cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dackefeiden
Opprørets utvikling
I mars hadde Gustav Vasa begynt å marsjere fra Linköping til Kalmar med sin hær, bestående av svenske rekrutter og tyske leiesoldater, men han ante uråd på vegen etter erfaringen med tømmervasene ved Kisa og tok ikke den korteste vegen over Högsby til Kalmar, men valgte isteden en omveg over Virserum. Denne gangen ble større styrker benyttet og bøndene ble angrepet fra to kanter, fra Östergötland og Västergötland. Ved å angripe fra isen hadde leiesoldatene en fordel framfor å angripe i et åpent lende, og da Nils Dacke ble såret allerede i begynnelsen av stridighetene, spredde kaoset seg blant bøndene. Til tross for at bondehæren var tallmessig overlegen, kunne deres armbrøster, høygafler og fåtallige skytevåpen ikke beseire den kongelige hæren.
Nils Dacke klarte å flykte til tross for at han var såret, men ble på slutten av august omringet da han nedbrutt forsøkte å flykte fra landet og skutt til døde i Rödby, Blekinge. I henhold til legenden ble hans lik fraktet til Kalmar hvor hans hode ble vist fram for offentligheten med en krone av kobber som en advarsel mot andre.
Etterspill
Etter krigen ventet en sviende hevn mot alle bøndene i deltagende sognene og for dem som hadde deltatt blant opprørerne. Noe amnesti ble ikke gitt. Lederne som ble tatt til fange og henrettet sammen med de prestene som hadde støttet opprøret. Dackes hjembygd ble brutalt herjet og hans slektninger ble enten henrettet eller sammen med andre opprørere deportert til Finland. Samtidig fortsatte kaoset ved flere av de lokale bondehøvdingene fortsatte å leve av plyndringer og drev sin private krigføring selv flere år etter at Nils Dacke var død.
Økonomisk ble krigen en katastrofe for Småland og en tilsvarende begynnelse for Sverige som helhet. Sverige kom seg dog igjen ganske hurtig, men Småland trengte flere tiår for å komme opp på det samme befolkningsnivå og økonomiske nivå som før Dackefeiden.
Nils Dacke i dag
I Virserum, stedet der det endelige slaget etter sigende skal ha skjedd, har Nils Dacke blant annet blitt hyllet med en statue i sentrum. I løpet av 1970-tallet ble et teaterstykke om Nils Dacke oppført og det ble satt opp på nytt i Virserum i 2007.
I svensk dagligtale refereres det til noe som skjer sjelden med vendingen: «ikke hendt siden Dackefeiden». Dette er framfor alt et uttrykk i sørlige Sverige, men kan også forekomme i andre steder.
Erling Bauck
Erling Bauck (født 8. april 1924 i Mosjøen, død 17. februar 2004 i Fredrikstad) var en nordmann som satt i tysk fangenskap fra 1942 til 1945 under andre verdenskrig, først på Møllergata 19 og på Grini, og fra 1943 i Sachsenhausen, Majdanek, Auschwitz, Melk, Mauthausen, Dachau. Ved krigens avslutning i 1944 og 1945 ble han sammen med tusenvis av andre fanger tvunget til å marsjere vestover foran den sovjetiske framrykningen, først fra Majdanek ved Lublin til Auschwitz, så i januar 1945 videre til Melk i Østerrike. Han ble reddet ut av Tyskland av de hvite bussene.
I 1945 skrev han boken «...men noen kom fra det» for å dokumentere sine erfaringer i nazistenes konsentrasjonsleirer. I senere tid var han opptatt med å formidle fakta om denne perioden i Europas historie, blant annet som tidsvitne for Hvite busser.
Etter hjemkomst i 1945 fortsatte han på Valler skole og tok examen artium i 1946. Deretter studerte han veterinærmedisin og ble i 1954 dyrlege i Grane og Hattfjelldal kommuner i Nordland. I 1961 meldte krigsskadene seg, og han måtte slutte som praktiserende veterinær. Han fortsatte yrkeskarrieren som medisinrepresentant for Løvens Kemiske Fabrikker i Nord-Norge med Steinkjer som bosted. Samtidig arbeidet han mye med krigsinvalidenes kår. I 1974, 50 år gammel, ble han erklært 100 % krigsinvalid og flyttet til Namsskogan.
I 1984 flyttet han til Fredrikstad og var aktiv som tidsvitne og holdt foredrag på skoler og deltok i arbeidet til Hvite Busser.
Han var sønn av infanterikaptein Trygve Bauck og hustru Reidun Sverdrup Bjørnson og sønnesønn av general Ivar Bauck.
FlatOut 2
FlatOut 2 er et videospill som er utviklet av Bugbear Entertainment. Spillet er et bilspill, der spillerne skal kappkjøre mot hverandre, men det finnes også andre måter å spille på. Disse er stunt og bilknusing. Man kan spille alene eller med andre over internett. Lanseringsdatoen for FlatOut 2 i Europa var 30. juni 2006.
Martin Diesen
Martin Diesen (født 15. juli 1982 på Slependen i Bærum) er en norsk sanger, låtskriver og vokalist i bandene Inglow, Johnny Singalong og The Hitmen. Han er også vokalist i NEED Music.
Historie
Diesen ble med i Inglow i 2002, istedenfor Yashar Alousha. Han sang også på Erik og Kriss-sangene Ut mot havet i 2009 og Etter regnet i 2011. I 2008 lå Inglows «As I Am» på VG-lista Topp 20 i seks uker og Diesen fikk intervjue Billy Talent for TV-kanalen TVNorge under Norwegian Wood 08. I 2009 lå Inglows «Remember» tre uker på hitlistene og Diesen sang på DJ Antoines singel «In My Dreams». I 2010 var han med på TV 2s Det store korslaget som solist på Team Tuva fra Asker.
I 2013 ga Inglow ut sitt andre album "INGLOW"
I 2014 ga han ut sangen "Til solen går ned" med den norske artisten CHIM. "Til solen går ned" har nesten 2 millioner streams på Spotify.
I 2016 ble han medlem av event-kollektivet Play Agency og etter to år, og utallige konserter, gikk han i 2018 over til NEED Music.
Ingenmannsland (2001)
Ingenmannsland (bosnisk: Ničija Zemlja) er en bosnisk krigsfilm fra 2001 om Bosnia-krigen. Den handler om to soldater, en bosnier Čiki (spilt av Branko Đurić) og en serber Nino (spilt av Rene Bitorajac) som blir fanget midt i ingenmannsland i fronten mellom serbere og bosniere. En annen bosnisk soldat, Cera er også i samme området, men han ligger på en landmine som bosniaserberne har plassert under ham. Hvis han beveger seg eksploderer minen.
En fransk UNPROFOR soldat og en engelsk reporter ønsker etterhvert å hjelpe disse tre soldatene.
Filmen vant prisen for beste utenlandske film under Oscar-utdelingen i 2003, samt Golden Globe-prisen i samme klasse i 2002.
Stuping under Panamerikanske leker 1967
Stuping under Panamerikanske leker 1967 ble arrangert i Winnipeg i Canada fra 23. juli til 6. august 1967. Det var sviktstup og tårnstup for både menn og kvinner. USA ble beste nasjon de vant alle fire gullmedaljene.
Arnadal Idrettslag
Arnadal Idrettslag (stiftet i 1946) er et norsk idrettslag fra Stokke i Vestfold. Klubben driver med idretter som fotball, håndball, langrenn og orientering.
Fotball
Arnadals A-lag debuterte i seriesystemet i 1959 og befant seg i mange år i 7. divisjon. Etter opprykk i henholdsvis 1999 og 2006, med påfølgende korte opphold i 6. divisjon i Vestfold Fotballkrets, har klubben de senere årene bygget et sterkt lag og hatt en veldig fin utvikling. De kunne feire opprykk fra 8. til 7. divisjon i 2014, videre til 6. divisjon i 2016 og senest til 5. divisjon i 2019. Klubben spiller sine hjemmekamper på Arnadal Idrettsplass, på folkemunne kjent som Sletta.
Klubbens toppskårer gjennom alle tider er Fredrik Fevang, som har puttet over 400 seriemål siden debuten i 1995.
Melton
Melton er et distrikt i det nordøstlige Leicestershire, England. Det har navn etter administrasjonsbyen, Melton Mowbray. I tillegg til denne byen har det en rekke verdslige sogn.
Distriktet ble opprettet i 1974, ved at Melton Mowbray ble slått sammen med Melton and Belvoir landdistrikt. Distriktet dekker et areal på 481,38 km² og hadde 50 376 innbyggere i 2011.
Hellersvatnet
Hellersvatnet kan vise til:
Guy Le Blanc
Guy Le Blanc (født 16. oktober 1960 i Moncton i New Brunswick, død 27. april 2015) var en canadisk musiker, kjent som keyboardspiller og vokalist for bandene Nathan Mahl og Camel.
Le Blanc spilte og sang siden han var fire år gammel. Han sier selv han ble lei av å høre hva andre mente han kunne og hva han ikke kunne spille da han var 11 år gammel, så han begynte å skrive musikk selv. Da han var 15 år begynte han å spille med lokale band på skoler og små klubber, men etter noen år hadde folk også her sterke meninger om hva han kunne og ikke. Le Blanc grunnla progrockbandet Nathan Mahl sammen med Mark Spénard, Don Prince og Dan Lacasse i 1980.
I 1983 utkom deres første album innen sjangeren. Le Blanc er en allsidig musiker, han synger, spiller keyboard, trommer og gitar. Han har komponert rundt 250 låter siden 1982, med varierende lengde og musikksjangre, som siden har dukket opp på Nathan Mahl- og soloalbum. I 2000 ble han med Camel til deres verdensturné, og igjen til deres turné i Sør-Amerika i 2001. Le Blanc var også delaktig i studioalbumet A Nod and a Wink (2002), og konsertalbumet The Paris Collection (2001). Han skulle også delta i bandets farvelturné i 2003, men måtte trekke seg av medisinske årsaker.
Elekt
Elekt (fra latin, «valgt») er et uttrykk som gjerne brukes for å betegne en person som er valgt eller utnevnt til en stilling, men ennå ikke har tiltrådt. Eksempler kan være president-elekt om en person som har vunnet et presidentvalg (f.eks. ble Barack Obama kalt president-elekt i tiden før han tiltrådte), biskop-elekt om en person som er valgt eller utnevnt til biskop uten å ha tiltrådt ennå.
Sortland skytterlag
Sortland skytterlag hører til i Sortland i Nordland. Laget ble stiftet 20. juli 1896. De første årene tilhørte laget Nordland skyttersamlag, men ble tilknyttet Vesterålen skyttersamlag da det ble opprettet i 1907. Sortland skytterlag arrangerte landsskytterstevnet i 1925. Mesterskapet samlet 386 deltakere og ble gjestet av kronprins Olav.
Skytterlagets første bane lå like nord for og nedenfor steinbruddet som i dag (2013) ligger i utkanten av boligområdet på Sortland. Etter som tettstedet vokste, kom skytebanen for nært bebyggelsen, og skytterlaget måtte bygge ny bane. Den nye banen ble bygd bak Kirkåsen i Vestmarka, og ble tatt i bruk i 1921. Den ble brukt da laget arrangerte landsskytterstevnet i 1925. I dag er det boligfelt også der denne skytebanen lå. Skytterlaget har nå skytebane i Sandstranddalen.
1904 Massevitch
1904 Massevitch er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 9. mai 1972 av Tamara Mikhailovna Smirnova ved Krim-observatoriet i Nauchnij.
JetLite
JetLite (India) Ltd er et indisk flyselskap med tilholdssted i Mumbai. Det ble kjøpt av Jet Airways (India) Ltd i april 2007. Selskapet ble startet i 1991 som Sahara Airlines, men skiftet etterhvert navn til Air Sahara, og ble så solgt av den indiske Sahara India Pariwar-gruppen til Jet Airways. JetLite flyr daglig til 26 innenlandske og 2 internasjonale destinasjoner. Det gjennomføres 110 flygninger hver dag, og selskapet opererer 16 stk Boeing 737 og 7 stk Bombardier CRJ-200ER.
Ranelva
På vei sørvestover, tar vassdraget opp i seg flere elver. Ved Storvoll tar den opp i seg elvene Bjøllåga, Tespa og Stormdalsåga fra nord, og Messingåga fra sør. Vassdraget fortsetter så i sørvestlig retning gjennom Dunderlandsdalen, hvor det fra vest opptar Eiteråga og fra øst opptar Grønfjellåga og Plura. Sørvest for Røssvoll møtes Ranelva og Langvassåga fra Langvatnet. Ved Tverrånes sør for Selfors tar den opp i seg Revelelva (som er utløpet til Tverråga). Ranelva munner ut i Ranfjorden ved Fossetangen på Selfors.
Elva har et nedbørsfelt på 3837 km². Før utbyggingen av kraftverkene i Reinforsen (1925) og Langvatn (1964) var nedbørsfeltet 3843 km².
Ranelva er en populær elv for fritidsfiskere og er rik på laks og ørret. En av Norges lengste laksetunneler (385 meter lang) befinner seg ved Reinforsen og stod ferdig i 1956.
Om navnet
Ranelva var opprinnelig benevnelsen på en svensk-norsk elv som har sine kilder i Arjeplog kommune i svensk Lappland. Denne elven omtales i 1742 under navnene «Raen-aae» og «Raens Elv». Også i 1834 ble den kalt «Ranen Elv». På et kart tegnet av Ole Tobias Olsen fra 1872, er den inntegnet under det nye navnet «Randalselv», og det er dette navnet som brukes i dag.
Elvens løp
Ranelva har sitt utspring i møtet mellom to elver. Fra Saltfjellet i nord renner Gubbeltåga i en sørvestlig retning. Fra grensetraktene i Arjeplog kommune i Sverige, renner Randalselva nordvestover gjennom Sør-Randalen. Randalselva tar opp i seg Gubbeltåga og fortsetter ned mot Andfjellneset, hvor den møter Virvasselva ved Elvmøthei. Etter elvemøtet skifter elva navn til Ranelva. Elva renner hovedsakelig i vestlig og sørvestlig retning.
Fra Elvmøthei fortsetter den forbi Neset, Haugen og Silforsen til Krokstrand, den nordligste grenden i Dunderlandsdalen ved foten av Saltfjellet, som har fått sitt navn av at elven flyter gjennom stedet i form av en elvekrok.
Elven fortsetter til Bjøllånes og Storvoll, hvor den tar opp i seg sideelvene Bjøllåga, Tespa og Stormdalsåga fra nord, og Messingåga fra sør. Vassdraget fortsetter så i sørvestlig retning gjennom Dunderlandsdalen, og passerer sør for Andreasmoen, Skredmoen, Dunderlandshagen, Strandjorda, Almlia og Almhaugen. På sørsiden finnes Messingsletta og Messingenget. Fra vest opptar den deretter Eiteråga. Nord for elva følger deretter Oppdalheia, Tullgranheia, Litlengheia og Skogly. Ved Nevernes tar den opp i seg Grønfjellåga fra den tilgrensende Grønfjelldalen i øst, før den passerer Storforshei, Nevermoen, Storlia og Illhøllia. Ved Skonseng tar den deretter opp i seg Plura fra Plurdalen i øst.
Ved Reinforsen i nærheten av Skonseng, ble Reinforsen kraftverk bygd i 1925. Vassdraget flyter deretter forbi Røssvoll. Sørvest for Røssvoll møtes Ranelva og Langvassåga fra Langvatnet. Etter Reinforsen følger deretter Mefossen og deretter Kobbforsen.
På nordsiden av elven følger deretter Reinforsheia, Fallheia og Jamtlia, hvoretter elven flyter videre til Åenget og Selfors.
Ved Tverrånes sør for Selfors, tar Ranelva opp i seg Revelelva, som er navnet på utløpet til Tverråga. Elva snur deretter i en nordlig retning, og på vestsiden følger deretter Huberget og Elsbuneset. Elva munner til slutt ut i Ranfjorden ved Fossetangen på Selfors, vest for Leirfallet og øst for Ytteren.
Gyrodactylus salaris
Lakseparasitten Gyrodactylus salaris ble første gang påvist på laksunger i Ranelva i 1979. Den gang ble parasitten også påvist på laksunger som var innsamlet i perioden 1975–1978. For årene 1976–1978 var de fleste tilfellene påvist nedenfor Reinforsen. Over Reinforsen ble parasitten første gang påvist på laks som var innsamlet i mai 1978, og i sideelven Plura ble den først påvist i 1988.
Det har blitt foretatt tre behandlinger med rotenon i vassdraget, for å bekjempe parasitten. Den første rotenonbehandlingen fant sted nedenfor Sjøforsen i 1996. Den var ikke særlig vellykket, for den 26. januar 1998 sendte Laksefiskerforeningen og Nedre Ranelva Grunneierlag et brev til Direktoratet for naturforvaltning hvor de uttrykte skuffelse over at en ny rotenonbehandling var utsatt på ubestemt tid.
Den andre rotenonbehandlingen fant sted i 2003. Den 26. august ble det foretatt en simulert behandling med et fargestoff, for å se hvordan det ble spredt i elva. Selve behandlingen fant sted 3. og 4. oktober samme år.
Den tredje rotenonbehandlingen ble foretatt 27. og 28. august 2004, første dag i perifere punkter i elva og ved Rana kraftverk, og andre dag ved Mobekken, Plura, Tverråga, Reinforsen kraftverk, Rana kraftverk og Langvatnet kraftverk.
Det ble ikke funnet Gyrodactylus salaris etter 2004, og elva ble friskmeldt i 2009. I 2014 ble Gyrodactylus salaris igjen påvist i sideelva Tverråga. I 2020 ble vassdraget igjen friskmeldt.
Karen Kingsbury
Karen Kingsbury (født 8. juni 1963) er en bestselgende amerikansk forfatter.
Kingsbury har journalist utdannelse. Hun har vært journalist i Los Angeles Times og Los Angeles Daily News. Hun har også skrevet for People Magazine. Etter en artikkel i People ble hun kontaktet av en agent som spurte henne om å skrive en bok. Dette var starten på forfatterskapet. Etter å ha lest en bok av Francine Rivers bestemte hun seg for å skrive bøker i den kristne sjangeren. Hun har skrevet over 30 bøker og hun er fortsatt produktiv per 2020. I Norge gis bøkene hennes ut på det kristne forlaget Hermon.
Hun er gift med Donald Kingsbury. Ekteparet har seks barn, hvorav tre er adoptert fra Haiti. Familien bor i Vancouver, Washington.
Forsoningsserien (Redemption series)
Den første serien om Baxter-familien. Skrevet ilag med Gary Smalley.
Førstefødt-serien (Firstborn series)
Den andre serien om Baxter-familien.
Daggry-serien (Sunrise series)
Den tredje serien om Baxter-familien.
I filmens verden-serien (Above the Line series)
Den fjerde serien om Baxter-familien
En tid for kjerlighet (The Bailey Flanigan Series)
Den femte serien om Baxter-familien
(Baxter family collection)
Den sjette serien om Baxter-familien
Gave bøker( gift-books)
Kilder
https://www.norskeserier.no/forfattere/Kingsbury,%20Karen
Den nordiske stridsgruppe
Nordic Battlegroup (NBG) er en flernasjonal bataljonsstridsgruppe bestående av militære styrker fra Sverige, Finland, Norge, Irland og Estland. NBG utgjør en av Den europeiske unions 15 bataljonsstridsgrupper og vil stå i beredskap fra 1. januar 2008 til den avløses av en spansk stridsgruppe i juni.
I likhet med EUs andre bataljonsstridsgrupper er formålet med NBG å være et verktøy for EU, primært for å være først på plass ved hendelse av konflikt eller annen krise. Innen 10 dager etter at beslutningen er tatt skal NBG kunne være på plass.
Forbandet består av omkring 2 800 soldater: 2 300 fra Sverige, 200 fra Finland, 150 fra Norge, 80 fra Irland og 50 fra Estland. Den største avdelingen, en bataljon av mekanisert infanteri, utgjør kjernen i stridsgruppen. Hovedkvarter og garnison ligger i Enköping i Sverige.
Fylkesvei 4216
Fylkesvei 4216 går mellom Josdal og Tonstad i Sirdal kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 977 (Vest-Agder).
697 Galilea
697 Galilea er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 14. februar 1910 av Joseph Helffrich fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Galileo Galilei, i anledning 300-årsdagen for oppdagelsen av de galilesiske månene – og altså ikke etter den nordisraelske regionen.
Aliens
Aliens er en amerikansk science fiction-grøsser og actionfilm fra 1986. Aliens er oppfølgeren til Ridley Scotts Alien – den 8. passasjeren fra 1979, og den andre filmen i Alien-serien. Filmen var skrevet og regissert av James Cameron, og produsert av hans daværende kone Gale Anne Hurd. Hovedrollen spilles av Sigourney Weaver, mens sentrale biroller spilles av Carrie Henn, Michael Biehn, Paul Reiser, Lance Henriksen, William Hope og Bill Paxton.
The Stone Roses
The Stone Roses var et engelsk rockeband, dannet i 1983.
Aliens
Weavers rollefigur Ellen Ripley får lite sympati for det hun hadde opplevd i første film. Til sin skrekk oppdager hun at det er etablert en forskningsbase på den lille planeten hvor hun hadde funnet romvesenet 57 år tidligere. Hun blir med en gjeng marineinfanterister som konsulent for å undersøke området etter at de mister kontakt med basen.
The Stone Roses
Historie
The Stone Roses var mest kjent som frontfigurene for Madchesterbølgen på det sene 1980-tallet og tidlige 1990-tallet (skjønt bandets medlemmer mislikte betegnelsen Madchester). Deres første, selvtitulerte, album, utgitt i 1989, er ansett av kritikere for å være blant de beste britiske album noensinne. Skuffelsen var derfor stor blant kritikere og fans når oppfølgningsalbumet Second Coming ikke levde opp til forventningene da det kom i 1994.
Aliens
Gordon Carroll, David Giler og Walter Hill, som produserte den første filmen gjennom filmselskapet deres Brandywine Productions, var utøvende produsenter for Aliens. De ønsket å lage en oppfølger rett etter den første filmen i 1979, men planene ble skrinlagt på grunn av et lederbytte hos filmselskapet 20th Century Fox. I 1983 begynte arbeidet med oppfølgeren, og James Cameron fikk regijobben basert på sitt arbeid med The Terminator (1984). Cameron lot filmmanuset få et krigspreg, inspirert av Vietnamkrigen; i kontrast til skrekkfilm-preget i den første filmen.
The Stone Roses
Historie
I 1995 forlot Alan «Reni» Wren bandet, året etter fulgte John Squire, og bandet ble oppløst et halvt år senere. Den endelige slutten kom etter en mislykket opptreden på Reading-festivalen 1996; det var da bare to originalmedlemmer igjen, og bandet låt ordinært, og Browns vokal var oppsiktsvekkende dårlig etter en lang natt med alkohol og sigaretter. Konsertanmelderne var svært negative. Mani gikk til Primal Scream, og som eneste gjenværende originalmedlem i en besetning som ble hatet av kritikere og fans hadde ikke Brown noe annet valg enn å nedlegge bandet. Squires avgjørelse om å forlate bandet forargret barndomsvennen Ian Brown så mye at de to ikke snakket sammen på flere år. Siden 2004 har et comeback vært spekulert om i den britiske pressen. Brown har spilt bandets sanger under konserter, mens Squire har holdt konserter sammen med Reni og Gary «Mani» Mounfield.
Aliens
Filmen ble godt mottatt av kritikerne og ble en stor publikumssuksess med en totalomsetning på over 130 millioner dollar i billettinntekter. Den vant to Oscar-priser for beste spesialeffekter og beste lydeffekter, og ble nominert i ytterligere fem kategorier, blant annet for beste kvinnelige hovedrolle. Den vant også åtte Saturn Awards, blant annet for beste science fiction-film, beste kvinnelige hovedrolle (Weaver), beste regi og beste manus (Cameron). Aliens blir ansett som en av de beste filmene i sin sjanger. Filmen blir stadig analysert, blant annet for videreføringen av den feministiske dimensjonen i Alien og for sine framtidsscenarier.
The Stone Roses
Gjenforening
Den 18. oktober 2011 var bandets fire medlemmer igjen samlet på en pressekonferanse i London hvor en verdensturné ble annonsert. Turneen åpnet med tre konserter i hjembyen Manchester den 29. juni, 30. juni og 1. juli 2012. Bandet var i løpet av turneen også i Norge, hvor de spilte på Øyafestivalen 2012 i Middelalderparken i Oslo.
Aliens
Bakgrunn og inspirasjon
Rett etter utgivelsen av Alien – den 8. passasjeren i 1979 sa produsenten David Giler at de skulle lage en oppfølger til filmen. Filmplanene ble imidlertid skrinlagt på grunn av et lederbytte hos filmselskapet 20th Century Fox ettersom de nye lederne ikke var interessert i en oppfølger. Foxs nye president Norman Levy påsto at filmen ville bli for dyr å produsere. Giler og de andre produsentene for Alien, Walter Hill og Gordon Carroll, saksøkte filmselskapet om utbetalingen av filmens fortjeneste. Da saken ble avgjort i 1983 hadde Fox fått nye ledere som var interessert i å fortsette historien. Giler foreslo at oppfølgeren kunne være en krysning mellom Hills Døden i sumpene (1981) og westernfilmen De syv uovervinnelige (1960).
The Stone Roses
Konserter i Norge
The Stone Roses spilte tre ganger i Norge:
Aliens
Bakgrunn og inspirasjon
Filmprodusenten Larry Wilson fikk i oppgave å finne en manusforfatter, og han kom over James Camerons manus for actionfilmen The Terminator (1984). Han sendte manuset til Giler, og foreslo Cameron til jobben. Giler tok kontakt med han mens han drev med forarbeidet til The Terminator. Cameron var en tilhenger av ''Alien – den 8. passasjeren'', og takket ja til å skrive manuset. På fire dager hadde han skrevet et treatment på 45 sider. Fox satte imidlertid filmprosjektet på vent siden mange mislikte treatmentet, og mente at Alien ikke hadde en stor nok fortjeneste til å rettferdiggjøre en oppfølger.
Innspillingen til The Terminator ble utsatt ni måneder siden Arnold Schwarzenegger skulle spille i en annen film, og Cameron fikk tid til å skrive manuset for Aliens. Den nye presidenten for 20th Century Fox, Larry Gordon, lot seg imponere av manuset til Aliens, og fortalte Cameron at han fikk regijobben i tillegg om The Terminator ble en suksess. Cameron og partneren hans Gale Anne Hurd fikk jobben som henholdsvis regissør og produsent, og de satte utgivelsen til 1986. James Cameron ville skape en ny verden, og valgte å ikke følge den samme oppskriften som første film, men å skape en verdig oppfølger som fokuserte «mer på terror, mindre på skrekk».
Cameron fikk ideen om en teknologisk overlegen kraft som vikler seg inn i et fiendtlig og ukjent miljø fra Vietnamkrigen. Han ville la det samme skje med marinesoldatene i filmen. Cameron framstilte dem som eplekjekke og selvsikre på sin uunngåelige seier, men når de møter på den ukjente skapningen, blir utslaget noe annet enn det de forventet. Han hentet også mye inspirasjon fra Robert A. Heinleins Starship Troopers, blant annet en rekke marinebegreper.
Handling
Ellen Ripley (Sigourney Weaver) er den eneste overlevende fra romskipet «Nostromo». Hun blir reddet og gjenopplivet etter å ha ligget i hypersøvn i 57 år. Hun forteller om den grufulle hendelsen under et møte med arbeidsgiveren Weyland-Yutani Corporation, men de er skeptiske siden det ikke finnes fysiske bevis på skapninger som har overlevd ødeleggelsen av «Nostromo». Flylisensen hennes oppheves som et resultat av hennes «manglende dømmekraft». Etter hvert lærer hun også at planeten «LV-426», hvor hun hadde funnet romvesenet 57 år tidligere, nå er hjemmet til en koloni.
Ripley får besøk av Carter Burke (Paul Reiser) fra Weyland-Yutani Corporation, som forteller henne at de har mistet kontakten med kolonien på «LV-426». Selskapet har besluttet å sende Burke og en enhet med marinesoldater til planeten for å undersøke hva som har skjedd med kolonien. De tilbyr å gi Ripley tilbake flylisensen sin, samt gjenopprette kontrakten med Weyland-Yutani Corporation, om hun takker ja til å bli med som konsulent. Ripley er fremdeles traumatisert etter møtet med romvesenet, og nekter i utgangspunktet å delta i oppdraget. Hun takker imidlertid ja til slutt for å kunne overgå frykten som har plaget henne siden hun våknet fra hypersøvnen. Om bord på krigsskipet «Sulaco» introduseres hun til marinesoldatene, som består av løytnant Gorman (William Hope), sersjant Apone (Al Matthews), korporal Hicks (Michael Biehn), menig Vasquez (Jenette Goldstein), Hudson (Bill Paxton) og androiden Bishop (Lance Henriksen). Ripley er skeptisk til tanken om en robot om bord, ettersom roboten Ash bedro henne under «Nostromo»-hendelsen.
Mannskapet ankommer «LV-426» med et lite romfartøy, og kolonien er tilsynelatende forlatt og øde. Det eneste de finner er to «facehuggere» i glasskonteinere og den gjenlevende kolonisten Newt (Carrie Henn), ei ung jente som har gjemt seg i luftkanalen. Etter hvert finner de resten av kolonien innpakket i romvesenslim. Plutselig blir de angrepet i et bakholdsangrep, og romvesenene dreper de fleste av marinesoldatene. Ripley redder Hicks, Vasquez og Hudson. Gorman er slått bevisstløs under redningsaksjonen, og Hicks tar over kommandoen. Han beordrer transportromskipet til å redde dem, slik at de kan dra tilbake til «Sulaco» og ødelegge kolonien fra verdensrommet. En av skapningene har imidlertid sneket seg inn som blindpassasjer, og kræsjlander transportskipet med vilje. De overlevende låser seg inne, og må vente på hjelp.
Hicks blir skadet av romvesenets syreaktige blod på veien tilbake til skipet, men han og Ripley blir reddet av Bishop i tide. Ripley nekter imidlertid å forlate Newt. Hun oppsporer jenteungen og møter på romvesendronningen og eggkammeret hennes. Ripley brenner opp eggene og får dronningen etter seg. Hun, Newt, Bishop og Hicks rekker å dra fra kolonien før den sprenges i lufta. Tilbake på «Sulaco» er gleden kortvarig når det viser seg at romvesendronningen har kommet seg om bord. Ripley setter seg i en lastedrakt og dytter romvesenet ut gjennom luftslusen. Hun, Newt, Hicks og Bishop legger seg alle i hypersøvn for reisen hjemover.
Medvirkende
Det var i tillegg mange småroller. Mark Rolston, Colette Hiller, Daniel Kash, Cynthia Dale Scott, Ricco Ross, Tip Tipping og Trevor Steedman spilte andre marinesoldater. Paul Maxwell spilte Van Leuwen, lederen til komiteen som opphever Ripleys flytillatelse, og Carl Toop spilte de ulike romvesenene i filmen. Carrie Henns bror Christopher spilte også Newts bror i en bortklipt scene. Weavers mor Elizabeth Inglis var avbildet på et fotografi i en av de bortklipte scenene som Ripleys datter Amanda som døde mens Ripley lå i hypersøvn.
Valg av skuespillere
Cameron ville ha skuespillere som hadde eller kunne imitere en amerikansk aksent. Etter at det ble holdt flere prøveinnspillinger i Storbritannia, ble det valgt amerikanske skuespillere. Tre av dem hadde allerede arbeidet med Cameron i The Terminator (1984): Michael Biehn, Bill Paxton og Lance Henriksen. Skuespillerne som fikk roller som marinesoldater ble bedt om å lese Starship Troopers og gjennomgå militærtrening, blant annet løping, vektløfting, honnørhilsener, marsjer, deploying og manøvre, på to uker. Cameron ville at marinesoldatene skulle trene sammen så de utviklet vennskapsbånd som ville vises på filmkameraet. Sigourney Weaver, William Hope og Paul Reiser var ikke med på treningen på grunn av andre forpliktelser, men Cameron mente at mangelen på trening passet for rollefigurene deres.
Weaver, som spilte Ellen Ripley i forløperen Alien – den 8. passasjeren (1979), var i utgangspunktet i tvil om prosjektet. Hun valgte imidlertid å bli med etter at hun møtte Cameron, og hun var fornøyd over hvordan han hadde utviklet rollefiguren hennes; hun mente at han hadde gjort Ripley fargerik, og at han hadde gitt henne dybde og rekkevidde. 20th Century Fox nektet derimot å underskrive en kontrakt med Weaver på grunn av en konflikt med betalingen, og spurte Cameron om å skrive et manus uten rollefiguren. Han nektet med den årsak av at Fox hadde antydet at Weaver var med når han begynte å skrive manuset. Fox ga etter og underskrev en kontrakt med Weaver. Hun vant en Saturn Award og ble nominert til Golden Globe og Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rolleskildringen.
Rollen som Hicks ble valgt etter at innspillingen hadde begynt, og Biehn var dermed ikke til stede under militærtreningen. James Remar hadde egentlig fått rollen, men forlot filmprosjektet når han kom i konflikt med Cameron. Han har senere sagt at han ble sparket fra prosjektet etter at han ble arrestert for å eie dop. En rekke skolebarn fikk prøveinnspillinger for rollen som Newt, men de fleste av dem hadde kun spilt i reklamefilmer og var vant med å smile etter hver replikk. Carrie Henn ble valgt blant 500 barn til rollen, selv om hun ikke hadde noen erfaring. Hun vant en Saturn Award for rollen, man spilte ikke i flere filmer siden. Al Matthews fikk rollen som sersjanten Apone. Han baserte figuren på seg selv siden han allerede hadde erfaring fra militæret, og var soldat for USA under Vietnamkrigen.
Design
Filmcrewet kjøpte en slepetraktor fra British Airways til å være det pansrede kjøretøyet i filmen. De brukte mange skraprester til kulissene i filmen, blant annet kom Ripleys toalett fra en Boeing 707. Skap, helikoptermotorer og salgsautomater var kulisser i den første hypersøvnscenen. Scenografen Peter Lamont ble bedt om å redusere priskostnadene til flere av scenene, blant annet den andre hypersøvnscenen med marinesoldatene. Produsenten Gale Anne Hurd foreslo å fjerne hele scenen, men både Cameron og Lamont mente scenen var en integrert del av filmen. Det ble produsert kun fire hypersøvnsenger, men et speil skulle gi følelsen av det egentlig var 12 slike senger. Hypersøvndørene ble lukket og åpnet av dukkespillere.
Geværene som marinesoldatene brukte var basert på ekte, funksjonelle våpen. John Richardson, som var veileder for effektavdelingen, ville finne løspatronpistoler som så futuristiske ut. «Pulsriflene» i filmen var inspirert av Thompson M1A1 med forskjeftet til en Franchi SPAS-12 og en Remington 12. Geværene Vasquez og Drake bruker var basert på det tyske maskingeværet MG42, og ble brukt med steadicamaktige seler laget av gamle motorsykkeldeler. Flammekasterne ble det vanskeligste våpenet å lage og bruke, ettersom de var både de tyngste og farligste.
Robert og Dennis Skotak jobbet med de praktiske effektene. Det ble bygget to filmscener med miniatyrmodeller for kolonibasen på «LV-426». Cameron brukte bakprojeksjon, speil, stråledelere, delt skjerm og forgrunnsminiatyrer for å gi følelsen av at området var større enn det egentlig var.
Romvesenene i filmen var inspirert av H.R. Gigers arbeid på originalfilmen, med unntak av romvesendronningen som Cameron designet selv. Det ble imidlertid gjort små endringer på hver av skapningene. Effektteknikeren Stan Winston bearbeidet «facehuggerne» slik at de lettere kunne bevege seg. Til forskjell fra første film har skapningene en mer aktiv rolle i Aliens, og «fingrene» ble styrt av kabler som lå gjemt i kulissene eller i skuespillernes klær. Cameron gav «chestbursteren» to armer for å illustrere at vesenet kryper seg ut av brystkassen. Denne effekten ble igjen borte for den tredje oppfølgeren Alien: Oppstandelsen (1997).
Halen på det voksne romvesenet ble større i Aliens, og ble bearbeidet for å ligne mer på et skarpt våpen. Den glatte, gjennomsiktige kuppelen på hodet til romvesenet ble fjernet fordi Cameron likte den bedre uten. I kommentarsporet til Aliens ble det spekulert at dette kanskje kunne være romvesenets livsgang; at den mister kuppelen etter en viss alder, siden romvesenet i Alien ikke rakk å leve like lenge. Denne versjonen av romvesenet ble igjen brukt i spin-off-filmen Alien vs. Predator (2003). I oppfølgeren har romvesenet også tre fingre (to som henger sammen og én enkelt), mens i originalfilmen har den seks. Romvesendraktene ble gjort mer fleksible og slitesterke for å tillate flere og bredere bevegelser. Dansere, turnere og stuntmenn ble leid inn for å spille uhyrene. De lagde også unaturlig høye utstillingsdukker for å gi romvesenene umenneskelige positurer. Marinesoldaten Gorman bruker uttrykket «xenomorph» om romvesenet i filmen, og det ble feilaktig anslått som det offisielle navnet på skapningen. Det offisielle navnet på skapningen har siden første film vært «Alien». Det er imidlertid også det engelske ordet for utenomjordisk liv, og ordet «xenomorph» gjorde det mulig å konkretisere uttrykket.
Innspilling og etterarbeid
Aliens ble spilt inn i løpet av en periode på litt over ti måneder med et budsjett på 18 millioner dollar. Det meste av innspillingen foregikk på Pinewood Studios i Buckinghamshire i England. Noen scener med romvesenredet ble spilt inn på den nedlagte kraftstasjonen Acton Lane Power Station i Acton i London. Det var et passende sted å legge handlingen på grunn av de mange småbrente korridorene. Ulempen var at de måtte bruke mye penger for å fjerne asbest. Dette settet ble ikke demontert etter innspillingen, og ble tatt i bruk igjen for innspillingen til Batman (1989).
Utgivelse
Siden etterarbeidet på Aliens ble ferdig premiereuken, ble det ikke holdt en eneste forhåndsvisning i forkant av premieren. Filmen hadde premiere i USA 18. juli 1986, og i Norge 13. november. Filmen fikk aldersgrensen R i USA, som vil si at alle under 17 år måtte ha følge av en foresatt for å kunne se filmen. Den fikk 18 års-aldersgrense i både Storbritannia og Norge av henholdsvis British Board of Film Classification og Statens Filmkontroll. Filmen ble en kassasuksess, og tjente 131 eller 183 millioner dollar på verdensbasis i billettinntekter. Aliens ble den 7. mest innbringende filmen det året i Nord-Amerika, og tjente 127,323 dollar i Norge. Alan Dean Foster skrev en bokversjon av filmen. William Hope leste inn en lydbokversjon av denne romanen i 2015.
Filmen ble markedsført med to ulike taglines: «Denne gangen er det krig» (This time it's war.) og «Det er noen steder i universet du ikke går alene» (There are some places in the universe you don't go alone.). Sitatet «Get away from her, you bitch!», som Ellen Ripley sier til romvesendronningen i slutten av filmen, ble nominert til en plass på det amerikanske filminstituttets liste over filmhistoriens beste filmsitater, men nådde ikke opp i kåringen. Aliens ble også nominert til en plass på oversikten deres over de 100 beste amerikanske thrillerne, men nådde ikke opp.
Anmeldelser
Filmen fikk god kritikk. Den amerikanske nettsiden Rotten Tomatoes kalkulerte med at 98 % av totalt 61 anmeldelser var positive. Ifølge siden er kritikernes konsensus som følgende: «Mens Alien – den 8. passasjeren var flink med sin langsomme, atmosfæriske spenning, tilbyr Aliens et mer instinktivt slag, og inneholder en spesielt sterk rolleskildring av Sigourney Weaver.» Filmkritikeren Roger Ebert gav filmen 3½ av 4 stjerner, og kalte den «smertefull og uopphørlig intens» og et «praktfullt eksempel på filmhåndverket». Birger Vestmo fra Filmpolitiet kalte det en «heseblesende og nervepirrende krig fra begynnelse til slutt», og filmkritikeren James Berardinelli skrev: «Når det kommer til det logiske ekteskapet mellom action, eventyr og science fiction, er få filmer så effektive eller gjennomførte som Aliens.» Gene Siskel fra Chicago Tribune var imidlertid misfornøyd, og kalte det «et veldig voldelig og langsomt angrep på sansene».
Mye ros gikk til Weavers rolleskildring. Ebert skrev: «Weaver, som er i fokus mesteparten av tiden, har en veldig sterk, sympatisk opptreden: Hun er limet som holder alt sammen.» Pauline Kael fra The New Yorker roste også rolletolkningen: «Med sine flotte kinnben, sin fantastiske kroppsbygning, og sin letthet i bevegelsene, ser det ut som om Weaver overtar med naturlig autoritet og med styrken sin som skuespiller. […] Weaver gir filmen en tilstedeværelse; uten henne er det en B-film som mangler underhandlinger og banale rollefigurer som kan gjøre B-filmer morsomme.» I 2003 ble Ellen Ripley, slik hun ble spilt av Weaver i Aliens, stemt fram som den åttende beste helten i filmhistorien av Det amerikanske filminstituttet. Det er den nest høyeste kvinnerollen på lista (etter Clarice Starling fra Nattsvermeren).
I 2008 ble filmen rangert som den 30. beste filmen noensinne av Empire, basert på en undersøkelse med 10,200 lesere, kritikere og fagfolk fra filmbransjen. De skrev: «James Cameron skaper en virvelvind av ren panikk og vold. Antageligvis den mest spennende filmen noensinne skapt.» Empire kåret den også til tidenes beste oppfølger, og IGN kåret den til den 3. beste actionfilmen noensinne.
Fylkesvei 5030
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 50 (Hordaland).
Aliens
Video
Aliens ble utgitt på VHS i 1987, og ble den 10. bestselgende tittelen det året. «Special Edition»-utgivelsen ble utgitt for LaserDisc og VHS i 1992. Den uklipte versjonen ble utgitt på DVD i 1999 i en samleboks med de andre filmene fra serien. Både kinoversjonen og den uklipte versjonen ble inkludert i en ny samleboks i 2003, som også var på DVD. Denne utgivelsen ble nominert til blant annet en Saturn Award og en Satellite Award for beste DVD-samling. Filmen ble utgitt enkeltvis på DVD i 2004 sammen med en ny disc som inneholdt en ny dokumentarfilm om produksjonen av filmen (Superior Firepower: The Making of Aliens), samt kommentarspor fra filmregissøren, filmprodusenten, skuespillerne og effektmakerne. Aliens ble utgitt på Blu-ray først i 2010 i en samleboks med de andre filmene, og senere enkeltvis i 2011.
«Special Edition»
Aliens ble utgitt på videofilm igjen i 1992 med en «Special Edition»-utgivelse, som inkluderte 17 minutter med bortklipte scener. Blant de nye scenene er familien til Newts første møte med romvesenene, Ripley som får vite at datteren hun hadde på jorda døde mens hun lå i hypersøvn, en scene hvor marinekorpset bruker et sensorstyrt automatvåpen, og utvidet dialog mellom Ripley og marinesoldatene. Disse scenene ble klipt vekk i et forslag av 20th Century Fox' representanter som mente at filmen viste «for mye ingenting», og at den brukte unødig mye tid på å bygge opp spenningen. De fleste av disse scenene hadde allerede blitt vist på CBS i 1989, med unntak av en scene hvor Burke prøver å få radiokontakt med kolonien og scenen hvor Newt og familien hennes først oppdager romvesenet.
Tolkning og analyser
Filosofen Stephen Mulhall har kommentert hvordan de fire Alien-filmene representerer en kunstnerisk gjengivelse av utfordringene kvinnene møter på for å få seg selv hørt i det mannsdominerende samfunnet, siden Ellen Ripley stadig vekk møter på menn som prøver å bestemme over henne og tvinge henne til å underkaste seg deres behov. Mulhall ser flere tilfeller av dette i Aliens, spesielt i scenen hvor Ripley må forklare seg for arbeidsgiveren Weyland-Yutani Corporation. Hun forteller dem hva som skjedde på «Nostromo», om romvesenet og hvorfor hun bestemte seg for å sprenge romskipet. Forklaringen gir ingen god respons. Mulhall mener at Ripleys forhold til Hicks viser hvordan Aliens fremhever « ... et mulig forhold der maskulinitet ikke prøver å kneble det feminine uttrykket, men å fremheve det, og en form for femininitet som anerkjenner og tar opp i seg andre sider ved maskuliniteten enn dens verste, marerittaktige sider.»
Flere filmakademikere, blant andre Barbara Creed, har kommentert symbolbruken i filmserien gjennom farge og lyssetting. Filmene oppveier hvite, lyse omgivelser (romskip, kontorer) mot mørkere, skitnere og nesten «korrupte» omgivelser (forlatte romskip, forlatt industriområde). De mørke innslagene gir kontrast til eller prøver å ta over renheten til de hvite elementene. Ifølge analytikeren Kile M. Ortigo følger Aliens denne oppskriften med «Sulaco»s «steriliserte, hvite indre». Noen har sagt at formen til «Sulaco» var basert på en ubåt, og romskipet har blitt kalt en «pistol i rommet» for likheten til riflene som ble brukt i filmen.
Forfatteren Roz Kaveney beskrev åpningsscenen hvor skipet farer gjennom rommet som «fetisjistisk», «haiaktig» og som «et bilde av brutal styrke og oppfinnsom effektivitet». «Sulaco»s militariserte indre ga imidlertid kontrast til «Nostromo»s sotete, industrielle stil fra første film. Forfatteren David McIntee, som skrev boken Beautiful Monsters: The Unofficial and Unauthorised Guide to the Alien and Predator Films, mente at åpningsscenen var en hyllest til den tilsvarende scenen i Alien.
Androidefiguren Bishop har blitt temaet for en rekke litterære og filosofiske analyser om figurens samsvar med Isaac Asimovs «robotikkens tre lover». Bishop har også vært en modell for hvordan en kompatibel, selvbevisst maskin kan virke. University of Texas har undersøkt rollefiguren og følgene som kommer av menneskets håndtering i tilstedeværelsen med «den Andre», og det det medbringer – Ripley reagerer med frykt og vantro siden androiden Ash forsøkte å drepe henne i første film. Anton Karl Kozlovic fra University of Guadalajara skrev analysen «HAL-o-phobia: Computer Horror in the Pre-1990 Popular Cinema», og mente at filmen formet en slags «rasisme mot høyteknologi og androideapartheid». Dette var en liten del av «teknofobien», altså mistroen og mistilliten til roboter, som regjerte i filmene før 1990-årene. Bishops figur peker seg imidlertid ut ettersom han fikk vist hva han er god for i slutten av filmen, og dermed motbeviste Ripleys fordommer.
Sejlflod kommune
Sejlflod kommune er en tidligere kommune i Nordjyllands amt i Danmark, opprettet ved Kommunalreformen i 1970. I forbindelse med kommunalreformen i 2007 ble Sejlflod, Hals kommune og Nibe kommune slått sammen med Aalborg kommune i nye Region Nordjylland.
Paulus’ brev til romerne
Paulus’ brev til romerne, også kalt Romerbrevet, er et av brevene i Det nye testamente som bærer apostelen Paulus’ navn, og er i den kanoniske rekkefølge den sjette boken i Det nye testamente. Brevet regnes til de brev som med sikkerhet kan sies å være skrevet av Paulus. I norske bibelhenvisninger forkortes brevet etter bibelselskapets standard «Rom». Det er det lengste av de paulinske brevene.
Innhold
Hovedpoenget i brevet er hvordan det gir en samlet framstilling av den kristne tro.
I motsetning til denne eldre epistolariske forskningen, er det i dagens forskning vanlig å dele brevet opp i en makrostruktur basert på genren demonstrativ retorikk (genus demonstrativum / diatribe): Romerbrevet kap. 16 er noe omstridt, og enkelte forskere hevder at det er føyd til senere.
Forfatter
Forfatteren av brevet er Paulus (jf. 1,1), og det er ingen grunn til å tro at brevet ikke er et ekte Paulus-brev (sammen med 1 Korinterbrev, 2 Korinterbrev, Galaterbrevet, Filipperbrevet, 1 Tessalonikerbrev og Filemonbrevet). Brevet er forfattet med hjelp av en skriver, Tertius (jf. 16,22). Det hersker stor strid om Paulus står bak lovprisningen (doksologien) i 16,25-27 (på bakgrunn av tekstkritiske vanskeligheter, sml. Fadervår).
Adressater
Selv om adressaten er tydelig angitt i preskriptet, er det reist tvil om romermenigheten er adressaten. Romermenigheten (mange husmenigheter) er ikke grunnlagt av Paulus selv, men det er tydelig at han kjenner en rekke mennesker som er aktive i den (jf. kap. 16). Menigheten er mest sannsynlig grunnlagt av flere romerske jøder og proselytter. Kanskje de har møtt kristendommen på valfart til Jerusalem. Vi forstår av Apostlenes Gjerninger at Akvila og Priskilla har vært medlemmer av romermenigheten, før de ble fordrevet av keiser Claudius i år 49 e.Kr. Det foregår en diskusjon i forskningen om menigheten besto av jødekristne eller av hedningkristne. Svaret er nok helt enkelt en blanding, men Paulus tar i brevet sitt mest hensyn til at tilhørerne er hedningkristne (jf. 1,5-6,13). Kanskje fordi det er splid mellom disse to fraksjonene. Den norske nytestamentleren Jacob Jervell har fremsatt en teori om at brevet egentlig er ment til menigheten i Jerusalem. Han mener dette kan belegges ut fra kapittel 15, og det at pengegaven står i fokus. Teorien har ikke fått allmenn oppslutning.
Formålet med brevet, med utgangspunktet i at det er myntet på romermenigheten, er ikke som i andre brev, rettledning og formaning, men for å melde sin snarlige ankomst. Paulus akter å stanse i Roma, på vei til Spania (omtales ofte som Paulus’ fjerde misjonsreise). Derfor roser han romerne for å vinne deres oppmerksomhet (jf. 1,8), og han fremstiller sin gjerning med målet om å komme til Roma (jf. 1,13). Han ønsker å skape tillit ved å vektlegge at de forkynner det samme budskap, evangeliet (jf, 1,16f), og demonstrerer det i resten av brevet. Mot slutten gjentas dette budskapet (jf. 15,28ff).
Fylkesvei 977 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 977 i de følgende fylkene:
Graham Martin
Graham Martin (født 1912, død 1990) var en amerikansk diplomat som etterfulgte Ellsworth Bunker som amerikansk ambassadør i Sør-Vietnam i 1973. Han ble evakuert med helikopter fra Saigon da kommunistiske styrket erobret byen i april 1975.
Martin var en svoren anti-kommunist, men undervurderte situasjonen i Sør-Vietnam kraftig – til det punkt at han høsten 1975, når de fleste var overbevist om at den ville falle, likevel fortsatte å tro at Saigon og Mekong-deltaet kunne forsvares.
Bezirk Dresden
Bezirk Dresden var et av 14 distrikter (Bezirk) i Den tyske demokratiske republikk (DDR). Distriktet ble opprettet under forvaltningsreformen i DDR den 23. juli 1952, og eksisterte frem til oppløsningen av DDR den 3. oktober 1990. Dets administrative senter var Dresden.
Administrativ inndeling
Bezirk Leipzig var inndelt i to bykretser og 15 landkretser. Tabellene nedenfor viser areal og folketall i mai 1989:
Ved oppløsningen av DDR sommeren 1990 ble Bezirk Dresden oppløst, og kretsene ble en del av Fristaten Sachsen. Under kretsreformen i Sachsen i 1994 og 1996 ble kretsene slått sammen til større administrative enheter.
Sindal kommune
Sindal er en tidligere kommune på Vendsyssel i Nordjyllands amt i Danmark. Ved regionalreformen i 2007 ble den slått sammen med Hjørring kommune i Region Nordjylland.