cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksander den store
Makedonia i Aleksanders fravær
Da Aleksander satte i gang angrepet på Perserriket etterlot han sin hærfører Antipatros med ansvaret for Makedonia. Han var en erfaren militær og politisk leder, og en del av Filips «gamle garde». Aleksanders rasering av bystaten Theben sikret at resten av Hellas forholdt seg rolig i hans fravær. En militær kampanje ble utløst av den spartanske kong Agis III i 331 f.Kr. Antipatros beseiret og drepte hami slaget ved Megalopolis. Antipatros overlot til Korint-ligaen å avgjøre om Sparta skulle straffes. Ligaen videresendte spørsmålet til Aleksander, som besluttet å tilgi byen. Det var også betydelig friksjon mellom Antipatros og Aleksanders mor Olympias. Begge henvendte seg til Aleksander for å klage på den andre.
I det store og hele hadde Hellas en periode med fred og framgang mens Aleksander drev krig i Asia. Aleksander sendte tilbake enorme verdier fra sine erobringer, og stimulerte økonomien og økte handelen over hele hans nye rike. Imidlertid førte Aleksanders behov for nye soldater og migrasjonen av makedonere og grekere over hele hans rike til redusert arbeidskraft i Makedonia, og i stor grad svekket det landet i årene etter Aleksander, og til sist førtedet  til at det ble underlagt Romerriket.
Plyndring inn i det indiske subkontinent
Etter at Spitamenes var død, og Aleksander hadde giftet seg med den baktriske prinsessen Roxana for å befeste forholdene til sine nye satraper, vendte han oppmerksomheten mot det indiske subkontinent. Han inviterte høvdingene til satrapen Gandhara i nord for hva som i dag er Pakistan til å komme til seg og underkaste seg hans overhøyhet. Omphis (også omtalt som Taxiles), (hans indiske navn var Ambhi Kumar,) aksepterte innbydelsen. Han var hersker av Taxila, et rike som strakte seg fra elven Indus og til elven Hydaspes (Jhelum). Høvdingene til en del klaner i fjellene nektet å bøye seg. Ambhi skyndte seg med å berolige Aleksander og kom med rike gaver, og plasserte seg selv og alle sine militære styrker til hans rådighet. Aleksander ikke bare ga Ambhi hans tittel tilbake og egne gaver, men også en garderobe av «persiske drakter, ornamenter av gull og sølv, 30 hester og 1000 talenter i gull». Ambhi hjalp Hefaistion og Perdikkas med å bygge en bro over Induselven, støttet troppene med forsyninger, og tok imot Aleksander selv og hele hans hær i sin hovedstad i Taxila hvor han viste den største gjestemildhet.
Vinteren 327-326 f.Kr. ledet Aleksander personlig en militær kampanje mot ulike stammefolk i fjellene i hva som i dag er Afghanistan og Pakistan. I et heftig sammenstøt ble han såret i skulderen av en pil, men gikk deretter mot festninger i Massaga, Ora og Aornos. Festningen ved Massaga ble erobret etter dager med kamp. Denne gang ble Aleksander såret i ankelen. I henhold til Curtius: «Ikke bare drepte Aleksander hele befolkningen i Massaga, men reduserte også alle bygningene til ruiner.» En lignende massakre fulgte ved Ora. I kjølvannet av Massaga og Ora flyktet mange av de innfødte til Aornos. Aleksander fulgte etter og beleiret og erobret den strategiske festningen etter fire blodige dager.
Etter Aornos krysset Aleksander Induselven og kjempet og vant det store slaget ved Hydaspeselven i 326 f.Kr. ved Jhelum-elven i dagens Pakistan. Ambhi støttet ham med en styrke på 5000 menn, og deltok slaget. Aleksander seiret over en indisk hær ledet av kong Poros, men hadde store tap. Seieren var avgjørende og fikk historisk betydning ved at det åpnet opp for gresk innflytelse i området i århundrer. Forsøket med å erobre verden utenfor Perserriket, med å annektere asiatiske områder østover, med å marsjere inn i utkanten av den kjente verden, ble forklart med at Aleksander fant eføy i fjellene nord for Khyberpasset. Det var en plante som var assosiert med den greske guddommen Dionysos, og som Aleksander brukte som argument til følge i fotsporene til den greske guden. Ettersom det ikke eksisterte noe tidligere legender som knyttet Dionysos til India, ble nye legender ble lagt til de tidligere som forklarte at guden hadde brakt (gresk) sivilisasjon til det indiske subkontinentet i fjern fortid. Aleksanders erobringer ble således rettferdiggjort ved at de gjeninnførte gresk styre over inderne.
Etter seieren ble Ambhi sendt av Aleksander for å ta Poros til fange. Ambhi ville drepe sin gamle fiende, men Aleksander gikk i mellom og forsonte de gamle rivalene. Aleksander inngikk en allianse med den beseirede Poros, som ble hans satrap i området. Ambhi, som bidro ivrig til å utstyre en flåte på elven Hydaspes, fikk styre alt land mellom denne elven og Indus. Aleksander grunnla to byer på motsatt side av elven Hydaspes, en ble hetende Bukefalia til minne om hans nylig avdøde trofaste hest. Den andre var Nikaea («Seier»), antatt å ha vært lokalisert ved dagens by Mong i Punjab.
Opprør i hæren
Øst for Poros' kongerike, i nærheten av elven Ganges, lå Nandariket (nordlige India) og lenger øst lå Gangaridairiket (dagens Bangladesh). I frykt for å møte enda større hærer og utmattet av flere år med krig, gjorde Aleksanders hær mytteri ved elven Hyphasis og nektet å marsjere lengre øst. Denne elven markerer således det østlige punkt for Aleksanders erobringer.
Ytterligere en årsak var en geografisk misforståelse mht grekernes verdensoppfattelse. Grekerne trodde at Indiahavet var en innsjø og at Induselven var knyttet til den øvre løpet av Nilen. Ved å nå fram til Punjab kunne de seile nedover strømmen og nå fram til Middelhavet. Denne oppfattelsen var opprinnelig "bekreftet" ved tilstedeværelsen av lotusblomster og krokodiller i Indus, på samme måte som i Nilen. Siden 400-tallet f.Kr. var greske botanikere av den oppfatning at bestemt flora og fauna var unik for bestemte områder i verden, og det var velkjent at lotus og krokodiller kunne bare bli funnet i Nilen. Da sannheten om den egentlige geografien ble åpenbart for Aleksanders hær, ble det rett og slett for mye. De nektet å fortsette videre østover.
Aleksander forsøkte å overtale sine soldater til marsjere videre, men hans general Koinos bønnfalt ham om å endre mening og vende om; mennene sa han, «lengtet etter å se igjen sine foreldre, hustruer og barn, sitt hjemland.» Aleksander måtte til sist gi seg og vendte om sørover langs Indus. Langs veien erobret han Malhi (dagens by Multan i Pakistan) og angrep indiske folk underveis, og Aleksander fikk seg en ny skade under en beleiring.
Aleksander sendte det meste av hæren til Karmania (dagens sørlige Iran) med general Krateros. Han skaffet seg en flåte for å kunne utforske kysten av Persiabukten ved sin offiser Nearkhos mens han selv ledet resten av hæren tilbake til Persia gjennom en langt vanskeligere og mer strabasiøs rute langs ørkenen i Gedrosia og Makran. Aleksander nådde fram til Susa i 324 f.Kr., men underveis hadde mange av hans menn dødd under strabasene i ørkenen.
Siste år i Persia
Da Aleksander oppdaget at mange av hans satraper og militære guvernører ikke hadde oppført seg slik han hadde forventet i sitt fravær, begynte han å henrette de han kom over på vei mot Susa. Som en gest av takknemlighet for sine soldater betalte han deres gjeld, og annonserte at han ville sende aldrende og uføre veteraner tilbake til Makedonia, ledet av Krateros. Hans soldater misforsto hans hensikt og gjorde mytteri i byen Opis i Babylonia (ikke langt fra dagens Bagdad). De nektet å bli sendt av sted og kritiserte samtidig hans tilpasning til persiske klær og skikker, og at persiske soldater og offiserer var kommet inn i de makedonske enhetene.
Etter tre dager hvor mennene nektet å gi seg, ga Aleksander perserne kommandoposter i hæren og ga makedonske militære titler på persiske enheter. Deretter ofret han til velkjente greske guder og mennene ba om tilgivelse, noesom Aleksander aksepterte. Det ble holdt en stor fest for flere tusen av hans menn hvor de spiste sammen. I et forsøk på smelte sammen en varig harmoni mellom de makedonske og persiske undersåttene arrangerte Aleksander et massebryllup for sine senioroffiserer hvor de ble giftet med persiske adelskvinner ved Susa. Det synes som om at det var få av disse ekteskapene som varte mer enn et år. I mellomtiden, etter at han hadde kommet tilbake til Persia, fikk Aleksander vite at vokterne ved graven til Kyros den store i Pasargadae hadde skjendet den. Han fikk dem øyeblikkelig henrettet. Aleksander beundret Kyros, fra tidlig alder hadde han lest Xenofons Kyropedia (gresk: Κύρου παιδεία, Kúrou paideía, «Kyros' utdannelse»), et tidlig fyrstespeil som beskrev Kyros' heltemot i krig og hans styre som konge og lovgiver. I løpet av hans besøk til Pasargadae beordret Aleksander sin arkitekt Aristobulos til å restaurere og dekorere det indre av graven til Kyros.
Etterpå reiste Aleksander til Ekbatana for overta hovedmengden av det persiske skattkammeret. Der døde hans nærmeste venn og muligens sengekamerat, Hefaistion av sykdom eller muligens forgiftning. Aleksander ble forferdet over Hefaistions død, og han beordret forberedelser til et kostbart gravbål i Babylon foruten også en bestemmelse om offentlig sørging. Tilbake i Babylon begynte han å planlegge en ny rekke av militære kampanjer, begynnende med en invasjon av Arabia, men han fikk ikke sjanse til å virkeliggjøre dem da han døde kort tid etter.
Röthenbach undergrunnsstasjon
Röthenbach er en undergrunnsstasjon på Nürnbergs undergrunnsbanenettverk. Röthenbach er endestasjon for linjen U2 og forsterkerlinjen U21.
Aleksander den store
Død og etterfølgere
Aleksander døde enten den 10. eller 11. juni 323 f.Kr. i palasset til Nebukadnesar II i Babylon, 32 år gammel. Det er to forskjellige versjoner til Aleksanders død og detaljene skiller seg en del fra hverandre. I Plutarks redegjørelse ble Aleksander i rundt fjorten dager før han døde underholdt av Nearkhos, en av hans hærførere og skipskapteiner. Han tilbrakte også natten og den neste dagen med å drikke sammen med Medios fra Larissa. Deretter fikk han en feber som ble stadig verre og til sist kunne han ikke lenger snakke. Hans fotsoldater ble nervøse av hans fravær og for hans helse, og til sist fikk de lov til marsjere forbi ham mens han taust vinket til dem. I den andre framstillingen fortalte Diodorus at Aleksander ble rammet av en smerte etter å ha drukket en stor bolle med ublandet vin til ære for Herakles. Deretter fulgte 11 dager hvor han var svak, han utviklet feber og døde etter mye lidelse. Arrianos nevnte også dette som et alternativ, men Plutark avviste bestemt denne påstanden.
Röthenbach undergrunnsstasjon
Main-Donaukanalen befinner seg i stasjonens nærområde.
Aleksander den store
Død og etterfølgere
Gitt den makedonske adelens tilbøyelighet til å myrde sine herskere, omtales uærlig spill i tallrike redegjørelser av hans død. Diodorus Siculus, Plutark, Arrianos, og Junianus Justinus nevner alle teorien om at Aleksander ble forgiftet. Justinus hevdet at Aleksander var et offer for en sammensvergelse med gift, Plutark avviste det som en fabrikasjon, mens både Diodorus og Arrianos noterer at de nevner det kun for at fortellingen skal være fullstendig. De ulike fortellingene er uansett rimelig i overensstemmelse med å peke på Antipatros, nylig fjernet som visekonge av Makedonia, og på kant med Olympias, som leder av den påståtte sammensvergelsen. Kanskje forsto Antipatros ved at han ble tilkalt til Babylon at det var et varsku for en kommende henrettelse, og etter å ha sett skjebnen til Parmenion og Filotas, skal Antipatros etter sigende ha sørget for at Aleksander ble forgiftet ved hjelp av sin sønn Iollas, som var Aleksanders vinskjenker. Det var til og med et forslag at selv Aristoteles skal ha deltatt.
Twister
Twister er en amerikansk drama- og katastrofefilm fra 1996 regissert av Jan de Bont og med manus av Michael Crichton og Anne-Marie Martin. Handlingen kretser rundt en ung kvinne som er lederen for en gruppe tornadojegere. Når den største tornadoen på mer enn 50 år når Oklahoma, oppstår det sterk rivalisering mellom dem og en annen gruppe orkanentusiaster som sponses av et privat frima. Samtidig må hun strides med problemer av en mer familiær art. Hovedrollen spilles av Helen Hunt, mens sentrale biroller spilles av Bill Paxton, Jami Gertz and Cary Elwes.
Aleksander den store
Død og etterfølgere
Det har også vært forklart med flere naturlige årsaker (sykdommer), inkludert malaria og tyfoidfeber. En artikkel fra 1998 i New England Journal of Medicine tilskrev hans død til tyfoidfeber komplisert av perforering av tarm og påfølgende lammelse. En annen, nyere analyse har foreslått en smittende spondylitt eller meningitt (hjernehinnebetennelse). Andre mulige sykdommer som passer til symptomene er blant annet akutt pankreatitt og vestnilfeber. Den angst eller kval som Aleksander opplevde etter Hefaestions død kan også ha bidratt til hans svekkede helse.
Twister
Twister ble en stor publikumssuksess og endte opp som den nest mest innbringende filmen på kino i 1996 (bare overgått av Independence Day). Den fikk blandet mottakelse av filmkritikerne.
Aleksander den store
Etter døden
Aleksanders lik ble lagt i en gyllen sarkofag som ble fylt med honning (antatt å være bevarende) som igjen ble lagt i en gullkiste. I henhold til Claudius Aelianus hadde en synsk spådd Aleksander at det land hvor han ville bli lagt til hvile «ville være lykkelig og uendret for alltid». Kanskje mer sannsynlig ville etterfølgerne ha sett en prosesjon av liket som et symbol på legitimitet ettersom å begrave den tidligere kongen var en kongelig forrett.
Twister
Handling
Lederen for den offentlige finansierte gruppa er Jo Harding. Som småjente var hun vitne til at sin far ble tatt av stormen og har siden vært besatt av å finne ut hva som skjer «inni» en slik. Idet hun og resten av teamet skal ut i felten, dukker hennes fraseparerte mann Bill opp med forlovede for å få Jo til å undertegne skilsmissepapirene. Samtidig kommer det varsler om at en kjempetornado er i emning, noe som gjør at skilsmisseplanene utsettes. Sentralt i gruppens plan for å kartlegge tornadoens natur er «Dorothy», en teknisk innretning utstyrt med små kuleformede peileapparater som skal tas av vinden for å avlese og omsette virvelstormens atferd i data.
Aleksander den store
Etter døden
Pompeius, Julius Cæsar og Augustus besøkte alle Aleksanders grav i Alexandria. Der ble det sagt at Augustus ved en tilfeldighet kom til å brekke av nesen. Det ble hevdet at keiser Caligula stjal Aleksanders brystplate fra graven. En gang rundt år 200 stengte keiser Septimius Severus graven fra offentligheten. Hans sønn og etterfølger, Caracalla, var en stor beundrer og besøkte graven mens han var keiser. Etter den tid er detaljene om gravens skjebne tåkete.
Den såkalte Aleksandersarkofagen, oppdaget i nærheten av Sidon i Libanon, og nå oppbevart i Istanbuls arkeologiske museum, har ikke fått sitt navn fra at det er antatt at den en gang kan ha inneholdt Aleksanders levninger, men på grunn av de relieffer som dekorerer kistens sidevegger. Disse viser Aleksander og hans følgesvenner som slåss med persere og er på jakt. Det ble først antatt at den kunne ha vært sarkofagen til Abdalonymos, en gartner som Aleksander opphøyde til konge av Sidon i 332 f.Kr. og som døde året etter i 331 f.Kr.
Twister
Popularitet og økonomi
Produksjonskostnadene var på $92 millioner.
Aleksander den store
Delingen av riket
Aleksanders død kom så brått at da nyheten nådde Hellas ville folk ikke umiddelbart tro det. Aleksanders tendens til å konsentrere all makt i egen person etterlot ingen opplagt kandidat som etterfølger. Han hadde heller ingen rettmessig arving, hans sønn Aleksander IV med Roxana ble født etter at han var død. I henhold til Diodorus skal Aleksanders følgesvenner ha kommet til hans dødsleie og spurt om hvem som arvet hans kongerike; hans lakoniske svar var tôi kratistôi — «til den sterkeste».
Arrianos og Plutark hevdet at Aleksander var ute av stand til å snakke ved dette tidspunkt, og antyder at det var en apokryfisk og tvilsom fortelling. Diodorus, Curtius og Justinus gir en mer troverdig fortelling ved at Aleksander overrakte sin signetring til Perdikkas, en livvakt og leder av kompanjong-kavaleriet, foran vitner, og således nominerte ham.
Perdikkas hadde ikke først krevd makten, men hadde isteden foreslått at Roxanes ufødte barn, om det var av hankjønn, skulle bli konge, men med ham selv, Krateros, Leonnatos, og Antipatros som verger. Imidlertid hadde infanteriet under ledelse av Meleagros avvist dette opplegget ettersom de ikke hadde fått delta i diskusjonen. Isteden ga de sin støtte til Aleksanders noe tilbakestående halvbror Arrhidaios. Til sist kom de to sidene til en forsoning, og etter at Roxane fødte et barn og det var en gutt, Aleksander IV, ble både Arrhidaios og nyfødte Aleksander IV utnevnt til samkonger, men kun i navnet. Arrhidaios fikk det kongelige navnet Filip og ble kjent som Filip III Arrhidaios.
Twister
Anmelderne
Den fikk blandet mottakelse fra kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 57 % på Rotten Tomatoes. Mange gav den ros for spesialeffektene, men mente samtidig at den hadde lite å by på utover det. Roger Ebert gav den 2,5 av 4 stjerner og skrev at den hadde energi, men at den brukte forholdsvis liten tid på dramaet og dialogen mellom aktørene. Han gav filmen skryt for effektene. Leonard Maltin gav den tre av fire stjerner, men poengterte at det var mest på grunn av spesialeffektene.
De norske anmelderne var også blandet. Aftenposten og Dagsavisen gav den fire. Dagbladet gav den så mye som terningkast fem, men påpekte at det var mest grunnet effektene. De skrev i den forbindelse at: «Våre fem terningprikker er altså tilegnet de ukjente damer og herrer i firmaet Industrial Light & Magic, m.fl.». VGs anmelder gav den terningkast to og beskrev den som «forrykende banal». Anmelderen skrev videre at «Det beste med filmen er en del riktig gode meteorologiske filmsnutter. Historien eier ikke en eneste liten overraskende kastevind. Den fyker frem og drysser ut akkurat passe doser av kjærlighet og spenning for å holde oss våkne». Nettstedet CINERAMA gav den to i 2009.
Aleksander den store
Testamente
Diodorus hevdet at Aleksander hadde gitt detaljerte skriftlige instruksjoner til Krateros en tid før sin død. Krateros begynte å utføre Aleksanders befalinger, men diadokene valgte ikke å følge dem. De mente at de var upraktiske og for kostbare. Perdikkas leste uansett høyt Aleksanders testamente for sine soldatene.
Twister
Priser
Den ble tildelt en BAFTA-pris for beste spesialeffekter og nominert til to Oscar-priser for henholdsvis visuelle effekter og lyd. Den ble ellers tildelt en MTV Movie Award (for beste action-sekvens), en Blockbuster Entertainment Award (Helen Hunt), og en BMI Film Music Award (Mark Mancina). Den vant også en Golden Screen i Tyskland.
Aleksander den store
Testamente
Testamentet krevde en militær ekspansjon inn i sørlige og vestlige Middelhavet, bygging av monumentale konstruksjoner, og blanding av befolkningene i øst og vest. De omfattet:
Twister
Annet
Twister er antatt å ha vært den første Hollywood-filmen som ble lansert på det nye videoformatet DVD (1996), og en av de siste amerikanske filmene som ble lansert på HD DVD (2008).
Aleksander den store
Hærfører
Aleksander fikk epitetet «den store» grunnet hans suksess uten sidestykke som general og hærfører. Han tapte aldri et slag, til tross for jevnlig å være underlegen i antall. Det var grunnet hans taktiske bruk av terreng, falanks og kavaleri, dristighet og hans soldaters enestående lojalitet. Den makedonsk falanks, bevæpnet med sarissa, et seks meter langt spyd eller lanse, hadde blitt utviklet og perfeksjonert av Filip II gjennom streng trening, og Aleksander benyttet dens hurtighet og bevegelighet med stor effekt mot langt større, men langt mer uensartete persiske styrker. Aleksander innså også mulighetene i splittelsen blant hans egen sammensatte hær som benyttet ulike språk og forskjellige våpen. Han overkom mangfoldet ved selv personlig å delta direkte i slagkampen slik en makedonsk konge tradisjonelt alltid hadde gjort.
Herbarium
Herbarium er en samling planter som er blitt presset, tørket og merket med sine latinske navn. Slike samlinger med planter er veldig viktig for å studere floraen og hvordan den fungerer på forskjellige steder på jorden.
Aleksander den store
Hærfører
I hans første slag i Asia, ved Granikos, benyttet Aleksander kun en mindre del av sine styrker, kanskje 13 000 infanterister og 5 000 kavalerister, mot en langt større persisk styrke, kanskje opptil 40 000 menn. Aleksander plasserte falanksen i midten, og kavaleriet og bueskytterne på vingene, og således var hans slaglinje av samme lengde som det persiske kavaleriet, omtrent 3 km. I kontrast var det persiske infanteriet stasjonert bak dets kavaleri. Det sikret at Aleksander ikke ble omgått mens falanks, bevæpnet med sine lange lanser, hadde en betydelig fordel over de persiske krumsabler og kastespyd. Makedonernes tap var ubetydelig sammenlignet med de til perserne.
Twister
Annet
Steven Spielberg var involvert som "executive producer".
Aleksander den store
Hærfører
Da Aleksander møtte motstandere som var ukjente med denne kampteknikken, som i Sentral-Asia og India, tilpasset han sine styrker til motstanderens teknikk. I Baktria og Sogdiana benyttet Aleksander med hell kastespyd og bueskyttere for å unngå å bli omgått og angrepet fra baksiden samtidig som han hadde sitt kavaleri samlet i midten. I India, konfrontert av Poros' krigselefanter, åpnet makedonerne opp sine rekker for å slippe elefantene fram og deretter benytter sine lanser til å stikke oppover og fjerne elefantførerne.
Fysisk framtoning
Den greske biograf Plutark (ca. 45–120 e.Kr.) beskrev Aleksanders framtoning som følgende:
Herbarium
De fleste land har store hebarier i botaniske museer. I Norge finnes det plantesamlinger ved universitetene i Oslo, Trondheim, Bergen og Tromsø.
Aleksander den store
Fysisk framtoning
Den greske historikeren Arrianos (død 146/160 e.Kr.) beskrev Aleksander som:
De delvis legendariske Aleksanderromansene antyder også at Aleksander led av heterokromi, det vil si at et øye var mørkt og det andre lyst.
Den britiske historikeren Peter Green har gitt en noe negativ beskrivelse av Aleksanders ytre framtoning, basert på vurdering av statuer og en antikke omtaler:
Personlighet
En del av Aleksanders sterkeste personlighetstrekk ble dannet som reaksjon på sine foreldre. Hans mor hadde store ambisjoner og oppmuntret ham til å tro at det var forutbestemt at han skulle å erobre og underlegge seg Perserriket. Olympias' innflytelse ga ham en følelse av skjebne, og Plutark forteller at hans ambisjon «holdt hans ånd høyreist og alvorlig mens han ble eldre.» Imidlertid var Aleksanders far Filip hans mest umiddelbare forbilde og den som hadde størst innflytelse på ham som rollemodell. Den unge Aleksander kunne se sin far dra ut i krigen bortimot hver eneste sommer, vant seier etter seier mens han overså sine alvorlige skader. Aleksander forhold til sin far smidde den konkurrerende siden av hans personlighet; han hadde et behov for å overgå sin far, illustrert ved hans hensynsløse og skjødesløse oppførsel i kamp. Mens Aleksander var bekymret for at hans far ikke ville etterlate ham «noen stor eller strålende bedrift å vise fram til verden», nedtonet han også sin fars prestasjoner for sine venner.
Aleksander hadde også et voldsomt bråsinne og et uvørent og impulsivt vesen, som uten tvil bidro til en del av hans beslutninger. Selv om han var stoiker og ikke reagerte godt på sin fars ordrer, var han åpen for fornuftspreget diskusjon. Han hadde en roligere side — mottakelig, logisk, og beregnende. Han hadde et stort behov for kunnskap, en kjærlighet til filosofi, og var en ivrig leser. Det er ingen tvil at det hadde sin årsak i Aristoteles' undervisning; Aleksander var intelligent og rask å lære. Hans intelligent og rasjonelle side ble rikelig demonstrert av hans dyktighet og suksess som hærfører. Han hadde en betydelig selvbeherskelse i «legemets gleder» i motsetningen til hans mangel på selvkontroll med alkohol.
Aleksander var en lærd og støttet både kunstartene og vitenskapene. Derimot hadde han ingen større interesse for idrett eller de olympiske leker (i motsetning til hans far), og søkte heller de homeriske æresidealer (timê) og storhet (kudos). Alle redegjørelser om ham er samstemte at Aleksander så på seg selv som Homers helt Akilles og som han mente var hans forfader og hans vesen. Arrianos forteller at Aleksander besøkte Troja og donerte sin egen rustning til tempelet der, at han la en krans på Akilles' grav mens Hefaistion la en på graven til Patroklos. Kun Curtius har gjenfortalt anekdoten at Aleksander bevisst etterlignet Akilles, som trakk liket av Hektor etter seg rundt Troja, ved selv å dra sin døde fiende Betis etter hælene rundt byen Gaza.
Aleksander hadde stor karisma og en kraft i sin personlighet, karaktertrekk som gjorde ham til en stor leder. Hans unike egenskaper ble ytterligere demonstrert av hans etterkommeres mangel på det samme med å forene Makedonia og opprettholde det verdensrike som han etterlot seg. Kun Aleksander hadde den autoriteten som var nødvendig, og som de andre manglet. I løpet av hans siste år, og særlig etter at Hefaistion var død, begynte Aleksander vise tegn på stormannsgalskap og paranoia. Hans usedvanlige prestasjoner, parret med hans egen uutsigelige følelse av skjebne og smiger fra hans følgesvenner, kan kombinert ha ført til denne effekten. Hans selvbedrag og illusjon om storslagenhet er allerede synlig i hans testamente og hans behov for å erobre verden, i sådan grad at han i en rekke kilder er beskrevet for å ha hatt en «endeløs ambisjon», Han synes å ha trodd på seg selv som en guddom, eller i det minste å ha søkt etter å bli guddommeliggjort. Hans mor Olympias insisterte på at han var sønn av Zevs, noe som tilsynelatende ble bekreftet av orakelet til Amun ved Siwa. Det synes som om han begynte å identifisere seg eller fremme seg selv som sønn av Zevs-Ammon. Aleksander begynte også å benytte persiske klær og skikker ved sitt hoff, mest kjent proskynesis, en praksis som var helt urimelig for grekere og som de ikke var villige til å godta. Denne oppførselen fikk ham til å miste sympati hos sine landsmenn, men Aleksander var også en pragmatisk hersker som innså vanskelighetene med å styre kulturelt adskilte folk, mange som levde i riker hvor kongen var guddommelig.
Personlige forhold
Aleksander giftet seg tre ganger: med Roxana, datter av den baktriske adelsmannen Oxyartes, på grunn av kjærlighet; og med de persiske prinsessene Stateira II og Parysatis II. Førstnevnte en datter av Dareios III og sistnevnte en datter av Artaxerxes III, begge av politiske årsaker. Han fikk tilsynelatende to sønner, Aleksander IV med Roxana, og muligens også Herakles med sin elskerinne Barsine. Han mistet ytterligere et barn da Roxana aborterte i Babylon.
Aleksander hadde et særdeles nært forhold med sin barndomsvenn Hefaistion, en sønn av en makedonsk adelsmann, og som var hærfører og livvakt i hans hær. Aleksander ble fullstendig ødelagt av Hefaistions død, og dødsfallet kan ha bidratt til Aleksanders sviktende helse og mentale tilstand i hans siste måneder.
Aleksanders seksualitet har vært emne for spekulasjon og kontrovers. Ingen antikk kilde sier at Aleksander hadde homofile forhold eller at hans forhold til Hefaistion var av seksuell art, men Claudius Aelianus' omtale av besøket ved Akilles grav i Troja, hvor Hefaistion «... var elsket av Aleksander på samme vis som Patroklos var elsket av Akilles», har sterke undertoner. Hans moderne biograf Robin Lane Fox slår fast at han var ikke ensidig homofil, men hadde seksuelle forhold til menn og kvinner. Med Hefaistion var det «åpenbart et homoerotisk seksuelt element i hans kjærlighet til hans 'Patroklos', men deres kjærlighet var mer enn kun sex.» Et slikt mannlig vennskapsforhold var ikke kontroversielt i antikkens Hellas, men den moderne beskrivelsen for det samme er at han var biseksuell. Bortsett fra sine hustruer hadde Aleksander også samlet seg et kvinnelig harem lik de til de persiske konger, inkludert en hoffevnukk ved navn Bagoas, som han senere gjorde til en skipskaptein som den eneste utlending. Likevel skal Aleksander ha benyttet harmet sjelden, således viste stor selvkontroll i «legemets gleder». Plutark har beskrevet hvordan Aleksander ble fullstendig betatt av Roxana som roste ham for at han ikke tvang seg selv på henne med makt. Peter Green mener at, sett i periodens kontekst, at Aleksander kunne inngå sterke vennskap med kvinner, inkludert Ada av Karia, som formelt adopterte ham, og selv Dareios' mor Sisygambis, som det ble sagt skal dødd av sorg da hun fikk vite om Aleksanders død, eller sultet seg selv døde fem dager etter hans død, og åtte år tidligere hadde Aleksander vært hennes sønns dødsfiende.
Hellenistiske kongeriker
Aleksanders mest umiddelbare arv var innføringen av hellenistisk styre til enormt store deler av Asia. På den tiden han døde dekket Aleksanders verdensrike et areal på rundt 5 200 000 km², og var den største stat i verden på dens tid. Mange av disse områdene forble på hellenistiske hender eller innflytelse de neste 200–300 år. Etterfølgerstatene som oppsto var, i det minste i begynnelsen, dominerende statsdannelser, og disse 300 årene er blitt kalt for den hellenistiske tid.
De østlige grensene til Aleksanders rike begynte å smuldre opp allerede i hans egen tid. Imidlertid førte det maktvakuum som ble etterlatt nordvest på det indiske subkontinent direkte til opprettelsen av et av de mektigste indiske kongedynastier i historien, Mauryariket. Ved å dra nytte av dette maktvakuumet tok Chandragupta Maurya (referert til i greske kilder som «Sandrokottos»), som hadde relativ beskjeden opphav, kontroll over Punjab og med denne maktbasen fortsatte han videre til han hadde erobret Nandariket.
Grunnleggelsen av byer
I løpet av sine erobringer grunnla Aleksander rundt tjue byer som han ga sitt navn, de fleste av dem øst for elven Tigris. Den første av dem, og den største, var Alexandria i Egypt. Den kom til å bli en av de ledende storbyer ved Middelhavet. Byenes lokalisering reflekterte like mye handelsrutene som deres defensive posisjoner for forsvar. I begynnelsen må de fleste av byene ha vært ugjestmilde, knapt mer den defensive befestede garnisoner. Etter Aleksanders død var det mange grekere som hadde bosatt seg i disse byene som reiste hjem til Hellas igjen. Et århundre etter hans død var det likevel mange av disse byene som fortsatt eksisterte og som blomstret, med framstående offentlige byggverk, en betydelig befolkning av både grekere og lokale innbyggere, og hvor det dannede språk i overklassen, i utdannelsen og i handelen var gresk.
Hellenisering
«Hellenisering» var et begrep som ble gitt av den tyske historikeren Johann Gustav Droysen for å betegne spredingen av gresk språk, kultur og befolkning til det tidligere persiske riket etter Aleksanders erobring. At denne eksporten skjedde er ikke betvilt, og ble dokumentert i store hellenistiske byer som Alexandria, Antiokia og Seleukia (sør for dagens Bagdad). En del av de nye byene ble storbyer; Alexandria fikk snart 100 000 innbyggere og ved 100-tallet f.Kr. kan den ha hatt opp til 300 000. Også Antiokia og Seleukia var storbyer som langt overgikk Athen selv i Perikles' dager. I kontrast kan det sammenlignes med Megalopolis i gamle Hellas, som betyr «storby», grunnlagt i triumf på 360-tallet mot et svekket Sparta, men hadde kun 15 000 innbyggere ved Aleksanders død, inkludert slaver og utlendinger.
En del av de mest umiskjennelige effektene av hellenisering kan bli sett i Afghanistan og India i regionene av de senere gresk-baktriske kongedømme (ca 250 f.Kr.-125 f.Kr.) i deler av moderne Afghanistan, Pakistan og Tadsjikistan, og indo-greske kongedømme (ca 180 f.Kr.-10 e.Kr.) i deler av moderne Afghanistan og India. Der førte den nyopprettede Silkeveien til at gresk kultur ble krysset med indisk og særlig buddhistisk kultur. Den resulterte synkretisme kjent som gresk-buddhisme, kom til å prege buddhismens utvikling, og frambrakte en gresk-buddhistisk kunst som bidro til framstillingen av en antroposofisk kunstnerisk representasjon av Buddha. En del av de første og mest innflytelsesrike figurative portretter av Buddha kom på denne tiden, kanskje modellert eller påvirket av gresk statuer av Apollon i gresk-buddhistisk stil. Flere buddhistiske tradisjoner kan ha blitt påvirket av antikkens greske religion; konseptet med Bodhisattva minner om gresk guddommelige helter, og en del av den seremonielle praksisen innenfor Mahayana, som brenning av røkelse, blomstergaver, og plassere mat på altere, er tilsvarende som hos grekerne. En indo-gresk konge, Menandros I, ble antagelig buddhist, og kjent i buddhistisk litteratur som «Milinda». Prosessen med hellenisering fremmet også handelen mellom øst og vest.
Innflytelse på Roma
På den annen side, en del romerske skribenter, særskilt republikanske figurer, benyttet Aleksander som en advarsel om autokratiske, eneveldige tendenser som kan kun bli holdt stangen av republikanske verdier. Aleksander ble benyttet av disse som et eksempel verdiene som ble fremmet av en hersker, slik som amicita (vennskap) og clementia (mildhet), men også iracundia (raseri) og cupiditas gloriæ (overdrevent begjær etter storhet). Også Cicero kunne se problemer i Aleksanders liv og karriere, og i sin avhandling Om staten brakte han videre en anekdote om en fanget pirat som ble ført fram for Aleksander. Hva var det som drev ham til terrorisere havet med sjørøveri, ville Aleksander vite. «Det samme som driver deg til å terrorisere verden,» var det skarpe svaret.
Legenden
Legendariske fortellinger omga livet til Aleksander den store, mange av dem oppsto allerede i hans egen levetid, kanskje oppmuntret av Aleksander selv. Hans hoffhistoriker Kallisthenes framstilte havet ved Kilikia som trakk seg tilbake fra ham som i servilt proskynesis. Filosofen Onesikritos som skrev kort tid etter hans død oppfant et stevnemøte mellom Aleksander og Thalestris, den mytiske dronningen av de like mytiske amasoner, en stamme av kvinnelige krigere i henhold til gresk mytologi. Da Onesikritos leste dette opp for sin beskytter Lysimakhos, Aleksanders tidligere general og senere konge, skal han tørt ha kommentert: «Jeg undres på hvor jeg var på den tiden.»
I de første århundrene etter Aleksanders død, antagelig i Aleksandria, ble et antall av de legendariske fortellingene samlet til et manuskript som ble kjent som Aleksanderromanen, senere falskt tilskrevet Kallisthenes og derfor er den anonyme forfatteren kjent som Pseudo-Kallisthenes. Disse tekstene gjennom gikk en rekke utvidelser og endringer gjennom antikken, senantikken, og ble på nytt populære i middelalderen, og ble oversatt til en rekke språk, blant annet på engelsk og fransk, og ble formidlet i jødiske, kristne og islamske versjoner. En bulgarsk versjon fra så sent som 1810 begynte som følgende: «Alexandriada – en fortelling om den store keiser Aleksander av Makedonia, sønn av Filip. Gud besluttet å straffe de konger som hadde likestilt seg selv med Ham... Og valgte praktfulle Makedonia å la det skje.»
Aleksander den stores prestasjoner og arv har blitt avbildet i mange kulturer. Han figurerte både i høy- og lavkulturelle sammenhenger fra hans egen tid og fram til i dag. Aleksanderromansene i særdeleshet har hatt en betydelig innvirkning på framstillingene av Aleksander i senere kulturer, fra persiske til middelalderens Europa og til moderne Hellas.
Aleksander opptrer framtredende i moderne gresk folkeminne, mer enn noen annet figur fra antikken. Hans navn i moderne gresk dagligtale («O Megalexandros») er et kjent navn, og han er den eneste antikke helt som opptrer i Karagiozis (skyggeteater). En velkjent fabel blant greske sjømenn involverer en enslig havfrue som griper tak i skipets baug under en storm og spør kapteinen «Er kong Aleksander i live?» Det korrekte svaret er «Han er i live og vel, og hersker over verden!», noe som vil få havfruen til forsvinne sammen med stormen. Andre svar vil få havfruen til forvandles til en rasende Gorgon som vil dra skipet til havets bunn.
I før-islamske middelpersiske (zoroastriske) litteratur er Aleksander referert til ved hans tilnavn gujastak, noe som betyr «den forbannede», og er anklaget for å ha ødelagt temper og brent zoroastrismens hellige skrifter. I islamske Iran, under innflytelse av Aleksanderromansene (persisk: اسکندرنامه‎‎ Iskandarnamah), et mer positivt portrett av Aleksander framstår. Poeten Firdausis Shahname (persisk: شاهنامه šāhnāme, «Kongenes bok») inkluderer Aleksander i en slekt av lovmessige iranske sjaher, en mytisk figur som utforsker verdens ytterste grenser i søken etter Ungdomskilden. Senere persiske forfattere assosierte Aleksander med filosofi, og framstilte ham ved symposium med figurer som Sokrates, Platon og Aristoteles i en søken etter udødelighet.
Den gammelsyrisk versjonen av Aleksanderromansene framstilte ham som den ideelle kristne verdenserobrer som ba andektig til «den ene sanne Gud». I Egypt ble Aleksander framstil som sønn av Nektanebos II, den siste innfødte farao før den persiske erobringen. Hans seier over Dareios III ble framstilt som Egypts redning, og beviste således (noe paradoksalt) at Egypt fortsatt var styrt av en egypter.
Figuren Dhul-Qarnayn (bokstavelig «den to-hornete») som er omtalt i Koranen er blitt tolket som en representasjon av Aleksander grunnet paralleller til Aleksanderromansene. I denne tradisjonen var en heroisk figur som bygde en stor mur som forsvar mot nasjonene Gog og Magog. Han reiste deretter i den kjente verden på leting etter Livets vann og Udødelighet, og til sist ble han en profet.
På hindu og urdu fikk navnet «Sikandar», avledet fra persisk, en betydning av et ungt, framgangsrikt talent. I middelalderens Europa ble Aleksander et medlem av «de ni verdige», en gruppe helter som hadde iboende alle de ideelle ridderlige kvaliteter.
Historiografi
Bortsett fra noen få inskripsjoner og fragmenter, er tekster skrevet av de som faktisk kjente Aleksander eller samlet informasjon fra menn som tjenestegjorde med Aleksander, alt gått tapt. De samtidige som skrev redegjørelser av hans liv er Aleksanders egen historiker, Kallisthenes, som aldri ble fullført da han ble henrettet for konspirasjon; Aleksanders hærførere Ptolemaios I Soter og Nearkhos; en offiser ved navn Aristobulos; og Onesikritos, en rorsmann på et av Aleksanders skip. I tillegg kommer den samtidige historikeren Kleitarkos, dog ikke deltaker, men oppholdt seg ved hoffet til Ptolemaios. Deres verker har gått tapt, men senere verker basert på disse har overlevd. De eldste av disse Diodorus Siculus (100-tallet f.Kr.), fulgt av Quintus Curtius Rufus (100-tallet e.Kr.), Arrianos (død ca. 146/160 e.Kr.), biografen Plutark (død ca. 120 e.Kr.), og til sist Junianus Justinus, hvis verker er datert så sent som 300-tallet. Av disse er Arrianos betraktet som den mest troverdige, deretter følger Diodorus Siculus.
Formålene til disse historikeren er ulikt. Arrianos nevner uttrykkelig at kildene han stoler på er Ptolemaios og Aristobulos som sine kilder. Curtius, og tilsynelatende også Plutark og Diodorus, følger en rivaliserende tradisjon som blant annet støtter seg på Kleitarkos. Arrianos er den offisielle biografen, edruelig og litterær, og synes å stole fullstendig på Ptolemaios, som antagelig hadde eget behov for en særskilt framstilling. Arrianos tenderer til å unnskylde og bortforklare Aleksanders svakheter, mens Curtius er opptatt av menneskelig svakheter for han synes å bli tiltrukket av drama og patos i stil med retoriske historikere av sin tid. Anekdoten om Aleksanders seksuelle affære med amasonedronningen gjenforteller Curtius med iver mens Arrianos vil ikke ha noe av det ettersom Ptolemaios og Aristobulos ikke nevner det.
En annen tilnærming til Aleksander er spørsmålet om han rett og slett er en romersk oppfinnelse. Det ble fremmet i boken The Roman Alexander (2002) av historikeren Diana Spencer og videreformidlet av Mary Beard. I romersk litteratur er han både fremmet som et forbilde og som en advarsel. Faktisk den første dokumenterte bruken av tittelen «Aleksander den store» i en romersk komedie av Plautus tidlig på andre århundre f.Kr., rundt 150 år etter Aleksanders død. Alle de bevarte redegjørelse av Aleksanders liv ble ikke bare skrevet flere århundrer etter hans død, men de ble alle skrevet under Romerriket på en bakgrunn av romersk imperialisme. Eksempelvis tok grekeren Arrianos en romersk politisk karriere, ble romersk konsul og ble senere guvernør i Kappadokia. Ingen av disse oppfant Aleksander, skriver Mary Beard, men de må nødvendigvis ha sett Aleksander gjennom et romersk filter, justert seg i henhold romersk erobring og keiserlig ekspansjon i deres egen tid. Tidvis trekker Arrianos selv sammenligninger mellom makedonske og romerske systemer.
Eksterne lenker
Filip II (336 f.Kr.–323 f.Kr.) Filip III Dareios III (330 f.Kr.–323 f.Kr.) (332 f.Kr.–323 f.Kr.)
Leopoldstadt
Leopoldstadt («Leopold-byen») er det 2. av Wiens 23 distrikter.
Per 2001 hadde distriktet 90 914 innbyggere fordelt på 19,27 km². Det ligger midt i hjertet av byen, og utgjør sammen distriktet Brigittenau en stor øy som omringes av Donaukanalen og Donau. Det er oppkalt etter den tysk-romerske keiseren Leopold I (1640–1705). På grunn av sin relativt høye andel jøder (38,5% i 1923, dvs før holocaust), fikk Leopoldstadt tilnavnet Mazzesinsel (Matzoh-øya).
Fra 1857 til 1890 økte tallet på jødiske innbyggere i Wien fra 6000 til 146.000 slik at hovedstaden i 1890 hadde 12 % jødiske innbyggere noen som hadde stor betydning for Wiens kulturelle og politiske liv. Jødene fra Galicja slo seg stort sett ned i Leopoldstadt.
Donatello
Innledning
Antikkens pathos inspirerte renessansens skulptører og arkitekter, men ingen var mer påvirkelig enn Donatello, som ofte betraktes som renessansens første store skulptør. Donatello var sønnen til Nicolo di Betto Bardi, et medlem av de florentinske ullhandlernes laug, og var født i Firenze, antagelig i 1386. Donatello ble undervist i huset til Martelli-familien. Videre fikk han en utdannelse i en gullsmeds arbeidsverksted, så gikk han i lære hos Ghiberti, og stod under Cosimo de' Medicis beskyttelse. Det finnes trolig ingen annen kunstner som i så høy grad preget den italienske renessansens kunstneriske uttrykk. Hos ham fantes hele skalaen av dette uttrykket, fra den lyriske gleden hos de dansende kjerubene, til ekstreme religiøse ytringer, fremstilt i dristige verk som Maria Magdalena. I arbeider som David i bronse, som var den første nakenskulpturen i naturlig størrelse siden antikken, og i Sankt Georg og rytterstatuen Gattamelata uttrykte Donatello en grenseløs tro på seg selv og skjebnen, noe som er kjennetegnende for renessansemennesket.
Liv og verker
Heller lite er kjent om Donatellos liv. Han var dyktig i gullsmedyrket og i andre håndverk, og begynte i Ghibertis verksted i 17-årsalderen. Han lærte seg trolig å arbeide i marmor av Nanni di Banco, som han samarbeidet med i utføringen av Or San Micheles fasade. Donatellos tidligste verk er trolig David i marmor, fra 1409. Hans navn figurerer for første gang i en opptelling av kunstnere som arbeidet på katedralen Santa Maria del Fiore i Firenze i 1406, der han utførte bestillinger for katedralen gjennom hele livet.
I sin tidlige ungdom lærte Donatello Brunelleschi å kjenne. Idag er forskere enige om reisen han ifølge tradisjonen skulle ha gjort til Roma sammen med Brunelleschi, men er uenige om tidspunktet. Klassiske motiver og begreper ble viktige i begge kunstnernes verker fra 1420-tallet og fremover. Betydelige verker av Donatello er skulpturene på Or San Micheles fasade i Firenze, blant dem Sankt Georg og minnetavlen Sankt Georg og dragen. Vesentlig er det også at det for første gang i historien kommer til syne en dybdevirkning og en illusjon av perspektiv i et relieff. Katedralens skulpturer og veggravene er utført i samarbeid med eleven Michelozzo. Blant dem finner vi gravmonumentet over motpaven Johannes XXIII som har tittelen Kristus på korset. Av relieffene på døpefonten i baptisteriet i Siena finner vi Herodes gjestebud, Judith og Holofernes, og en tavle i lavrelieff, med tittelen Himmelferden. Av andre betydelige arbeider bør nevnes bronsestatuen av David, og Cantoria i katedralen i Firenze. I Padova står rytterstatuen av Gattamelata. Mot slutten av sitt liv utførte han den betydningsfulle og kraftfige treskulpturen Maria Magdalena (cirka 1457).
David (1440)
Donatellos statue av David er en av ungrenessansens viktigste skulpturer, og ifølge aktuell forskning ble den utført i bronse på midten av 1440-tallet. Dette var første gangen siden antikken at en kunstner hadde våget seg på å fremstille en helt tredimensjonal nakenskulptur i naturlig størrelse. Med denne innstillingen mestret Donatello den langvarige streben etter å befri skulpturen fra en arkitektonisk funksjon.
Ryttermonumentet over Gattamelata
På grunn av materialkostnadene var en billedhugger uvilkårlig henvist til de oppdragene han fikk, og sådane som gjaldt store, frittstående figurer var et sjeldent syn i Italia i begynnelsen av 1400-tallet, en tidsperiode kalt Quattrocento. Dermed råder det liten tvil om at Donatello tok vel imot oppdraget å utføre et ryttermonument i bronse i Padova, noe som gav ham muligheten til å konkurrere med den berømte antikke Marcus Aurelius-statuen i Roma. Motivet forestiller leiesoldaten Erasmo fra Narni med tilnavnet Gattamelata (italiensk: «skjønn katt»), som døde i 1443 etter i mange år å ha tjent den venetianske republikken som øverstkommanderende for dets arméer. Da han skulpturerte hesten, virker det som om Donatello hadde hesten Marcus Aurelius rider på i tankene, samt de fire enda tidligere bronsehestene på fasaden til Markuskirken i Venezia, selv om han gav sin stridshest en ny følelse av behersket styrke.
Gattamelata bar et romersk brystharnisk, men er forøvrig iført en samtidig klesdrakt, har et langt sverd og benbeskyttelse, samt føttene i stigbøyler (ukjent i antikkens Roma). Donatello innførte stadig nyheter. Gattamelatas hode er i motsetning til Marcus Aurelius' ikke skulptert for å betraktes i mannshøyde. Ansiktstrekkene er djervt forvridde for å gjøre effekten best mulig, da statuen på sin høye sokkel ses fra marken. Arbeidet er i selve verket et forsøk på å overgå alt forut i antikken.
Det har ikke vært mulig å fastslå om monumentet var anlagt som et gravmonument eller et minnesmerke. Imidlertid indikerer høyden på sokkelen at den førstnevnte teorien er mest trolig. Selv denne ble formet av Donatello og hadde høye blinddører i marmor, som representerer porten til Hades etter idealet i klassiske sarkofager. På den andre siden beskriver Vasari statuen som et minnesmerke.
Innflytelse
Donatellos påvirkninger kan spores i så å si alle florentinske kunstneres verker, spesielt hos malerne Masaccio og Castagno, i en viss grad hos Botticelli og i meget høy grad hos Michelangelo. Kunstnerne i Padova og til og med venetianerne nærmet seg den veldige tekniske og åndelige rikdommen i hans verker. Mange etterfølgende strømninger har lånt Donatellos uttrykk, for eksempel hans putti (italiensk: guttunge) i rokokkoen. Rodin gjenopptok mangt fra hans skulpturelle verden. Den norske billedhuggeren Joseph Grimeland har vært svært påvirket av Donatello.