cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Conwentzia pineticola
Conwentzia pineticola er en av voksvingene (Coniopterygidae), en av de minste nettvingene i Norge.
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Wellesley ble for alvor kjent som general i den spanske selvstendighetskrigen under Napoleonskrigene, og ble forfremmet til rangen som feltmarskalk etter å ha ledet de allierte styrkene til seier mot det franske riket i slaget ved Vitoria i 1813. Som følge av Napoléons landflyktighet i 1814 tjenestegjorde han som britisk ambassadør i Frankrike og ble gitt en hertugtittel. I hundredagerskrigen i 1815 kommanderte han den allierte hæren som, sammen med en prøyssisk hær under Blücher, beseiret Napoléon ved Waterloo.
Wellingtons karrière som feltherre er nær uovertruffen, han deltok i rundt 60 slag i løpet av sitt militære liv. Wellington er berømt for sin militære defensive stil, noe som resulterte i flere seirer mot tallrike overlegne styrker mens han minimaliserte sine egne tap. Han er ansett som en av de største defensive hærførere gjennom alle tider, og mange av hans taktikker og slagplaner er fortsatt studert i militærakademier verden over.
Conwentzia pineticola
Utseende
Conwentzia pineticola har normale forvinger, men bakvingene er reduserte. Hodet er nedoverbøyd, med de bitende munndelene på undersiden (ortognath). Antennene har mellom 30 og 36 ledd.
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Etter at hans aktive militære karrière var over vendte Wellington tilbake til politikken. Han var to ganger britisk statsminister for partiet Tory: fra 1828 til 1830, og deretter i knapt en måned i 1834. Han iverksatte Catholic Relief Act, en lov av 1829 som lettet de politiske begrensninger mot katolikker, men han motsatte seg Representation of the People Act, en reformlov av 1832 som innførte vidtrekkende endringer i det britiske valgsystemet. Han fortsatte som en av de ledende figurer i Overhuset fram til sin pensjonering og forble øverstkommanderende av den britiske hær til sin død.
Oppvekst og utdannelse
Arthur Wellesley ble født inn i en aristokratisk anglo-irsk familie i Irland som den tredje av de fem overlevende sønnene til Anne og Garret Wesley, 1. jarl av Mornington. Hans mor var den eldste datteren av Arthur Hill-Trevor, 1. vicomte Dungannon. Familien tilhørte den protestantiske overklassen i Irland hvor det meste av befolkningen var katolikker og uten politisk innflytelse. Hans biografer har i stor grad fulgt de samme bevisene i samtidens aviser som sier at han ble født den 1. mai 1769, dagen før han ble døpt. Det er uklart hvor han ble født, men sannsynligvis i foreldrenes byhus 24 Upper Merrion Street i Dublin, som nå er Merrion Hotel. Moren, Anne, grevinne av Mornington, mente i 1815 å huske at han hadde blitt født i 6 Merrion Street i Dublin. Andre steder som har blitt fremmet som hans fødested er Mornington House (huset som er døren ved siden av Upper Merrion), som hans far har hevdet; en pakkebåt fra Dublin; og herrehuset på familiens eiendom i Athy (gikk tapt i en brann i 1916), som hans selv oppførte ved en folketelling for 1851.
Conwentzia pineticola
Utseende
Conwentzia pineticola har vokskjertler på kroppen, slik at denne blir dekket av et vokslignende substans. Bare litt av beina er udekket. Voksen er helt hvit og derfor er det lett å se en middløve, selv om den er liten.
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Oppvekst og utdannelse
Han tilbrakte det meste av barndommen i familiens to hjem, det første et stort hus i Dublin og det andre var Dangan Castle 5 km nord for Summerhill ved Trim Road (dagens R158) i grevskapet Meath. I 1781 døde Arthurs far og hans eldste bror Richard arvet farens tittel og besittelser.
Han gikk på katolsk skole i Trim nord for Dublin, deretter ved Mr. Whyte's Academy i Dangan i Dublin og så på Brown's School i Chelsea i London. Som trettenåring ble han innskrevet ved gutteskolen Eton College i byen Eton vest for London. Han var elev ved Eton College fra 1781 til 1784. Han følge seg svært ensom på Eton, og det fikk ham til å hate skoletiden ved privatskolen. Dette gjør det usannsynlig at han faktisk har uttalt at «(S)laget ved Waterloo ble vunnet på sportsplassen til Eton», et sitat som ofte er tilskrevet ham. Dessuten hadde ikke Eton noen sportsplass i hans skoletid. Siden skolegangen ved Eton ikke gikk så bra, og familien hadde havnet i økonomiske problemer etter farens død, flyttet han sammen med moren til Brussel i 1785. Fram til han var tidlig i tjueårene viste Arthur få tegn på å utmerke seg og moren ble i økende grad bekymret for hans ørkesløshet og uttalte at «jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med min besværlige sønn Arthur.»
Et år senere ble Arthur elev ved Det kongelige franske kavaleriakademi i Angers i departementet Maine-et-Loire. Der trivdes han godt, ble en god rytter og lærte seg fransk, noe som senere ble svært nyttig. Da han kom tilbake til England i slutten av 1786 ble hans mor svært overrasket over hvor godt sønnen hadde skikket seg.
Conwentzia pineticola
Levevis
Conwentzia pineticola er rovdyr og lever vanligvis av midder. Arten er tilknyttet skog. Den finnes helst i barskog, men også i barskog med innslag av løvtrær.
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Tidlige militære karrière
Til tross for at han nå hadde slått inn på et godt spor, lyktes det ikke Arthur å finne noen stilling. Familien fortsatte derfor å slite økonomisk. Derfor fikk moren Arthurs bror Richard til å spørre sin venn hertugen av Rutland, da Irlands stattholder, om det var mulig å gi Arthur en stilling i hæren. Kort tid etter, den 7. mars 1787, ble det kunngjort at han ble gjort til ensign (den laveste offisergraden, tilsvarer omtrentlig en fanejunker) i det 76. infanteriregiment, som haddde blitt opprettet i Irland i 1780. Takket være brorens støtte ble han i oktober 1787 forfremmet til aide-de-camp (tilsvarer på norsk adjutant, i betydningen personlig assistent for en høyere offiser). Lønnen hans som aide-de-camp var 10 shillinger om dagen (det dobbelt av lønnen til en ensign). Arthur tjenestegjorde som aide-de-camp hos den nye stattholderen i Irland, lord Buckingham. Han ble også overført til det nye 76. regiment, som ble opprettet første juledag i 1787, og ble forfremmet til løytnant. I denne tiden i Dublin var hans plikter hovedsakelig sosiale: delta i overklassefester, underholde gjester og gi råd til Buckingham når det var ønskelig. I den samme perioden i Irland satte han seg i gjeld fordi han dann og vann brukte tid ved spillebordene, men til sitt forsvar uttalte han at «jeg har ofte visst at hva det vil si å trenge penger, men jeg har aldri havnet i bunnløs gjeld.»
Den 23. januar 1788 ble han overført til 41. infanteriregiment, og deretter igjen den 25. juni 1789 ble han – fortsatt som løytnant – til fyrsten av Wales' 12. kavaleriregiment (light dragoons) og i henhold til militærhistorikeren Richard Holmes dyppet han en motvillig tå ned i politikken. Kort tid før parlamentsvalget i 1789 dro han til den råtne valgkretsen Trim for tale imot å gi tittelen som «freeman» av Dublin til den parlamentariske lederen av Det irske patriotiske partiet, Henry Grattan. Han lyktes og ble senere nominert og deretter valgt inn som parlamentsmedlem for Trim til det irske Underhuset. Ettersom svært få irlendere hadde stemmerett på denne tiden satt han i et parlament hvor minst to-tredjedeler av medlemmene var valgt grunnet at de var godseiere til færre enn et hundre borougher. Wellesley fortsatte å tjenestegjøre ved Dublin Castle, stemte med regjeringen i det irske parlamentet i løpet av de neste to årene. Han ble utnevnt til kaptein den 30. januar 1791, og ble overført til det 58. infanteriregiment (Rutlandshire).
Den 31. oktober ble han overført til 18. kavaleriregiment (light dragoons) og det på denne tiden at han ble stadig mer tiltrukket av Kitty Pakenham, datter av den irske godseieren Edward Pakenham, 2. baron Longford. Hun ble beskrevet som full av «munterhet og sjarme». I 1793 ba han om hennes hånd i ekteskap, men hennes bror Thomas, jarl av Longford, avviste ham da han vurderte Wellesley som en ung mann i gjeld og svake framtidsutsikter. Wellesley, som var en dyktig amatørmusiker, ble knust av avslaget og brente sin fiolin i raseri, og bestemte seg for å gå helt inn for en militær karrière. Han ble major ved å kjøpe seg inn i 33. regiment i 1792, noe adelige menn kunne gjøre. Noen måneder senere lånte hans bror ham mer penger og han kjøpte seg da rang som oberstløytnant i 33. regiment.
Nederlandene
I 1793 ble hertugen av York sendt til Flandern for å lede den britiske andelen av en alliert hær utsett for å invadere Frankrike. I juni 1793 seilte Wellesley sammen med 33. regiment ut fra havnen i Cork i Irland med kurs for Oostende i dagens Belgia som del av en ekspedisjon for forsterke hæren i Flandern. De kom for sent fram og slo seg sammen med hertugen av York mens han trakk seg tilbake mot Nederlandene.
Den 15. september 1794 i slaget ved Bokstel, øst for Breda, fikk Wellesley, som midlertidig hadde kommandoen av sin brigade, sin første kamperfaring. Mens general Abercromby trakk seg tilbake i møtet med overlegne franske styrker, holdt 33. kompani fiendens kavaleri unna, noe som gjorde det mulig for naboenhetene å trekke seg trygt tilbake.
I løpet av det meget harde vinteren som fulgte, dannet Wellesley og hans regiment en del av en alliert styrke som holdt forsvarslinjen langs elven Waal. 33. regiment, sammen med resten av hæren, men fikk tunge tap grunnet sykdom og vinteren. Wellesleys helse ble også påvirket av klima og miljø.
Selv om kampanjen endte katastrofalt ved at den britiske hæren ble fordrevet ut av Nederlandene av franskmennene og inn i Tyskland, fikk Wellesley verdifull erfaring og lærte blant annet bruken av stødige infanterilinjer mot fienden som avanserte, og viktigheten av støtte fra marinen. Han forsto også at årsaken til at kampanjen feilet var delvis hærførerne og den svake organiseringen ved hovedkvarteret. Han bemerket senere om sin tid i Nederlandene at «i det minste lærte jeg hva man ikke skulle gjøre, og det er alltid en verdifull lærdom.»
Da han kom tilbake til Storbritannia i mars 1795 vendte han tilbake til posisjonen som parlamentsmedlem for Trim for andre gang. Han håpet på å få posisjonen som krigsekretær i den nye irske regjeringen, men den nye stattholderen, lord Camden, klarte ikke å sikre ham denne posisjonen og tilbød ham en annen og mindre attraktiv stilling. Wellesley avslo og vendte tilbake til sitt regiment som nå lå i Southampton i England og forberedte seg på å seile til Vestindia. Etter sju uker til sjøs tvang en storm flåten tilbake til Poole i Dorset. Regimentet ble gitt tid til å samle krefter og noen få måneder senere besluttet Whitehall, hvor forsvarsdepartementet har sitt hovedkvarter, å sende regimentet til India. Wellesley ble da forfremmet til full oberst ved ansiennitet den 3. mai 1796 og noen få uker senere seilte de mot Calcutta.
India
Etter å ha ankommet Calcutta i februar 1797 tilbrakte han flere måneder der før han ble sendt på en kortvarig ekspedisjon til Filippinene hvor han etablerte en liste med hygieneforberedelser for sine menn for å håndtere det ukjente klimaet og miljøet. I november var han tilbake i India hvor han fikk vite at hans eldre bror Richard, nå kjent som lord Mornington, hadde blitt utnevnt som den nye generalguvernør av India.
I 1798 endret han stavingen av sitt etternavn til Wellesley. Fram til nå hadde han vært kjent som Wesley, men hans eldre bror betraktet Wellesley som en gammel og mer korrekt staving.
Fjerde anglo-mysoriske krig
Etter omfattende logistiske forberedelser, noe som kom til å bli en av Wellesleys fremste egenskaper, dro 33. regiment sammen med hovedstyrken i desember og reiste 402 km gjennom jungelen fra Madras til Mysore. Grunnet sin bror hadde Wellesley under reisen blitt gitt en tilleggsordre ved å være sjefrådgiver til Asaf Jah II av Hyderabad og hans indiske hær, som var sendt for å delta sammen med den britiske hæren. Denne posisjonen førte til irritasjon og friksjon blant mange av de eldre britiske offiserene. Mye av friksjonen ble lagt til ro etter slaget ved Malavalli, rundt 32 km fra Srirangapatna hvor Harris’ hær angrep en stor del av sultanens hær. I løpet av slaget ledet Wellesley sine menn i en slaglinje med to rekker mot en fiende på svak høyde og ga ordre om å skyte. Etter omfattende skyting, angrep 33. regiment med bajonetter sammen med resten av Harris’ styrke og tvang Tipus hær tilbake.
Srirangapatna
Umiddelbart etter at de kom fram til Srirangapatna den 5. april 1799 begynte slaget om stedet og Wellesley ble beordret om å lede et nattlig angrep mot landsbyen Sultanpettah, som lå ved siden av festningen, for å gi klar bane til artilleriet. På grunn av mørket og fiendens sterke defensive forberedelser førte det til forvirring og angrepet feilet med 25 døde. Wellesley fikk selv en mindre skade i kneet. Etter å ha speidet på fiendens posisjoner ble et nytt angrep gjennomført den neste dagen og som var vellykket. Wellesley sørget siden for «aldri å angripe en fiende som er forberedt og sterkt befestet, og med poster som ikke har blitt rekognosert i dagslys.»
Noen få uker senere, etter omfattende artilleribeskytningen, ble et brudd åpnet i festningens hovedmur. Et angrep ledet av generalmajor David Baird sikret festningen og Wellesley sikret bakenden av hæren, posterte vakter ved bruddet og stasjonerte sitt regiment i hovedpalasset. Etter at han fikk nyheten om at sultan Tipu var død, var Wellesley selv den første på stedet og sjekket pulsen hans for å bekrefte at han virkelig var død. I de kommende dagene ble Wellesley i økende grad bekymret over mangelen på disiplin blant sine menn. De drakk og herjet rundt om i festningen og byen. For å gjenopprette orden ble flere av soldatene pisket og fire av dem hengt.
Etter slaget og den påfølgende avslutningen på krigen, forlot hovedstyrken under general Harris stedet og Wellesley, 30 år gammel, ble igjen for å kontrollere området som den nye guvernøren av Srirangapatna og Mysore. Mens han var i India var Wellesley syk en betydelig del av tiden, først med alvorlig diaré fra vannet og deretter med feber, fulgt av en alvorlig hudinfeksjon grunnet sopp (trichophyton).
Wellesley hadde ansvaret for å opprette en felles britisk-indisk ekspedisjonsstyrke i Trincomalee øst i dagens Sri Lanka tidlig i 1801 for å erobre Batavia (dagens Jakarta) og Mauritius fra Frankrike. Rett før de var klare til å reise, kom det imidlertid ordre fra Storbritannia om at de isteden skulle reise til Egypt for å samarbeide med Ralph Abercromby for å forvise franskmennene fra Egypt. Wellesley hadde blitt utnevnt som andrekommanderende med Baird, men grunnet dårlig helse fulgte han ikke ekspedisjonen den 9. april 1801. Det viste seg å være heldig for Wellesley da det skipet han skulle ha reist med gikk ned i Rødehavet med alle ombord.
Han ble forfremmet til brigadegeneral den 17. juli 1801. Han bosatte seg i sultanens sommerpalass og reformerte skatte- og rettssystemene i sin provins for å opprettholde orden og forhindre korrupsjon. Han jaktet på leiesoldaten og den selvproklamerte «kong» Dhoondaji Waugh, som hadde rømt fra fengselet i Srirangapatna under slaget. Wellesley, som ledet fire regimenter, beseiret Dhoondajis større opprørshær, og Dhoondaji ble drept i slaget. Wellesley betalte for den framtidige oppfostringen av Dhoondajis adopterte sønn.
I september 1802 mottok han gode nyheter da han fikk vite at han var blitt forfremmet til generalmajor. Det hadde blitt kunngjort den 29. april 1802, men nyheten hadde tatt flere måneder for å nå ham sjøveien. Han forble værende i Mysore fram til november da han ble sendt avsted for å kommandere en hær i den andre anglo-marathanske krig.
Den andre anglo-marathanske krig
Da Wellesley innså at en langvarig forsvarskrig ville utarme hans hær, besluttet han å handle dristig for å beseire den tallmessig langt større hæren til Marathariket. Med den logistiske samlingen av hans hær fullført, bestående av 24 000 menn totalt, ga han ordre om bryte leir og angripe den nærmeste marathanske festningen den 8. august 1803. Festningen overga seg den 12. august etter et infanteriangrep som hadde utnyttet et brudd i festningsmuren framskaffet etter beskytning fra artilleriet. Med festningen erobret kunne Wellesley utvide kontrollen sørover til elven Godavari.
Ved å dele hæren i to enheter for å forfølge og lokalisere Maratharikets hovedhær, den andre styrken, kommandert av oberst Stevenson, var langt mindre, forberedte Wellesley å slå sammen styrkene igjen den 24. september. Hans etterretning kunne imidlertid rapportere lokaliseringen av fiendens hovedstyrker, som var mellom to elver i nærheten av Assaye. Hadde han ventet på sin andre enhet, kunne fienden ha trukket seg tilbake, og Wellesley besluttet derfor å angripe umiddelbart.
Den 23. september ledet Wellesley sine styrker over elven Kaitna og inn i det påfølgende slaget ved Assaye. Etter å ha krysset elven ble infanteriet omorganisert i flere rekker og avansert mot Maratharikets infanteri i nærheten av landsbyen Assaye. Wellesley beordret sitt kavaleri til å angripe fiendens flanker. I løpet av slaget kom Wellesley selv under ild; to av hans hester ble skutt under ham og han måtte stige opp på en tredje. Ved et avgjørende øyeblikk omgrupperte Wellesley sine styrker og beordret oberst Maxwell (som senere ble drept i angrepet) til å angripe den østlige enden av fiendens posisjon mens han selv ledet et nytt infanteriangrep mot midten.
Maratharikets hær hadde fått et stort nederlag med mange døde, men det avsluttet ikke krigen. Noen få måneder senere i november angrep Wellesley en større styrke i nærheten av Argaum og ledet sin hær til seier igjen. Forbausende rundt 5 000 av fienden lå døde igjen mot kostnaden av kun 361 britiske døde. Ytterligere et vellykket angrep på festningen ved Gawilghur, kombinert med seieren til general Lake ved Delhi tvang Marathariket til å signere en fredsavtale ved Anjangaon (om enn ikke fullført før et år senere) som ble kalt for traktaten ved Surji-Anjangaon.
Militærhistorikeren Richard Holmes mener at Wellesleys erfaringer i India hadde en viktig innflytelse på hans personlighet og militære taktikker, lærte ham mye om militære emner avgjørende for hans suksess i den spanske selvstendighetskrigen. Det ga ham en sterk tro på disiplin via drill og orden, benytte diplomati for å skaffe seg allierte, og den avgjørende nødvendigheten med å sikre gode forsyningslinjer. Han fikk også stor respekt for å skaffe seg etterretning ved speidere og spioner. Hans personlig smak utviklet seg også, som ved å kle seg i hvite bukser, en mørk tunika, hessiske støvler og en svart, buet hatt med spissen for og bak, som ble kalt for «cocked hat» i England og som ble synonymt med hans stil.
Wellesley hadde etter hvert blitt lei av India, og i juni 1804 søkte han om tillatelse til å reise tilbake til hjemlandet. Som en belønning for hans fortjenester i India ble han gjort til ridder av Bathordenen i september. Mens han var India hadde han samlet seg en formue på £42 000 (en betydelig sum den gang), bestående hovedsakelig av premiepenger fra hans militære kampanjer. Da hans brors periode som generalguvernør av India ble avsluttet i mars 1805, kunne brødrene reise tilbake til England sammen på skipet HMS «Howe». Arthur tok imidlertid en pause i sin del av sjøreisen på den lille øya St. Helena og bodde da tilfeldigvis i den samme bygningen som Napoléon Bonaparte senere skulle bli forvist til.
Møte med Nelson
I september 1805 hadde generalmajor Wellesley nylig kommet tilbake fra India, men han var ikke særlig kjent for det lesende publikum ennå. Han rapporterte til War Office for be om nytt oppdrag. I venterommet møtte han viseadmiral Horatio Nelson, allerede en legendarisk figur etter hans seirer ved Nilen og i København. Nelson var kortvarig i England etter å ha jaget den franske Toulon-flåten i månedsvis i Vestindia og tilbake. Rundt 30 år senere mintes Wellesley (da hetende Wellington) en samtale han hadde med Nelson og som Wellesley fant «så forfengelig og tåpelig at det både overrasket og nærmest frastøte meg.» Nelson forlot deretter rommet for å spørre hvem den unge generalen var, og da han kom tilbake for å fortsette samtalen endret han helt tone, diskuterte krigen, kolonienes tilstand og den geopolitiske situasjon som likemenn. Om denne andre samtalen minnes Wellington senere at «Jeg vet ikke om jeg noen gang hadde en samtale som interesserte meg mer.» Dette var den eneste gangen hvor de to møttes; Nelson ble drept ved hans store seier ved Trafalgar kun sju uker senere.
Wellesley tjenestegjorde deretter ved den avbrutte anglo-russiske ekspedisjon til nordlige Tyskland i 1805 ved å ta med en brigade til Elben grunnet trusselen fra Napoléon og franske styrker.
Tilbake i England grep han muligheten for en større pause fra hæren og ble valgt inn som Tory-medlem til det britiske parlamentet for Rye, et lite sted East Sussex, i 1806. Et år senere ble han valgt som parlamentsmedlem for Newport på Isle of Wight og ble deretter utnevnt til fungere som Chief Secretary for Irland under hertugen av Richmond. På samme tid ble han gjort til medlem (privy counsellor) av Det kongelige råd (Privy Council). Mens han var i Irland ga han et muntlig løfte at de gjenværende at de gjenværende Penal Laws, «Straffelovene», som hadde til hensikt underkaste de irske katolikkene den engelske reformasjonen, vil bli gjennomført med større moderasjon, muligens en indikasjon på at han senere var villig til å støtte katolsk emansipasjon, det vil si å fjerne de lovpålagte begrensningene til katolikkene.
Krig med Danmark
Wellesley var i Irland i mai 1807 da han hørte at en militær ekspedisjon var i ferd med å bli sendt til Danmark. Han besluttet å følge med, sa fra seg sine politiske utnevnelser og ble utnevnt til å lede en infanteribrigade i det andre slaget om København som skjedde i august. Som reaksjon på Napoléons kontinentale blokade av Storbritannia, gikk britene løs på det som de mente var svakeste ledd, men Danmark var nøytralt og britene brøt krigens regler ved å angripe uten krigserklæring, foruten å brannbombe sivilbefolkningen i den danske hovedstaden, noe som i dag er å betrakte som en krigsforbrytelse. Wellesley utkjempet slaget ved Køge 29. august 1807. Britene var overlegent trent og nedkjempet og jaget de danske styrkene på flukt. Slaget ved Køge blir ellers kalt «treskoslaget» da de dårlig trente og slett utrustede danske bøndene kastet treskoene under flukten fra de disiplinerte og vel utrustede britiske soldatene. Wellesley tok rundt 1 500 fanger som Wellesley senere overga ved den danske overgivelsen.
Aquagenic Urticaria
Aquagenic Urticaria (vannallergi) er en ekstremt sjelden hudlidelse. Når huden blir våt, blir det såre røde flekker over hele kroppen som klør veldig og det tar omkring to timer å lindre kløen. Man kan også merke å bli svimmel og/eller kvalm av fukt.
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Den spanske selvstendighetskrigen
Igjen klar for krig forlot Wellesley havnen i Cork 12. juli 1808 for å kjempe mot franske styrker på den iberiske halvøya hvor hans dyktighet som hærfører ble satt på prøve og utviklet. Ifølge historikeren Robin Neillands hadde Wellesley nå «skaffet seg den erfaring som hans senere suksess var grunnlagt på. Han hadde kunnskap som hærfører fra grunnen og opp, om viktigheten av logistikk, og om å drive militær krigføring i fiendtlige omgivelser. Han hadde politisk innflytelse og innså behovet for å opprettholde støtte hjemme. Fram for alt hadde han skaffet en klar ide om hvordan en militær kampanje kunne bli utkjempet, ved å sette seg oppnåelige mål og stole på egen styrke og evner.»
Wellesley beseiret franskmennene i slaget ved Roliça og slaget ved Vimeiro i 1808 men hans kommando ble avløst umiddelbart etter det siste slaget. General Dalrymple signerte deretter den kontroversielle Sintra-overenskomsten som bestemte at den britiske marine skulle transportere den franske hæren ut Lisboa med deres krigsbytte, og insisterte på tilknytning til den eneste tilgjengelige regjeringminister, som da var Wellesley. Overenskomsten ble sett på som pinlig og en skam i Storbritannia. Wellesley ønsket å fortsatte krigføringen, men ble beordret til signerte våpenhvilen. Han deltok ikke i forhandlingene av overenskomsten og signerte den heller ikke. Dalrymples rapport ble imidlertid skrevet for å rette enhver kritikk mot Wellesley som fortsatt var minister i regjeringen. Wellesley ble tilbakekalt fra Portugal sammen med Dalrymple for å forklare seg for en offisiell undersøkelse. Både Wellesley og Dalrymple ble her fritatt skyld, men mens førstnevnte vendte tilbake til aktiv tjeneste i Portugal ble Dalrymple i all stillhet presset til pensjonering og ble aldri siden gitt aktiv tjeneste. I en kommentar til høringen uttalte generalløytnant John Moore at «Hew Dalrymple var forvirret og udugelig hinsides enhver mann jeg noen gang har sett lede en hær.»
Aquagenic Urticaria
Eksperter er enige om at Aquagenic Urticaria har noe med histaminnivået i blodet å gjøre. Det er lite informasjon om Aquagenic Urticaria fordi sykdommen er sjelden. Det er ikke sikkert hvor mange tilfeller det er globalt.
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Den spanske selvstendighetskrigen
Selv om landkrigen mot Frankrike ikke gikk godt sett fra et britisk perspektiv, var den iberiske halvøya det sted hvor de hadde, sammen med portugiserne, vist sterk motstand mot Frankrike og deres allierte. Det sto i kontrast til den katastrofale Walcheren-ekspedisjonen, hvor britenes hensikt var å åpne en ny front i Nederlandene, og hvor de hadde en stor hær, større enn hva britene hadde på den iberiske halvøya, men sykdom drepte over 4 000 soldater, og kun 106 døde i det lille som var faktisk krigføring. Det var karakteristisk for tidens britiske ekspedisjoner preget av dårlig ledelse. Wellesley skrev et notat til lord Castlereagh om forsvaret av Portugal. Han understreket landets grenser i fjellene og fremmet Lisboa som en hovedbase ved at den kongelige marine kunne bidra til dens forsvar. Castlereagh og kabinettet godkjente notatet og utnevnte ham til å lede alle britiske styrker i Portugal.
Wellesley ankom Lisboa den 22. april 1809 ombord på HMS «Surveillante», etter med nød og neppe å ha unngått et skipsbrudd. Forsterket tok han et offensiv grep. I det andre slaget ved Porto den 12. mai samme år krysset han overraskende elven Douro og angrep hurtig og omringet styrkene til maréchal général Jean-de-Dieu Soult i Porto og gjenerobret byen. Franskmennene flyktet i uorden forfulgt av britene, men greide å komme seg unna i fjellene.
Metropolitan State College of Denver
Metro State College of Denver er et delstatseid fireårig universitet i Denver, Colorado i USA. Det ligger på Auraria Campus, samlokalisert med University of Colorado.
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Den spanske selvstendighetskrigen
Med Portugal sikret, avanserte Wellesley inn i Spania for å slå sine styrker sammen med de til den spanske general Cuesta. Den kombinerte allierte hæren forberedte seg på et angrep på den franske marskalk Claude Victor-Perrins første korps av La grande armée den 23. juli. Imidlertid var Cuesta motvillig til å gå med på dette, og ble kun overtalt til å avansere neste dag. Forsinkelsen gjorde det mulig for franskmennene å trekke seg tilbake, men Cuesta sendte sin hær etter den franske, og oppdaget at han sto mot hele den franske hæren i Castilla la Nueva. Victor-Perrin hadde fått forsterkninger fra garnisonene i Toledo og Madrid. Den spanske hæren trakk seg tilbake og fikk hjelp fra to britiske divisjoner for å trygge retretten.
Dagen etter, den 27. juli, i slaget ved Talavera, avanserte franskmennene i tre rekker og ble slått tilbake flere ganger i løpet av dagen av Wellesley, men med store tap for den britiske hæren. I kjølvannet ble marskalk Soults hær oppdaget da de avanserte i sør og truet med å avskjære Wellesley fra Portugal. Han bevegde seg mot øst den 3. august for å blokkere dette, etterlot seg rundt 1 500 sårete til spanjolenes omsorg, i den hensikt å konfrontere Soults hær. Deretter oppdaget britene at franskmennene utgjorde rundt 30 000 menn. Den britiske kommandanten sendt en lett kavaleristyrke for å holde broen over elven Tajo ved Almaraz. Med kommunikasjonene og forsyningene fra Lisboa sikret for øyeblikket, overveiet Wellesley å slå sin hær sammen med den til Cuesta, men oppdaget deretter at hans spanske allierte hadde etterlatt de britiske sårete til franskmennene. Spanjolen var gjennomgående ikke samarbeidsvillig, ga løfter og deretter nektet å gi forsyninger til de britiske styrkene. Det irriterte Wellesley og skapte betydelig friksjon mellom britene og deres spanske allierte. Mangelen på forsyninger, sammen med trusselen fra franske forsterkninger, inkludert den mulige involveringen fra Napoléon selv, førte til at britene tok beslutningen å trekke seg tilbake til Portugal.
Metropolitan State College of Denver
Det ble grunnlagt i 1963 og gir lavere, yrkesrettet profesjonsutdanning opp til Bachelornivå. Tanken siden grunnleggelsen har vært å gi studenter fra alle samfunnslag mulighet til å få en collegeutdanning.
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Den spanske selvstendighetskrigen
Som følge av hans seier ved Talavera ble Wellesley opphøyd til den britiske adelsstanden den 26. august som vicomte Wellington av Talavera og av Wellington, med den tilleggstittelen som baron Douro av Wellesley.
Metropolitan State College of Denver
Det gis undervisning innen liberal artsfag, businessfag, lærerutdanning, og politifag. Det utdannes også flygere, og på campus er det installert en DC-10 flysimulator og anlegg for utdanning innen trafikkontroll.
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Den spanske selvstendighetskrigen
I 1810 invaderte en nylig forsterket fransk hær under ledelse av marskalk André Masséna Portugal. Den britiske opinionen hjemme og i hæren var negativ og det var forslag om å evakuere Portugal. Isteden forsinket Wellesley, nå hetende Wellington, franskmennene i slaget ved Bussaco (Buçaco) den 27. september; han forhindret dem således fra å erobre halvøya i Lisboa ved å konstruere massive jordverker, Torres Vedras-linjene, som hadde blitt bygget i all hemmelighetet og fikk sine flanker voktet av marinen. Den maktesløse og etterhvert utsultede franske invasjonshæren trakk seg tilbake etter seks måneder. Wellington forfulgte dem, men ble forhindret av en rekke angrep fra marskalk Michel Neys baktroppkampanje.
Metropolitan State College of Denver
Det var 20 761 studenter og 1 141 vitenskapelig ansatte i 2006, og skolepengene samme år var US$ 3.431 for lokale studenter folkeregistrert i Colorado. Det utdannet spesielt mange hispanics ved dette lærestedet.
Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington
Den spanske selvstendighetskrigen
I 1811 kom Masséna tilbake mot Portugal for å avlaste Almeida; Wellington klarte så vidt å bekjempe franskmennene i slaget ved Fuentes de Onoro. Samtidig kjempet hans underordnede vicomte Beresford mot Soults hær i sør i et gjensidig blodig stillstand i slaget ved Albuera i mai. Wellington ble forfremmet til full general den 31. juli for hans fortjenester. Franskmennene oppga Almeida, slapp unna den britiske forfølgelsen, men beholdt kontrollene over de to spanske tvillingfestningene Ciudad Rodrigo og Badajoz, «nøklene» som voktet veien gjennom fjellpassene inn og ut av Portugal.
I 1812 gjenerobret Wellington endelig Ciudad Rodrigo ved en hurtig framrykning mens franskmennene dro i vinterkvarter. Wellingtons hær stormet fram før franskmennene kunne reagere. Deretter beveget han seg raskt sør, beleiret festningen ved Badajoz i en måned før den ble erobret i løpet av en blodig natt. Da han vurderte ettervirkningene av stormingen av Badajoz, tapte Wellington fatningen og skrek ut i synet av blodbadet.
Wellingtons hær var nå en veteranstyrke som ble forsterket av enheter fra en omskolert portugisisk hær. I krigføringen i Spania omringet Wellington franskmennene i slaget ved Salamanca ved å dra fordel av en mindre feilposisjonering av franskmennene. Seieren førte til at den spanske hovedstaden Madrid ble frigjort. Som belønning ble han gjort til jarl av Wellington og deretter til marki av Wellington, og gitt kommandoen over alle allierte styrker i Spania.
Wellington forsøkte å erobre den viktige festningen i Burgos, som knyttet Madrid til Frankrike, men feilet, delvis grunnet mangelen på beleiringskanoner og delvis ved at franskmennene fikk forsterkninger som tvang ham på en hodekulls retrett med tap over 2 000 døde.
Franskmennene oppga Andalusia, og kombinerte hærene til Soult og Marmont, og til sammen hadde de en sterkere hær enn britene, noe som satte de britiske styrkene i en utsatt posisjon. Wellington trakk tilbake sin hær og sammen med mindre enheter kommandert av Rowland Hill, gjorde de retrett tilbake til Portugal. Marskalk Soult avsto fra å angripe.
Dette slaget ble forøvrig emne for Beethovens opus 91, Wellingtons Sieg oder die Schlacht bei Vittoria.
Etter å ha tatt den lille festningen i Pamplona, forsøkte Wellington seg mellom 7. juli og 8. september på å beleire San Sebastián i nordlige Bakserland, men ble frustrert av den gjenstridige franske garnison, tapte 693 døde og 316 tatt til fange i et mislykket angrep, og oppga til sist beleiringen etter at byen var blitt plyndret og satte i brann etter å ha gjennomført grusomheter og voldtekter på lokalbefolkningen. Soults forsøk på å komme med forsterkninger ble blokkert av den spanske hæren fra Galicia (Ejército de Galicia) ved San Marcial i nærheten av Irun, noe som gjorde det mulig for de allierte å konsolidere deres posisjon og tette ringen rundt byen. Den falt i september etter innbitt motstand. Wellington tvang deretter Soults demoraliserte og slagne hær inn i en kjempende tilbaketrekning inn i Frankrike, ledsaget av tre slag i Pyreneene, Bidassoa og Nivelle Wellington invaderte sørlige Frankrike, beseiret Soults hær en rekke ganger i nærheten av byen Bayonne. Wellingtons siste slag mot sin rival skjedde ved Toulouse hvor de allierte divisjoner ble hardt maltraktert i stormingen av de franske skansene, og mistet rundt 4 600 menn mot franskmennene som mistet 1 400 menn. Imidlertid kom nyheten om at Napoléon overgitt seg og abdisert fire dager tidligere, noe som betydde en offisiell slutt på Napoleonskrigene. Soult så ingen grunn til å fortsette kampen, gikk med på våpenhvile og Wellington tillot ham å evakuere byen.
Etterspillet
Mot slutten av 1814 ønsket statsministeren at han tok den militære kommandoen i Canada og med oppdraget å vinne den britisk-amerikanske krig. Wellington svarte at han kunne reise til Amerika, men mente at det var større behov for ham i Europa. Han ble isteden utnevnt som ambassadør til Frankrike, der tok han lord Castlereaghs plass som første befullmektiget utsending til Wienerkongressen hvor han talte sterkt til fordel for at Frankrike skulle tillates å beholde sin plass innenfor den europeiske maktbalansen. Den 2. januar 1815 ble hans riddertittelen av ordenen av Bath omgjort og utvidet til storkorsridder.
Napoléons hundre dager
Den 26. feburar 1815 rømte Napoléon fra øya Elba utenfor kysten av Italia, hvor han var blitt internert, og kom seg tilbake til Frankrike. Han tok kontroll over landet igjen ved mai og de europeiske allierte samlet seg militært for å ta seg av trusselen. Wellington forlot Wien for hva som har blitt kjent som Waterlookampanjen. Han kom til Belgia for ta kommandoen over den tysk-britiske hæren og deres allierte, nederlendere og belgiere. Alle stasjonert sammen med de prøyssiske styrkene til Gebhard Leberecht von Blücher.
Napoléons strategi var å isolere de allierte og prøyssiske hærene, og utslette dem hver for seg før østerrikerne og russerne kom fram. Ved å gjøre så ville den enorme tallmessige fordelen som de allierte hadde i stor grad bli forminsket. Han aktet deretter å forsøke å få til en fredsavtale med Østerrike og Det russiske keiserdømmet.
Franskmennene invaderte Belgia og hvor Napoléon beseiret prøysserne i slaget ved Ligny og marskalk Ney gikk i kamp med Wellington i slaget ved Quatre Bras. Prøysserne gjorde retrett i underkant 30 km nord for Wavre mens Wellingtons hær av briter og allierte trakk seg tilbake rundt 24 km nord til et sted hvor han merket seg året tidligere som et egnet sted for et slag: nordkanten av en grunn dal langs veien til Brussel, rett sør for den lille byen Waterloo. Den 17. juni var det et stridt regnvær som i stor grad vanskeliggjorde bevegelser og det fikk en betydelig effekt på den neste dagen, den 18. juni, da slaget ved Waterloo ble utkjempet. Dette var den første gangen hvor Wellington var i kamp med Napoléon. Han kommanderte en alliert hær av briter, nederlendere og tyskere som besto av rundt 73 000 menn, hvorav 26 000 var briter, og rundt en tredjedel av britene var irske.
Waterloo
Slaget ved Waterloo begynte med et avledende angrep på Hougoumont, et stort gods, av en divisjon av franske soldater. Etter en sperreild fra 80 kanoner kom det første franske infanteri ved grev Drouet d'Erlon. Hans tropper avanserte gjennom midten av den allierte hæren, noe som førte til allierte tropper i fronten av kanten av dalen trakk seg tilbake i uorden til deres hovedposisjon. Drouet d'Erlons soldater stormet mot den mest befestede allierte posisjonen, La Haye Sainte, men greide ikke å erobre den. En alliert divisjon under ledelse av generalløytnant Thomas Picton møtte Drouet d'Erlons soldater ansikt mot ansikt og gikk inn i en infanteriduell hvor Picton var blant dem som ble drept. I løpet av denne kampen angrep lord Uxbridge med to av sine kavaleribrigader fienden, kom overraskende på de franske infanteriet, drev dem mot bunnen av skråningen og erobret to franske keiserørner. Angrepet hadde imidlertid overgått seg selv, og de ble deretter knust av friske franske rytter som ble sendt mot dem av Napoléon. Britene ble drevet tilbake og fikk store tap.
Litt før klokken 16.00 merket marskalk Ney en tilsynelatende tilstand med flyktninger fra midten av Wellingtons hær. Han misforsto bevegelsen av skadde og sårete i bakpartiet til å være begynnelsen på en retrett og besluttet å utnytte dette. Ney hadde på dette tidspunktet få infanterireserver igjen da det meste infanteriet hadde blitt benyttet på det fruktesløse angrepet på Hougoumont eller for å forsvare den franske høyresiden. Ney forsøkte derfor å bryte gjennom Wellingtons sentrum med et kavaleriangrep alene.
Rundt 16.30 ankom de første prøyssiske troppene. Kommandert av Friedrich Wilhelm von Bülow ankom 4. korps samtidig som det franske kavaleriet var i full flom. Bülow sendte 15. brigade for å knytte seg sammen med Wellingtons venstre flanke i området Frichermont–La Haie mens brigadens artilleri ble plassert i stilling til dets venstre for støtte. Napoléon sendte Lobaus korps for å avskjære resten av Bülows 4. korps’ framferd mot Plancenoit. 15. brigade tvang Lobaus korps på retrett til området Plancenoit. Von Hillers 16. brigade presset seg også framover med seks bataljoner mot Plancenoit. Napoléon hadde sendt ut alle åtte bataljoner av Garde Impériale, hans elitesoldater, for å støtte Lobau som nå var alvorlig presset av fienden. Napoléons elitesoldater gikk til motangrep og etter en hard kamp ble Plancenoit, men de ble selv angrepet og fordrevet. Napoléon sendte da ytterligere to bataljoner til Plancenoit og etter intense kamper klarte de å gjenerobre landsbyen. Det franske kavaleriet angrep det britiske infanteriet gjentatte ganger, men hvert angrep medførte store tap for franskmennene og få britiske. Ney selv ble kastet av hesten fire ganger. Til sist ble det opplagt, selv for Ney, at kavaleriet alene oppnådde lite. For sent organiserte han et kombinert angrep, benyttet seg av Bachelus divisjon og Tissots regiment av Foys divisjon fra Reilles 2. korps foruten de gjenværende fra det franske kavaleriet som fortsatt var i stand til å slåss. Dette angrepet var rettet langs stort sette den samme ruten som de tidligere kavaleriangrepene.
I mellomtiden, omtrentlig på samme tid som Neys kombinerte angrep i midten, til høyre for Wellingtons linje, beordret Napoléon Ney om å erobre La Haye Sainte uansett hva det måtte koste. Ney maktet dette med hva som var igjen av Drouet d'Erlons soldater kort tid etter klokken 18.00. Ney flyttet deretter beredent artilleri opp mot Wellingtons sentrum og begynte å ødelegge infanteriets formasjon i karré («firkant») på kort avstand med kardeskprosjektiler. beskytningen utryddet hele 27. regiment (Inniskilling) og gjorde store skader på 30. og 73. regiment slik at disse måtte slå seg sammen i ny karré. Wellingtons sentrum var nå på kanten av fullstendig sammenbrudd og vidåpent for angrep fra franskmennene. Heldigvis for Wellingtons, var to brigader fra den prøyssiske hæren nå tilgjengelig. To friske kavaleribrigader ved Wellingtons venstre side ble flyttet inn og plassert bak det utarmede sentrum. Et annet korps støttet Bülow og sammen ble Plancenoit gjenerobret og atter ble Charleroiveien beskutt av fra prøysserne. Verdien av denne forsterkningen på dette tidspunktet kan ikke bli undervurdert.
Den franske hæren angrep nå voldsomt de allierte langs hele linjen og som kulminerte da Napoléon sendte fram sine veteransoldater rundt klokken 19.30. Angrepet skjedde med fem bataljoner som marsjerte gjennom en storm av artilleribeskytning og tiraljører og var kraftig i mindretall. Samtidig avanserte rundt 3 000 andre veteransoldater vest for La Haye Sainte og fortsatte i tre adskilte angrepsstyrker. Det ene beseiret alliansens første linje og marsjerte videre. Chassés relativ friske nederlandsk divisjon ble sendt imot dem, men det klarte ikke å forhindre de franske veteransoldatenes framgang, og Chassé beordret hans første brigade til å angripe de gjenværende franskmennene som da vaklet og brøt sammen.
Lengre vest lå rundt 1 500 britiske infanterister under general Maitland i dekning for fransk artilleri. Da to franske bataljoner nærmet seg, det andre angrepet fra veteransoldatene, reiste Maitlands folk seg og knuste dem med skytning på kloss hold. Franskmennene forsøkte seg med et motangrep, men ble brutt ned da britene angrep med bajonetter. En tredje fransk bataljon kom til hjelp, og britene trakk seg tilbake mens franskmennene forfulgte dem, men stormet inn i beskytning fra 52. lette infanteri og brøt av.
De siste av veteransoldatene trakk seg hodestups tilbake. En bølge av panikk gikk gjennom de franske linjene da det ble gjentatt: «La Garde recule. Sauve qui peut!» (Garden trekker seg. Redd dere selv om dere kan!). Wellington reiste seg opp i bøylene på sin krigshest Copenhagen og viftet med hatten som signal på at de allierte styrkene skulle avansere samtidig som prøysserne overmannet de franske posisjonene i øst. Hva som var igjen av den franske hæren forlot krigsmarken i uorden. Wellington og Blücher møtte på vertshuset La Belle Alliance på nord-sør-veien som krysset slagmarken. De to hærførerne ble enige om at prøysserne skulle forfølge den flyktende franske hæren tilbake til Frankrike.
Slaget ved Waterloo kostet Wellington rundt 15 000 døde eller sårete, og Blücher fikk rundt 7 000. Napoléons tap var mellom 24 000 til 26 000 drepte eller sårete, og tillegg var det rundt 15 000 som deserterte etter kampen og de påfølgende dagene. Mellom 6 000 og 7 000 ble tatt til fange. Napoléon annonserte sin andre abdikasjon den 24. juni 1815. han overga seg til kaptein Frederick Maitland fra HMS «Bellerophon» den 15. juli. Wellington sendte sin offisielle framstilling som beskrev slaget ved Waterloo til England den 19. juni 1815. Det ankom London den 21. juni og ble publisert i London Gazette Extraordinary dagen etter. Paris-traktaten av 1815 ble signert den 20. november 1815.
Politiske karriere
Wellington gikk inn i politikken igjen da han ble utnevnt til Master-General of the Ordnance (MGO), en militær posisjon, av Tory-regjeringen til lord Liverpool den 26. desember 1818. Han ble også guvernør av Plymouth den 9. oktober 1819. Han ble også utnevnt som øverstkommanderende av den britiske hæren den 22. januar 1827. og som konstabel av Tower of London den 5. februar 1827.
Statsminister
Sammen med Robert Peel, ble Wellington i økende grad et innflytelsesrikt medlem av Tory-partiet, og i 1828 gikk han av som øverstkommanderende og ble statsminister. I løpet av hans første sju måneder som statsminister valgte Wellington å ikke bo i statsministerboligen i Downing Street 10 da han mente den var for liten. Han flyttet kun inn ettersom hans eget hjem, det ubeskjedne Apsley House, krevde omfattende oppussing. I løpet av denne tiden var han i stor grad medvirkende til opprettelsen av universitetet King's College London. Den 20. januar 1829 ble Wellington utnevnt til Lord Warden of the Cinque Ports, i sin tid en viktig posisjon for de historiske engelske havnebyene, men nå en seremoniell tittel.