cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
George Perle
Han komponerte med en teknikk som han kalte for tolvtonalitet, som er relatert til, men dog ikke den samme som tolvtoneteknikken som han beundret. I 1986 fikk han Pulitzerprisen for verket Fourth Wind Quintet.
I januar 2009 døde han i sitt hjem i New York City, 93 år gammel.
Liste over verdenscupvinnere i alpint for menn
Liste over verdenscupvinnere i alpint for menn omfatter alle vinnere i verdenscupen i alpint fra 1967 til dags dato. Listen inneholder alle utfor-, super-G-, storslalåm-, slalåm-, kombinasjon-, parallell-konkurranser og parallell-storslalåm-konkurranser, men viser ikke lagkonkurranser.
Vinnerstatistikk
Totalt 304 alpinister fra 20 nasjoner har vunnet minst ett individuelt renn. Den første vinneren, i 1967, var østerrikeren Heinrich Messner, som vant slalåmrennet i Berchtesgaden. Alpinister fra nitten nasjoner fra tre kontinent har vunnet løp; Jugoslavia og Slovenia er oppført separat, men regnes som én nasjon; også Tyskland og Vest-Tyskland blir vist, men telles sammen. Den første vinneren for sitt land er uthevet i blått.
Jean-Claude Killy var den første alpinisten som vant renn i to forskjellige sesonger (1967 og 1967/1968). Patrick Russel var den første til å vinne renn i tre og fire sesonger, mens Henri Duvillard ble førstemann til å vinne renn i fem forskjellige sesonger. Gustav Thöni var den første som vant renn i seks, sju og åtte forskjellige sesonger, mens Ingemar Stenmark ble den første alpinisten som vant renn i ni, ti, elleve og tolv sesonger, og er den eneste som har vunnet renn i 13 forskjellige sesonger. Han vant renn mellom 1974/1975 og 1988/1989. Stenmark er også den eneste som har vunnet renn i ti sesonger på rad (fra 1974/1975 til 1983/1984).
Jean-Claude Killy vant alle sine 18 renn over bare to sesonger, mens Günther Mader vant sine 14 renn over ni sesonger. Michael von Grünigen er den høyest plasserte alpinisten som bare har vunnet i én disiplin, med sine 23 seire i storslalåm.
104 alpinister har bare vunnet ett renn. Utforrennene har hatt totalt 120 forskjellige vinnere (Manuel Osborne-Paradis ble nummer 100 i 2009), super-G har hatt 83 forskjellige vinnere, storslalåm har hatt 103 forskjellige vinnere (Lucas Braathen ble nummer 100 i 2020), slalåm har hatt 118 forskjellige vinnere (Cristian Deville ble nummer 100 i 2012), kombinasjon har hatt 40 forskjellige vinnere, de parallelle øvelsene har hatt ti forskjellige vinnere og de parallelle storslalåmøvelsene har hatt ni forskjellige vinnere.
Den yngste vinneren er Piero Gros (født 30. oktober 1954), som vant storslalåm i Val-d’Isère den 8. desember 1972 i en alder av 18 år og 39 dager. Den eldste vinneren er Didier Cuche (født 16. august 1974), som var 37 år og 192 dager gammel da han vant Super-G i Crans Montana den 24. februar 2012.
Liste over verdenscupvinnere
Sist oppdatert: 19. mars 2023 {{legend|#CFECEC|aktive utøvere}} {{legend|#F0F8FF|første utøver som vant for sin nasjon}}
Nālandā
Nālandā (devanāgarī: नालंदा, IPA: /naːlən̪d̪aː/, tradisjonell kinesisk: 那烂陀寺 eller 梵語, pinyin: nàlàntuósì eller fànyǔ; tibetansk: ནཱ་ལེནྡྲ་, wylie: nā-len-d-ra ) var det gamle senteret for høyere utdannelse i delstaten Bihar i det østlige India, i nærheten av byen Bihar Sharif, 15 km nord for Rajgir og 95 km sørøst for Patna i India. Det var et buddhistisk universitet fra år 427 til 1197. Enkelte av dets bygninger ble konstruert av Mauryarikets konge Aśoka den store, og flere av dets klostre ble også beskyttet av Guptariket under kong Kumaragupta I og fremover. Deretter nøt det beskyttelse av Harshariket og til slutt av Pālariket. Stedet ble i 2016 oppført på UNESCOs verdensarvliste.
Komplekset var bygd av rød murstein, og dets ruiner opptar et område på 14 hektar. I sin gullperiode tiltrakk universitetet i Nālandā seg studerende og lærde ikke bare fra India, Tibet og Sentral-Asia, men også fra Kina, Persia og så langt vest som Hellas. Biblioteket i Nālandā inneholdt den mest berømte samling av buddhistiske tekster i sin tid. Det hadde tre bygninger som var ni etasjer høye: «Juvelenes innsjø» (ratnasagara), «juvelenes hav» (ratnodadhi) og «juvelenes fryd» (ratnarañjaka).
I året 1197 ble det rasert av tyrkiske sunnimuslimer under ledelse av Bakhtiyar Khalji. Boksamlingen ble sagt å omfatte flere hundre tusen bind, og skal ha brent i tre måneder etter at mamelukkene satte fyr på den, ødela klostrene og drev munkene på flukt. Hendelsen var sterkt medvirkende til buddhismens nedgang i India. For studerende av sanskrit og andre indoariske språk, gir denne kulturelle katastrofen forklaringen på hvorfor de indiske originaltekstene til så mange tibetanske og kinesiske oversettelser er gått tapt. I 2006 kunngjorde Singapore, Kina, India, Japan og andre land en plan om å restaurere og fornye det gamle lærestedet under navnet Nalanda International University.
Etymologi
Det finnes mange teorier om etymologien til navnet Nālandā. Både Apte Sanskrit Dictionary, og Monier-Williams Dictionary benytter navnformen Nālanda. Den kinesiske pilegrimen og buddhistiske munken Xuánzàng (玄奘, 602–664) fra Tang-dynastiet, som beskrev interaksjonen mellom kinesisk og indisk buddhisme i sine memoarer, forklarte navnet som en avledning av Na al, lllam dā som betyr «ingen ende på gaver» eller «gavmildhet uten opphold». Den kinesiske reisende Yìjìng (義淨, 635–713), forklarte navnet som et ord i en lokal dialekt som hadde betydningen «navnet (nanda) på en slange (nāgá)».
Arkeologen Hiranand Sastri, som frem til 1932 ledet utgravningene etter ruinene av Nālandā, mente at navnet hentydet til områdets overflod av nālas (lotus-stilker) og at Nālandā var giveren av lotus-stilker. Navneformen på regulær sanskrit ville da imidlertid være Nālada.
Tidlig historie
Nālandā var opprinnelig en velstående landsby langs en større handelsrute som gikk gjennom den nærliggende byen Rājagṛiha, som på denne tiden var hovedstaden i det gamle kongedømmet Magadha (1200–322 f.Kr.). Det hevdes at jainismens 24. tirthankara Mahāvīra (599–527 f.Kr) tilbragte 14 regntidsårstider i Nālandā. Gautama Buddha blir sagt å ha holdt foredrag i en mangohule ved navn Pāvārika like i nærheten, og Śāriputra, den ene av hans to sentrale disipler, ble født i landsbyen Nālaka i det samme området og oppnådde senere nirvāṇa der. Denne tradisjonelle tilknytning til Mahāvīra og Buddha gjør det mulig å forsiktig datere eksistensen av landsbyen Nālandā til det 5. og det 6. århundre f.Kr. eller tidligere.
Ikke mye er kjent om Nālandā i århundrene som fulgte. Den tibetanske lama Tāranātha (1575–1634) fra skolen Jonangpa (som kombinerte retningen shentong med lærdommene i kālachakra), hevdet at den buddhistiske mauryakeiseren Aśoka (304–232 f.Kr.) bygde et stort tempel i Nālandā på stedet for Śāriputras chaitya (bønnehall med en stupa). Tāranātha plasserte også fremtredende mahāyānafilosofer som aktive i Nālandā, deriblant den sørindiske filosofen Nāgārjuna (150–250 e.kr.) og hans disippel Āryadeva (3. århundre e.Kr.). Den sistnevnte hevdet han også var leder av institusjonen. Tāranātha nevner også at Suviṣṇu, en av Nāgārjunas samtidige, bygde 108 templer på stedet. Selv om dette ville innebære at det var et blomstrende senter for buddhismen ved Nālandā forut for det 3. århundre, har ingen arkeologiske bevis blitt avdekket som støtter denne antagelsen. Da den kinesiske pilegrimen Fǎxiǎn (法显, 337–422) besøkte Nalo (stedet for Śāriputra's parinirvāṇa) på begynnelsen av 400-tallet, var en stupa alt som han fant verd å nevne.
Nālandā under Guptariket
Den daterbare historien til Nālandā begynner under Guptariket (280–550 e.Kr.), og et segl identifiserer en monark ved navn Śakrāditya som dets grunnlegger. Både Xuánzàng (玄奘, 602–664) og den koreanske pilegrimen Prajñāvarman tilegnet denne monarken grunnleggelsen av et sangharama (kloster) på stedet. Śakrāditya er identifisert som den 7. Guptakeiseren Kumaragupta I (415–455), som det er oppdaget mynter av i Nālandā. De etterfølgende keiserne Budhagupta (den 11. Guptakeiser, 476–495), Tathāgatagupta, Narasimhagupta Baladitya (den 12. Guptakeiser, 495–535) og Vajra (muligens Kumaragupta III, den 13. Guptakeiser (535–540)), utvidet institusjonen med flere klostre og templer.
Guptaene var tradisjonelt et brahmanistisk dynasti. De bygde et sangharama ved Nālandā og også en 91 meter høy vihāra med en Buddhastatue innenfor, som ifølge Xuánzàng lignet på den «store vihāra som ble bygd under Bodhi-treet.» Den kinesiske munken merket seg også at Baladitya's sønn Vajra, som også hadde ansvaret for et sangharama, «besittet et hjerte med fasthet i troen».
Tiden etter Guptariket
Perioden etter Guptariket så en lang rekkefølge av konger som fortsatte å bygge Nālandā ved å «bruke alle evnene til skulptøren». På et eller annet tidspunkt bygde en «konge i det sentrale India» en høy mur sammen med en port omkring de nå så tallrike byggverk i komplekset. En annen monark ved navn Purnavarman (muligens av Maukharidynastiet), som er beskrevet som «den siste av rasen Aśoka-raja», reiste en 25 meter høy kobberfigur av Buddha for å tildekke en paviljong som han også bygde i seks etapper.
Etter Guptarikets nedgang, var keiser Harṣavardhana (606–547) av Kannauj den mest notable beskytter av det store klosteret (mahāvihāra). Harsha var en konvertert buddhist og betraktet seg selv som en tjener av munkene i Nālandā. Han bygde et kloster av messing innenfor mahāvihāra og skjenket klosteret inntektene fra 100 landsbyer. Han ga også ordre om at 200 husholdninger i disse landsbyene skulle forsyne institusjonens munker med de nødvendige mengder ris, smør og melk på en daglig basis. Omkring et tusen munker fra Nālandā var tilstede ved Harsha's kongelige forsamling i Kannauj.
Mye av det som er kjent om Nālandā før det 8. århundre er basert på reiseskildringene til to kinesiske munker. I året 646 skrev Xuánzàng reiseskildringen Reisen til de vestre regioner under det store Tangdynastiet (大唐西域記, Dàtáang xīyùjì). Yìjìng på sin side skrev en reiseskildring med tittelen En nedtegnelse om buddhistisk praksis sendt hjem fra det sørlige hav (南海寄歸内法傳, Nánhǎi jìguī nėifǎ chuán).
Xuánzàng i Nālandā
Xuánzàng reiste omkring i India mellom årene 630 og 643, og besøkte Nālandā første gang i 637 og deretter igjen i 642, og brukte totalt omkring to år i klosteret. Han var varmt velkommen i Nālandā, hvor han fikk det indiske navnet Mokshadeva, og studerte under veiledning av Śīlabhadra, som var overhode på institusjonen på denne tiden. Han mente at målsetningen med hans strevsomme utenlandsreise til India var oppnådd gjennom møtet med Śīlabhadra. I Śīlabhadra hadde han endelig funnet en uerstattelig lærer som kunne instruere han i Yogācāra, en filosofisk skole som på denne tiden bare hadde blitt delvis overlevert til Kina. Ved siden av buddhistiske studier, hadde denne munken gjennomgått kurs i grammatikk, logikk og sanskrit, før han begynte å forelese ved Nālandā.
I omtalen av sitt opphold ved Nālandā, beskriver pilegrimen utsikten fra vinduet i hans kvartal slik:
Xuánzàng var en samtidig med og en høyst aktet gjest av Harsha, og katalogiserte keiserens raushet i detalj. Ifølge Xuánzàng's biografer, sjamanene Li Hui og Yen-tsung, ble Nālandā foraktet av tilhengere av sthaviravāda («sekten til de eldre», forløperen til Theravāda) på grunn av tempelets vekt på māhayānafilosofi. Under et av hans besøk i Odisha, rapporterte han om at de ga Harsha skjenn for å beskytte Nālandā, og hånet «himmelblomster»-filosofien som ble undervist der, og antydet at han like godt kunne ha beskyttet et kāpālikatempel. Da dette inntraff, varslet Harsha kansleren i Nālandā, som sendte munkene Sagaramati, Prajnyarashmi, Simharashmi og Xuánzàng for å avvise standpunktet til sthaviravāda-munkene fra Odisha.
Xuánzàng returnerte til Kina med 657 buddhistiske tekster, mange av dem mahāyānasūtraer, og 150 relikvier som ble båret av 20 hester i 520 kasser, og han oversatte 74 av tekstene selv.
I de 30 årene som gikk etter hans tilbakekomst, reiste ikke mindre enn 11 oversettere fra Kina og Korea til det berømte Nālandā.
Yìjìng i Nālandā
Inspirert av reisene til Fǎxiǎn og Xuánzàng, ankom den kinesiske pilegrimen Yìjìng India i året 673 e.Kr. etter å ha studert sanskrit i Srivijaya på sørlige delen av Malakkahalvøya og på Sumatra. Han oppholdt seg 14 år i India, hvorav han brukte 10 av dem i Nālandās mahāvihāra. Da han returnerte til Kina i året 695, hadde han med seg 400 sanskrit-tekster som deretter ble oversatt til kinesisk.
Mens Xuánzàng også beskrev geografien og kulturen i det 7. århundres India, konsentrerer nedtegnelsene til Yìjìng seg primært om buddhismens praksis i opphavslandet og gir detaljerte beskrivelser av skikker, regler og reguleringer (vinaya) hos munker og nonner ved klosteret. Yìjìng forteller om inntekter fra 200 landsbyer (i motsetning til 100 i Xuánzàng's dager) som ble brukt til å vedlikeholde Nālandā. Han fortalte at der var åtte haller med så mange som 300 leiligheter. Han fortalte om at dagliglivet i Nālandā var preget av en serie ritualer som ble fulgt av alle. Hver morgen ringte en bjelle som signaliserte tid for bading, noe som førte til at hundrevis eller tusenvis av munker gikk fra deres vihāraer til en rekke store bassenger med vann i og omkring campusen hvor alle av dem tok sine bad. Dette ble etterfulgt av en annen gong fra bjellen, som signaliserte den rituelle renselse av bildet av Buddha. Chaityavandana ble utført om kveldene og innbefattet en «tredels tjeneste»: Opplesing av et forhåndsdefinert sett med hymner, opplesing av ślokaer og utvalgte tekststeder fra skriftene. Mens det vanligvis ble utført på et sentralt sted, forteller Yìjìng at antallet beboere på Nālandā gjorde det vanskelig med store daglige forsamlinger. Dette førte til et modifisert rituale, hvor en prest som var ledsaget av legmenn og barn som bar renselse og blomster, dro fra en hall til den neste, mens de messet «den tredelte tjeneste». Ritualet var fullført ved tussmørke.
Nālandā under Pālariket
Pālariket oppstod i det nordøstlige India i år 750 og regjerte frem til 1174. De var et buddhistisk dynasti, men buddhismen på deres tid var en blanding av mahāyāna som ble praktisert i Nālandā og vajrayāna («diamantvognen»), en esoterisk og tantrisk avart av mahāyānalæren. Nālandā var en kulturell arv fra Guptarikets store tidsalder, og det ble både lovpriset og elsket. Pālaregentene var profilerte byggere og i deres regjeringstid ble det bygd fire andre store klostre (mahāvihāras) etter modell av klosteret i Nālandā, i henholdsvis Jagaddala, Odantapuri, Somapura og Vikramaśila. Klosteret i Odantapuri ble grunnlagt av Gopala I, stamfaren til den kongelige linjen, bare 9,7 km unna Nālandā.
Inskripsjoner i Nālandā tyder på at Gopala I's sønn Dharmapala, som grunnla det store vihāra (mahāvihāra) i Vikramaśila, også synes å ha vært en støttespiller av det gamle klosteret i en eller annen form. Det var likevel Dharmapala's sønn, den 9. århundres keiser og grunnleggeren av det store vihāra i Somapura, Devapala, som synes å ha vært Nālandā's fremste beskytter på denne tiden. Flere metalliske figurer som inneholder referanser til Devapala har blitt funnet i dets ruiner så vel som to notable inskripsjoner. Den første av disse, en kobberplate-inskripsjon som er avdekket i Nālandā, gir detaljer om et legat av Sailendradynastiets konge Balaputradeva av Suvarnadvipa (Sumatra i dagens Indonesia). Denne kongen av Srivijaya, «som var tiltrukket av de mange fortreffeligheter ved Nālandā», hadde bygd et kloster der og hadde bedt Devapala om å gi inntektene fra fem landsbyer for dets vedlikehold, en forespørsel som ble oppfylt. Ghosrawan-inskripsjonen, den andre inskripsjonen fra Devapala's tid, nevner at han mottok og beskyttet Viradeva; han var en lærd innenfor vediske skrifter og ble senere overhode av Nālandā.
De fem setene for buddhistisk læring i det østlige India, dannet et statlig støttet nettverk og lærde personer beveget seg fritt mellom dem. Hvert av de fem stedene hadde sitt eget offisielle segl med et dharmachakra, flankert av et dådyr på hver side, et motiv som refererte til Buddha's preken i rådyrsparken i Sarnath. Under motivet var navnet på institusjonen. I Nālandā's tilfelle var det Śrī-Nālandā-Mahāvihārīya-Ārya-Bhikṣusaḿghasya, som betyr Fellesskapet av Ærverdige Munker av det store klosteret i Nālandā.
Tilstrekkelige mengder med epigrafiske og litterære bevis viser av Pālaene fortsatte med å støtte Nālandā litterært. Det store vihāra var likevel mindre enestående i denne perioden ettersom de fire andre institusjonene hadde trukket bort en rekke lærde munker fra Nālandā. Vajrayāna økte i utbredelse, og Nālandā som en gang hadde vært et senter for mahāyāna ble mer og mer fiksert på tantriske doktriner og magiske ritualer. Den tibetanske historikeren Tāranātha hevdet i det 17. århundre at Nālandā kan ha vært under kontroll av overhodet til klosteret i Vikramshila på et eller annet tidspunkt.
Det store vihāra eller mahavihāra
Ruinene av det store vihāra i Nālandā, dekker et område på omkring 488 x 244 meter eller omkring 12 hektar. Klosteret opptok imidlertid et langt større område i middelalderen.
Undervisningen ved Nālandā dekket mange områder av læring, og tiltrakk seg elever og lærde fra Korea, Japan, Kina, Tibet, Indonesia, Persia og Tyrkia.
Xuánzàng etterlot seg en detaljert beskrivelse av skolen i det 7. århundre. Han beskrev hvordan de regelmessig utlagte tårnene, skogene av paviljonger, harmikaer og templer «svevde over tåkeskyene i himmelen» slik at fra deres rom kunne munkene «være vitner til fødselen av vindene og skyene». Pilegrimen forteller at «et asurblått basseng dreier seg omkring klostrene, utsmykket med de fullt utfoldede blå lotuser; de blendende røde blomstene fra den elskverdige kanaka (piggepleslekta eller datura) hang her og der, og utenfor ga huler av mangotrær innbyggerne deres tette og beskyttende nyanse».
Biblioteket
Det er opplagt fra den store mengder med tekster som Yìjìng bragte med seg hjem etter sitt 10-årige opphold i Nālandā, at det store vihāra hadde et bibliotek med et formidabelt antall tekster. Tradisjonelle tibetanske kilder omtaler et enormt bibliotek i Nālandā ved navn dharmaganja («sannhetens skattkammer») som omfattet tre store fleretasjers bygninger: Ratnasagara («oseanet av juveler»), ratnodadhi («sjøen av juveler») og ratnaranjaka («utsmykket av juveler»). Ratnodadhi var ni etasjer høyt og huset de fleste hellige manuskripter, deriblant den store prajñāpāramitāsūtraen og Guhyasamāja Tantra.
Det eksakte antallet tekster er ikke kjent, men det er estimert at det måtte ha vært flere hundre tusen tekster. Biblioteket omfattet religiøse manuskripter, men også tekster om grammatikk, logikk, litteratur, astrologi, astronomi og medisin. Biblioteket må ha hatt en metode for klassifisering som var mulig takket være det system for klassifisering av tekster som var blitt utviklet av sanskrit-lingvisten Pāṇini. Buddhistiske tekster var etter alt å dømme inndelt i tre klasser liksom de tre inndelingene i Tripitaka: Vinaya pitaka, Sutta pitaka og Abhidhamma pitaka.
Curriculum vitae
I biografien om Xuánzàng, hevdet Li Hui at studentene ved Nālandā studerte mahāyāna så vel som arbeidene til de 18 eller 20 tidlige buddhistiske skolene («hīnayāna»). I tillegg studerte de også andre emner, slik som vedaene, hetuvidyā (logikk), shabdavidyā (grammatikk og filologi), chikitsavidyā (medisin), verker om magi (atharvaveda) og samkhya.
Xuánzàng studerte en rekke av disse emner ved Nālandā under Śīlabhadra og andre. I tillegg til teologi og filosofi, var der ofte debatter og diskusjoner som krevde kompetanse i logikk. Studenter måtte være velbevandret i de systemer av logikk som var knyttet til alle de forskjellige skoler av tenkning på denne tiden, ettersom de ble forventet å skulle forsvare de buddhistiske systemene mot andre. Andre emner som antas å ha blitt undervist i ved Nālandā inkluderte rettsvitenskap, astronomi og byplanlegging.
Ifølge tibetanske tradisjoner var det «fire doksografier» (tibetansk: grub-mtha; sanskrit: सिद्धान्त, siddhānta) som det ble undervist i ved Nālandā:
I det 7. århundre, fortalte Xuánzàng at Nālandā hadde omkring 1510 lærere. Omkring 1000 av disse var istand til å forklare 20 samlinger med sūtraer og śāstraer, 500 var istand til å forklare 30 samlinger, og bare 10 lærere kunne utdype 50 samlinger. Xuánzàng var blant de få som var velbevandret i 50 samlinger eller mer. På denne tiden hadde bare abbeden Śilabhadra studert alle de store samlingene av sūtraer og śāstraer ved Nālandā.
Administrasjon
Den kinesiske munken Yìjìng skrev at forslag om endringer av administrasjonen ved Nālandā, krevde en forsamling og konsensus om beslutninger av alle de som var i forsamlingen, så vel som av bofaste munker:
Xuánzàng merket seg også:
Innflytelse på buddhismen
En stor del av det som senere utviklet seg til tibetansk buddhisme, både mahāyāna og vajrayāna, stammer fra lærdommene og tradisjonene i Nālandā. Śāntarakṣita (शान्तरक्षित, 725–788), som var en pionèr i utbredelsen av buddhismen i Tibet i det 8. århundre, var utdannet i Nālandā. Han ble invitert av den tibetanske kongen Khri-sron-deu-tsan (ཁྲི་སྲོང་ལྡེ་བཙན, 742–797), og etablerte klosteret i Samye, hvor han var den første abbeden. Śāntarakṣita og hans elev Kamalaśīla (कमलशील​, 740–795), som også ble opplært i Nālandā, var ansvarlige for buddhistisk filosofisk tenkning i Tibet. Padmasambhava, som ble invitert fra det store vihāra i Nālandā av kongen i 747 e.Kr., blir kreditert æren for å ha grunnlagt tibetansk buddhisme.
Dharmakīrti (धर्मकीर्ति, 6. eller 7. århundre), som deltok i utformingen av filosofisk logikk innenfor indisk buddhisme, og som var en primær teoretiker innenfor buddhistisk atomisme, underviste ved Nālandā.
Andre varianter av mahāyānabuddhisme, som etter hvert ble utbredt i Vietnam, Kina, Korea og Japan, blomstret innenfor veggene av den gamle skolen. En mahāyānatekst som śūraṅgamasūtraen, en viktig tekst i østasiatisk buddhisme, blir ofte assosiert med den buddhistiske tradisjonen i Nālandā. Et sentralt tema i śūraṅgamasūtraen er standpunktet til tathāgatagarbha: Læren om menneskenes iboende «Buddhanatur» og troen på at opplysning ikke bare er forbeholdt noen få, men ligger latent hos alle. Videre forkynner den vajrayāna eller esoterisk buddhisme. Den lærer også at den ytre verden er en refleksjon av bevisstheten (yogācāra), og fra madhyamaka hentet den sin bruk av syllogisme og catuṣkoṭi («firfoldig logikk») som er kjent fra buddhistisk logikk.
Kinesiologen Dr. Ronald Epstein og David Rounds har merket seg at sūtraens doktriner tilsvarer det som var pensum i Nālandā henimot slutten av Guptāperioden, da teksten ble oversatt til kinesisk. Mahāsiddha-tradisjonen hadde for eksempel sin opprinnelse i samme perioden.
Śūraṅgamasūtraen er av enkelte blitt karakterisert som en apokryf, men den er en del av den kinesiske buddhistiske kanon. Før 2010 ble det funnet et sanskritmanuskript i et kinesisk tempel; manuskriptet består av 226 palmeblader, og 6 av bladene mangler.
Flere buddhistiske institusjoner er oppkalt etter Nālandā, som en anerkjennelse av læreanstaltens innflytelse, deriblant Nalanda Buddhist Society i Malaysia, Nalanda College, Colombo på Sri Lanka og Nalanda Buddhist Education Foundation, Indonesia.
Historiske skikkelser som knyttes til Nālandā
Tradisjonelle kilder hevder at Nālandā ble besøkt av både Mahāvīra og Buddha i det 6. eller 5. århundre f.Kr. Det er også fødestedet og stedet for oppnåelse av nirvāna for Śāriputra, en av de mest kjente disiplene av Buddha.
Nedgangsperiode og slutt
Dette avsnittet omtaler et angrep på et buddhistisk kloster («Bihar» eller vihāra) og dets munker (de barberte «braminer»). Den eksakte dato for denne hendelsen er ikke kjent, men estimatene varierer fra 1197 til 1206. Noen historikere tror at dette klosterets fort var Odantapuri, mens andre mener det var Nālandā. Tatt i betraktning at disse klostrene befant seg noen få kilometer i fra hverandre, er det sannsynlig at begge opplevde en lignende skjebne. De andre store klostrene på denne tiden, slik som Vikramaśila og senere Jagaddala, ble også ødelagt av tyrkiske muslimer på samme tid.
En annen nedtegnelse om disse tidene er biografien til den tibetanske pilegrimen Dharmasvamin, som reiste til India mellom 1234 og 1236. Da han besøkte Nālandā i 1235, fant han at det eksisterte, men bare var en skygge av dets tidligere eksistens. De fleste av bygningene hadde blitt skadd av muslimer og hadde senere vært gjenstand for et forfall. Men to vihāraer, som han betegnet Dhanaba og Ghunaba, var i en brukbar tilstand og en 90-år gammel lærer ved navn Rahula Shribhadra instruerte en klasse på omkring 70 studenter på stedet. Dharmasvamin trodde at det store klosteret ikke hadde blitt fullstendig ødelagt av overtroiske grunner fordi en av soldatene som deltok i ødeleggelsen av et Jnananatha-tempel hadde blitt umiddelbart syk.
Mens han oppholdt seg der i seks måneder under veiledning av Rahula Shribhadra, nevner ikke Dharmasvamin det legendariske biblioteket i Nālandā som muligens ikke overlevde den første bølgen av tyrkiske angrep. Han gir likevel en øyenvitneberetning om et angrep på det falleferdige mahāvihāra av muslimske soldater som var stasjonert i det nærliggende Odantapura (i dag Bihar Sharif) som hadde blitt et militært hovedkvarter. Bare tibetaneren og hans 90-årige instruktør ble igjen og gjemte seg, mens resten av munkene flyktet fra Nālandā. Samtidige kilder stopper ved dette punktet. Men tibetanske verker som ble skrevet mye senere, antyder at Nālandā's historie kan ha fortsatt en stund selv om institusjonen bare var en blek skygge av sin tidligere storhet. Ifølge den tibetanske lama Tāranātha, falt hele Magadha i hendene på tyrkere som ødela mange klostre, inkludert Nālandā som led av stor skade. Han merker seg likevel at en konge av Bengal ved navn Chagalaraja, og hans dronning, senere beskyttet Nālandā i det 14. og 15. århundre, selv om intet større arbeid ble utført der: ''«Restene av det svekkede buddhistiske fellesskap fortsatte å kjempe videre på fattige ressurser inntil ca 1400 e.Kr. da Chagalaraja ble omtalt som den siste kongen som beskyttet Nālandā."''
Et verk fra det 18. århundre ved navn Pag sam jon zang gjengir en annen tibetansk legende som sier at chaitya'er og vihāraer ved Nālandā ble restaurert av en buddhistisk helgen ved navn Mudita Bhadra, og at Kukutasiddha, en minister under den regjerende kongen, reiste et tempel der. Teksten forteller videre at da denne bygningen ble innviet, ble to unge indignerte braminmunker som hadde vært der, behandlet med forakt av noen av de unge munkene som kastet vann på dem. Som hevn utførte braminmunkene en 12-årig forbrytersk påkallelse av solen, hvoretter de utførte et ildoffer og kastet «levende glør» fra offerstedet inn i de buddhistiske templene. Den påfølgende brannen ble sagt å ha rammet biblioteket. Men heldigvis rant det en mirakuløs strøm av vann fra andre hellige manuskripter i niende etasje av Ratnodadhi som gjorde at mange manuskripter ble reddet. Kjetterne døde av de samme flammene som de hadde antent. Selv om det er ukjent når denne hendelsen skal ha funnet sted, antyder arkeologiske bevis (deriblant en liten haug med brent ris) at store branner rammet flere av bygningene i komplekset ved mer enn en anledning. En steininskripsjon omtaler ødeleggelsen ved ild og en etterfølgende restaurering av det store vihāra i regjeringstiden til Mahipala (988–1038).
Nālandā og tibetansk buddhisme
Den siste innehaveren av tronen i Nālandā, Shakyashri Bhadra av Kashmir, flyktet til Tibet i 1204 etter invitasjon av den tibetanske oversetteren Tropu Lotsawa (tibetansk: ཁྲོ་ཕུ་ལོ་ཙཱ་བ་བྱམས་པ་དཔལ་གྱི་རང་རྣམ།; wylie: Khro-phu Lo-tsa-ba Byams-pa dpal, 1173–1236). Noen av de overlevende bøker fra Nālandā ble tatt hånd om av munker som flyktet til Tibet. Han tok med seg flere indiske mestere: Sugataśrī, som hadde studert madhyamaka og prajñāpāramitā, Jayadatta som hadde spesialisert seg på vinaya, Vibhūticandra som hadde studert grammatikk og abhidharma, Dānaśīla som var velbevandret i buddhistisk logikk, Saṅghaśrī som hadde studert Candavyākaraṇa, Jīvagupta som hadde studert «Maitreyas fem avhandlinger», Mahābodhi som hadde spesialisert seg på bodhisattvacaryāvatāra og Kālacandra som hadde studert kālacakra.
Tibetanske buddhistiske tradisjoner betraktes som en fortsettelse av tradisjonene i Nālandā. Tenzin Gyatso (1935–), den 14. og nåværende Dalai Lama har sagt:
Dalai Lama betrakter seg selv som en følger av en linje på 17 mestere fra Nālandā.
Et manuskript av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers (अस्हस्रिक्प्रज्प्रमित्स्त्र, aṣṭāsāhasrikāprajñāpāramitāsūtra) fra Nālandā, som er oppbevart i klosteret i Tsetang, har superbe malte og vel bevarte deksler av tre og består av 139 blader. Ifølge kolofonen ble det donert av moren til den store panditen Sri Aśoka i det andre året av regjeringstiden til kong Surapāla ved selve slutten av det 11. århundre.
De utgravde ruinene
Restene av Nālandā strekker seg i dag omkring 488 meter i nord-sør retning og 244 meter i øst-vest-retning. Utgravninger har avdekket 11 klostre og seks store murtempler arrangert på en ordnet måte. En 300 meter bred passasje går fra nord til sør med templene vest for seg og klostrene øst for seg. De fleste av strukturene gir bevis for flere perioder av konstruksjon, hvor nye bygninger blir reist på toppen av ruinene etter de gamle. Mange av bygningene viser også tegn på brann ved minst en anledning.
Kartet viser utformingen av de utgravde strukturene. Tempel 1 i sør var den mest imponerende strukturen. Templene 12, 13, 14 hadde fremsiden mot klostrene og mot øst. Med unntak av de som er betegnet som 1A og 1B, hadde alle klostrene fremsiden mot vest med dreneringer som ble tømt ut i øst og trappetrinn som var posisjonert i det sørvestlige hjørnet av bygningene. Tempel 2 var vendt mot øst.
Alle klostrene i Nālandā var svært like i struktur og generelt utseende. De hadde en rektangulær form med en sentralt liggende rektangulær plass som var omgitt av en veranda, som i sin tur var avgrenset av en ytre rekke av rom for munkene. Det sentrale rommet med fremsiden mot inngangen som førte inn på gårdplassen var et tempelrom. Dets strategiske posisjon innebar at det ville ha vært den første tingen de la merke til når de entret byggverket. Med unntak av bygningene 1A og 1B, hadde alle klostrene fremsiden mot vest.
Kloster 1 betraktes som den eldste og viktigste kloster-gruppen og fremviser så mye som ni nivåer av konstruksjon. Dets lavere kloster blir antatt å ha blitt sponset av Shrivijayakongen Balaputradeva i regjeringstiden til Devapala i det 9. århundre (se Devapalas kobberplate fra Nalanda). Bygningen var opprinnelig minst to etasjer høy og inneholdt en kollosal statue av en sittende Buddha.
'''Temple nr. 3', også kalt Sariputta Stupa'', er den mest ikoniske av Nālandā's strukturer, og har flere trapper som alle leder til toppen. Tempelet var opprinelig en liten struktur som var bygd over og utvidet av senere konstruksjoner. Arkeologiske bevis viser at den endelige strukturen var et resultat av minst syv suksessive akkumulerte konstruksjoner. Det femte av disse lagdelte templer er det mest interessante og det best bevarte og har fire hjørnetårn, hvorav tre har kommet til syne. Tårnene så vel som sidene av trappene er dekorerte med utsøkte paneler med Gupta-kunst som avbilder forskjellige stukkaturer, deriblant av Buddha, bodhisattvaene og scener fra Jātakafortellingene. Tempelet er omgitt av tallrike votiv-stupa'er, hvorav noen har blitt bygd med murstein som har inskripsjoner fra hellige buddhistiske tekster. Toppen av tempel nr. 3 har et kammer som nå bare inneholder pidestallen hvor en enorm statue av Buddha en gang må ha stått. Ifølge Win Maung, var stupa'en avledet fra en eldre kushanatype som i sin tur påvirket Sri Khettara-stupaen i Myanmar. I et tempel nær bunnen av trappetrinnene, er det blitt funnet en stor statue av Avalokitesvara som i neste omgang ble flyttet til museet.
Arna Haga
Arna Haga (født 5.2.1942 i Børfjord i Hasvik) er en norsk samisk arkeolog og museumsarbeider. Hun var direktør for det sørsamiske museet Saemien Sijte 2003–2006 og arbeidet tidligere ved Rana Museum, ved Sametingets kulturminneavdeling og som lærer i videregående skole.
Hun har blant annet skrevet om samisk historie i Rana og Hemnes, om samiske mødregudinner og om Dunderlandsdalsulykken. Hun var medforfatter på kapittelet fra Rana i antologien Fotefar mot nord.
UEFA Årets spiller i Europa
UEFA Årets spiller i Europa (originalt: UEFA Best Player in Europe Award) er en utmerkelse som deles ut av UEFA til den mannlige fotballspiller som spiller for en europeisk fotballklubb, og som anses å ha vært den beste i Europa sist sesong. Prisen ble oprettet i 2011 av UEFA, etter at den tidligere prisen Gullballen ble overtatt av FIFA og erstattet prisen for Årets klubbspiller i Europa. To år senere opprettet UEFA en tilsvarende pris for kvinner. De to prisene deles ut samtidig.
Kriterier
Utmerkelsen tildeles den beste fotballspiller som spiller for en medlemsklubb i UEFA, uavhengig av nasjonalitet. Vurderingen gjøres av spillerens innsats både på landslag og på klubblag, i serie og internasjonale mesterskap.
Avstemning
Avstemningsformatet er slik den tidligere Gullballen, utelukkende av journalister. I første runde velger 55 sportsjournalister fra hvert av UEFA-landene sine tre favoritter og gir dem hhv. 3, 2 og 1 poeng. De spillerne som får flest sstemmer, når finalerunden, og så stemmes det på nytt.
Vinnere
Prisen er vunnet av Lionel Messi (2011, 2015), Andrés Iniesta (2012), Franck Ribéry (2013), Cristiano Ronaldo (2014, 2016, 2017) og Luka Modrić (2018).
De kanadiske kystprovinser
De kanadiske kystprovinser (engelsk Canadian Maritimes, fransk Les Maritimes) betegner de kanadiske provinsene Nova Scotia, New Brunswick og Prince Edward Island.
På midten av 1800-tallet ble det ført samtaler om en union mellom kystprovinsene, som da var britiske kolonier. Samtalene ble i stedet avsluttet med opprettelsen av en større union, Canada, i år 1867. Prince Edward Island var imidlertid ikke del av denne uinion,og tiltrådte i den kanadiske føderasjon først den 1. juli 1873.
Tombeau
Det er bevart mer enn 60 tombeaux fra 1600- og 1700-tallet, de fleste for lutt eller teorbe. Fem stykker er skrevet for barokkgitar, sju for gambe og tre for cembalo. Det tidligste bevarte stykket innen denne sjangeren skal være den franske luttenisten Ennemond Gaultiers Tombeau de Mezangeau (1638).
Musikalske forløpere er pavaner til minne om avdøde personer, eksempelvis Anthony Holbornes Countess of Pembrokes Funeralle (1599). Denne formen ble skapt i Frankrike, sannsynligvis inspirert av litterære forbilder i en minnesdiktsjanger som blomstret på 1500- og til slutten av 1600-tallet.
Tombeaux er oftest skrevet på formen allemande grave i 4/4 eller som en tredelt pavane. Begge er langsomme prosesjonsdanser og pavanen var egentlig for lengst blitt gammeldags på 1600-tallet. Det finnes også noen tombeauer på gigue-form; overgangen mellom gigue grave og allemande er da også flytende.
Til forskjell fra i italienske lamenti ble det ikke brukt ekspressive sørgeelementer i tombeaux; i det mer kjølige og distanserte Frankrike ble slikt sett skjevt på. Likevel ble det brukt enkelte tonemaleriske elementer: som gjentatte motiver som illustrasjon på at Døden banket på døren og fallende/stigende tonerekker som skulle framstille sjelens pinsler og senere frelse. Noen tombeaux inneholder et motiv med fire fallende noter, en metafor for sorg som ikke minst fikk et pregnant uttrykk i John Dowlands Lachrimae (1604).
Mot slutten av 1700-tallet forsvant formen ut av bruk og ble først tatt opp igjen på begynnelsen av 1900-tallet, eksempelvis i Maurice Ravels pianosuite Le Tombeau de Couperin som han skrev til minne om seks venner som falt i første verdenskrig.
Felix Hartmann
Etter første verdenskrig deltok han i stiftelsen av Norske Krigsveteraners Forbund. Dette skal ha ført til opprettelsen av Det Internasjonale Veteranforbundet, som Hartmann en periode var leder av.
Under landssvikoppgjøret ble han i 1948 dømt til 12 års tvangsarbeid. Han ble i lagmannsretten dømt til livsvarig tvangsarbeid, men Høyesterett satte ned frihetsstraffen til 12 år.
Han var gift med Else Hartmann, som begikk selvmord sammen med sin elsker (politimannen og angiveren Kirsebom) noen uker etter krigens slutt.
Han drev næringsvirksomhet i Felix Hartmann A/S inntil sin død i 1974.
Farbauti (måne)
Farbauti er en av Saturns måner, oppdaget av Scott S. Sheppard, David C. Jewitt, Jan Kleyna och Brian G. Marsden i 2005. Den fikk da den midlertidige betegnelsen S/2004 S 9. Den går også under navnet Saturn XL.
Farbauti er ca. 5 kilometer i diameter og har en gjennomsnittlig avstand fra Saturn på 19,800,000 km. Den har en helning på 158° mot ekliptikken (131° mot Saturns ekvator) i en retrograd retning og med en eksentrisitet på 0,209.
XS
XS er fellenavnet på en norsk TV-serie som gikk på NRK2 fra 1997 til 1998. Programmet var inndelt i fire forskjellige program som skulle dekke hvert sine områder og som hadde egne programledere. Ett omhandlet kultur, ett om sport, ett om nytelse og ett om trender. Målgruppen for programmet var folk mellom 15 og 35 år. Programmet gikk sent på kvelden og ble sendt på mandager, tirsdager, onsdager og torsdager.
En del av programmene ble oppfattet som provoserende.
På grunn av lave seertall gjennomgikk programmet dramatiske endringer etter kort tid. Endringene ble gjort i slutten av 1997 og betød i realiteten at hele programmet ble nedlagt i sin opprinnelige form og at det ble videreført utelukkende som et musikkprogram.
Program
XS: Kultur ble ledet av Aleksander Herresthal og handlet om film, litteratur, teater, musikk og kunst. XS: Kultur skulle også vise fram nye talenter i kulturlivet. Gjester inbefattet kjente personer som Linn Skåber, Trond Fausa Aurvåg, Kristopher Schau, Harald Zwart, Herman Willis, Lars Saabye Christensen, Bertine Zetlitz og Bjarne Melgaard. Programmet fikk kritikk i media etter å sendt Prodigys musikkvideo "Smack my bitch up" usensurert, som den første kringkasteren i Europa. Det hadde en varighet på 50 minutter og gikk på onsdager. Programmet hadde premiere 17. september 1997 og gikk til 15. desember 1997.
XS: Nytelse ble ledet av Peace Camilla Sundvoll og handlet om kjærlighet og sex, reiser og rus, skjønnhet og åndelig nytelse. Sundvoll hadde et panel som skulle prate om dette. Programmet hadde lave seertall, noe av grunnen var sendetiden, men også at det tok opp tabubelagte emner. Det varte i 50 minutter og ble sendt på tirsdager. Programmet hadde premiere 16. september 1997 og gikk til 16. desember 1997.
XS: Sport ble ledet av Hege Austheim og tok for seg alternativ sport. Programleder hadde selv bakgrunn som redaktør av snowboard-magasinet Fjøl. Det varte i 50 minutter og gikk på mandager. Programmet hadde premiere 15. september 1997 og gikk til 15. desember 1997.
XS: Trend ble ledet av «Genitalia», en homofil performancegruppe bestående av Reidar Engesbak, Torgeir Karlsen og Christian Bjørnæs. Dette programmet skapte en del røre etter at de viste klipp fra den erotiske nazifilmen Salon Kitty. Innslaget høstet sterke reaksjoner fra jøder i Norge. Programmet hadde en varighet på 50 minutter og gikk på torsdager. Det hadde premiere den 25. september 1997 og ble avsluttet 23. desember 1997.
Seertall
Programmet hadde jevnt over lave seertall og det var også årsaken til at det ble nedlagt. I slutten av november hadde for eksempel Trend med Genitalia 33 000 seere, mens Nytelse var helt nede i 18 000.
Det andre slaget ved Ypres
Det andre slaget ved Ypres var en kritisk episode i første verdenskrig som fant sted i 1915 i det vestlige Belgia. Det var en del av en større tysk offensiv som hadde som mål å bryte gjennom den allierte linjen og erobre den belgiske hovedstaden Brussel. Slaget var kjennetegnet av intense og brutale kamper som involverte både infanteri og kavaleri, samt omfattende bruk av artilleri og gassangrep.
Det tyske angrepet begynte den 22. april 1915, da tyske tropper lanserte et massivt gassangrep mot den allierte linjen ved Ypres. Gassen, som var klorgass, skapte panikk og kaos blant de allierte styrkene, og tyskerne klarte å bryte gjennom linjen og erobre flere av de omkringliggende landsbyene. Imidlertid lyktes de ikke i å erobre selve byen Ypres, som forble i alliert kontroll.
Etter dette initiale tyske gjennombruddet, ble det utkjempet en rekke harde og blodige kamper mellom de allierte og tyske styrkene i løpet av de neste ukene. Begge sider gjorde bruk av avansert teknologi og taktikker, inkludert tanks, fly og tunge artilleristyrker. Kamper fant sted i et vidt spekter av terræn, fra åpne marker til tette skoger og kuperede bakker.
Dobbeltskje
Dobbeltskje er en skje med blad i begge ender. Ifølge tradisjonen har brudeparet noen steder spist bryllupsgrøten med en slik skje, og slike skjeer kan også ha vært brukt til underholdning i lag der gutt og jente skulle spise av skjeen samtidig. Dobbeltskjeer kan være laget av horn eller tre.
Jf. Brudeskje
Frederick av Storbritannia
Frederick av Wales (Frederick William; født 13. mai 1750, død 29. desember 1765) var et medlem av den britiske kongefamilien. Han var barnebarn av kong Georg II av Storbritannia og yngste bror til kong Georg III av Storbritannia.
Liv
Prins Frederick blei født den 13. mai 1750, i Leicester House i Westminster i London. Hans far var Fredrik Vilhelm, fyrsten av Wales, eldste sønn av Georg II og Caroline av Ansbach. Hans mor var fyrstinnen av Wales (født Augusta av Sachsen-Gotha).
Prins Frederick blei døpt fire dager etter sin fødsel på samme eiendom, av biskopen av Oxford, Thomas Secker. Hans faddere var broren, prins Georg, hans onkel på morssida, prins Wilhelm av Sachsen-Gotha-Altenburg og hans søster prinsesse Augusta.
Den unge prinsen døde 29. desember 1765 i Leicester House.
MT «Bergesund» (1959)
MT «Bergesund» var et tankskip bygget ved Rosenberg Mek. Verksted som byggenummer 172. Levert til Sig. Bergesen d.y. & Co. 22. mai 1959. Skipet skiftet eiere flere ganger og skjebnen er ukjent.
Smack
Smack, en forkortelse for Simplified Mandatory Access Control Kernel, er en sikkerhetsmodul i Linuxkjernen som beskytter data og prosessinteraksjon mot ondsinnet manipulasjon. Smack benytter et sett med regler for obligatorisk aksesskontroll, og har enkelhet som sin hovedmålsetning. Smack ble en del av Linuxkjernen i versjon 2.6.25, og ble benyttet i den tidligere Linuxdistribusjonen MeeGo.
Åke Johansson
Åke «Bajdoff» Johansson, (født 19. mars 1928 i Norrköping, død 21. desember 2014 samme sted) var en svensk fotballspiller.
Johansson spilte hele sin karriere i IFK Norrköping og innehar klubbrekorden med 321 kamper i Allsvenskan. Han spilte i tillegg 53 landskamper for Sveriges herrelandslag i fotball i perioden 1955-1965.
Han spilte også en kamp på det svenske landslaget i ishockey.
Sandy Hook fyr
Sandy Hook fyr, beliggende omtrent 2,4 km inne på land fra tippen av øya Sandy Hook i New Jersey, er det eldste virksomme fyrtårnet i USA. Det ble designet og bygd den 11. juni 1764 av mureren Isaac Conro fra New York City. På den tiden sto det 150 meter fra tippen av Sandy Hook, men grunnet kystdrift, vekst forårsaket av sand som driver med havstrømmene og bygget opp landet, ligger det nå nesten 2,4 km innenfor spissen av Sandy Hook.
Historie
Fyret ble bygd for å gi assistanse til skip som gikk mot sørenden av havnen i New York. Det ble opprinnelig kalt for New York fyr ettersom det ble finansiert av lotteri i New York og ved en skatt på alle skip som la til kai i New Yorks havn. Fyrtårnet sto imot et angrep av Benjamin Tupper, offiser i den kontinentale armé da fyret også ga hjelp til britiske krigsskip. Det ble til sist okkupert av britiske soldater under den amerikanske uavhengighetskrigen.
I 1990 utstedte United States Postal Service (den amerikanske postverket) et 25 cent frimerke med Sandy Hook fyr som motiv.
Dagens fyr
Sandy Hook fyr som ble restaurert våren 2000 er en del av Sandy Hook-enheten av rekreasjonsområdet Gateway National Recreation Area som er administrert av National Park Service, den føderale etaten som administrerer alle nasjonalparker i USA. Sju dager i uka tilbyr skogforvaltere gratis turer hver halvtime mellom kl. 13.00 og 16.30.
Barneskje (spiseredskap)
Barneskje brukes som betegnelse for en spiseskje for barn. Skaftet er gjerne dekorert med dyr, eventyrfigurer eller andre motiver for barn, men det finnes også barneskjeer uten slik dekor. Størrelsen kan variere fra størrelse som isskjeer og til teskjeer. Den minste brukes helst til å mate spedbarn med. I moderne bestikk hender det at samme modell selges både som isskje og barneskje. Barneskjeer i sølv har ofte vært brukt som dåpsgaver. Dåpsskjeer har gjerne inngravert navn og dåpsdato, og en form med klokke i skjebladet har også gravert lengde, vekt og tidspunkt for fødselen.
Sandy Hook fyr
I populærkulturen
Den 18. september 2009 ble Sandy Hook fyr filmet som fiktivt bakteppe for siste episode den såpeoperaen i USA som har vært sendt lengst, Guiding Light.
Kapitalistfarer
Kapitalistfarer (fra forenklet kinesisk: 走资派, tradisjonell kinesisk: 走資派; pinyin: Zǒu zīpài) eller (forenklet: 走资本主义道路的当权派; tradisjonell: 走資本主義道路的當權派; pinyin: Zǒu zīběn zhǔyì dàolù dídàng quánpài) var en nedsettende betegning på borgerlig sinnede personer i Folkerepublikken Kina som var særlig i bruk under kulturrevolusjonen.
Deng Xiaoping var en av dem som ble utpekt som kapitalistfarer under kulturrevolusjonen.
Selve uttrykket, som kanskje kan gjengis mer utfyllende som vandrer på kapitalismens vei, oppstod først i skrift i det kinesiske kommunistiske partis propaganda i 1965, men den underliggende tankegang ble utviklet av Mao Zedong i 1956-1957, om det som han betraktet som reaksjonære tendenser i Partiet.
White Sands Missile Range
White Sands Missile Range (WSMR), tidligere kjent som White Sands Proving Grounds, er et amerikansk militært øvingsfelt hvor det blant annet utprøves missiler. WSMR ligger i Doña Ana County og Otero County i New Mexico, hovedsakelig i dalen Tularosa Basin mellom Organ Moutanins, San Andreas Mountains og Sacramento Mountains. Med et areal på nesten 8,300 km² er det den største militære installasjonen i USA.
16. juli 1945 detonerte plutoniumbomben «The Gadget» på Trinity Site. Stedet er i dag klassifisert som et historisk nasjonalt landemerke, et turistmål to dager i året. Bomben omdannet ørkensanden til glass, som stadig er for radioaktiv til å kunne berøres. Etter en del atomprøvesprengninger i Stillehavet ble Nevada Test Site etablert i desember 1950. New Mexico ble ikke brukt til kjernefysiske våpen mere.