cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bullitt
Handling
Politiagent Frank Bullitt får det i utgangspunktet rutinemessige oppdraget med å beskytte mafia-informanten Johnny Ross. Ross (Pat Renella) skal egentlig vitne mot sine mafia-sjefer foran en underkomité i senatet i San Francisco, men blir drept av mafiaens lakeier før han kommer så langt. Bullitt setter i gang og etterforske saken, men senator Walter Chalmers (Robert Vaughn), lederen for komiteen, vil plutselig at han skal avslutte etterforskningen.
LGM-25C Titan II
Luftrammen
Det er tilgangsdører på raketten forover, akter og mellom tankene for inspeksjon og vedlikehold. Et avtagbart deksel for tankinnføring er plassert på den fremre kuppelen til hver tank. Mellom hvert trinn finnens det en mellomtrinns struktur som holder raketten stabil gjennom oppskytningen og gjor trinnseparasjonene pålitelige.
Bullitt
Om filmen
Filmen regnes i dag som en klassiker og huskes spesielt for den høydramatiske biljakten gjennom San Franciscos gater. I den berømte biljakten kjøres en 390 GT V8 Ford Mustang (McQueen) og en Dodge Charger. Bullitt fikk en Oscar for beste filmklipp i 1969. Den ble også tildelt andre priser.
LGM-25C Titan II
Luftrammen
Mellom drivstofftankene og oksidasjonstankene finnes det også en stødig struktur, alt bidrar til økt stabilitet. Selve skroget er naglet.
Bullitt
Om filmen
I filmen Gone in 60 seconds gjøres det en hyldest til denne filmen. Nickolas Cages's rollefigur blir «bedt» om å stjele en bil med kodenavn Eleanor, som er en 500 GT, men samme bil bare med større motor.
Tallak Moland
Tallak Moland (født 30. mai 1952 på Lillehammer) er en norsk historiker og sivilingeniør.
Moland er sivilingeniør fra NTNU i 1976 og historiker fra Universitetet i Oslo i 1998. Han har som historiker skrevet bøker om Nordmarka, Akerselva, Oslos byrom, vannforbrukets historie i byen, Hovinbekken og biografi om Carl Jeppesen.
LGM-25C Titan II
Veiledning
Det første veiledningssystemet for Titan II missilet ble bygd av ACDelco. Det bestod av et målesystem og en gyroskopisk sensor (IMU). Selve veiledningsmaskinen for Titan II var en datamaskin kalt ASC-15. Trinn 1 inneholdt tre gyroskop og en autopilot. Autopiloten ville forsøke å holde missilet på en rett bane under den første delen av oppskytningen. Den ville også sende kommandoer til IMUen i trinn 2. IMUen ville kompensere og sende styringsordre til rakettmotoren.
Når reservedeler for dette systemet ble vanskeligere å få tak i, ble det byttet ut med et mer moderne veiledningssystem; Delco Universal Space Guidance System (USGS).
Avfyring
Titan II missilet ble designet for å bli avfyrt fra underjordiske rakettsiloer, designet for å kunne tåle et atomangrep. Dette var ment for å tillate USA å ri ut stormen av et fiendtlig kjernefysisk forkjøpsangrep og kunne klare å slå tilbake med et andreslag. Titan II ble derfor en viktig del av USAs andreslagskapasitet og kjernefysisk avskrekking mot Sovjetunionen under Den Kalde Krigen.
Ordren for å avfyre et Titan II missil kunne bare bli gitt eksklusivt av den amerikanske presidenten. Når avfyringsordren ble gitt ville koder bli sendt til rakettsiloene fra hovedkvarteret til Strategic Air Command (SAC) eller en reserve i California. Koden var en lydoverføring som bestod av 35 bokstaver.
Koden ville bli spilt over høyttalere i en oppskytningssentral der to missiloperatører ville oppholde seg. De to missiloperatørene ville da skrive ned koden i en notatbok. Kodene ble så sammenlignet med hverandre, og hvis de stemte overens, ville de hatt det som ble kalt en gyldig melding, og med det autorisasjon til å låse opp en rød safe som inneholdt missilavfyringsdokumenter. Safen ville vært låst med to låser, en lås for hver operatør. De ville så låse opp sin lås med en kombinasjon som bare han eller hun visste. Safen inneholdt et antall papirkonvolutter med to bokstaver skrevet på fremsiden. Gjemt i koden sendt fra SAC hovedkvarteret var en underkode på 7 bokstaver, de to første bokstavene i underkoden indikerte hvilken konvolutt som skulle åpnes. Inne i konvolutten var en plastikk-brikke med 5 bokstaver på.
Hvis koden på plastikk-brikken stemte overens med de 5 siste bokstavene i underkoden betydde det at avfyringsordren var gyldig og dermed autorisert av den amerikanske presidenten.
Meldingen inneholdt også en kode på 6 bokstaver som ville bli brukt for å låse opp missilen, denne koden ville bli slått inn i et annet system som åpnet en sommerfuglventil til en av oksidasjons-slangene til missilets rakettmotorer. Når missilet ble låst opp med koden ville den vært klar til å bli avfyrt. Andre proporsjoner av meldingen inneholdt et tidspunkt for avfyringen av missilet, noe som kunne vært umiddelbart eller et annet tidspunkt.
Når tiden var inne for missilet å bli avfyrt, ville de to operatørene sette inn en nøkkel i sitt konsoll panel. Nøklene måtte da snus innen to sekunder av hverandre og holdt i fem sekunder for å avfyre missilet. Nøklene var plassert 2.10 meter unna hverandre for å forhindre at en person kan snu begge nøklene samtidig. Dette garanterer at to personer er nødvendig for å avfyre missilet.
Når nøklene har blitt snudd samtidig og holdt i fem sekunder vil avfyringssekvensen starte.
Missilbatteriene vil starte å lade seg opp, det tar 28 sekunder å lade batteriene. Når batteriene er fulladet vil missilet koble seg fra siloen, noe som betyr at missilet er helt uavhengig. Omtrent samtidig som missilet blir uavhengig vil silodøren åpne seg, når døren er åpen setter det av en alarm i kontrollrommet og blir bekreftet som "SILO SOFT". Veiledningssystemet i missilet konfigurer seg så til å ta kontroll over missilet. Hovedmotoren vil så starte noen sekunder etterpå og bygger opp kraft. Støttene som holdt missilet fast i siloen ville så slippe tak i missilet, noe som lar missilet lette ut av siloen. Rundt 35 minutter etter avfyring, ville stridshodet nå målet sitt.
W-53 atomstridshode
LGM-25C Titan II ICBM var utstyrt med en missilversjon av B53 atombomben kalt W-53. B53 atombomben var det kraftigste atomvåpenet i USAs arsenal etter at B41 bombene ble utrangert i 1976. W-53 var det kraftigste atomvåpenet plassert på interkontinentale ballistiske missiler av USA noensinne. Stridshode hadde en eksplosiv kraft på 9 megatonn, 650 ganger kraftigere en Little Boy, atombomben som detonerte over Hiroshima.
Stridshodet var plassert på tuppen av missilet i et atmosfærisk inngangsfartøy kalt Mark 6 re-entry vehicle. Inngangsfartøyet ville separere seg fra trinn 2 i sluttfasen av missilavfyringen og følge en ballistisk bane mot målet sitt der stridshodet enten ville detonere ved bakkekontakt eller over bakken når det nådde en viss høyde over målet (airburst).
Tjeneste og disposisjon
Titan II missilet var i tjeneste fra 1963 til 1987. Originalt var der 54 Titan II Strategic Air Command missiler. 18 missiler utplassert rundt Davis-Monthan Air Force Base i Arizona var på 24-timers kontinuerlig beredskap. De andre 36 missilene ble utplassert jevnt mellom Little Rock Air Force Base i Arkansas, og McConnell Air Force Base i Wichita, Kansas, og var også under konstant fullt beredskap.
Installasjoner og Enheter
Hver Titan II ICBM ving var utstyrt med 18 missiler, med 9 per skvadron der hver enkelt missil var plassert i rakkettsiloer spredt ut i området rundt basen missilene var designert til.
308th Strategic Missile Wing, 1. april 1962 - 18. august 1987,
Little Rock Air Force Base, Arkansas
373d Strategic Missile Squadron
374th Strategic Missile Squadron
308th Missile Inspection and Maintenance Squadron
381st Strategic Missile Wing, 1. mars 1962 - 8. august 1984
McConnell Air Force Base, Kansas
532d Strategic Missile Squadron
533d Strategic Missile Squadron
1st Strategic Aerospace Division
Vandenberg Air Force Base, California
395th Strategic Missile Squadron, 1. februar 1959 - 31. desember 1969 (Hadde 3 rakettsiloer som ble brukt til utvikling og testing mellom 1963 og 1969)
NB: I 1959 ble det foreslått å etablere en femte Titan II installasjon i New York, men installasjonen ble aldri konstruert.
Utrangering
Titan II missilet var egentlig ment til å bare bli brukt i 5-7 år, men endte opp med å tjenestegjøre mye lengre enn det noen hadde forventet. En av grunnene til at Titan II missilet ble holdt i bruk så lenge er at ledelsen innenfor USAF og SAC var rett og slett motvillige til å utrangere Titan II missilet fordi, selv om missilet utgjorde bare en liten brøkdel av de totale missilene i bruk, så representerte Titan II missilet en enorm del av den totale megatonnasjen som var utplassert på amerikanske interkontinentale ballistiske missiler.
Det er en vanlig misforståelse at Titan II missilene ble avviklet som følge av en nedrustningsavtale, egentlig var de bare ofre for et moderniseringsprogram. På grunn av volatiliteten til det flytende drivstoffet som missilet brukte og et problem med aldrende drivstofftetninger ble Titan II missilene planlagt å bli avviklet i 1971. På midten av 70-tallet hadde veiledningssystemet blitt utdatert og reservedeler kunne ikke lenger bli anskaffet, dermed ble Titan II missilene utstyrt med et nytt veiledningssystem kalt Universal Space Guidance System. Etter to ulykker i 1978 og 1980, ble avviklingsprogrammet for Titan II våpensystemet endelig startet i juli 1982. Det siste Titan II missilet som var plassert i rakettsilo 378-8 nær Judsonia i Arkansas, ble deaktivert 5.mai 1987. Etter at stridshodene ble fjernet, ble missilene plassert på lager på Davis-Monthan Air Force Base i Arizona og Norton Air Force Base i California. Missilene ble så demontert innen 2009.
Et Titan II rakettkompleks som tilhørte missil vingen ved Davis-Monthan Air Force Base unngikk riving og er nå et offentlig museum kjent som The Titan Missile Museum ved Sahuarita i Arizona. I rakettsiloer ved rakettkomplekset står det et ekte Titan II missil, men missilet var en treningsrakett og inneholdt aldri drivstoff eller et stridshode. Antall Titan II missiler i tjeneste etter årstall:
Andrea Ehrig-Mitscherlich
Andrea Ehrig-Mitscherlich, pikenavn Mitscherlich, gift Schöne, Ehrig (født 1. desember 1960 i Dresden, Sachsen), er en tysk tidligere skøyterløper. I 1980-årene var hun regnet som en av verdens fremste langdistanseløpere. Allerede under OL 1976, 15 år gammel, tok hun sølv på 3,000 meter, ett hundredels sekund foran Lisbeth Korsmo på bronseplass. Under OL 1980 kom hun på fjerdeplass på 3,000 meter. Under OL 1984, tok hun sølv på 1,000 og 1,500 meter, og ble olympisk mester på 3,000 meter. I hennes fjerde og siste OL i 1988, tok hun to nye sølvmedaljer på langdistansene, og bronse på 1,500 meter.
Hun ble europamester fem ganger og verdensmester to ganger (1983 og 1985).
Luca Netz
Luca Netz (født 15. mai 2003) er en tysk fotballspiller som spiller for Borussia Mönchengladbach.
Xunyang (Jiujiang)
Xunyang (kinesisk: 浔阳区; pinyin: Xúnyáng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Jiujiang i provinsen Jiangxi i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 50 km² og teller 351 000 innbyggere.
Jinyuan (Taiyuan)
Jinyuan (kinesisk: 晋源区, pinyin: Jìnyuán Qū) er et kinesisk bydistrikt, og tilhører byprefekturet Taiyuan, hovedstaden i provinsen Shanxi.
Det har et areal på 287 km² og teller 176 300 innbyggere.
Tajmuraz Mamsurov
Tajmuraz Dzambekovitj Mamsurov (russisk: Таймура́з Джамбе́кович Мамсу́ров, ossetisk: Мамсыраты Дзамбеджы фырт Таймураз; født 13. april 1954 i Beslan) var president i republikken Nord-Ossetia i Russland. Under hans styre ble forholdet til naborepublikken Ingusjetia verre. Mamsuro anklaget ingusjetiske myndigheter for å bevisst skape konflikter mellom de to republikkene, blant annet gjennom en «informasjonskrig». Han overtok etter Aleksandr Dzasokhov, som frivillig gikk av 31. mai 2005.
Jinyuan (Taiyuan)
Administrative enheter
Distriktet består av tre subdistrikter og tre storkommuner:
Samferdsel
Kinas riksvei 307 passerer gjennom området. Den begynner i Qikou i Hebei og fører gjennom provinsene Shanxi og Shaanxi til Yinchuan i den autonome region Ningxia Hui.
Heidal (tettsted)
Heidal er et tettbebygd sted i dalen Heidal Sel kommune i Gudbrandsdalen med om lag 1600 innbyggere. Elven Sjoa renner forbi Heidal.
Bodo
Bodo (devanagari: बोडो) er et tibetoburmansk språk som snakkes av bodoene i det nordøstlige India og Nepal. Språket er et av de offisielle språkene i den indiske delstaten Assam, og et av de 22 offisielle språkene som er gitt konstitusjonell status i India.
The Germ
The Germ (Kimen) var et kvartalstidsskrift som ble ut utgitt av Det pre-rafaelittiske broderskap for å spre deres ideer og idealer om kunst. Tidsskriftet ble ingen suksess og eksisterte i kun fire utgivelser mellom januar og april 1850, men dets betydning på den engelske kunstdebatten var desto større.
The Germ utga poesi av William Michael Rossetti, som også redigerte bladet, og de andre medlemmene av broderskapet, blant annet også hans bror Dante Gabriel Rossetti, Thomas Woolner og James Collinson. Det trykte også bidrag på vers og i prosa, sistnevnte essayer om kunst og litteratur av skribenter som var assosiert med broderskapet og dets idealer, blant annet Ford Madox Brown og Coventry Patmore. I tillegg var det også enkelte omtaler av litteraturutgivelser.
På omslaget av hver utgivelse var det en sonett diktet av William Michael Rossetti. Hvert nummer hadde også en radering for understreke bladets kunstneriske fokus. Det første utgivelsen var klar den 1. januar 1850 med William Holman Hunts radering. Det ble trykket 700 kopier og hvor 50 hadde raderinger på finere papir. Kun 70 eksemplarer ble solgt. De øvrige utgivelsene solgte tilsvarende, og det finansielle tapet ble betalt av George Tupper.
Etter at pre-rafaelittene var blitt berømte ble The Germ gjenutgitt, først av Thomas Mosher i 1898 i Portland, Maine i USA, og på nytt i 1901 med en innledning av William Michael Rossetti som også inneholdt en historisk gjennomgang og bibliografi. En senere utgivelse ble gjort av Ashmolean Museum i Oxford i 1992 og da med et forord av Andrea Rose.
Gijsbert van Asten
Gijsbertus Joannes Gerardus van Asten (født 1967) er siden 2008 daglig leder og administrerende direktør i den norske delen av tobakksselskapet Imperial Tobacco. Han er også styremedlem i samme firma. I tillegg er han styremedlem i Tobakkindustriens Felleskontor.
Han har tidligere vært administrerende direktør i den brasilianske delen av Imperial Tobacco, og sjef for forretningsutvikling i det engelske morselskapet Imperial Tobacco Ltd.
Han har også spilt fotball for det nederlandsk-brasilianske handelskammeret.
Seiling under Panamerikanske leker 1967
Seiling under Panamerikanske leker 1967. Seiling var med som en av tjueto sporter i de femte Panamerikanske leker som ble arrangert i Winnipeg i Canada fra 23. juli til 6. august 1967. Det var fire klasser og Brasil og USA vant to gullmedaljer hver.
Sackville Carden
Sackville Carden (født 3. mai 1857 i Barnane, North Tipperary i Irland, død 6. mai 1930) var en britisk admiral som, i samarbeid med den franske marinen, kommanderte flere britiske marinestyrker som var utstasjonert i Middelhavet under den første verdenskrig.
Bakgrunn
Sackville Carden var tredje sønn av Andrew Carden og hans hustru Anne Berkeley.
Selv om både hans far og hans bestefar i sin tid hadde tjenestegjort i den britiske hæren, valgte Carden å begynne på en maritim karriere, og han sluttet seg til det britiske Royal Navy i 1870.
Márta Rudas
Márta Rudas (født 14. februar 1937, død 6. juni 2017) var en ungarsk spydkaster.
Hennes beste resultat i et OL var en sølvmedalje i 1964.
Vestvangveien (Ringerike)
Vestvangveien (8, 10, 12 ) er en kort veistubb på Vesterntangen i Ringerike.
Vestvangveien er en liten stikkvei fra Nansenveien, på nordsiden av Vesterntangen. Den er cirka 100 meter lang, med tre boligadresser, og er en blindvei. Veien består av eneboliger, og ligger cirka 77 meter over havet.
Edlandsvatnet
Edlandsvatnet er en moderat næringsrik innsjø, uten utpregede eutrofieringsproblemer. Avrenning fra landbruket og naturlig bakgrunnsavrenning er de to viktigste kildene til næringsstofftilførsler, men disse antas å være godt under tålegrensen for innsjøen.
Det er bra ørretfiske i vatnet.
Vidar Busk & His True Believers
Vidar Busk & His True Believers er et norsk blues- og rockeband etablert i 1997 av gitarist og vokalist Vidar Busk. Bandet var i første omgang aktivt til rundt år 2000 og ga i denne perioden ut tre album før Busk startet solokarriere uten fast backingband. De ble senere gjenforent og ga ut sitt fjerde album The Civilized Life i 2021.
Bandet ble nominert til Spellemannprisen 1998 og 1999 i klassen rock for albumene I Came Here To Rock og Atomic Swing. Busk mottok selv prisen som årets artist under 1998-utdelingen. De ble igjen nominert til Spellemannprisen 2021 i klassen blues for albumet The Civilized Life.
Matthias Steiner
Matthias Steiner (født 25. august 1982 i Wien) er en østerrikskfødt tysk vektløfter.
Steiner stammer fra Obsersulz i Niederösterreich. Han begynte med vektløftning som ung og er utdannet rørlegger. Atten år gammel var Steiner den beste vektløfteren i Østerrike. Under junior-EM i 2000 i Rijeka, Kroatia plasserte Steiner seg på en 8.-plass i 94-kilosklassen med 320 kg (142,5 kg i rykk og 177.5 kg i støt).
Under junior-EM i 2001 i Kalmar, Sverige vant Steiner bronse i 105-kilosklassen med 360 kg (165 kg rykk og 195 kg i støt). Under junior-EM i 2002 i Havrov, Tsjekkia tok han igjen bronse i 105-kilosklassen, denne gang med 380 kg (172, 5 kg i rykk og 207,5 kg i støt)
Frem til 2005 konkurrerte Steiner regelmessig i verdensmesterskap og europamesterskap for Østerrike. Steiner deltok også i sommer-OL 2004 i Athen, hvor han i 105-kilosklassen løftet 405 kg (182,5 kg i rykk og 222,5 kg i støt), noe som gav ham en 7.-plass.
Under EM i vektløftning 2005 i Sofia, Bulgaria hadde Steiner og det østerrikske laget store meningsforskjeller, noe som førte til at Steiner ikke løftet sine tre rykkforsøk.
Birger Stuevold-Hansen
Birger Stuevold-Hansen (født 1870, død 1933) var en norsk jurist og politiker (V).
Stuevold-Hansen var sønn av prost Ole Stuevold Hansen, og ble etterhvert høyesterettsadvokat. Han var ordfører i Molde 1903 – 1904 og stortingsrepresentant fra Møre for Venstre 1913 – 1915. I Gunnar Knudsens andre regjering var han statsråd for provianteringsdepartementet 1917 – 1919 og handelsdepartementet 1919 – 1920. Han var dessuten formann i Spitsbergenkullkomiteen i 1920, og i flere andre offentlige utvalg. Han var direktør for Norges vassdrags- og energidirektorat fra 1921 til 1925.
Han døde på toget fra Bergen til Oslo, og ble gravlagt i sistnevnte by.
Matthias Steiner
Etter mesterskapet forlot han det østerrikske vektløftningsforbundet og flyttet til Tyskland. I desember 2005 giftet han seg med en tysk kvinne fra Zwickau i Sachsen og søkte om tysk statsborgerskap. Under de tre årene det tok å bli tysk statsborger fikk ikke Steiner konkurrere internasjonalt. I Tyskland løfter Steiner for vektløftingsklubben i Chemnitz og trener i det tyske vektløftingssenteret i Leimen i nærheten av Heidelberg.
Den 16. juli 2007 omkom Steiners hustru, Susann, i en bilulykke. Til tross for sitt tragiske tap fortsatte Steiner å trene og tidlig i 2008 fikk han tysk statsborgerskap og kunne igjen begynne å konkurrere internasjonalt, men nå for Tyskland.
Under EM i vektløftning 2008 i Lignano Sabbiadoro, Italia i +105-kilosklassen var Steiner den eneste vektløfteren som rykket 200 kg. Steiner støtte også personlig rekord på 246 kg, noe som resulterte i 446 kg sammenlagt og sølv. Kun ett kg bak Viktors Scerbathis fra Latvia som løftet 447 kg.
I sommer-OL 2008 i Beijing vant en overlykkelig Steiner gull med et totalt resultat på 461 kg (202 kg i rykk og 258 kg i støt). Med seg på podiet hadde han et fotografi av sin avdøde hustru.
Stine Myreng Kjellesvik
Stine Myreng Kjellesvik (født 17. juli 2001 i Stavanger) er en norsk ishockeyspiller som spiller løper for Stavanger Oilers siden 2015/2016-sesongen.
Harry Persson (pianist)
Harry Persson (født 3. oktober 1923 i Örgryte församling i Göteborg i Sverige, død 22. januar 2021 ) var en svensk pianist og komponist med en lang karriere som café- og restaurantpianist i Göteborg. Som representant for det etterhvert svært sjeldnere «skrået» restaurantpianister var Persson en kjent skikkelse i Göteborg.
Bakgrunn
Harry Persson vokste opp i en musikalsk familie på Långedragsvägen i Göteborg. Hans far, Bror Persson, var byens første jazzpianist, og brødrene Rune og Gösta var også de musikere. Moren Ester spilte piano og sang. Andre vanlige instrumenter i hjemmet var saksofon og klarinett.
Ved 14 års alder begynte han i 1937 sin pianoutdannelse hos Carl Tillius på daværende Göteborgs musikinstitut. Han bestemte seg allerede da for innlære ti melodier om dagen.
Karriere
Samtidig begynte han på spille saksofon, klarinett og xylofon i et orkester, sammen far og brødre. Ettersom pianoet var opptatt måtte han velge andre instrumenter. Året derpå fikk han sin første ansettelse, sammen med sin far, ved Göteborgs dansinstitut. Noe senere begynte han som pianist ved flere svenske sirkus – den første landsomfattende sirkusturnéen var med Miranos Tivoli fra 1944 – senere med Cirkus Scott og Cirkus Schumann. Han reiste landet rundt i noen år på 1940-tallet og spilte på stadshotell med mere.
Fra 1955 var han dagtids huspianist på Bräutigams konditori i Göteborg og til det stengte den 14. januar 1993. Her spilte iblant også hans bror, Rune «Sonny» Persson, og her møtte Harry i 1959 sin hustru, sangerinnen Marianne Persson, som han ofte opptrådte med. Kveldstid spilte han parallelt på krysser- og sosietetsrestauranten Henriksberg (1953–76) og på restaurant Gamle Port med Top Floor Club fra dennes innvielse i 1956.
Harry Persson spilte på flere steder i Göteborg, som Trädgårdsföreningen og på NK (1993–96) og Hotel Eggers til 1948 og atter fra mars 1996 og i ett års tid. Ved drøye 90 års alder spilte han fortsatt som pianist blant annet på konditori Festival i Nordstan (2014). Han akkompagnerte mange kjente artister, og spilte i flere år på Lisebergs scener og med Sten-Åke Cederhöks Veckans Revy og TV-sendte Jubel i busken. Han hadde et repertoar på over 6 000 verker tilgjengelige for fremførelse uten noter.
I 1985 medvirket han som skuespiller i Bo Hermanssons svensk-norske tv-serie Rød snø på SVT Göteborg / NRK i rollen som Sognepresten.
Harry Perssons 75-årige karriere ble til hans 90-årsdag feiret med hyllningsgalla på Lorensbergsteatern den 2. oktober 2013 med blant andre Tomas von Brömssen, Galenskaparna och After Shave og Stefan Ljungqvist. I november 2012 var det premiere på dokumentarfilmen om ham, Den siste cafépianisten av Bo Harringer og Lars Dimming.
Da familien flyttet fra Floda til Lindholmen gav Persson slipp på Sveriges største samling av innspillinger på trådspillere. Den ble overført til Statens ljud- och bildarkiv i Stockholm (senere til Kungliga Biblioteket).
Harry Persson har gjorde et par hundre komposisjoner, men utgav em ikke.
Harry Persson døde 97 år gammel den 22. januar 2021 av covid-19.
Priser og utmerkelser
Persson mottok i 1994 Göteborgs stads förtjänsttecken i gull og Lerums kommuns kulturpris i 1995. I 2011 mottok han Göteborgs spårvägars kulturpris og avduket selv den 21. desember samme år den av Göteborgs sporvogner som var blitt oppkalt etter ham, M32 vogn 420.
Radio Gaga
Radio Gaga er en norsk tegneserie i stripeformat av tegnet av Flis (Øyvind Sagåsen).
Hovedpersonen Tobben er redaktør i lokalradioen Radio Gaga, hvor han prøver å holde orden på de øvrige medarbeiderne, noe han sjeldent lykkes med. Øvrige karakterer som jobber i Radio Gaga er den erkekonservative Rolf; den noe enfoldige Børre; Wo, som er serienes fornuftige alibi, samt Brita, som kombinerer vin og new-age i absurde blandingsforhold. I tillegg kommer Preben som eier radiostasjonen, samt Magne som fom. 2019 har overtatt jobben som redaktør. I tillegg kommer en rekke bikarakterer, som med sine svært forskjellige syn på verden, arbeidsforhold og livssituasjoner skaper absurde situasjoner.
Serien debuterte i 2001 i bladet Bizarro, som ble utgitt av Egmont Serieforlaget. Da dette bladet ble nedlagt gikk serien over i bladet Ernie, for til slutt å ende opp i bladet Pondus. Fra 1. februar 2019 kom serien som eget blad, med 9 utgivelser første året. Fra 2020 utkommer Radio Gaga med 10 utgivelser pr. år. Serien er også å finne i flere norske aviser (Aftenposten, Nordlys), samt en rekke mindre publikasjoner.
Arvid Grundekjøn
Arvid Grundekjøn (født 26. juni 1955 i Kristiansand) er en norsk skipsreder og politiker (H). Han var ordfører i Kristiansand fra 2011 til 2015.
Han er utdannet siviløkonom fra Norges Handelshøyskole og cand.jur. fra Universitetet i Oslo. Grundekjøn er tidligere konsernsjef og styreleder i Anders Wilhelmsen-gruppen samt administrerende direktør i Royal Caribbean Cruise Line AS, Petrojarl II AS og Spekter GNO II AS.
Han hadde også verv som styreleder i Linstow, Creati AS, Sparebanken Pluss og Windia Invest AS samt som styremedlem i Royal Caribbean Cruises Ltd., A. Wilhelmsen Foundation, AS Karibien AS, Niar AS, Otraco AS og Romania invest forvaltning AS. Han har for tiden 18 styreverv totalt. Grundekjøn har eierinteresser i Børscompagniet AS, Cardid AS, Creati AS, Agrundco AS, Norgesinvest AS, Norgesmeglerne AS, Otraco AS samt i Strag AS.
Inntil sommeren 2010 var Grundekjøn også styreleder i Statkraft AS, men ble erstattet av Svein Aaser etter at han uttrykte seg kritisk om regjeringens eierskapspolitikk.
I 2009 ble han kåret til «Årets styreleder» av BoardNews i samarbeid med PriceWaterhouseCoopers.
Flammedans
Flammedans er en norsk serie skrevet av forfatteren Jane Mysen. Handlingen er lagt til 1880-tallet, og vi følger taterkvinnen Anna og hennes barn.
Alderney
Alderney ligger rundt 15 km vest for La Hague, spissen av franske Cotentinhalvøya i Normandie og 30 km nordøst for Guernsey, og 100 km fra sørkysten av Storbritannia. Den er den av Kanaløyene som ligger nærmest både Frankrike og Storbritannia. Den er adskilt fra Cap de la Hague av den farlige skjæret Alderney Race (fransk: Raz Blanchard).
Per april 2013 hadde øya en befolkning på 1 903 mennesker. Innbyggerne er tradisjonelt kalt «vaques» etter kyrne, eller for «lapins» etter de mange kaninene på øya. Tidligere kunne de bli omtalt som «ridunians», avledet fra latinske oldtidsnavnet Riduna. Det er kun et kirkesogn på Alderney, St Anne, og den dekker hele øya.
Hovedbyen, St Anne, historisk kjent som «La Ville», (eller «Byen» på norsk). I dagligtale kalles området rundt Victoria St som kun «Town». Byens «High St», som tidligere hadde en håndfull butikker, er i dag bortimot et fullstendig boligområde, og krysser Victoria St på dets høyeste punkt, og danner et således et T-kryss. Byens område har en imponerende kirke og et ujevnt brusteinsbelagt hovedgate: Victoria Street (egentlig Rue Grosnez – det engelske navnet ble opprettet i forbindelse med et besøk av dronning Victoria i 1854. Det er en barneskole, en videregående skole, et postkontor, foruten også hoteller, restauranter, banker og butikker. Andre bosetninger på øya er Braye, Crabby, Longis, Mannez, La Banquage og Newtown.
Historie
Alderney deler historie med de andre Kanaløyene ved at den ble oppdaget og bosatt allerede i neolittisk tid (bondesteinalderen) og det er flere dysser og megalittiske monumenter på øya.
Alderney ble annektert av hertugdømmet Normandie i 933, men ble beholdt av den engelske kronen da Normandie ble avstått til Frankrike i 1204. De britiske myndighetene bygde store befestninger på begynnelsen av 1800-tallet for å slå tilbake eventuelle franske angrep.
Ved utbruddet av den andre verdenskrig ble hele befolkningen, rundt 1500 beboere, evakuert. Øya ble deretter okkupert av Nazi-Tyskland resten av krigen. Den siste som snakket den opprinnelige normannisk-franske dialekten auregnais døde på slutten av 1930-tallet, omtrent samtidig som øya fikk sin flyplass. Øya er i dag helt engelskspråklig som førstespråk.
Geografi
Øya er 5 km lang og 3 km på sitt bredeste. Hovedstaden heter St Anne.
Befolkning
Ved folketellingen i 2013 hadde Alderney en befolkning på 1,903. Dette var en nedgang på 17 % i forhold til 2001. Det har særlig vært en nedgang i barn og unge og befolkningen har blitt eldre. Mangel på arbeidsplasser bidrar til utvandring blant yngre, samtidig som fordelaktige skattevilkår bidrar til at øya tiltrekker seg pensjonister. Halvparten av Alderneys befolkning er 55 år eller eldre.
Språk
Språket på øya er i dag engelsk med noe få mindre lokale dialektvarianter, og som på de andre Kanaløyene kalles generelt for kanaløyengelsk. I flere århundrer hadde øya sin egen dialekt av det normanniske språket som kalles auregnais, men er nå utdødd. Den siste innfødte taleren av auregnais døde en gang rundt 1960. Det ble hovedsakelig et muntlig språk, med kun noen få kjente dikt og skriftlige verker som benyttet det.
Fransk var en gang i omfattende bruk på øya og hadde i økende grad erstattet auregnais siden slutten av 1800-tallet, men opphørte å være et offisielt språk siden 1966. Nedgangen til fransk som talespråk er delvis grunnet et stort antall av engelske og irske arbeidere som kom til øya fra 1850-tallet og framover, bygde festningsanlegg og drev servicetjenester for utstasjonerte militære garnisoner, og fransk falt ut av bruk og ble oversett, særlig i skolene, men også grunnet at det meste av befolkningen ble evakuert til Storbritannia i løpet av den andre verdenskrig.
Imidlertid er det en sterk kulturarv for begge språkene på øya: de fleste av lokale stedsnavnene er franske eller auregnais, og det samme er mange lokale etternavn. Uttalen av de ulike lokale navnene er også preget av dialekt, eksempelvis er Dupont uttalt som «dip-oh» framfor den tradisjonelle parisiske måten, og Saye (navnet på en strand på øya) er uttalt som «soy». Et eller to fransk/auregnais ord er fortsatt i daglig bruk, vraic, hvilket er tang og tare som samles opp og brukes som gjødsel i jordbruket.
Politikk og administrasjon
Øya styres av et parlament kalt States of Alderney, som består av en president og ti medlemmer som velges hvert fjerde år. Presidenten leder parlamentets månedlige møter. Alderney har også to seter med stemmerett i Guernseys parlament.
Den daglige administrasjonen av øya utføres av tre komitéer – Plan- og finanskomitéen, Forvaltningskomitéen og Bygnings- og utviklingskomitéen – som støttes av et lite embedsverk. Skattepolitikken er Guernseys område, og Guernseys myndigheter har derfor ansvar for å gjøre tilstrekkelige ressurser tilgjengelig for Alderneys myndigheter.
Alderneys rettsapparat inkluderer én domstol – Court of Alderney. Neste instans er den kongelige domstolen i Guernsey, og deretter Kanaløyenes ankedomstol. Siste instans er Juridisk komité ved Det kongelige råd i Storbritannia.
Delstatsforsamling (USA)
Delstatsforsamlinger i USA er de politiske forsamlingene som besitter lovgivende makt i de 50 delstatene i USA. Delstatsforsamlingen har ulike navn; i 25 stater kalles den forsamlingen (the Legislature) eller delstatsforsamling (State Legislature), i 19 stater Generalforsamling (General Assembly), i to stater Statsretten (General Court) og i to andre stater den lovgivende forsamling (Legislative Assembly). Medlemmene representerer Det republikanske parti (GOP) eller Det demokratiske parti, men kan også være partiløse eller representere et mindre parti. Husenes politiske arbeid og autoritet varierer fra stat til stat og er grunnlaget for delstatenes grunnlover. Når valgene avholdes, når perioden begynner eller slutter, hvor lenge en kan være representert, valgdistrikt, o.l. varierer også i de ulike delstatene. Delstatsforsamlingene møtes i Capitol-bygningen i delstatens hovedstad.
I 2017 var det 7383 representanter i delstatsforsamlingene i USA; 1972 delstatssenatorer og 5411 medlemmer av underhus. Det republikanske parti har i 2017 flertall i delstatsforsamlingene med 1158 medlemmer i delstatssenat og 3047 medlemmer av underhus.
Sammensetning
49 av delstatene har et tokammersystem tilsvarende det på føderalt nivå med både et underhus og overhus. Overhusene i samtlige stater går under navnet delstatssenat, mens underhuset heter Representantenes hus i de fleste stater, men også statsforsamling (State Assembly), Delegatenes hus (House of Delegates) og Generalforsamling (General Assembly) er brukt for underhuset i enkelte delstater. 49 amerikanske delstater og de amerikanske territoriene Nord-Marianene, Amerikansk Samoa og Puerto Rico har liknende tokammersystem med to kamre, mens delstaten Nebraska og de amerikanske territoriene Guam og De amerikanske Jomfruøyer har ettkammersystem bestående av et senat på delstatsnivå.
Senatet har den eksklusive retten til blant annet å endre skattenivå, godta eller avslå nominasjoner fra guvernøren og tar den endelige beslutning om å stille en guvernør for riksrett. Mens delstatssenatorene representerer delstaten, er underhusets representanter først og fremst representanter for sin valgkrets. Underhusets representanter sitter ofte lenger enn senatorene, som ofte må opp til gjenvalg annenhvert år.
Partifordelingen per januar 2017 er:
Myndighet
Som delstatens lovgivende makt basert på maktdelingsprinsippet er delstatenes forsamlinger sin autoritet tilsvarende Kongressen på føderalt nivå. Den utøvende makten utøves av guvernøren og er uavhengig av den lovgivende forsamlingen. Under møter går forsamlingene igjennom forslag fra medlemmene eller forslag fra andre politikere i delstaten, deriblant guvernøren. Guvernøren gir også sitt årlige årsbudsjett til forsamlingene som har blant annet delstatens endelige lovgivnings-, beskatnings- og bevilgningsmyndighet. Under artikkel 5 i Den amerikanske grunnloven har også forsamlingene retten til å forme sine egne grunnlover. Inntil den 17. grunnlovsendringen i 1913 valgte delstatenes politiske forsamlinger delstatens to senatorer i Det amerikanske senatet, som nå velges gjennom seperate valg.
Marienlyst stadion
Marienlyst stadion, også kalt «Gamle Gress», er et fotballstadion i Drammen. Den ble åpnet i 1924 og er ett av flere idrettsanlegg som ligger på friluftsområdet Marienlyst. Banens størrelse er 106 x 68 meter. Banens dekke er kunstgress, og stadionet har også flomlysanlegg, varmekabler og kunstis. Marienlyst stadion har siden 1967 vært hjemmebane for Strømsgodset som for tiden spiller i Eliteserien. Stadioner er eller har også vært hjemmebane for Drafn, Skiold og Drammens BK. Cupfinalen i 1932 ble spilt her. Drafn spilte NM-finale (omkamp) junior her i 1960 mot Fredrikstad og tapte 1-2. Tilskuerrekorden er det Mjøndalen IF som har, de trakk 17,300 tilskuere mot Viking i 1947.
Historie
Drafn var flittig deltaker i NM fra 1910, men savnet etter en gressbane ble etter hvert stort. NM-finalen i fotball i 1918 mellom Kvik Halden og Brann ble spilt på en grusbane på Marienlyst-området. Etter første verdenskrig hadde de fleste byer fått sin gressbane, men Drammen hang etter. Drafn satte i gang arbeidet med å få til en gressbane, og i 1922 fikk de fotballforbundets støtte til dette. Imidlertid overtok Drammen kommune planene, da flere klubber i byen også ville spille på gress. I 1923 startet arbeidet, og banen ble innviet i 1924 med en kamp mellom et sammensatt drammenslag og et sammensatt kristianialag. Det var tømmertribuner rundt hele banen, de siste restene av disse lå i klokkesvingen fram til høsten 2007.
Vinteren 1971/72 ble en betongtribune reist på langsiden mot tennisanlegget. Denne hadde et lite tak over VIP-plassene. På 90-tallet ble det lagt tak over hele tribunen.
Den gamle tømmertribunen mot elva ble fjernet i 1990 og ga plass til Idrettens Hus. Inn mot banen ble det sitteplasser som GodsetUnionen i dag benytter seg av (Gulskogen-tribunen).
Tømmertribunen mot Schwartsgate/friluftsbadet ble i 2001/02 erstattet av den nye hovedtribunen, som også fungerer som garderobeanlegg for både fotballarenaen og bandybanen vis-à-vis.
Det opprinnelige gresset lå urørt i 67 år, da stadionet fikk en lenge etterlengtet ansiktsløftning i 1996. Vinteren 2007/08 ble det anlagt kunstgress på stadion, med muligheter for kunstis til bandyspill vinterstid.
Tribuneanleggene består av fire deler: DnB-tribunen, H-vinduet-Fjerdingstad-tribunen, Hovedtribunen (tidl:Ole K Karlsen-tribunen) og Kiwi-tribunen ( tidl: Klokkesvingen)
Marienlyst nye
Like ved fotballstadionet ligger et anlegg for friidrett. Anlegget, som i dagligtale kalles «Marienlyst nye» eller «Nye Gress», ble offisielt innviet i 1951 og brukes også til fotball. Banen var tidligere islagt vinterstid, og ble brukt til hurtigløp på skøyter (blant annet NM i 1966) og bandy (mange finaler og landskamper). Marienlyst nye fikk flomlys i 1962.
Kunstisbane
Marienlyst er også navnet på den kunstfrosne bandybanen fra 2002, som bruker samme garderobebygg som «Gamle Gress». Bandybanen gir også plass til en 400 m bane for hurtigløp på skøyter, hvor bl.a NM allround for senior ble arrangert i 2005.
Bandybanen er om sommeren i bruk som kunstgressbane for fotball.
Andre anlegg på området
Stadionområdet innbefatter dessuten Drammenshallen som ble oppført i 1977, en turnhall som kom i 1936, samt Drammensbadet fra 2008. Turnhallen og badeanlegget ligger like vest for kunstisbanen. Inntil nylig var det også to innendørs og to utendørs tennisbaner øst på området, men disse ble fjernet våren 2009 for å gi plass til Strømsø skoles nybygg.
Meyer Prinstein
Meyer Prinstein (født Mejer Prinsztejn 22. desember 1878, død 10. mars 1925) var en amerikansk friidrettsutøver. Han tok verdensrekord i lengdehopp og vant gullmedaljer i tre olympiske leker.
Marienlyst stadion
Andre anlegg på området
Marienlyst er olympisk arena fra 1952, to ishockeykamper ble spilt her under OL i Oslo.
Fram til Drammen Travbane ble flyttet til Åssiden i 1955, lå det en travbane på Marienlyst. Den lå der hvor kunstisbanen, «friluftsbadet» og «Nye Gress» ligger i dag.
Meyer Prinstein
Verdensrekorder
Prinstein satte verdensrekord i lengde 11. juni 1898 i New York, med resultatet 7,235 meter (23 fot og 8⅞ tommer). Rekorden ble slått, først av William Newburn fra Irland og senere av Alvin Kraenzlein. Prinstein tok tilbake rekorden 28. april 1900, da han hoppet 7,50 meter i Philadelphia. Denne rekorden stod i fire måneder, til den ble slått av iren Peter O'Connor 29. august 1900.
OL
Prinstein tok sølv i lengde under OL 1900 i Paris, der han ble slått av Alvin Kraenzlein. Dagen etter vant han gull i tresteg, etter å ha slått vinneren fra OL 1896, James Connolly.
I OL 1904 i St. Louis vant han gull i både lengde og tresteg, og er den eneste utøveren som har gjort dette. I tillegg kom han på 5.-plass på 60 m og 400 m.
I OL 1906 vant han gull i lengde igjen, denne gang foran verdensrekordinnehaveren Peter O'Connor.
Stephen Breyer
Stephen Breyer (født 15. august 1938 i San Francisco i California i USA) er en amerikansk jurist som fra 1994 til 2022 var dommer ved amerikansk høyesterett. Han ble ansett å tilhørende dommerkollegiets liberale del.
Ancitini
Ancitini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Stephen Breyer
I januar 2022 varslet han sin avgang sommeren 2022, og han ble erstattet av Ketanji Brown Jackson den 30. juni 2022.
Ancitini
Utseende
Nokså små (ca. 10 millimeter), svarte trebukker, kroppen med flekker av lyse skjell.
Levevis
Larvene lever i døde grener av akasier.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Australia.
Systematisk inndeling
Gruppen blir noen ganger regnet til Apodasyini eller Desmiphorini.
Hedda Håvarstein
Hedda Håvarstein (født 15. september 2001 i Stavanger) er en norsk ishockeyspiller som spiller løper for Stavanger Oilers siden 2015/2016-sesongen.
Urinrør
Urinrøret (uretra), som inngår i urinveiene, er en biologisk kanal som leder urin fra urinblæren til den eksterne urinveisåpningen. Hos begge kjønn har urinrøret som oppgave å lede urin fra urinblæren og ut av kroppen, men hos hannkjønn fungerer det også som sædleder under ejakulasjon.
Sakrament
Et sakrament (fra latin sacrare, 'å hellige') er et kristent rituale som inngyder eller symboliserer guddommelig nåde. De forrettes normalt av en kleriker, dvs. en diakon, prest eller biskop, og består etter kristen tradisjon av både synlige og usynlige elementer, det vil si at det antas at den fysiske seremonien har en metafysisk parallell.
Urinrør
Hos pattedyr ender hunnindividers urinrør i vulva, mellom klitoris og vagina. Hos kvinner er det ca. 4 cm langt. Hos hankjønn ender det på den ytre enden av glans penis. Mannens urinrør er ca. 19-20 cm langt og tredelt. Det prostatiske urinrøret går fra urinblæren og gjennom prostata. Det membranøse urinrøret, den korteste og smaleste delen, går fra prostata til den indre enden av penis. Det penile urinrøret går gjennom svamplegemet i penis, og ender på de ytre enden av glans penis.
Sakrament
Sakramentsforståelse
Sakramentsforståelsen er blant de viktigste skiller mellom de forskjellige kirkesamfunn. Det er ikke bare forståelsen av de enkelte sakrament som varierer; også antallet kirkelige handlinger man regner som sakramenter er forskjellig.
Katolske sakramenter
Den katolske kirke anerkjenner syv sakramenter:
Sakramentene sees som nådemidler, det vil si hjelpemidler for å oppnå frelse. De inngyder nåde i mottakeren ved egen kraft. Dette forstås ikke som at man tvinger Gud til å inngyde nåde hos noen, men som en oppfyllelse av den pakt som er inngått mellom kirken og Jesus Kristus.
De fleste sakramenter krever ordinasjon for å være gyldige, det vil si at de har effekt i teologisk forstand. Unntaket er dåp, som kan utføres av hvem som helst, til og med en ikke-kristen, så lenge de ytre former og intensjonen er riktige. For ektevigsel kreves kun diakonvigsel, for nattverd, skriftemål og sykesalving prestevigsel og for ordinasjon bispebigsel. I vestlige land er ferming i utgangspunktet forbeholdt biskoper, men kan etter tillatelse formidles av en prest. I ortodokse kirker og katolske kirker i det østlige middelhavsområdet foretas konfirmasjonen av prester.
I tillegg til spørsmålet om gyldighet, som er et teologisk spørsmål, ser Den katolske kirke også på lovlighet, som er et kirkerettslig spørsmål. Dette omfatter for eksempel prestens status (en laisert prest kan bare i helt spesielle tilfeller formidle sakramentene lovlig) og andre omstendigheter som sted (for eksempel, ekteskap skal inngås i sognekirken såfremt det ikke er gitt til tillatelse til annet) og kontekst (for eksempel, nattverdselementene skal kun konsekreres under en messe, ikke under en andakt eller ved andre tilfeller). Man kan dermed få konstellasjoner hvor et sakrament er formidlet gyldig og lovlig (alt er som det skal være), gyldig men ulovlig (har den teologiske effekt, men bryter med kirkeretten) eller ugyldig og ulovlig.
Ortodokse sakramenter
Den ortodokse kirke og de orientalske ortodokse kirker anerkjenner de samme syv sakramenter som den katolske kirke, men har ingen absolutt begrensning oppad. Dermed kan ortodokse særkirker anerkjenne andre kirkelige handlinger som sakramenter. Sakramentene omtales normalt som mysteriene.
Protestantiske sakramenter
De fleste protestantiske kirker regner sakramentene som ytre tegn på indre nåde, det vil si symboler på en indre hendelse. Det er altså ikke, som i katolsk og ortodoks sakramentslære, sakramentet som inngyder nåde – sakramentet er bare et tegn og et hjelpemiddel til å oppnå en personlig nådegave.
En unntagelse her er de lutherske kirker, som lærer at sakramentene har en selvstendig virkekraft knyttet til løfter fra Jesu munn. For eksempel i nattverden mottar både troende og ikke troende Jesus Kristus reelt gjennom brødet og vinen (manducatio oralis, manducatio impiorum). Dette er det lutherske grunnlag for frelsesvisshet. Den lutherske sakramentforståelse skiller seg fra den katolske hovedsakelig ved en annen forståelse av begrepet nåde.
Antallet sakramenter som anerkjennes av protestantiske kirker varierer. Mange, inkludert de lutherske kirker, anerkjenner to sakramenter: Dåp og nattverd. Andre regner kun dåpen som et sakrament.
Noen kirkesamfunn har ingen sakramenter. For eksempel gjelder dette Frelsesarmeen, som dog ikke forbyr sine medlemmer å motta sakramentene i andre kirkesamfunn dersom de føler at dette hjelper dem i deres trosliv. Deres sakramentforståelse kan beskrives som spiritualistisk. Vennenes samfunn har heller ingen sakramenter, og de tillater ikke at man mottar dem andre steder.
Den anglikanske kirke er et særtilfelle; selv om kirken som helhet anerkjenner bare dåp og nattverd som sakramenter, er det en relativt stor gruppe (anglo-katolikker) som anerkjenner syv og har en lære om disse som er tilnærmet lik den katolske.
Blant anabaptister er det ikke uvanlig å regne fotvaskingen på skjærtorsdag som et sakrament.
Kalevi Hämäläinen
Kalevi Hämäläinen (født 13. desember 1932 i Juva, død 10. januar 2005) var en finsk langrennsløper. Han hadde sin storhetstid på slutten av 1950-årene og begynnelsen av 1960-årene.
Sakrament
Mormonere (De siste dagers hellige)
De siste dagers hellige anerkjenner de følgende sakramenter som krevd for frelse: Alle Jesu Kristi Kirkes av Siste-dagers Helliges sakramenter, de fleste av som innebærer pakter med Gud Faderen hvori personen lover å lyde visse prinsipper for å motta tilsvarende velsignelser ved Kristi nåde, må få Løftets Hellige Ånds stempel for å bli evig gyldig.
Hanser Meoque
Hanser Meoque (født 24. oktober 1987) er en cubansk bryter som konkurrerer i gresk-romersk stil i 60-kilosklassen. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i andre runde.
Voluntarisme
Voluntarisme (av latin voluntas, «vilje») er en viljeslære som går ut på å tro at samfunnet kan endres gjennom fri vilje alene. Voluntaristisk etikk innebærer at moralske normer, moralske påbud og forbud, har sin begrunnelse i noens vilje, og ser dermed viljen som en betingelse for moral. Det er ikke nok å vite det rette, man må ville det rette.
Begrepet er knyttet til filosofene Ferdinand Tönnies og Wilhelm Wundt.