA) var et svensk flyselskap som idag inngår i den svenske delen av Scandinavian Airlines (SAS).
SILA ble etablert i 1943 av Wallenbergs for å starte en flyrute mellom Sverige og England. Per Norlin ble bedriftens første VD og allerede 25. november 1943 undertegnet han en kontrakt med Douglas om kjøp av ti DC-4.
Den første sivile flygningen mellom Europa og USA ble gjennomført 27. juni 1945 med en modifisert Boeing B-17 Flying Fortress (døpt av SILA til Jim), med mellomlanding i Reykjavík og Newfoundland.
Våren 1946 utgikk B-17 av selskapets flyflåte og ble erstattet av Douglas DC-4.
Malcesine
Malcesine (Malsesen på venetiansk) er en kommune i provinsen Verona i den italienske region Veneto, ca 120 km nordvest for Venezia og ca 40 km nordøst for Verona.
Malcesine ligger ved bredden av Gardasjøen.
Allsvenskan 2019
Allsvenskan 2019 var Sveriges øverste divisjon i fotball for menn 2019.
Lagene hadde kvalifisert seg til allsvenskan 2019 etter resultat fra allsvenskan 2018, og superettan 2018. Ligaen bestod av 16 lag med Östersund som det nordligste, og Malmö som det sørligste av lagene.
AIK var regjerende mestere. vant ligaen foran og.
Nortraship
Norwegian Shipping and Trade Mission (Nortraship) var en organisasjon som under andre verdenskrig administrerte den store norske handelsflåten utenfor tyskkontrollerte områder. Nortraship ble dannet i april 1940 etter at den norske regjeringen hadde rekvirert hele den norske handelsflåten som befant seg utenfor tyskkontrollert område. Nortraships flåte besto av om lag 1 000 skip; det var verdens største rederi og bidro avgjørende til den allierte innsatsen under andre verdenskrig. Nortraship ble imidlertid også kritisert av britene for å være for fokusert på profitt og for å bidra for lite på den allierte siden. Fra norsk side ble disse anklagene møtt med motanklager; britene tildekket sine kommersielle interesser med krigens behov.
Nortraship hadde sine hovedkontorer i London og New York, og var aktiv under og etter andre verdenskrig. Nortraship spilte en avgjørende rolle for Norge og den norske eksilregjeringen som manglet andre midler for å støtte den allierte kampen mot aksemaktene. De rekvirerte skip ble levert tilbake etter at Norge ble frigjort i mai 1945. Av Nortraships 30 000 sjøfolk omkom rundt 3 000. Om lag 500 av Nortraships skip gikk tapt, totalt 1,9 millioner bruttoregistertonn i tonnasje.
Da krigen var over var Nortraships totale disponible midler om lag 4,5 milliarder norske kroner (1945-verdi), til sammenligning var statens samlede utgifter for 1945-1946 vel 2 milliarder kroner. De ulike forsikringsoppgjør etter tilbakeleveringen av skip var komplisert og tok lang tid; den endelige rapporten for oppgjøret ble ikke lagt frem for Stortinget før i 1964. Det endelige overskudd etter oppgjøret med rederne var på 818 millioner kroner, pengene tilfalt statskassen og ble brukt til å dekke underskuddet etter eksilregjeringens tid i London, det såkalte London-regnskapet. I en rekke år etter krigen var det sterk strid om Nortraships Sjømannsfond, kjent som Nortraships hemmelige fond, saken ble ikke løst før i 1972.
Under den kalde krigen ble navnet Nortraship brukt som betegnelsen på regjeringens beredskapsorganisasjon for handelsflåten, og etter terrorangrepet i september 2001 har navnet igjen blitt tatt i bruk.
Den norske handelsflåten før andre verdenskrig
I årene etter første verdenskrig bygget den norske handelsflåten seg opp etter krigstapene og ekspanderte inn i nye områder, mest med tankskip, men også med linjeskip i linjefart med stykkgods. Spesielt årene etter 1930 var preget av sterk vekst, dette i motsetning til andre skipsfartsnasjoner. Ved utgangen av 1938 var om lag 7 % av verdenstonnasjen norsk, og Norge var verdens fjerde største skipsfartsnasjon etter Storbritannia, USA og Japan.
Den norske ekspansjonen var basert på nybygginger, noe som senket gjennomsnittsalderen på norske skip. Flesteparten av de nye norske skipene var drevet av dieselmotorer, og slik tonnasje omfattet ca. 62 % av flåten, mot 27 % i Japan og 25 % i Storbritannia. Rundt 42 % av flåten var moderne tankskip, og de utgjorde 18 % av verdens totale tanktonnasje. Norske skipsredere var oppfinnsomme og risikovillige, noe de viste ved å kontrahere nye skip under den store depresjonen i 1930-årene.
De ulike tjenestene nødvendige for å drive skip ble også utvidet, som klasseselskapet Det Norske Veritas (DNV), men også skipsmeglere, forsikringsselskaper og banker som tilbød ulike typer finansiering. Det offentlige spilte også en viktig rolle ved å vedta og oppdatere lover og forskrifter, og ved å etablere og drive skoler for maskinister og navigatører.
Skipsfarten var således en viktig næring for Norge, og flåten var langt større enn nødvendig for landets import og eksport. Flesteparten av skipene gikk mellom andre land og var aldri innom norske havner, men ga arbeidsplasser til norske sjøfolk, inntjening for rederiene og valutainntekter for Norge.
«The Phony War» eller «Liksomkrigen»
Da Norge ble invadert av Tyskland 9. april 1940 hadde handelsflåten allerede vært i krig i sju måneder, i perioden som britene kalte The Phony War. Norge var nøytralt i konflikten mellom de krigførende, men mistet 58 skip på totalt 127 000 bruttoregistertonn og om lag 400 sjøfolk omkom. I løpet av disse månedene kom mye av avtaleverket som Nortraship senere skulle operere under på plass. Erfaringene med den norske handelsflåten under første verdenskrig dannet bakgrunnen for hvordan de norske rederne og regjeringen forholdt seg til de krigførende partene.
Den viktigste avtalen var den norsk-britiske tonnasjeavtalen. Omtalt som «Scheme-avtalen» spesifiserte den at om lag 40 % av den norske flåten, inkludert 150 tankskip, rundt 60 % av tanktonnasjen, skulle chartres ut (shippingterm, den skulle leies ut) til britene. Som motytelse skulle Norge motta viktige råvarer. Denne avtalen løste britenes problem med tilgang til den norske handelsflåten, spesielt tankskipene som de anså som «eksepsjonelt viktige». For å beskytte den norske nøytraliteten ble avtalen forhandlet mellom den britiske regjeringen og Norges Rederforbund, den norske stat var formelt sett ikke part i forhandlingene.
Disse forhandlingene viste to sider ved den norske handelsflåten; den hadde en stor verdi, men var også viktig for begge de krigførende sidene. For å verne om norsk nøytralitet, men samtidig vedlikeholde de nære handelsforbindelsene med Storbritannia måtte en gå forsiktig frem. Norges politiske linje under første verdenskrig hadde blitt kalt «den tause allierte» og den norske regjeringen ønsket å fortsette denne linjen i den pågående krigen.
Grunnen til at den norske handelsflåten var så viktig for de allierte var den relative tilbakegangen for den britiske handelsflåten, optimistisk tonnasjeplanlegging før krigen og USAs nøytralitetslover som forbød amerikanske skip å seile på krigssonene. Den eneste andre nasjonen med en tilsvarende handelsflåte var Nederland, men de avviste på det sterkeste britenes ønske om en tonnasjeavtale, av frykt for tyske represalier.
Den norske regjeringen etablerte også planer for å varsle skip over kortbølgeradio i tilfelle krig brøt ut. For å redusere risikoen for torpedering valgte de fleste norske skip å følge britiske konvoier. Den ekstra sikkerheten dette ga var ikke uten problemer, da Norge som et nøytralt land var nær ved å ta side for en av de krigførende partene. Deltakelsen i konvoisystemet viste Norges avhengighet av Storbritannia, som også var tilfellet under første verdenskrig.
Invasjonen av Norge – Nortraship etableres
Med den tyske invasjonen av Norge den 9. april 1940 ble spørsmålet om kontroll over den norske handelsflåten kritisk; både tyske, norske og britiske myndigheter var aktive i spillet. Om lag 15 % av den totale flåten (den såkalte hjemmeflåten) befant seg innenfor tyskkontrollert farvann, og var tapt for de allierte. Kampen stod om de resterende 85 % som var spredt over hele verden.
Britene vurderte straks å konfiskere hele den norske handelsflåten, som de gjorde med den danske flåten, men dette ble stoppet av at Norge fortsatte å kjempe, og av motstand fra den norske ambassadøren i London. Gjennom radiosendinger prøvde tyskerne og deres norske medløpere å beordre norske skip til å seile til tyskkontrollerte havner, men dette ble ignorert av norske skipsførere og besetninger.
For å møte det tyske presset undertegnet det britiske skipsfartsministeriet 12. april en avtale med Norge ved ambassadør Erik Colban og Norges Rederforbunds faste representant, skipsreder Ingolf Hysing Olsen som midlertidig løste de presserende forsikringsproblemene som oppsto ved invasjonen. Avtalen gikk ut på at alle norske skip var forsikret av britene dersom de seilte til allierte havner. Dette ble sendt ut over radio av det britiske admiralitetet.
Det neste spørsmålet var hvordan flåten skulle administreres. Den norske ambassadør Erik Colban var under sterkt press fra britene og norske skipsredere i London engasjerte seg i saken. Britene mente de burde ta over ansvaret for handelsflåten, mens norske shippingfolk i London mente Norge selv burde drive flåten. Avgjørelsen lå hos den norske regjeringen, men det var vanskelig å få kontakt med den siden regjering og kongehus var på flukt fra tyske tropper.
Den 16. april 1940 ble det holdt et møte i det norske handelskammer i London hvor ledende shippingfolk var til stede og en detaljert plan for organisering av handelsflåten ble presentert. Den norske ambassadøren Erik Colban og skipsreder Ingolf Hysing Olsen fikk seg forelagt planen. De to var imidlertid mer innstilt på en løsning i samarbeid med det britiske skipsfartsministeriet. De norske shippingfolkene argumenterte med at en mer uavhengig organisasjon ville være i en bedre posisjon til å sikre norske interesser og inntektene fra flåten. Etter hvert aksepterte Colban og Hysing Olsen dette synet, og 19. april ble det ordnet med leie av lokaler i London. Allerede den 20. april 1940 flyttet de første norske shippingfolkene inn i 144 Leadenhall Street.
Parallelt med dette kom det et telegram fra den norske regjering hvor det ble fastslått at handelsflåten skulle styres i fellesskap fra London og New York. Dette kom som en overraskelse for den norske ambassadøren i London, og den britiske regjeringen var mot dette. Britisk press resulterte i at den norske regjeringen i et møte 22. april på Stuguflåten i Romsdal bestemte at handelsflåten skulle rekvireres for den norske regjeringen. Administrasjonen skulle ligge i London, og skulle ledes av Øivind Lorentzen, som fra 1939 var norsk skipsfartsdirektør. Gjennom dette vedtaket ble verdens største rederi skapt, med over 1 000 fartøy og om lag 30 000 sjøfolk. Da Øivind Lorentzen ankom London 25. april fant han til sin forbauselse ut at organisasjonen allerede var etablert. Det norske shippingmiljøet i London hadde i mangel av retningslinjer fra regjeringen handlet raskt.
Nortraship i London – etableringsfasen
Den viktigste utfordringen for den nye organisasjonen var å ta kontroll over de mer enn 1 000 fartøyene og å etablere prosedyrer for samarbeid med Storbritannia og USA, sistnevnte var ved Nortraships etablering fremdeles nøytralt. Det var stor mangel på kvalifisert personell, og de som var tilgjengelige var ofte åpenhjertige, bestemte og vant til å arbeide for seg selv. At flere innen staben i Nortraship også hadde sine egne shippinginteresser å ta vare på ble en ytterligere kompliserende faktor i arbeidet.
Den øverste ledelsen i Nortraship var nesten uten unntak norsk, mens rekruttering av lavere funksjonærer var avhengig av britisk og amerikansk personell, regnskapsavdelingen ble for eksempel drevet av et ledende britisk regnskapsfirma. I oktober 1940 hadde Nortraship 230 ansatte i London, i oktober 1941 var antallet ansatte økt til 350; en tredel av dem var norske. Nortraship New York hadde tilsvarende over 200 ansatte, hvor mer enn halvparten var nordmenn.
Det var også juridiske problemer. Det viktigste var om Nortraship kunne disponere fartøy eiet av skipsredere som fremdeles var i det okkuperte Norge. Dette foreslo britene å løse ved at den norske regjeringen oppnevnte en «kurator som opptrådte på vegne av de norske eierne». Hvis ikke så ble gjort, kunne Nortraships fartøy bli arrestert i nøytrale havner, som i USA. Etter noe diskusjon vedtok den norske regjeringen (fremdeles i Tromsø) ved lov av 18. mai 1940 at Øivind Lorentzen skulle få fullmakt som kurator.
Etterhvert som slaget om Frankrike utviklet seg i katastrofal retning for de allierte presset britene på for å få mer tonnasje og for å harmonisere hyrene siden norske sjøfolk tjente betydelig bedre enn de britiske. Grunnet politiske hensyn fikk Nortraship en gunstig behandling med en avtale som ble undertegnet 20. juni 1940. En betydelig reduksjon av de norske sjøfolkenes hyrer løste problemet med ulik lønn innen de alliertes handelsflåter. Mellomlegget ble plassert i et fond som skulle betales ut etter krigen, det ble etter hvert kjent som Nortraships hemmelige fond.
Forsikring og DNV
Forsikring for flåten måtte også arrangeres da det opprinnelige britiske tilbudet var midlertidig. Fartøyene trengte flere typer forsikring, og de var avskåret fra de tjenestene de vanligvis fikk fra selskaper i Norge, tilsvarende gjaldt for klasseselskapet Det Norske Veritas' hovedkontor. Den 28. mai 1940 undertegnet Øivind Lorentzen en avtale med det britiske handelsministeriet som løste forsikringsspørsmålet i tre måneder. Denne avtalen ble malen for tilsvarende avtaler for resten av krigen. Klasseproblemet ble løst ved at Nortraship tok over DNVs avdelingskontorer verden over og det ble koordinert fra DNVs kontor i Newcastle upon Tyne, under krigen var det også et samarbeid med konkurrenten Lloyd's Register.
Nortraships flåte var så stor at det rent økonomisk ville lønne seg å være selvassurandør (at man selv dekket tapene), Hysing Olsen ved Nortraship i London var blant annet positiv til det. Stort sett valgte Nortraship imidlertid å benytte seg av forsikringsmarkedet i London da en anså det som viktig å opprettholde kontakten med tanke på etterkrigstiden. Skipsfartsminister Sunde og Bjørn Kverndal, sjef for Nortraships forsikringsavdeling i London var blant de som støttet ekstern sjøforsikring. Når det gjaldt krigsforsikring var motparten det offentlige War Risks Insurance Office, Nortraships regnestykker viste at fortjenesten var god og krevde derfor reduksjon i premiene, noe som stort sett ble avvist av britene.
Nortraship etableres i New York
Etter at den innledende organiseringen av Nortraship var klar, kom forretningsperspektivet i fokus. Nortraship var den norske eksilregjeringens viktigste inntektskilde, og mens den bidro til den allierte krigsinnsatsen måtte den også drives for maksimal profitt. Fartøyene som ble avstått til britene var låst til lave rater, mens skipene utenfor dette, de «frie fartøyene», primært seilte for det fremdeles nøytrale USA på markedsrater.
Da Norge ble invadert gikk tyske konsuler ombord i en rekke norske skip i USA i et forsøk på å få dem til å seile til tyskkontrollert område. De norske konsulatene med generalkonsulatet i New York i spissen gjorde sitt beste for å motvirke dette, og i samarbeid med den norske ambassaden i London ble «The Norwegian Shipping Committee» i New York etablert. Blant oppgavene den arbeidet med var mannskapsproblemene.
Samtidig var de allierte under et hardt press, da Frankrike var i ferd med å overgi seg. Nortraship London vurderte å opprette et kontor i New York i tilfelle britene måtte kapitulere. På tross av motstand fra den norske ambassadøren i London, ble det 21. mai 1940 bestemt at det skulle sendes en delegasjon til New York. Begrunnelsen var både sikkerhet i tilfelle en tysk invasjon og kommersielle hensyn siden mange av Nortraships fartøy seilte i amerikansk fart. Den britiske utenriksminister Lord Halifax ble informert om avgjørelsen den 24. mai, og britisk UD måtte motstrebende godta den norske avgjørelsen.
Delegasjonen fra Nortraship ankom New York 11. juni 1940 og startet samarbeidet med den allerede etablerte komiteen. De viktigste emnene var hvordan kontoret og inntektene fra de «frie fartøyene» skulle organiseres. Inntil da hadde inntektene fra disse fartøyene blitt beholdt av skipsrederne eller deres representanter i USA. Endring i disponering av inntektene fra de «frie fartøyene» førte til opprør fra det norske shippingmiljøet i New York. De forlangte status quo. Da situasjonen ble kritisk bestemte Øivind Lorentzen seg for å reise til New York for å ordne opp. Han ankom 5. juli 1940, og etter et møte med interrimkomiteen ble den oppløst 15. juli 1940. Dette banet vei for Nortraships New York kontor som ble opprettet i 80 Broad Street, Manhattan.
Øivind Lorentzen hadde bare planlagt en kort visitt i New York, og i hans fravær ble Ingolf Hysing Olsen, norsk representant i Storbritannia for Norges Rederiforbund, fungerende sjef. Med dette ble det skapt nye problemer, da de to ikke samarbeidet godt. Problemene ble så store at Trygve Lie som forsyningsminister måtte legge det frem for regjeringen. 25. oktober erklærte den norske regjeringen at de to kontorene var «parallelle organisasjoner, som hver arbeidet uavhengig med sine fartøy». Dette resulterte også i en opptelling og fordeling av skip mellom de to kontorene. Den 21. november 1940 administrerte London 570 skip mens New York hadde 282, hvalfangstfartøy ble ikke medregnet.
Høsten 1940 hadde Nortraship New York fremdeles problemer med de «frie fartøyene». De mest presserende var de som ble eiet av Fred. Olsen. Skipsrederen Thomas Olsen som bodde i New York, insisterte på å drive dem og argumenterte at han som reder var den beste til å gjøre dette. Han ble advart av Øivind Lorentzen uten at det hjalp, og etter at Lorentzen hadde skrevet et brev om saken til regjeringen, kommenterte Trygve Lie at Olsens oppførsel «grenset til landsforræderi».
Thomas Olsen var imidlertid ikke alene blant norske redere i USA i sin skepsis til Nortraship, og den 18. februar 1941 ble «The Norwegian Shipowners Conference in America» dannet for å sikre norske rederes interesser utenfor Norge. Deler av skepsisen var basert på at den norske regjeringen i hovedsak var utgått av Arbeiderpartiet og således kunne tenkes å ville nasjonalisere skipsrederiene etter krigen. Statsministeren avviste dette, og i et telegram i mars 1941 lovte han at alle skip skulle tilbakeleveres til eierne så snart som mulig når krigen var over.
Mer mannskapsproblemer
I løpet av sommeren og høsten 1940 var det en voldsom økning i skipstapene, fra 9. april til 30. desember 1940 mistet Nortraship 96 skip og hundrevis av sjøfolk, nesten samtlige i seilas over Nord-Atlanteren. Forlisene, manglende beskyttelse mot tyske ubåter og fly, den usikre situasjonen med Storbritannia alene mot Tyskland og på toppen av det hele den kraftige hyrereduksjonen i juni førte til at et økende antall norske sjøfolk tok arbeid i land i USA, eller skiftet til andre lands fartøy i mindre utsatt fart. En god del av sjøfolkene som seilte på amerikansk fart var såkalte uteseilere som ikke hadde vært hjemme i Norge på mange år og røttene til landet var følgelig svakere. Resultatet var mangel på sjøfolk, og det førte til at mange norske skip i amerikanske havner lå stille i flere måneder.
En spesiell utfordring var den kommunistdominerte «Scandinavian Seamans Club of America» – SSC. SSC drev et utstrakt sosialt arbeid blant nordiske sjøfolk; samtidig som de sto på en nøytral linje i krigen og tildels motarbeidet Nortraships arbeid. Støttet av norske og britiske myndigheter drev Norsk Sjømannsforbund en aktiv kamp mot SSC, et arbeide som de lyktes med, ikke minst fordi myndighetene gjennom Nortraship etterhvert gav bedre sosiale tilbud enn hva SSC kunne tilby. Norsk Sjømannsforbund agiterte også kraftig mot SSC og flere store møter med norske sjøfolk ble avholdt hvor representanter for de to organisasjonene diskuterte heftig, det kom til et klimaks i oktober 1940 hvor Norsk Sjømannsforbunds leder Ingvald Haugen angivelig ble hindret i å møte ved at han ble kidnappet.
Fra sjømannsorganisasjonene ble det argumentert at det eneste effektive botemiddel ville være høyere hyrer. Det medførte at hyreforhandlinger startet i London i juni 1940 som førte til at en ny hyreavtale med vesentlig høyere hyrer trådte i kraft fra 1. september 1940. Den britiske regjeringen var kritisk til dette, men Nortraship og den norske eksilregjeringens syn var at en ikke kunne stå mot sjømennenes krav og britene aksepterte endringen så lenge det var en generell hyreøkning og ikke gjaldt krigsrisikotillegget. Enda en forhandlingsrunde ble avsluttet med en avtale som gjaldt fra 1. desember 1942, med en ny hyreøkning. Denne avtalen kom til å vare ut krigen.
Krigens krav om streng disiplin skapte andre problemer som var vanskelige å løse. Selv om den norske eksilregjeringen allerede 12. juli 1940 erklærte at alle norske statsborgere over 18 måtte registrere seg og ta tildelt arbeid var dette vanskelig å håndheve. Dette ble løst ved en britisk lov 22. mai 1941, «Allied Powers Maritime Courts Act», som ga allierte regjeringer anledning til å etablere domstoler på britisk jord, hvor alle unntatt de mest alvorlige saker kunne pådømmes.
Sikring av mannskap og skip
Den største trusselen mot de allierte handelsskipene kom fra aksemaktenes undervannsbåter, men miner, overflatefartøy og bombing fra fly var også fryktet. Det viktigste mottiltaket var konvoier, store grupper av handelsfartøy på mellom 20 til 100 skip, beskyttet av marinefartøy. I 1940 var de norske handelsfartøyene ubevæpnet, men gradvis fikk skipene kanoner beregnet mot ubåter i overflatestilling og fly. Våren 1945 var det om lag 1 700 skyttere på norske handelsfartøy. I tillegg til dette var det rundt 900 britiske skyttere. De hadde til rådighet 3500 mitraljøser, 2445 Oerlikon maskinkanoner og rundt 1000 kanoner av større kaliber.
Fartøyene fikk også degaussing mot magnetiske miner, og sjøfolkene fikk utdelt vanntette overlevelsesdrakter til bruk hvis skipet måtte forlates. En viktig del av sikkerheten var strengt hemmelighold av seilingsruter og havner, best uttrykt ved slagordet «Loose lips sink ships». På tross av disse og andre tiltak var tapene store. Av totalt 30 000 norske sjøfolk som seilte for Nortraship mistet minst 3 000 livet under andre verdenskrig. Om lag 500 av Nortraships skip gikk tapt, totalt 1,9 millioner bruttoregistertonn. Med slitasje på skipene ble det anslått at 60 % av handelsflåtens realkapital gikk tapt under andre verdenskrig, mot 18 % totalt i det norske samfunnet.
Britisk press for mer tonnasje
En første avtale ble nådd i et møte med det britiske skipsfartsministeriet 19. mars 1941. Nortraship skulle avgi 500 000 tonn av sine «frie skip». Selv om avtalen ikke formelt ble undertegnet før i oktober begynte arbeidet med overføringen av skipene. I forbindelse med forhandlingene ga Hysing Olsen en oversikt over fordelingen av Nortraships flåte. Av en samlet tonnasje på rundt 5,5 millioner dwt seilte 2,2 millioner dwt på det frie markedet mens om lag 3,3 millioner dwt seilte for britene. Nortraship London under Hysing Olsen hadde en tendens til å favorisere britene, mens Nortraship New York under Lorentzen hadde mer fokus på inntjening av dollar og norsk skipsfarts stilling etter krigen. I forbindelse med forhandlingene med britene i april 1941 nådde konflikten mellom Lorentzen og Hysing Olsen et klimaks og sistnevnte stilte tilnærmet ultimatum til regjeringen.
Etterhvert som de allierte tapene økte dramatisk under «slaget om atlanterhavet» forlangte britene den 29. april 1941 at alle norske skip skulle avgis. Dette kom som et sjokk på nordmennene. Nortraships New York kontor forsøkte å påvirke amerikanerne gjennom US Maritime Commission, ved å påpeke at norske skip var svært viktige for amerikansk import og eksport. I 1939 var bare 30 % av skipsfarten til/fra USA på amerikansk kjøl. De norske argumentene for å bruke de restrerende «frie skip» i amerikanske farvann og i fart for USA ble for en stor del nøytralisert av det stadig tettere samarbeidet mellom USA og Storbritannia utover sommeren og høsten 1941.
Etter harde forhandlinger med både britiske og amerikanske skipsfartsmyndigheter, ble en ny tonnasjeavtale undertegnet 10. oktober 1941. Den førte til at Storbritannia fikk disponere ¾ av alle norske skip. I forhandlingene kjempet Nortraship for å beholde fraktinnbetalingene i dollar, for en mer likeverdig stilling med britene i disponeringen av allierte skip og for å motta forsikringer vedrørende norsk skipsfarts rettigheter etter krigen. I spørsmålet om valuta ser Nortraship ut til å ha fått medhør for sine krav. Når det gjaldt disponeringen av allierte handelsfartøy ble det dannet en komité, «Anglo-Norwegian Shipping Committee», som til tross for en rekke møter bare synes å ha overfladisk innflytelse på spørsmålet. Når det gjaldt skipsfartspolitikken etter krigen gav britene bare vage løfter.
Linjefart, trampfart og tankfart
Før andre verdenskrig hadde de største norske rederne gradvis bygd ut et stort nett av såkalte linjer, ruter hvor tørrlastskip gikk i faste ruter og seilte til bestemte havner. Ved krigsutbruddet var det rundt 60 linjer, i løpet av våren ble antallet halvert. De gjenværende norske linjene ble stort sett styrt fra Nortraships kontor i New York, våren 1941 seilte det 83 fartøyer på totalt 630 000 dwt i 22 linjer. Skip som ikke gikk i linjefart, men som ble chartret for hver tur ble sagt å seile i trampfart. Nortraships kontor i New York forsøkte i det lengste å motsette seg at linjeskipene ble overført til britene, dels fordi den «frie farten» ga bedre inntjening og dels fordi man ønsket å bevare linjestrukturen til etter krigen.
Før dagens spesialiserte tankfart kunne tankskip ta «ren» eller «skitten» olje, eller skifte mellom de to typer last. «Ren» olje var raffinert, som bensin, mens «skitten» var uraffinert rå- eller tungolje. Et tankskip som bare gikk med «ren» olje ville forringes raskere så Nortraship førte en kontinuerlig kamp for å få flest mulig «skitne» laster. Nortraship hadde en tøff motstander i det britiske skipsfartsministeriet som la frem statistikk som viste at britiske skip tok flere «rene» laster enn de norske tankskipene. De amerikanske skipsfartsmyndighetene var mer imøtekommende på dette området og lot en rekke norske tankskip skifte til «skitne» laster. I de to årene fra 9. april 1940 til 9. april 1942 beregnet britiske myndigheter at 157 norske tankskip gjorde 615 reiser og fraktet 6,9 millioner tonn olje til Storbritannia. Det utgjorde ca. 1/3 av de totale tilførslene til landet.
I fredstid er det svært uvanlig, om det overhodet skjer, at tankskip går med dekkslast. Krigen endret dette da det var et stort behov for å transportere store mengder med krigsmateriell fra USA til Europa og andre krigsområder. En fant fort ut at tankskip hadde store åpne dekksflater som kunne utnyttes for volumlaster; last med stort volum/lav vekt, typisk fly og kjøretøy. Dette førte til at tankskipene fra høsten 1942 ble utstyrt med ekstradekk hvor lasten kunne plasseres og sikres. 1. januar 1944 hadde totalt 58 norske tankskip utstyr for å ta dekkslast. Monteringen av slike ekstradekk ble betalt av britene og Nortraship fikk ikke noe ekstra frakt for dette, da britene anså at frakt for oljelasten allerede dekket kostnadene. Nortraship krevde imidlertid sin andel av hva de anså som en økonomisk gevinst, noe britene først avviste, saken ble ført avgjort i oppgjøret etter krigen.
Interne kamper
Med en stor organisasjon hvor titusener av mennesker arbeidet over hele verden gjennom fem krigsår var det ikke til å unngå at det var interne problemer. Blant de større konfliktene var de mellom de sidestilte hovedkontorene i New York og London som ble ledet av skipsrederne Øivind Lorentzen og Ingolf Hysing Olsen. Samarbeidsproblemene mellom kontorene i London og New York ble imidlertid bedre med årene, dels fordi kommunikasjon ble lettere og dels la spesielt Næss ved kontoret i New York ned mye arbeide i å få et godt samarbeid.
Øivind Lorentzen selv hadde skip som ble drevet i motstrid til Nortraships regler, i Nopal linjen som ble ledet av hans sønn Per A. Lorentzen (som senere ble sjef for Nortraships New York charteravdeling). Dette ble delvis korrigert etter press fra London i august 1940, men det skadet Lorentzens posisjon som sjef for Nortraship og ble stadig tatt opp av hans kritikere.
En av de sterkeste kritikerne av Lorentzen var Hilmar Reksten, en dynamisk skipsreder, som selv hadde vært i søkelyset for å tøye Nortraships regler.
En sak for seg var de ulike intrigene fra Hilmar Reksten i hans tid ved begge kontorer. Reksten fikk problemer med Hysing Olsen allerede idet han kom til London i april 1940, da han feilaktig sørget for å få utbetalt et forsikringsoppgjør til seg selv. Oppgjøret skulle etter gjeldende regler disponeres av Nortraship. Reksten var en meget kompetent shippingmann, men etter å ha skiftet allianser med ulike ledere innen Nortraship ble han etter hvert plassert på sidelinjen.
For å styrke Nortraship i New York ble den kjente og kontroversielle norske rederen Erling Dekke Næss tilsatt som Øivind Lorentzens assistent og stedfortreder. Ansettelsen av Næss var omstridt fordi han var «Panama-reder» og selv om Reksten først hadde anbefalt Næss, så motarbeidet han etterhvert ansettelsen.
Andre problemer ble skapt av Arne Sunde, skipsfartsminister i den norske eksilregjeringen fra høsten 1940. Støttet av Reksten kom han med ulike utspill for å detaljkontrollere de to hovedkontorene til Nortraship. Disse utspillene bidro til at det ble en front mellom Nortraship og skipsfartsministeren,, og de fleste av Sundes utspill ble stoppet av den mektige utenriksministeren Trygve Lie eller av statsminister Nygaardsvold.
USA kommer med i krigen
Nortraships stilling ble dramatisk forandret da USA ble angrepet av Japan 7. desember 1941. Mens USA var nøytralt kunne Nortraship dra fordel av mangelen på tonnasje og økte fraktrater. Farvannet rundt USA var heller ikke truet av tyske ubåter og antall senkede norske fartøy var derfor lite, noe som ble klart vist i sammenligning mellom fartøy disponert av Nortraships kontor i New York, mot de i London. USAs inntreden i krigen gjorde at det ble satt maksimumsgrense på fraktrater og antall senkede skip i amerikanske farvann var i en periode katastrofale.
Luis Maria de Borbón y Farnesio
Luis Antonio Jaime de Borbón y Farnesio  (født 25. juli 1727 i Madrid i Spania, død 7. august 1785 i Avila) var infante real av Spania og i en periode en av den katolske kirkes kardinaler. Han var far til den senere kardinal Luis María de Borbón y Vallábriga (kreert 1820).
Nortraship
USA kommer med i krigen
Da USA kom med i krigen, koordinerte amerikanerne og britene sin politikk, også innen skipsfart, hvor et såkalt «Combined Shipping Adjustment Board» ble opprettet. Norge insisterte på å bli representert, men ble avvist. Britisk ønske om mer tonnasje førte til at de med støtte fra amerikanerne krevde å få tidsbefrakte alle frie norske skip, inklusive linjeskip. Forslaget ble imøtegått av Nortraship og forsyningsminister Arne Sunde. Den norske argumentasjonen var at Nortraship kunne drive fartøyene mer effektivt enn hva britene og amerikanerne kunne.
I desember 1942 ble det avholdt tresidige forhandlinger i Washington om norske skip i amerikanske farvann. Norge ved Nortraship og dets sjefsforhandler Erling Dekke Næss måtte slåss hardt for sine interesser i tonnasjeforhandlingene med William Weston fra det britiske Ministry of War Transport og David Scoll fra det amerikanske War Shipping Administration som resulterte i Hogmanay-avtalen. Selv om Nortraship måtte gi etter på en del krav fra britene og amerikanerne, oppnådde Næss en god avtale for Norge og norsk skipsfart; norske linjeinteresser ble ikke minst tilgodesett med tanke på etterkrigstiden.
Luis Maria de Borbón y Farnesio
I 1734 døde kardinal Diego de Astorga y Céspedes, erkebiskop av Toledo. Kong Felipe V formidlet til paven sitt ønske om at hans sønn skulle bli etterfølgeren. Pave Klemens XII nektet, både på grunn av sønnens unge alder (syv år gammel) og fordi han misbilliget Borbonenes territoriale ambisjoner i Italia. Ikke desto mindre ble gutten administrator for erkebispedømmets temoralia i 1735.