cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
De Wallen
De Wallen, mest kjent som The Red Light District, er det største og mest kjente av red-light districtene i Amsterdam i Nederland, og er også en stor turistattraksjon. Det ligger i hjertet av den eldste delen av Amsterdam, omringet av flere kanaler, høye hus samt en labyrint av gater, noe som kan føre til at det er vanskelig å orientere seg. Området er dekket av nærmere 300 ett-romsleiligheter, som hovedsakelig ligger i sidegater og alléer, der kvinner tilbyr seksuelle tjenester (prostitusjon), fra vinduer, vanligvis opplyst med rødt lys. Stedet har også en rekke barer, pornobutikker, stripteaseklubber, sex-museer, cannabismuseer, og en rekke kaffebarer som selger marihuana, såkalte coffeeshops. The Red light district i Amsterdam kan for enkelte høres makabert ut, men området regnes ikke som farlig.
Beliggenhet, historie, navn
Det totale arealet er ca. 6500 kvm, avgrensa av Niezel i nord, sjøen Nieuwmarkt i øst, Sint Jansstraat i sør og Warmoesstraat i vest. Prostitusjon foregår innenfor dette området i følgende gater: Barndesteeg, Bethlehemsteeg, Bloedstraat, Boomsteeg (nå lukket), Dollebegijnensteeg, Enge Kerksteeg, Goldbergersteeg, Gordijnensteeg, Molensteeg, Monnikenstraat, Oudekerksplein, Oudekennissteeg, Oudezijds Achterburgwal, Oudezijds Voorburgwal, Sint Annendwarsstraat, Sint Annenstraat, Stoofsteeg og Trompettersteeg.
Red light district i Amsterdam har eksistert siden det 14. århundre og har tidligere inneholdt mange destillerier, hovedsakelig catering til sjømenn. Navnet De Wallen (vegg på Hollandsk) refererer til kanalene som en gang var en del av byens forsvar.
Fakta
Prostitusjon er lovlig i Nederland. Men bare EU-borgere kan arbeide lovlig innen sex-industrien, ettersom ingen jobber med tillatelse.
Helse-og sosiale tjenester er lett tilgjengelig, med det er ikke nødvendig for å sexarbeidere gjennomføre regelmessige helsekontroller. I en studie utført før 2006 ble det funnet at om lag 7 prosent av alle nederlandske prostituerte (inkludert gateprostituerte) har hiv / aids. Bordelleiere krever ofte helse-sertifikater.
Kvinnene i De Wallen er selvstendig næringsdrivende og leier ut rommene fra private eiere for ca. 800 – 1200 NOK per 8-timers skift, som inkluderer sikkerhetsvakt. Kondomer er generelt brukt til samleie, men ikke alltid ved oralsex. Tjue minutter med sex koster vanligvis rundt 500 – 800 NOK. Det er kvinner i de fleste nasjonaliteter som tilbyr tjenester.
For å motvirke negativitet har Mariska Majoor, grunnlegger av Prostitusjon Information Center, organisert 2 "åpne dager" i februar 2006 og mars 2007, slik at besøkende fikk god tilgang til vinduene i bordellene for å se arbeidsforholdene. Majoor var også medvirkende i å ha verdens første monument til sexarbeidere installert i The Red Light District i Amsterdam. Statuen ble avduket på åpen dag mars 2007, som viser en kvinne som står i en døråpning.
Corumbá (elv)
Corumbá (portugisisk: Rio Corumbá) er den viktigste elva i Sentralplatå-regionen i Brasil. Kildeområdet ligger i Montes de Pireneus, nær Pirenópolis i delstaten Goiás, nær grensa til Distrito Federal og Brasília. Elva er 567 km lang, og de viktigste sideelvene er Descoberto og São Bartolomeu, som begynner i Distrito Federal.
Fra utspringet nær Corumbá de Goiás, hvor den danner spektakulære fosser, renner Corumbá først mot sørøst, deretter sørover, passerer nær Pires do Rio og Caldas Novas, og munner ut i Itumbiara-reservoaret i elva Paranaíba, ei sideelv til Paraná.
Ved Caldas Novas er Corumbá oppdemt og danner et stort reservoar kalt Corumbásjøen. Det er også flere andre vannkraftverk i elva, hvorav det største er Corumbá IV, som ble satt i drift i 2006.
Cause and Effect
Cause and Effect er Maria Menas fjerde studioalbum og ble utgitt september 2008.
Årstad (Bergenhus)
Årstad er et boligområde i Bergenhus bydel i Bergen, som har gitt navn til, men ikke er en del av, Årstad bydel som det grenser til i sør. Årstad var derimot en del av gamle Årstad kommune før byutvidelsen i 1915, sammen med store deler av bydelen med samme navn.
Området omfatter strekningen fra grensen mot strøket Kalfaret i nord (tidligere bygrense) til grensen mot Årstad bydel i sør og vest, med grunnkretsene Kalvedalen, Fløen, Årstadvollen, Statsarkivet, Møllendal, Alrek, Haraldsplass og Haukeland sykehus. Årstadveien er hovedveien gjennom området, som hadde 3 050 innbyggere 1. januar 2014 og et areal på 1,16 km².
Maximilianstraße undergrunnsstasjon
Maximilianstraße er en undergrunnsstasjon på Nürnbergs undergrunnsbanenettverk. Maximilianstraße er på linjen U1 og forsterkerlinjen U11.
Rio Canoas (Santa Catarina)
Rio Canoas er en elv i delstaten Santa Catarina i det sydøstre Brasil. Den løper sammen med Rio Pelotas til Rio Uruguay.
Aktiv dødshjelp
Dødshjelp, assistert død eller aktiv dødshjelp er definert som handlingen der noen (oftest en lege) enten tar livet av en person (oftest en alvorlig syk pasient) eller hjelper personen med å begå selvmord, på bakgrunn av personens direkte forespørsel om hjelp til å dø.
Begrepene dødshjelp, eutanasi og assistert død brukes ofte synonymt med aktiv dødshjelp. Aktiv dødshjelp deles i to former: Eutanasi (legen gir pasienten en dødelig injeksjon) og assistert selvmord (legen utstyrer pasienten med en dødelig dose medisin som pasienten selv kan velge å innta).
Begrepsbruken er regnet som kontroversiell: Aktiv dødshjelp er et omstridt tema i offentlig debatt i flere land. Også selve begrepsbruken er omstridt. Begrepene som benyttes i denne artikkelen, og handlingene som knyttes til begrepene, er i samsvar med hvordan aktiv dødshjelp, hjelp til selvmord og behandlingsbegrensning er regulert etter norsk lov (se straffeloven, pasientrettighetsloven ) og etiske regler for norske leger. Videre er begrepsbruken her i tråd med definisjonene i Store norske leksikon og Allkunne.no. Merk at begrepsbruken i dødshjelpsdebatten kan brukes for å fremme verdisyn og preferanser.
Hva er aktiv dødshjelp?
Aktiv dødshjelp innebærer at en person, som oftest en lege, utfører en handling som har som hovedformål og resultat at en annen person (vanligvis en alvorlig syk pasient) dør.
Handlingen må være slik at døden er et forventet og beregnet resultat av handlingen. Derfor regnes det ikke i juridisk forstand som aktiv dødshjelp dersom en helsearbeider gir en dose medisiner i den hensikt å lindre smerter, men hvor pasienten dør som en bivirkning av medisinene. Dette betegnes «dobbelteffekten». Dersom man burde forstått at dosen var større enn det som var nødvendig for å lindre symptomer, og eventuelt også kunne medføre døden, regnes det ikke som aktiv dødshjelp, men som uforsvarlig helsehjelp eller eventuelt uaktsomt drap. Aktiv dødshjelp blir det først når hensikten og doseberegningen var slik at døden var det ønskede og forventede utfall.
Det er en forutsetning for å kalle handlingen aktiv dødshjelp at personen uttrykkelig har bedt om hjelp til å dø, og at personen regnes som å være i stand til å gi samtykke («samtykkekompetent»). Dersom slik forespørsel ikke foreligger, eller dersom personen ikke er samtykke-kompetent (for eksempel på grunn av demens eller alvorlig psykisk lidelse), kalles handlingen ikke aktiv dødshjelp, men forsettlig eller overlagt drap. I noen land der aktiv dødshjelp er tillatt, kan en uttalelse fra pasienten tidligere i livet (et såkalt ”livstestament”) erstatte kravet om at pasienten eksplisitt skal ha bedt om å dø der og da. I slike tilfeller er det legen som avgjør at vilkårene for å avslutte pasientens liv er tilstede.
En form for aktiv dødshjelp er (lege-)assistert selvmord, der legens handling består i å utstyre pasienten med medikamenter, der dosen er beregnet på at pasienten skal dø av den. Det er da pasienten selv som gjennomfører selvmordet. Denne formen for aktiv dødshjelp er tillatt i Sveits og Tyskland, og i de amerikanske delstatene Oregon , Washington, Montana, Vermont, California og Colorado.
Hva er ikke aktiv dødshjelp?
Handlinger som ikke fører til at pasienten dør der og da er ikke aktiv dødshjelp. Dette innbefatter blant annet mange former for begrensning av livsforlengende behandling, det vil si at legene (om mulig i samråd med pasienten) avstår fra eller avbryter medisinske tiltak som kunne forlenget livet, eller behandling av mulige komplikasjoner eller akutte forverringer i framtiden.
Intensiv symptombehandling er vanligvis ikke aktiv dødshjelp, med mindre det med stor sannsynlighet fører til at pasienten dør som følge av behandlingen. Et vanlig eksempel er morfinbehandling av pasienter med store smerter. Det er allmenn enighet blant eksperter på lindrende behandling om at smertelindrende behandling til pasienter som fortsatt har store smerter ikke virker livsforkortende, så lenge dosene tilpasses smertenes intensitet. Dette gjelder også de mest aggressive former for symptomlindring, slik som lindrende sedering til døende. Men dersom dosene som gis overstiger det som trengs for å lindre symptomene, og dersom dette skjer fordi pasienten har bedt om å dø, da utgjør det en form for aktiv dødshjelp.
Det å avstå fra eller avbryte medisinsk behandling som virker livsforlengende eller livsopprettholdende (tidligere kalt passiv dødshjelp), anses ikke som aktiv dødshjelp i henhold til norsk lov og etiske regler for leger. Heller ikke i land som har legalisert aktiv dødshjelp regnes dette som aktiv dødshjelp. Ved slik behandlingsbegrensning dør pasienten av sin sykdom, legens beslutning består i å unnlate å gjøre tiltak som kunne forlenget livet. I motsetning til aktiv dødshjelp, der det er legens handling (eventuelt pasientens inntak av medikamentene han fikk av legen) som direkte forårsaker døden.
I noen tilfeller medfører behandlingsbegrensning passivitet fra legens side, for eksempel at man unnlater å ta i bruk en hjertestarter, unnlater å behandle en lungebetennelse med antibiotika. I andre situasjoner innebærer dette enkelte aktive handlinger, for eksempel at man skrur av og kobler fra en respirator, trekker ut en ernæringssonde, fjerner et dialysekateter o.l. På tross av disse aktive handlingene regnes ikke dette som aktiv dødshjelp etter norsk lov og legeetikk, fordi hovedsaken er at man slutter med en aktiv, livsforlengende behandling. Dette er lite kontroversielt blant leger, men er omstridt blant legfolk og også blant noen filosofer og etikere som er opptatt av dødshjelpsspørsmålet.
Norge
I Norge er aktiv dødshjelp forbudt. Dette bygger på Almindelig borgerlig Straffelovs § 275, som fastslår at den som dreper en annen, straffes med fengsel i 8-21 år. I Straffelovens § 276 annet ledd (§ 235 i forrige versjon av Straffeloven) framkommer at straffen kan nedsettes dersom den drepte har samtykket:
Medvirkning til selvmord er forbudt etter Straffelovens § 277 (§ 236 i forrige versjon av Straffeloven):
Merk at selvmordsforsøk i seg selv ikke er straffbart i Norge. Derimot inneholder Straffeloven av 1902 en bestemmelse om at den som bistår ved selvmord kan straffes. Denne bestemmelsen ble i tråd med Strafflovkommisjonens flertall opprettholdt av Stortinget da Straffeloven ble gjennomgått i 2009. I den nye versjonen av Straffeloven fra 2015 ble lovforbudet mot aktiv dødshjelp opprettholdt.
Internasjonalt
Aktiv dødshjelp er tillatt i tre europeiske land (Nederland, Belgia, Sveits og Luxembourg). Disse landene har nokså like dødshjelpslover, som i stor grad bygger på den nederlandske eutanasiloven fra 2002. De tillater både eutanasi (død ved injeksjon) og assistert selvmord (pasienten får medikamenter som kan brukes til å begå selvmord), selv om eutanasi er den klart mest brukte formen. Kjernen i Benelux-lovene er å beskrive den prosessen som skal gjennomgås før dødshjelp kan utføres på lovlig vis. Legen skal gjennom samtaler med pasienten føle seg overbevist om at pasienten lider uutholdelig, og at tilstanden er uhelbredelig. En annen lege skal også undersøke pasienten og må være enig i vurderingen. Dødshjelpen skal rapporteres etterskuddsvis til en regional komité for gjennomsyn. Loven inneholder ingen medisinske kriterier for hvilke pasienter som kan få dødshjelp. Fra 2014 tillater Belgia dødshjelp også til barn. Det nederlandske parlamentet drøfter nå, med regjeringens støtte, hvorvidt adgangen til dødshjelp skal utvides til personer som er "mette av dage" ("completed lives"), uten krav til lidelse eller medisinsk diagnose.
Sveits har ingen spesifikk dødshjelpslovgivning, men loven klargjør at det ikke er straffbart med uegennyttig bistand til en som ønsker å begå selvmord. Dette har åpnet for en praksis med assistert selvmord, der det er frivillige organisasjoner som står for det praktiske rundt assistansen. Blant disse betjener Exit-organisasjonene fortrinnsvis sveitsere, mens Dignitas i Zürich også betjener utlendinger og har blitt kjent for ”selvmordsturisme”. De siste årene har legen Erika Preisig i organisasjonen Lifecircle i Basel blitt kjent for å ha assistert norske pasienter i deres selvmord. Med få unntak begås selvmordet også i Sveits vha. medikamenter utskrevet av lege, men det er ikke i lovs form etablert medisinske kriterier for hvem som kan/ikke kan kvalifisere for dette.
Tyskland legaliserte i 2015 assistanse til selvmord, under forutsetning av at det skjedde på altruistisk grunnlag, og ikke var "business-like". Det er uavklart hvorvidt denne loven tillater eller forbyr den form for "selvmordsturisme" som tyske pasienter har benyttet seg av i Sveits.
De amerikanske delstatene Oregon, Washington, Montana, Vermont, California, Colorado og Maine tillater legeassistert selvmord etter ”Oregon-modellen”, basert på Oregons lov fra 1997. Disse statene tillater ikke eutanasi (at legen tar livet av pasienten). Oregon-modellen stiller som krav at pasienten skal ha gitt uttrykk for ønske om å få dødshjelp to ganger med minst 15 dagers mellomrom. Pasienten skal ha forventet levetid på mindre enn seks måneder, og skal være samtykke-kompetent.
I Canada avgjorde Høyesterett i den såkalte «Carter-dommen» fra februar 2015 at lovforbudet mot assistanse til selvmord var grunnlovsstridig, og påla Parlamentet å utarbeide en lov som tillater aktiv dødshjelp til personer som lider av alvorlig og uhelbredelig sykdom, og som lider uutholdelig. I juni 2016 vedtok landet å tillate aktiv dødshjelp.
Aktiv dødshjelp ble tillatt i Portugal i 2021.
Legaliseringsdebatten i Norge og internasjonalt
Aktiv dødshjelp er et omstridt spørsmål i de fleste vestlige land. Et gjennomgående trekk er at et flertall i spørreundersøkelser støtter legalisering, samtidig som de fleste lovgivende forsamlinger så langt har veket tilbake for eller avvist forslag om legalisering. Det skotske parlamentet avviste i 2010 (og på ny i 2015) et privat lovforslag om legalisering av aktiv dødshjelp. Parlamentsbehandling med argumenter for og mot og høringsuttalelser er elektronisk tilgjengelig, og viser hvordan en slik parlamentsbehandling kan arte seg. Debatten om aktiv dødshjelp er komplisert, og det er vanskelig å gi en balansert redegjørelse i leksikon-format. Et hovedtrekk i debatten er at den har dreiet fra å handle om det klassiske barmhjertighetsdrap (hjelpe en døende med intense smerter som ikke lar seg lindre) til å handle mer om individets autonomi og kontroll over egen død.
Motargumentene mot aktiv dødshjelp er hvor en skal sette grensene på hvem som skal få lov og ikke. Det er uenigheter om aldersgrense og hvilken situasjoner det skal være tillatt i. Usikkerheten om at noen kan bli presset av familien sin blir også brukt som et argument i mot legaliseringen av aktiv dødshjelp.
Politiske partier
I Norge er det per 2016 ingen stortingspartier som arbeider for legalisering av aktiv dødshjelp. Fremskrittspartiet vedtok i 2009 i sitt prinsipprogram å åpne for aktiv dødshjelp i noen situasjoner, men vil ikke arbeide for dette i stortingsperioden 2013-2017. Noen ungdomspartier, som Unge Venstre og Fremskrittspartiets Ungdom, og enkelte fylkeslag i Arbeidernes ungdomsfylking og Unge Høyre går inn for legalisering. Det Liberale Folkepartiet oppgir på sine hjemmesider 13. januar 2012 at de er for legalisering av aktiv dødshjelp.
Interesseorganisasjoner
Foreningen Retten til en verdig død har legalisering av aktiv dødshjelp som den ene av sine to hovedsaker. Organisasjonen Menneskeverd arbeider mot legalisering av aktiv dødshjelp og mener at staten bør hjelpe de syke på en bedre måte.
Religioner og livssynssamfunn
Den norske kirke går mot legalisering av aktiv dødshjelp. Human-Etisk Forbund har ikke vedtatt standpunkt i dødshjelpsspørsmålet. Aktiv dødshjelp strider mot islam, iflg. en BBC-artikkel. Forstander Ervin Kohn i Det Mosaiske Trossamfunn har uttalt at jødisk tradisjon ikke aksepterer aktiv dødshjelp.
Profesjonsforeninger
Legeforeningen, Norsk Sykepleierforbund og Norges Farmaceutiske Forening er motstandere av at deres medlemmer skal bistå ved aktiv dødshjelp.
Undersøkelser
Ipsos MMI hadde en undersøkelse for å finne ut hvor mange som støttet legaliseringen av aktiv dødshjelp i Norge i 2019. 77 prosent av deltakerne støttet legalisering av aktiv dødshjelp, hvor 25 prosent av dem som støttet det mente at det burde være opp til hver enkelt og 52 prosent mente at det burde bare tillates i spesielle tilfeller; som ved uhelbredelig sykdom. 23 prosent var uenig i å legalisere det.
En medieundersøkelse gjort i 2015 viser at blant de spurte helsepersonalet var 27 prosent av legene og 35 prosent av sykepleierne for legalisering av aktiv dødshjelp. Samme undersøkelse viser også at det er flere leger som er i mot aktiv dødshjelp enn de andre yrkesgruppene som ble spurt. Totalt ble bare 800 mennesker spurt.
En annen undersøkelse utført i 2013 viser også at de som ønsker å jobbe innenfor medisin er mer skeptiske enn den generelle befolkningen til legaliseringen. Blant medisinstudentene i undersøkelsen støttet bare 19 prosent eutanasi for dødssyke pasienter, mens 31 prosent mente at legeassistert selvmord burde tillates.
Dødshjelpssaker i Norge
Sandsdalen-saken er den eneste norske dødshjelpssak som har blitt rettslig behandlet. Legen Christian Sandsdalen ga i 1996 aktiv dødshjelp i form av eutanasi til Multippel sklerose-syke Bodil Bjerkman. Sandsdalen meldte selv saken til politiet. Han ble først frifunnet i Oslo byrett i 1997, senere domfelt i Borgarting lagmannsrett i 1999, en dom som ble opprettholdt i ankebehandlingen i Høyesterett i 2000. Sandsdalen ble funnet skyldig i å ha utført aktiv dødshjelp (overlagt drap), men fikk sk. domsutsettelse.
Legen Stein Husebø innrømmet i 1992 å ha gitt aktiv dødshjelp i form av eutanasi til en kreftsyk pasient. Saken kom ikke til rettsapparatet fordi statsadvokaten besluttet påtaleunnlatelse. Husebø fikk en advarsel fra Helsetilsynet. Han har siden vært en markant motstander av legalisering av aktiv dødshjelp.
Sigrid Hannisdahl, tidligere leder av Foreningen Retten til en verdig død, har i flere medier fortalt at hun hjalp en sykehjemspasient med å begå selvmord, ved å forsyne henne med medikamenter med dette formål. Hun ble ikke møtt med reaksjoner fra påtalemakten.
I 2015 publiserte NRK-Brennpunkt og VG hver sin reportasje med norske pasienter som fikk assistert selvmord av legen Erika Preisig ved Lifecircle-klinikken i Basel, Sveits.
Jøssingfjord
Jøssingfjord er en grend ved Jøssingfjorden i Sokndal kommune i Rogaland. Navnet brukes også som betegnelse på hele dalen og området rundt fjorden.
Jøssingfjord er mest kjent for Helleren og Altmark-saken. Med bakgrunn i Altmark-saken ble begrepet Jøssing etter krigsutbruddet i 1940 en betegnelse som ble brukt i hele Norge om antinazistiske nordmenn.
Walter Perceval Yetts
Walter Perceval Yetts (født 1878 i Reading i England, død 1957) var en britisk medisiner og fotosamler, best kjent for sine arbeider innen særlig kinesisk kunsthistorie.
Fridalen
Fridalen er et boligområde i Årstad bydel i Bergen, mellom Kronstad i nord, Minde og Slettebakken i sør, Solheim i vest og Landås i øst.
Fridalen hørte til gamle Årstad kommune som ble innlemmet i Bergen i 1915, og utgjør Fridalen sogn under Bergen domprosti i Den norske kirke. Sognekirken Fridalen kirke, Brann stadion, Fridalen skole, Leaparken, Christieparken, Langhaugen videregående skole og en av bybanens stopp (Brann stadion holdeplass) ligger i området, som for det meste består av tett boligbebyggelse.
Fridalen hadde 4 958 innbyggere 1. januar 2014 og et areal på 0,80 km², hvorav 0,02 km² er ferskvann, fordelt på grunnkretsene Svaneviken, Finnbergåsen, Nymark, Fridalen, Inndalen, Ernst Sars' vei, Soleiveien, Langhaugen og Henrik Mohns vei. Bydelen dekkes av lokalavisen Årstadposten.
Historie
Fridalen utgjorde delvis et myrlandskap som forsvant helt etter krigen. Haukelandvannet, opprinnelig på seks dekar, og bare åtte meter på det dypeste, er i dag helt borte. Likeså Haukelandsmyren (også kalt Gimlemyren). Først ble Haukelandsvannet tappet ned til det halve omkring 1917, og søndre del av utfylt. Her ble Brann stadion reist. I nordre enden lå det et lite vann tilbake, men det ble fylt igjen for å gi plass til Haukelandshallen. som ble åpnet i 1970. For bebyggelsen på Nymark skapte gjenfyllingen av vannet problemer ved at grunnvannet steg og trengte inn i kjelleren i husene rundt.
Gårdsbrukene
Da Nygårdsbroen åpnet i 1851, rykket Bergen by nærmere Årstad kommune, og på få år ble Fridalen og Inndalen endret fra jordbruksbygd til industri- og boligområde, selv om Inndalsveien først åpnet i 1924. I 1851 var de større gårdene delt med lange steingarder, som også tjente som vern for buskapen. Fridalens største gård tilhørte familien Christie, og bestod av våningshus, to løer, drengestue, kornmølle ved Landåsbekken, vaskehus og to støler lenge sør i Fridalen. Inndalen gård tilhørte først familien Nøttveit, men ble delt i søndre og nordre Inndalen gård. Nordre Inndalen skiftet navn til Søndre Kronstad, og lå der Kronstad jernbaneverksted senere kom. I 1890 ble det anlagt travbane på Søndre Kronstad, men i 1908 ble denne nedlagt og omgjort til jernbaneverksted. Søndre Inndalen lå der Fridalsveien krysser Schweigaards vei. På slutten av 1800-tallet ble også disse gårdene oppdelt, og Nymark gård anlagt der Roald Amundsens vei nå ligger. Den var eid av familien Nymark. Litt lenger vest lå et lite bruk, eid av familien Tvedte som holdt griser og samlet inn grisemat til dem. Gimleveien er oppkalt etter gården Gimle, eid av familien Bergesen. Her var det fra 1891 også et lite gartneri, Skagen og Walde. Langhaugen gård ble eid av familien Takvam. Langs Inndalsveien lå Bremergården fra ca 1890, oppkalt etter den første eieren, Bremer, som var tysk. Han plantet trær og drev gartneri, hønseri og grisehold. Like sør for Bremergården lå et småbruk ved Rautjern. Her drev man mest med sauer. Rautjern ble nedtappet omkring 1947, og Årstadbanen anlagt. Her er det lille grøntanlegget med minneplaten over falne i Årstad Idrettslag 1940-45.
Leknesgården, «hotell Bølgeblikk»
Litt lenger sør lå Leknes gård, eid av familien Leknes, men forfalt etter deres bortgang på 1920-tallet. I desember 1920 ble gårdbruker Karl Leknes overfalt av to innbruddstyver som gikk løs på den eldre enkemannen mens han lå og sov. Avisen beskrev det som «et likeså omhyggelig planlagt som rått rovmordforsøk», idet «den ene tok strupetak på ham, mens den andre bearbeidet hans hode med en sandsekk og en hammer.» Med øks slo de en kiste åpen og sikret seg kontanter og bankbøker, men flyktet snart da folk kom til. Karl Leknes ble hentet i ambulanse og kom seg, men var medtatt.
Etter hvert ble Leknesgården kjent som det beryktede «hotell Bølgeblikk» med adresse inndalsveien 68, revet i september 1937 for å gi plass til rekkehusene langs Inndalsveien. I september 1929 i forbudstiden strevde politiet med å komme hjemmebrenning og brennevinssmugling til livs. Dette medførte ransaking hos en enkefrue som bodde hos sin far, en gårdbruker ved grensen mot Fana, dvs. hotell Bølgeblikk. Enkefruen var tidligere bøtelagt for ulovlig spritsalg, og politiet tok seg nå inn i en bod på Leknesgården, der de fant et helt lager av øl. I våningshuset lå flasker med brennevin i senger og andre steder. Helt til Nordisk Tidende i New York nådde historiene om utskeielsene på hotell Bølgeblikk.
Veier og tilgjengelighet
Den første noenlunde farbare kjøreveien til Fridalen gikk over Kalfaret og Årstadveien forbi Haukeland gård til Fridalen gård. Da Vossebanen åpnet i 1883, kunne man dra til og fra Bergen sentrum med toget som stoppet ved Solheimsviken stasjon. Men først i 1894 ble Minde stasjon åpnet, så byen ble mer tilgjengelig. I juni 1897 kom sporveien i drift med linje til Kalfartoppen og Årstadveien, fra juni 1914 forlenget frem til Haukeland sykehus, og i mai 1924 ytterligere forlenget til trikkesløyfen i Fridalen, nedlagt i 1957. Trikk gikk det også til Kronstadtorget (Danmarks plass), forlenget til Edvard Griegs vei og Fredrik Stangs vei i 1924. I november 1928 gikk trikken helt frem til trikkesløyfen på Wergeland på Minde, der Fanahallen kino ble åpnet.
Bygninger
Leif Grung tegnet rekkehusene som ble oppført på Nymark i årene 1923-27. I 1927 stod 188 hus innflytningsklare. Leif Grung fikk også bygd bungalower i strøket ved Frams vei. Selv bodde han i en slik bungalow i Fridalsveien 1.
Fureflagellater
Fureflagellater (Dinophyceae) er en gruppe av mikroskopiske alger som lever i hav og innsjøer. Visse arter lever også i symbioseforhold f.eks. i koralldyr. Dinoflagellatene er en stor gruppe alger som fins i alle deler av verden, fra polene til tropiske farvann.
Kjennetegn for gruppen er at de har to flageller, den ene ligger i en fure som går rundt cellen den andre går bakover. Flagellene som ligger i furen får cellen til å snurre om sin egen akse mens flagellen som ligger bakover får den til å bevege seg framover. Cellene er asymmetriske og den karakteristiske måten å svømme på, at den skrur seg gjennom vannet, er gunstig på grunn av det lave reynoldstallet (lav masse og hastighet).
Dinoflagellater vokser relativt sakte sammenlignet med mange andre algegrupper, men klarer å konkurrere under næringsfattige forhold. Derfor er denne gruppen vanligst om sommeren i norske farvann etter at termoklinen, dvs. den horisontale lagdelingen av vannmassen, har blitt bygget opp.
En rekke dinoflagellater er giftige, og gruppen står bak en rekke av de HAB (=harmful algal blooms) som blir rapportert rundt om i verden.
Melking
Melking er den prosessen hvor man får melk fra en ku, geit eller andre melkgivende dyr.
Før i tiden var melking budeienes arbeid. De satt på en liten 3-benet melkestol og melket ned i en melkebøtte.
Nå foretas melking med en melkemaskin tilsluttet et felles rørsystem og en rustfri ståltank. Det er ofte at store gårder og meierier har slike sytemer for melking, men uavhengige bønder har ofte ikke råd til slike melkemaskiner. I mange fattige og mindre utviklede land melkes kuene fortsatt på tradisjonelt vis (med hendene). Det er både mer tidkrevende og slitsomt, sett i et større tidsperspektiv.
I overført betydning kan man også melke en person for penger og andre ting, altså ta alt det en person eier. «Tømme» er et annet ord for melke.
Bärenschanze undergrunnsstasjon
Bärenschanze er en undergrunnsstasjon på Nürnbergs undergrunnsbanenettverk. Bärenschanze er på linjen U1 og forsterkerlinjen U11.
Ringdue
Arten er svært tallrik og livskraftig. Man regner med en global populasjon på cirka 51–73 millioner individer, hvorav cirka 80 % befinner seg i Europa (tilsvarende 20–29 millioner par).
Taksonomi
Ringdue er nært beslektet med madeiradue (C. trocaz) og kanaridue (C. bollii) i Makaronesia, og skiferdue (C. unicincta) i Afrika, kanskje også laurbærdue (C. junoniae) på Kanariøyene.
Ssp. iranica hybridiserer med nominatformen øst i Tyrkia og vest i Transkaspia. De foreslåtte rasene excelsa (Marokko, Algerie og Tunisia), ghigii (Sardinia) og kleinschmidti (fra det sentrale Skottland) blir som regel regnet med til nominatformen, mens rasen kirmanica (Sørøst-Iran) regnes inn under ssp. casiotis. Det er derfor bare konsensus om fem underarter, hvorav fire nålevende.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017, 2020).
Beskrivelse
Ringdua er den fysisk største av duene i Europa, med en kroppslengde på 41–45 cm og en vekt rundt 284-690 g. I tillegg til størrelsen skiller ringdue seg fra tamdue ved å ha større bryst, lengre stjert, og et proporsjonalt mindre hode. Dette skiller også ringdue fra andre ville duer. Arten blir av og til forvekslet med skogdue, som imidlertid mangler de karakteristiske hvite nakkeflekkene og vingebåndene.
Fjærdrakten er i hovedsak blågrå (lysere over ryggen) med grønnblåskimrende innslag, spesielt på hodet og i nakken. Brystet er rosafarget, men ikke like uttalt hos hunner som hos hanner. Arten har dessuten to karakteristiske hvite nakkeflekker og hvite vingebånd, som er godt synlige i flukt, men ikke like uttalt hos hunner som hos hanner. Stjert og vinger har dessuten tydelige svarte markeringer, mens undersiden mer lysegrå. Beina er korte, relativt kraftige og brunaktige i fargen. Nebbet er gult hos voksne individer og har rødaktig vokshud, mens både nebb og vokshud er mer gråaktig hos ungfugler. Øyne har grønnaktig hvit til blekgul iris hos voksne individer, men er mer grålig hos ungfugler.
Både størrelse, farger og tegninger varierer noe mellom de ulike underartene. De to rasene maderensis og azorica er noe blekere i fargen og har mindre nakkeflekker enn nominatformen, mens excelsa er noe lysere enn nominatformen. Rasen iranica har et mer hvitaktig til blekgult nebb, mens rasen casiotis nakkeflekker er matt kremfargede.
Kjønnene er relativt like, men unge individer har et større innslag av rosa i fjærdrakten og ungfuglene mangler de karakteristiske hvite halsflekkene, som først framtrer når de blir mer enn et halvt år gamle.
Atferd
Ringdua er en terrestrisk art, som trives i skog og kulturlandskap opp til 1 500–1 600 moh. eller til tregrensen. Det opprinnelige habitatet lå i Sentral-Europa og fantes i kantsonene til gammel blandet furu- og eikeskog. I Storbritannia er arten utbredt i askeskog opp til 370 moh., samt i bjørk-, eik- og askeskog i lavlandet. Kolonisering av hager og parker i byer ble først rapportert i Sentral-Europa tidlig på 1800-tallet og pågår fortsatt. Hekking urbant ble først rapportert på den Iberiske halvøy i 1940-åra, men det var fortsatt ikke vanlig per 2015.
Ringduas låt er en femstavet kurring med trykk på første stavinga: «ko-ko-koo, kåå-kåå» ... Denne strofen blir repetert tre til fem ganger uten pause. Den siste strofen blir avsluttet med et «ko». En annen låt er den intense smatrende lyd som høres i oppflukten. Denne oppstår i territoriell flukt når vingene blir slått mot hverandre. I hekketiden lar fuglen høre en svak murrende, hoende låt som kan skrives «hoo-hroo». Ringduas sang kan lett forveksles med skogduas mer svake og tostavede.
Ringdue er en sosial fugl som ferdes i flokk utenfor hekkesesongen. Flukten er rask med klippende vingeslag. Fluktspillet er karakteristisk; først en bratt oppstigning med støyende vingeslag, fulgt av glideflukt med steile vinger og utbredt stjert. Makene holder sammen for livet. Arten er planteeter og lever nesten utelukkende av frø, bær, blomster, skudd og knopper, men de sper også på kostholdet med andre spede plantedeler, som kløver, rybs og kål. Dessuten eter fuglene ulike kornsorter, som hvete, bygg, rug og mais, men i liten grad havre. Når det er gode bærhøster kan man ofte se ringduer beite i blåbærlyngen. I mindre grad eter fuglen også meitemarker og snegler. Kostholdet viser stor variasjon, både gjennom året og i forhold til utbredelsen. Til vanlig søker ringdua føde i flokk på åpne felt og åkrer. Vinterstid er det heller ikke uvanlig at små flokker eller enkeltindivid finner mat på foringsplasser og fuglebrett.
Ringduene plasserer normalt reiret 1,5–2,5 meter over marka, sjelden også helt nær eller på bakken i tykk vegetasjon. Reiret er bygd av tørre kvister og byggverket er så skrøpelig at en ofte kan skimte eggene gjennom reirbunnen. Ringduene har ofte to årlige kull. Det første i april–mai, og det andre i juni–juli. Begge gangene legger hunnen normalt to hvite og ganske runde egg (1–3), som blir ruget av begge foreldrene i 16–17 døgn. Ungene får flygedyktig fjærdrakt etter 28–29 døgn og forlater normalt reiret etter 33–34 døgn.
Etter hekkeperioden farter ringduene flokkvis omkring i jordbrukslandskapet. I de vestlige og sørlige delene av utbredelsesområdet er ringdue standfugl, mens resten trekker dit på høsten. Høsttrekket foregår fra sent i september til tidlig i november. Fuglene overvintrer i Frankrike, Spania og Portugal. De returnerer til hekkeplassene fra mars til først i april.
Norske forhold
Den norske hekkebestanden ble i 2015 anslått til omkring 0,7–1,4 millioner individer og da regnet som stabil. I senere år har imidlertid bestanden hatt en synkende tendens, i perioden 2007–2019 med en årlig reduksjon i bestanden i snitt på cirka 2,2 % (tilsvarende en bestandsreduksjon på cirka 22 %). Nedgangen i Norge antas å skyldes naturlige fluktuasjoner. De tetteste bestandene fins på Østlandet, Sørlandet og i Trøndelag. I Nord-Norge er arten mer spredd. Granplanting og ensidig kornproduksjon er en fordel for ringduene, som profitterer på monokulturer i landbruket. En ser også at ringduene flytter inn mot bymessige strøk.
Ringduejakt
Ringdue et vanlig jaktbytte for norske jegere og arten beskattes i det meste av utbredelsesområdet. Jakten foregår i hovedsak som posteringsjakt med lokkeduer i kulturlandskap. Det er best jaktforhold på nytreskede jorder hvor duene søker for å spise spillkorn. Det felles årlig omkring 30,000–60,000 ringduer i Norge. Den intensive jakten på ringduer beror delvis på at fuglen regnes som skadedyr i landbruket, da den opptrer i flokk og eter av nysådde åkrer og skitner til modne åkrer med avføringen sin. Særlig åkrer hvor kornet har lagt seg etter uvær (legde) er attraktive beiteplasser, spesielt om det er hvete, men også bygg og rug er populært (men ikke havre). Jakttiden for ringdue i Norge er fra 21. august til 23. desember, men arten er fredet i Troms og Finnmark.
James Dougherty
James Edward Dougherty (født 12. april 1921 i Los Angeles, død 15. august 2005 i San Rafael i California) var en amerikansk politimann i Los Angeles Police Department og veteran fra andre verdenskrig, som er mest kjent som Marilyn Monroes første ektemann.
Biografi
James Edward Dougherty ble født 12. april 1921 i Los Angeles i California som sønn av Edward og Ethel Dougherty. Han hadde to eldre brødre, Tom og Marion, og en søster, Billie. Etter å ha bodd en periode i Arizona flyttet familien tilbake til California der Doughertys far fikk en bedre betalt jobb. Familien fikk svært dårlig råd på grunn av den store depresjonen og måtte bo i en gammel bil og et telt. Alle barna måtte jobbe for at de skulle ha nok penger, og Dougherty måtte også lære seg å bli en dyktig jeger for å gi familien mat på bordet. I 1930 hadde de til slutt spart opp nok penger til å kjøpe et lite hus i Van Nuys.
Dougherty var interessert i skuespill og musikk. Han lærte seg å spille fele, munnspill og gitar og underholdt også ofte med sang. Da han studerte på Van Nuys High School ble han med i skolens dramagruppe sammen med blant annet Jane Russell. Dougherty spilte også fotball og var skolens elevrådsleder. Etter skolen fikk han seg jobb i et begravelsbyrå, men mistrivdes og begynte i stedet å jobbe for flyfabrikken Lockheed Aviation.
Ethel Dougherty ble god venn med nabofamilien, Erwin «Doc» Goddard og hans kone Grace. Ekteparet hadde ansvaret for «Doc»s tre barn fra et tidligere ekteskap, i tillegg til fosterdatteren Norma Jeane Baker, som senere ble kjent som Marilyn Monroe. I desember 1941 arrangerte bedriften som «Doc» Goddard jobbet hos en juledans. Grace Goddard og Doughertys mor mente at Dougherty burde følge Monroe på dansen. Han nølte på grunn av hennes unge alder, men gikk likevel med på det. Etter dette hadde de et par uforpliktende stevnemøter.
Da ekteparet Goddard flyttet til Vest-Virginia i 1942 ble Monroe igjen i California, og flyttet inn hos Grace Goddards tante, Ana Lower. Goddard var imidlertid bekymret for tantens høye alder, og redd for at Monroe skulle havne på barnehjem slik hun hadde gjort en gang tidligere. Hun fant derfor ut, sammen med Doughertys mor, at et ekteskap mellom Dougherty og Monroe ville løse problemet. Han gikk med på dette, men fortsatte likevel å treffe andre jenter i flere uker etterpå. De giftet seg 19. juni 1942, noen uker etter at hun fylte 16 år. Ifølge Dougherty gikk ekteskapet bra så lenge hun var avhengig av han.
Dougherty steg raskt i gradene hos LAPD, og ble særlig brukt i PR-kampanjer grunnet sine gode skyteferdigheter. Disse ferdighetene førte også til at han etterhvert ble instruktør for avdelingens SWAT-enhet. I 1972 ble Dougherty skilt fra sin andre kone. Året etter giftet han seg med Rita Lambert som han var gift med til hennes død i 2003. Da han ble pensjonert i 1974, flyttet han til Arizona og senere til Maine der han jobbet som lærer og lokalpolitiker.
Doughertys søster hevdet i en artikkel i Modern Screen i 1952 at Dougherty var Monroes «første og kanskje største kjærlighet». Året etter skrev Dougherty en artikkel for Photoplay, der han beskrev ekteskapet med Monroe som lykkelig. Dougherty hevdet imidlertid at han var glad for at han ikke hadde endt opp som «herr Monroe», men i stedet var i et ekteskap der han var «kapteinen» og hans kone var «styrmannen». I bøkene The Secret Happiness of Marilyn Monroe og To Norma Jeane with Love, Jimmie hevdet Dougherty at han og Monroe var forelsket, men drømmen om stjernestatus lokket henne bort.
Dougherty døde 15. august 2005 i San Rafael i California av komplikasjoner som følge av leukemi.
Julianus Wagemans
Julianus Wagemans (født 4. august 1890, død 2. mai 1965) var en belgisk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1920 i Antwerpen. Wagemans vant en olympisk sølvmedalje i turn under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det belgisk laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i mangekamp med bak Italia. Det var 120 turnere fra fem nasjoner på fem lag som deltok i konkurransen som ble gjennomført 23. og 24. august 1920
Felleskjøpet
Felleskjøpet er et merkevarenavn brukt av noen selvstendige innkjøpssamvirker knyttet til landbruket. Det er i dag to uavhengige, kooperative selskaper eid av medlemmene i sitt geografiske nedslagsfelt, som bruker merkenavnet Felleskjøpet. Felleskjøpene er den viktigste leverandøren av driftsmidler til det norske landbruket og er i tillegg den største kjøperen av norskprodusert korn.
Forløperen til dagens Felleskjøpet Agri, var «Landhusholdningsselskapernes Fællesindkjøbsforening», som ble grunnlagt 5. februar 1896. Siden den gang ble det grunnlagt mange ulike Felleskjøp rundt om i Norge. Mange av dem er i dag fusjonert inn i Felleskjøpet Agri.
Felleskjøpenes hovedmål
Felleskjøpene er innkjøpssamvirker eid av medlemmene/bøndene og har som formål å gi størst mulig nytte til medlemmene.
To selskaper
Merkenavnet Felleskjøpet blir i dag brukt av to uavhengige, bondeeide selskaper.
Norske Felleskjøp (NFK)
Norske Felleskjøp ble vedtatt avviklet fra 1. januar 2021, og virksomheten ble overført til Felleskjøpet Felleskjøpet Agri SA, og er i dag en egen avdeling for næringspolitikk og markedsregulering.
Felleskjøpet Fôrutvikling (FKF)
Felleskjøpet Fôrutvikling er felleskjøpenes eget selskap for forskning og utvikling av fôrmidler til husdyr. Selskapet ble opprettet i 1992 og er lokalisert i Trondheim.
Samarbeid gjennom samvirke
Fra midten av 1800-tallet var det et sterkt økende behov for innkjøp av driftsmidler som gjødsel, foredlet såfrø, kraftfôr, industriproduserte maskiner til landbruket. Inspirert av ideer om samarbeid gjennom samvirke ble forløperne til dagens felleskjøp stiftet ved inngangen til det forrige århundre.
Felleskjøpene er som samvirkeorganisasjoner eid av medlemmene/bøndene. Det er medlemmene som er eierne av selskapet, men utsalgsstedene til selskapene er åpne for alle. Felleskjøpene har som formål å være til størst mulig nytte for medlemmene. Felleskjøpene er medlemmer i Norsk Landbrukssamvirke, en interesseorganisasjon for 13 landsomfattende samvirkeorganisasjoner, blant annet TINE og Nortura.
Felleskjøpenes viktigste produktområder er kraftfôr, korn, gjødsel, såvarer, maskinvarer, forbruksartikler til landbruket og faglig kompetanse.
Vevelstad ungdomsskole
Vevelstad ungdomsskole var en ungdomsskole på Langhus i tidligere Ski kommune. Skolen ble tatt i bruk høsten 1973. I august 2004 tok Haugjordet ungdomsskole over som ungdomsskole på Langhus, og Vevelstad ungdomsskole ble nedlagt.
Historie
Vevelstad ungdomsskole ble bygget som en 6-parallellers skole beregnet for 18 klasser i 1973. Skolen var opprinnelig en åpen skole, men har i årenes løp blitt "lukket". Ombyggingen førte til at de indre klasserommene bare har overlys via takluker.
For å få plass til et økende elevtall, ble skolen fra høsten 2000 utvidet med to paviljonger med 4 klasserom og grupperom. Fra høsten 2003 overtok skolen lokalene til folkebiblioteket, Langhus filial og det ble plass til ytterligere to klasser.
Kommunestyret i Ski vedtok 24. april 2001 å bygge en ny stor sentral ungdomsskole på Langhus som skulle erstatte Vevelstad ungdomsskole, og høsten 2004 ble Haugjordet ungdomsskole tatt i bruk.
Charlie McCreevy
Charles McCreevy (født 30. september 1949 Sallins, Kildare) er en irsk kommissær for indre marked og tjenester, og er statsautorisert revisor fra University College Dublin.
Han ble første gang valgt inn i det irske parlamentet i 1977. Fra 1992 har han hatt ulike ministerposter i regjeringer ledet av partiet Fianna Fáil. Fra 1992 til 1993 var han sosialminister, fra 1993 til 1994 handelsminister, og i perioden 1997 til 2004 finansminister.
Emil Nordby
Emil Nordby (født 21. mars 1888 i Østre Toten, død 16. august 1960) var en norsk industrileder. Han grunnla i 1924 Ideal flatbrødfabrikk på Hamar. Fabrikken lå i Vangsvegen, på tomten der Hamar rådhus ligger nå. Flatbrødproduksjonen ble senere flyttet til Ottestad i Stange kommune. Småbrukersønnen Nordby ble en velstående mann, uten teoretisk utdanning etter folkeskolen. Emil Nordbys veg i Ottestad, ikke langt fra flatbrødfabrikken, er oppkalt etter ham.
Charlie McCreevy
Han var medlem av EU-s finansråd (ECOFIN) fra 1997 til 2004, det siste året var han finansrådets president.
Han er gift og har i alt syv barn (4 barn fra forrige ekteskap).
Emil Nordby
Bakgrunn og familie
Han ble født på småbruket Nordby i nærheten av Farås, Skreien i Østre Toten. Foreldrene var Magnus og Kari Nordby.
Nordby var gift med Marie Nordby (f. 1884), også hun fra Østre Toten. De fikk barna Hulda (f. 1909), Reidar (f. 1913), Edith (f. 1915) og Erik (f. 1920). Ifølge folketellingen for 1910 bodde Nordby-familien i Grønnegata 79 på Hamar, mens de i 1920 var registrert på adressen Haralds gate 17, også på Hamar. I 1938 tegnet arkitekt Rolf Prag en villa i funksjonalistisk stil for Nordby i Sandvika i Stange, hvor han og konen flyttet.
Mekaniker
Faren, som var veivokter og småbruker, ville at sønnen skulle arbeide med landbruk. «Det hadde jeg ingen lyst til», har Emil Nordby selv fortalt i Totens bygdebok. «Jeg ville heller lage noe nytt og var tullet etter maskiner og kunne ikke tenke meg annet arbeid enn snekring og smedarbeid».
Etter noen år fikk Nordby arbeid på Gjøvik, deretter var han en stund i Kristiania, før han i 1907 havnet på Nestlés melkefabrikk på Kapp som mekaniker. Ved årsskiftet 1907/08 ble han overflyttet til Hamar melkefabrikk, som også tilhørte det sveitsiske konsernet. På denne fabrikken ble Emil Nordby til i 1915, da han startet et lite verksted på Ankerløkka. Han forteller:
Flatbrødfabrikken
I årene etter 1920 gikk Nordbys virksomhet dårlig. Det var lite å gjøre, og han kunne ikke sysselsette mer enn et par mann, etter at han en periode hadde hatt 10-12 ansatte. Det store vendepunktet kom i 1923, da Emil Nordbys flatbrødmaskin var ferdig. Dette var en oppfinnelse han hadde jobbet med i lang tid, og etter at han fikk lånt penger av en venn, fikk han endelig fullført arbeidet med maskinen. Den var liten, men fungerte, og ble plassert i et lite rom på loftet over verkstedet hans.
1. mai 1924 kom den første kassen med Ideal flatbrød på markedet. Samme år ble det dannet et aksjeselskap med Emil Nordby som hovedaksjonær. Den første tiden var han selv maskinmester og regnskapsfører, i tillegg til at han spikret kasser og fraktet dem til jernbanen. Etter noen år utvidet Nordby virksomheten, med bedre maskiner og påbygg på fabrikkbygningen. Produksjonen økte, og en del av flatbrødet ble eksportert til bl.a. USA. I de norsk-amerikanske delstatene i Midtvesten slo Ideals flatbrød spesielt godt an.
Fordi den trange sentrumstomten på Hamar ikke tillot flere utvidelser av flatbrødfabrikken, kjøpte Nordby i 1946 gården Tømte i Sandvika i Stange kommune. Fabrikken sto ferdig rundt 1950.
Ideal ble et familieforetak. Emil Nordbys brødre, Markus og Petter, arbeidde begge som verksmestere. Da fabrikken i 1949 feiret sitt 25-årsjubileum, var de to sønnene Reidar og Erik med i ledelsen. Eldstesønnen Reidar Nordby var disponent/daglig leder, mens Erik Nordby var inspektør. Reidar Nordby jr., Emil Nordbys barnebarn, var familiens siste administrerende direktør på 1980-tallet.
Emil Nordby døde 16. august 1960 og ble gravlagt på Hamar kirkegård. Ideal-fabrikken var i etterkommernes eie til 1987, da den ble solgt til det svenske Wasa-konsernet. Både Ideal og Wasa tilhører fra 1999 det italienske næringsmiddelselskapet Barilla. Flatbrødproduksjonen i Stange ble i 2010 flyttet til Filipstad i Sverige. Til og med Emil Nordbys originale flatbrødmaskiner ble med til Wasa-anlegget i Värmland.
Friedrich Alfred Krupp
Friedrich Alfred Krupp (født 17. februar 1854 i Essen i Tyskland, død 22. november 1902 samme sted) var en tysk industrimann og leder for Kruppkonsernet i perioden 1887-1902. Han var sønn til Alfred Krupp og hans hustru Bertha (født Eichhoff).
Tidlige år
I sin barndom var han fysisk svakelig og mye syk, og led blant annet av astma og revmatisme. Da Villa Hügel ble ferdigstilt, flyttet inn her og hans helse kan ha blitt påvirket av miljøforurensningene fra stålverkene. Han fikk derfor mye av sin skolegang ved gjennom huslærere, og gikk bare to år på den lutherske videregående skolen Königliche Gymnasium am Burgplatz zu Essen. Av helsemessige årsaker var han også på mange helsereiser i Sør-Europa.