cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
K-278 «Komsomolets»
Skjebne
Den 7. april 1989, mens kaptein Tsjernov førte undervannsbåten i neddykket tilstand omtrent 180 kilometer (100 nautiske mil) sørvest for Bjørnøya, brøt det ut brann i aktre avdeling, og selv om de vanntette dørene ble stengt, spredte brannen seg langs kabelpassasjene til andre deler av farkosten. Reaktoren brøt sammen og fremdriften gikk tapt. Elektriske problemer spredte seg etterhvert som kablene ble gjennomsvidd, og kontroll over ubåten ble truet. En nødballasttank ble blåst ut, og ubåten kom opp til overflaten elleve minutter etter at nødssituasjonen hadde inntrådt. Det ble sendt ut nødsignaler, og nesten hele besetningen gikk fra borde.
Brannen fortsette å herje, og flere timer senere sank ubåten til bunns på 1700 meters dybde. Kommandanten og fire andre som fremdeles hadde vært ombord tok seg inn i nødkapselen og løste den ut, men den ble delvis fylt med vann og giftige gasser. Bare én av de fem overlevde oppstigningen til havoverflaten.
Redningsfly kom raskt frem og slapp ned små redningsbåter, men mange mann hadde allerede dødd i det 2° C kalde Barentshavet. Skipet «Aleksandr Khlobystsov» ankom 81 minutter etter at «K-278» sank, og tok ombord 25 overlevende og fem døde. I alt mistet 42 mann livet.
I tillegg til åtte standardtorpedoer hadde «K-278» to torpedoer med atomstridshoder. Ulykkesstedet er i et av verdens rikeste fiskeriområder, og en lekkasje av plutonium fra stridshodene eller anriket uran og fisjonsprodukter fra reaktoren kunne ødelegge fisket i området, med enorme inntektsbortfall i årevis. Etter norsk påtrykk benyttet Sovjetunionen dykkerfarkoster fra det oceanografiske redningsskipet «Akademik Mstislav Keldysh» i søk etter «K-278». I juni 1989, to måneder etter forliset, ble vraket lokalisert. Sovjetiske myndigheter rapporterte at mulige lekkasjer ville være ubetydelige og ikke utgjøre noen trussel mot miljøet.
Konsekvenser
Undersøkelser i mai 1992 viste sprekker langs hele titanskroget, noen av dem 30–40 cm brede, og avdekket også mulige brudd i kjølevæskerør. En oceanografisk undersøkelse i området i august 1993 gav grunn til å anta at det ikke var noen vertikal utveksling mellom vannskikt der, og at det dermed ikke ville komme til noen rask forurensning. Men undersøkelsen avdekket også et hull på over seks meters bredde i det fremre torpedorom.
Den 24. juni 1995 begynte en annen ekspedisjon å tette resten av skrogsprekkene, og i juli 1996 var jobben utført. Den russiske regjering uttalte at risikoen for radioaktiv forurensning av havmiljøet ville være ubetydelig frem til mellom 2015 og 2025.
I 2019 undersøkte Havforskningsinstituttet vraket med en ROV. Vannprøver som ble tatt inne i et ventilasjonsrør hadde nivåer av det radioaktive stoffet cesium-137 opp til 800,000 ganger høyere enn det vi vanligvis finner i sjøvann i Norskehavet.
Tyrkere
Tyrkere eller tyrkiske folk er betegnelser på en rekke etniske folkegrupper som lever i nordlige, sentrale og vestlige Asia, i nordvestlige Kina og deler av østlige Europa. De snakker språk som tilhører den tyrkiske språkfamilie. De deler i varierende grad bestemte kulturelle trekk og historisk bakgrunn. Begrepet «tyrkisk» representerer en bred etnisk-språklig gruppe av mennesker som omfatter eksisterende samfunn som tyrkere i Tyrkia, aserbajdsjanere, tsjuvasjere, kasaker, tatarer, kirgisere, turkmenere, uigurer, usbekere, basjkirer, kaschgaiere, gagausere, jakuter, krim-karaittere, krimtsjakere, karakalpaker, karatsjaier, nogajere foruten også tidligere sivilisasjoner og folk som göktürkene, kumanere, kiptsjakere, avarer, førbulgarere, turgesjere, khazarere, seldsjukker, osmaner, mamelukker, timurider og muligens også hunere og Xiongnu.
Spredning og lokalisering
Spredningen av folk av tyrkisk kulturell bakgrunn strekker seg fra Sibir, over Sentral-Asia, til Øst-Europa. Per 2011 var den største gruppen av tyrkiske mennesker som lever over hele Sentral-Asia — Kasakhstan, Kirgisistan, Turkmenistan, Usbekistan, og Aserbajdsjan, i tillegg til Tyrkia og Iran. I tillegg finnes det tyrkiske folk på Krim, de øst-turkistanske regionene av vestlige Kina, nordlige Irak, Pakistan, Israel, Russland, Afghanistan og i landene på Balkan: Moldova, Bulgaria, Romania og tidligere Jugoslavia. Et lite antall tyrkiske folk lever også i Vilnius, hovedstaden i Litauen, et lite antall bor i østlige Polen, og i den sørøstlige delen av Finland. Det er også betydelige befolkninger av tyrkiske folk (opprinnelig hovedsakelig fra Tyrkia) i særlig Tyskland, men også i USA og Australia, hovedsakelig på grunn av arbeidsinnvandring fra og med 1960-tallet.
Alle tyrkiske folk med bakgrunn fra Sentral-Asia er av blandet kaukasoidisk-mongoloide etnisk opprinnelse. Den genetiske avstanden mellom de ulike befolkningsgruppene av usbekere spredt over Usbekistan er ikke større enn avstanden mellom mange av dem og karakalpaker. Det antyder at begge folkegrupper har meget lik opprinnelse. Karakalpakene har en noe større tilbøyelighet mot de genetiske østlige markører enn hva tilfellet er med usbekerne.
Det er stor variasjon i utseende og etniske typer blant de tyrkiske folkene. De har fysiske trekk som strekker seg fra kaukasoidisk til nordlig mongoloide. Mongoloide og kaukasoidisk ansiktsstruktur er felles for mange tyrkiske grupper, som blant annet tsjuvasjere, tatarer, kasakere, hazarer og basjkirer.
Historie
Første gang ordet Türk brukes i statsnavn var med Göktürk-khaganatet, som var en rekke mektige, nomadiske konføderasjoner i middelalderen i et område som strekker seg fra landene nord for Kaukasus fra vest, til forbi dagens Mongolia i øst, langs de sentralasiatiske delene av silkeveien. Et brev fra Ishbara Qaghan til keiser Wen av Sui fra året 585 beskriver ham som «Den store Tyrkiske Khan». Orkhoninskripsjonene som ble etablert under det andre Göktürk-khaganatet, året 735, benytter et alfabet med de samme bokstavene som i norsk runeskrift, men med andre lydverdier, nevner ordene Turk og Turuk.
Deretter ble det etablert flere statsdannelser hvor tyrkere, og tyrkisk språk var dominerende, etter nesten det samme mønster, men med lokasjon også utenfor Sentral-Asia. Disse ble vanligvis basert på krigskunst som hestefolk, men også senere bruk av kruttvåpen. De ble vanligvis kortvarige på grunn av stammemodellen og fordi de var etablert av sterke, karismatiske individuelle ledere/familier. Den første ordbok på tyrkisk, Divanü Lügati't-Türk (Arabisk: ديوان لغات الترك), ble skrevet av Mahmud al-Kashgari i Bagdad i perioden 1072-1074. Den inneholdt også kart og referanser til tyrkiske folkeslag den gang.
Dvergmus
Dvergmus (Micromys minutus) tilhører musefamilien og er følgelig i slekt med skogmusene og rottene. Den er knøttliten; vekten hos voksne dyr er mellom tre og elleve gram, ofte seks til åtte (en voksen lemen kan til sammenligning veie over det tidobbelte), mens lengden er 10 til 14 cm, hvorav halen utgjør omtrent halvparten. Den minner om skogmusene med sin relativt lange hale, men skiller seg fra dem på bl.a. forholdsvis mindre ører. Pelsfargen på ryggsiden er hos voksne dyr om sommeren varmt gulbrun, unger og dyr i vinterpels er mer gråbrune.
Dvergmusa ble oppdaget i Norge så sent som i 2001, i Eidskog sør for Kongsvinger i Hedmark. Hvor lenge den har vært i Norge vet ingen, men i Sverige ble den oppdaget for første gang i 1985. Her er den nå funnet i et begrenset område i Dalsland og Värmland. Man antar at den norske bestanden er et resultat av innvandring herfra. Noen lang historie i Norge har arten ganske sikkert ikke.
Arten lever for en stor del av frø og annen plantekost. Den tar også noe insekter, særlig om vinteren. Om sommeren finner den mye av føden oppe i vegetasjonen. Den klatrer godt, og bruker halen som et ekstra gripeorgan. Om vinteren lever den for det meste nede på bakken. Den kan da komme inn i høyløer og kornlagre, men i Danmark, hvor den er vanlig, regnes den likevel ikke som et skadedyr.
Ungene fødes i bolet. En hunn kan få opptil sju kull i løpet av ett år. Om dette også gjelder så langt nord som i Norge, hvor sommeren er kort, er kanskje noe tvilsomt. Hvert kull består vanligvis av to til seks unger, men så mange som ti forekommer.
I naturen har dvergmusa en levealder på opptil 18 måneder, men omtrent seks måneder er det vanlige. I fangenskap har den blitt opptil fem år.
Som nyoppdaget art i Norge er dvergmusa et både spennende og gåtefullt innslag i pattedyrfaunaen. Naturinteresserte har her muligheten til gjøre nye oppdagelser når det gjelder artens utbredelsen. Leting etter forlatte bol om høsten har vist seg å være en effektiv metode for å finne den. I første rekke er det trolig Hedmark, Akershus og Østfold som er aktuelle områder. Om dvergmusa kommer til å spre seg ut over større deler av landet, vil bare fremtiden vise.
Luksasjon
Luksasjon vil si at et ben går ut av leddskålen sin. For eksempel kan et fall mot armen føre til at hodet til overarmsbenet hopper av leddskålen sin, da sier man at skulderen er ute av ledd. Dette kan forårsake store smerter ved at nerver kommer i klem.
Bartolomé Hidalgo
Bartolomé José Hidalgo (født 24. august 1788 i Montevideo, død 28. november 1822) var en uruguayansk forfatter og dikter. Hidalgo er en folkloristisk poet og en av de viktigste forfatterne i Gaucho poesi i Argentina og Uruguay.
Hans mest kjente dikt er Cielitos, Las Octavas Orientales og Los Tres Gauchos Orientales.
Ruta 13 i Uruguay er oppkalt etter Bartolomé Hidalgo.
Elduvíkar kommuna
Elduvíkar kommuna var en kommune på Færøyene. Den omfattet bygdene Elduvík og Funningsfjørður ved fjorden med samme navn på Eysturoy. Kommunen ble utskilt fra Oyndarfjarðar kommuna i 1948. I 2005 ble Elduvíkar kommuna innlemmet i Runavíkar kommuna. Elduvíkar kommuna hadde ved innlemmelsen 89 innbyggere.
Fylkesvei 1302
Fylkesvei 1302 går mellom Tørnby og Rømskog kirke i Aurskog-Høland kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 812.
22. århundre
Det '''22. århundre''' dekker årene 2101–2200. FN mener at verdens befolkning vil stabilisere seg på 11 milliarder.
Belteøgler
Belteøgler er en familie av øgler som bare finnes i Afrika sør for Sahara. De fleste artene lever i det sørlige Afrika, og de eneste artene som finnes lenger nord er Cordylus angolensis i Angola, og C. rivae i Etiopia. Disse øglene lever på tørre steder i buskmark og grasland. De holder ofte til ved bergknatter og steinrøyser der de kan gjemme seg i sprekkene. Mange arter er utstyrt med en mengde pigger, noe som gjør det vanskelig for rovdyr å dra dem ut av fjellsprekkene.
Ringøglene er belteøglenes nærmeste slektninger, og blir ofte også regnet til samme familie.
Fossile belteøgler er kjent fra Europa. Artene Palaocordylus bohemicus og Bavaricordylus molassicus er funnet i Tyskland i lag fra varme perioder i miocen. Slekten Pseudolacerta fra eocen i Frankrike ble tidligere regnet som belteøgler, men det er nå vist de er iguaner.
Raúl Francisco Primatesta
Raúl Francisco Primatesta (født 14. april 1919 i Capilla del Señor i Argentina, død 1. mai 2006 i Córdoba) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Córdoba i Argentina 1965–1998, og før det biskop av San Rafael.
Albania under Vinter-OL 2010
Albania under Vinter-OL 2010. Én sportsutøver fra Albania deltok under Vinter-OL 2010 i Vancouver i Britisk Columbia i Canada, som ble avviklet 12. til 28. februar 2010. Utøveren, Erjon Tola, konkurrere i alpint på Whistler Blackcomb. Det var andre gang Albania var representert i et vinter-OL, etter at landet debuterte i Torino 2006. Også den gangen var Tola eneste deltagende utøver. Albania vant ikke noen medalje, beste plassering var en 48.-plass i slalåm.
Raúl Francisco Primatesta
Liv
Raúl Francisco Primatesta avsluttet sine filosofiske og teologiske studier med lisensiatgrad i katolsk teologi og nytestamentlig eksegese ved det pavelige universitetet Gregoriana. I 1942 mottok han prestevielsens sakrament, og underviste i latin og gammelgresk ved juniorseminaret i hjembispedømmet, før han ble professor i dogmatikk og bibelsk teologi ved presteseminaret. Etterhvert ble han også disiplinærprefekt og rektor ved seminaret.
14. juni 1957 utnevnte pave Pius XII ham til titulærbiskop av Tanais. Han ble konsekrert den 15. august samme år av erkebiskopen av La Plata, Antonio José Plaza. Pave Johannes XXIII utnevnte ham til biskop av San Rafael i 1961.
I februar 1965 ble han så erkebiskop av Córdoba. Han ble han utnevnt til kardinal av pave Paul VI i 1973, og fikk tittelkirken Beata Maria Vergine Addolorata a piazza Buenos Aires. Han fikk avskjed som erkebiskop av aldersgrunner i 1998.
Primatesta deltok på begge konklavene i 1978, som valgte pave Johannes Paul I og Johannes Paul II. Ved konklavet i 2005 hadde han ikke lenger stemmerett.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Fylkesvei 812 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 812 i de følgende fylkene:
Hvanneyri
Hvanneyri er et tett- og kirkested i kommunen Borgarbyggð på vest-Island. Største arbeidssted er Landbúnaðarháskóli Íslands (Den islandske landbrukshøyskolen). Innbyggeretallet ligger rundt 300 innbyggere, men det fordobler ved skolestart hvert år.
Egill Skallagrímsson gav Hvanneyri og dens omkrets til husmannen sin. I 1889 ble jordbruksskole etablert på stedet og har holdt til der siden.
Stedet har et rikt fugleliv og er blant annet hjemsted for tundragåsa, vår og høst, men den er fredet på Island.
Accelerate
Accelerate er et musikkalbum av den amerikanske musikkgruppa R.E.M. som ble utgitt i 2008. Arbeidet med albumet begynte tidlig i 2007. Bandet startet innspillingen sammen med produsent Jacknife Lee i Vancouver og Dublin, der de spilte fem kvelder mellom 30. juni og 5. juli i Olympia Theatre, som en del av en «øvelse til arbeidet».
Albumet debuterte som nummer to på Billboard-listene, og ble det åttende albumet til bandet som toppet de britiske albumlistene. Musikkanmelderen i Rolling Stone, David Fricke, regnet Accelerate for å være en forbedring etter de andre albumene som hadde kommet etter at Berry hadde sluttet. Han kalte det «en av de beste platene R.E.M. noen gang har laget.»
Sporliste
Alle tekstene og melodiene er ved Peter Buck, Mike Mills og Michael Stipe.
Irakisk dinar
Irakisk dinar er den irakiske valutaenheten og blir utstedt av den Irakiske sentralbanken. Dinaren ble innført i 1931, og i oktober 2003 ble nye sedler og mynter introdusert.
Tindsøya
Tindsøya er ei øy i Øksnes kommune i Nordland. Øya har et areal på ca. 4,7 km², og høyeste punkt er Tindstinden på 468 moh.
Tindsøya er ei av flere øyer i Øksnes Vestbygd. Blant andre øyer i dette området er Dyrøya og Nærøya. Tidligere var det mye aktivitet på disse øyene, men i dag er det få fastboende igjen. I bilens tidsalder er det tungvint å bo på øyer uten veiforbindelse til «fastlandet».
Irakisk dinar
Irakiske dinarer er idag (april 2006) ikke en fritt omsatt valuta på grunn av krigen i landet. Kursen settes gjennom auksjoner arrangert av sentralbanken. Spekulanter har kjøpt opp store mengder dinarer i håp om at verdien skal stige etter krigen, dette er en svært risikabel investering som det advares mot.
Tindsøya
De viktigste stedene på Tindsøya er Skipnes og Tinden. Skipnes er et gammelt fiskevær som i dag er bygd om til ferie- og fritidssted. Tinden er et gammelt fiskevær og handelssted som nok er mest kjent for væreier Skjalg Halmøy, som tok imot turister og fiskere i mange år. Skjalg Halmøy døde i 2002, men butikken i Tinden holdes fremdeles åpen i turistsesongen.
Tindsøya er inndelt i åtte matrikkelgårder:
Irakisk dinar
Mynter: 25 og 100 dinarer
Iordan Chimet
Iordan Chimet (født 18. november 1924 i Galați, Romania, død 23. mai 2006 i București) var en rumensk dikter, forfatter og oversetter.
Bakgrunn
Iordan Chimet kom fra en familie intellektuelle fra middelklassen. Han avsluttet sine studier ved Fakultetet for filologi og filosofi i 1948, og ved Fakultetet for rettsvitenskap, Universitetet i București i 1957.
I slutten av 1950-årene ble han dømt for «aktiviteter mot folket», men slapp å sitte i fengsel.
Karriere
Chimet var venn av Michael Ende, forfatter av Den uendelige historie. Han holdt kontakt med Ende til tross for at de befant seg på hver sin side av jernteppet. Det sies at Elli, fra Iordan Chimets bok som heter Închide ochii, și vei vedea orașul («Lukk øynene og du skal se byen») ble brukt av Ende i sin Uendelig historie.
I 1976 organiserte han ved Det amerikanske biblioteket i București en forestilling kalt «Go West». Den ble sett av mer enn 1000 personer, noe som må sies å være en rekord, når man tenker på at dette skjedde mens de fleste rumenerne var redde til og med å bli sett av sikkerhetspolitiet Securitate i nærheten av biblioteket.
I 1986 ble han utvalgt som en av jurymedlemenne av Neustadt International Prize for Literature University of Oklahoma, USA, men fikk ikke utreisevisum av de rumenske myndighetene.
The Jon Eddy Band
The Jon Eddy Band er en rockegruppe fra USA.
Funningsfjørður
Funningsfjørður (, dansk: Fundingsfjord) er en bygd på Færøyene, og ligger innerst inne i Funningsfjørður, fjorden med samme navn, på Eysturoy. Bygda er ganske ung, og ble grunnlagt som en niðursetubygd av nybyggere fra Elduvík i 1832. Det var en hvalfangststasjon her fra 1902 til 1913. Fra 1948 til 2005 var Funningsfjørður en del av Elduvíkar kommuna, administrert fra nabobygda Elduvík, og ble da innlemmet i Runavíkar kommuna. 1. januar 2009 hadde Funningsfjørður 53 innbyggere, mot 95 i 1985.
Iordan Chimet
Karriere
Etter revolusjonen i 1989 anså Iordan Chimet det som sin oppgave å lære rumenerne hva demokrati er. Han initierte ved Dacia-forlaget en bokserie kalt Ieșirea din labirint («Å forlate labyrinten»), der han publiserte en ordbok i fire volumer angående rumensk identitet, Dreptul la memorie (1992–1993) («Retten til hukommelse»), en antologi kalt Momentul adevărului (1996) («Sannhetens øyeblikk»). I 2004 publiserte han essaysamlingen Cele două Europe, cele două Românii («De to Europaene, de to Romaniaene»).
Funningsfjørður
Sjøkabelen mellom Island og Skottland, FARICE-1, har sitt ilandføringspunkt på Færøyene ved Funningsfjørður.
Iordan Chimet
Karriere
Chimet underviste etter revolusjonen i 1989 reklame og tekstforfatting på et privat universitet i București.
Æresbevisninger
En gate i hans hjemby er oppkalt etter ham.
Hans bøker fikk premier ved internasjonale bokfestivaler, for eksempel i Los Angeles, Praha og Jerusalem.
Liste over Nepals konger
Konge på nepali heter raja; dronning rani.
Merknader:
Cecilia Bartoli
Cecilia Bartoli (født 4. juni 1966 i Roma) er en italiensk opera- og konsertsanger (koloratur-mezzosopran) som regnes som vår tids kommersielt mest framgangsrike.
Stemmen hennes har en mørk, fyldig klangfarge og hun er allsidig nok til å kunne spille både sopran- og mezzoroller; iblant regnes hun som en sopran med en lav tessitura. Sceneopptredene hennes karakteriseres av en temperamentsfull og naturlig utstråling.
Det har lyktes Cecilia Bartoli å trekke glemte komponister fram i lyset og gjøre ukjente operaer levende for publikum. Hun har et stort repertoar som blant annet omfatter verker av Wolfgang Amadeus Mozart, Gioacchino Rossini, Gluck, Vivaldi, Paisiello, Bellini, Donizetti og Salieri såvel som glemte operaer av Haydn, Händel, Halévy og mange andre.
Oppvekst og utdanning
Begge foreldrene − Angelo Bartoli og Silvana Bazzoni − var operasangere. Av hensyn til barna gav moren opp en svært lovende solokarriere som sopran, men fortsatte i Romas operakor.
Moren forsto tidlig at Cecilia hadde et uvanlig talent og forsøkte å få henne til å satse på sangen, men i barneårene ville Cecilia heller bli turistguide eller flamencodanser. Da datteren var seksten år gammel lyktes det moren å overtale henne til ta sangtimer hos henne. Silvana Bazzoni forble hennes eneste sanglærer også under Cecilias studium ved Conservatorio di Santa Cecilia i Roma, som hun påbegynte sytten år gammel.
Thüringer Wald
Thüringer Wald er en 170 km lang og opptil 35 km bred skogrik ås i Thüringen i Tyskland. Den strekker seg fra Eisenach i sørøstlig retning. Den sørøstligste delen (sør for Gehren) kalles Thüringer Schiefergebirge. Det høgeste punktet er Großer Beerberg på 983 m; andre topper er Inselsberg (916 m) og Schneekopf (978 m).
Cecilia Bartoli
Tidlig karriere
Første gang hun sto på en operascene var som åtteåring, da hun opptrådte som gjetergutt i Puccinis Tosca. Nitten år gammel deltok Bartoli i et talentshow på italiensk tv. Selv om hun ble nummer to, vakte hun stor oppmerksomhet.
Thüringer Wald
Geomorfologisk er Thüringer Wald en horst mellom to nordvest-sørøstgående forkastninger. Berggrunnen er for det meste eldre, porfyriske lavabergarter. Langs forkastningssonene er berggrunnen oppsprukket og lettforvitrelig, og med rikelig, orografisk forsterka nedbør og temperaturer under frysepunktet i deler av året er det på grunn av frostforvitring danna forholdsvis steile skråninger mot det lavere landet mot nord og sør. Thüringer Wald har derfor et mer utprega relieff enn de fleste Mittelgebirge i Tyskland, og ble i eldre tid – før mer nøyaktige høgdemålinger ble mulig på 1700-tallet – regna for et av de høgeste fjellpartiene i Tyskland. I romantikken ble Thüringer Wald sammen med Harz et symbol på det ville og uberørte landskapet, og det var på Gickelhahn (861 moh.) at Goethe skrev sitt kjente dikt «Über allen Gipfeln ist Ruh».
I dag er Thüringer Wald et mye brukt utfarts- og rekreasjonsområde. Den kjente vandringsleden Rennsteig følger Thüringer Wald på langs, og her ligger det kjente vintersportsstedet Oberhof.
Cecilia Bartoli
Tidlig karriere
I 1990 debuterte hun ved Opéra Bastille, som Cherubino i Mozarts Le nozze di Figaro og ved Hamburgische Staatsoper som Idamantes i Mozarts Idomeneo, året etter ved La Scala som Isolier i Le comte Ory, en opptreden som befestet hennes ry som en av verdens ledende Rossinisangere.
Nyere karriere
Til hennes nyere roller hører Fiorilla i Rossinis Il turco in Italia ved Covent Garden, Cleopatra i Händels Giulio Cesare under Marc Minkowski, Semele under William Christie i Zürich og Clari i Halévys opera ved samme navn under Adam Fischer i Zürich. 2007/08 arbeidet Cecilia Bartoli med et prosjekt om den første internasjonale operastjerne, mezzosopranen Maria Malibran (1808-1836). I 2009 beskjeftiget hun seg med prosjektet Sacrificium som hadde katstratsangernes historie og lidelse som tema, og spilte inn arier som var skrevet for kastrater. I juni 2010 sang hun for første gang tittelpartiet i Bellinis Norma konsertant, med dirigenten Thomas Hengelbrock i Konzerthaus Dortmund.
Fra året 2012 skal hun lede Salzburger Pfingstfestspiele.
Som utøvende kunstner
Cecilia Bartoli snakker engelsk, fransk, spansk og tysk, men synger helst på morsmålet italiensk, siden språkfølelsen er sikrest da. Om seg selv sier hun at hun alltid streber etter å videreutvikle seg, utvide repertoaret og se det fra nye perspektiver. Det er viktig for henne å finne fram til røttene og finne noe nytt å oppdage. Cecilia Bartoli har oppdaget mange originalpartiturer av glemte komponister og operaer, og fastslått at diverse arier gjennom tidene er blitt tilpasset sangernes preferanser – og synger dem deretter slik originalpartituret forutsetter (et eksempel er Bellinis Norma). Videre bryr hun seg om autentisitet ved å arbeide med orkestre som spiller historiske instrumenter, eksempelvis Concentus Musicus Wien, Il Giardino Armonico, Orchestra La Scintilla og andre. Dette passer også stemmen hennes, som kritikere betegner som «liten» – siden orkestra fra tidlige epoker har færre instrumenter enn det som er vanlig i dag.
Bartolis koloraturteknikk ble til å begynne med kritisert for å være for luftig, men etterhvert har hun opparbeidet et tempo og en nærhet som ingen annen, og hun er i stand til å veksle mellom høye og lave partier uten å miste klang og kjerne i stemmen.
Cecilia Bartoli synger regelmessig ved de største konsertsaler og operahus. Den nåværende stamscenen er Opernhaus Zürich.
Loránd Eötvös
Loránd Eötvös (1848–1919) var en ungarsk fysiker og fjellklatrer som spilte en viktig rolle i Ungarns intellektuelle og politiske liv på 1800-tallet.
Virke
I dag er Eötvös mest kjent for arbeider innen væskers overflatespenning og gravitasjon, spesielt det svake ekvivalensprinsippet, som fikk betydning for relativitetsteorien, samt tidevannskreftene på jordas overflate.
Som ungarsk kultur- og undervisningsminister reformerte Loránd Eötvös landets høyere skolevesen og gav matematikkundervisningen en betydningsfull posisjon. Denne innflytelsen varer fremdeles ved, idet ungarske gymnasiaster hyppig vinner konkurranser som den internasjonale matematikkolympiaden.
Fra 1886 til sin død underviste Loránd Eötvös ved Universitetet i Budapest.
Eötvös var en kjent fjellklatrer. Han hadde flere førstebestigninger i Dolomittene, vanligvis gjennomført sammen med fjellføreren Michel Innerkofler, eksempelvis Sextener Rotwand 1878. Han var dessuten mangeårig president i den ungarske turistforeningen.
Speilsmyger
Speilsmyger (Heteropterus morpheus) er en sommerfugl som tilhører familien smygere (Hesperiidae). Denne mellomeuropeiske arten finnes ikke i Norge, men er funnet noen få ganger i Danmark. Den hadde inntil nylig en isolert bestand på Jersey i Den engelske kanal, der den etter alt å dømme ble innført med høy til hester under den tyske okkupasjonen av øya under andre verdenskrig. Den er den eneste arten i slekten Heteropterus.
Levevis
Speilsmygeren flyr med en hoppende flukt i juni – juli. Larvene lever på forskjellig slags gress. Den er en europeisk art med en to-delt utbredelse: en vestlig del med senter i det vestlige Frankrike og en østlig del som stort sett omfatter området fra den gamle grensen mellom Øst- og Vest-Tyskland østover til Russlands vestgrense og sørover til Svartehavet.
Kjell Steinsvik (redaktør)
Kjell Steinsvik (født 18. desember 1903, død 12. februar 1977) var redaktør i Romsdals Budstikke fra 1936 til 1954. Han grunnla også det som etterhvert ble Hustadmarmor på 1950-tallet, bakgrunnen var engasjementet i Ytre Romsdalshalvøyas Jorddyrkings- og Jernbanekomite (der Steinsvik var formann). Komiteen arbeidet for å dyrke opp de store myrflatene ytterst på halvøya, de mente at 200,000 dekar myr i Hustad-området (i Fræna) kunne dreneres til åkerjord. Ideen var å bruke den kalkforekomsten i området til å gjøre den sure myrjorda grøderik. Hustad Bruk ble stiftet i 1948 med datterselskapene Hustadjord AS og Hustad Kalk og Marmor AS. Steinsvik og komiteen arbeidet også for å forlenge jernbanenettet til byene og kysten.
Han var redaktør i avisen samtidig som han arbeidet oppbygging i Hustad Bruk og i 1954 ble han presset til å gå. Han argumenterte også for at Molde måtte få høye boligblokker. Steinsvik er hedret for sitt arbeid med en byste i Molde, avduket i 2004.
Han var sønn av Rasmus Olai Steinsvik og Marta Steinsvik, og var far til Kjell Rasmus Steinsvik.
Renko
Renko er en tidligere kommune i landskapet Egentliga Tavastland i Finland. Kommunen ble sammen med Hauho, Kalvola, Lammi og Tuulos sammenslått med Tavastehus kommune 1. januar 2009.
Skadeheling
Skadeheling er kroppens naturlige prosess til å reparere ødelagt vev, eller skape nytt vev der vev har dødd. Kroppen jobber i sitt eget tempo, det vil si at prosessen ikke kan framskyndes. Resultatet blir arrvev.
Beneš-dekretene
Betegnelsen brukes særlig om delene som la grunnlaget for inndragning av statsborgerskap og fordrivelsen av etniske tyskere og etniske ungarere fra Tsjekkoslovakia etter krigen. I alt ble omkring tre millioner slike tyskere fordrevet. Dekretene er blitt kontroversielle som et ledd i fordrivelsene, enda de ikke omhandler dem konkret. De er også omstridt på menneskerettslig grunnlag og fordi dekretene legger kollektiv skyld til grunn. Vesentlige deler av landets fabrikker, kraftproduksjon og finansselskap ble nasjonalisert gjennom dekretene. Dekretene regulerte også straffeforfølgelse av nazister og deres medhjelpere, med utstrakt bruk av dødsstraff.
Dekretene ble til på bakgrunn av den tyske annekteringen av Sudetenland i 1938 og det Det tredje rikets brutale okkupasjon av Böhmen og Mähren inntil 1945.
Bakgrunn
Bakgrunnen for dekretene og fordrivelsene var den tyske annekteringen av Sudetenland i 1938, okkupasjonen av resten av Böhmen og Mähren fra 1939 og generelt Det tredje rikets brutale fremferd i Tsjekkoslovakia inntil 1945. Sudettyskernes ledere ønsket okkupasjonen velkommen og mange etniske tyskere medvirket til okkupasjonsmaktens brutale styre. Omkring 30 % av innbyggerne i Böhmen (tsjekkisk: Čechy) og Mähren (tsjekkisk: Morava) var tysktalende før krigen.
Tsjekkoslovakia og Sudetenland
Da den tsjekkoslovakiske stat ble proklamert i 1918, skjedde det til motstand fra sudettyskerne. De ville heller ha en autonom tysk region, lagt inn under Østerrike. Saint Germain-traktaten fra 1919 avsluttet denne diskusjonen, og staten Tsjekkoslovakia ble dannet.
Landet var en skjør statsdannelse, særlig på grunn av et stort antall etniske tyskere i områdene nær grensen til Tyskland. Da Tsjekkoslovakia ble opprettet i 1918 bodde det tre millioner tysktalende og syv millioner tsjekkisktalende i Böhmen og Mähren. De to etniske gruppene levde i stor grad i parallelle og til dels separate samfunn.
Mange etnisk tyske bosettere kom til området på invitasjon fra Přemyslidiske dynasti omkring år 1200 og mange sudettyskere kunne spore lokal familiehistorie tilbake til middelalderen. Tysk og tsjekkisk språk har lite til felles og markerte tydelig skillet mellom folkegruppene. Omkring 1900 rammet den økende tsjekkiske nasjonalismen de tysktalende. Blant tsjekkere er det en utbredt oppfatning at Habsburgernes herredømme fra Slaget på Det hvite berg i november 1620 til 1918 ikke var legitimt.
I 1930-årene ble Tsjekkoslovakia rammet av dårlige konjunkturer, og dette gikk særlig ut over de tyske områdene. Endringen medførte større oppslutning om det høyreradikale partiet, som nå het Det sudettyske partiet (SdP).Tsjekkoslovakias president Edvard Beneš hadde sammen med det sosialdemokratiske tyske partiet, prøvd å bremse for høyrekreftene, men mislyktes. I 1935 fikk SdP som var ledet av Konrad Henlein, bare to representanter færre enn Det tsjekkoslovakiske agrarpartiet. Heinlein gikk inn for full løsrivelse fra Tsjekkoslovakia.
Den tysktalende minoriteten ønsket autonomi, og i mellomkrigstiden sendte de en rekke appeller til Folkeforbundet. De klaget blant annet over at tyskspråklige skoler ble stengt. Autonomi for Sudetenland var ikke akseptabelt for Tsjekkoslovakia, både fordi grenseområdene ble oppfattet som tradisjonelle deler av Böhmen og Mähren og fordi områdene var økonomisk og militært viktige. En del tyskdominerte landsbyer markerte sin misnøye med statsdannelsen ved å ikke feire republikkens dag 28. oktober. I Tsjekkoslovakia var det før krigen en utbredt oppfatning at sudettyskerne var farlige kolonister og en trussel mot den tsjekkoslovakiske staten: en nasjonal fiende. Tomáš Masaryk ga uttrykk for denne oppfatningen da han i 1918 omtalte sudettyskerne som «innvandrere og kolonister».
Sommeren 1945 kom de samme holdningene til uttrykk av tsjekkiske aviser skrev om fordrivelsene av sudettyskerne som et tiltak for å rette opp en urgammel feil i tsjekkisk historie. Det var en utbredt oppfatning blant tsjekkiske politikere at den tsjekkoslovakiske staten sviktet før krigen fordi et stort antall innbyggere ikke var lojale.
Valgene i Sudetenland og Münchenavtalen
Konrad Henleins høyreradikale parti Sudetendeutsche Partei (SdP), fikk ved valget i 1935 to tredjedeler av sudettyskernes stemmer. SdP var i praksis en gren av Hitlers NSDAP som finansierte partiet i hemmelighet. SdP hadde som mål å undergrave den tsjekkoslovakiske republikken. Partiet fikk 85 % av de sudettyske stemmene ved lokalvalget i 1938. Etter 1935 ble frontene mellom etniske tyskere og etnisk tsjekkere tydelige, og mange sudettyskere viste tydelig at de ikke sluttet opp om republikken Tsjekkoslovakia. De så frem til å bli «befridd» av Tyskland. Sudettyske politikere agiterte på 1930-tallet for Heim ins Reich (at Sudetenland skulle slutte seg til Tyskland).
Münchenavtalen av 29. september 1938 er karakterisert som andre verdenskrigs begynnelse for Tsjekkoslovakia. Ved denne avtalen ble oppdelingen av Tsjekkoslovakia godtatt av stormaktene, uten tsjekkoslovakiske myndigheters medvirkning. Avtalen medførte at Sudetenland med omkring 40 % av Böhmens og Mährens areal ble overtatt av Tyskland. Området som ble overført til Tyskland (kalt «Sudetengau» med Konrad Henlein som gauleiter), hadde 3,5 millioner innbyggere. Denne befolkningen besto av 2,8 millioner tysktalende og 700,000 tsjekkisktalende. Omkring 440,000 tysktalende befant seg i områdene som fortsatt ble kontrollert av Tsjekkoslovakias regjering. Hitlers annektering av Sudetenland ble ønsket velkommen av de fleste sudettyskere. Hitler ble av mange sudettyskere hyllet som frigjører fra «det tsjekkiske åk». Mange etniske tsjekkere ble fordrevet fra det annekterte området, og samtidig ble mange sudettyskere presset til å melde seg inn i SdP slik Milena Jesenska rapporterte. De allierte erklærte i 1942 at Hitler hadde brutt Münchenavtalen og at den dermed ikke gjaldt lenger.
Riksprotektoratet Böhmen-Mähren
I 1939 tok Hitler kontroll over resten av Böhmen og Mähren, og opprettet et «riksprotektorat» for hele området. Samtidig ble Republikken Slovakia opprettet og en marionettregjering innsatt. Et stort antall tysktalende tsjekkere (sudettyskere) ble rekruttert til Wehrmacht og Schutzstaffel (SS), og mange var involvert i overgrep mot befolkningen. Også andre tsjekkoslovakiske borgere gikk okkupasjonsmaktens ærend. Blant de sudettyske kollaboratørene var den anti-tsjekkiske Karl Hermann Frank. Den tsjekkoslovakiske motstandsbevegelsen rapporterte allerede i 1939 at tsjekkerne fikk et stadig mer radikalt syn på sudettyskerne og at «nasjonen bare overlever på håpet om hevn». Felles for de mange rapportene fra protektoratet til eksilregjeringen i London var at befolkningen hadde bygget opp et intenst hat mot alt og alle som var tyske, og befolkningen så frem til å drive tyskerne med makt ut av landet. Mange sudettyskeres støtte til okkupantene styrket tsjekkernes oppfatning om at sudettyskerne ikke hadde rett til å bo på tsjekkisk jord.
Konstantin von Neurath var «riksprotektor» fra 15. mars 1939. I 1941 ble Reinhard Heydrich stedfortreder for Neurath, med alle fullmakter. Heydrich styrte landet med jernhånd, og etter attentatet mot ham i mai 1942, ble landsbyen Lidice utsatt for gjengjeldelse. Landsbyens 192 voksne menn ble henrettet, kvinner og barn ble deportert og landsbyen ble revet. I 1939 bodde 118 000 jøder i landet; av disse ble 78 154 ble drept av okkupasjonsmakten. I tillegg til jødene ble ytterligere flere hundre tsjekkoslovaker henrettet under Heydrichs styre. Omkring 90 % av jødene og 50 % av roma ble deportert av okkupasjonsmakten.
Statsborgerskap og etnisitet
Ved iverksetting av sin etnisk baserte politikk møtte den tyske okkupasjonsmakten utfordringer med definisjon av nasjonalitet eller etnisitet. Særlig forvirrende var «amfibiene», tyske antropologers betegnelse på personer som lett kunne bytte offisiell etnisk tilhørighet eller hadde uklar tilhørighet. Før krigen ble disse kalt «germaniserte tsjekkere» eller «tsjekkifiserte tyskere». Etter krigen ble det anslått at omkring 300,000 etniske tsjekkere hadde registrert seg som tyske borgere under okkupasjonen. I Budweis, en av de etniske mest sammensatte byene i protektoratet, hadde 11 % av de etniske tsjekkerne tatt tysk borgerskap. Vel 90,000 av innbyggerne i protektoratet var jøder i henhold til Nürnberglovene.
Wehrmachts raske seier på vestfronten i 1940 overbeviste mange om at protektoratet ville bli varig og flere meldte overgang til «riksborgerskap». En del etnisk tsjekkere meldte overgang for å oppnå fordeler som forfremmelse, mildere dommer i straffesaker eller romsligere rasjoneringskort. Mange av de «nye» tyskerne snakket bare tsjekkisk. Okkupasjonsmakten strammet høsten 1940 inn ved krav om gransking av søkernes moralske og politiske kvaliteter, rasekjennetegn og «tyske blod». Det var store forskjeller i hvor strengt retningslinjene ble håndhevet i ulike deler av protektoratet. I siste del av 1944, da Tysklands nederlag nærmet seg, forsøkte mange personer av helt eller delvis etnisk tysk herkomst å få annullert sitt tyske statsborgerskap.
Heydrichs germaniseringsprosjekt
I oktober 1941 annonserte Heydrich en ambisjon om fullstendig germanisering av protektoratet og han slo fast at mange tsjekkere måtte bli tyske. Heydrich anslo at halvparten av tsjekkerne skulle bli tyske, resten skulle steriliseres eller fjernes. Han ville ha slutt på at personene selv kunne velge etnisitet, i stedet skulle såkalte raseeksperter ta beslutningen basert på objektive kjennetegn. Såkalte Kennkarte ble distribuert og befolkningen skulle ved hjelp av disse deles i «germaniserbare» og «ikke-germaniserbare» tsjekkere. Heydrichs kriterier for inndeling av befolkningen var uklare og førte til forvirring og tautrekking.
Hans Joachim Beyer, antropolog i SS, undersøkte utseende og kroppsbygning hos tsjekkerne og konkluderte overraskende med at etniske tsjekkere i gjennomsnitt hadde mer «tyske» trekk enn sudettyskerne. Disse bestred konklusjonen og hevdet at det var et spørsmål om personen var «verdig» å bli tysk (Eindeutschungswürdigkeit), mens tyskere fra selve Tyskland mente at rasetrekk (Eindeutschungsfähigkeit) var avgjørende. I praksis var raseklassifisering ofte basert på atferd eller holdning (spirit). Hans von Watter, Oberlandrat for Praha, rapporterte for eksempel i januar 1942 til Heydrich at det var 39,000 tyske i hans distrikt, av disse var omkring 10,000 «rikstyske» fra Tyskland eller Sudetenland, 20,000 var etniske tyskere av utvilsom herkomst (einwandfreier deutscher Volkszugehörigheit), mens 6,000 var innfødte med delvis innslag av tysk blod - denne siste klassifisering var baserte på at personene «følte seg tiltrukket av tsjekkisk kultur». Oberlandrat von Watter konkluderte med at personer som viste patriotisme og virilitet måtte ha arvet dette fra forfedrene og derfor hadde «tysk blod».
I mai 1942 rapporterte Heydrich til Berlin at arbeidet med å sortere ut tsjekkere for germanisering var i gang. Under dekke av å gjøre tuberkuloseundersøkelser begynte raseeksperter kartlegging. Arbeidet stanset etter attentatet mot Heydrich 27. mai, tysk tilbakeslag ved Stalingrad og oppblomstring av tsjekkisk patriotisme.
Tsjekkoslovakias eksilregjering og de allierte stormaktene
President Edvard Beneš befant seg i eksil i London, og utøvde vide fullmakter fra 15. oktober 1940 på grunnlag av nødrett. Beneš fortsatte sin ledelse med grunnlag i disse vide fullmaktene, også etter at han returnerte til Tsjekkoslovakia. Dette varte helt frem til 28. oktober 1945, da den midlertidige nasjonalforsamlingen overtok lovgivningsmyndigheten. 98 av 143 dekreter ble utstedt etter at Beneš hadde kommet tilbake fra eksil.
VOR
VOR kan ha flere betydinger:
Beneš-dekretene
Tsjekkoslovakias eksilregjering og de allierte stormaktene
Beneš begynte tidlig å legge planer for etterkrigstiden, herunder fjerning av sudettyskerne fra landet. I oktober 1939 sendte professor Zdeněk Peška et notat til London med forslag om befolkningsutveksling og Peška anbefalte at alle etniske tyskere som ikke kunne bevise at de hadde vært lojale mot Tsjekkoslovakia skulle fjernes fra landet. Beneš gikk inn for denne planen, men måtte balansere hevnlysten hjemme mot britenes og amerikanernes reservasjoner.
I november 1940 sendte Beneš en melding til ledelsen for den tsjekkoslovakiske motstandsbevegelsen der han skrev at den tsjekkiske nasjonen også trengte lebensraum, noe som bare kan oppnås ved at sudettyskerne som hadde forrådt Tsjekkoslovakia forlot landet. I meldingen poengterte han samtidig at det er urealistisk å håpe at det er mulig å utslette («vyhladit») 3 millioner tyskere. Beneš var tidlig i krigen beredt til avstå tyskdominerte grenseområder til Tyskland. Personer i motstandsbevegelsen hjemme ønsket fjerning av alle tyskere og ikke noe tap av territorium.
Eksilregjeringen tok i 1941 til orde for å fordrive hele den etnisk tyske befolkningen i Tsjekkoslovakia etter krigen, og fikk etter hvert tilslutning for sitt synspunkt av Sovjetunionen, Storbritannia og USA. Fra sent i 1941 la Beneš' eksilregjering i London til grunn at det var nødvendig å fjerne etniske tyskere fra Tsjekkoslovakia etter krigen for å sikre landets stabilitet. Samtidig skulle etniske ungarere utvises fra Slovakia. Ideen om å kaste ut etniske tyskere ble opprinnelig ikke bifalt av de vestlige stormaktene.
Resten av krigen lanserte Beneš overfor stormaktene ulike planer for utvisning av de etniske tyskerne. Beneš begrunnet planene på ulike måter: som straff fordi de sudettyskerne hadde ødelagt landet, av hensyn til sudettyskernes egen sikkerhet og for å sikre en stabil tsjekkoslovakisk stat etter krigen. I løpet av 1942 ble Beneš' argumentasjon positivt mottatt hos britiske myndigheter (august 1942 ifølge SNL.no ). Utenriksminister Eden informerte 5. august 1942 Underhuset og Tsjekkoslovakias eksilregjering om at Münchenavtalen ikke lenger gjaldt ifølge den britiske regjeringen. Regjeringens endring i synet på Münchenavtalen skyldtes særlig okkupasjonsmaktens brutale hevn etter drapet på Heydrich. Charles de Gaulle, som leder av den franske nasjonalkomité, erklærte 29. september 1942 at Münchenavtalen ble ansett som ugyldig og annullert.
I 1943 sluttet Beneš seg til den populære idéen om at alle eller de fleste etniske tyskere måtte utvises. Beneš selv og politiske ledere på alle nivåer ga uttrykk for ønsket om å «likvidere» det tyske «problemet» i landet. I løpet av okkupasjonen festet det seg et nasjonalt konsensus at de etniske minoritetene måtte fjernes for å sikre den tsjekkoslovakiske republikken langsiktige stabilitet. Beneš oppmuntret tsjekkoslovaker til å ta igjen mot etniske tyskere på tsjekkisk territorium, dette var ifølge Benjamin Frommer første trinn for å gjenetablere Tsjekkoslovakia som en uavhengig stat. Fordrivelse av etniske tyskere hadde høyeste prioritet hos Beneš og hans regjering. Ved planlegging av fordrivelsen henviste eksilregjeringen ofte til erfaringene med befolkningsutvekslingen mellom Hellas og Tyrkia etter Lausanne-traktaten av 1923.
Da Stalin anerkjente Tsjekkoslovakias eksilregjering og uttalte seg positivt til utvisning av etniske tyskere, endret USA og Storbritannia standpunkt og godtok Beneš' plan for å utvise etniske tyskere. Aksept for idéen om et Tsjekkoslovakia uten minoriteter var resultat av Beneš' diplomatiske anstrengelser i 1942–1943, og Beneš lyktes sommeren 1943 å overtale de tre stormaktene. Sovjetunionens aksept for planen var et ledd i Stalins strategi for å dominere Øst-Europa etter krigen. De tsjekkoslovakiske kommunistene var opprinnelig imot å fordrive de etniske tyskerne, men snudde helt om da de forsto at dette kunne hjelpe dem til makten. Et memorandum fra eksilregjeringen til stormaktene (november 1944) foreslo at høyst 800,000 etniske tyskere kunne bli værende i Tsjekkoslovakia. I en tale i Underhuset 15. desember 1944 forsvarte Churchill ideen om at blanding av etniske grupper var grunnlag for stadig konflikt og uttalte «a clean sweap will be made».
Slutten av krigen og Potsdamavtalen
Beneš uttalte i en tale i Brnos rådhus 12. mai 1945: «Vi har sagt det og vi har tatt på oss oppgaven med å fullstendig avvikle det tyske problemet i vår republikk.» Tilsvarende uttalte han gjentatte ganger på forsommeren 1945. Politikere og aviser brukte i 1945 rutinemessig ordet «avvikle» (likvidere) om etniske tyskere. Partiavisen Svobodné slovo agiterte i 1945 for sudettyskernes kollektive skyld og hevdet at Churchill hadde uttalt «den beste tyskeren er en død tysker». Ved 325-årsjubileet for slaget på Det hvite berg (juni 1945) holdt statsminister Zdeněk Fierlinger en tale til tusenvis av fremmøtte og uttalte at de kunne feire en revolusjonær handling: Konfiskering av jord fra arvefiendene tyskerne og ungarerne. Fierlinger poengterte at uretten begått i 1620 og gjentatt av nazistene, nå skulle rettes opp og tsjekkere og slovaker skulle igjen bli herrer i eget land. Beneš fremholdt at «alle tyskere» var ansvarlige for massakren i Lidice, at tyskerne og madjarene «er vårt indre problem» og at hele det tyske folk var ansvarlig for nazismen. Utvisningen av etniske tyskere var for blant andre Beneš et tiltak for å beskytte Tsjekkoslovakias demokrati og for å rette opp uretten begått mot tsjekkerne siden Slaget på det hvite berg i 1620.
Tidlig i 1945 ble klart at Tysklands nederlag var innen rekkevidde og eksilregjeringen ønsket da å ta kontroll over alle landområder av Tsjekkoslovakia avstått fra og med Münchenavtalen. Utenriksminister Eden svarte at spørsmålet om suverenitet første ville avklares ved en fredstraktat der grensene i Sentral-Europa fastsettes endelig. Churchills regjering konkluderte i mars 1945 med at Tsjekkoslovakias regjering skulle overta full myndighet (engelsk: political authority) innenfor grensene av 31. desember 1937.
Til forskjell fra Polen, ble Tsjekkoslovakia i 1945 gjenopprettet innenfor grensene fra før Münchenavtalen (med unntak av Karpato-Ruthenia som ble overført til Sovjetunionen/Ukraina). Ifølge Cordell og Wolff var det en ambisjon om å skape et sammenfall mellom nasjon og stat, og dermed måtte tysktalende (inkludert tysktalende jøder) og ungarere fjernes fra landet. De tre stormaktene var de reelle myndighetene i Tyskland og Østerrike mens fordrivelsene pågikk. Sovjetunionen kontrollerte i realiteten store deler av Polen, Tsjekkoslovakia og det østlige Tyskland, mens USA kontrollerte den vestlige delen av Böhmen på slutten av krigen. Storbritannia var ikke okkupasjonsmakt i de områdene der etniske tyskere og etniske ungarere ble fordrevet. Potsdamavtalen sanksjonerte ikke utvisning av tsjekkoslovaker av ungarsk etnisitet (madjarer). Beneš og kommunistenes ledere erklærte at de skulle reversere arven etter nederlaget i 1620 som de mente hadde ført til «germanisering» av tsjekkisk jord. I en tale i Tábor understreket Beneš at republikken må av-germaniseres - navn, regioner, byer, skikker - på alle områder må alt som er tysk bort.