cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Senantikken
Kristendommens dominans
En av de viktigste transformeringer i senantikken var dannelsen og utviklingen til de abrahamittiske religioner: kristendom, jødedom og til sist også islam. Jødenes religion var den eldste, men ble den minste. Kristendommen som begynte som en jødisk sekt vokste formidabelt i løpet av et par århundrer. Islam oppsto og etablerte seg på 600-tallet, og fikk arabiske folk til å invadere både Østromerriket og Sasanide-dynastiet i Persia, og ødela og underla seg begge.
1881 Shao
1881 Shao er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 3. august 1940 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Senantikken
Kristendommens dominans
En milepæl i framveksten av kristendommen var konverteringen av keiser Konstantin den store i 312, slik det er beskrevet av hans panegyriske biograf Eusebius av Cæsarea, skjønt oppriktighet i hans omvendelse er omdiskutert. Konstantin legaliserte religionen gjennom ediktet om toleranse i 313, utgitt samtidig av hans rival i øst, Licinius (død 325). På slutten av 300-tallet hadde keiser Theodosius den store gjort kristendommen til statsreligion, således omformet den klassiske romerske verden som historikeren Peter Brown har karakterisert som «raslet med nærværet av mange guddommelige ånder».
Konstantin spilte en nøkkelrolle i mange av de viktigste hendelser i kirkehistorien da han innkalte og var til stede ved det første økumenisk kirkemøte med biskopene, konsilet i Nikea, i 325. Han ga også økonomisk støtte til bygging av kirker og helligdommer som Den hellige gravs kirke i Jerusalem, og involverte seg personlig i spørsmål som tidspunktet for Kristus' gjenoppstandelse og dets forhold til påskefeiringen.
Kristne klostre og klosterbevegelsen, latin claustrum, «innhegnet sted», begynte med den hellige Antonius i de egyptiske ørkener på 200-tallet, og opprinnelig utenfor kirkens episkopale autoritet, men ble så suksessfullt at ved 700-tallet hadde bevegelsen gjennomtrengt kirken og blitt den primære kristne regel innenfor. Klosterbevegelsen skal ved slutten av 300-tallet ha spredt seg over hele riket. Årene mellom 300 og 600 var preget av oppkomsten av hellige menn. Kloster var ikke bare den eneste nye kristne bevegelsen som oppsto i senantikken, men var den som fikk størst innflytelse. Andre bevegelser kjente for deres ukonvensjonelle praksis var blant annet de såkalte boskoi («kvegoppdrettere»), hellige menn som etter sigende spiste bare gress og lenket seg selv som husdyr for oppnå Guds gunst; Kristi dårer hvor det å oppføre seg som tåper ble betraktet som mer hellig enn tåpelig; og søylehelgener, en asketisk bevegelse, særlig i Syria, som i løpet av 400- og 500-tallet tilbrakte sitt liv på toppen av en søyle. Muligens kan dette fenomen forklares som en reaksjon på kristendommens tiltagende verdsliggjøring og prisen for den nære alliansen med den romerske stat.
Innenfor den nylig legitimerte kristne samfunnet på 300-tallet kunne en inndeling ble mer tydelig sett mellom lekfolk og en økende mannlig lederskap i sølibat. Hieronymus skrev ca. 406 den polemiske avhandlingen «Mot Vigilantius» hvor han blant annet å diskuterte helgeners relikvier, også fremmet større åndelige vesen ved sølibat framfor ekteskap. Dette mannlige lederskapet presenterte seg selv som adskilt fra de tradisjonelle romerske motivasjonene i offentlig og privat liv markert av stolthet, ambisjoner og solidaritet med slekten, og skilte seg således fra gifte hedenske prester eller lederskap. I motsetningen til senere nedsettende vurderinger om presters sølibat, tok sølibat i senantikkens kristendom i form av avholdenhet fra seksuell omgang etter ekteskap, og kom til å bli den forventede normen for det urbane presteskapet, potentes eller dynatoi.
Senantikken markerte nedgangen til romersk statsreligion, beskrevet i graden av edikter og lovpåbud som sannsynlig var presset fram av kristne rådgivere, som eksempelvis Eusebius av Cæsarea, av keiserne på 300-tallet, og en periode med dynamiske religiøse eksperimentering og åndelighet med mange synkretiske sekter, en del dannet århundrer tidligere, som gnostisisme eller nyplatonisme og De kaldeiske orakler, og en del nye som hermetisme (Corpus Hermeticum). Mange av de nye religioner eller religiøse retningene støttet seg på framveksten av kodekser i pergamenter (innbundne bøker) framfor papyrusskroller. Bøker tillot en raskere tilgang til nøkkelmateriale og var lettere å frakte med seg enn en skrøpelig skroll, noe som fremmet ideologisering av de religiøse, exeges, tolkning av hellige skrifter.
Etter at Konstantin hadde lovliggjort kirken ble den begunstiget etter at den tidligere hadde vært en forfulgt religion. Den rådde etter hvert over effektive og rike forvaltningsstrukturer og fikk betydelig samfunnsmessig makt. Ved statlige privilegier ble kirken interessant også for overklassen. Barnedåp ble obligatorisk etter 300-tallet, og med intolerante lover som at frafalne fra troen (apostasi) ble truet med dødsstraff, var det knapt mulig å fri seg fra kristendommen. På tross av eller på grunn av den nye religionens økende og dominerende makt oppsto det flere stridigheter innenfor selv kirken. Det var i mindre grad kampen mot ikkekristne og hedendom på 400- og 500-tallet som vanskeliggjorde konsolideringen av kirken, men teologiske uoverensstemmelser, især den vedvarende striden om Jesus' guddommelige vesen, se blant annet konsilet i Nikea i 325 og Den nikenske trosbekjennelse som formulerte grunnleggende sider ved den kristne tro, og som fortsatt er gyldige i de fleste kristne kirkesamfunn. De kristne stridigheter ble ikke bilagt i 325, og det var flere religiøse retninger, blant annet arianisme, nestorianisme, monofysittisme, som kunne ha endret den religiøse kursen, og det var i senantikken fem økumeniske konsiler som ikke kom til enighet.
Til tross for den kristne dominans forsvant ikke hedenskap med «den konstantinske vending» med ediktet i Milano i 313, og til tross for lovgivning mot hedenskap under keiser Gratian og Theodosius I, særlig i vesten. Omkring 400 kan det ha vært like mange kristne som hedninger. Byene ble kristnet raskere enn ute på landet. Når misjonærer i Gallia og Italia forstyrret bøndenes gamle, sakrale høsttradisjoner ble de til sist kjeppjaget. Selv på 500-tallet skrev den ikkekristne Zosimos et historieverk hvor han beklaget de kristnes innflytelse for Romas nedgang. Under keiser Tiberios II kom det i 579 et stort opprør av hedninger i Syria, og først i 599 lot pave Gregor I den store de gammeltroende på Sardinia til dåp under trusler om fengsel og tortur. På østromersk grunn møtte ennå på 600-tallet arabiske angriperne på regioner og byer som var preget av gammel polyteisme. Samtidig var det mange som forsøkte å være begge deler, både kristen og samtidig opprettholde de gamle kulter. Det er blitt antatt at Mariakulter og annen helgendyrkelse er Kirkens omstendelige godkjennelse av flertallets tilbøyeligheter for flerguderi. Tanken er at en del kristen helgendyrkelse er fordekt videreførelse av blant annet antikke modergudinner som Isis og Kybele, særskilt tilbedelse for særskilte tider, områder og problemer.
I senantikken utviklet også bispeembetet i Roma seg til pavedømme: til å bli biskop for alle andre biskoper, kirkens øverste autoritet. Avgjørende skritt tok i denne retningen tok Gregor I den store, som samtidig kan regnes for den siste senantikke kirkelærer og den første middelalderpave.
Utenfor imperiet var de kristne i persiske Mesopotamia relativt tallrikt representert (før de arabiske erobringene), likeledes på Kaukasus. Aksumriket i nordøstlige Afrika ble kristnet allerede på 300-tallet og utgjorde da et omdreiningspunkt for romersk diplomati i området. Det var også kristne menigheter i sørlige Arabia for en tid. Kristningen av germanerne resulterte at de fleste overtok den arianske trosbekjennelse, grunnet at Wulfila, goternes første biskop, var tilhenger av denne retningen.
Den kirke som på 300-tallet utviklet seg til en rikskirke reddet i det minste en del av den antikke kunnskap over i middelalderen. Etter hvert som den romerske hær og embetsvesen i vesten forsvant, forble kirken stående og på 400- og 500-tallet sto den i økende grad fram for en stat som ikke lenger var funksjonsdyktig.
Ikkekristne trosretninger
Kristendommen begynte som liten jødisk sekt, men spredte seg over hele Middelhavet. Først da Konstantin gjorde den til statsreligion fikk den vekst og ble den den dominerende religionen i Romerriket. Men det oppsto også en rekke nye religioner, og etablerte religioner utviklet seg videre.
Hedendommen, som samlebetegnelse på alle ikkekristne religioner, forble fram til slutten av 300-tallet en levende kraft i Romerriket. I striden om Viktoriealteret i 384 mellom den romerske byprefekt (praefectus urbi) Quintus Aurelius Symmachus og biskopen i Milano, Aurelius Ambrosius, kom motsetningene mellom hedninger og kristne til uttrykk. Selv ikke ved år 600 var de gamle kulter helt forsvunnet. Disse religioner var i motsetningen til kirken ikke sentralt organisert, men utgjorde sen synkretisk mangfold av ulike trosforestillinger. Ved siden av kultene, som man kan regne til de tradisjonelle romerske religionene, var mysteriekultene som stammet fra Østen også av betydning. Likeledes hadde solkulten stor oppslutning, blant annet var Konstantin lenge tilhenger av Sol. Mithras-kulten var en betydelig konkurrent til kristendommen og hadde mange tilhengere, spesielt i den romerske hæren. Frelserguden Mithras og Sol ble også forbundet med hverandre: hovedtempelet for Sol Invictus Mithras i Baalbek, en by i Bekaadalen i Libanon, ble først ødelagt av en brann under Justinian I. Også synkretisme foruten nyplatonisme hadde stor betydning for den senantikke hedenskap da det ofte ikke ble skjelnet strengt mellom religion og filosofi.
Hedenskapet holdt seg lenge, særlig hos befolkningen på landet og ute i distriktene. Allerede i antikken var det derfor uttrykket paganus (ikke-kristen) av «landbeboer» anvendelig. Også deler av senatsaristokratiet og ulike filosofiske kretser forble hedenske i lengre tid. Det var hele tiden kontakt mellom de gamle trosverden og den kristne tankeverden, og de øvet gjensidig innflytelse på hverandre. Også kristendommen fant sine støpeformer i denne tiden, og under innflytelse fra ideologien til solkulten ble Jesus sett på som «Rettferdighetens sol».
Et særlig fenomen i senantikken utgjør manikeisme, en dualistisk religion med gnostiske trekk, grunnlagt av perseren Mani (ca. 216–276). Den satte sammen ulike aspekter fra forskjellige religioner, som kristendom, zoroastrisme og buddhisme. Ved manikeismen dreide det seg om en dialektisk trosretning (godt og dårlig, lys og mørke, som var innviklet i en evig kamp), som rakst utviklet seg til å bli innflytelsesrik. Den begynte i Persia, fant nye tilhengere fra Sentral-Asia til Spania, men ble etter hvert utsatt for forfølgelser både i Romerriket som i Persia. Innenfor persiske Sasanideriket, hvor det levde både kristne, jøder og manikeere, var den mest framherskende religion zoroastrisme og som ble begunstiget av storkongen. Før islam dominerte var zoroastrisme den dominerende religion i Iran, men ble endret av tilstedeværelsen av tallrike kristne menigheter i den vestlige delen av riket som av mazdakitenes «sosialrevolusjonære» bevegelse som rystet riket i årtiene rundt 500.
Jødedommen led fortsatt i senantikken under diasporaen. De fleste romerske keisere var ikke direkte fiendtlig innstilt overfor jødene til tross for ulike kritiske bemerkninger i lovgivningen. Imidlertid eksisterte det spenninger mellom jøder og ikke-jøder. Flere kristne keisere innskrenket jødenes religionpraksis og forbød nybygging av synagoger. Likevel forble jødedommen etter 391/392 den eneste tillatte ikke-kristne religion i Imperium Romanum. Flere kristne keisere beholdt også visse forskrifter om beskyttelse overfor jøder, selv om de likevel ble utsatt for overgrep. Allerede i 429 ble institusjonen «Jødenes patriarkat» opphevet og Palestina inndelt i fire provinser. Kirken avviste dog i teorien å oppta tvangsomvendte jøder. Samaritaner utgjorde et særskilt problem: en adskilt jødisk gruppe som hadde gjentatt konflikter med den romerske sentralmakt og særlig under Zenon og Justinian I var involvert i blodige kamper med keiserens hær. Også islam har sine røtter i senantikkens religiøse tenkning, og var sterkt påvirket av kristendom og jødedommen.
Samlet sett var den religiøse tendens i senantikken i retning av henoteisme (hvor én guddom får udelt oppmerksomhet, uten at andre guder benektes) og henimot monoteisme (tilbedelse av utelukkende én Gud), hvilket var gunstig for kristendommen som med sitt frelserbudskap bød på et lokkende alternativ. Selv det samlede romerske riket siste hedenske keiser i Julian den frafalne beundret dette aspektet og forsøkte forgjeves å bygge det inn i sin muligens planlagte «hedenske statskirke».
Litteratur
I senantikken sank andelen av klassisk gresk og latin, men de litterære kulturene på syrisk, armensk, arabisk, koptisk, vulgærlatin og til sist romanske dialekter økte. Det var også et skifte i litterær stil med en preferanse for encyklopediske skrifter i en kompakt og en hentydende stil, bestående av sammendrag eller antologier av tidligere verker, ofte kledd i et utpenslet, allegorisk kledning, eksempelvis De Nuptiis Mercurii et Philologiæ («Ekteskapet mellom Merkur og Filologi») av Martianus Capella, og De Arithmetica, De Musica, og Consolatio Philosophiæ (Filosofiens trøst) av Boëthius — begge nøkkelverker for senere undervisning i middelalderen.
På 300- og 400-tallet skjedde det nærmest en eksplosjon i kristen litteratur med greske forfattere som Eusebius av Cæsarea, Basilios den store, Gregor av Nazianz, og Johannes Chrysostomos; og av latinske forfattere som Ambrosius av Milano, Hieronymus, og Augustin av Hippo som kun de mest kjente representanter. På den annen side, forfattere som Ammianus Marcellinus (300-tallet) eller Procopius av Cæsarea (500-tallet) var i stand til å holde den antikke historiografien levende.
Den senantikke litteraturen viste lenge ikke tegn på nedgang. Med omstillingen av bokproduksjonen fra papyrus til pergament omkring 400 var det flere forfattere utelukket fra publisering. I øst ble kontinuiteten i den klassiske utdannelsen heller ikke fullstendig avbrutt før i tidlig middelalder. Den syriske litteratur frambrakte flere betydelige verker. I den latinske litteraturen rager det siste store latinske dikterverket i antikken fram, Res gestæ av Ammianus Marcellinus og likeledes diktningen til Claudius Claudianus, skjønt de begge hadde bakgrunn fra gresktalende Østromerriket. Den siste latinske epiker av rang var Corippus som på 500-tallet forfattet verket Johannis i stil av Vergil.
Også i Gallia og Spania blomstret lenge en sterk retorisk preget dikterkunst som eksempelvis hos Decimus Magnus Ausonius. Den gallo-romerske Sidonius Apollinaris skrev lovtaler og brev som gir et detaljert innblikk i den gallo-romerske kultur. Omkring 600 samlede Isidor av Sevilla, senantikkens siste store latinske lærde, den kunnskap om oldtiden som var tilgjengelig for ham, og formidlet den leksikalsk videre i grunntrekk til middelalderens verden. Den kristne litteraturs største forfattere var Boëthius' og kirkefaderen Augustin av Hippos skrifter. Den berømte og høyt utdannede retor Marius Victorinus konverterte i 355 under stor oppmerksomhet til kristendommen og kommenterte siden Det nye testamente.
Litteraturen satte seg også som mål at erstatte klassiske romerske tekster med likeverdige kristne motstykker som Prudentius med verket Psychomachia («Sjelenes kamp»); men skapte også nye former, som for eksempel Ambrosius' hymner og verkene til Arator. Motsatt forsøkte representanter av den «gamle» dannelse å bevare og samle den i filosofiske arbeider, som Quintus Aurelius Symmachus og Symmachuskretsen med blant annet Flavianus, Praetextatus, Aelius Donatus, Maurus Servius Honoratus, og Ambrosius Theodosius Macrobius. Nordafrikaneren Martianus Capella påtok seg etter 470 et siste forsøk på å sammenfatte den hedensk-romerske kunnskap i en stor gudeallegori. Kristendommens krav på å gi den absolutte sannhet hadde dog en vedvarende innflytelse på overleveringen.
Senantikkens mest betydelige greske historiker var uten tvil Prokopios fra Cæsarea. I øst blomstret den antikke historieskrivningen ennå inn i 600-tallet med Theophylaktos Simokates, inntil den til sist forsvant i kjølvannet av den senantikke verden forsvarskamp mot de muslimske angrepene. I Østromerriket kan talerne Libanios og Themistios framheves, mens det innenfor området nyplatonisme ble frambrakt en rekke filosofiske verker inn på 500-tallet. Ved siden av Plotin, nyplatonismens grunnlegger og som strengt talt ikke hører inn under senantikken, kan følgende filosofer nevnes: Porfyrios, Proklos, Jamblikos, Isidoros fra Alexandria, og Damaskios. Simplikios, senantikkens siste betydelige filosof med sin store Aristoteles-kommentar. Etter at Akademiet i Athen ble stengt av keiser Justinian i 529, gikk også den førkristne filosofi mot slutten, men selv under Justinian var det mulig å få en grunnleggende utdannelse i litteratur og retorikk selv i mindre byer.
Språket i øst og vest
I vest var latin enerådende. De greskspråklige områder i Italia og på Sicilia forsvant, og kunnskapen til gresk i de øverste samfunnslag minsket etter rundt 400. Først etter Justinians erobringer kom det til en fornyet gresk inntreden i en del regioner. Men da den senere pave Gregor I den store på slutten av 500-tallet oppholdt seg i Konstantinopel slet han stadig med språkproblemer. I noen områder i vest hadde også en del andre språk overlevd, men det er diskutabelt om kirkefaderen Augustin rundt 400 virkelige mente kartagernes gamle semittiske språk da skrev at det ennå ble snakket punisk i Nord-Afrika.
I øst hvor det i tillegg ble snakket syrisk i store områder hadde gresk lenge vært lingua franca, felles utvekslingsspråk. I hæren, ved hoffet, i forvaltningen, foruten om i deler av Thrakia og Illyria ble det fortsatt snakket latin. Ved Justinians erobringer ble Italia, Nord-Afrika og sørlige Spania latinspråklige områder som ble lagt inn under Østromerriket. Generelt gikk imidlertid utbredelsen av et dannelsespråk i overklassen tilbake, i vesten gresk, og i østen latin, selv om man i øst under Justinian ennå kunne få en grunnleggende undervisning i latinsk litteratur, språk og retorikk. I øst ble fortsatt skrevet viktige verker på latin, blant annet av Corippus og Jordanes.
Først under Heraklios (død 641) ble gresk i øst det eneste embetsspråk. Fra da av ble kløften mellom bysantinske øst og latinske vest stadig dypere på grunn av språkbarrieren. Mellombysantinske tids gresk hadde da også på flere vis utviklet seg fra den gamle klassiske gresk i både uttale og grammatikk.
Kunsten
Romersk kunst i løpet av senantikken fungerte som en monumental overgang fra klassisk idealisert realisme, introdusert av grekerne til middelalderens mer ikoniske, stiliserte kunst. I motsetningen til klassisk kunst framhevet ikke senantikkens kunst kroppens skjønnhet og bevegelse, men heller ga hentydninger på den åndelige realitet bak dets subjekter. I tillegg, speilet i kristendommens framvekst, og sammenbruddet i Vestromerriket, gikk malte og frittstående skulpturer av moten i kunstmiljøene. Det ble erstattet i en større interesse i mosaikker, arkitektur og relieffskulpturer.
Skulptur
Av betydning i senantikken var også mosaikkunsten, selv om det var enklere former som dominerte sammenlignet med klassisk antikk. Billedkunsten etter år 300 forklares den dominerende avindividualiserende, frontale framstillingen med orientalsk innflytelse. Man kan eksempelvis sammenligne keiserportrettene av keiser Caracalla (død 217) med Konstantin den store (død 337) eller Valentinian II (død 392).
Da soldatkeiserne som Maximinus Thrax, keiser fra 235 til 238, dukket opp fra provinsene på 200-tallet, brakte de med seg deres egen regionale påvirkning og estetiske smak. Eksempelvis kunstnere kvittet seg med det klassisk portrettet av den menneskelige legeme til fordel for et som var streng, stiv og frontal. Dette er markant i de kombinerte porfyrportrettene av de fire romerske tetrarker. Med disse korte og stive figurene som klynger seg til hverandre og deres sverd, forsvant alt individuelt, naturalistisk, det sanne eller hyperrealistiske i romersk portrettkunst og gresk idealisme. I bortimot all kunstneriske media ble enklere former tatt til seg og naturlige former ble abstrahert. I tillegg kom verdiperspektiv tilbake og trengte annet perspektiv tilbake sammen med andre klassiske modeller for å representere romlig organisering.
Mosaikk
Bortimot alle disse mer abstrakte konvensjonene kan bli observert i antikkens glitrende mosaikker. Selv om mosaikker bestående av små, farget stein hadde blitt benyttet i århundrer i Lilleasia allerede kom en ny stil med tessera (terningformete stykker av glass, marmor eller andre steinsorter) som det fremste valget for kristen kunst. De glaserte overflatene til tesseramosaikker blinket i lyset og illuminerte de mørke basilikakirkene. I motsetningen til deres freskoforgjengere ble det lagt langt større oppmerksomhet på å demonstrere et symbolsk faktum framfor å gjengi en realistisk scene.
Kristen kunst
Etter som tiden gikk i løpet av den senantikke perioden ble kunsten stadig mer opptatt av bibelske temaer og påvirket samhandlingen mellom kristendommen og den romerske stat. Innenfor denne kristne underkategori av romersk kunst kom det dramatiske endringer. Jesus Kristus hadde blitt vanlig framstilt som en lidende tjener, lærer eller som «den gode hyrde», og ga gjenklang til den tradisjonelle ikonografien om den romerske guden Hermes. Nå ble Jesus etter hvert gitt økende romersk elitestatus og sto fram i purpurfarget kappe eller kåpe som keiserne mens han holdt et rikseple og et septer i hendene.
Arkitektur
Samtidig som boken (kodeks) slo igjennom til fordel for skriftrullen oppsto det nye bygningstyper som basilika. Mens antallet offentlige nybygninger samlet sett gikk tilbake, blant på at antallet lokale adelige svinnet hen, steg antallet kirkebygninger særlig etter at kristendommen var blitt statsreligion.
Høydepunktet var Hagia Sofia som Justinian I den store lot oppføre etter en brann, og som var antikkens siste store arkitektoniske prestasjon: en ny og dristig kombinasjon av langbygg og sentralbygg, med en mektig kuppel som ble støttet av halvkupler i øst og vest. Soafiakirkens indre var smykket med skinnende porfyr og mangefarget marmor, og en gang strålte det gylne mosaikkbilder på veggene før muslimene rev dem ned og omgjorde kirkens indre til en moske. I 532 kunne Justinian gå inn i kirken og utbryte: «Salomo, jeg har overtruffet deg!»
De frie franske styrker
Bakgrunn og virke
Etter at Frankrike hadde kapitulert ved nederlaget i slaget om Frankrike, og blitt okkupert av Tyskland ønsket ikke Charles de Gaulle og andre franske politikere å erkjenne nederlaget og den våpenstillstandsavtalen som ble undertegnet med tyskerne, og oppfordret i stedet sine landsmenn til å fortsette kampen. Styrkene ble rekruttert fra de franske styrkene som ved krigsutbruddet befant seg i Storbritannia, fra franskmenn og franske militære styrker som evakuerte til Storbritannia etter kapitulasjonen, men også fra de franske koloniene, særlig (Tsjad, Kongo, Kamerun og flere) som sluttet seg til de Gaulle. Majoriteten av det Frie Frankrikes tropper bestod av soldater med annen etnisk bakgrunn enn franskmenn. Omkring 65 % var fra Vest-Afrika.
Da Italia kapitulerte med i september 1943 befridde de frie franske styrkene Korsika og Elba, før de senere ble satt inn i frigjøringen av selve Frankrike. General de Gaulle ønsket at hans franske styrker skulle innta et frigjort Paris. Eisenhowers stabssjef, major General Walter Bedell Smith, insisterte da (i 1944) på at det skulle være avdelinger med bare hvithudete soldater. På den tiden var USAs styrker segregert og tillot ikke at svarte og hvite kjempet side om side. Det fantes ingen helt hvite franske avdelinger og den allierte overkommandoen insisterte da på at svarte soldater skulle byttes ut med hvite fra andre avdelinger. Heller ikke dette var mulig å få til og de mest mørkhudete ble da byttet ut med soldater fra Syria og Nord-Afrika. Det var også spanske borgere i avdelingene som inntok Paris.
Salamanderkrigen
Salamanderkrigen (tsjekkisk Válka s mloky) er en science fiction-roman av den tsjekkiske forfatteren Karel Čapek som ble utgitt for første gang i 1936. Den forteller på en allegorisk måte hvilke forferdelige hendelser som sto framfor Europa. I romanen finner man mange henvisninger til historiske hendelser som vi i dag tenker tilbake på med avsky. Romanen regnes som en av de mest originale dystopier i litteraturhistorien.
Handling
Salamanderkrigen er delt opp i tre deler eller «bøker». Første del er lett i tonen og handler om en nederlandsk sjøkaptein, Van Toch, som oppdager og fanger en helt spesiell art salamandere som kan læres opp til å snakke, regne, se forskjell på farger og lese og skrive. En seksjon om salamandernes kjønnsliv er skrevet som en parodi på naturvitenskapelige beskrivelser, og beskriver hvordan de danser ved fullmåne. Første bok er kalt – og inspirert av – den fossile kjempesalamanderen Andrias scheuchzeri.
Bok to er skrevet i retroperspektiv og beskriver opptakten til konflikten mellom salamandere og mennesker. Salamandrene blir i utgangspunktet utsatt for de grusomste naturvitenskapelige eksperimenter, men blir senere likestilt med det vanlige mennesket i samfunnet. Etter hvert starter en utstrakt handel med salamanderne fordi de er så flinke til å dykke etter perler. Denne handelen blir av mange sammenlignet med slavehandel, og dyrebeskyttelsen og andre mennesker som ønsker det beste for salamanderne kommer inn i bildet. Når salamanderne får skolegang, lærer språk og blir mer integrert i samfunnet kommer de i kontakt med verdensomspennende bevegelser, og da begynner salamanderne å stille krav, og ønsket om å ta over verden dukker opp. Etter hvert formerer salamanderne seg raskt og blir ukontrollerbare.
Tolkning
Salamanderkrigen blir gjerne tolket som en roman om kommunismen eller fascismens fremvekst i Europa. Romanen blir også tolket som en beskrivelse på eldre europeisk historie, spesielt knyttet til europeisk kolonialisering fra 1500-tallet.
Beskrivelsen av salamanderne som først blir undertrykt, siden lærer seg å lese og skrive og blir aktive i samfunnslivet, og deretter griper makten, passer best som beskrivelse på forholdene i tsar-Russland. Der grep underklassen makten under den Russiske revolusjon, men sto senere for et mer brutalt styre enn det deres tidligere undertrykkere hadde stått for. Salamanderkrigen kan også leses som en kommentar til første halvdel av 1900-tallets historie mer generelt, og nødvendigvis som en direkte allegori til et bestemt samfunn eller bevegelse.
I Norge
I Norge ble romanen første gang utgitt i 1937 på Gyldendal Norsk Forlag i Dagny Gjerdrums oversettelse. Romanen ble ''«beslaglagt etter forordning av 17. 2. 1941 om vern av den norske bokheimen»'' og ble ikke utgitt igjen før 1966. Etter 1966-utgaven er utgavene utgitt med språklig revidering av Olav Rytter.
Hobro kommune
Hobro kommune er en tidligere dansk kommune i tidligere Nordjyllands amt i Danmark, med drøye 15 000 innbyggere. Byen Hobro er en middelalderby med bakgrunn fra før 1300.
Kurlovo
Kurlovo (russisk: Курлово) er en by i Vladimir oblast i Russland. Den ligger rundt 80 km sør for Vladimir.
Kurlovo ble grunnlagt i 1811 som en bosetning ved en glassfabrikk. Den fikk status som bymessig bosetning i 1927, og fikk innvilget bystatus i 1998.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Dagenham & Redbridge FC
Dagenham & Redbridge Football Club, eller bedre kjent som Dag & Red, er en engelsk fotballklubb som ble stiftet i 1992. Dag & Red holder til i Dagenham, Øst-London. Klubben spiller på sine hjemmekamper på Victoria Road stadion som har en kapasitet på 6 000.
Det jødiske samfunnssenteret i Kraków
Det jødiske samfunnssenteret i Kraków (polsk: Centrum Społeczności Żydowskiej w Krakowie, engelsk Jewish Community Centre, JCC) er et jødisk kultur- og pedagogisk senter i bydelen Kazimierz i Kraków i Polen. Senteret ligger på Miodowa gaten og bygningen der senteret holder til står i bakgården til Tempelsynagogen. Det jødiske samfunnssenteret i Kraków ble etablert etter initiativ fra prins Charles i 2008.
Virksomhet
Det jødiske samfunnssenteret i Kraków har som mål å bygge et jødisk samfunnsliv i Kraków. JCC består av mennesker som er av jødisk opphav og andre personer interessert i jødisk kultur, religion og tradisjon. Senteret har daglige aktiviteter som undervisning, kurs og språkkurs i hebraisk, engelsk og spansk.
Regelmessig organiserer senteret også utstillinger, festivaler, filmvisning, bokmøter, forelesninger om jødedom, hasidisme og jødisk lov. Hver uke blir det stelt i stand en kosher sabbat s middag i bygningen. På helligdager organiserer senteret forskjellige møter og fester. Innenfor senteret finnes en seniorklubb for de eldre, Krakóws jødiske studentklubb og en barnehage for de yngste.
I kjelleren er et bibliotek oppkalt etter rabbineren Remuh. Det rommer samlinger av poesi, romaner både på polsk og engelsk, ordbøker, dagbøker, memoarer er å finne. Andre bøker, som klassikere på jiddisch, om jødisk historie, holocaust, antisemittisme, polsk-jødiske forhold, sionisme, psykologi, filosofi, tegneserier, kokebøker og barnebøker er også å finne i biblioteket.
Hjørring kommune
Hjørring kommune er en kommune i Jylland i Danmark, i Region Nordjylland. Kommunen ble etablert i forbindelse med Kommunalreformen i 2007 ved en sammenslåing av Hirtshals kommune, Hjørring kommune (1970–2006), Løkken-Vrå kommune og Sindal kommune.
Det jødiske samfunnssenteret i Kraków
Virksomhet
Ved senteret drives det også genealogisk verksted og aktiviteter som sang på jiddisch, israelsk dans og magedans, yoga og Krav Maga.
Hjørring kommune
Hjørring er kommunens administrasjonssenter og en av Jyllands eldste byer, med kjøpstadsrettigheter fra 1243.
Det jødiske samfunnssenteret i Kraków
Historie
Den 12. juni 2002 var prins Charles, fyrste av Wales på besøk i Kraków og ble begeistret over den jødiske bydelen Kazimierz. Under et møte med styret til det Mosaiske trossamfunn i Kraków 13. juni 2002 fikk Prins Charles vite at medlemmene trenger en møteplass utenfor synagogen. Prins Charles lovet å hjelpe finansielt. Etter hvert involverte andre organisasjoner, som World Jewish Relief og American Jewish Joint Distribution Committee, seg i initiativet. Formalitetene rundt byggetillatelse tok lang tid og først den 14. november 2006 fant inngivelsen av byggeprosjektet i Tempelsynagogen sted. I seremonien deltok Nigel Layton, formann for World Jewish Relief, Jossi Erez, formann for American Joint Distribution Committee, Piotr Kadlcik, formann for Foreningen av Jødiske Menigheter i Polen, Tadeusz Jakubowicz, formann for den jødiske menighet i Kraków, Galicjas hovedrabbiner Edgar Gluck og Krakóws rabbiner Boaz Pash. Byggingen var ferdig i 2008.
Hjørring kommune
I kommunen ligger Børglum kloster, Rubjerg Knude fyr, og Nordsøen Oceanarium i Hirtshals.
Det jødiske samfunnssenteret i Kraków
Historie
Bygget har fire etasjer og et areal på 800 m². Den kostet rundt 10 millioner zloty (ca. 20 millioner kroner). Det jødiske samfunnssenteret i Kraków har blitt et kultursenter og en møteplass for det jødiske samfunnet. Bygget er ikke bare beregnet for det jødiske samfunnet og dets underorganisasjoner, men også for alle innbyggere i Kraków og turister. Kontorer, konferansesenter, internettcafe, legekontor og rehabiliteringssenter skal også ha plass i bygget. Den 29. april 2008 var Prins Charles og Camilla, hertuginne av Cornwall til stede ved seremonien hvor de offisielt åpnet Det jødiske samfunnssenteret i Kraków.
Direktør for senteret er Jonathan Ornstein.
Hjørring kommune
Kommunestyrevalget 2013
Den 19. november 2013 ble det valgt 31 medlemmer av kommunestyret for perioden fra 1. januar 2014 til 31. desember 2017.
Mount Washington (band)
Washington (Mount Washington etter november 2011) er et pop-rock-band fra Tromsø i Norge. Bandet ble stiftet i 1999, under navnet Gorgeous, av Rune Simonsen, (vokal og gitar), Esko Pedersen, (trommer) og Andreas Høyer, (bass). Washington ble tilbudt en platekontrakt av Bauta Records i 2003 og av tyske Glitterhouse i 2004, og har siden gitt ut to EP-er og fire album. I november 2011 endra bandet navn til Mount Washington, og ga ut sitt fjerde og selvtitulerte album i februar 2012 (release i Norge måneden etter).
Rudolf Otto
Rudolf Otto (født 25. september 1869 i Peine, død 6. mars 1937 i Marburg) var en fremstående tysk luthersk teolog og religionsforsker. Han hadde stor innflytelse på religionsforskingen i det 20. århundre og ved 75-års minnet for hans død i 2012 ble det arrangert en stor konferanse til minne om ham.
Liv
Otto ble født i Peine i nærheten av Hannover, var elev ved Gymnasium Andreanum i Hildesheim og studerte ved universitetene i Erlangen og Göttingen. I 1906 ble han ekstraordinær professor, og i 1910 ble han æresdoktor ved universitetet i Giessen. I 1915 ble han ordinær professor ved universitetet i Breslau, og i 1917 professor ved universitetet i Marburg. Her forble han resten av livet. Han trakk seg tilbake i 1929. Åtte år senere døde han av lungebetennelse etter å ha skadet seg stygt ved en fallulykke fra et 20 meter høyt tårn. Hans død ble sagt å være selvmord, men det er også spekulert i om det kan ha vært nazister som stod bak ulykken, da nazistene var sterkt imot hans syn. Han er begravet på kirkegården i Marburg.
Ideen om det hellige
Das Heilige - Über das Irrationale in der Idee des Göttlichen und sein Verhältnis zum Rationalen er Rudolf Ottos mest kjente verk. Den kom ut i 1917 og er en av dem mest suksessrike tyske teologiske bøker. Etter at den kom ut har den blitt trykket opp i stadig nye opplag og aldri vært ute av salg. Den er oversatt til 20 språk. Her definerer han forståelsen av det hellige som det numninøse. Det numinøse er det som er både fryktinngytende og fascinerende på samme tid. Det setter også et paradigme for studiet av religion som fokuserer på behovet for å se på det religiøse som en original kategori som ikke kan reduseres, men har sin egen rett. Dette paradigmet var under sterk diskusjon mellom 1950 og 1990, men har siden kommet sterkt tilbake etter at dets fenomenologiske sider har blitt mer tydelige.
Rudolf Otto har hatt stor innflytelse på en rekke filosofer og teologer i første halvdel av det 20. århundre. Hans mest kjente tyske elev var Gustav Mensching (1901–1978), og den amerikanske teologen Paul Tillich anerkjente Ottos innflytelse på ham. Av svært få teologer nevner C. S. Lewis Otto som en som hadde innflytelse på ham. Også Martin Heidegger, Leo Strauss og Hans-Georg Gadamer var påvirket av Otto.
Hernani
Hernani er en kommune i provinsen Eastern Samar på Filippinene. Ved folketellingen i 2000 kom man til et befolkningstall på 7 642 i 1 412 husstander.
1882 Rauma
1882 Rauma er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 15. oktober 1941 av Liisi Oterma i Åbo. Asteroiden har fått sitt navn etter det finske navnet på byen Raumo.
Det sanne kors
Det sanne kors er det korset Jesus Kristus etter kristen tro døde på. Det tillegges i kristen tradisjon en spesiell status, først og fremst i de kristne retninger som ærer relikvier, men også i enkelte retninger som ellers ser bort fra eller er direkte negative til å fremheve gjenstander som noe hellig.
Korset skal ha blitt gjenfunnet av kristne i Jerusalem. En rekke mirakler tilskrives korset, og i korsfarertiden var korset viktig for de kristne ridderne som kjempet om kontrollen over Jerusalem og Det hellige land. Fortsatt æres splinter som angivelig kommer fra korset i en rekke kirker og klostre rundt om i verden.
Historie
Ifølge legenden sørget Konstantin, Helenas sønn, for å få revet et tempel for Venus som stod over stedet hvor Kristus hadde blitt henrettet. Biskop Makarios av Jerusalem fikk ansvaret for å rive tempelet og å bygge Gravkirken. Under dette arbeidet fant man Kristi grav, og nær den lå tre kors samt naglene som hadde blitt brukt. Sammen med korsene lå også skiltet med innskriften INRI som hadde hengt på Kristi kors, men det hadde løsnet og man visste derfor ikke hvilket av de tre som var Det sanne kors. Makarios sørget for at de ble bragt hjem til en kvinne som var alvorlig syk. Han bad for henne, og berørte henne med hvert enkelt av korsene. Da et av dem berørte kvinnen ble hun straks mirakuløst frist, og dette korset ble erklært for å være Det sanne kors.
Det er punkter i legenden som ikke stemmer, ikke minst at Helena umulig kan ha funnet noe kors den 14. september 330, ettersom hun døde den 30. august det året, det vil si to uker før datoen i krøniken. Det som sterkest har bidratt til å knyttet Helena til funnet av Det sanne kors er antagelig en preken Ambrosius av Milano holdt i 385, der han fortalte at det var keiserinnen som hadde funnet det. Andre sentrale personer i tidlig kirkehistorie gjenfortalte historien. Noe som svekker den er at Hieronymus, som bodde i Jerusalem mot slutten av det 4. århundre, ikke nevner den. Det er rimelig å anta at historien ville vært minst like godt kjent i Jerusalem som i Vesten dersom den stemte overens med faktiske forhold. Den katolske kirkes Matyrologium Romanum sier i utgaven fra 2001 at Helena reiste til Jerusalem, og der fant «Herrens krybbe og kors» («praesaepe et crucem Domini invenit»).
Korset skal ha blitt bevart i Gravkirken, noe pilegrimen Egeria fortale i sin beskrivelse av ferden til Jerusalem i 380-årene.
I 614 erobret Khosrau II av Persia Jerusalem, og han skal da ha tatt en del av korset. Den bysantinske keiseren Herakleios skal ha tatt det tilbake i 628, og ført det til Jerusalem. Det ble så i 630 tilbakeført til Jerusalem. Omkring 1009 ble det så gjemt av kristne i byen, og var skjult inntil den 5. august 1099 da Arnulf Malecorne, den første latinske patriarken av Jerusalem, fant det. Det han fant var et stykke av korset i et relikvarium. Det ble satt i Gravkirken, og gav ny styrke til korsfarerne som var under hardt press. I 1187 ble korset tatt med i felt ved slaget ved Hattin, og tatt av Saladin. Det forsvinner så ut av historien. En rekke fragmenter av korset er kjent fra andre steder; det er vanlig at relikvier splittes opp. Flere kilder fra tidlig middelalder forteller om splinter av korset som ble sendt til paver og monarker.
Fester
Den 13. september 335 ble både Gravkirken og Martyriumskirken, også kjent som Korskirken, vigslet. Senest i 415 begynte man å feire vigselsfesten for Korskirken i Jerusalem, og fra omkring 530 ble den til en fest for Det sanne kors og ble feiret den 14. september. På slutten av 600-tallet ble festen også offisielt innført også i Roma. Pave Sergius I nevnte den i et skriv, og den hadde da allerede blitt feiret i Roma en tid. På 700-tallet tok man også inn en fest for korset som ble feiret i den galliske liturgi den 3. mai. På grunn av sammenblanding av datoer ble dette festen for Korsets gjenfinning (Inventio Sanctae Crucis), mens vigselsfesten ble til festen for Korsets opphøyelse (Exaltatio Sanctae Crucis).
I Norge ble begge fester feiret. De finnes i Missale Nidrosiense fra 1519, og var merket av på primstaven som Vårkorsmesse og Høstkorsmesse.
Benedikt XIV prøvde å rydde opp i dette ved å avskaffe festen 3. mai på 1700-tallet, men lyktes ikke i dette. I 1960 ble den fjernet fra den romerske kalenderen av Johannes XXIII, og festen 14. september fikk dermed tilbake sin opprinnelige betydning.
Ålands regjeringssjef
Ålands regjeringssjef (svensk: Ålands lantråd) er leder for regjeringen på Åland, som siden 1920 har vært en autonom del av Finland. Det er det ålandske lagtinget som velger regjeringen og regjeringssjefen, ikke regjeringssjefen selv. Regjeringssjefen har blitt valgt etter et parlamentarisk prinsipp siden 1988.
MNW
MNW (Music Network eller Musiknetvärket Waxholm) er et svensk plateselskap som i en årrekke var det største uavhengige plateselskapet i Norden. I 2003 opplevde selskapet en økonomisk krise og overlot distribusjonsvirksomheten sin til Bonnier Amigo før resten av selskapt i 2004 ble solgt til Push Music Group. MNW hadde også en norsk avdeling mellom 1994 og 2003.
Plateselskapet ble opprettet for å gi den fremvoksende progg-bevegelsen et alternativ utenfor de etablerte kanalene, og var ved siden av Silence Records det ledende progg-selskapet. Der imidlertid Silence la vekt på musikalsk eksperimentering rettet MNW seg mer mot den eksplisitt politiske proggen. Den første utgivelsen var med visegruppa Gunder Hägg (senere Blå Tåget), og selskapet har siden stått bak utgivelser med blant andre Hoola Bandoola Band, Nationalteatern, Ebba Grön, Björn Afzelius, Mikael Wiehe, Nynningen, Eldkvarn og Dan Berglund.
681 Gorgo
681 Gorgo er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 13. mai 1909 av August Kopff fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Gorgo, kong Leonidas I av Spartas dronning.
Kurtby
Kurtby er en skjønnlitterær bok fra 2008 forfattet av Erlend Loe med illustrasjoner av Kim Hiorthøy.
Handling
Dette er en av flere bøker der Loe og Hiorthøy skildrer truckføreren Kurt og hans familie. I denne boken legger Kurt og familien ut på tur til Mummidalen i trucken til Kurt. Kurt sovner ved rattet og familien kommer på villspor. De lander i en svensk elv som fører dem til Kurtby. Der blir Kurt pastor, til familiens fortvilelse.
Mottagelse av boken
Da boken utkom i 2008 så mange lesere klare paralleller til virkelighetens Knutby-samfunn i Sverige, som nylig hadde vært gjenstand for betydelig medieoppmerksomhet i forbindelse med at en pastor i en ytterliggående menighet i småbyen Knutby hadde blitt tiltalt og senere dømt for drap (Knutby-saken).
Jipapad
Jipapad er en kommune i provinsen Eastern Samar på Filippinene. Under folketellingen i 2000 kom man til et befolkningstall på 6 596 i 1 206 husstander.
Barangayer
Jipapad er inndelt i 13 barangayer per 30. september 2019.
Ubayd Allah al-Mahdi Billah
Ubayd Allah al-Mahdi Billah, kjent som Said ibn Husayn (arabisk: عبيد الله بن الحسين المهدي, født 31. juli 873 i ʿAskar Mukram i Chusistan, død natten til 4. mars 934 i al-Mahdiya) regnes som grunnleggeren av Fatimid-dynastiet, det eneste store sjiamuslimske kalifatet, og etablerte fatimidstyre i store deler av Nord-Afrika. Dette gjorde han på begynnelsen av 900-tallet e.Kr.
Etter at han hadde erklært seg selv som den første imamen av Fatimid-dynastiet, hevda han at han nedstammet direkte fra Fatima, datter av den islamske profeten Muhammed, via Fatimahs sønn Hussain og hans etterkommer Ismail.
Stormester for den ismailittiske daʿwa
Abdallah al-Mahdi ble født i ʿAskar Mukram og overtok etter sin onkel Abū š-Šalaġlaġ i 899 som det fjerde overhode ledelsen av den ismailittiske daʿwa-bevegelse hvorfra fatimidesynastiet skulle utspringe.
Imidlertid kom det først til en dyp krise i bevegelsen da Said overfor sine mest betydelige misjonærer (Dais) gav seg til kjenne som den etterlengtede mahdi. Så langt var det bare blitt handlet i den skjulte eller tilhyllede syvende imam Muhammad ibn Ismails navn. Dette skifte av den ventede mahdi-figur førte under Hamdan Qarmat til frafall av ismailittene i Irak og i al-Hasa, som deretter ikke anerkjente Saids ledelse (qarmater). Også i Iran ble fatimidene først under kalif Abu Tamin al-Muizz igjen anerkjent som lederne av ismailittene.
Som ennå tilhyllet mahdi levde Said videre forkledt som kjøpmann i den syriske by Salamya. Men i 902 måtte han forlate byen, etter at hans tilhengere hadde røpet hvem han var. På flukten fra abbasidene slo han seg til slutt med i Sijilmasa i det sørlige Marokko, som den gang ble regjert av midraridene. Etter at aghlabidene ble styrtet av Abu Abdallah al-Shi'i dro denne med sin hær av kutama-berbere til Sijilmasa, hentet mahdien derfra og førte ham til Ifriqiya.
Kalif
Den 4. januar 910 holdt mahdien triumferende inntog i Raqqada, aghlabidenes tidligere hovedstad. Said tok seg det nye navn Abdallāh Abū Muhammad og tittelen kalif med tronnavnet al-Mahdī bi-Llāh («den av Gud rettledede»). Fredagen etter inntoget ble i moskeene i Kairouan og Raqqāda etter fredagsprekenen for første gang forbønnen lest for den nye hersker.
Formelen lød:
Abbasidenene ble i den nye herskers propaganda fremstilt som usurpatorer av profeten Mohammeds etterfølgelse. Sin herkomst førte Abdallah over Jafar al-Sadiq til den fjerde kalif Ali ibn Abi Talib og hans hustru Fatima (derav fatimidene). Denne avstamning ble om og om igjen bestridt av motstanderne av fatimidene.
Som hersker organiserte han sitt nordafrikanske rike, hvis militære styrke lå i berberfolket kutamaene som var om vendt til ismailismen, med hjelp av det delvis overtatte aghlabidiske embedsapparat, og bygde til egen sikring opp slavestyrker som stod direkte under hans kommando. Dette viste seg nødvendig idet Abu Abdallah al-Shi'i strebet etter makten i fatimideriket slik at al-Mahdi bare skulle ha en religiøs ledelsesrolle. Etter en sammensvergelse av misjonærer og kutama-høvdinger, hvorved Abu Abdallah spilte en tvilsom rolle, ble denne myrdet den 18. februar 911 på al-Mahdis ordre. For å sikre sitt herredømme flyttet al-Mahdi dessuten sin residens fra Raqqada til den nygrunnlagte al-Mahdiya sør for Sousse (921).
I teden som fulgte var det stadig stridigheter med umayyadene i Córdoba og med abbasidene i Egypt. Mens det pågikk en stedfortrederkrig i Marokko og både fatimidener og umayyader allierte seg med forskjellige berberstammer, ble Egypt direkte angrepet under tronfølgeren Abu l-Qasim al-Qaim. Men disse felttogene slo feil (914 og 920); abbasidene gjorde effektivt motstand.
Etterfølger av al-Mahdi ble hans sønn al-Qaim, som hadde utmerket seg ved nedkjempelsen av forskjellige opprør.
Formann
En formann er en leder av en organisasjon, for eksempel
Windsor
Windsor kan vise til:
Atle Roar Håland
Atle Roar Håland (født 26. juli 1977) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Han er tidligere kaptein på, men gikk i januar 2008 til danske Odense Boldklub. Han har tidligere spilt i VIF, Mandalskameratene og Kvinesdal.
682 Hagar
682 Hagar er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Eunomia. Den ble oppdaga den 17. juni 1909 av August Kopff fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Hagar fra Bibelen.
Jellingsteinene
Jellingsteinene er en samlebetegnelse på to runesteiner ved byen Jelling på sørsiden av Jelling kirke i Øst-Jylland, like vest for Vejle i Danmark. Den største kalles «Kong Haralds stein», men kalles gjerne bare «Jellingsteinen», mens den minste og eldste kalles «Kong Gorms stein».
«Kong Gorms stein» er etter sigende reist av kong Gorm den gamle til minne om hans dronning Tyra Danebod. Teksten lyder: