cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ekskommunikasjon
Historie
Ekskommunikasjon er en av de eldste kirkelige straffeformer. Man begynte tidlig å skille mellom to typer, større og mindre ekskommunikasjon. Den større utelukket en person helt fra det kirkelige fellesskap, mens den mindre utelukket ham eller henne fra å motta sakramentene og fra å holde kirkelige embeter. Etterhvert gikk denne distinksjonen mer og mer ut av bruk, og man brukte heller mildere straffer for de lettere tilfellene, og ekskommunikasjon bare for det som ble oppfattet som svært alvorlige overtredelser.
Selv om den som lyses i bann blir utelukket i større eller mindre grad, var han eller hun ikke helt avskåret fra kirken; ekskommunikasjon kan heves. Når den ekskommuniserte er i livsfare kan normalt enhver prest heve straffen umiddelbart. Straffen er også sett som en jordisk straff; i motsetning til hva mange tror er det ikke slik at de kirkesamfunn som praktiserer denne formen for straff har trodd at den som dør under ekskommunikasjon automatisk er fortapt.
Straffen er fortsatt i bruk i noen kirkesamfunn, men omfanget har gått betraktelig ned i forhold til tidligere tider, i det minste i forhold til ekskommunikasjoner som blir pålagt av biskoper eller andre kirkelige myndigheter. I den katolske og den ortodokse kirke er det dog en rekke forhold som fører til automatisk ekskommunikasjon. I den katolske kirke omtales dette som ekskommunikasjon ved selvfelt dom (latin latae sententiae). Blant handlinger som fører til dette er å selv ta abort eller utføre abort på andre, eller å melde seg inn i et annet kirkesamfunn (apostasi, skisma eller heresi).
Kristen fordømmelse
I henhold til Evangeliet etter Matteus 18:15-17 sier Jesus at en fornærmet person bør først snakke med den som har fornærmet på tomannshånd, men om denne nekter å høre, skal man snakke med flere andre slik at det er mer enn et vitne for anklagen. Om den som fornærmer fortsatt nekter å høre, skal saken bringes for kirken, og om den som fornærmer fortsatt nekter å høre, behandle da denne skal denne behandles som «en hedning eller toller».
I henhold til Paulus' første brev til korinterne 5:1-8 henvender seg til kirken i Korint for å fordømme eller ekskommunisere en mann for seksuell umoral, det vil si «en mann lever med sin fars kone» (her likestilt med incest/blodskam). I henhold til Paulus' andre brev til korinterne 2:5-11 skal en mann, etter å ha angret seg og «knust av sorgen» av «straffen flertallet ga», han skal igjen bli tatt inn i kirken og tilgis. I Første brev til korinterne 5:11 skriver Paulus: «Det jeg mente med det jeg skrev, var at dere ikke skal omgås en som kalles bror, og som likevel lever i hor eller er grådig, eller som er en avgudsdyrker, spotter, drukkenbolt eller ransmann. Slike skal dere heller ikke spise sammen med.»
I henhold til Paulus' brev til romerne 16:17 formanet Paulus om «å holde øye med dem som skaper splittelse og fører andre til fall ved å gå imot den lære dere har tatt imot. Hold dere unna dem!» Også i Johannes' andre brev 1:10-11 slås det fast at «Om noen kommer til dere og ikke har denne læren, så ta ikke imot ham i deres hjem, og ønsk ham ikke velkommen. For den som ønsker ham velkommen, blir medskyldig i det onde han gjør.»
Ekskommunikasjon i Norge
Den mest kjente ekskommuniserte person i Norge er kong Sverre Sigurdsson (norsk konge 1177-1202). Bakgrunnen for dette var Sverres konflikt med erkebiskop Eirik Ivarsson. Striden handlet om hvem som skulle være den norske kirkens overhode; erkebiskopen eller kongen. Erkebiskop Eirik ønsket at kirken skulle styres av geistligheten selv, og at de bare skulle være underordnet Paven. Sverre på sin side ønsket en kirke styrt av kongen. Eirik fikk støtte av paven, og i 1194 bannlyste Eirik Sverre med pave Innocens IIIs velsignelse, som ble gitt i 1198.
Bannlysningen av Sverre er opphavet til Sverres propagandaskrift En tale mot biskopene, som hevder kongens makt over kirken. Bannlysningen er også opphavet til andre vers av Ja, vi elsker dette landet, der Sverre «talte Roma midt i mot».
Dolina
Dolina (slovensk) eller San Dorligo della Valle (italiensk) er en liten italiensk kommune på grensa mot Slovenia i provinsen Trieste. Majoriteten av befolkningen er slovensktalende (rundt 70 %)
Gloria Fabel
Bente Riseth (født 3. juli 1958) bedre kjent under artistnavnet Gloria Fabel, er norsk billedkunstner, utdannet dekoratør. .
Hun er medlem av Tegnerforbundet og Norske Billedkunstnere. Hennes bilder er fabulerende og lekende, ofte med en melankolsk dobbelbunn.
Religion i Eritrea
Eritrea er et multi-religiøst land med to store religioner, kristendom og islam, som samler grovt halvparten av befolkningen hver. Bare fire trosretninger er offisielt tillatt i Eritrea: islam, den koptiske ortodokse kirke, katolisisme og protestantisme.
Eritrea er sammen med sin sørlige nabo Etiopia et av de første land som i det 4. århundret gjorde kristendommen til statsreligion. Samtidig var det også en av de første muslimske bosetninger i Afrika, hvor en gruppe muslimer flyktet fra forfølgelse i Mekka til kongeriket Aksum.
Sveti Jure
Sveti Jure er med sine 1 762 moh. den tredje høyeste fjelltoppen i Kroatia. Fjelltoppen ligger i nasjonalparken og fjellkjeden Biokovo som strekker seg langs kysten fra Split og nedover Makarskarivieraen.
Sveti Jure kan nås med bil langs en bratt vei via innkjøring fra veien mellom Makarska og Vrgorac. Rett nedenfor toppen, som har en 90 meter høyt TV-mast, og et lite kapell ved kanten, er fjellhuset Pod Sv. Jurom. Utsikten strekker seg helt til Monte Gargano i Italia.
Kattegekko
Kattegekko er en gekko som lever i Indonesia, Malaysia, Singapore og Thailand. Både det norske og det vitenskapelige navnet viser til at den krøller halen rundt seg når den sover, akkurat som en katt.
Sergio Matto
Sergio Armando Matto Suárez (født 13. oktober 1930, død 23. november 1990) var en uruguayansk basketballspiller som deltok i flere olympiske leker 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne og 1960 i Roma.
Suárez vant en olympisk bronsemedalje i basketball under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det uruguayanske laget som kom på tredjeplass i basketturneringen bak USA og Sovjetunionen. Det var tredje gang som basketball sto på det olympiske programmet, tjuetre lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 14. juli til 2. august 1952. Uruguay tapte semifinalen til Sovjetunionen med 57-61 som siden tapte finalen til USA. Uruguay beseiret Argentina i bronsefinalen med 68-59.
Fire år senere, under OL 1956 i Melbourne, vant han sin andre olympiske bronsemedalje i basketball med Uruguay.
Kolderups vei (Oslo)
Kolderups vei (1-23, 2-18F) er en vei på Disen i bydel Nordre Aker i Oslo. Veien starter i Kjelsåsveien og krysser Lofthusveien før den ender på Disen gård i nr. 23. Veien fikk sitt navn i 1915 etter ekteparet Wilhelm og Wilhelmine Frederikke Kolderup. Ekteparet var forstandere ved pleiestuen på Tonsen fra den ble tatt i bruk i 1887 til 1901.
Coldstream
Coldstream (skotsk-gælisk: An Sruthan Fuar; skotsk: Caustrim; «kald elv») er en liten by og verdslig sogn i Scottish Borders, Skottland. Den ligger på nordsiden av elven Tweed i Berwickshire, med Northumberland i England på den andre siden. Cornhill-on-Tweed er den nærmeste engelske landsbyen. Byen er kjent som hjembyen til Coldstream Guards, det eldste aktive regimentet i den britiske hæren. Coldstream var området hvor Edvard I av England invaderte Skottland i 1296 og etterlot landsbyen i ruiner, inkludert et nonnekloster som ble opprettet av jarlen av Gospatrick i 1165. I februar 1316, under den skotske uavhengighetskrig, beseiret James Douglas en tallrik overlegen hær av soldater fra Gascogne, ledet av Edmond de Caillou, ved Skaithmuir, nord for byen.
I henhold til folketellingen i 2011 har byen hatt en liten tilbakegang i folketallet med 1 946 innbyggere, beregnet til 1 870 i 2014.
Severdigheter
På 1700- og 1800-tallet var Coldstream et populært sted å gifte seg for de som ikke hadde alle tillatelser fra foresatte i orden, på samme måte som Gretna Green, ettersom byen lå ved en hovedvei (i dag A697. Tollhuset, hvor ekteskapene ble inngått, er sammen med Hishel House, blant byens severdigheter. Herskapsgodset Hishel House var tidligere hjem for Alec Douglas-Home, britisk statsminister fra 1963 til 1964. Douglas-Home er gravlagt i Coldstream.
Luthersk ortodoksi
thumb|[[Jesper Rasmussen Brochmand 1585-1652, dansk teolog. Dogmatisk hovedverk: Universæ theologiæ systema, 1633 I Danmark var det Brochmand som leverte det dogmatiske systemet. Han etterfulgte 1638 Resen som biskop.
(Færøysk frimerke fra Postverk Føroya)]]
Luthersk ortodoksi er en benevnelse for den strenge utformingen lutherdommen fikk på 1600-tallet.
Perioden for den lutherske ortodoksien eller rettlæretiden begynte da Konkordieformelen ble utgitt omkring 1577–80 for å roe den innbyrdes striden mellom lutheranerne. Den ble avløst av pietismen og opplysningstiden rundt hundreårsskiftet 1700.
I rettlæretiden mente man at det var viktig å holde oppe den rette lutherske lære, og å hindre at synspunkter som avvek fra denne læren fikk innpass. En mente at Bibelen var den eneste normen for dem som ville vurdere om en lære var rett, og at verken tradisjon, fornuft eller følelser skulle få dømme mot læren i Den hellige skrift. Viktige teologer er Martin Chemnitz og Johann Gerhard, foruten kirkereformatoren Martin Luther. Den lutherske ortodoksi kommer også til historisk uttrykk gjennom regenter som hertug Ernst I av Sachsen-Gotha-Altenburg og Gustav II Adolf av Sverige.
Den lutherske ortodoksien skiller seg fra rasjonalistisk teologi, fra pietismen innen visse vekkelsesbevegelser, fra reformert teologi, samt fra katolsk teologi.
Viktige teologer og deres verker
se også: Konkordieformelen
Byantikvarens gule liste
Byantikvarens gule liste er ifølge Byantikvaren i Oslo, «en oversikt over registrerte verneverdige kulturminner og kulturmiljøer i Oslo». Dette er bygninger og miljøer en ønsker å bevare. Gul liste forvaltes av Byantikvaren i Riksantikvarens kulturminnedatabase Askeladden. Publikum kan søke i Gul liste i Kulturminnesøk.
Fra byantikvarstillingen i Oslo ble opprettet i 1956 var en frednings- og bevaringsplan en viktig sak. Den første gule liste ble vedtatt i bystyret i 1962, med 106 husnummer. I juni 2002 var 7500 eiendommer oppført på Byantikvarens gule liste. Hvis en eiendom står på Gul liste er den enten formelt fredet etter kulturminneloven, formelt vernet etter plan- og bygningsloven eller vurdert som bevaringsverdig av Byantikvaren.
Den gule listen er ikke rettslig bindende i seg selv. Plan- og bygningsetaten oversender byggesaker for bygninger på listen til Byantikvaren som avgir en rådgivende uttalelse. Plan- og bygningsetaten sluttbehandler saken.
Thomas Numme
Thomas Numme (født 28. februar 1970 i Sandefjord) er en norsk journalist, og musiker, som fra 2003 til 2018 var programleder for Senkveld med Thomas og Harald. Thomas Numme vokste opp i Sandefjord i 1970- og 1980-årene og bor sammen med kona Annette Walther Numme og deres tre barn i Oslo.
Programleder
Thomas Numme er utdannet radiojournalist og debuterte i riksmedia som programleder og reporter i radioprogrammet Holger Nielsens Metode i NRK P3. Deretter var Numme programleder i NRK for Barne-TVprogrammene: Videosirkus og Nå er det Nå. Numme ble etterhvert anker i NRKs ungdomsprogram Trigger i sammen med Solveig Kloppen.
I 2002 ledet Numme det aller første norske Melodi Grand Prix Junior i sammen med Stian Barsnes-Simonsen. I januar 2003 ble Numme og Harald Rønneberg programledere for TV 2-programmet Idol. Fra høsten 2003 til mai 2018 ledet Numme og Rønneberg sitt eget talkshow, Senkveld med Thomas og Harald. I 2020 var han og kona programleder for programmet Casa Numme på TV2. Der dro til feriehuset sitt i Spania og fikk besøk av to personer i hvert program.
Thomas Numme er også en yndet foredragsholder og arrangementsleder der han blant annet opptrer med sang, gjerne i sammen med sin far, entertaineren Yngvar Numme fra Dizzie Tunes.
Produsent, regissør, manusforfatter og skuespiller
Thomas Numme er deleier i artistbyrået/managementselskapet PLAN-B AS (etablert 1998), sammen med blant andre Harald Rønneberg, Truls Svendsen og Nicolai Nansen. I 2012 ble PLAN-B TV AS etablert, hvilket står bak produksjoner som Senkveld med Thomas og Harald, Senkveld på turné, Truls oppdrag Hurtigruten og Oppdrag Norge, Tjukken og Lillemor, Thomas og Harald møter idrettskongen og Kongen på haugen.
Numme var regissør og manusforfatter for tv-serien «Sigurd & Ronny», med Yngvar Numme og Tor Erik Gunstrøm, som gikk på TV 2 fra 2001.
Numme har rollen som Harry i Folketeaterets oppsetting av Mamma Mia! som hadde premiere 26. august 2021.
Håndballspiller
I barndom og ungdom var Thomas Numme en talentfull håndballspiller. Numme spilte på klubblaget Sandar, som vant en rekke serie- og cupgull, og ikke minst flere gull i Norges uoffisielle norgesmesterskap Peter Wessel Cupen. Numme var ved flere anledninger på Vestfold kretslag og spilte på eliteserienivå for Sandefjord Håndballklubb. Numme vant cupmestergull med Sandefjord HK i 1989 og spilte seks yngre landskamper for Norge.
Thomas Nummes rasteplass
Thomas Numme vokste opp i Vesterøya i Sandefjord i 1970- og 1980-årene. Da Senkveld hadde direktesending fra Sandefjord i januar 2016, ble Numme tatt med utover i Vesterøya. Ferden farte forbi Huseby der Numme vokste opp, og videre forbi Vesterøy barneskole der Numme gikk i seks år, og helt ut til Langeby badestrand der Thomas Numme fikk en rasteplass oppkalt etter seg: «Thomas Nummes rasteplass».
Bingöl (provins)
Bingöl er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 8 253 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Bingöl.
Provinsen ligger øst i Tyrkia og grenser til provinsene Erzurum i nordøst, Muş i øst, Elazığ i sør, Diyarbakır i vest og til Tunceli i nordvest,
Distrikter
Provinsen Bingöl består av åtte distrikter:
Wosret
Wosret eller Wosyet (også Useret eller Usret) er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en gudinne med et kultsenter i Teben i Øvre Egypt. Navnet betyr «den mektige/sterke».
Betydning
Wosret ble æret i mellomriket i Teben hvor hun opprinnelig ble oppfattet som en vokter av kulten, og som en beskytter av den unge Horus, og er derfor også en generell beskytter av ungdommen. Under det tolvte dynasti vokste hennes betydning og tre faraoer ble navngitt som hennes sønner; eksempelvis Senwosret (Se-en-Uset), «mannen tilhører [sønnen] Wosret». I gresk oversettelse ble det Sesostris. Hun ble senere identifisert med Isis og Hathor, og som et aspekt av sistnevnte. Det er mulig hun var en tidlig gemalinne av guden Amun ved Karnak, men senere ble hun erstattet av Mut, skjønt det er mulig at Mut ganske enkelt er et senere navn for Wosret. Hun ble æret fram til den greske, ptolemeiske epoken.
Framtoning
I ikonografien er hun avbildet som gudinne med kattehode, bevæpnet med to kniver, eller som en slange med løvehode. Hun kunne også bli vist en høy krone, og med maktsymbol som Was-septer. Andre våpen kunne være bue og piler.
Hun ble sjelden avbildet, og det er ingen templer som er blitt identifisert som hennes.
Augsburg bispedømme
Augsburg bispedømme er et katolsk bispedømme i den sydvestlige delen av den tyske delstaten Bayern. Store byer i bispedømmet inkluderer bispesetet Augsburg, i syd Kempten (Allgäu) og i vest Neu-Ulm. Bispedømmet omfatter dermed store deler av det bayerske regjeringsdistriktet Schwaben, men også deler av gammelbayerske områder øst for Lech.
Det bor 1,49 millioner katolikker i bispedømmet, noe som utgjør 66 % av den totale befolkningen i området på tilsammen 13 250 km². Det består av 1001 menigheter og 36 dekanater, og er et suffraganbispedømme under München og Freising.
Historie
Augusta Vindelicorum (Augsburg) var som hovedstad i den romerske provinsen Raetia også en by hvor det tidlig kom kristne fra andre deler av romerriket. Bispedømmets patron St. Afra var det første bekjennende trosvitnet i Augsburg, og ble henrettet for sin tro av romerne på begynnelsen av 300-tallet. Med stor sannsynlighet fantes det allerede en biskop mot slutten av romertiden. Bispesetet ser ut til å ha blitt gitt opp i folkevandringstiden, nærmere bestemt i 574. En Marcianus, som omtales som biskop av Augusta Vindelicorum, skal nemlig ha flyktet fra hedenske soldater over Alpene og slått seg ned på Sabiona (Säben), lengst syd i bispedømmet hans. Håpet om å kunne flytte tilbake, gikk ikke i oppfyllelse, istedenfor ga bispesetet Säben opphav til Brixen bispedømme.
Nygrunnleggelsen av Augsburg bispedømme skjedde sannsynligvis på 700-tallet. Lechtal-Alpene dannet fra da av grensen mot Brixen bispedømme i syd. Den hellige Magnus av Füssen, «Allgäus apostel», utbredte kristendommen i området. Under biskop Simpert, en annen av bispedømmets patroner, oppstod omkring år 800 kultursentre som f.eks. benediktinerklostrene Benediktbeuern, Wessobrunn og Ottobeuren. Også St. Ulrich preget ca. hundre år senere bispedømmet og dets historie, særlig gjennom sin rolle under slaget på Lechfeld i 955.
Fra 1000- til 1400-tallet ervervet biskopene en god del besittelser, som gjorde dem til verdslige herskere over deler av sitt bispedømme, det såkalte høystift. Kombinert med at biskopen fikk riksfyrsterang, ble han derfor omtalt som fyrstbiskop. Høystiftet hadde på sitt største en utstrekning på 3000 km² og en befolkning på 100 000 innbyggere. Det strakk seg som et usammenhengende territorium fra Donau i nord til Allgäu i syd. Selve byen Augsburg oppnådde imidlertid uavhengighet fra fyrstbiskopen og ble en fri by. Fyrstbiskopen flyttet derfor på 1400-tallet residensen sin fra Augsburg til Dillingen.
På riksdagen i Augsburg i 1530 ble delingen av den katolske og den reformerte kirke beseglet. Under ledelse av jesuittpateren Petrus Canisius oppstod det i Dillingen i 1549 et katolsk reformuniversitet, som ble kjent langt utenfor bispedømmets grenser.
Barokken representerte en gullalder for store deler av bispedømmet, og det ble oppført en rekke praktfulle kirkebygninger og klostre, bl.a. Benediktbeuern og St. Ottilien, foruten valfartskirker som Wieskirche ved Steingaden som idag er oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv.
Gjennom Reichsdeputationshauptschluss i 1803 ble Augsburg og de andre tyske fyrstbispedømmene sekularisert. Høystiftet tilfalt Bayern. I 1818 ble bispedømmets grenser tilpasset til de politiske grensene. Bispedømmet mistet derfor sine sogn i Tirol (Ausserfern og Kleinwalsertal) til Brixen bispedømme. Til gjengjeld ble noen mindre områder av det opphevete Konstanz bispedømme overført til Augsburg.
Eksterne lenker
Prince-Bishopric of Augsburg
Lierfoss og omegn vel
Lierfoss og omegn vel er en interesseorganisasjon for beboere i tettstedet Lierfoss og området omkring. Foreningen ble stiftet i 1956 og har de siste årene hatt omkring 100 betalende husstander.
Velforeningen arrangerer aktiviteter for lokalmiljøet og har siden oppstarten arbeidet for saker som gatelys, trafikksikkerhet, samt bevaring av Haneborg skole og Lierfoss samvirkelag (nedlagt i 2001).
Den anglikanske kirke
Den anglikanske kirke, eller Det anglikanske kirkefellesskap, er en fellesbetegnelse på en rekke kirker som har sitt utspring i Den engelske kirke (Church of England). Kirkene er protestantiske, men har samtidig sterke trekk fra katolisismen ettersom den engelske reformasjon hadde en annen form enn den som fant sted i for eksempel Tyskland og Skandinavia.
Mens reformasjonen i disse landene skjedde som et fullstendig brudd med katolisismen og opprettelsen av en ny kirke, var reformasjonen i England kun en endring av kirkens lære. Den engelske kirke anser seg selv som den samme kirken som den var før reformasjonen, og fastholder derfor blant annet apostolisk suksesjon – i motsetning til de fleste andre protestantiske kirkesamfunn. Flere av kirkene bruker betegnelsen «episkopal» (biskoppelig) i stedet for anglikansk, blant dem Den episkopale kirke i USA.
Struktur
Anglikansk kommer fra det latinske ordet anglicana og betyr «engelsk». Den engelske kongen Henrik VIII ble uenig med paven i 1534 fordi han ikke fikk pavens tillatelse til å skille seg fra sin kone. Slik ble kongen leder for en engelsk statskirke. Etter mye strid ble kirkesamfunnet grunnfestet og ført videre under Elisabeth I: The Church of England framsto dermed som et eget kirkesamfunn.
Den anglikanske kirke er organisert i nasjonal- eller regionkirker, og er særlig fremtredende i tidligere britiske kolonier.
Øverst i Den anglikanske kirke står erkebiskopen av Canterbury. Han har ingen direkte makt i de enkelte kirker, men leder samarbeidet mellom dem og er åndelig overhode.
Friggfeltet
Friggfeltet er et naturgassfelt delt mellom norsk og britisk sektor av Nordsjøen, 230 km nordvest for Stavanger. Feltet ble funnet i 1971, produserte fra 1977 til 2004, og er nå nedstengt.
Den anglikanske kirke
Struktur
Hver nasjonal- eller regionkirke, også kalt 'provins', er ledet av en primas, som har forskjellige titler i de forskjellige land; i de fleste land er han erkebiskop. Kirkene inndelt i bispedømmer.
Friggfeltet
Feltet ligger i blokk 25/1 i norsk sektor og blokk 10/1 i britisk sektor. Installasjonene er nå fjernet, bort sett fra understell til enkelt plattformer som står igjen som kulturminner.
Den anglikanske kirke
Struktur
Det finnes tre nivåer i kleresiet: Biskop, prest og diakon. Det kreves ikke prestelig sølibat. Kvinner kan ordineres til diakon i de fleste provinser, til prest i mange, og til biskop i noen få.
I tillegg til de kirker som er direkte tilknyttet Det anglikanske kirkefellesskapet, er kirkene i kommunion (nattverdsfellesskap) med en rekke andre kirkesamfunn.
Friggfeltet
Historikk
Petronord var en sammenslutning av Norsk Hydro og franske selskaper, blant annet Elf. Andre konsesjonsrunde på norsk sokkel ble utlyst i mai 1968, og i mai 1969 ble Petronord tildelt de fire blokkene 3/7, 15/3, 25/1 og 25/2. Selskapet var forpliktet til å bore minst én brønn per blokk.
Boring av den første brønnen i blokk 25/1 startet med Elf som operatør i mars 1971, og brønnen fant hovedsakelig gass, men også litt olje. Friggfeltet var funnet.
Den anglikanske kirke
Struktur
Gjennom Porvoo-avtalen har de anglikanske kirkene i Storbritannia og Wales nattverdsfellesskap også med de lutherske kirkene i Norden og de baltiske statene. Den norske kirke er gjennom Porvoo-avtalen blitt utfordret på sin praksis med å la ikke-ordinerte teologistudenter forrette nattverd og sin tidligere praksis med å la fungerende biskoper (ofte domproster) ordinere prester, noe som er i strid med avtalen.
Friggfeltet
Historikk
Eierandelene i feltet da det ble funnet er vist i tabellen under.
Den anglikanske kirke
Struktur
Articles of faith er en tekst der den grunnleggende læren er nedskrevet, og inneholder 13 punkter.
Friggfeltet
Historikk
Letetillatelsen ble tildelt 1969 og gjelder til 2015. Da forekomsten ble påvist sommeren 1971, utgjorde feltet verdens til da største gassfelt til havs. I 1974 ble utbyggingen av feltet godkjent.
Den anglikanske kirke
Doktrine
Anglikansk doktrine er basert på Skriften, tradisjon og fornuft. Det siste betyr at doktrinen per definisjon er foranderlig. Ved siden av Bibelen er de tre store trosbekjennelser (den nikenske, den apostoliske og den athanasiske), Book of Common Prayer og de Trettini artikler. Sistnevnte dokument er kalvinsk inspirert, og bruken av det varierer fra land til land.
Det er store indre forskjeller, med høykirkelig og lavkirkelig som sentrale inndelinger. De forskjellige gruppene strekker seg fra de som er svært nær Den katolske kirke til de som er nesten kalvinske. Flertallet hører til den «bredkirkelige»sjon (Broad Church), som ligger mellom de to ytterpunktene.
Friggfeltet
Historikk
Utbyggingen skjedde i tre faser.
Conch
Etter flere forsøk på å fjerne veiblokkeringen erklærte ordføreren i Key West og bystyret den 23. april 1982 Conch for en uavhengig stat. Conch erklærte krig mot USA, men overgav seg etter et minutt og søkte etter bistandspenger. Myndighetene i USA fjernet veiblokkeringene like etterpå.
Den angivelige staten eksisterte i mindre enn én dag.
Friggfeltet
Fase I
Den første boreplattformen på Friggfeltet var en plattform med stålunderstell (Frigg DP1). Under sjøsetting på feltet i 1974 kollapset en av oppdriftstankene og understellet sank til bunnen. Under havariet oppstod det også skader på konstruksjonen. Etter flere mislykkede redningsoperasjoner og flere skader ble operasjonen til slutt gitt opp og man måtte finne en ny plattform man kunne bruke. En pumpeplattform som allerede var under bygging, ble bygget om til boreplattform og gitt navnet CDP1.
Fase I ble fullført i 1977.
Fase II
Fase II bestod av tre installasjoner i norsk sektor av Friggfeltet; bore- og produksjonsplattformen DP2, prosessplattformen TCP2 med en ny 32" rørledning til St. Fergus i Skottland.
Fase II ble fullført i 1978.
Drift
Operatøren for feltet var franske Elf Aquitaine, som fusjonerte med Total 1999/2003, og produksjonen startet i september 1977. Kong Olav V åpnet offisielt Friggfeltet for utvinning 8. mai 1978. Gassen fra feltet ble transportert til St.Fergus i Skottland og dagen etter åpnet Dronning Elisabeth gassterminalen i St. Fergus offisielt. Friggfeltet var det første norske gassfeltet, og er regnet å ha gitt 200 milliarder 2004-kroner i brutto inntekter med en utvinningsgrad på 78%. Da produksjonstoppen ble nådd i 1981-1983 var gassvolumet en tredel av det britiske totalforbruket. Den siste tiden ble flere omkringliggende mindre felt utvunnet: Nordøst-Frigg, Øst-Frigg, Lille-Frigg. Nordøst-Frigg var det første fjernopererte felt på norsk sokkel. Odinfeltet, Frøyfeltet og det britiske Alwynfeltet var også tilknyttet Frigginstallasjonene.
Nedstengning
Produksjonen på Friggfeltet ble stengt 26. oktober 2004 etter utvinning i 27 år. I henhold til konsesjonsvilkårene blir de fem plattformdekkene, de tre stålunderstellene og feltinterne rørledninger og kabler bragt inn til land for opphogging, mens de tre betongunderstellene blir stående. Understellet til TCP2-plattformen står på norsk side. Oppryddingarbeidet er planlagt sluttført i 2012.
Demontering og etterlatelse av installasjonene
Aker Solutions fikk i 2004 kontrakt med Total for å fjerne installasjoner fra Friggfeltet. Kontrakten var opprinnelig på et par milliarder kroner, men etter forhandlinger på grunn av miljøpålegg ble utgiftene mer enn doblet.
Understellet til betongplattformene TCP2, TP1 og CDP1 blir stående som kulturminner. Olje- og energidepartementets samtykke om å tillate å etterlate TCP2-plattformene, slår fast at rettighetshaverne i Friggfeltet (Equinor og Total) er ansvarlig for den etterlatte innretningen, herunder skade eller ulempe som voldes forsettlig eller uaktsomt i forbindelse med den etterlatte innretningen. Det ble også gitt vilkår om:
Dødsulykker
Det var tre dødsulykker i forbindelse med Friggfeltet:
Petroleumsgeologi
Reservoaret er sandstein fra den geologiske perioden eocen, avsatt som en turbidittvifte. Over sandsteinen ligger en takbergart av leirskifer.
Kulturminner
Norsk Oljemuseum viser fra mars 2008 utstillingen Remember Frigg – gassfeltet som ble kulturminne. Nettstedet "kulturminne Frigg" ble lansert i forbindelse med utstillingsåpningen.
Hogstklasse
Hogstklasse er et begrep i norsk skogbruk, som beskriver skogbestandets utviklingstrinn.
Mongolinvasjonene av Japan
Mongolinvasjonene av Japan (japansk navn: 元寇; げんこう – Yuán-bantitter; kinesisk navn: 元日战争/元日戰爭; Yuán Rì Zhànzhēng – Yuán-Japan-krigen; koreansk navn: 원의 일본 원정/元軍侵日戰爭; kyrillisk mongolsk: Хубилай хаан Японыг дайлсан нь; Hubilaj haan Âponyg dajlan n' ) fant sted i 1274 og 1281, og var to store militære felttog igangsatt av den mongolske Yuán-herskeren Kublai Khan med mongolske, kinesiske og koreanske styrker for å erobre de japanske øyene etter at det koreanske Kongedømmet Goryeo hadde underkastet seg mongolriket som en vasallstat. Til tross for at invasjonene mislyktes, har de ofte blitt regnet som makrohistoriske begivenheter, siden de satte sluttstreken for de mongolske erobringene, og blir også regnet som nasjonsdefinerende hendelser i Japans historie. Japanerne seiret delvis på grunn av at mongolene og deres allierte mistet så mye som tre fjerdedeler av flåten på sjøen på grunn av store stormer under begge invasjonene. Invasjonene har også blitt referert til i mange fiktive verk, og er den første gangen ordet kamikaze (stormen som ødela flåtene) ble omfattende brukt. Med unntak av okkupasjonen av Japan etter andre verdenskrig var disse mislykkede invasjonene det nærmeste Japan har vært til å bli erobret i løpet av de siste 1500 år.
Bakgrunn
Etter en serie på sju mongolske invasjoner av Korea undertegnet Goryeo en avtale som var til fordel for mongolene og ble en mongolsk vasallstat. I 1260 ble Kublai-khan erklært khagan (”Storkhan”) av Mongolriket, selv om dette ikke ble anerkjent av de fleste av mongolene i vest, og han opprettet sin hovedstad i Dadu i 1264. På denne tiden ble Japan styrt av en shikken-regent fra Hōjō-klanen, som hadde giftet seg inn i og tatt kontrollen fra Kamakura-shōgunatets shōgun etter Minamoto no Yoriies styre, som sluttet i 1203. Hōjō-klanen indre sirkel hadde nå blitt mektig at de ikke lenger spurte hverken Hyōjō (評定), shōgunatet råd, det keiserlige hoffet i Kyōto, eller sine vasaller (gokenin) om råd, og gjorde beslutninger i sine private møter i sine residenser (寄合; Yoriai).
Mongolene hadde også forsøkt å underkue de innfødte folkeslagene på Sakhalin siden 1260, og klarte ikke helt dette før i 1308.
Kontakter mellom mongolene og Japan før invasjonen
I 1266 sendte Kubilai Khan budbringere til Japan med den følgende melding:
Enklere sagt forlangte Kublai at Japan måtte underkaste seg riket hans og sende skatt for å unngå en konflikt. Men hans utsendinger kom tilbake tomhendte.
To år senere, i 1268, sendte Kublai igjen utsendinger til Japan, men også disse mislyktes. Begge gangene møtte utsendingene Chinzei Bugyō, eller "den vestlige forsvarskommissær," som ga deres beskjeder videre til Shikken Hōjō Tokimune, Japans egentlige hersker som styrte fra Kamakura, og også til keiseren i Kyōto.
Etter at Tokimune hadde diskutert brevene i sin indre sirkel var det mye debatt om hva som burde gjøres, men Tokimune selv var ikke i tvil om hva han ville; han sendte utsendingene tilbake uten svar. De gjensendte utsendinger flere ganger; 7. mars 1269; 17. september 1269; september 1271 og mai 1272, noen ganger koreanere og noen ganger mongoler – men ingen av disse fikk en gang lov til å gå i land på Kyūshū. Keiserens hoff foreslo å overgi seg grunnet stor frykt for mongolene, men hadde egentlig ingenting de skulle ha sagt etter at deres makt ble marginalisert etter nederlaget i Jōkyū-krigen tidligere på 1200-tallet.
Kamakura-shōgunatet (bakufu) under Tokimune beordret at alle som hadde len på Kyūshū (området som sannsynligvis kom til å bli angrepet først siden det ligger nærmest Korea) måtte vende tilbake til sine len, og styrkene på Kyūshū ble flyttet vestover for å kunne sikre de mest sannsynlige landgangsstedene. Etter å ha erkjent sin maktesløshet ledet det keiserlige hoffet en stor bønneseremoni, og mye av regjeringen arbeid ble satt til side for å hanskes med krisen.
Den første invasjonen
Khanen var villig til å gå til krig så tidlig som 1268, etter at hans utsendinger to ganger hadde blitt avvist, men riket hans hadde da ikke nok ressurser til å forsyne en stor nok marine til invasjonen. Etter at mongolene hadde giftet seg inn i det koreanske kongehuset etter at den koreanske kronprinsen giftet seg med Kublai Khans datter ble en stor skipsproduksjon igangsatt på Koreas sørøstlige kyst, mens mongolene fortsatt forlangte at japanerne skulle overgi seg.
I 1271 grunnla Kublai Yuan-dynastiet som et kinesisk dynasti. I 1272 tilbød kong Chungnyeol av Goryeo råd til Kublai; ifølge Goryeosa (Goryeos historie): "Japan vet ennå ikke at verden er hellig. Send derfor budbringere og fortell om vår militære makt til Japan. Slagskip og militære rasjoner er godt forberedt. Hvis du utnevner meg vill jeg støtte deg med all min makt." ifølge Yuan shi (Yuáns historie): "Kongen av Goryeo spurte Kublai Khan om å erobre Japan. Jeg bygger 150 skip og oppfordrer deg til å erobre Japan."
Endelig begynte Yuán-Goryeo-flåten sin ferd i 1274 med en styrke på estimert 15.000 mongolske og kinesiske og 8000 koreanske soldater, fordelt på 300 store skip og 4-500 små, selv om tallene varierer mye i de ulike kildene. De plyndret øyene Tsushima og Iki, noe som inkluderte å spidde hendene på kvinner og henge dem på båtene deres. 19. november gikk de i land i Hakata-bukta, som ligger i nærheten av Dazaifu, i provinsen Chikuzen og da Kyūshūs administrative hovedstad. Den følgende dagen ble Bun'ei-slaget (文永の役; Bun'ei no eki) utkjempet, også kjent som det første slaget om Hakata-bukta i vestlige kilder.
Japanerne hadde liten erfaring med å hanskes med en så stor styrke (hele Nord-Kyūshū hadde blitt mobilisert), og først hadde mongolenes styrke framgang. Det hadde gått omtrent femti år siden den siste større konflikten i Japan (Jōkyū-krigen; keiser Go-Tobas tilhengeres opprør i 1221), noe som resulterte i at ingen japanske hærførere hadde tilstrekkelig erfaring med å lede store hærstyrker. I tillegg baserte den vanlige krigføringsarten i det føydale Japan seg på former for mann-mot-mann-dueller, også i større slag. Mongolene var i besittelse av fremmede våpen, som inkluderte overlegne langdistansevåpen (protogranater), og hadde derfor en klar fordel i landkrig. Den japanske styrken i Hakatabukta trengte tid til å vente på forsterkninger, som de trengte for å overvelde de mongolske styrkene. Rundt midnatt førte en kraftig storm til at de mongolske skipskapteinene foreslo at landstyrken gikk tilbake ombord på skipene for å unngå at soldatene ble strandet på japansk jord. Ved daggry var det bare et par skip som ikke hadde forlatt kysten. De som hadde det ble ødelagt av stormen. Enkelte nedtegnelser anslår at 200 mongolske skip ble ødelagt. De små japanske båtene var også mye raskere og manøvrerbare enn mongolenes skip, og derfor klarte japanerne å borde de gjenværende mongolske skipene.
I Kamakura var Tokimune svært redd da invasjonen endelig kom, og siden han ønsket å beseire frykten spurte han sin zenmester Bukko om råd. Mesteren svarte at han måtte meditere for å finne fryktkilden inni seg. Tokimune dro til Bukko og sa "endelig har mitt livs største hendelse funnet sted." Bukko svarte "hvordan vil du møte den?" og Tokimune skrek "Katsu!" ("seier") som om han ville skremme alle fiendene foran ham. Bukko svarte fornøyd "det er sant at en løves sønn har en løves brøl!" Etter dette ble Tokimune instrumental for å spre zenbuddhismen og bushidō blant samuraiene i Japan.
Etter invasjonen vendte den allierte flåten tilbake til sine hjemland. Goryeo-generalen Kim Bangyeong hedret den mongolske dronningen av Goryeo ved å gi henne 200 gutter og jenter som slaver.
Mellom invasjonene
Fra og med 1275 begynte Kamakura-shōgunatet å forbedrede seg på en annen invasjon, som de var sikre på kom til å komme. I tillegg til å organisere Kyūshū-samuraiene begynte man å konstruere fort og en stor steinmur (石塁; Sekirui) og andre forsvarsbyggverk på en rekke potensielle landgangssteder, inkludert Hakatabukta, hvor en to meter høy mur ble bygd i 1276. Religiøse tjenester ble også utbygd, og Hakōzaki jinja ble gjenoppbygd etter den hadde blitt av Yuán styrkene etter den første invasjonen. En kystvakt ble også opprettet, og belønninger ble gitt til 120 modige samurai. Japanerne planla et raid mot Korea ledet av Kyūshū-generalen Shōni Tsunesuke, men dette ble aldri utført.
Etter den mislykkede invasjonen av Kublai Khan lei av å bli ignorert av japanerne, så i september 1275 ble fem Yuán-utsendinger sendt til Kyūshū og nektet å dra igjen uten et svar. Tokimune svarte med å sende dem til Kamakura, hvor de ble henrettet. Gravene til disse fem Yuán-utsendingene finnes i dag i Tatsunokuchi i Kamakura. 29. juli 1279 ble fem nye utsendinger send, men også disse ble henrettet, nå i Hakata. Siden det keiserlige hoffet forventet en nye invasjon beordret de 23. februar 1280 at alle temper og jinja skulle be for seier over Yuán.
Den andre invasjonen
Våren 1281 sendte mongolene to separate styrker mot Japan, en styrke med 900 skip og 40.000 koreanske, kinesiske og mongolske soldater dro fra Masan, mens en større styrke på 100.000 soldater på 3500 skip reiste fra Sør-Kina. Mongolenes plan besto i et overveldende, koordinert angrep fra Yuán-flåtene. Flåten fra Kina ble forsinket grunnet problemer med å skaffe forsyninger og mannskap til så mange skip. Flåten fra Korea seilte ut da den skulle, og ble påført betydelige tap ved Tsushima, og vendte så tilbake. Sommeren samme år inntok den kombinerte koreansk-kinesiske flåten Ikishima, og reiste så til Kyūshū og gikk i land en rekke forskjellige steder. Mongolene ble drevet tilbake til sine skip i en rekke forskjellige trefninger som sammen har blitt kjent som Kōan-slaget (弘安の役; Kōan no eki), eller som ”det andre slaget om Hakatabukta.” Den japanske hæren hadde langt færre soldater, men hadde befestet kystlinja, og klarte derfor med enkelthet å slå tilbake angrepene som ble igangsatt mot den. Den nå berømte kamikaze, en massiv tyfon som slo inn mot Kyūshūs kyster for to hele dager, ødela mye av mongolenes flåte.
Videre tror man at ødeleggelsen av den mongolske flåten også i stor grad skyldtes en annen faktor. En stor del av invasjonsflåten besto av hurtigbygde, flatbunnede kinesiske elvebåter og lignende skip fra Goryeo. Ifølge Goryeosa var skipene fra det Sørlige Song for dyre og produksjonen tok for lang tid, så man produserte heller mer tradisjonelle skip. Disse skipene, i motsetning til de havgående fartøyene, som hadde en buet kjøl for å hindre velting, var vanskelige å bruke i åpent hav, for å ikke snakke om under en stor tyfon. Det har også spekulert i at kineserne som bygde skipene med vilje lagde dårligere båter fordi de mislikte sin mongolske hersker.
Betydning
Fra et militært synspunkt var Kublai-khans mislykkede felttog i Japan den første av bare to anledninger hvor samuraier kjempet mot utenlandske soldater i stedet for seg imellom; den andre anledningen var imjin-krigen, den japanske invasjonen av Kongedømmet Joseon 300 år senere. Det har også blitt sagt at dette var første gangen samuraiklanene kjempet for Japans sak i stedet for klanens interesser. Invasjonene introduserte også en fremmed kampstil for japanerne, som ikke hadde en-mot-en-kampene som kjennetegnet den tradisjonelle samuraikampstilen, som de regnet for å være underlegen. I Hachiman Gudōkun blir denne forskjellen lagt merke til:
Den mongolske måten å angripe og trekke seg tilbake på sammen med bjeller, trommer og kamprop var også ukjent i Japan, og det var også de mongolske bueskytternes teknikk, som besto i å skyte massevis av piler opp i lufta heller enn en én-mot-én-duell på lang avstand. Til tross for nasjonale grenser ble zen-buddhismen til Hōjō Tokimune og hans zenmester Bukko nå ansett for troverdig, og mange samuraier konverterte nå til denne retningen. Invasjonene var også første gangen ordet kamikaze (”guddommelig vind”) ble brukt, og den forlenget også japanernes tro på at de var ubeseirlige, som forble et viktig aspekt i japansk utenrikspolitikk fram til Japans nederlag i slutten av andre verdenskrig. Invasjonene var også den eneste gangen en fiendtlig nasjon invaderte en av Japans fire hovedøyer. De mislykkede invasjonene viste også en av mongolenes svakheter – at de ikke var stand til å utføre vellykkede marineinvasjoner. Invasjonene av Japan var heller ikke Kublai Khans eneste mislykkede invasjon; de tre invasjonene av Việt Nam ble også slått tilbake. Etter Kublais død i 1294 forlangte hans etterfølger Temür Öljeytü at Japan skulle underkaste seg riket hans i 1295, men uten resultat.
Mongolene og Japans Ashikaga-shōgunat sluttet fred med hverandre sent i det fjortende århundre, i regjeringstiden til Qagan Ukhaantu Khan, keiser Huizong av Yuan, den siste Yuán-keiseren som styrte over Kina. Lenge før freden ble inngått hadde det vært stabile handelsforhold i Øst-Asia på grunn av mongolenes dominans.
Dari
Dari er det lokale navnet på variasjoner av persisk som blir snakket i Afghanistan. Det er det største språket i landet og blir snakket i nordlige og vestlige deler inkludert hovedstaden Kabul i øst. Rundt 30% av befolkningen snakker persisk, men tospråklighet er vidt utbredt. Det er morsmålet til tadsjiker, hazarere og chahr aimak-folkene. Dari er såkalte ‘lingua franca’ altså ‘det andre språket’ til pasjtunere. Pasjtunere i Afghanistan snakker Pasjto som sitt morsmål men bruker Dari som sitt andre språk. Grunnen til dette er for å kunne kommunisere med andre folk rundt i sitt eget land (Afghanistan), språket blir brukt som kommunikasjonsform mellom forskjellige språk i Afghanistan og så å si alle boende i Afghanistan kan snakke Dari.
Ifølge den iranske språkforskeren Zana Vahidian er grunnen til at Dari blir brukt som språket nesten alle i Afghanistan kan forstå og snakke, er at Afghanistan flyttet hovedstad fra Kandahar til Kabul i det 18. århundre.
Syntaksen i afghansk persisk er ikke så forskjellig fra iransk-persisk (lokalt kalt farsi). For å markere eiendom, bruker afghansk persisk tillegget -ra. Vokalsystemet er også noe forskjellig fra iransk persisk.
Disse variasjonene av persisk i Afghanistan er forskjellig fra språket som snakkes av zoroasterne som bor i Yazd og Kerman i Iran, og som også kalles Dari (eller Gabri).
Abananote
Utseende
Abananote-artene har et ganske enhetlig utseende. De kan likevel være vanskelige å bestemme fordi mange sommerfugler fra andre grupper etterligner disse giftige artene. Forholdsvis små (vingespenn 30–50 mm), spinkle sommerfugler. Vingene har mørkbrun grunnfarge og røde eller hvitaktige tegninger på forvingen. Kroppen er pinneaktig tynn, antennene er kortere enn halvparten av forvingen, med markert kølle ytterst. Forvingene er avlange og smale, forhjørnene helt avrundede, ytterkanten jevn. Bakvingene er forholdsvis små og avrundede.
Levevis
Acraeini er skogsinsekter. Stort sett er Acraeini trege insekter som stoler på at giftigheten verner dem mot rovdyr, men det finnes også noen arter som flyr høyt over trekronene.
Utbredelse
Abananote-artene er utbredt i Sør-Amerika.
Systematisk inndeling
Mange fører disse artene til slekten Actinote.
Stevnemøte med glemte år
Stevnemøte med glemte år er et norsk okkupasjonsdrama fra 1957, regissert av Jon Lennart Mjøen. Den var basert på Sigurd Hoels roman med samme navn fra 1954. Stevnemøte med glemte år var norsk bidrag til Cannesfestivalen i 1957.
Handling
Etter en premiere, hvor skuespillerinnen Vera Bang feirer nye triumfer, samles dr. Sander Paulsen og advokat Knut Valstad hos Vera til en minnemiddag for Veras mann, advokat Sven Arneberg, som falt i krigen i 1940. Dette møtet griper inn i de tre forsamledes psykiske balanse og liv en tid fremover, blant annet i Knuts forhold til sin kone Anna, som Knut oppdager i følge med den rike skipsreder Stauholdt. I et premiereselskap i 1940 fører Knut sin kollega og kompanjong Sven sammen med Vera. Under krigen i Norge blir Svens kone Gunvor og datteren Jannicke drept av en tysk bombe. Kort etter oppsøker Vera Sven, som er kaptein, hos hans lille gruppe menn inne på skauen. Under dekningen av et tilbaketog blir Sven drept. I årsskiftet 1940/41 føder Vera en sønn som hun forteller er Svens sønn. Ved minnemiddagene foregir alltid Vera at forholdet mellom henne og Sven er mer omfattende enn Knut og Sander tror. Sønnen Kåre reagerer mot den heltestatus moren gir Sven Arneberg. Knut og Sander besøker den forhugningen, hvor Sven holdt sin stilling i 1940. Dette besøket gir dem materiale til å avsløre Veras livsløgn: at Kåre er Svens sønn, og at forholdet mellom Vera og Sven var mer enn møtet på premierefesten og en natt i forhugningen i skogen. Og Knut kan vende tilbake til Anna. Han vet at Vera er sterkere enn ham, men hun er ikke sterkere enn dem begge, når de holder sammen.
Johanne Schmidt-Nielsen
Johanne Schmidt-Nielsen (født 22. februar 1984 i Odense) er generalsekrætar for Red Barnet, og tidligere parlamentarisk leder i danske Folketinget for Enhedslisten. Enhedslisten har flat struktur og da Schmidt-Nielsen i 2009 ble valgt til parlamentarisk leder var det første gang i partiets historie at noen ble valgt til dette vervet. Partiet har ikke noen valgt leder, men Schmidt-Nielsen var i praksis partiets ansikt utad. I mai 2016 tok Pernille Skipper over rollen som parlamentarisk leder.
Politisk karriere
Schmidt-Nielsen startet sin politiske karriere i Danske Gymnasieelevers Sammenslutning, hvor hun var nestleder fra 2002 til 2003. Hun har gjort seg bemerket ved deltakelse i en rekke politiske aksjoner. I forkant av valget i 2007 fikk hun stor oppmerksomhet rundt å ha anmeldt et dansk pornoblad for hallikvirksomhet fordi de hadde med en prostituert som premie i en av sine konkurranser. Under partilederdebatten i 2007 var hun den yngste deltaker i en dansk partilederdebatt noen sinne.
Under folketingsvalget i Danmark 2011 fikk hun 47 002 personstemmer – bare sittende statsminister Lars Løkke Rasmussen fikk flere.
Enhedslisten har et rotasjonsprinsipp som gjorde at Schmidt-Nielsen ikke sto på noen valglister under Folketingsvalget 2019.
Bolivias departementer
Bolivia er delt inn i ni departementer (spansk: departamentos). En prefekt (prefecto) som blir satt inn av presidenten leder hvert departement. Alle departementene er delt inn i provinser (provincias) som videre er delt inn i kommuner (municipios). Totalt finnes det 112 provinser og 324 kommuner i landet.
Pakhet
Pakhet (gammelegyptisk: Pḫ.t, «hun som klorer/river»; også transkribert som Pachet, Pehkhet, Phastet, og Pasht) er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en krigsgudinne med løvehode. Hennes kult var sentrert i området rundt Minya i midtre Egypt i løpet av Mellomriket. Det er antatt at hennes opprinnelse var en kombinert form for gudinnene Bast i Nedre Egypt og Sekhmet i Øvre Egypt. Da Bast tok form som en huskatt og Sekhmet som en løvinne, fikk Pakhet en rolle som en gudinne i egen rett, mindre huslig enn Bast og mindre fryktelig enn Sekhmet.
I kunsten
Pakhet ble i kunsten framstilt som en kvinne med hodet til en løvinne, eller ganske enkelt en løvinne. I en del former er hun framstilt som ørkenvillkatt og som drepte slanger med sine klør. Hun kunne også bli framstilt mens hun bar solskiven over hodet som en del av hennes krone.