cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nevroendokrine svulster
Årsaker
Årsaken til utvikling av NET-kreft er ukjent. Man antar at kreftutviklingen skyldes både miljø og arvelige faktorer.
Symptomer
NET-kreft kan påvirke kroppen på mange måter. Noen NET-kreft typer produserer unormalt store kvantum av hormoner og kan forårsaker merkbare symptomer slik som flushing (rødming), diare, kramper, astmalignende hvesing, hjerteproblemer og forandringer i huden. Det kan også komme smerter fra området hvor kreftsvulsten sitter. Men den gir få symptomer før den har spredt seg til andre organer, for eksempel lymfeknuter, hjernen og leveren, og når diagnosen er klar, er det ikke mulig å bli frisk, bare å hemme utviklingen av kreften.
Andre NET-kreft typer gir ingen identifiserbare syndrom eller spesifikke symptomer. Dette kan gjøre det vanskelig å sette en diagnose, og mange tilfeller av NET-kreft blir oppdaget ved en tilfeldighet. Mange av symptomene ved NET-kreft sees også ved andre sykdommer.
Forekomst
NET-kreft forekommer relativt sjelden, og utgjør cirka 1-2 prosent av alle nye krefttilfeller, ca. 150-170 per år i Norge. De fleste som blir rammet er ca.60 år, og forekomst mellom menn og kvinner er lik.
Behandling
Blir NET-kreft oppdaget på et tidlig tidspunkt kan sykdommen ofte bli kurert ved en operasjon. Der et kirurgisk inngrep er mulig bør dette være første delen av en behandling. Om det ikke lykkes å fjerne hele svulsten, gis det medisin for å hindre at den vokser videre eller for å få den til å skrumpe. Pasienter må fortsatt bli fulgt opp over de neste ti årene for å forsikre om at det ikke er noe tilbakekomst av kreften. Sandostatin LAR er medisin som har vært brukt for å lindre symptomene ved denne krefttypen. Undersøkelser viser at denne medisinen også virker direkte på kreftcellene og kan hemme svulstens vekst. Siden NET-kreft er vanskelig å diagnostisere blir de fleste pasienter først diagnostisert sent i sykdomsforløpet, og kreften kan ha spredd seg til andre deler av kroppen. Selv om svulstene har spredd seg, så kan sykdommen og dens symptomer ofte holdes under kontroll i mange år.
CarciNor
Pasientforeningen CarciNor er en forening som organiserer pasienter som er rammet av denne sykdommen. CarciNor er tilknyttet Kreftforeningen.
Olav Moxnes
Laurits Olav Moxnes (født 6. september 1889 på Skatval i Nord-Trøndelag, død 23. november 1975 i Trondheim) var en norsk skipsingeniør og industrileder.
Han vokste opp i Klostergaten i Trondheim som sønn av fanejunker og kvartermester Carsten Moxnes fra Krabbset i Leksvik og hustru Jensine Johnsen (av Støre-slekten) fra Skogn. Han giftet seg første gang i 1922 med Aslaug Emilie Skogstad (død 1928), for andre gang i 1932 med Marie Vinje. Han hadde barn fra begge ekteskap.
Han tok artium ved Trondheim katedralskole i 1909 og 2. klasse ved TTL før han i 1910 ble immatrikulert ved NTH. Han ble uteksaminert (sivilingeniør) fra maskinavdelingens skipslinje i 1914 og hadde deretter ett års praksis ved Trondhjems Mekaniske Værksted. Han var blant annet konstruktør og driftsingeniør ved Ørens Mekaniske Værksted og Thunes Mekaniske Værksted før han i 1925 kom tilbake til Ørens som administrerende direktør og styreformann. Han gikk av som direktør i 1958. Som pensjonist påtok han seg konsulentoppdrag for både Ørens Mekaniske Værksted og Hommelvik Verft & Støberi.
Privatarkivet etter Olav Moxnes er donert til Trondheim byarkiv.
Oneirofreni
Oneirofreni er en hallusinatorisk, drømmeliknende tilstand forårsaket av flere andre tilstander slik som langvarig søvndeprivasjon, sansedeprivasjon eller stoffer (slik som ibogain.) Etymologisk er ordet et gresk teleskopord satt sammen av ordene «oneiros» (drøm) og «phren» (sinn).
Det har enkelte av de karakteristiske kjennetegnene til enkel schizofreni, slik som forvirringstilstand og tåkete bevissthet, men uten å vise de dissosiative symptomene som er typiske for den forstyrrelsen.
Personer som er påvirket av oneirofreni har en opplevelse av drømmeliknende uvirkelighet som i sin ekstreme form kan utvikle seg til vrangforestillinger og hallusinasjoner. Derfor blir det regnet som en schizofreni-liknende akutt form for psykose som i 60 % av tilfellene går over i løpet av en to-årsperiode. Det beregnes at 50 % eller mer av schizofrene pasienter utviser oneirofreni minst en gang.
Oneirofreniske pasienter er resistente mot insulin og når de blir injisert med glukose bruker disse pasientene 30 til 50 % lenger tid på å returnere til normal glykemi. Betydningen av dette funnet er ikke kjent, men det har blitt framsatt hypotese om at det muligens kan skyldes at en insulin-antagonist er tilstede i blodet under psykose.
Oneirofreni ble studert på femtitallet av nevrologen og psykiateren Ladislas J. Meduna (1896–1964), også kjent som oppdageren av de typene sjokkterapi der legemidlet metrazol benyttes.
Psykoanalytikere, slik som C. Naranjo, beskrev på sekstitallet verdien av ibogain-indusert oneirofreni for fremkalling og manipulering av fri imaginasjon og drømmeliknende assosiasjoner hos pasienter under behandling.
Selv om det fremdeles vises til i diagnostiske psykiatrimanualer, slik som DSM-IV og i ICD, er oneirofreni ikke lenger vanlig å regne som en separat entitet.
Susanne Gøye
Susanne Gøye eller Gjøe (født 6. oktober 1634 på Hvidkilde, død 2. september 1683 i København) var en dansk adelsdame, søster til Marcus Gøye.
Susanne giftet seg 11. september 1653 med Preben Brahe. Ekteparet bodde først på Engelsholm i Jylland, i svenskekrigenes tid bodde de sammen med Anne Gøye på Næsbyholm ved Sorø og senere på Hvedholm på Fyn. Hun ligger begravet i Horne kirke, og omtales som en gudfryktig kvinne og hjelpsom overfor de fattige.
Som flere av Gøyes slekt, var Susanne en velstudert dame og interesserte seg særlig for fransk. Hun oversatte et lite skrift om jomfruers oppdragelse samt en traktat om "hvad Forfængelighed der er hos Højhed og Rigdom". Begge skrifter finnes i datteren Karen Brahes manuskriptsamling.
Hermatobatidae
Hermatobatidae er en familie av insekter som tilhører tegene, en gruppe av nebbmunner. Nebbmunner har det til felles at munndelene er sugende og at de suger opp næringen. Disse tegene lever ved korallrev, der de er aktive på de tørrlagte delene ved fjære sjø. Man kjenner åtte arter i denne gruppen, alle blir plassert i slekten Hermatobates.
Utseende
Små (2,5–4 mm) teger, avlangt ovale, vingeløse og med nokså korte bein. På farge er de mørkbrune til svarte, kledt med korte, fløyelsaktige hår. Hodet er bredere enn langt med store fasettøyne. Pronotum er ganske kort, de to resterende ryggplatene på thorax (mesonotum og metanotum) er delvis sammenvokst og store. Hos hannene dekker de hele bakkroppen, hos hunnene har mesonotum påfallende sidelapper. Beina er temmelig korte og tykke, særlig hannenes frambein. Føttene består av tre ledd. Ytterst har de kraftige klør som hjelper tegene holde seg fast når sjøen er urolig. Bakkroppen er påfallende kort, de ulike leddene er sammenvokste i større eller mindre grad.
Levevis
Hermatobatidae er knyttet til tropiske korallrev som ligger så grunt at deler av dem ligger tørt ved fjære sjø. De ser bare ut til å finnes i et smalt belte på ca. 20 centimeter ved fjæremålet. Når det er flo, gjemmer de seg i luftbobler inne mellom korallene, ved fjære sjø kommer de fram og leter etter mat. De hører dermed til en liten gruppe av insekter som er marine, sammen med blant andre noen medlemmer fra de beslektede familiene vannløpere og Veliidae, tegen Aepophilus bonnairei og larvene til en del arter av fjærmygg (Chironomidae). Hermatobatidene er trolig for det meste rovdyr, men de kan også spise alger.
Utbredelse
Familien er kjent fra de tropiske områdene av Atlanterhavet, Det indiske hav og Stillehavet, men hver enkelt art er ofte bare kjent fra én lokalitet.
Systematisk inndeling
Familien Hermatobatidae er systematisk plassert i gruppen Gerromorpha, sammen med: Mesoveliidae, Hebridae, Paraphrynoveliidae, Macroveliidae, Vannskridere, vannløpere og Veliidae.
Hertug av Buckingham
Hertug av Buckingham er en adelstittel i Det forente kongerike. Den har tidligere vært en engelsk adelstittel og en adelstittel i Storbritannia. Hertugen er også marki av Buckingham, og det fantes tidligere en jarl av Buckingham.
Første opprettelse
Tittelen ble først opprettet 14. september 1444 for Humphrey Stafford, 6. jarl av Stafford. Han var sønn av Anne av Gloucester, datter av Thomas av Woodstock, jarl av Buckingham, som i sin tur var yngste sønn av Edvard III av England. Stafford var en viktig støttespiller for Huset Lancaster under rosekrigene, og falt i slaget ved Northampton i juli 1460.
Han ble etterfulgt av sin sønnesønn Henry Stafford, 2. hertug av Buckingham, som hjalp Rikard III av England da han krevde tronen i 1483. Senere samme år snudde han og ledet et opprør mot Rikard III, ble arrestert og henrettet for høyforræderi. Sønnen Edward Stafford, 3. hertug av Buckingham fikk tittelen tilbake da Henrik VII kom til makten i 1485, men ble henrettet på grunn av sin motstand mot kardinal Thomas Wolsey, Henrik VIIIs viktigste rådgiver. Tittelen døde ut med ham; det samme gjelder titlene jarl av Stafford og baron av Stafford.
Andre opprettelse
Hertugdømmet ble opprettet for andre gang i 1623 for Jakob Is favoritt George Villiers, 1. hertug av Buckingham. Han ble utnevnt til baron Whaddon, vicomte Villiers (1616) og jarl av Buckingham (1623). Som minister under Karl I var han ansvarlig for krigføring mot Spania og Frankrike. Han ble myrdet av en puritansk fanatiker i 1628, mens han forberedte en ekspedisjon for å unnsette hugenottene ved La Rochelle.
Sønnen George Villiers, 2. hertug av Buckingham var en viktig rådgiver under Karl II, og utgjorde sammen med Anthony Ashley-Cooper, 1. jarl av Shaftesbury den protestantiske aksen i Cabalministeriet. Han døde uten arvinger i 1687.
His son, George Villiers, 2nd Duke of Buckingham, was a notable advisor in the reign of Charles II, and, along with Lord Ashley made up the protestant axis of the famous Cabal Ministry. When he died in 1687, the title again became extinct.
Tredje opprettelse
Tittelen hertug av Buckingham og Normanby ble opprettet i 1703 for John Sheffield, 1. hertug av Buckingham og Normanby, lordseglsbevarer og president for Det kongelige råd under dronning Anne.
Fjerde opprettelse
Den fjerde opprettelsen kom i 1822. I 1784 ble George Nugent-Temple-Grenville utnevnt til marki av Buckingham. Han var blant annet stattholder i Irland. Hans sønn Richard Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville ble i 1822 utnevnt til hertug av Buckingham og Chandos.
Hertug av Buckingham og Normanby (1703)
Se hertug av Buckingham og Normanby.
Hertug av Buckingham og Chandos (1822)
Se vicomte Cobham.
Markgraaf van Buckingham
Dehns palé
Dehns palé er et palé som ligger i Bredgade 54 i København i Danmark. Hovedbygningen er oppført i 1751–1755 ved arkitektene J.G. Rosenberg og Nicolai Eigtved. Senere bygget om ved G.F. Hetsch. Bygningen er fredet.
Paléet danner pendant til Bernstorffs palé på den andre siden av Frederiksgade og disse to paléene har vært knyttet til hverandre i hele sin bygningshistorie. Byggherrene Frederik Ludvig v. Dehn og Johan Hartvig Ernst Bernstorff valgte begge to arkitekt Rosenberg og det gjorde at han kunne foreta innkjøp av byggematerialer for begge prosjektene under ett. Prosjektene gikk også raskt gjennom i byråkratiet. Nicolai Eigtved hadde det overordnede ansvaret for gjenoppbyggingen og planleggingen av Frederiksstaden og i 1753 skrev han til magistraten i København at::
Dehns palé sto ferdig allerede i 1755. Det besto av tre paviljonger forbundet med lave mellombygninger i en rik barokkstil. Bygningen hadde to hovedinnganger og ved den ene var en staselig marmortrapp som er bevart til i dag.
På begynnelsen av 1800-tallet sto arkitekt G.F. Hetch for en større ombygging av interiøret. Det ble innredet en rekke vakre rom med stor pietet for den opprinnelige utførelsen. Kunstindustrimuseet har flere signerte tegninger fra Hetchs hånd som vitner om hans omhu.
Brann i 2010
Natten mellom 3. og 4. mai 2010 oppsto en voldsom brann i paléets takkonstruksjon. Brannen herjet den nordlige delen av paléet hvor de to øverste etasjene ble helt utbrent og første og andre etasje fikk vannskader.
Samveldet av uavhengige stater
Samveldet av uavhengige stater (SUS) (russisk: Содружество Независимых Государств (СНГ), Sodruzjestvo Nezavisimykh Gosudarstv) er en internasjonal mellomstatlig organisasjon som består av ni av de 15 statene som tidligere utgjorde Sovjetunionen. Georgia meldte seg ut i 2009 etter en krig mot Russland i 2008. Ukraina gikk ut i 2014 etter invasjon av russiske og russisk-støttede styrker i Donbas. I mai 2023 satte Moldova i gang prosessen med å melde seg ut av SUS, etter langvarig russisk okkupasjon av Transnistria og også som følge av Russlands oppskalering av invasjonen av Ukraina 24. februar 2022.
Hovedkvarteret ligger i Minsk i Belarus. Dannelsen av SUS signaliserte oppløsningen av Sovjetunionen.
Historie
Samveldet av uavhengige stater ble grunnlagt 8. desember 1991 av Russland, Ukraina og Belarus da lederne for de tre landene, Boris Jeltsin, Leonid Kravtsjuk og Stanislav Sjusjkevitsj, møttes i Białowieżaskogen nord for Brest i Belarus og signerte Minsk-avtalen. Avtalen oppløste Sovjetunionen og etablerte et nytt forbund uten sentral politisk ledelse. Det ble samtidig uttalt at den nye organisasjonen skulle være åpen for så vel alle de tidligere sovjetrepublikkene som alle andre nasjoner som delte samme mål. SUS' statutter oppgir at alle medlemsstater er suverene og selvstendige stater og avskaffer derved Sovjetunionen.
Den 21. desember 1991 gikk ytterligere åtte tidligere sovjetrepublikker, Armenia, Aserbajdsjan, Kasakhstan, Kirgisistan, Moldova, Tadsjikistan, Turkmenistan og Usbekistan med i SUS. Avtalen ble signert i Alma Ata i Kasakhstan og de nye medlemsstatene ble retroaktivt regnet som grunnleggere av SUS på lik linje med Russland, Ukraina og Belarus. Med dette hadde organisasjonen 11 medlemsstater. Den 26. desember samme år ble beslutningen bekreftet ved at Sovjetunionens øverste sovjet fattet tilsvarende vedtak, Sovjetunionen skulle formelt oppløses ved nyttårsslaget 1991/1992.
Georgia ble med to år senere, den 3. desember 1993. De tre baltiske landene, Estland, Latvia og Litauen, som hadde fått forlate Sovjetunionen allerede i september 1991, ble ikke med i SUS og valgte i stedet å søke medlemskap i Det europeiske fellesskap.
Oboe da caccia
Oboe da caccia eller jaktobo er et treblåseinstrument og en variant av barokkobo i altleie. Instrumentet er stemt i F og klinger dermed en ren kvint lavere enn oboen.
Instrumentet ble utformet av Johann Eichentopf fra Leipzig som var instrumentmaker med treblåsere som spesiale. På museer i Stockholm og København finnes de to eneste bevarte da-caccia-instrumentene etter ham – ingen av dem er lengre spillbare. Oboe da cacciaen er krum, overtrukket med lær og har (hos Eichentopf) et sjallstykke av messing som er svartlakkert på innsiden, på samme måten som jakthornet (corno da caccia) – sannsynligvis kommer navnedelen da caccia av dette.
Samveldet av uavhengige stater
Militær struktur
I desember 1993 ble hovedkvarteret for SUS militære styrker avviklet. Isteden dannet SUS råd for forsvarsministre et militærsamarbeidskoordineringshovedkvarter i Moskva, med 50 % av finansene fra Russland. General Viktor Samsonov ble utnevnt til personalsjef.
Oboe da caccia
Johann Sebastian Bach brukte oboe da caccia i pasjonene, kantatene og juleoratoriet. Andre som komponerte for instrumentet er Johann Friedrich Fasch, Christoph Graupner og Giovanni Battista Ferrandini.
Oboe da caccia ble senere utviklet til engelsk horn som ofte brukes i stedet for det mer uvanlige barokkinstrumentet.
Samveldet av uavhengige stater
Medlemsstater
Opprettelsesavtalen forble det viktigste konstitusjonsdokumentet til SUS fram til januar 1993, da SUS-charteret (russisk: Устав Ustav) ble vedtatt. Charteret formaliserte begrepet medlemskap, et medlemsland er definert som et land som ratifiserer SUS-charteret (2. seksjon, artikkel 7). Turkmenistan har ikke ratifisert charteret og skiftet status til å være tilknyttet medlem 26. august 2005 for å være i samsvar med sin FN-anerkjente internasjonale nøytralitetsstatus. Selv om Ukraina var en av de tre opprinnelige grunnleggerne og ratifiserte opprettelsesavtalen i desember 1991 valgte Ukraina å ikke ratifisere SUS-charteret da landet er uenig i at Russland er den eneste lovlige etterfølger av Sovjetunionen. Dermed anser det ikke seg selv som medlem av SUS.
Det fellesøkonomiske rom
Det har vært avholdt diskusjoner om å opprette et «fellesøkonomisk rom» for Russland, Ukraina, Belarus og Kasakhstan. En intensjonsavtale om å danne et slikt område ble signert 23. februar 2003, hvor det ble avtalt at hovedkvarteret skal ligge i Kyiv. Tanken er at andre land skal ha mulighet for å slutte seg til området på et senere stadium.
Parlamentet i Ukraina, Verkhovna Rada, stemte i mai 2003 for å slutte seg til det fellesøkonomiske rom (266 stemmer for, 51 stemmer mot).
Språket
Russland har foreslått at russisk skal få offisiell status i alle SUS medlemsstater. Foreløpig er russisk offisielt språk i fire av statene: Russland, Hviterussland, Kasakhstan og Kirgisistan. Russisk er også ansett som et offisielt språk i regionen Transnistria, samt i den autonome regionen Gagaus i Moldavia. Viktor Janukovytsj, den prorussiske presidentkandidaten i det kontroversielle presidentvalget i Ukraina 2004 erklærte sin hensikt om å gjøre russisk til et andre offisielt språk i Ukraina; dette er ikke blitt gjennomført, og russisk har fortsatt status som et anerkjent minoritetsspråk i Ukraina.
Idrett i 1992
Siden Sovjetunionen var oppløst fra 1. januar 1992, hadde flere idrettsutøvere fra SUS' medlemsland kvalifisert til blant annet Vinter-OL 1992, Sommer-OL 1992 og EM i fotball 1992 i årene i forveien nettopp som utøvere for Sovjetunionen. Dette bød på et problem med tanke på at utøverne ikke kunne representere et land som ikke lenger eksisterte. Under vinter- og sommer-OL 1992 deltok derfor utøvere fra det tidligere Sovjetunionen (unntatt Estland, Litauen og Latvia) under OL-flagget med landskoden EUN. For andre mesterskap i 1992 stilte SUS som det offisielle «landslaget», se:
Rick Goodman
Rick Goodman er en amerikansk videospillutvikler. Han var også grunnleggeren og eieren av Stainless Steel Studios som ble grunnlagt i 1998.
I 1995 var han med og grunnla Ensemble Studios sammen med broren sin Tony Goodman, Bruce Shelley, og Brian Sullivan. Det første spillet de lagde var Age of Empires, med Rick Goodman som ledende designer. Etter at spillet ble lansert på markedet ble Goodman en av de meste kjente spill-utviklerne i hele verden.
Etter suksessen med Age of Empires sluttet han i Ensemble Studios, for å grunnlegge sitt eget spill-studio sammen med Dara-Lynn Pelechatz. Det første spillet de produserte var Empire Earth som kom ut i 2001.
I 2003 ga de ut spillet Empires: Dawn of the Modern World som tok for seg hele historien fra 950 til 1950. I november 2004 kom det ut enda et spill som de kalte Immortal Cities: Children of the Nile. Det spillet de lagde ble kalt Rise and Fall: Civilizations at War, og kom ut 12. juli 2006.
Paramilitær
Paramilitær (halvmilitær) er en betegnelse på sivile som er opplært, trent og organisert på militært vis.
Bakgrunn
Ordet paramilitær består av to deler, hvor første ledd para- er kommet til norsk via tysk, fra gresk para-, «ved siden av, nær, mot», og andre ledd, militær,er kommet til norsk gjennom fransk fra latinske miles, genitiv militis, «soldat». I denne betydningen forstås paramilitær som «tilleggsmilitære» eller «halvmilitær» som utfører militære handlinger uten være regulære militære styrker. Betegnelsen kan også bli benyttet om mer offisielle organisasjoner som har en struktur og oppgaver som kan minne om militæret, men allikevel ikke er en den av militære styrker. Disse gruppene er gjerne av politiske årsaker organisert som en del av politiet, dette omtales da ofte som et gendarmeri.
Hærene under den romerske republikken, handelsselskapene til det britiske imperiet, militsen under den amerikanske revolusjonen og de jugoslaviske militsene hadde helt klare paramilitære trekk – selv om de ble sanksjonert av myndighetene. Det amerikanske selskapet Academi, bedre kjent under det tidligere navnet Blackwater, er et moderne eksempel på paramilitære, og også det største av i alt tre sikkerhetsselskaper under det amerikanske utenriksdepartementet.
Mart Poom
Poom debuterte som estisk landslagsspiller den 3. juni 1992 i en kamp mot, og han har nå spilt 104 landskamper for.
Biografi
Mart Poom startet sin karriere i Tallinn Sport og Flora Tallinn før han reiste til finske Kuopion Palloseura der han spilte 9 ligakamper. I 1993 reiste han til Sveits for å spille for FC Wil før han den 4. august 1994 skrev under for den engelske klubben Portsmouth. Han spilte imidlertid bare sju obligatoriske kamper for klubben fra Hampshire, og ble på grunn av lite spilletid lånt ut til sin gamle klubb Flora Tallinn.
Han spilte sin første kamp for Sunderland 12. april 2003 i en kamp mot Birmingham City, og totalt spilte han litt over 60 klubbkamper for Sunderland. I 2004/05 sesongen fikk Poom en kneskade, og etter dette greide han ikke igjen å bli et førstevalg for klubben. Det han huskes best for i Sunderlanddrakten var hans første spillermål i sin fotballkarriere der han i en kamp mot sin gamle klubb Derby County scoret Sunderlands mål. Rett før kampen var slutt ledet Derby 1-0, men da Sunderland fikk corner kom Poom opp og headet inn utligningsmålet til Sunderland.
Foran 2005/06 sesongen ble Poom lånt ut til Arsenal, og etter å ha vært utlånt til Arsenal i seks måneder skrev han under en kontrakt med laget den 23. januar 2006. Han har vært et tredjevalg i London-klubben etter Jens Lehmann og Manuel Almunia, men debuterte for førstelaget mot Everton den 8. november 2006. Han avsluttet karrieren for Watford i Championship etter en overgang fra Arsenal i mai 2007.
Støttann
. Støttenner er egentlig modifiserte fortenner, og må ikke sammenlignes med verken rovtann eller hoggtann.
Flere arter med pattedyr har støttenner. De vokser som regel fremover i kjeven, men hos noen arter vokser de også mer tradisjonelt, likt hoggtenner. I forhistorisk tid, før siste istid, hadde mange arter støttenner, men de fleste av disse er utdødd. Dyr som i dag har typiske støttenner er elefanter og narhval, men også flodhester, hvalross, sjøkyr og klippegrevlinger kan sies å ha støttenner. Man skiller derfor gjerne støttenner fra andre tenner ved at de er svært store og gjerne stikker ut av munnen på dyret.
De fleste dyr med støttenner har et tannpar, men narhvalen har kun ei vridd lanselignende støttann.
Elfenben
Støttenner er også kjent som kilde for elfenben, et kostbart og mye brukt materiale til å lage kunst og pynteting av. Elfenben er finkornet og hardt, nærmest hvitt i fargen (helst gulhvitt, men av og til også rosahvitt, avhengig av kilde) og ugjennomsiktig, og når det behandles blir overflaten svært glatt, nærmest lik edelstener. Per definisjon kan man imidlertid gjerne kalle alt tannben fra pattedyr, som er stort nok til å kunne bearbeides og har en allmenn økonomisk interesse, for elfenben. Alle støttenner har altså samme kjemiske struktur, uavhengig av hvilken dyreart de kommer fra.
Kjemiske- og gemmologiske verdier
Den kjemiske sammensetningen for elfenben varierer fra art til art. Elfenben fra elefanter består av en type dentin som inneholder ca. 65-70% hydroksylapatitt Ca5(PO4)3OH (en variant av apatitt), kollagen og proteiner fra elastin. De viktigste gemmologiske verdiene er en lysbrytningsindeks på 1,54, hardhet på 2,5-2,75, og egenvekten på 1,7-2,0.
Se også
Elefante
Troglav
Troglav er den høyeste toppen i fjellkjeden Dinara, og symboliserer De dinariske Alper, den lengste fjellkjeden på Balkan. Troglav ligger i Bosnia-Hercegovina, og er oppkalt etter Triglav, en slavisk gud. Navnet betyr bokstavelig «med tre hoder».
Pontus Farnerud
Hans Pontus Farnerud (født 4. juni 1980 i Helsingborg) er en svensk fotballspiller som for øyeblikket spiller for IFK Göteborg. Han signerte en 3,5–års kontrakt med klubben den 23. juli 2008. Farnerud blir regnet som en offensiv midtbanespiller og ble ifølge sportsdirektør Lars Bohinen hentet inn for å erstatte Somen A. Tchoyi og Anthony Annan.
Troglav
Troglavgruppen er rundt 30 km lang og 15 km bred, og den største i kjeden. På nordvestsiden er fjellet skilt fra Dinaragruppen av Privijapasset (1 230 m), og i sørøst fra Kamešnicagruppen av Vaganjpasset (1 173 m), som knytter Sinj i Kroatia sammen med Livno i Bosnia. På nordøstsiden ligger den store karstsletten Livno (Livanjsko Polje; 700 m), som er 65 km lang. På sørvestsiden, i Kroatia, ligger elvedalen Cetina med den 15 km lange innsjøen Peruča (Peručko jezero).
Lars Walløe
Lars Walløe (født 20. mai 1938) er en norsk medisiner. Han er professor ved Det medisinske fakultet ved Universitetet i Oslo, var leder ved Laboratorium for human sirkulasjonsfysiologi ved Fysiologisk institutt, forskningsleder på Havforskningsinstituttet i Bergen, professor i arktisk biologi i Tromsø, leder av Norges delegasjon i Den internasjonale hvalfangstkommisjonens vitenskapskomité og tidligere preses i Det Norske Videnskapsakademiet. I 2021 ble han tildelt Gunnerusmedaljen for å «kombinere biologi og medisin med statistikk og kybernetikk». Han har særlig forsket på sirkulasjonsfysiologi å måle blodstrøm med ultralyd dopplerteknologi, og reguleringen av sirkulasjonen hos mennesker. Han har også forsket på pestpandemier, menarke og reproduksjonsepidemiologi.
Troglav
Den sørvestlige siden (kroatiske side) stiger oppover i få steg. De første stegene stiger opp til rundt 1 500-1 600 m. Opp til rundt 1 100 meter er fjellsiden skogkledd, stort sett av eik og agnbøk, mens området over er gresskledd. Bak ligger et søkk, som er en labyrint av topper opp til 1 700 m, rygger og platå, sammen med traktformede søkk innimellom. På en del av platået kalt Vještičja Gora (rundt 1 400 m), sør for Troglav, er det en større bøkeskog, som er godt synlig mot gress og stein i bakgrunnen. Bak dette området stiger hovedryggen oppover.
Pontus Farnerud
Farnerud har tidligere spilt for Landskrona BoIS i Sverige samt AS Monaco og RC Strasbourg i Frankrike. Han spilte også to sesonger for Sporting CP i Portugal.
Han er for øvrig storebror til fotballspilleren Alexander Farnerud, og spilte ishockey for Malmö Redhawks i midten av tenårene. Farnerud har spilt på herrelandslaget til siden 2001, og var en del av den svenske troppen både under VM i fotball 2002 og EM i fotball 2004. Han har per 1. august 2008 spilt ni A-landskamper for og scoret null mål.
Troglav
Den nordøstlige siden (bosnisk side) er mye brattere og stort sett skogkledd med bøk og gran.
Gåseide
Gåseide (også skrevet Gaaseide/Gåseid) er et gårdsnummer og tidligere poststed i Ålesund kommune.
Gåseide var opprinnelig et gårdsnavn, men betegner i dag et område med forstadsbebyggelse beliggende mellom Nørvasundet og Ratvika. Stedet har vært bebodd siden vikingtida, da gården ble ryddet. Gården ble fra omkring 1640 kapellangård i Borgund prestegjeld, og fra 1749 oppdelt i to bruk. Det ene bruket ble på 1800-tallet videre oppdelt i to bruk, hvorav det ene ble kalt "Lauritsgarden". Et område som i dag fungerer som Aksla IL si fotballbane var på 1800-tallet benyttet av Peder Gaaseide, kalt "Gaase P" (født Øvrebust, tok navnet Gaaseide når han giftet seg med odelsjenta) som privat skytebane tilhørende "Lauritsgarden", eid av familien Gaaseide. Under 2. verdenskrig ble denne gården okkupert av nazistene og etterlot seg ved krigens slutt diverse utstyr.
Gåseide fikk i 1943 eget poståpneri. Fra 1968 hadde stedet postnummeret 6015. Dette ble erstattet av «Gåseid, 6022 Ålesund» i 1987. Postkontoret ble nedlagt i 1993. Området er i dag utbygd, hovedsakelig med eneboliger, med postnummer 6015 Ålesund.
Det femte korstog
Det femte korstog (1217-1221) ble startet for å vinne tilbake Jerusalem og Det hellige land ved å først ta Ayyubide-dynastiet i Egypt.
Forberedelsene
Pave Innocens III hadde allerede tidlig i 1213 oppfordret til et nytt korstog i bullen Quia maior. Korstoget ble deretter vedtatt av Det fjerde Laterankonsil høsten 1215. I 1217 satte pave Honorius III igang de praktiske forberedelser. For å finansiere det ba han om at paven og kardinalene skulle gi en tiendedel av sine inntekter de neste tre år, mens andre geistlige skulle gi en tyvendedel. Dette brakte inn mye penger, men ikke på langt nær nok. I april 1217 ble Pierre de Courtenay kronet som latinsk keiser av Konstantinopel. Dette ga pave Honorius økt håp om et vellykket korstog, men keiseren ble tatt til fange under reisen østover, og døde i fangenskap.
Korstoget
De fleste herskere i Europa var innblandet i andre kriger, og kunne ikke forlate sine land i lengre perioder. En korsfarerstyrke ledet av Andreas II av Ungarn som også bestod av korsfarere fra Østerrike og Bayern satte ut i 1217. De erobret Damietta i Egypt i 1219. Uenighet blant korsfarerne, og spesielt rivaliseringen mellom lederne og den pavelige legaten Pelagius førte til at de mislyktes. Den pavelige legaten Pelagius krevde så at de skulle angripe Kairo med en gang. Mangelen på planlegging førte til at de ble sittende fast da Nilen gikk over sine bredder, og måtte velge mellom overgivelse og den sikre død. De aller fleste overga seg.
Det ble bestemt at Fredrik II skulle reise 24. juni 1225. Honorius arrangerte det slik at Fredrik giftet seg med Isabella, som var arving til kongedømmet Jerusalem. Dette ville binde ham enda sterkere til planen. Men arbeidet med San Germanotraktaten førte til nok en utsettelse, og da traktaten var klar i juli 1225 ga denne mulighet til å utsette hele prosjektet i to år til.
Da det femte korstog dro mot Egypt i 1219 var Frans av Assisi med på ferden. Han skulle vinne sultanen for kristendommen. Frans fikk til og med møte sultanen og legge fram budskapet sitt, men det bli ikke til noe mer enn bare et møte.
Fylkesvei 2822
Fylkesvei 2822  går mellom Sandsbråten i Sigdal og Lampeland i Flesberg. Veien er 29,2 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 134.
Mans fotballiga
Mans fotballiga (engelsk The Isle of Man Football League) er en fotballiga for fotballklubbene på øya Man som blir administrert av Mans fotballforbund (Isle of Man Football Association). Ligaen er ikke en del av den engelske ligasystemet, og alle klubbene på øya er amatører. Ligaen ble grunnlagt i 1896.
Format
Ligaen består av 26 klubber organisert i to divisjoner. Førstedivisjon består av 13 klubber og annendivisjon av også 13 klubber. To klubber blir løftet opp og to klubber går ned ved slutten av hver sesong.
Man har også en divisjon for kvinner som består av to nivåer som begge har seks klubber. Alle disse er tilknyttet klubber bestående av deres mannlige motparter. Kvinnenes liga er sponset av HSBC.
Førstedivisjon
Førstedivisjon er sponset av Sure Mobile og er derfor kjent som Sure Mobile Premier League. Sponsingen er inngått i en treårskontakt i 2007. Førstedivisjon var kjent som «Division One» siden 1951.
For sesongen 2009-2010 er klubbene i førstedivisjon:
Annendivisjon
Jurby F.C ble oppløst i løpet av slutten av sesongen og vil ikke delta for resten av 2009-2010.
Fylkesvei 25 (Finnmark)
Fylkesvei 25 (Fv25) i Finnmark gikk mellom Storekorsnes hurtigbåtkai og Storekorsnes i Alta kommune. Veien var 475 meter lang.
2019 ble veien del av fylkesvei 8830.
Ribbungene
Ribbungene var et opprørsparti i Norge i borgerkrigstiden, stiftet i 1219 av Gudolf av Blakstad på restene av baglerpartiet. Ribbungene ble mobilisert etter forliket mellom birkebeinere og baglere, og hadde sitt hovedområde på Østlandet, og antakelig også i store deler av Telemark og kanskje også på Agder. De tok Erling Steinveggs sønn Sigurd Ribbung til konge og vant en viss innflytelse på Østlandet fra 1221. Partiet ble nedkjempet av kong Håkon Håkonsson og birkebeinerne i 1227.
Ledere og kongsemner
Gudolf av Blakstad var ribbungenes fremste leder. Gudolf var tidligere bagler, men overgav seg til kong Håkon og birkebeinerne etter at baglerpartiet ble lagt ned i 1218. Imidlertid fikk ikke Gudolf den posisjonen han ønsket seg hos birkebeinerne, og året etter sendte han menn til Danmark for å lete etter en gutt som skulle være sønn av den tidligere baglerkongen Erling Steinvegg. Denne gutten var Sigurd Ribbung, som da skal ha vært 17 år gammel. Gudolf ble Sigurds hovedrådgiver, og flokken hans tiltrakk seg flere menn.
Sigurd var ribbungenes konge til han døde i 1226. Etter hans død ble Knut Håkonsson, sønn av birkebeinerhøvdingen Håkon Galen, tatt til konge. Da birkebeinerne til slutt nedkjempet ribbungene, ble Knut en av kong Håkons menn.
Overfallet på Hovedøya
Overfallet på Hovedøya utenfor Oslo vinteren 1219 til 1220 er beskrevet i Håkon Håkonsons saga. Overfallet ble ledet av Gudolf, og markerte starten på ribbungopprøret mot birkebeinerne. Ifølge sagaen hadde Ivar Utvik, som styrte den vestre delen av Oslosyssel, overvintret på Hovedøya utenfor Oslo med sitt skip. Han ble helt overraskende overfalt av ribbungene og jaget på flukt med en robåt. Under kampene på Hovedøya tok Gudolf Ivars skip og drepte mange birkebeinene, deretter plyndret han øya for våpen og mye annet forråd. De overlevende birkebeinene flyktet inn til byen der de søkte tilflukt i kirkene, mens Ivar Utvik rodde vekk på Oslofjorden.
Våren 1220 økte oppslutningen om ribbungenes opprør så mye at birkebeinernes lendmenn i Viken så seg nødt til å be Kong Håkon Håkonsson og hans hærfører Skule jarl om hjelp.
Trefningene på Agder og ved Jeløya
Om våren 1221 ble kongen og Skule jarl enige om å angripe fra to retninger mot Oslo der de skulle samle deres styrkene mot ribbungene. Kong Håkon stevnet ut med skipsflåten fra Bergen mens Skule jarl samlet en stor hær i Trøndelag og drog videre til Hamar. Der møtte han sysselmennene på Opplandene som forklarte at de hadde fått melding om at ribbungene hadde tatt østdelen av Viken og forberedte et angrep på Berget i Tønsberg. Arnbjørn Jonsson og de andre lendmennene på Viken hadde dratt dit og søkt tilflukt på festningen der. Skule jarl skyndte seg til Oslo og tok til seg tre storskip samt flere mindre fartøyer.
Den kongelige flåten seilte østover langs kysten av Agder hvor det kom til flere mindre trefninger mellom kongens menn og ribbunger som kom østfra. Etter trefninger som antakelig fant sted både på Agder og ved Skiensfjorden, seilte Håkon Håkonssons skip inn Oslofjorden og la til i Vrengen mellom Nøtterøy og Tjøme. De tok kontakt med Arnbjørn Jonsson som hadde dratt sammen en hær i Tønsberg og kommet ut på sjøen på en flåte som bestod av mindre skuter. De to flåtestyrkene sluttet seg sammen ved Tønsberg. Om morgenen kom ei skute østfra til den kongelige flåten og fortalt at de hadde støtte på ribbungene på flere skip.
De mente det var tilsammen femti ribbungskip lengre opp på Oslofjorden som er på vei for å angripe Arnbjørn Jonsson. Kongen og birkebeinene bestemte seg for å vente og sendte ut sveithøvdingen Lodin Gunnesson på speiding med 3 skuter for den neste natten. Den neste dagen vendte Lodin tilbake med en ribbungskute han hadde tatt om natten med melding om at Skule jarl hadde kommet til Oslo. Ribbungene hadde seilt nedover til utenfor Moss og Onsøy i Østfold der de samlet deres skipene.
Fra øyene sør for Tønsberg fortsatte den kongelige flåten ut på fjorden. Først gikk skutene forrest for å forlede ribbungene til å tro disse var byrdinger eller lasteskuter, mens langskipene lå bakover med årene ut på sjøen og mastene stående oppe for å gi inntrykk av sivile lasteskip fremfor krigsskip. Denne krigslisten ble ikke avslørt før i siste øyeblikk av ribbungene som rodde rett mot de mange skipene på fjorden. De oppdaget de gyldne værfløyene på stavnhodene eller festet i mastene på storskipene og oppdaget at dette var store krigsskip på vei mot dem. De la om kursen og ville dreie inn i fjorden.
På ferden oppover fjorden oppdaget birkebeinene at langskipene i åretak var raskere enn skutene som bare hadde en mann for hver åre mens det var to om hver åre på de større krigsskipene. Storskipene var kommet for nær på ribbungene som fikk tid nok for å bryte av deres angrepet, men birkebeinene reagert raskt og fossrodde med deres storskipene og sperret vegen for ribbungene. Disse dreide igjen om og satte kursen mot Jeløya ved Moss. Der gikk de på land, men birkebeinene fulgt etter og tok alle skipene. De innhentet ribbungene på øya, men lykkes ikke å tvinge disse til slag etter de nådde ei bru over til fastlandet. Mesteparten av ribbungene reddet seg ved ødelegge bruen.
Skule jarl for ut på fjorden fra Oslo og rodde til Jeløya der de tok kontakt med en bonde som hadde sett trefningene utenfor Jeløya lenge sørover og mente ribbungene hadde flere skip enn de kongelige. De to flåtestyrkene møttes under Stallsberget på Jeløya i det de siste kampene tok slutt og det siste ribbungskipet var erobret.
Et slag ved Oslo
Etter det heldige utfallet av trefningen ved Jeløya fortsatte kong Håkon Håkonsson og Skule jarl med den kongelige hæren til Hovedøya. Men mesteparten av hæren ble holdt tilbake på storskipene mens noen av skipene, anført av fire sveithøvdinger og nesten alle sysselmennene fra Opplandene seilte til byen, der de søkte husly i god tro om at ribbungene var fremdeles i Marker på Østfold.
Sigurd Ribbung imidtertid hadde rykket inn til Oslo, noe kong Håkon og Skule fikk nyss om. Om morgenen ved daggryet stormet ribbungene inn i byen, men kongen og jarlen, som lå under Hovedøya, gikk til motangrep med de mindre skipene som var raskest ut med å gjøre seg klar for strid. Ribbungene, som hadde drept fire birkebeinere og kastet noen menn på sjøen, oppdaget den store hæren på fjorden, og flyktet vestover fra byen opp i skogene. Kong Håkon ønsket å snu styrkene om fra bryggene over i Pipervika for å avskjære retrettveien vestover ved bruen over Frysja (Akerselva). Men hans sveithøvdinger var ikke enig i dette, så alle småskipene la til ved bryggene.
Tre sveiter med ribbungene kom inn i byen der de overrasket birkebeinerne på nytt, men ble slått tilbake. og 86 ribbunger skal ha falt. Birkebeinerne fulgte etter på vegen vestover over bruen fram til elven Fod (Lysakerelven) der de innhentet ribbungene. Men ribbungene verget seg godt og tok seg over elven til sikkerheten, og birkebeinerne dro tilbake til Oslo.
Overfallet på Apalsäter
Samme år overfalt og utslettet Skule jarl en hæravdeling av ribbungene i Ranrike som oppholdt seg på en gård som het Apalsäter.
Kong Håkon Håkonsson og Skule jarl hadde ledet et hærtog til Oslo der de påførte ribbungene nederlag under kampene om herredømmet over Viken, og drog til Bergen senere om sommeren. Men det varte ikke lenge før nye meldinger fra lendmennene i Viken, deriblant Arnbjørn Jonsson kom til Bergen med rapporter om at ribbungene hadde vokst seg sterkere i Viken.
Kong Håkon og Skule jarl forberedte et nytt sjøtog og tok flere storskip med seg langs kysten og østover til Agder. Der fikk de rede på at noen sveiter med ribbungene var kommet østfra og gått opp på landet. Den mye større hæren drev ribbungene på flukt og tok en byrding, et mindre lastefartøy. Men idet byrdingen satte ut på sjøen med buskapen om bord gikk den ned med de fleste menn ombord. Flåtestyrken fortsatte over Langesundsfjorden tross hardt vær og motvind fram til Tønsberg. Der fikk de informasjon om ribbungene som er sagt å ha en stor hær på Romerike og flere sveiter sør i Viken. Kongen ble igjen i Tønsberg, mens Skule jarl dro østover med styrkene.
Skule jarl lette etter sveitene på østdelen av Viken, der fikk han meldinger om den tidlige baglerhøvdingen Gunnar Åsesson som hadde sluttet seg til ribbungene. Gunnar var i Vette herred nordover i Båhuslen med sin egne sveit som gikk videre til Tanum herred der de møtte to andre sveiter.
Jarlen fant ut hvor Gunnar oppholdt seg, og midt om natten kringsatte han og birkebeinene garden og husene på Apalsäter. Birkebeinene overfalt garden og drepte 90 ribbunger, blant dem Gunnar Åsesson. De gjenværende ribbungene flyktet ut på bygda.
Etter dette vendte jarlen igjen til Tønsberg. Der ble det bestemt at Skule jarl skulle bli i Viken mens kong Håkon for vestover til Bergen for å overvintre der til det neste året. Jarlen gikk hardt inn for å få bukt med ribbungene og sørget først og fremst for å renske ut Viken for ribbungene som ble slått lengre opp på landet fra kysten.
Overfallet på Foss
Vinteren 1221-22 overvintret Skule jarl med styrkene sine i Viken. Jarlen seilte til Hovedøya med skutene, der ble han underrettet av munkene på øya om at ribbungene hadde gått til deres gård på Foss der de oppholdt seg for natten nord for byen. Gården lå ved Nedre Foss på Akerselva ikke langt fra bruen mot vest. Birkebeinene rykket opp til gården og omringet den. Gudolf av Blakstad kom seg unna, men 70 ribbunger ble drept.
Slaget ved Leinestrand
Sigurd Ribbung dro fra Drammensfjorden og opp i Tyrifjorden med en flåte av mindre skip senere samme vinter. Birkebeinenes sysselmenn ble underrettet om dette, og disse med deres følge samt hadelendingene drog ned på Ringerike der de møtte ribbungene ved Leinestranda i Hole.
Ribbungene led nederlag, og 200 ribbunger ble drept. Sigurd Ribbung flyktet, og birkebeinerne tok alle skipene deres.
Overfallet på Løren
Sigurd Ribbung forlot Nidaros sommeren 1224 og dro til Värmland der han kalte til seg ribbungene hvorav tolv sveithøvdingene med deres menn samt fire stormenn med deres følge. Deretter la de i vei inn i Norge og videre til Romerike. Olav Mok («den søvnige»), kongens utsending i landsdelen, holdt bryllup på gården Løren i bygden Sørum på Romerike da han helt uventet ble overrasket av hærmenn.
Ribbungene omringet gårdsbygningene og holdt sysselmannen innestengt sammen med hans følge, en stor sveit med kongens hirdmenn og gjester samt flere gode menn. Ribbungene ønsket først ikke å gi grid til kongens hirdmenn og gjestene, men Olav Mok nektet å ta imot grid uten kongens menn. Ribbungene gikk med på å gi grid til kongens menn mot Olav Mok skulle gå ut først. Men så snart Olav Mok gikk ut, ble han ført vekk mens ribbungene drepte 60 mann, tjue av dem hirdmenn.
Olav Mok måtte sverge ed på å ikke ta opp våpen mot ribbungene, men så snart han hadde blitt løslatt dro han vekk og samlet menn rundt seg. Olav Mok gikk til motangrep og drepte noen av ribbungene, men ribbungene hadde mye støtte på Romerrike, og fant fort ut hvor han og mennene hans var. Med en stor styrke kom de over Olav Mok og utslettet nesten alle mennene som hadde sluttet seg til sysselmannen som også ble drept.
Slaget på Stange
Sysselmennene på Hedmark, som hadde gitt deres viktigste bidrag til kongens felttog, måtte vende hjemover etter nytteløs leting etter ribbungene på Värmland og lenger vestover på Østlandet. Vel vitende om deres situasjon, med at de vil være avhengige av hedmarkingenes bondeoppbud, bad de kongen om å dra opp til Hedmark. Men kongen valgte å oppgi ferden opp i landet, og oppholdt seg i Tønsberg resten av vinteren, som var blitt så streng at Oslofjorden nesten ble helt islagt.
Dildo
En dildo er et fallos-formet sexhjelpemiddel beregnet for onani eller seksuelt samkvem. Det er uenighet rundt den presise definisjonen av en dildo. Stort sett defineres det som en ikke-vibrerende innretning som ligner en penis i form, størrelse og generelt utseende. Noen inkluderer også vibrerende innretninger, såkalte vibratorer, i denne definisjonen. Andre utelukker penisproteser. Noen inkluderer fallos-formede gjenstander med det klare formål å penetrere kroppsåpninger, selv om de ikke ligner en penis.
Ribbungene
Slaget på Stange
Sigurd Ribbung som hadde gått videre til Romerike, fikk melding om at kongen hadde satt seg til på Berget i Tønsberg. Han stevnet til seg hele hæren sin for et endelig angrep opp mot Hedmark, som hadde unngått ribbungenes herredømme gjennom krigen. Ved midten av mars 1225 dro ribbungene på kort varsel på Mjøsa og videre til Stange, på en rask marsj på isen. Der fant de ut at hedmarkingene hadde oppløst hærsamlingen, men utplassert vaktposter. Disse slo alarm med hærklokken ved Stange kirke. Ribbungene visste de hadde liten tid på seg og fór inn på bygdene der de angrep de væpnede bøndene som stormet fram fra gårdene for å samle seg.
Dildo
Historie
Dildoer har vært brukt av mennesker i svært lang tid. Man vet ikke nøyaktig hvor lenge, men det er funnet spor som tyder på at de i hvert fall var i bruk for 2000 år siden. Det er funnet steindildoer under arkeologiske utgravninger, og dildoer i en eller annen form har sannsynligvis vært brukt gjennom hele menneskehetens historie.
Etymologi
Ordet «dildo» kommer muligens fra det italienske «diletto», som betyr «nytelse». En annen mulig opprinnelse for ordet er ordene «Dil Doul», som betyr en erigert penis. Dette uttrykket er brukt i den gamle sangen «The Maids Complaint for want of a Dil Doul», som var en del av biblioteket til Samuel Pepys.
Ribbungene
Slaget på Stange
Kampene på Stange ble voldsomme og blodige. To eller tre ganger greide hedmarkingene å fylke seg, men de ble slått på flukt hver gang. Ribbungene støtte flere ganger på mindre avdelinger av væpnede bønder. Sysselmennene lenger nord i bygdene tok opp kampen på nytt bare for å lide et nytt nederlag. Under kampene ble de store gårdene Ottestad og Hverven brent ned av ribbungene.
Dildo
Materialer
Tidlige dildoer var laget av stein, tre, lær, voks, eller keramikk. Av disse er lærdildoer med hardt pakket bomullsfyll fremdeles i bruk av enkelte. Gummidildoer, som regel støpt rundt en stålfjær for å gjøre dem stivere, ble tilgjengelige i 1940-årene. Disse var forbundet med fare for alvorlige skader når gummien til slutt sprakk.
Senere kom dildoer laget av PVC, som er det mest vanlige materialet i billige dildoer i dag. Det blir også laget dildoer i forkrommet stål, som blir brukt av enkelte, spesielt i BDSM-miljøer. Disse er ikke fleksible, og er derfor ikke særlig komfortable i bruk.
Ribbungene
Slaget på Stange
Biskop Hallvard i Hamar gikk ut til ribbungene som hadde vunnet slaget på Stange og bad om grid på vegne av bøndene. Kongsmennene flyktet over Mjøsa vestover og mot Toten. Ivar på Skedjuhov og Torgeir biskopsmann, som overlevde kampene, kom seg til kongen i Tønsberg der de fortalte om angrepet og kampene på Stange, som hadde endt med at Hedmark falt til ribbungene.