cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Focke-Wulf Ta 152
Focke-Wulf Ta 152 var et tysk jagerfly produsert av Focke-Wulf i den siste delen av andre verdenskrig. Flyet var basert på jagerflyet Focke-Wulf Fw 190, men var primært tenkt som et avskjæringsfly som skulle operere i store høyder. Det ble produsert i to versjoner; en H-versjon («Höhenjäger») for oppdrag i store høyder samt en C-versjon for oppdrag i lavere høyder. TA-152 var blant de raskeste propellflyene som har vært laget. De første flyene ble produsert i oktober 1944, men alvorlige barnesykdommer gjorde at Luftwaffe ikke tok dem i bruk før i januar 1945. På den tiden gjorde mangelen på råstoffer og sammenbrudd i forsyningsvesenet at tyskerne hadde store vanskeligheter med å produsere fly og å utvikle nye flytyper. Mangelen på drivstoffer og erfarne flyvere gjorde det enda vanskeligere å få flyene på vingene. Med prototyper ble kun 150 TA-152 levert, og bare noen få av dem kom i kamp. Flytypen hadde derfor ingen reell påvirkning på krigens gang.
Hallset skole
Hallsetrevyen
Hallset skole er kjent for sin barnerevy, «Hallsetrevyen». Revyen ble fra 1992 lagt utenom skolen, men er fortsatt et tilbud til skolens elever.
Focke-Wulf Ta 152
Betegnelsen Ta i stedet for Fw, som var vanlig på fly fra Focke-Wulf, er til ære for flykonstruktøren Kurt Tank som ledet design-teamet bak dette flyet.
Hallset skole
Hallsetrevyen
Revyen startet som «Hallset skoles Cabaret» i 1983 av daværende rektor Sverre Sivertsen. Den gang var den integrert som en del i undervisningen. I 1992 ble Sivertsen pensjonert, og Kjell Nervik tok over som leder av kabareten. Den ﬁkk da navnet Hallsetrevyen. Samtidig gikk den ut av skolen og ble en aktivitet basert på hjelp fra foreldre og andre frivillige. Hallsetrevyen er i kontinuerlig utvikling, både innholdsmessig og teknisk. I 2005 ble det gjort forsøk på å endre navn, men det ville ikke barna ha noe av. Navnet Hallsetrevyen er blitt en institusjon på Hallset.
Hallsetrevyen er et tilbud til barna i 5. til 7. trinn. Hvis det er for lite aktører kan noen fra 4. trinn fra være med. Alle får tilbud om å delta. Hallsetrevyen er sosialt og selvutviklende for barna, samtidig gir tilbudet en positiv fritidsaktivitet til barna. Dette er også et tilbud til foreldrene da de må bidra i ulike arrangementsgrupper. Alt fra kostyme-, kulisse- og kjøkkengruppe til egen markedsføringgruppe. Hallsetrevyen fordrer god, gammel norsk dugnadsånd fra foreldre og foresatte samt andre frivillige.
Lev Jasjin. Vratar moej metsjty
'Lev Jasjin. Vratar moej metsjty' (originaltittel: Лев Яшин. Вратарь моей мечты) er en russisk film fra 2019 regissert av Vasilij Tsjiginskij.
Hornblad
Hornblad er en vannplante som kan danne store stender. Bladene er stilt i krans. Blomstene sitter i bladhjørnene. Dette er eneste art i gruppen hornblader som vokser vilt i Norge. Den finnes i stillestående eller veldig saktestrømmende vann i dammer og elver med sommertemperaturer på 10-28 °C og høyt innhold av næringsstoffer.
Den slår «rot» i mudder på bunnen, skjønt disse røttene egentlig er modifiserte blader og ikke røtter i ordets rette forstand. Stenglene blir 5-100 cm lange, med flere sideskudd som gjør at et enkelt eksemplar av planten fremstår som en stor, buskete masse. Bladene står i vindinger på seks til tolv; hvert blad er 8-40 mm langt, enkelt eller forgrenet til 2-8 trådaktige segmenter.
Hornblad er sambu, med adskilte hann- og hunnblomster på samme plante. Blomstene er små, 2 mm lange med ett eller flere grønnbrune kronblader. Frukten er en liten, 4-5 mm lang nøtt.
Bruk
Planten regnes som enkel å holde i akvarium, den er hurtigvoksende og danner gode gjemmesteder for yngel. Den brukes ofte som flytende ferskvannsplante i både kaldtvanns- og tropiske akvarier, men den kan også finne feste i bunnlaget, røtter eller andre objekter i akvariet.
Sigmund Dehli
Sigmund Dehli (født 27. januar 1956) er en norsk trekkspiller og komponist.
Dehli begynte å studere ved Formoes trekkspillskole på Hønefoss. Videre studerte han med Jon Faukstad, Birgit Støen og Toralf Tollefsen. Han vant NM i trekkspill i 1974 og 1975, Nordisk mesterskap i trekksspill i 1976. Dehli ble også nominert til Spellemannprisen for platen «Gammeldansidyll» i 1975 og han vant Belgprisen i 1986 for platen «Duett», sammen med Inger Nordstöm.
Sigmund Dehli har dessuten sittet som jurymedlem under en rekke kjente arrangement, som Norgesmesterskapet på trekkspill (NTL), Vestlandmesterskapet i Gammeldansmusikk (Norge), Vestlandsmesterskapet på Torader (Norge), og Spellemannprisen (TV). Han har som musiker turnert i land som Norge, Sverige, Danmark, Island, Færøyene, Libanon, Georgia og USA. Han har dessuten holdt en rekke konserter, blant annet sammen med kjente musikere som Eddy «Knerten» Lyshaug, Tiit Kikas, Tormod «Lillebror» Vasaasen, Ragnvald Weddegjerde, Odvar Stegegjerdet, Gunnar «GP» Pedersen, Torkjell «Toraderhaugen» Haugen, Bent Jacobsen, Merit Hemmingsson, Orsa Spelmän og Benny Andersson.
Sigmund Dehli var også med på å starte Titanofestivalen i 1979, sammen med Harald Henschien jr. (dattersønn til den kjente trekkspillvirtuosen og trekkspillfabrikante Harald Henschien).
I en årrekke (ca. 20 år) var Dehli også med på å utgi bladet Gammeldans, sammen med Harald Henschien jr. Bladet ble senere overtatt av NTLs Trekkspillnytt.
Komposisjoner
Sigmund Dehli har komponert ca. 100 komposisjoner. De mest kjente er:
Mengzhou
Mengzhou (kinesisk: 孟州; pinyin: Mèngzhōu) er et byfylke i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Jiaozuo.
Befolkningen var på 341,190 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Han Yus grav (Han Yu mu, 韩愈墓) ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Forfatterforeningen av 1952
Forfatterforeningen av 1952 ble stiftet den 28. april 1952 av 32 norske forfattere i protest mot at Den norske Forfatterforening (DnF) lot seg representere i Norsk språknemnd, som hadde som formålsparagraf å arbeide for samnorsk. Forfatterne mente at forfatterforeningen skulle arbeide til beste for alle sine medlemmer, og at en representasjon i Norsk språknemnd ville motarbeide interessene til dem som motsatte seg en statlig styrt sprogpolitikk. Arnulf Øverland, som hadde vært formann i DnF fra 1923 til 1928, ble den nye foreningens formann, mens Sigurd Hoel ble formann i dens litterære råd. Andre forfattere som meldte seg inn i den nye foreningen var blant andre André Bjerke, Agnar Mykle, Claes Gill (som tok initiativet til bruddet), Terje Stigen, Jens Bjørneboe, Carl Keilhau, Per Arneberg, Aasmund Brynildsen, Francis Bull, Finn Bø, Solveig Christov, Odd Eidem, Ebba Haslund, Helge Ingstad, Erik Krag, Øistein Parmann, Gunnar Reiss-Andersen, Cora Sandel, Gabriel Scott, Ernst Sørensen, Trygve Braatøy og Peter Wessel Zappfe. Medlemskapet besto hovedsakelig, men ikke utelukkende, av riksmålsforfattere. Blant annet var nynorskforfatteren Aslaug Vaa medlem.
Forfatterforeningen av 1952 gikk til søksmål mot DnF, igjen med begrunnelsen at arbeidet for samnorsk var i strid med DnFs formålsparagraf. Saksøkerne tapte imidlertid saken i Oslo Byrett i 1957, og lyktes heller ikke i Høyesterett.
Opprettelsen av Norsk språknemnd førte forøvrig ikke bare til full splittelse i Forfatterforeningen, men også til Foreldreaksjonen mot samnorsk i skolen, som i 1952 rakk å samle over 400 000 underskrifter mot den offentlige sprogpolitikken.
Forfatterforeningen av 1952 gikk tilbake til Den norske Forfatterforening i 1966 efter at den såkalte Vogt-komiteen la frem sin innstilling. Idet Forfatterforeningen av 1952 også hadde noen medlemmer som ikke var skjønnlitterære forfattere, medførte sammenslåingen at Den norske Forfatterforening for første gang siden 1896 fikk medlemmer fra fagprosa-siden.
Mo Tae-bum
Mo Tae-bum (hangul: 모태범, hanja: 牟太釩, født 15. februar 1989 i Seoul) er en sørkoreansk skøyteløper. Han fikk sitt store gjennombrudd under OL 2010 i Vancouver i Canada, der han tok gull på 500 meter, sølv på 1 000 meter og ble nummer fem på 1 500 meter.
Oluf Dietrichson
Oluf Christian Dietrichson (født 3. mai 1856 i Skogn, død 20. februar 1942 i Trondheim) var en norsk offiser. Han deltok på Fritdjof Nansens skiferd over Grønland i 1888.
Biografi
Oluf Dietrichson var født i Skogn og var sønn av Peter Dietrichson som var overlege ved sykehuset i Levanger. Oluf Dietrichson tok militær utdannelse og var premierløytnant da han 32 år gammel ble valgt av Fridtjof Nansen til å delta på skiferden over Grønland. Øvrige deltakere var Otto Sverdrup, Samuel Balto, Ole Nilsen Ravna og Kristian Kristiansen. På grunn av isforholdene lyktes det ikke å komme i land da de ankom til Grønlands østkyst med selfangerskuta «Jason»; de drev i flere døgn på et isflak sørover langs kysten. Det var dramatisk da det blåste opp om natten mens Sverdrup holdt vakt ved teltet på isflaket. Etter å ha kommet inn til land, rodde og seilte de i to små båter i tolv døgn nordover langs østkysten. På ski forlot de Umivik 15. august 1888, og de ankom til Ameralikfjorden på vestkysten 29. september 1888. Dette var den første dokumenterte kryssingen av Grønland. Det var stor jubel i Levanger da Dietrichson kom tilbake til hjembyen i 1889.
Dietrichson fortsatte sin militære karriere og avanserte til generalmajor. Dietrichson var onkel til marineflygeren Leif Ragnar Dietrichson som var med Roald Amundsen på «Latham» da den forsvant i 1928.
Forøvrig var han en god syklist, første formann i landets eldste sykkelklubb Trondhjems Velocipedklub (stiftet 1885) og var i 1887 i København og var i 1887 den første utlending som konkurrerte på sykkel i Danmark.
Braden Holtby
Braden Holtby (født 16. september 1989 i Lloydminster, Saskatchewan) er en canadisk ishockeymålvakt som spiller for Dallas Stars i NHL.
Circuit Songs
Circuit Songs er et musikkalbum fra 2007. Det var solodebuten til den norske jazzvokalisten Live Maria Roggen og ble utgitt i februar 2007 på merket Jazzland. Albumet består av Roggens tekster og komposisjoner. Albumet vant Spellemannprisen 2007 i åpen klasse.
Andre medvirkende er blant andre Maria Kannegaard, Mattis Kleppen, Gulleiv Wee, Arve Henriksen, Lars Andreas Haug og Bugge Wesseltoft.
Braden Holtby
Han har tidligere spilt på NHL-nivå for Washington Capitals.
Holtby var juniorspiller i Saskatoon Blades i Western Hockey League. Han ble draftet i NHL Entry Draft i 2008 som den 93. spilleren totalt i den fjerde runden, av Washington Capitals.
I sesongen 2009-10 varierte Holtby med å dels spille på ECHL-laget South Carolina Stingrays og dels AHL-laget Hershey Bears. Holtby ble tatt ut og deltok i den årlige ECHL All Star-match i 2010, og samme år vant Holtby sluttspillet i AHL (Calder Cup) med Hershey Bears.
Holtby debuterte i NHL for Washington Capitals 5. november 2010 hjemme i Verizon Center mot Boston Bruins, da han erstattet førstemålvakten Michal Neuvirth på stillingen 3-3 og med ti minutter igjen å spille. Holtby stoppet fire skudd fra Bruins, mens Capitals scoret to ganger slik at han fikk en seier i debuten. Holtby var med fra start for første gang to dager senere mot Philadelphia Flyers, en kamp Capitals vant 3–2 i sudden death. Holtby holdt ren bur for første gang i NHL 9. mars 2011 da han stoppet 22 skudd da Capitals vant 5-æ0 over Edmonton Oilers.
Foran 2011-2012 sesongen var Holtby tiltenkt rollen som tredjemålvakt bak Tomas Vokoun og Michal Neuvirth, men etter at begge ble rammet av skader mot slutten av grunnspillet fikk Holtby sjansen som førstemålvakt. Han bidro til at Capitals slo ut den regjerende mesteren Boston Bruins i Conference kvartfinaler (åttedelsfinale) i Stanley Cup-sluttspillet 2012 med 4-3 i kamper.
I Stanley Cup-sluttspillet 2015 holdt han buret rent 4. mai 2015 mot New York Rangers. Capitals tapte senere serien 2–1 på sudden death i kamp 7 i Madison Square Garden. Han hadde imidlertid den beste målvaktstatistikken i dette sluttspillet, med 1.71 i gjennomsnittlig mål mot (GAA) og en redningsprosent på 94,4.
Cesare Nembrini Pironi Gonzaga
Cesare Nembrini Pironi Gonzaga (født 27. november 1768 i Ancona i Italia, død 5. desember 1837 i Umana) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i juli 1829 av pave Pius VIII.
Han deltok ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Matpiggsopper
Hydnum repandum Hydnum rufescens Hydnum albidum
Matpiggsopper (Hydnum) er en slekt i familien Hydnaceae i kantarellordenen Cantharellales. Den inneholder 65 arter verden over. Tre av disse artene, blek piggsopp (H. repandium), rødgul piggsopp (H. rufescens) og den sjeldnere hvit piggsopp (H. albidum) har fått norske navn i den norske artsdatabanken. Mange av soppene i slekten har økonomisk betydning som matsopp i land rundt om i verden.
Slektens arter danner sopprot (ektomykorrhiza) med forskjellige arter av trær innenfor gruppene Dipterocarpaceae, bøkefamilien, furufamilien og myrtefamilien
Systematikk
Piggsopper ble først beskrevet i Species plantarum av Carl von Linné. På det tidspunktet beskrev han fire arter under navnene H. imbricatum, H. repandum, H. tomentosum og H. auriscalpium. Av de fire er det bare blek piggsopp (H. repandum) som fortsatt regnes til slekten matpiggsopper (Hydnum). Inntil nylig har det bare blitt oppnådd alminnelig enighet om å regne noen ganske få arter til slekten. Arter som lenge har vært anerkjent som en del av slekten, er de tre europeiske artene som er nevnt ovenfor i tillegg til Hydnum albomagnum og Hydnum umbilicatum fra Nord-Amerika, og Hydnum crocidens og Hydnum elatum fra Australasia. I løpet av de senere årene har fylogenetiske studier ført til at et stort antall arter har fått ny plassering innen systematikken.
Arter
Hvit piggsopp danner mykorrhiza med furu, i tørr, varm og svært rik kalkfuruskog. Den er meget sjelden, og er vurdert til «sterkt truet» på Norsk rødliste for'' arter i 2015. Den er bare kjent fra Grunntjern på Ringerike, og Malmøya i Oslo.
Både blek piggsopp og rødgul piggsopp regnes som livskraftige og er utbredt over hele landet.
Remigio Crescini
Remigio Crescini (født 5. mai 1757 i Piacenza i Italia, død 20. juli 1830 i Montefiascone) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Parma 1828–1830.
Crescini tilhørte Benediktinerne. Han ble kreert til kardinal i juli 1829 av pave Pius VIII.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Politisk makt
Definisjonen av politisk makt vil avhenge av hvilken definisjon man legger til grunn for politikk. Med en vid definisjon, der politikk forstås som alle sosiale forhold som innebærer makt, styre og autoritet, vil begrepet politisk makt falle sammen med makt i sin alminnelighet. Med en snevrere forståelse av politikk, der politikk ses på som en offentlig beslutningsaktivitet og de rammene som leder individers og gruppers handlinger fram til offentlige vedtak, vil politisk makt forstås snevrere, som den institusjonaliserte og sentraliserte makten innen regulerte territorier og i mellomstatlige forhold. Det er en autoritativ makt, den ytrer seg gjennom pålegg, lover, fordelingsvedtak og tildeling av rettigheter. Max Weber definerer staten som en institusjon med monopol på legitim bruk av voldsmakt.
Anniemal
Anniemal er et musikkalbum med Annie, utgitt 28. september 2004. Dette er hennes debutalbum som soloartist.
Ideologisk makt
Ideologisk makt er makt over tanker, verdier, følelser og selvoppfatning. I vid forstand ligger den ideologiske makten for det første i begrepene og kategoriene som gir mening til verden omkring oss. Kildene til slike meningsgivende kategorier kan variere. Det kan være profesjoner og intellektuelle, vitenskap og litteratur, politiske bevegelser og frivillige organisasjoner, og derfor er begrepene som dominerer viktige for hvilke synspunkter som har overtak.
Ideologisk makt er en form for myk makt som gjerne også blir kalt "overtalelsens makt". Denne typen makt fokuserer på områder som ideer, tanker og religion, og bruker felles verdier og tanker for å oppnå støtte. En aktørs ideologiske makt er avhengig av dens stilling og flyten av informasjon mellom ulike aktører.
Alexey Zaitzow
Alexey Michailovitsch Zaitzow (født 31. mars 1896 i St. Petersburg, død 17. september 1958 i Oslo) var en russisk-norsk billedkunstner, teater- og filmscenograf, plakatkunstner og fotograf. Han er mest kjent som en fornyer av norsk film- og teaterscenografi, men han var også en pionér på andre områder: Han laget en av Norges første fjernsynsmottagere og Norges første barnefilm.
Livsløp
Etter to år på flukt, kom Zaitzow til Lillehammer i 1920. Der livnærte han seg blant annet ved å holde kurs i maling på silke, og ved å selge lampeskjermer han selv hadde malt. Etter omtrent to år flyttet han til Oslo.
Han var utdannet marineløytnant og ingeniør fra hjemlandet, men kunne ikke bruke utdannelsen i Norge, på grunn av språkproblemer. Han valgte da å utdanne seg til billedkunstner, og studerte ved Statens kunstakademi under Christian Krohg fra 1922 til 1926.
Selv om han utdannet seg til billedkunstner, var han fortsatt opptatt av tekniske nyvinninger, som film og fjernsyn. Rundt 1930 bygget han sin egen fjernsynsmottager. En journalist fra Radiobladet titulerte ham «Norges første fjernsynsamatør», men Zaitzow påpekte at en mann i Fredrikstad også hadde tatt inn TV-sendinger fra utlandet på omtrent samme tid som ham selv. Zaitzows fjernsynsmottager finnes i dag ved Norsk Teknisk Museum.
Etter tiden ved akademiet, arbeidet han i hovedsak som teaterscenograf, først ved ulike private teatre i Oslo, deretter ved Det nye teater (1928–1936) og Nationaltheatret (1935–1941).
Da Sovjetunionen gikk inn på de alliertes side mot Hitler-Tyskland under andre verdenskrig sommeren 1941, meldte Zaitzow seg inn i Quislings fascistparti Nasjonal Samling (NS). Begrunnelsen var at han og familien var blitt forfulgt av bolsjevikene. Han så Tyskland som venn av det russiske folk, og hadde tillit til Quisling på grunn av hans samarbeid med Nansen. Som medlem av NS var Zaitzow med og utformet propagandautstillinger. Han arbeidet i reklamebyrået Herolden, der han laget både propagandaplakater og -pamfletter. Disse skrev han for å advare det norske folk mot farene fra bolsjevismen.
Samme år som han meldte seg inn i NS, ble han oppsagt fra stillingen ved Nationaltheatret, angivelig på grunn av teatrets økonomiske situasjon, men historiker Nils Johan Ringdal antyder at det kan ha vært på grunn av Zaitzows ideologiske valg.
Zaitzow arbeidet etter dette en del som scenograf ved Deutsches Theater i Oslo. Han skrev også et hørespill, Dagboken (1943), der han forsvarte de norske frontkjemperne. Ifølge Tilman Hartenstein i boka Det usynlige teatret: Radioteatets historie 1926–2001, var hørespillet i formen en ganske stilsikker blanding av opplest dagbok, brev og noen dramatiske scener.
I straffeoppgjøret etter krigen, ble Zaitzow funnet skyldig i å ha begått landssvik med sine propagandaskrifter. Ved vurdering av den endelige straffeutmålingen i Høyesterett, la dommeren vekt på hans og hans families skjebne under og etter revolusjonen i 1917. I 1946 ble han dømt til tvangsarbeid, og sonet ett år og fem måneder ved Ilebu. Mens han var der, fikk han fengselsledelsens tillatelse til å utsmykke fengselskapellet. Han ville lage et «Lengselens kapell», som et sonoffer for sine feilslåtte ideologiske valg under krigen. Zaitzow har selv skrevet om tanken bak utsmykningen, om selve arbeidet med den, og om symbolikken i de ulike motivene. Kapellet er fortsatt i bruk.
Familiens økonomi var vanskelig etter krigen. Alt de eide var beslaglagt for å dekke en idømt bot. Den første som sørget for at Zaitzow fikk arbeid som scenograf igjen, var Leif Juster, som selv hadde vært aktiv motstandsmann under krigen. Han ga ham flere oppdrag for revyteateret Edderkoppen. Etter hvert ble Zaitzow en meget viktig medarbeider for filmskaperen Edith Carlmar, og senere også for arkitekt Arne Korsmo og hans kone Grete Prytz Korsmo.
Alexey Zaitzow var far til skuespilleren, figurmakeren og figurteaterskaperen Tatjana Zaitzow (født 1942).
Billedkunst og scenografi
Hans billedkunst var påvirket av kubismen, russisk suprematisme og nasjonal folklore.
De samme trekkene går igjen i mange av hans sceniske løsninger. Da han arbeidet ved de private teatrene Mayol, Balkongen og Casino, kom han i kontakt med en avantgardekrets innenfor teatret. De ville bort fra naturalismen, skape et nytt teateruttrykk og spille ny, norsk dramatikk. Denne kretsen etablerte Det Nye Teater, som åpnet sitt nye teaterhus i 1929. Zaitzow ble ansatt som scenograf der allerede i 1928. I året før teaterhuset åpnet, spilte de turnéforestillinger. Åpningsforestillingene i det nye huset, var Hamsuns trilogi Ved rikets port; Livets spill og Aftenrøde. Zaitzows nyskapende scenografi ble lagt merke til og kommentert av de fleste anmelderne. Kristian Elster skrev for eksempel at hans «urealistiske, sterkt moderne innramninger» blir for outrerte i forhold til hva norske skuespillere kan forholde seg til, med sin naturalistiske og realistiske spillestil.
I den perioden han arbeidet ved dette teatret, 1928–1935, hadde han ansvaret for scenografi, og delvis også kostymer, for i alt 104 forestillinger.
Fra 1935 til 1941 var han scenograf ved Nationaltheatret, med ansvar for scenografien til 45 forestillinger.
Han ble kjent som scenograf også utenfor Norge. I Sverige hadde han blant annet engasjement for Ernst Rolf.
Film og fotografi
Zaitzow var opptatt av film. Allerede i 1934 arbeidet han med filmscenografi, for Tancred Ibsens film Op med hodet!
I et intervju med Johan Borgen i 1935 ble han spurt om han ikke hadde tenkt på å lage film selv. Han svarte: «Tenkt og tenkt. Jeg er en av de ivrigste kinogjengere i byen, bare at jeg helst undgår amerikansk film. Men først vil jeg ha nådd å gjøre noe riktig godt i teater».
Under krigen hadde han ansvaret for interiørene i Leif Sindings film Sangen til livet (1943) og Walter Fürsts Brudekronen (1944).
I 1944 fikk han muligheten til å lage en film etter eget manus: Ti gutter og en gjente. Filmen hadde barn i de sentrale rollene. Den regnes som den første norske barnefilmen. Zaitzow hadde selv både regi og scenografi. Dette var hans eneste film som regissør.
Like etter at Ti gutter og en gjente var ferdig produsert, ble filmbyrået Pan-Film opprettet. Zaitzow ble ansatt som kunstnerisk leder. Selskapet rakk bare å produsere én film før freden kom: Walter Fyrsts Villmarkens lov, som hadde première i desember 1944.
Zaitzow arbeidet mye med film etter krigen. Han var dreieboktegner og scenograf for flere av Edith Carlmars filmer. Han arbeidet også for andre regissører.
Han arbeidet en del som fotograf. Han hadde flere oppdrag for tidsskriftet Bonytt i 1951 og 1952, og i perioder også for arkitekten Arne Korsmo og hans kone, designeren Grete Prytz Korsmo. Han var i tillegg delaktig i utforming av interiører i enkelte av Korsmos prosjekter.
Ettermæle
Zaitzow er ikke omtalt i Norsk kunstnerleksikon, og har ifølge teaterviter Kaare Stang vært «glemt» i ettertiden, til tross for stor produktivitet og betydning i sin samtid. Stang mener Zaitzow, og flere andre kunstnere, setter kunsthistorikere på en vanskelig prøve: «I hvilken grad skal en kunstners ideologiske handlinger få betydning for ettertidens vurdering av hans skapende arbeid?»
I 2007 ble det laget en dokumentarfilm om Alexey Zaitzow, Z for Zaitzow. (Regi: Kaare Stang)
Halten fyr
Halten fyr er et fyr ligger på Store Reinsøy i fiskeværet Halten i Frøya kommune i Trøndelag.
Fyrstasjonen ble etablert på Halten i 1875 og er en del av fyrkjeden i øyrekka utenfor Frøya, med Sula fyr i sør, deretter Vingleia fyr, Finnvær fyr og lengst i nord Halten fyr.
Stasjonen består av et 29,5 m høyt steintårn og lyktehus som ble flyttet fra Lista fyr. Det var opprinnelig planlagt at Halten fyr skulle være et tvillingfyr, men dette ble det ikke noe av ettersom fyrtekniske utviklingen gjorde dette unødvendig.
Mye av originalt interiør og eksteriør er bevart på fyret. I 1911 ble de to svarte ringene malt på det hvite tårnet for å gjøre det mer synlig på dagtid, og dette er det eneste fyrtårnet i landet som er malt slik. Fyret ble i 1961 elektrifisert med strøm fra dieselaggregater og ble i 1987 fullt automatisert; og ble først avbemannet i 2005. Et mannskap på to mann hadde fyret som arbeidssted, som vedlikeholdsteam for en større region av fyrstasjoner.
Fyret er fredet etter lov om kulturminner, og ligger også innenfor Froan naturreservat.
Enghakevikler
Enghakevikler (Rhopobota stagnana) er en sommerfugl i gruppen av viklere (Tortricidae).
Utseende
En middelsstor (vingespenn 12-18 millimeter), noe smalvinget, gråbrun vikler. Forvingen har små, hvite tverrflekker langs framkanten, rotpartiet er litt mørkere brunt, og det er ett jevnbredt, brunt, skrått tverrbånd litt utenfor midten. Bakvingen er blekbrun.
Levevis
Denne arten har to generasjoner hvert år, som flyr henholdsvis fra april til juni og i august-september. Larvene lever på blåknapp (Succisa pratensis), den første generasjonens larver på bladrosettene og den andre generasjonen på blomsterhodene.
Utbredelse
Den er utbredt over det meste av Europa, unntatt lengst i nord og i sørøst, og finnes også i det nordlige Asia. I Norge er den utbredt nord til Hordaland.
On the Lot
On the Lot er en amerikansk reality-serie fra 2007, produsert av Steven Spielberg og Mark Burnett. Serien handler om en gruppe håpefulle filmskapere som skal kjempe om en 1 million dollar-avtale med DreamWorks til å regissere en film. Av 12 000 søkere, ble 50 plukket ut til å delta. Serien hadde premiere på FOX 22. mai 2007, og sendes to ganger i uka. De to første episodene bestod av audiotions hvor deltakerne skulle
Seriens faste dommere er Carrie Fisher og Garry Marshall. I tillegg er en annen kjent regissør vært dommer i hver episode, inkl. Michael Bay, Wes Craven og Brett Ratner. Jon Avnet var step in-dommer i andre audition-runde, da Garry Marshall ikke kunne møte.
Leo Alexander
Leopold «Leo» Alexander (1905–1985) var en østerrikskfødt amerikansk psykiater og nevrolog. Han var sammen med Andrew Conway Ivy et hovedvitne under Legeprosessen, en av de etterfølgende Nürnbergprosessene. Aktoratets Telford Taylor og James McHaney baserte i stor grad saken på disse to ekspertvitnene. Han medvirket som ledd i Legeprosessen til utforming av «Nürnberg-kodeksen» (engelsk: Nuremberg Code; tysk: Nürnberger Kodex) for medisinsk etikk i forbindelse med forskning. Dommer Harold Sebring inkluderte disse 10 prinsippene i sitt avsluttende kommentar.
Bakgrunn
Leopolod «Leo» Alexander ble født 11. oktober 1905 i Wien (i det daværende Østerrike-Ungarn) i en intellektuell, assimilert og velutdannet jødisk familie. Før første verdenskrig var Wien det store keiserrikets kosmopolittiske, moderne og multietniske sentrum. Wiens kulturliv satte preg på Leo Alexander i oppveksten. Omkring 10 % av byens innbyggere var jødiske og flere personer av jødisk bakgrunn gjorde seg bemerket i kultur, vitenskap og forretningsvirksomhet. Under Franz Josefs lange regjeringstid opplevde jødene frihet og relativ trygghet. En stor del av jødene var assimilert til tyskspråklig kultur og hadde antatt en tysk identitet. Politisk var en stor del av jødene i Wien sosialdemokratiske eller sosialliberale, og la vekt på innsats og kvalifikasjoner fremfor nedarvede privilegier. Ungdom av jødisk bakgrunn gjorde det godt i utdanningssystemet og opp mot 40 % av legestudentene var av jødisk bakgrunn.
Leos far Gustav Alexander (1873–1932) var professor ved universitetet i Wien og en fremstående øre-nese-hals-spesialist kjent for å ha formulert «Alexanders lov». Gustav Alexander var også medisinsk rådgiver for det keiserlige hoff i Wien. Faren Gustav ble drept på åpen gate i Wien av en tidligere pasient. Gustav Alexander var venn av Paul Federn som hadde felles interesse for psykoanalyse (Federn var en nær venn av Sigmund Freud). Hans mor Gisela Rubel-Schäfer Alexander hadde doktorgrad i filosofi. Faren var streng og ufølsom overfor barna. Moren Gisela (1876-1932) var født Galicja helt øst i keiserriket. Hun arvet en betydelig formue som i utgangspunktet gjorde henne økonomisk uavhengig og som i Leos oppvekst ga familien bekvem tilværelse. Hun tapte en stor del av formuen i forbindelse med første verdenskrig og inflasjonen etter krigen. Leos oppvekst i et velstående og intellektuelt miljø ga ham mulighet til å utvikle interesser for arkeologi og kulturhistorie, og han drømte som gutt om å bli historiker med antikken som spesiale. I tenårene fikk han være med på uformelle visiter på sykehuset. Leo Alexander fullførte Abitur i 1923 og fullførte legestudiet i Wien i 1929. Han begynte som student under politisk og økonomisk urolige tider i Tyskland og Østerrike. Rasehygiene og eugenikk ble populært og noen av professorene argumenterte for at mentalt og fysisk funksjonshemmede burde steriliseres. Onkelen Robert Alexander utvandret til USA da situasjonen for jødene i Wien ble uholdbar.
Alexander behersket engelsk, tysk og mandarin samt italiensk, spansk og fransk. Han lærte engelsk, fransk og italiensk fra tidlig i tenårene, på gymnaset dessuten latin og gresk. Religion spilte en ubetydelig rolle i oppveksten. Leo Alexander hadde trolig en bar mitzvah i trettenårsalderen og lærte i den forbindelse trolig noe hebraisk.
Alexander ble statsborger av USA i 1938. Han døde 20. juli 1985 i Boston.
Tidlig karriere
Som legestudent publiserte han sitt første vitenskapelige arbeid i 1926. I studietiden fikk han særlig interesse for nevrologiske tilstander og var 1928 et semester hos Oskar Vogt ved det prestisjetunge Kaiser-Wilhelm-Gesellschaft institutt for hjerneforskning (nå Max-Planck-Institut für Hirnforschung) i Berlin. Alexanders forskning skjedde innenfor fokus på arvelighet og eugenikk som var populært på den tiden. Da han studerte pasienter med schizofreni i Hessen-Nassau skjedde det trolig uten pasientenes samtykke. Han kartla blant annet en familie med 100 levende medlemmer der flere hadde vært pasienter på psykiatriske sykehus. Han avsluttet studien i Hessen-Nassau 20. januar 1933 og begynte på reisen til Beijing 1. februar (dagen etter at Hitler kom ble kansler). Alexander etablerte kontakt med institusjoner i Hadamar, Eichberg og Herborn; disse ble noen år senere del av nazistenes eutanasiprogram (Aktion T4) der tusenvis av pasienter ble avlivet. Ved Kaiser-Wilhelm-instituttet ble han kjent med Julius Hallervorden som senere drev forskning på hjerner tatt fra T4-offer. Etter legestudiet spesialiserte han seg i nevrologi og psykiatri hos Karl Kleist i Frankfurt am Main. Han fikk Rockefeller-stipend for å undervise i Beijing.
Til USA
I 1933 skulle Alexander returnere fra Kina til Frankfurt for å tiltre en stilling; Kleist advarte ham mot å komme til Europa under den rådende politiske situasjonen. Alexanders søster fikk samme advarsel. Kleist anbefalte ham å ble værende i Beijing. Med støtte fra William G. Lennox fikk Alexander i 1934 en stilling ved Worcester State Hospital i Boston. Han ble der kjent med Merrill Moore, en kjent psykiater og dikter.
I 1941 ble han associate professor ved Duke University. Da USA kom med i andre verdenskrig gikk han inn i tjeneste som lege i flyvåpenet og ble stasjonert i East Anglia. Alexander fokuserte på utmattelse hos personell i bombefly. Han hadde majors rang ved slutten av krigen.
Rettsoppgjøret i Tyskland
På grunn av språkunnskapene og østerriksk/tysk utdanning ble han utpekt til å medvirke til gransking av det tyske militæres medisinske arbeid under nazismen, spesielt innenfor nevrologi og relaterte fysiologiske områder. Alexander fikk alle fullmakter til å etterforske det han fant relevant. Dette arbeidet inngikk i den amerikanske militære administrasjonens omfattende gransking av Tyskland etter oppløsningen av det tredje riket.
Alexander kom til München 23. mai 1945, to uker etter kapitulasjonen. Han besøkte blant annet Ebensee konsentrasjonsleir. Han besøkte laboratorier, intervjuet overlevende fra konsentrasjonsleirene, møtte leger og deres assistenter, og leste rapporter fra medisinske eksperimenter utført i konsentrasjonsleirer inkludert kuldeforsøk i Dachau utført av Sigmund Rascher. Han innså at noen av forsøkene kunne ha militær verdi blant metoder for oppvarming av nedkjølte personer reddet opp fra sjøen. Alexander undersøkte det tyske flyvåpenets forsøk med rask og hurtig trykkforandring for flypersonell. Han la merke til at de tyske legene var ivrige etter å samarbeide med den amerikanske okkupasjonsmyndigheten og ville gjerne diskutere forskningen med amerikanske leger som de antok hadde lignende faglige interesser. På reise i Tyskland og Østerrike møtte han blant annet Hanna Reitsch og Charles Lindbergh. I brev til sin kone i USA beskriver han sjokket over alt han så.
Han returnerte til London i slutten av juni og skrev en serie rapporter som (til hans skuffelse) ble stemplet «restricted» slik at de ikke ble offentliggjort. Han ble demobilisert i september 1945 og reiste hjem til USA. Han forble i reservestyrkene med graden oberst (colonel). Alexander ble utnevnt som medisinsk rådgiver for den amerikanske krigsforbryteretterforskningen. En stor del av de originale skriftlige bevisene på eksperimenteringene ble forsøkt ødelagt før de allierte frigjorde konsentrasjonsleirene. Betydelig skriftelig materiale ble senere avdekket fordi det hadde vært omfattende skriftlig kommunikasjon mellom leirene og Heinrich Himmler. Alexander sammenstilte etter krigen en rapport på 228 sider om kuldeforsøkene i Dachau, vedlagt i Alexanders rapport var en fullstendig rapport på 56 sider sendt til Himmler og signert legene Holzloehner, Rascher og Finke 21. oktober 1942.
I 1945 ga han ut rapporten Public mental health practices in Germany. Alexander konkluderte med at det i Tyskland hadde skjedd en utglidning i legenes holdning og denne utglidningen var mulig fordi legene aksepterte ideen om at det fantes liv som ikke var verdt å leve. Etter krigen sørget han for at 40 polske fanger som hadde blitt mishandlet av Josef Mengele fikk behandling i USA.
Legeprosessen og Nürnberg-kodeksen
Han reiste tilbake til Tyskland i 1946 for å medvirke ved Legeprosessen. Alexander opptrådte som ekspertvitne blant annet 20. desember 1946 og viste for retten arr og varige men overlevende hadde fått etter eksperimenter. Alexander hadde på forhånd undersøkte skadene nøye og tatt detaljerte notater. Alexander briefet aktoratet om hva som ville bli presentert. De tiltalte var Alexanders tidligere kollegaer fra hans tid i Tyskland.
Senere karriere
Etter rettsprosessene i Nürnberg gjenopptak han sin medisinske praksis i Boston og ble professor ved Tufts University. I 1949 publiserte han artikkelen «Medical science under dictatorship» (New England Journal of Medicine) på bakgrunn innsikten i medisinsk forskning under nazismen. I 1948-1949 skrev han til sammen fem artikler basert på informasjon innsamlet i Tyskland med fokus hvordan medisinere medvirket til overgrepene under naziregimet. Alexander mente overgrepene utført av legestanden ikke var begrenset til utskudd, men at korrumperingen av faget var gjennomgående. Han forfattet til sammen rundt 300 artikler, bøker og kapitler innenfor mange tema blant annet om sklerose, reflekser, elektrosjokkterapi og medisinsk bruk av hypnose. Han var en periode president for Society for Medical Psychiatry. Han var rådgiver for politiet i Boston og medvirket til etterforskningen av morderen Boston Strangler.
Han advarte om at faren ved totalitære regimer ikke var eliminært selv om nazismen var slått ned. Overgrepene under nazismen var ikke unike for tyskerne og kunnskapen om dette burde være en advarsel til alle, mente han. Alexander observerte at blant annet massedrap som regel ble utført av grupper og mente at det gjorde det lettere for den enkelte å fraskrive seg ansvar og skyld.
Nicolas Malebranche
Bakgrunn
Nicolas Malebranches Vater var kongelig rådsherre, moren Catherine de Lauson stammet fra det lavere aristokrati, hennes bror Jean de Lauson var guvernør av Canada. Nicolas var yngste sønn i en sror familie og fra ungdommen av i sart konstitisjon, slik at han allerede var 16 da han kunne begynne sine studier ved College de Marche ved Universitetet i Paris. Han studerte for aristotelikeren M. Rouillet og avsluttet i 1654 med sin Magister artium. Deretter studerte har tre år teologi ved Sorbonne.
Oratorianer, prest, professor
I 1660 trådte han inn hos oratorianerne. Der studerte han også Plato og Augustin og kom i berøring med Descartes' lære.
I 1660 ble han presteviet. I 1674 ble han offisiell professor for matematikk ved oratorianernes seminar, men hadde allerede tidligere undervist elever som Jean Prestet, hvis Elemens des mathematiques han offentliggjorde i 1675, som fulgte den kartesianske filosofi (forbindelsen var så tett at John Wallis tok boken for å være et av Malebranches verker). Hns egen De la recherche de la vérité, som han hadde begynt å skrive på allerede i 1668, ble forsinket av vanskeligheter med sensuren og utkom ikke før fra 1674. Hans bestrebelser på en egen syntese mellom kartesianske og teologiske ideer fortsatte han å utvikle i senere utgaver av sitt hovedverk og med Traité de la nature et de la grâce fra 1680.
Det oppstod diskusjoner med Antoine Arnauld (likeså kartesianer og dessuten jansenist), som kritiserte boken straks den utkom, og dette ble en disputt som fikk over flerer år. Etter påtrykk fra Arnaulds tilghengere ble hans Traité i 1690 til og med oppført på den pavelige index, likesom i 1709 hans hovedverk Recherche.
Malebranche hadde ikke bare kritikere; han nøt i samtiden en ganske god anseelse; for eksempel kalte Pierre Bayle ham i sin filosofiske ordbok en av tidenes største filosof.
Filosofien
Malebranches tenkning kan ses som en syntese mellom kartesiansk og augustinsk tankegods. Han er fremst kjent for tre filosofiske nyskapelser: en form av okkasjonalisme, en original løsning på teodicéproblemet og sin forestilling om «syn i Gud» eller «vi ser alle ting i Gud». Utover disse tanker behandlet han, som mange filosofer den gang, all fra fysikk til morallære.
Disse tre sentrale temaer hos Malebranche – okkasjonalismen, teodicéproblemet samt at mennesket når kunnskap gjennom Gud og ikke bare gjennom mentale prosesser – utgår alle fra det syn at Gud alene er handlende i verden. Alle verdslige handlinger eller hendelser er kausalt tilfeldige eller betingede (causa occasionalis), ettersom det etter Malebranches mening mangler en sammenbindende lenke mellom årsaksforholdene uten en aktiv Gud.
Liberty (album)
Liberty er et musikkalbum av Anette Askvik, utgitt den 7. mars 2011. Dette er hennes debutalbum som soloartist.
Thomas Weld
Thomas Weld  (født 22. januar 1773 i London i England, død 10. april 1837 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Bakgrunn
Thomas Weld fikk hjemmeundervisning av jesuittpateren Charles Plowden (1743-1821), og for et års tid gikk han på et jesuittkollegium i Liège. Under den franske revolusjon tok han seg av emigrerte prester og inntok i særdeleshet medlemmer av ordensfelleskap i sine hus. Den 7. juni 1796 giftet han seg med Lucy Bridget Clifford, og ble far til en datter.
Hans hustru døde den 1. juni 1815, og Weld fulgte sin øndelige veileders råd og begynte i 1818 på et teologisk studium.
Prest
Thomas Weld ble presteviet den 3. april 1821 i Paris av byens erkebiskop, Hyacinthe-Louis de Quélen. Weld hadde da nettopp finansiert opprettelsen av et barnehjem i London.
Som prest var han først misjonskapellan i London, først i Chelsea og senere i Hammersmith.
Utnevnt til koadjutorbiskop av Kingston i Canada
Han ble utnevnt til koadjutorbiskop av Kingston i Øvre Canada og til titulærbiskop av Amiclea den 23. mai 1826. Der skulle han etter planen bistå biskop Alexander Macdonell.
Han ble bispeviet den 6. august 1826 i Saint Edmunds College i Herfortshire ved London. Hovedkonsekrerende var biskop William Poynter, apostolisk vikar av London District; medkonsekrerende var biskopene James Yorke Bramston (koadjutor for London District) og Thomas Penswick (apostolisk vikar for Englands Northern District).
Men han dro av forskjellige familiegrunner aldri til Canada for å tiltre embedet. Derimot reiste han til Roma, på grunn av sin datter Mary Lucys sterkt forverrede helsetilstand. Der ble han den 13. mars 1830 løst fra sin utnevnelse til koadjutorbiskop.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal den 15. mars 1830 av pave Pius VIII, med San Marcello al Corso som tittelkirke. Fra 1833 til 1836 virket den senere kardinal Antonino Saverio De Luca (1805–1883) som hans privatsekretær.
Han deltok ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.
Han døde i Roma den 10. april 1837, i en alder av 64 år.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Laksefjorden
Laksefjorden (nordsamisk: Lágesvuotna) er en fjord i Lebesby kommune i Finnmark. Fjorden er den tredje lengste fjorden i Finnmark etter Porsangerfjorden og Varangerfjorden og strekker seg 92 km sørover til bygden Kunes i enden av fjorden.
Nicolas Malebranche
Okkasjonalisme
Malebranche var av oppfatningen at ingen eksisterende objekt kunne påvirke hverandre; de skapte ting mentes å mange kausal agens. Alt som finner sted skjer ifølge Malebranche ved direkte og uavbrutt guddommelig intervensjon. Når ett påvirker et annet – som når et menneske stikker seg på en nål – er det Gud som aktivt forårsaker stikket, smerten, blodet og så videre. Tingene i seg selv har ingen aktiv væren utenfor den guddommelige vilje.
Laksefjorden
Den ytre delen av fjorden ligger mellom Sværholthalvøya og Nordkinnhalvøya og har innløp mellom Sværholtklubben i vest og Store Finnkjerka i øst. Vest for Sværholthalvøya går Porsangerfjorden sørover, mens Tanafjorden ligger på østsiden av Nordkinnhalvøya. Store Finnkjerka markerer også den ytre og vestlige grensen for Kjøllefjorden som går sørøstover til Kjøllefjord på østsida av Dyrfjordhalvøya.
Fjorden er 327 meter på det dypeste, nesten helt ute ved munningen.
Fylkesvei 98 går langs østsiden av fjorden ut til Ifjord, og herfra går fylkesvei 888 langs deler av østsiden. Når Fylkesvei 888 er stengt på grunn av uvær går det ferge fra Kalak til Kifjorden.
Bosetninger
Det ligger ikke så mange bosetninger langs fjorden. På vestsiden finnes en grend, Veidnes, og på østsiden ligger bygdene Dyfjord, Bekkarfjord, Lebesby og Ifjord og grenden Brenngam, mens Kunes ligger innerst i fjorden.
Fjordarmer
Laksefjorden har mange fjordarmer, særlig på østsiden. På vestsiden er den eneste fjordarmen Lille-Porsangen. På østsida finner en fra nord til sør Dyfjorden, Kifjorden, Eidsfjorden, Mårøyfjorden, Store Torskefjorden, Lille Torskefjorden, Bekkarfjorden, Ifjorden med Friarfjorden, Landersfjorden, Adamsfjorden og helt innerst ligger Storfjorden.
Øyer
Det ligger flere øyer i fjorden. Den største er Brattholmen som ligger nesten helt inne i fjorden, mens Mårøya er den nest største. Andre øyer er Kartøya, Store Bratholmen, Langholmen, Skjåholmen, Rypøya og Bonøya.
Nicolas Malebranche
Okkasjonalisme
Ved denne helt originale konstrukdjon skaper Malebranche blant annet en løsning på kropp-sjel-problemet og løser dessuten en del andre vanskeligheter som var oppstått ved Descartes' dualisme. Teorien fikk aldri noen større spredning, men deler av den er blitt tatt opp av filosofer også senere i historien.
Teodicé
For å løse spørsmålet om hvordan en allvitende, allmektig og altigjennom god Gud kunne tillate ondskap i verden tar Malebranche til en nyskapende løsning. Han mener at enkelhet er et høyeste gode for Gud når han handler. Derfor agerer Han heller gjennom lover og prinsipper, «generelle bevegelser» (voluntés générales), enn gjennom vilkårlig inngripen i historien. Unntak er for eksempel mirakler, Kristi død og oppstandelse og Kirkens fødsel (som Malebranche så som en hovedsakelig årsak til at verden overhodet ble skapt). Skapningen var derfor perfekt i den forstand at den fungerte etter enklest og tydeligst tenkelige prinsipper.
Åbo Akademi
Åbo Akademi er et svenskspråklig universitet i Finland. Universitetet ble grunnlagt i 1918. Det var et privat universitet frem til 1981 da det ble overtatt av staten. Den største delen av akademiet ligger i Åbo, men enkelte enheter er lagt til Vasa.
Nicolas Malebranche
Teodicé
Gud skulle visserlig ha kunnet forhindre forskjellige ulykker (som Malebranches egen misdannede ryggrad), men om han hadde gjort det, skulle han ha overgitt det fremste tegnet på sin egen visdom: den perfekte enkelhet og den naturlige orden.
Åbo Akademi
Åbo Akademi har rundt 7000 studenter og 1300 ansatte. Hvert år utdannes 500 hovedfagskandidater og 70 doktorkandidater.
Biblioteket har først og fremst ansvar for den finlandssvenske litteraturen. Det er kjent for sine samlinger av gamle bøker i Finland.
Nicolas Malebranche
Synet i Gud
Den tredje idé som Malebranche er blitt kjent for er forestillingen at menneskelig kunnskap bare er mulig gjennom Gud. Det hele henger rett nok sammae med hans okkasjonalisme, og hans filosofiske system i alminnelighet. Idéen ble ofte misforstått i hans samtid, og er blant demn av hans tanker som er vanskeligst å begripe. Blant annet ble han anklaget for å likestille skapelsen med Gud (altså at det mennesker faktisk opplevde i fenomenverdenen var Gud), men slike idéer forkastet han.
Forestillingen går, kraftig forenklet, ut på at alt vi ser i virkeligheten avspeiler idéer hos Gud, opplevelsen av dem er ikke det samme som å faktisk se Gud (som, ifølge Malebranche, er absolutt enkelhet og perfeksjon, mens de mennesklige sanser er begrensede til å se mangfold og imperfeksjon). Likesom de fleste av Malebranches viktigere idéer har tanken hatt betydning innen mange andre filosofiske felt, selv om det da har handlet om analytiske aspekter på hans tenkning snarere enn de teologiske og metafysiske idéer som sannsynligvis var de viktigste for ham selv.
Åbo Akademi
Fakultetsområder og institutter
Åbo Akademi er inndelt i tre fakultetsområder. Hvert område ledes av en prorektor. Områdene og deres videre inndeling er:
The Blackout
The Blackout (originaltittel: Аванпост) er en russisk film fra 2019, regissert av Jegor Baranov.
Åbo Akademi
Fakultetsområder og institutter
Humanistisk fakultetsområde:
The Blackout
Handling
Når en alarm utløses ved den russiske militærbasen «Outpost» inntar soldatene sine stillinger, og forbereder seg til kamp. Det blir snart rapportert at en uidentifisert fiende nærmer seg, skapninger større enn mennesker som beveger seg med en hastighet på cirka tjue kilometer i timen.