cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Unionsoppløsningen
Agitasjon hjemme og i utlandet
Svensk opinion var lite begeistret for dette brevet. Det svenske svar var å bruke Sven Hedin. Forslaget å velge Hedin, som hadde reist mye i Asia og holdt mange foredrag, skal ha kommet fra den britiske minister i Sverige, James Rennell Rodd. Hedins svar den 1. april var først beklagende overfor det britiske publikum i at de ble trukket inn i en for alle praktiske formål privat affære, men deretter angrep Hedin Nansens punkter. Nansen svarte allerede den 4, april med et kort, og den 12. med et lengre svar. Den 18. april svarte igjen Hedin Nansen.
Imidlertid var det ikke slik at det britiske syn skulle vinnes bare i avisene, og Nansen møtte den britiske utenriksminister Lord Lansdowne den 29. mars. Ifølge Lansdowne var møtet stort sett en gjentakelse av Nansens første innlegg i avisen The Times. Dette var den første av flere norske forsøk på å få i gang møter med den britiske utenriksminister eller på annen måte påvirke britisk opinion. Kampen mellom Nansen og Hedin ble også gjengitt i andre europeiske aviser, som i Frankrike, Russland og Tyskland. Imidlertid ble ikke dette fulgt opp av diplomatiske utspill der.
Bjørnstjerne Bjørnson hadde selv vært aktiv i unionsspørsmålet frem til 1905, og valgte selv å støtte Hagerups syn som førte til dennes avgang, at det var forhandlinger som gjaldt. Dette gjorde ham upopulær i flere kretser i Norge, også delvis fordi han sa dette mens han selv befant seg i Roma. Gustav Heiberg skrev at «Ingen under den nuværende Situation har saa liden Ret til at føre Ordet som Bjørnsjerne Bjørnson.[...] B. indtar - heldigvis - ingen oficiel Stilling i vort land». Bjørnson var spesielt skeptisk til den korte lovlinje, og uttalte seg skeptisk om denne. Imidlertid ble han stadig mer isolert, og valgte å trekke seg i stor grad fra offentlig debatt. Den 27. mai fikk han telegram fra Michelsen som orienterte om sanksjonsnektelsen. Bjørnson svarte «Tak for telegrammet. Nu samhold.» Michelsens svar var omtrent at nå gjaldt handling mer enn ord, men gitt Bjørnsons lite populære stilling og Løvlands gjengivelse, ble historien til den apokryfe historien om at Bjørnson skrev «Nu gjælder det at holde sammen», og at Michelsen svarte «Nu gjælder det at holde kjæft». Historien ble så populær at Bjørnson selv gikk ut og dementerte dette. I resten av oppløsningen forholdt Bjørnson seg taus. Han var en erklært republikaner, men støttet kongevalget av utenrikspolitiske hensyn.
Norges strategiske posisjon
I 1855 skrev Sverige og Norge under på en traktat, kalt Novembertraktaten, med Frankrike og Storbritannia. Traktaten var en forsikring om at Sverige og Norge ikke skulle avstå noe land til Russland eller gi noen rettigheter eller fordeler til Russland, mot at Frankrike og Storbritannia skulle garantere forsvaret av Sverige og Norge mot et eventuelt angrep fra Russland. Traktaten ble inngått rett etter Krimkrigen mellom Det osmanske rike, Frankrike og Storbritannia på den ene siden og Russland på den andre.
I 1905 var imidlertid Russland og Frankrike allierte, Frankrike og Storbritannia hadde inngått en vennskapsavtale (Entente cordiale), og det var diplomatiske forhandlinger mellom Storbritannia og Russland. Dessuten hadde Tyskland blitt en ny stormakt, og forholdet mellom Tyskland og Storbritannia var uavklart. Denne maktforskyvingen og den militære utvikling gjorde Skandinavia til et område av økt militær og politisk viktighet. Det var et ønske fra Storbritannia at Novembertraktaten skulle bli erstattet av en tilsvarende traktat uten brodd mot Russland.
Dette falt sammen med at Russland hadde tapt mesteparten av flåten sin som var stasjonert i St. Petersburg i den russisk-japanske krig. Det var derfor et lite maktvakuum i Østersjøen frem til Russland fikk bygget opp flåten sin. Samtidig hadde Tyskland hatt økt satsing på flåten de siste årene, og ble den store maktfaktor der i 1905. Men viktigere enn kontroll over Østersjøen var veien ut derfra. Og viktigst var de trange sundene mellom Norge og Danmark (Skagerrak) og Sverige og Danmark (Kattegat).
Både den tyske og den russiske marine trengte et nøytralt, ideelt vennligsinnet, Danmark for å sikre at flåten deres kom ut til Nordsjøen. For Storbritannia var det også viktig at ingen makt skulle kontrollere og okkupere norske havner, noe som ville gi denne makten en kort og åpen vei mot Storbritannia. Storbritannia foretrakk en åpen inngang til Østersjøen, mens Russland foretrakk en «mare clausum», altså et stengt Østersjøen. Tyskland var delt på dette synet.
Selvstendighetserklæringen 7. juni
I stedet for å vente til neste stortingsperiode, da kongen hadde brukt opp sine to vetoer og den ville gå gjennom, satset regjering og Stortinget på å sende en ny lov om eget norsk konsulatvesen som skulle tre i kraft allerede i 1906. Loven ble oversendt kong Oscar II den 27. mai 1905 og som forventet nektet kongen å sanksjonere loven. Da leverte statsministeren i Stockholm inn den norske regjeringens avskjedssøknad. På tross av protester fra kongen, opprettholdt de avskjedssøknaden på bakgrunn av at de oppfattet sanksjonsnektelsen som en «fornegtelse af rigets suverænitet» og dessuten ga «udtrykk for en personlig kongemagt i strid med grundloven og konstitutionell statsskikk».
Bakgrunnen for fratredelsen henger sammen med Venstres kontrasignaturlære fra 1890-årene. Tradisjonell konstitusjonell tankegang var at regjeringen skulle protokollføre en protest og så kontrasignere. Dette ble blant annet gjort under Stattholdersaken på 1860-tallet. Venstres kontrasignaturlære gikk imidlertid ut på at dette ikke var nok for at regjeringen kunne fraskrive seg ansvaret for saken, og at de måtte nekte kontrasignering og gå av.
Kongen svarte på dette med å ikke godkjenne avskjedssøknaden med bakgrunn i at det ville være umulig å finne en ny regjering. Ifølge kontrasignaturlæren ville da de som tok over som regjering måtte signere på kongens sanksjonsnektelse, og dermed stå til ansvar for den. Ettersom Stortinget var samlet bak avgjørelsen ville det vært umulig for Oscar II å finne noen som ville gå imot den.
Stortingets president Carl Berner leste den 7. juni 1905 opp følgende:
De siste to bisetningene: «at foreningen med Sverige under én konge er opløst som følge af, at kongen har ophørt at fungere som norsk konge.» regnes som unionsoppløsningen. Rolf Danielsen argumenterer imidlertid med at det som skjedde var at kongemakten selv hadde opphevd unionen ved å nekte sanksjon og å nekte regjeringens avskjed. Slik var Stortingets avgjørelse bare en bekreftelse av kongens handling. Professor i samfunnsøkonomi og beslutningsteori Aanund Hylland kommenterte i et innlegg at vedtaket medførte begynnelsen på oppløsningen av unionen, og ikke unionsbruddet i seg selv.
Riksakten hadde grunnlovs gyldighet.
Bernadottetilbudet og den faktiske kandidat
For å dempe reaksjonene, hovedsakelig i utlandet, tilbød Stortinget Oscar II at en av hans sønner kunne ta over. Dette var imidlertid et tveegget sverd. Dersom Oscar II avslo tilbudet, ville han frigi tronen og dessuten anerkjenne Norge som et eget kongerike. Derfor valgte han ikke å svare. Dette betydde imidlertid at regjeringens utsendinger Fridtjof Nansen og Fritz Wedel Jarlsberg var ute av stand til å tilby tronen til noen andre, da den ikke sto ledig.
I tillegg var tilbudet på ingen måter reelt. Av Oscars sønner var Gustaf tronarving i Sverige, og gitt unionsoppløsningen fra norsk side var det umulig å være begge deler. Oscar Bernadotte hadde mistet sin plass i kongerekken da han giftet seg uten Oscar IIs godkjennelse, og det var umulig for Oscar II å gå tilbake på sitt ord. Prins Carl var tunghørt og ville vanskelig fungere godt som konge. Dessuten var han lite innstilt på det selv. Prins Eugen, kjent som «malerprinsen», var lite interessert i rojale plikter. Av de lite sannsynlige kandidatene var imidlertid Carl Bernadotte den beste.
Den 18. juni 1905 tok Wedel Jarlsberg kontakt med Rennell Rodd, britisk minister i Sverige, og forklarte den norske situasjonen – at Norge først og fremst ønsket seg Carl Bernadotte, men subsidiært, om dette ikke gikk, Prins Carl av Danmark, svigersønn av kong Edward VII av Storbritannia. Wedel Jarlsberg sa også at han fryktet at uthaling av dette spørsmålet kunne medføre økt interesse for republikk i Norge. Rodd formidlet dette til både kong Edward VII og til utenriksminister Lord Lansdowne. Edward VII støttet fremgangsmåten, både med Bernadottetilbudet og med Carl av Danmark som sekundakandidatur, mens Lansdowne og Rodd ble enige om å utvise forsiktighet overfor Wedel Jarlsberg. Dette medførte en splittelse mellom den faktiske britiske utenrikspolitikken til Lansdowne, og den dynastisk-orienterte personlige til Edward VII, som ble klar i august samme år.
Den tyske keiseren Wilhelm II var også interessert i tronfølgerspørsmålet. Han lanserte sin egen kandidat, Valdemar av Danmark. Dette ble tatt opp ved generalkonsul Faber du Faur i Kristiania, og Michelsen svarte at det av flere grunner ikke var aktuelt. Blant grunnene var at Valdemars kone var katolikk og at hans sønner allerede var voksne. Argumentet mot Valdemars kone kan virke noe merkelig, da dette var situasjonen hos de to første dronningene i unionen med Sverige. Personlig så Wilhelm helst at en svensk tronarving tok over Norge fremfor det han oppfattet som Edward VIIs renkespill. Imidlertid gjorde kronprins Gustav det klart for keiseren på et møte i Gävle at dette ikke var aktuelt.
Wilhelm II stoppet ikke der. Valdemar var bror av enkekeiserinne Dagmar av Russland, og etter det mislykkede besøket i Gävle dro Wilhelm II til et allerede avtalt møte med Nikolaj II av Russland ved Björkö. Der ble en videre plan om tettere tysk-russisk samarbeid diskutert. Wilhelm IIs argumenter var sterkt anti-britiske og kritiske til Edward VII. Imidlertid godtok ingen av de to stormaktenes regjeringer keisernes avtaler, så det kom lite ut av dette besøket. Kort tid etter Björkö-møtet slo Wilhelm II seg til ro med Carl av Danmark som Norges nye konge. Hva gjaldt Wedel Jarlsbergs anmodninger om å presse Sverige til å godta Carl, forholdt Tyskland seg svært lite interessert. Dette var delvis fordi Tysklands sendebud var godt informert, og fordi verken Wedel Jarlsberg eller Nansen hadde konsentrert seg om å appellere til Tyskland.
Folkeavstemning om unionsoppløsningen 13. august
Den svenske reaksjonen på unionsoppløsningen var kraftig. Den skandinavistiske samarbeidstendensen forsvant helt, da svenske deltakere trakk seg helt ut. Avisene varierte fra den sosialistiske Social-Demokratens kommentar: «Norge fritt» til konservative Nya Dagligt Allehandas kommentar om «Revolution i Norge». Spontane hyllester til Oscar II forekom flere steder i Stockholm, og 10 000 mennesker deltok i en direkte hyllest til kongen ved Drottningholm slott.
Det fantes også de som truet med krig, men de var i mindretall. I tillegg hadde Riksdagen god kjennskap til at en union neppe ville bestå med våpenmakt, at kongehuset og især kronprins Gustaf var imot krig, og at stormaktene heller ikke ønsket det. Sveriges generalstabssjef Axel Rappe understreket at de norske grensefestningene ikke utgjorde noe vesentlig hinder for en invasjon, men ville ikke ta stilling til om Sverige burde rette et militært angrep mot Norge. Rappes betydning i militær sammenheng i 1905 må likevel forstås som sekundær.
Riksdagen nedsatte en særskilt komité (särskilda utskott) for å se på unionsoppløsningen fra norsk side. Denne ble ledet av Christian Lundeberg, og hadde regjeringen Ramstedts skjebne i sine hender. Komiteen kom frem til at unionen ikke var oppløst, da dette krevde Sveriges medvirkning. Men unionen kunne forlates dersom visse krav ble oppfylt. Blant disse var folkeavstemning om unionsoppløsningen og samtaler med Sverige i en unions(oppløsnings)komité. Komiteens innstilling lå klar den 25. juli til godkjennelse av Riksdagen. Den hadde følgende innsigelser:
Disse kravene gikk på tvers av regjeringen Ramstedts linje, som gikk ut på en snarlig unionsoppløsning gjennom samtaler med Stortinget. Ramstedt gikk av, og Lundeberg ble ny statsminister.
Kravet om folkeavstemning eller stortingsvalg for at unionen skulle oppløses er interessant. Ettersom Utskottet var konservativt ledet, er det pussig at Nordens første folkeavstemning ble krevet av den gruppen som var mest skeptisk til folkeavstemning. En av forklaringene kan ha vært at Sverige ønsket at det norske kravet om folkeavstemning ikke kom fra Stortinget, men fra folket. Dette ble i så fall et mildt nederlag. Den 25. juli 1905 ble altså den norske regjering klar over kravene, og den 28. juli foreslo Stortinget selv en folkeavstemning, men ikke om oppløsning av unionen, men om enighet i «den stedfundne Opløsning af Unionen». Dermed var altså fortsatt Stortinget den som hadde handlet i saken. Samme dag kom kravene fra Riksdagen, men de ble behandlet dagen etter, da vedtaket om folkeavstemning allerede forelå.
Slik var det ikke et spørsmål om hvorvidt velgerne var enige i at unionen skulle oppløses, men om de var enige i det som allerede hadde skjedd. Folkeavstemningen hadde dermed ikke karakter av å være rådgivende, men aksepterende. Det var ikke en folkeavstemning om hvorvidt man skulle oppløse unionen, og heller ikke fremgangsmåten.
Den 13. august 1905 ble folkeavstemningen avholdt, med 85,4 % fremmøte. 371 911 stemmer kom inn med tre fjerdedeler fra landdistriktene og en fjerdedel fra kjøpstedene. 3519 stemmer ble forkastet, hovedsakelig fra bydistriktene. Det var alminnelig stemmerett for alle menn over 25 år. Avstemningen ga et overveldende flertall for oppløsning av unionen. Hele 368 208 stemte ja til «den stedfundne Opløsning af Unionen», mens bare 184 stemte nei. Andelen som var imot unionen var svært høy, og svenskene var skeptiske til resultatet.
Den tyske ministeren i Sverige og Norge, Felix von Müller, kommenterte at høytidsstemningen rundt folkeavstemningen ble aksentuert av flagg med «Ja» på, musikkorps og sangforeninger. Han noterte seg også at et svensk tidsskrift hadde rapportert at en av grunnene til at det var få «Nei»-stemmer, var at det krevde mot å stå opp mot «den regjerende terrorismen» og at det flere steder var slik at man ikke hadde trykt opp nei-sedler, slik at de som ønsket å stemme nei ville bli forrådt av sin håndskrift.
Kvinnene, som ikke hadde stemmerett, organiserte sin egen underskriftskampanje ledet av Landskvindestemmeretsforeningen. Formann for styret var Fredrikke Marie Qvam, og aksjonen er regnet som en av Qvams store politiske bragder. Andre medlemmer i styret var Elise Welhaven Gunnerson og Marie Kjølseth. Kampanjen skaffet 279 878 underskrifter, og ble brukt som argument for kvinnelig stemmerett. Kvinnelig stemmerett ble innført i 1913. Professor i historie Øystein Sørensen omtalte resultatet slik: «Resultatet var så overveldende at det minner sterkt om valg i land man helst ikke vil sammenligne seg med».
Karlstadforhandlingene
Gjennom folkeavstemningen var Riksdagens vilkår for å forhandle om unionsoppløsningen innfridd, og partene ble enige om å legge forhandlingene til den svenske byen Karlstad, midtveis mellom de to hovedstedene. Fire delegater fra hvert land møttes i Frimurerlogen i Karlstad 31. august.
Kravene fra Särskilda Utskottet ble punktene som skulle gjennomgås, ettersom den norske regjeringen ikke hadde noen motkrav. Dermed ble grensefestninger og nøytralitet, reinsdyrbeite, transittrafikk, vassdrag og voldgiftstraktater temaet for møtet. Av disse kravene var det grensefestningene og reinsdyrbeite som ble hovedproblemene. Grensefestningene var av størst betydning, og Michelsen så på reinsdyrbeitesaken som løsbar med mindre det var viktig.
Grensefestningene ble imidlertid et vanskelig tema. Deres posisjon som del av forsvarsverket mot Sverige etter krigstruslene i 1895 var ikke uvesentlig, og et videre kompliserende poeng var at to av festningene, Kongsvinger og Fredriksten, var gamle, historiske festninger. Det var bred enighet om at de historiske festningene ikke skulle rives, men det var et spørsmål om hvor vidt de nye delene av de gamle festningene kunne bestå. Det var også spørsmål om Kongsvinger festning tilhørte de fremskutte festningsverk eller ikke. Den 7. september var situasjonen så fastlåst at det ble enighet om å ta en pause frem til den 14. september.
Krigsfrykt og stormaktsinngripen
Situasjonen var spent, og det var en viss frykt for krig i begge land. Det hjalp lite at det var repetisjonsøvelse for den svenske hæren i september, og dermed var mange svenske soldater ute. I tillegg hadde den svenske flåten relokert til Göteborg. Den norske hæren gjennomførte i pausen i forhandlingene en delvis mobilisering. Det kom også inn stadig nye rapporter og betenkninger om hvor svenske tropper sannsynligvis befant seg. Også flåten var aktiv. Den svenske flåten hadde i august forandret planer fra en defensiv til en mer offensiv handlingsplan, der det gjaldt å sperre den norske flåten inne i Melsomvik mens Sverige kontrollerte havet.
Det er vanskelig å vurdere krigstrusselen. Løvland beskrev at han under forhandlingene hadde sett på klokken for å fastsette «klokkeslettet, naar bruddet maatte ventes». Muligens var dette en implikasjon på at dette ville medføre krig. Likevel er det langt fra sikkert at krig ville ha blitt utfallet. Det var også stor nervøsitet ved grenseområdene, og uvilje fra begge hold til å skyte på «broderfolk» og «sambygdinger». Det blir også vanskelig å spå utfallet av en krig, enda det rent militært peker i retning av at Sverige ville ha vunnet slagene i første omgang.
Tyskland nektet å intervenere, da de kjente godt til at Nansens og Wedel Jarlsbergs argumenter om at de historiske festningene skulle ødelegges ikke stemte overens med svenskenes krav. Storbritannia kom med en relativt høflig anmodning om høflighet, mens Frankrikes og Russlands representanter kom med en anmodning til Sverige om å ikke være urimelige, Russlands sendebud på tross av råd fra både den tyske og den britiske gesandt. Det franske sendebud appellerte til humanitære årsaker, altså de historiske festningene.
Forhandlingene avsluttes og Norge anerkjennes
Forhandlingene begynte igjen den 14. september, og nå var det for det meste private møter. Lundeberg og Michelsen møttes ofte og sendte hverandre forslag, men ikke alle disse var offisielle. Til slutt ble det overenskomst mellom Sverige og Norge. I avtalen dem imellom ble det angitt at Norge måtte rive samtlige av de nye grensefestninger mot Sverige, bortsett fra Kongsvinger festning, såfremt disse ikke ble utbygget. Reinbeiteavtalen ble inngått med avtale om å fornye avtalen i 1917.
Partene forpliktet seg til å løse fremtidige konflikter ved internasjonal voldgift. Karlstadforliket ble sett på som et ydmykende nederlag av radikale venstrefolk og sosialister, som heller ville ha tatt et militært oppgjør enn å oppgi grensefestningene. Særlig var Johan Castberg og Georg Stang ivrige forsvarere av grensefestningene, men deres agitasjon ble nytteløs. Stortinget godtok konvensjonen.
Etter Karlstad-forliket kunne Sveriges Riksdag endelig anerkjenne Norges uavhengighet 26. oktober 1905. Samtidig abdiserte kong Oscar II formelt som norsk konge og avslo bernadottetilbudet. Dermed var det klart fra begge land at unionen var oppløst, om enn den formelt ble oppløst fra svensk hold først den 26. oktober. I Sverige fastholder man denne datoen for unionsoppløsningen, og ikke som i Norge den 7. juni. Dette er også en oppfatning som eksisterer i Norge.
Folkeavstemning om monarkiet 12.–13. november
Prins Carl var dermed klar til å bli konge av Norge. Likevel forlangte han, gjennom den danske utenriksminister Frederik Raben-Levetzau, en folkeavstemning for å forsikre seg om at folket ønsket hans kandidatur. Dette var ikke nødvendigvis i Michelsens eller Nansens interesse, men de gikk med på det. Avstemningen ble holdt 12. og 13. november. I motsetning til folkeavstemningen om unionsoppløsningen var denne i mindre grad preget av propaganda og press. Imidlertid var Christian Michelsen aktiv med en tale om å støtte prins Carl dagen før den første valgdagen. Rennell Rodd oppfattet talen som unødvendig anti-svensk, og besynderlig i at Michelsen sa at prins Carl allerede hadde akseptert tronen.
Resultatet viste et klart flertall for regjeringens ønske om å tilby tronen til prins Carl. 259 563 stemte for, og 69 264 var imot. Avstemningen hadde ingen geografisk sammenheng. Den største støtten til monarkiet var i Vestfold, med 93,4% Ja-stemmer, mens nabofylket Telemark hadde den laveste andelen Ja-stemmer på 58,9%.
Det faktiske og formelle spørsmålet rundt folkeavstemningen var hvor vidt det norske folk stilte seg bak prins Carl som norsk konge. Dette var imidlertid ikke et spørsmål om hvor vidt Norge skulle velge monarki eller republikk, kun om monarkiet Norge skulle ha en glücksburgsk konge. Imidlertid hadde flere i samtiden sett på det som et valg om styreform.
Ettersom valget ble klart avgjort, sendte stortingspresident Berner en formell forespørsel til prins Carl om han ønsket å bli norsk konge den 18. november. Kongen aksepterte samme kveld, idet han kunngjorde at han tok navnet Haakon VII og ga sin sønn navnet Olav. Den nye kongefamilien ankom hovedstaden Kristiania 25. november 1905.
B4
B4, b4 eller B-4 kan vise til:
Unionsoppløsningen
1905 i perspektiv
I tillegg var unionsoppløsningen fredelig. I motsetning til i 1814 kom det ikke til krig verken før eller etter erklæringen, og den er blant de fredeligste i europeisk historie, sammenliknbar med oppløsningen av Tsjekkoslovakia i 1993.
Forholdet mellom Norge og Sverige var noe anspent de første årene, men det løste seg, i hvert fall i nordiske foreninger, etter omtrent ti år. Ettermælet til Michelsen har stort sett vært pent, men ettermælet til Wedel Jarlsberg har variert. Enkelte, blant dem historiker Roy Andersen, så Wedel Jarlsberg som en kongemaker. Andre har nedtonet hans viktighet. Under en middag i desember 1905 uttrykte imidlertid prins Carl bekymring over dem begge.
Minnemarkeringer
Som en viktig symbolpolitikk preget Norge allerede i 1906 og 1907 tre ulike 2 Kroner i sølv, som markerte unionsoppløsningen. Baksiden hadde teksten Norges uavhængighed gjennemført 1905 omgitt av syv håndtrykk i en lenke. Forsiden viste riksskjoldet. I 1906 ble det preget 100 000 mynter og i 1907 var pregningstallet 54 653. I 1907 ble det også preget 28 073 eksemplarer med «korslagte gevær» med kavalerisabler på baksiden. De sistnevnte ble delt ut til de norske grensevaktene som hadde mobilisert i tilfelle krig, og mottagerne fikk ofte gravert inn navn, militært nr. og kompaninummer på randen. Myntene ble også ofte brukt i smykker.
Noe tilsvarende ble naturlig nok ikke preget i Sverige. I årene 2003–2005 markerte Norge 100-årsjubileet med seks minnemynter: Tre 100 kroner i sølv og tre 1500 kroner i gull. Sverige markerte jubileet i 2005 med to minnemynter: En 200 kroner i sølv og en 2000 kroner i gull.
Filmatisering
I desember 2009 kom det ut en norsk TV-serie, Harry & Charles, med vekt på kong Haakon VII og dronning Mauds opplevelser. I den spilte Michelsen og især Wedel Jarlsberg en svært beskjeden rolle.
Masai Mara naturreservat
Masai Mara naturreservat er en nasjonalpark i Kenya som er kjent for sitt rike dyreliv.
Nasjonalparken har fått sitt navn etter de innfødte masaiene og elven Mara.
Området ligger på rundt 1500 meter over havet og har et forholdsvis fuktig klima (regntider) og frodig vegetasjon. Derfor kan et relativt lite areal gi nok mat til et stort antall planteetere.
Masai Mara henger sammen med Serengeti nasjonalpark i Tanzania. I Masai Mara lever også masaiene, nomadefolket som bor og gjeter dyreflokkene sine i utkanten av parken.
Som nasjonalpark er Masai Mara beskyttet mot jordbruk og ligger i betydelig avstand fra større befolkningssentra. Masaiene lever rundt viltreservatet og delvis innenfor med sine krøtterflokker.
Historie
Da naturreservatet opprinnelig ble etablert i 1961 dekket Mara bare 520 km2 av det nåværende området. Området ble utvidet mot øst i 1961 til å dekke 1821 km2 og omgjort til et viltreservat. Narok fylkesting (NCC) overtok forvaltningen av reservatet på dette tidspunktet. En del av reservatet fikk status som nasjonalreservat i 1974, og det gjenværende arealet på 159 km2 ble returnert til lokalsamfunn. Ytterligere 162 km2 ble fjernet fra reservatet i 1976, og parken ble redusert til 1510 km2 (580 kvm) i 1984.
I 1994 ble TransMara County Council (TMCC) dannet i den vestlige delen av reservatet, og kontrollen ble delt mellom det nye rådet og det eksisterende Narok County Council. I mai 2001 overtok Mara Conservancy den ideelle organisasjonen ledelsen av Mara-trekanten.
Masai-folket utgjør et fellesskap som strekker seg over det nordlige, sentrale og sørlige Kenya og nordlige deler av Tanzania. Masaiene har troen på at de eier alt storfe i verden.
Før etableringen av reservatet som et beskyttet område for bevaring av dyreliv og villmark, ble mange Masai tvunget til å flytte ut av deres opprinnelige leveområde.
Tradisjon fortsetter å spille en viktig rolle i livene til moderne Masai-folk, som er kjent for å være høye av vekst, ha mønstrede shukas og perlearbeid. Det anslås at det er omtrent en halv million individer som snakker Maa-språket, og dette tallet inkluderer ikke bare Masai, men også Samburu- og Camus-folk i Kenya.
Økosystem
Det totale arealet i det store Masai Mara økosystemet utgjør nesten 1 510 km2. Det er den nordligste delen av Mara-Serengeti økosystemet, som dekker til sammen rundt 25.000 km2 i Kenya og Tanzania.
Nedbøren i økosystemet øker markant, varierer i mengde og tid. Sand River, Talek River og Mara River er de største elvene som drenerer reservatet. Busker og trær omkranser de fleste elvene og dekker bakker og bakketopper.
Terrenget til reservatet er primært åpent gressletter med sesongmessige elver. I sør-øst-regionen er klumper av det særegne akasietreet. Den vestlige delen nærmere East African Rift.
Regnet er halvårlig, med to forskjellige regntider. Lokale bønder har referert til disse som de 'lange regnværene' som varer omtrent seks til åtte uker i april og mai og de 'korte regnværene' i november og desember som varer omtrent fire uker.
Høyde: 1.500–2.180 m; Nedbør: 83 mm/måned; Temperatur: 12–30 ° C
Dyrelivet
Gnuer, topi, sebra og thomsonsgaselle vandrer inn og okkuperer Mara-reservatet, fra Serengeti-slettene i sør og Loita-slettene i nord-øst, fra juli til oktober. Enkelte flokker av alle tre artene er også bosatt hele året i reservatet.
Alle medlemmer av "Big Five" (løve, leopard, elefant, bøffel, neshorn) finnes her hele året. Antallet neshorn var ganske mange fram til 1960, men den ble kraftig redusert av krypskyting på 1970 og begynnelsen av 1980-tallet, og falt til et lavt nivå på 15 individer. Antall har økt sakte, men antallet var fortsatt bare på anslagsvis 23 i 1999. Masai Mara er det eneste reservatet i Kenya med en neshornpopulasjon. Flodhest og krokodiller finnes i store grupper i elvene Mara og Talek. Også hyener, gepard, sjakaler, servaler og ørehund kan du finne i reservatet.
Flokker av gnu dominerer i Masai Mara, og antallet deres er estimert i millioner. Rundt juli hvert år vandrer disse dyrene nordover fra Serengeti slettene på jakt etter fersk beite, og kommer tilbake til sør rundt oktober. The Great Migration er en av de mest imponerende naturlige begivenhetene over hele verden, og involverer rundt 1300 000 gnuer, 500 000 Thomsons gaseller, 200 000 sebraer, 97 000 topier og 18 000 eland.
Antiloper er det også, inkludert grantgaselle, impala,duiker og Coke's hartebeests. Slettene er også hjemmet til sjiraffen. Den store roan-antilopen og den nattlige ørehund, er spjeldene andre steder enn i Kenya. Mer enn 470 fuglearter er observert i reservatet, hvorav mange er trekkfugler, og hvor nesten 60 arter er rovfugler. Fugler som har tilhold her i området i hele eller del av året inkluderer gribber, marabou-storker, strutser, sekretærfugler, hornfugler, gråkrontraner, long-crested ørner, afrikapygmefalker  og lilac-breasted roller som er Kenyas nasjonal fugl.
Turisme
Det er flere små flystriper som brukes til å nå leirene i Masai Mara, mange av disse er kun et bord og en stol under et tre for bakkepersonellet og fire stolper med bølgeblikk tak for passasjerene. Men flere steder bygger de nå WC og litt bedre rom/skur for passasjerene. Flere flyselskaper flyr flere dager i uken til disse flystripene, blant annet SafariLink og AirKenya flyr fra Nairobi.
Game drives er den mest populære aktiviteten i Masai Mara, men andre aktiviteter inkluderer ballongflyging, fotturer i naturen, fotosafari og kulturopplevelser er også populære.
De fleste leirene i Masai Mara er eid av kinesere, men det norske firmaet Basecamp Explorer har siden 1998 satset på økoturisme og de har fem leire i eller like utenfor Masai Mara, de har oppnådd over 60 utmerkelser, og familien Obama har feriert her. Til forskjell fra de fleste andre leirene kommer noe av fortjenesten Masaiene til gode.
Inna Lasovskaja
Inna Aleksandrovna Lasovskaja (russisk: Инна Александровна Ласовская; født 17. desember 1969) er en russisk tidligere friidrettsutøver (tresteghopper).
Lasovskaja var blant pionerene innen tresteg for kvinner, og blant hennes meritter er en sølvmedalje fra OL 1996 i Atlanta. Lasovskaja tok også sølv i EM 1994 i Helsingfors. Hun gjorde det enda bedre innendørs med gull både i EM 1994 og VM 1997.
Lasovskajas personlige rekord er på 15,09 fra et stevne i 1997.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1984 – 3000 meter damer
3 000 meter damer var en øvelse i hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1984 og ble avholdt på kunstisbanen i Zetra i Sarajevo, Jugoslavia den 15. februar 1984.
26 utøvere fra 14 nasjoner deltok på distansen.
Rekorder
Dette var gjeldende verdens og olympisk rekord før Vinter-OL i 1984:
Følgende nye verdensrekorder og olympiske rekorder ble satt under konkurransen:
Guido Calcagnini
Guido Calcagnini (født 25. september 1725 i Ferrara i Kirkestaten, død 27. august 1807 i Osimo) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet den romerske kurie, og var blant annet nuntius i kongedømmet Napoli, og senere erkebiskop av Osimo.
Han deltok ved konklavet 1799-1800 som valgte pave Pius VII.
En annen kardinal i samme slekt var Carlo Leopoldo Calcagnini (kreert 1743).
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Appenninerhalvøya
Appenninerhalvøya, eller Den italienske halvøy, er en støvelformet halvøy som ligger i Middelhavet og utgjør hoveddelen av Italia. Halvøya har fått sitt navn fra fjellkjeden Appenninene, som strekker seg gjennom hele halvøya. Det høyeste fjellet er Corno Grande. Halvøya omgis av Det liguriske hav og Tyrrenhavet i vest; Det joniske hav i sørøst og Adriaterhavet i øst. Avgrensningen av Appenninerhalvøya mot det italienske fastlandet er ikke fastlagt. En linje mellom Genova i vest og Venezia i øst betraktes som skillet.
Geografisk sammenfaller Den italienske halvøy med linje som strekker seg fra elven Magra og til Rubicon, nord for toskanske-emilianske Appenninene, som ekskluderer Posletten og de sørlige skråningene av Alpene. Hele halvøya er en del av staten Italia, unntatt mikrostatene San Marino og Vatikanstaten. I tillegg er Sicilia, Elba og andre mindre øyer, som Palagruža (italiensk: Pelagosa), som tilhører Kroatia, vanligvis betraktet som øyer utenfor kysten av Den italienske halvøy og i den forståelse geografisk gruppert sammen med den.
Temperaturen kan variere kraftig mellom den sørlige og den nordlige delen av halvøya: Temperaturen kan være helt nede i -15 °C lengst i nord, mens det fremdeles er plussgrader i sør.
Servitør
En servitør er en som serverer mat og drikke til gjestene, gjerne på en restaurant, men også i private hjem. Jobben til en servitør innebærer å istandsetting av alle typer lokaler for ulike arrangementer, dekking og pynting av bord, servering, tilbereding av retter ved gjestens bord og oppfølging av gjestene gjennom hele måltidet. Servitører har som regel en uniform, spesielt på temarestauranter.
Servitrise var hva det før var vanlig å kalle en kvinnelig servitør. Tidligere ble en servitør eller oppvarter kalt kelner. Ordet kommer fra det tyske kellner som stammer fra det latinske cellarius, det vil si «kjellermester». I tillegg fantes begrepene spisesalstjenere og opvartere.
Chengzong-keiseren
Chengzong-keiseren (kinesisk: 成宗, pinyin: Chéngzōng, Wade-Giles: Ch'eng-Tsung, eller egentlig Uldjaitu-Timur Khan, mongolsk: Öljiyt Tömör, Өлзийт Төмөр, Öljeytü Temür, fødenavn Temür, tradisjonell kinesisk: 鐵穆耳; forenklet kinesisk: 铁穆耳; pinyin: Tiě mù ěr); født 1265, død 10. februar 1307 i Khanbaliq), var en av keiserne i det mongolske Yuan-dynastiet som i sin tid hersket over Kina og noen tilgrensende områder. Han var barnebarn til sin forgjenger på keisertronen, Kublai-khan, og regjerte mellom 1294 og 1307. Han ihukommes som en mild hersker som unngikk kriger, og som fremmer av Konfucius' lære.
Ved hjelp av feltherren Bayan (død 1295) klarte Timur å hevde seg overfor broren Kamala og på den måten komme til makten. Det var nok en mangel på gode konkurrenter, for Timur var alkoholiker og storeter og led fra år 1300 av vond gikt. Han forsvarte imidlertid kinesiske interesser. Konkurrenten Kamala skal ha hatt en talefeil og likte helst livet på steppene.
Regjeringstid
Timur ble likevel en bedre keiser enn bestefaren Kublai hadde engstet seg for. Han klarte med en kraftanstrengelse å tøyle sitt alkoholproblem, og ble en kompetent leder for riket. Han klarte å beholde riket noenlunde i samme stand som Kublai Khan hadde overlatt det uten å gjøre større varige endringer.
Etter Qaidu Khans sammenbrudd og død ble Timur i 1303/04 anerkjent som allhersker over alle de mongolske riker, selv om det på dette tidspunkt var mer en ærestittel – storriket var i realiteten allerede oppsplittet. Også innen Yuan-dynastiet oppstod det spenninger, da stattholderen for Gansu, fyrst Ananda, gikk over til islam med størstedelen av sine militære styrker.
Timur fortsatte mange at Kublai Khans økonomiske reformer og forsøkte å forbedre økonomien som var blitt så kraftig svekket av Kublai Khans mange og kostbare militærekspedisjoner. I 1303 fordrev han 18.473 av sine mandariner fra deres poster fordi de utpinte folket.
Mannge høyere embedsposter i riket ble besatt av folk av de frorskjelligste bakgrunner: Hankinesere, musliker og enkelte kristne. Ideologisk viste administrasjonen respekt for konfucianismen og konfucianske lærde. Kort etter at han kom til makt, utstedte Timur et edikt om reverens for Konfucius. Timur utnevnte Harghasun, en mann som stod de konfucianske lærde særlig nær, til sekretariatets høyre hånds kansler. Men mongolerhoffet tok ikke til seg hele det konfucianske prinsippapparat.
Mongolske og vestlige embedsbærere ble hjulpet av en rekke kinesiske administratorer og muslimske forretningsfolk. Den mest fremtredende muslimske statsmann var Bayan (Баян), barnebarns barn av Saiyid Ajall Shams al-Din, som leder av finansministeriet. Også mange tibetanere fikk høye stillinger i styringsapparatet.
I Timurs siste leveår var makten overdratt til regenter, med hans hustru Buluyan i ledelsen.
Digital vannmerking
Digital vannmerking er en teknikk som primært brukes til å merke digitalt innhold med opphavsrettslig informasjon på en synlig eller usynlig måte. Et enkelt eksempel på synlig digital vannmerking er å endre fargeinformasjonen på piksler i et digitalt bilde, slik at de endrede pikslene danner en tekst eller et merke. Usynlig digital vannmerking vil endre informasjon i innhold på en måte som ikke er visuelt synlig, men som kan gjenkjennes dersom man vet hva man ser etter og har de nødvendige programmene.
Jai Taurima
Han deltok også i VM 1999 og ble nummer fire etter et hopp på 8,35. Under OL 2000 på hjemmebane tok han sølv etter Iván Pedroso med et hopp på 8,49. Hoppet ble både hans personlige rekord og oceanisk rekord i lengde.
Gillian Linscott
Gillian Linscott (født 27. september 1944) er en britisk forfatter som bor i Herefordshire.
Gilscott har arbeidet som journalist i avisen The Guardian og som parlamentsreporter for BBC. Hun debuterte i 1984 med kriminalromanen A Healthy Body, den første i en serie med treneren og den tidligere politimannen Birdie Linnet i hovedfigur.
Som forfatter er hun mest kjent for sin serie historiske kriminalromaner med den militante suffragetten Nell Bray i rollen som detektiv. To av romanene i serien er dramatisert som hørespill for BBC 4, romanen Absent Friends vant i 2000 britiske Crime Writers' Association pris The Ellis Peters Historical Dagger.
I 1998 ble Linscotts ektemann, forfatteren Tony Geraghty, overraskende arrestert for brudd på loven on statshemmeligheter (Official Secrets Act) i forbindelse med utgivelsen av hans bok The Irish War – en historiebok over urolighetene i Nord-Irland gjennom 300 år. Etter flere måneder på kausjon og uten noen gang å få vite hva det antatte sikkerhetsbruddet bestod i ble saken henlagt.
Erfaringene fra denne tiden viser igjen i noen av Linscotts senere romaner, kanskje særlig i ''The Perfect Daughter (2000).
Jean-Baptiste Du Halde
Jean-Baptiste Du Halde (født 1. februar 1674 i Paris, død 18. august 1743 samme sted) var en fransk historiker tilhørende jesuittordenen. Han spesialiserte seg på Kina. Selv om han ikke hadde besøkt Kina selv, bidro han stort til forståelsen av landet ved å samle sammen 17 jesuitters rapporter og utvikle en encyklopedisk gjennomgang av kinesisk historie, kultur og samfunnsliv. Han trådte inn i jesuittordenen i 1692, og ble etterhvert professor ved deres Collège de Paris. Som en av pater Charles Le Gobiens etterfølgere ledet han fra 1711 til 1743 publikasjonen av Lettres édifiantes et curieuses, écrites des Missions étrangères, par quelques missionnaires de la Compagnie de Jésus. Hans Kina-encykopedi het Description géographique, historique, chronologique, politique et physique de l'empire de la Chine et de la Tartarie chinoise, og utkom i Paris i 1735 og i overarbeidet utgave i Nederland i 1736.
The Fernets
The Fernets var et norsk rockeband fra Tromsø etablert høsten 2003. I 2005 ga bandet ut sin første single, «I Got No Time», som fikk en del spilletid på NRK P3. Bandet vant sammen med Heroes & Zeros den nasjonale finalen under Zoom Urørt høsten 2005 og ble sendt på en landsdekkende Zoom Urørt-turné våren 2006. 2006 var bandet dessuten en av finalistene under kåringen av Årets Urørt. Sommeren samme år spilte de inn sitt debutalbum med Cato Thomassen fra Cato Salsa Experience som produsent. Albumet, som fikk navnet The Fernets, ble gitt ut høsten 2007 på See Line Records/Universal. Bandet ble oppløst etter utgivelsen av deres første album.
Bandnavnet er hentet fra det italienske brennevinet Fernet Branca som ble konsumert da bandet ble stiftet.
Jekaterinburgtid
Jekaterinburgtid (russisk: екатеринбургское время – jekaterinburgskoje vremja), forkortet YEKT, oppkalt etter byen Jekaterinburg, er en tidssone i Russland. Den ligger fem timer foran UTC (UTC+5) og to timer foran moskvatid (MSK+2).
I 2011 gikk hele Russland over til «permanent vintertid» (normaltid). Istedenfor å veksle mellom UTC+5 vinterstid og UTC+6 sommertid, var Jektarinburgtid stilt fram til UTC+6 som «permanent sommertid». I 2014 gikk Jekaterinburgtid tilbake til UTC+5 som normaltid.
Områder med jekaterinburgtid
YEKT/YEKST er offisiell tidssone for:
Angelo Maria Durini
Han ble kreert til kardinal 20. mai 1776 av pave Pius VI.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
NEC
NEC har flere betydninger:
B8
B8, b8 eller B-8 kan vise til:
B6
B6, b6 eller B-6 kan vise til:
Ullersmo fengsel
Ullersmo fengsel er et fengsel i Ullensaker kommune i Akershus som ble åpnet i 1970. Fengselet var ment som avløsning for Botsfengslet i Oslo. Det benyttes for langtidsfanger fra hele landet og har plass til 250 innsatte. 60 av plassene er knyttet til Kroksrud avdeling, som er en avdeling med lavere sikkerhetsnivå. Fengselet inneholder blant annet en rusmestringsavdeling og en moderne arbeidsdrift med mekanisk verksted, snekkerverksted og konfeksjonsverksted, tilrettelagt for de som ønsker å ta fagbrev under straffegjennomføringen. Fengselet har videre en relativt stor undervisningsavdeling med plass til rundt 60 innsatte.
B9
B9, b9 eller B-9 kan vise til:
Jelena Grubišić
Jelena Grubišić (født 20. januar 1987 i Zagreb) er en kroatisk håndballmålvakt, som spiller for den slovenske klubben Krim og det kroatiske landslaget.
Karriere
Grubišić har tidligere spilt flere sesonger for den kroatiske hovestadsklubben Lokomotiva Zagreb. Men i 2007/08-sesongen skadet hun kneet sitt, og ble satt ut av spill for sesongen. Grubišić signerte for Krim to sesonger senere, i august 2009.
Erik Sætter-Larsen
Erik Sætter-Lassen (født 15. juli 1892, død 24. desember 1966) var en dansk skytter som deltok i flere olympiske leker, 1920 i Antwerpen, 1924 i Paris og 1936 i Berlin.
NEC Corporation
NEC Corporation nasdaq: NIPNF (grunnlagt i 1899) er et internasjonalt teknologikonsern med hovedkontor i Tokyo i Japan. Selskapet er engasjert i produksjon og salg av datamaskiner, kommunikasjonsutstyr, elektronikk og programvare. NEC var skaperen av Earth Simulator Computer, som var verdens raskeste superdatamaskin fra 2002 til 2004.
NEC Corporation har sitt navn fra Nippon Electric Company, som var selskapets navn frem til 1983. NEC er notert på Tokyo-børsen i Japan og fire andre aksjebørser.
Shelby (Montana)
Shelby er en by i Toole County Montana i USA. Den transkontinentale jernbanelinjen til BNSF Railway går gjennom denne byen. Innbyggertallet i år 2000 var på 3 216.
Beinn Alligin
Beinn Alligin er et fjell i Torridon Hills nord for Loch Torridon i Skottland. Navnet betyr «Juvelbesatt høyde». Fjellet har to topper som har status som munro, Tom na Gruagaich (922 moh.) i sør og Sgurr Mhòr (986 moh.) i nord. Begge topper er også marilyns.
1141 Bohmia
1141 Bohmia er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 4. januar 1930 av Max Wolf ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter fru Bohm-Walz, som donerte Walz-reflektoren til Heidelberg obervatoriet.
Beinn Alligin
Den vanligste ruten starter fra en liten vei ved Torridon og følger elven Abhainn Coire Mhic Nobuil frem til botnen Coir nan Laogh. Deretter går det en gresskledt stigning opp til Tom na Gruagaich. Hovedryggen går så nordover mot Sgurr Mhòr. Under denne toppen er det en dyp fure i fjellsiden, kjent som Eag Dubh («Den svarte furen»), som er et av fjellets mest kjente trekk.
Fra toppen av Sgurr Mhòr er det mulig å fortsette langs ryggen mot øst. Den blir mer steinete, og man møter en serie spisser kjent som «Alligins horn». Det krever en grunnleggende klatrekunnskap å komme forbi disse, og på vinteren kan de være vanskelige.
En alternativ rute som unngår hornene går gjennom passet mellom de to toppene. Man kan der følge gresskledde bakker vestover ned til en slette. Også denne ruten kan være vanskelig på vinteren.
Tajumulco
Tajumulco er det høyeste fjellet i Guatemala og Mellom-Amerika med sine 4220 moh. . Fjellet er en del av fjellkjeden Sierra Madre de Chiapas som ligger i landsdelen San Marcos, vest i Guatemala.
Hallingporten (veitunnel)
Hallingporten er en 65 meter lang veitunnel på riksvei 7 like nord for Gulsvik i Hallingdal. Tunnelen har en særegen form. Årsaken til dette er at den nåværende veitunnelen er lagt der det tidligere var en togtunnel. Hallingportens «øvre etasje» er dermed den gamle togtunnelen. På fotografiet skimtes togtunnelen i skyggen over inngangsportalen og i øvre høyre side i den mørke hvelvingen.
Tunnelen over veien er rester av Østre Gulsvik tunnel på Bergensbanen. De tre korte tunnelene Østre, Midtre og Vestre Gulsvik tunnel, med lengde 130, 11 og 230 meter, ble erstattet av den 1002 meter lange Gulsvik tunnel i 1972. Gulsvik jernbanetunnel ble lagt lenger inn i fjellet. Midtre Gulsvik tunnel er helt sprengt bort, mens Vestre fortsatt finnes.
Det var trefninger her i aprildagene 1940, under Kampene i Hallingdal.
1142 Aetolia
1142 Aetolia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 24. januar 1930 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Sanctuary
Sanctuary er et amerikansk power metal/thrash metal-band fra Seattle Washington.
Press fra plateselskapet om at bandet måtte passe bedre inn i den blomstrende grunge-bevegelsen i Seattle, førte til uenigheter i bandet, noe som førte til at bandet ble offisielt oppløst i 1991. Warrel Dane, Jeff Loomis og Jim Sheppard startet bandet Nevermore sammen, etter bruddet. Warrel Dane kunngjorde i 2010 at bandet skulle gjenforenes, og i 2011 spilte de på 70 000 Tons of Metal festivalen og ProgPower USA.
Wallander – Skytteren
Wallander – Skytteren er en svensk thriller fra 2009. Det er den åttende filmen i den andre omgangen med Krister Henriksson som Kurt Wallander. Filmen ble sluppet på DVD den 16. desember 2009.