cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John D. Rockefeller
Hans stiftelser var pionerer i utviklingen av medisinsk forskning og var viktige i bekjempelse av hakeorm og gulfeber. Han grunnla i tillegg både University of Chicago og Rockefeller University. Han var en hengiven baptist og støttet mange kristne institusjoner gjennom hele sitt liv. Rockefeller avsto gjennom hele livet sitt fra alkohol og tobakk.
Han hadde fire døtre og en sønn; John D. Rockefeller jr. «Junior» overtok i stor grad ledelsen i farens stiftelser.
Bakgrunn
Faren var en tidligere tømmerhugger, som på dette tidspunktet arbeidet som omreisende selger og kalte seg selv en «botanisk lege» og solgte eliksirer. Lokalbefolkningen omtalte den mystiske, men morsomme mannen som «Big Bill» og «Devil Bill». Som en svoren fiende av konvensjonell moral hadde han valgt en livsstil som vagabond og vendte sjelden tilbake til sin familie. Gjennom hele sitt liv fikk William Avery Rockefeller et rykte på seg for å være en lyssky, snarere enn en arbeidsom mann.
Eliza var husmor og en hengiven baptist, som kjempet for å holde det noenlunde stabilt hjemme, siden William ofte var borte i lengre perioder. Hun bar også over med mannens promiskuitet og hans dobbeltliv som omfattet bigami. Den unge Rockefeller gjorde sin del av det vanlige husarbeidet. Rockefeller tjente sine første penger ved å avle opp kalkuner, selge poteter og godteri og til slutt med å låne små pengesummer til sine naboer. Han fulgte farens råd om å alltid tjene mest på en avtale. «Big Bill» skrøt en gang av at «jeg lurer guttene mine hver gang jeg får en sjanse. Jeg ønsker å gjøre dem skarpe.»
Barndom
Til tross for farens fravær og hyppige flyttinger, ble unge Rockefeller likevel en veloppdragen, seriøs og ivrig gutt. Hans venner beskrev ham som reservert, alvorlig, religiøs, metodisk og diskret. Han var en utmerket debattant og uttrykte seg presist. Han hadde også en dyp kjærlighet for musikk og drømte om en mulig karriere innenfor musikken. Han viste tidlig en utmerket evne for tall og detaljert regnskap.
Mens Rockefeller enda var ung, flyttet familien til landsbyen Moravia i New York. Senere, i 1851, flyttet den videre innen delstaten New York til Owego, hvor Rockefeller fikk gå på Owego Academy. I 1853 flyttet familien til Strongsville, en forstad til Cleveland. Rockefeller gikk på Cleveland Central High School og tok deretter et ti-ukers forretningskurs hos Folsom's Commercial College, hvor han studerte regnskap. Som 16-åring fikk han i september 1855 sin første stilling som assisterende regnskapsfører for det lille råvareselskapet Hewitt & Tuttle.
Han arbeidet lange dager og ble begeistret over det han senere kalte «alle metoder og systemer på kontoret». Han var spesielt flink til å beregne transportkostnader, noe han fikk god bruk for senere i karrieren. Rockefeller tjente 50 dollar (50 cent per dag) i sine tre første måneder hos selskapet. Fra begynnelsen av donerte han omtrent 6 % av sine inntekter til veldedighet. Det økte imidlertid til 10 % da han fylte tjue, da han gav tiende til baptistkirken.
Han giftet seg i 1864 med Laura Celestia «Cettie» Spelman, og de fikk fire døtre og en sønn sammen. Han sa senere at: «Hennes vurderinger var alltid bedre enn mine. Uten hennes gode råd, ville jeg ha vært en fattig mann.»
Rockefeller ble medlem av det nylig stiftede republikanske partiet og en sterk tilhenger av Abraham Lincoln og partiets kamp mot slaveriet. Han var en trofast medlem av Erie Street Baptist Mission Church, hvor han underviste på søndagsskolen og fungerte som tillitsmann, kontorist og sporadisk vaktmester. Religion var svært viktig for Rockefeller gjennom hele livet, og han mente at det var kilden til hans suksess. Som han sa: «Gud ga meg penger», og han ba ikke om unnskyldning for det. Han følte seg vel og rettferdig ved å følge John Wesleys utsagn: «Få alt du kan, spar alt du kan og gi alt du kan.»
Hans første forretninger
I 1859, 20 år gammel, startet Rockefeller sammen med Maurice B. Clark en virksomhet for å handle råvarer, og de ​​klarte å skaffe $ 4000 i kapital. Etter dette gikk Rockefellers forretningskarriere jevnt oppover, ettersom han tjente penger hvert år. Etter å ha drevet med matvarer engros en stund, bygget partnerne et oljeraffineri i 1863 i «The Flats», Clevelands på den tiden spirende industriområde. Raffineriet var direkte eid av Andrews, Clark & Company, som ble startet av Clark & ​​Rockefeller, kjemiker Samuel Andrews og Maurice B. Clarks to brødre. Den kommersielle oljebransjen var i sin barndom. Hvalolje hadde blitt for dyrt for folk flest, og det var nødvendig med en billigere energikilde til belysning.
Mens broren Frank kjempet i den amerikanske borgerkrigen, drev Rockefeller virksomheten videre og leide inn soldater fra reserven. Han ga penger til Unionen, slik mange andre rike i nord gjorde for å unngå å bli innkalt til militærtjeneste. I februar 1865 gjorde Rockefeller det som senere ble beskrevet av oljeindustriens historiker Daniel Yergin som en «avgjørende» handling, da Rockefeller kjøpte ut brødrene Clark for 72 500 dollar på auksjon og etablerte selskapet Rockefeller & Andrews.
Rockefeller sa senere at: «Det var den dagen som avgjorde min karriere.» Rockefeller var med dette godt posisjonert for å dra nytte av oppsvinget etter borgerkrigen og den store ekspansjonen vestover, fostret av veksten i jernbanen og en oljedrevet økonomi. Han lånte mye penger, reinvesterte fortjenesten og tilpasset seg fort til skiftende markeder. Han sendte også ut observatører for å spore raskt voksende industri.
Oppbyggingen av Standard Oil
I 1866 bygget hans bror, William Rockefeller, et annet raffineri i Cleveland og fikk John med som partner. I 1867 ble Henry M. Flagler med som partner, og selskapet Rockefeller, Andrews & Flagler ble opprettet. I 1868 eide selskapet to raffinerier i Cleveland og et datterselskap i New York som drev med markedsføring, og firmaet Rockefeller, Andrews & Flagler hadde på dette tidspunktet den største oljeraffineringsvirksomheten i verden. Rockefeller, Andrews & Flagler ble forgjengeren til Standard Oil Company.
Ved slutten av den amerikanske borgerkrigen var Cleveland en av de fem viktigste raffineringssentrene i USA (foruten Pittsburgh, Philadelphia, New York og regionen i det nordvestlige Pennsylvania, der det meste av oljen ble utvunnet). I juni 1870 dannet Rockefeller Standard Oil of Ohio, som raskt ble det mest lønnsomme raffineriet i delstaten Ohio. Standard Oil vokste til å bli en av de største leverandørene av olje og parafin i landet.
Dette førte til en storm av protester fra uavhengige oljebrønn-eiere, som også medførte blant annet boikott og hærverk, og protestene førte etterhvert til at Standard Oils del av avtalen ble offentlig kjent. Motstanden mot planen ble ledet av Charles Pratt og Henry H. Rogers som ledet det store raffineriet Charles Pratt and Company i New York. Motstanden førte til at jernbanen trakk seg fra avtalen. Myndighetene i Pennsylvania opphevet kartellet og gjeninnførte likepris.
Oppkjøp og ekspansjon
Selv om han for første gang ble angrepet av pressen, fortsatte Rockefeller uanfektet med sin selvforsterkende syklus med å kjøpe konkurrerende raffinerier, effektivisere driften, trykke på for å få rabatter på oljeforsendelsene, undergrave konkurransen, inngå hemmelige avtaler og kjøpe ut konkurrenter. På mindre enn fire måneder i 1872, i det som senere ble kjent som «The Cleveland Conquest» eller «The Cleveland Massacre», hadde Standard Oil kjøpt opp 22 av 26 konkurrenter i Cleveland.
Til slutt så selv hans tidligere konkurrenter Pratt og Rogers det nytteløse i å fortsette å konkurrere mot Standard Oil: I 1874 gjorde de en hemmelig avtale med sin gamle erkefiende om å bli kjøpt opp. Pratt og Rogers ble Rockefellers partnere. Særlig Rogers ble en av Rockefeller sentrale menn i dannelsen av Standard Oil Trust. Pratts sønn, Charles Millard Pratt, ble leder hos Standard Oil.
Hos mange av konkurrentene holdt det at Rockefeller viste dem sin portefølje, slik at de kunne se hva de var opp mot, for deretter gi dem et anstendig tilbud. Hvis de ikke godtok tilbudet, fortalte han dem at han kom til å kjøre dem konkurs, for så å kjøpe opp eiendelene deres billig på auksjon. Han så på seg selv som bransjens redningsmann, «en engel av nåde», som tar livet av de svake og gjør næringen som helhet sterkere, mer effektiv og mer konkurransedyktig.
Standard Oil vokste horisontalt og vertikalt og la sitt eget nettverk av rørledninger, tankvogner for jernbane og hjemkjøring. De holdt oljeprisen lav for å unngå konkurrenter og å gjøre prisen på produktene sine overkommelig for den gjennomsnittlige husholdning, noen ganger så lav at den var kostpris. De utviklet over 300 olje-baserte produkter, alt fra tjære og maling til vaselin og tyggegummi. På slutten av 1870-tallet raffinerte Standard over 90 % av oljen i USA, og Rockefeller var allerede blitt millionær.
Standard Oil motvirket dette med å holde tilbake sine forsendelser. Med hjelp fra andre jernbaneselskaper startet de en priskrig som kraftig reduserte fraktratene og forårsaket uro i arbeidsmarkedet. Rockefeller vant til slutt, og jernbanen solgte alle sine oljeinteresser til Standard Oil. I kjølvannet av salget fremmet Samveldet Pennsylvania i 1879 sak mot firmaet for å monopolisere oljehandelen. Det startet et skred av lignende søksmål i andre delstater for å få Rockefeller tiltalt og bidro til at Standard Oils forretningspraksis ble en sak for hele USA.
Monopol
Standard Oils kraftigste våpen mot konkurrentene var prisdiskriminering og hemmelige transport-rabatter. Selskapet ble angrepet av journalister og politikere i hele sin eksistens, delvis for sine monopolistiske metoder, noe som ga moment til Antitrustbevegelsen. Ifølge avisen New York World i 1880 var Standard Oil «det mest grusomme, uforskammede og ubarmhjertige monopol som noensinne har festet seg på et land.» Til kritikerne svarte Rockefeller: «I en bedrift så stor som vår ... vil det trolig bli gjort ting som vi ikke kan godkjenne. Vi korrigerer dem, så snart vi får vite det.»
På denne tiden hadde mange lovgivende forsamlinger i USAs delstater gjort det vanskelig å holde til i en stat og operere i en annen. Som et resultat drev Rockefeller og hans medarbeidere dusinvis av små separate selskaper som opererte i bare én stat og som gjorde styringen av hele virksomheten nokså uhåndterlig. I 1882 fant Rockefellers advokater en nyskapende selskapsform som sentraliserte styringen og som ble til Standard Oil Trust. «The Trust», som var et slags kartell, var et selskap av selskaper, og foretakets størrelse og rikdom trakk mye oppmerksomhet.
Ni forvalterne, inkludert Rockefeller, drev de 41 selskapene i kartellet. Publikum og presse ble umiddelbart skeptisk til den nye lovmessige enheten, men andre bedrifter grep ideen og kopierte den. Standard Oil hadde fått en aura av uovervinnelighet, hevdet seg alltid mot konkurrenter, kritikere og politiske fiender. Selskapet hadde blitt den rikeste, største, mest fryktede virksomheten i verden, tilsynelatende immun mot svingningene i økonomien og leverte konsekvent overskudd år etter år.
Over toppen
Rockefeller mistet sin dominans over tid på grunn av utenlandsk konkurranse og nye funn i utlandet. Tidlig på 1880-tallet skapte Rockefeller en av hans viktigste innovasjoner. I stedet for å prøve å påvirke prisen på råolje direkte, fikk Standard Oil indirekte kontroll ved å endre oljelageravgifter for å passe markedsforholdene. Rockefeller besluttet da å bestille sertifikater mot olje som var lagret i rørledningene sine. Disse sertifikatene ble handlet av spekulanter og dermed skapte de første olje-futures på markedet som satte prisene i spotmarkedet fra da av. The National Petroleum Exchange åpnet på Manhattan på slutten av 1882 for å huse handlingen av olje-futures.
Samarbeid med jernbanen
Mer truende for Standards makt var Sherman Antitrust Act i 1890. Loven ble opprinnelig brukt for å kontrollere fagforeningene, men ble senere sentral i oppdelingen av Standard Oil Trust. Ohio var spesielt ivrig i å anvende statlige anti-trust lover, som til slutt tvang Standard Oil of Ohio ut fra moderselskapet i 1892, det første trinnet i oppløsningen av kartellet.
På 1890-tallet ekspanderte Rockefeller i jernmalm- og malmtransport. Det førte til en kollisjon med stålmagnaten Andrew Carnegie, og deres konkurranse ble en stor sak i avisene og hos karikaturtegnerne. Rockefeller kjøpte store mengder leieavtaler for råoljeproduksjon i Ohio, Indiana og West Virginia, ettersom de opprinnelige oljefeltene i Pennsylvania etterhvert gikk tomme. Midt i den hektiske ekspansjonen begynte Rockefeller å tenke på pensjonisttilværelsen. Den daglige ledelsen av selskapet ble i 1893 tatt over av John Dustin Archbold. Samme år kjøpte Rockefeller en ny eiendom, Pocantico Hills nord for New York City for å få mer tid til fritidsaktiviteter som sykling og golf.
Angrep på selskapet
I sin presidentperiode innledet Theodore Roosevelt titalls rettssaker mot store foretak under Sherman Antitrust Act og gjennomførte en rekke reformer i Kongressen. I 1901 tilbød det nyetablerte U.S. Steel, kontrollert av John Pierpont Morgan, seg å kjøpe Standard Oils jerninteresser, etter å ha kjøpt Andrew Carnegies eiendeler. I en avtale forhandlet frem av Henry Clay Frick utvekslet Standard Oil sine jerninteresser for aksjer i U.S. Steel og ga Rockefeller og hans sønn plass i selskapets styre. Idet han gikk i pensjon ved fylte 63 tjente Rockefeller over 58 millioner dollar på investeringer i 1902.
Et av de mest effektive angrepene på Rockefeller og hans selskap kom fra den ledende amerikanske journalisten og muckraker Ida Tarbell. Tarbells far var blitt drevet ut av oljebransjen under South Improvement Company. I 1904 utga hun The History of the Standard Oil Company, som dokumenterte selskapets industrispionasje, priskrig, hardhendte markedsføringtaktikk og rettsunndragelser. Selv om hennes arbeid førte til en enorm reaksjon mot selskapet, hevdet Tarbell å ha blitt overrasket over sakens omfang.
Rockefeller kalte henne «Miss Tarbarrel» («frøken tjæretønne») privat, men sa «ikke et ord om den villedede kvinnen» til offentligheten. I stedet startet han en reklamekampanje for å sette selskapet og seg selv i et bedre lys. Selv om han lenge hadde hatt en retningslinje om å ignorere pressen, bestemte han seg for å gjøre seg mer tilgjengelig og svarte med forsonende kommentarer som: «kapital og arbeidskraft er to ville krefter som krever intelligent lovgivning for å holde dem i sjakk.» Han skrev og publiserte sine memoarer i starten av 1908.
Kritikerne fant Rockefellers skriving konstruert og uærlig og anså at utsagn som: «det underliggende, vesentlige element for suksess i næringslivet er å følge de etablerte lover for handel av høy klasse.» var i motstrid med Rockefellers virkelige forretningsmetoder.
Antitrust
Rockefeller og sønnen fortsatte å konsolidere sine oljeinteresser inntil delstaten New Jersey i 1909 endret sin lovgivning slik at den tillot etablering av kartell i form av et enkelt holdingselskap. Rockefeller beholdt sin posisjon som direktør fram til 1911 og beholdt sin andel. I en rettssak for en føderal domstol fra 5. til 10. april 1909 ble Standard Oil Company of New Jersey funnet skyldig i brudd på Sherman Antitrust Act, og domstolen beordret selskapet oppløst. I dommen het det seg at:
Saken gikk videre oppover til USAs høyesterett, som den 15. mai 1911 også fant at selskapet brøt loven. Kartellet hadde da en 70 % markedsandel av raffinerte oljeprodukter, men kontrollerte bare 14 % av det amerikanske råoljemarkedet.
Luftskrue
Luftskrue har flere betydninger på norsk:
John D. Rockefeller
Antitrust
Høyesterett avgjorde at kartellet var et ulovlig monopol og beordret selskapet å bli brutt opp i 34 nye selskaper. Disse inkluderte blant annet Continental Oil, som ble Conoco, nå en del av ConocoPhillips; Standard of Indiana, som ble Amoco, nå en del av BP; Standard of California, som ble Chevron; Standard of New Jersey, som ble Esso (og senere Exxon), nå en del av ExxonMobil; Standard of New York, som ble Mobil, nå en del av ExxonMobil, og Standard of Ohio, som ble Sohio, nå en del av BP. Pennzoil og Chevron er fortsatt selvstendige selskaper.
Rockefeller solgte sjelden aksjer og hadde over 25 % av aksjene i Standard Oil da selskapet ble oppløst. I likhet med alle de andre aksjonærene mottok han forholdsmessige andeler i hver av de 34 selskapene. I ettertid ble Rockefellers kontroll over oljeindustrien noe redusert, men utviklingen over de neste ti årene viste at bruddet ble uhyre lønnsomt for ham. Selskapenes samlede nettoverdi ble nesten femdoblet, og Rockefellers personlige formue økte til 900 millioner dollar.
Filantropen
Fra sin aller første lønnsslipp gav Rockefeller ti prosent tiende av sine inntekter til den lokale kirken. Kirken ble senere tilknyttet Northern Baptist Convention, som ble dannet av amerikanske baptister i nord med tilknytning til Home Mission Society for å etablere skoler og høyskoler for tidligere slaver i sørstatene etter den amerikanske borgerkrigen. Rockefellers gavmildhet vokste i takt med hans formue. Han gav primært penger til utdanning og folkehelse, men også til grunnforskning og kunst. Han fikk hovedsakelig råd fra Frederick Taylor Gates etter 1891, og etter 1897 også fra sin sønn.
Rockefeller trodde på Efficiency Movement og hevdet at: ''«Å hjelpe en ineffektiv, dårlig lokalisert, unødvendig skole er bortkastet ... det er overveiende sannsynlig at nok penger er sløst bort på ukloke pedagogiske prosjekter for å ha bygget opp et nasjonalt system for høyere utdanning tilstrekkelig til våre behov, dersom pengene hadde blitt skikkelig rettet mot dette formål.»''
Han og hans rådgivere oppfant det betingede tilskudd, som krevde at mottakeren skulle «grunnfeste institusjonen i tankene til så mange mennesker som mulig som bidragsytere, som derved blir personlig involvert og så kan bidra til å gi til institusjon sin vaktsomme interesse og samarbeid.»
Rockefeller ga 80 millioner dollar til University of Chicago som under William Rainey Harper gikk fra å være en liten baptisthøgskole til å bli et universitet i verdensklasse i 1900.
Hans General Education Board, stiftet i 1903, ble etablert for å fremme utdanning på alle nivåer overalt i landet. I tråd med de historiske oppdragene til baptistene var han særlig aktiv i å støtte skoler for fargede i sørstatene. Rockefeller ga også økonomisk støtte til etablerte institusjoner som Yale, Harvard, Columbia, Brown, Bryn Mawr, Wellesley og Vassar.
Til tross for hans personlige preferanse for homøopati, fulgte han Gates' råd og ble en av de første store velgjørere innen medisin. I 1901 grunnla han Rockefeller Institute for Medical Research i New York, som senere skiftet navn til Rockefeller University i 1965 etter å ha utvidet tilbudet til å inkludere høyere utdanning. Universitetet skal ha forbindelser til 23 Nobelprisvinnere. Rockefeller grunnla Rockefeller Sanitary Commission i 1909, en organisasjon som til slutt utryddet hakeorm i USA, en parasitt lenge hadde herjet landsbygda i sørstatene. Hans General Education Board hadde en dramatisk innvirkning ved å finansiere anbefalingene fra Flexnerrapporten i 1910.
Han startet Rockefeller Foundation i 1913 for å videreføre og utvide arbeidsområdet til Sanitary Commission, som ble lagt ned i 1915. Han ga nesten 250 millioner dollar til stiftelsen, som fokuserte på folkehelse, medisinsk utdanning og kunst. Stiftelsen startet Johns Hopkins School of Hygiene and Public Health, den første av sitt slag. Den bygget også opp Peking Union Medical College i Kina til å bli en betydelig institusjon. Stiftelsen bidro under første verdenskrig og ansatte William Lyon Mackenzie King fra Canada for å studere industrielle relasjoner.
Rockefellers fjerde store filantropiske innsats, Laura Spelman Rockefeller Memorial Foundation, ble startet i 1918. Gjennom dette støttet han arbeidet i samfunnsfag. Dette ble senere tatt inn i Rockefeller Foundation. Totalt donerte Rockefeller omtrent 550 millioner dollar.
Rockefeller ble senere i livet kjent for praksisen med å gi mynter til voksne og barn uansett hvor han dro. Han ga også mynter som en leken gest til velstående menn, som for eksempel dekkmagnaten Harvey Firestone.
Død og ettermæle
Rockefeller døde av åreforkalkning den 23. mai 1937, to måneder før sin 98. fødselsdag, ved the Casements, hans hjem i Ormond Beach, Florida. Han ble gravlagt på Lake View Cemetery i Cleveland.
Rockefeller hadde en lang og kontroversiell karriere i oljebransjen etterfulgt av en lang karriere som filantrop, og hans omdømme er sammensatt av vurderinger fra alle som møtte ham i de ulike rollene. Noen av dem som har bidratt til hans ettermæle, er tidligere konkurrenter. Av disse ble noen drevet til ruin, mens andre solgte seg ut med fortjeneste eller lønnsom eierandel i Standard Oil, ettersom Rockefeller ofte tilbød aksjer som betaling for et selskap.
Ytterligere andre tjente seg rike som ledere og eiere i Standard Oil. Bidrag til hans ettermæle kommer også fra politikere og forfattere som tjente Rockefellers interesser, og noen som bygde sine karrierer på å bekjempe Rockefeller og «røverbaronene».
Biografen Allan Nevins svarte Rockefellers kritikere med:
Biografen skrev om Rockefeller:
Til tross for disse ulike aspektene ved hans offentlige liv, vil Rockefeller til slutt kanskje bare bli husket for størrelsen på sin formue. I 1902 viste en gjennomgang at Rockefeller var god for om lag 200 millioner dollar, sammenlignet med USAs BNP på 24 milliarder dollar da. Hans rikdom fortsatte å vokse betydelig, i tråd med USAs økonomiske vekst, ettersom etterspørselen etter bensin steg. Like før første verdenskrig var formuen på rundt 900 millioner dollar, inkludert betydelige interesser i bank, shipping, gruvedrift, jernbane og andre næringer.
I nekrologen i avisen The New York Times het det:
Ved hans død i 1937 ble Rockefellers gjenværende formue, hovedsakelig bundet opp i faste familiestiftelser, anslått til 1,4 milliarder dollar, mens USAs totale BNP på samme tidspunkt var 92 milliarder dollar. Ifølge metoder for beregning av rikdom ville Rockefellers formue over de siste tiår av sitt liv plassert ham som den rikeste kjente personen i nyere historie. I prosent av USAs BNP har ingen andre amerikaneres formue – verken Bill Gates' eller Sam Waltons – vært i nærheten.
Rockefellers rikdom, distribuert gjennom et system av stiftelser og organisasjoner, fortsatte å finansiere familiens filantropiske, kommersielle og til slutt politiske ambisjoner i hele det 20. århundre. Barnebarnet David Rockefeller var en ledende bankmann i New York og arbeidet i over 20 år frem til sin pensjon i 1999 som konsernsjef i Chase Manhattan (nå en del av JPMorgan Chase).
John D. Rockefellers etterkommere var blant Amerikas rikeste og mest innflytelsesrike mennesker gjennom hele 1900-tallet. Sønnen John D. Rockefeller jr. markerte seg gjennom å føre videre farens filantropiske arbeid. Barnebarnet Nelson Rockefeller var visepresident under president Gerald Ford fra 1974 til 1977. Barnebarnet Winthrop Rockefeller fungerte som republikansk guvernør i Arkansas fra 1967 til 1971. Oldebarnet John D. «Jay» Rockefeller IV var guvernør i Vest-Virginia fra 1977 til 1985 og er siden 2010 en demokratisk senator fra Vest-Virginia. Winthrop Paul Rockefeller var løytnantguvernør i Arkansas fra 1996 til 2006.
Austre Leirungstinden
Austre Leirungstinden er et fjell i Vågå kommune i Innlandet. Toppen har en høyde på 2 288 meter over havet, som er det 23. høyeste i landet. Austre Leirungstinden ligger ved Skarvflyløyftbrean like sørøst for Knutsholstinden.
Darwish (navn)
Darwish er et opprinnelig persisk mannsnavn. Navnet transkriberes også som Darvish, eller franske Darwich og Darwiche. Den tyrkiske formen av navnet er Derviş, og den serbokroatiske formen er Derviš. Begge disse skrives gjerne som Dervis i andre land. Navnet betyr «tigger», og viser til asketer innen sufismen. Navnet brukes også mye som etternavn.
Etymologi
Darwish har opprinnelse i det persiske ordet darvīsh (persisk: ), som betyr «tigger» eller «fattig», og brukes om asketer (dervisjer) innen sufismen.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Den norske friluftslivprisen
Den Norske Friluftslivprisen er en pris som deles ut til personer eller organisasjoner/sammenslutninger som har gjort en ekstraordinær innsats for norsk friluftsliv. Prisen gis av
Tidligere prisvinnere er
Kylie Minogue
Kylie Ann Minogue (født 28. mai 1968 i Melbourne i Victoria i Australia) er en australsk sanger, låtskriver og skuespiller. Hun slo igjennom som musiker i 1987 med Stock Aitken Waterman-låten «I Should Be So Lucky», og regjerte på hitlistene på slutten av 1980-tallet. Før hun slo igjennom som sanger hadde hun livnært seg som skuespiller i den australske såpeoperaen Naboer.
I den siste halvdelen av 1990-tallet gikk Minogue gjennom det som senere er kalt «de glemte årene». Hun utgav blant annet duetten «Where the Wild Roses Grow» med Nick Cave, men gjorde lite annet som fikk publikums oppmerksomhet. I 2000 fikk hun et spektakulært comeback med singelen «Spinning Around», og havnet på førsteplass på UK Singles Chart. Hun har utgitt flere singler i tiden etter, blant annet duetten «Kids» med Robbie Williams. På det amerikanske markedet fikk man opp øynene for Minogue da hun gjorde en promolansering av sangen «Butterfly», som ble en clubhit.
I 2001 gav hun ut singelen «Can't Get You Out of My Head», som ble en av årets største internasjonale hits. Endelig fikk hun en stor hit i USA, den første for hennes del siden «The Loco-Motion» på slutten av 1980-tallet. Fire singler ble utgitt fra albumet Fever, og etter albumutgivelsen dro Minogue på turné. Minogue har utgitt albumet Body Language i 2003 hvor hun fikk en kjempehit med sangen «Slow». Sangen vant en Grammy for «Best dance recording».
Hennes tiende studioalbum X ble utgitt i 2007 og ble etterfulgt av turneen KylieX2008. I 2009 startet hun på turnéen For You, For Me Tour, hennes første konsertturné i USA og Canada, og året etter ga ut sitt ellevte studioalbum Aphrodite.
Minogue har solgt over 68 millioner album og 55 millioner singler på verdensbasis. Hun har mottatt betydelige priser, blant annet flere ARIA og Brit Awards og en Grammy Award. Hun ble i 2008 utnevnt til offiser (OBE) av Order of the British Empire for sine innsats for musikken. I 2019 ble hun utnevnt til offiser av Order of Australia.
1968–86: De første årene
Kylie Ann Minogue ble født den 28. mai 1968 i Melbourne i Australia, som det første barnet til Ronald Charles Minogue, regnskapsfører av irsk avstamning, og Carol Jones, en tidligere danser fra Wales. Kylie er eldst av tre søsken. Søsteren Dannii Minogue er også sanger og skuespiller, og er dommer på Australia's Got Talent. Hennes bror Brendan arbeider som kameramann på nyhetssendinger i Australia. Minogue-barnene vokste opp i Surrey Hills i Melbourne.
Minogue-søstrene begynte sine karrierer som barn på australsk fjernsyn. Kylie dukket opp i små roller i såpeoperaer som The Sullivans og Skyways. I 1985 fikk hun en av hovedrollene i The Henderson Kids. Hun var interessert i en karriere innen musikk og laget en demo for produsentene av det ukentlige musikkprogrammet Young Talent Time. Kylie fikk sin første TV-opptreden som sanger i programmet i 1985, men hun ble ikke invitert til å delta som fast medlem i serien. Hun fikk i 1986 rollen som Charlene Mitchell i såpeoperaen Neighbours, en rolle som gjorde henne kjent og populær i både Australia og Storbritannia.
1987–92: Begynner med musikk
Hennes første singel «The Loco-Motion» var sju uker på førsteplass på den australske hitlistene. Sangen solgte 200 000 eksemplarer og ble den bestselgende singlen fra 1980-tallet. Singelen «I Should Be So Lucky» nådde førsteplass i Storbritannia og andre europeiske land, Australia, Israel og Hongkong, og ble en hit i flere land. Hennes første album Kylie (1988) lå over et år på de britiske albumlistene, inkludert flere uker på førsteplass. Albumet solgte ikke like sterkt i USA og Canada, selv om singlen «The Loco-Motion» nådde nummer tre på Billboard og førsteplass på den kanadiske hitlisten. Albumet ble solgt i mer enn 7 millioner eksemplarer på verdensbasis med sterkt salg i Europa og Asia. «It's No Secret» ble utgitt bare i USA og nådde nummer 37 tidlig i 1989, og «Turn It into Love» ble utgitt som en singel i Japan og nådde førsteplass. I juli 1988 ble «Got to Be Certain» Minogues tredje rade førsteplass-singel på den australske hitlistene.
Hennes andre album Enjoy Yourself (1989) ble en suksess i Storbritannia, Europa, New Zealand, Asia og Australia, og inneholdt flere suksessfulle singler, blant annet britiske singelen «Hand on Your Heart», men den mislyktes i hele Nord-Amerika, og Minogue ble droppet av sitt amerikanske plateselskap, Geffen Records. Hun la senere ut på sin første turné, Enjoy Yourself Tour, i Storbritannia, Europa, Asia og Australia. I desember 1989 ble Minogue en av de utvalgte vokalister på nyinnspilling av «Do They Know It's Christmas?», og hennes første film The Delinquents hadde premiere i London. Den ble dårlig mottatt av kritikere som Daily Mirror, men ble populær blant publikum. I Storbritannia spilte filmen inn mer enn 200 000 pund. I Australia var den fjerde mest innbringende film i 1989 og den mest innbringende filmen i 1990.
I mai 1990 fremførte Minogue The Beatles-sangen «Help!» på John Lennon: The Tribute Concert på bredden av Mersey i Liverpool. Yoko Ono og Sean Lennon takket Minogue for hennes støtte til John Lennon-fondet, mens media kommentert hennes opptreden positivt. Hennes fjerde album Let's Get to It (1991) nådde nummer 15 på UK Albums Chart og var det første av hennes album som ikke klarte å nå Topp 10. Hennes fjortende singel, «Word Is Out», var den første som ikke kom på Topp 10-lista, men de etterfølgende singlene, «If You Were with Me Now» og «Give Me Just a Little More Time», nådde henholdsvis nummer fire og nummer to. Hennes første samlealbum Greatest Hits kom ut i 1992, og nådde førsteplass i Storbritannia og nummer tre i Australia.
1994–98: Kylie Minogue og Impossible Princess
Hennes signering for Deconstruction Records ble mye omtalt i media som begynnelsen på en ny fase i hennes karriere, men albumet Kylie Minogue (1994) fikk blandede kritikker. Singelen «Confide in Me» lå fire uker på førsteplass i Australia. De to neste singlene, «Put Yourself in My Place» og «Where Is the Feeling?» nådde begge den britiske Topp 20, og albumet nådde nummer fire, og solgte etter hvert 250 000 eksemplarer. Hun gjennomførte en striptease i videoen til singelen «Put Yourself in My Place», inspirert av Jane Fonda i filmen Barbarella. I denne perioden gjennomførte hun en gjesteopptreden som seg selv i en episode av den britiske TV-serien The Vicar of Dibley. Regissøren ble fascinert av Minogues omslagsbilde i det australske tidsskriftet Who Magazine som en av de vakreste menneskene i verden, og tilbød henne en rolle i filmen Street Fighter (1994). Filmen ble en moderat suksess og tjente inn 70 millioner dollar i USA, men fikk dårlige anmeldelser.
Minogue dro tilbake til Australia hvor hun spilte i kortfilmen Hayride to Hell (1995), og deretter til Storbritannia hvor hun spilte en rolle som seg selv i filmen Diana & Me (1997). Minogue samarbeidet i 1995 med Nick Cave på «Where the Wild Roses Grow». Videoen viser Minogue som den drepte kvinnen, flytende i en dam hvor en slange svømte over henne. Singlen fikk stor oppmerksomhet i Europa og nådde Topp 10 i flere land og nummer to i Australia, og vant ARIA-priser for «Årets sang».
I 1997 utga Minogue sitt sjette album med tittelen Impossible Princess. Hun samarbeidet med Manic Street Preachers. Dette var for det meste et dansepop-album, en stil som ikke var representert med den første singlen, «Some Kind of Bliss», og Minogue imøtegikk hentydninger om at hun prøvde å bli en indie-artist. Hennes video for «Did It Again» hyllet hennes tidligere inkarnasjoner, som nevnt i hennes biografi Kylie: La La La. I Storbritannia gav Music Week en negativ vurdering. Med tittelen Kylie Minogue i Storbritannia etter at Prinsesse Diana døde, ble det som solgte dårligst i hennes karriere. I Australia lå Impossible Princess flere uker på albumlistene, og nådde nummer fire. Det ble hennes mest suksessfulle album siden Kylie i 1988, og hennes turné Intimate and Live Tour (1998) ble utvidet på grunn av etterspørselen.
1999–04: Light Years, Fever og Body Language
Hun signerte med Parlophone i 1999. Hennes album Light Years (2000) var en samling av dansepop-sanger, inspirert av disco. Albumet ble godt mottatt av flere musikkritikere og albumet solgte godt i hele Asia, Australia, New Zealand og Europa. Light Years solgte over en million eksemplarer i Storbritannia. Singelen «Spinning Around» ble hennes første britiske førsteplass-singel på ti år, og den tilhørende videoen opptrer Minogue i gull hotpants. Dette ble ansett som hennes varemerket. Hennes andre singel «On a Night Like This», nådde førsteplass i Australia og nummer to i Storbritannia. Sangen «Kids», en duett med Robbie Williams, ble også inkludert på albumet Sing When You're Winning av Williams, og nådde nummer to i Storbritannia. I 2000 spilte Minogue sangen «Dancing Queen» fra ABBA og hennes singel «On a Night Like This» under avslutningsseremonien for Sommer-OL 2000. Hun dro på en turné, On a Night Like This Tour, og spilte for publikum i Australia og Storbritannia.
I 2001 kom albumet Fever, som inneholder disco-elementer kombinert med electropop og synthpop fra 1980-tallet. Fever nådde førsteplass i Australia, Storbritannia, og mange land i Europa. Albumet solgte totalt i overkant av 8 millioner eksemplarer. Den første singelen «Can't Get You Out of My Head» ble den største suksessen i hennes karriere, og nådde førsteplass i mer enn 40 land, og solgte over 5 millioner eksemplarer. Minogue vant fire ARIA Awards samt to BRIT Awards for beste internasjonale kvinnelige soloartist, og beste internasjonale album. Rolling Stone skrev at singelen «Can't Get You Out of My Head» var den beste danselåten utgitt i det nye århundret. Fever nådde nummer tre på Billboard 200-albumlistene og «Can't Get You Out of My Head» nådde nummer syv på Billboard Hot 100. De etterfølgende singlene «In Your Eyes», «Love at First Sight» og «Come into My World» solgte godt over hele verden, og Minogue etablerte seg på det nordamerikanske markedet, spesielt i klubbscenen. Minogue fulgte suksessen med albumet ved å gå på turné i USA, besøke Miami, Anaheim, New York City, Philadelphia og Houston. I 2003 vant Minogue en Grammy Award for «Love at First Sight», og året etter vant hun den samme prisen for «Come into My World». Etter denne suksessen gjennomførte Minogue verdensturneen KylieFever2002. DVD-en fra konserten, KylieFever2002: Live in Manchester, ble kåret til årets konsert i 2002.
Hennes neste album Body Language (2003) ble gitt ut etter en invitasjonskonsert i London med tittelen Money Can't Buy. Konserten presenterte Minogue med en ny stil, inspirert delvis av Brigitte Bardot. Albumet fikk positive anmeldelser av Billboard og Allmusic, som beskriver den som et perfekt popalbum. Salget av Body Language var lavere enn forventet etter suksessen med Fever, men den første singelen «Slow» ble en førsteplass-hit i Storbritannia og Australia. Etter å ha nådd førsteplass på den amerikanske klubblisten, fikk singelen «Slow» en Grammy Award i kategorien «Best Dance Recording».
Body Language oppnådde den første uken et salg på 43 000 eksemplarer i USA, og gikk betydelig ned i den andre uken. The Wall Street Journal beskrev Minogue som en internasjonal sangerinne som synes stadig ute av stand til å erobre det amerikanske markedet. Minogue kommenterte at hun hadde fortalt sitt amerikanske plateselskapet at hun ikke var villig til å investere tiden det tar å etablere seg i USA og at hun heller vil forsterke suksessen hun allerede hadde oppnådd i andre deler av verden. Minogue kommenterte senere at hun ikke var opptatt av sin begrensede suksess i USA og ble mer frustrert over antakelser om at hun betraktet sin karriere ufullstendig uten.
Hun ga ut sitt andre offisielle samlealbum Ultimate Kylie i november 2004. Albumet introduserte de nye singlene «I Believe in You» og «Giving You Up». Videre ga hun ut en DVD også kalt Ultimate Kylie som inneholder hennes opptreden på BRIT Award med sangen «Can't Get Blue Monday Out of My Head». Singelen «I Believe in You» nådde den amerikanske Billboard-listen, og Minogue ble nominert til en Grammy Award for fjerde år på rad da sangen ble nominert i kategorien «Best Dance Recording». Tidlig i 2005 begynte Minogue sin Showgirl: The Greatest Hits Tour, og etter at Europa-delen av turneen var unnagjort, reiste hun til Melbourne, der hun ble diagnostisert med brystkreft.
2005–06: Brystkreft
Tidlig i 2005 åpnet Kylie: The Exhibition i Melbourne. Den frie utstillingen inneholdt kostymer og fotografier som dekker Minogues karriere og besøkte større australske byer og hadde 300 000 besøkende, og ble utstilt på Victoria and Albert Museum i London i februar 2007. Minogue ble diagnostisert med brystkreft i mai 2005, som førte til utsettelsen med resten av turneen Showgirl: The Greatest Hits Tour. Innleggelse og behandling i Melbourne resulterte i en kort, intens periode med mediedekning, særlig i Australia, der statsminister John Howard utstedte en erklæring som støtter Minogue. Hun gjennomgikk operasjon den 21. mai 2005 i forstad til Melbourne, og begynte kjemoterapi behandling kort tid etter.
I juli 2005 gjennomførte hun sin første offentlige opptreden etter kreftbehandlingen. Hun kom tilbake til Frankrike hvor hun fullførte kjemoterapibehandling i Villejuif, nær Paris. Hennes barnebok The Showgirl Princess skrevet i løpet av rekonvalesensperioden, ble utgitt i oktober 2006, og hennes parfyme Darling ble lansert i november. Denne serien ble senere utvidet med andre parfymer som Pink Sparkle, Couture og Inverse.
Tilbake i Australia, diskuterte hun sykdommen og sa at kjemoterapi var som å «oppleve en atombombe». På The Ellen DeGeneres Show i 2008, sa hun at hennes kreft opprinnelig ble feildiagnostisert, men hun har senere snakket om sin respekt for den medisinske profesjon.
I november 2006 gjenopptok Minogue turneen Showgirl: The Homecoming Tour med en forestilling i Sydney. Hun hadde fortalt til journalister før konserten at hun ville være svært emosjonell. Minogue ble deretter sammen med Bono, som var i Australia med U2 som en del av Vertigo Tour og fremførte duetten «Kids», men Minogue ble tvunget til å avlyse en planlagt opptreden på grunn av utmattelse.
2007–09: X, KylieX2008 og For You, For Me Tour
Minogue gav ut sitt tiende studioalbum X i november 2007. Den første singelen fra albumet var «2 Hearts». Både albumet og singelen nådde førsteplass på de australske albumlistene og hitlistene. X ble utgitt i USA i april 2008, og nådde Topp 100 på albumlistene. Ifølge den britiske avisen The Times hadde X solgt en million eksemplarer i desember 2008. X fikk en Grammy Award i 2009 for beste elektroniske dansealbum, etter den femte Grammy-nominasjonen til Minogue.
I desember 2007 deltok Minogue på Nobels fredspriskonsert i Oslo, og spilte senere i finalen i det britiske TV-programmet The X Factor. I mai 2008 startet hennes europeiske turné, KylieX2008, som er hennes dyreste hittil. Minogue ble omtalt i White Diamond, en dokumentarfilm fra 2007 mens hun fortsatte sitt Showgirl: The Homecoming Tour. Hun opptrådte også i TV-programmet The Kylie Show, med Dannii Minogue, Jason Donovan og Simon Cowell.
I slutten av desember 2007 ble Minogue hedret av Dronning Elizabeth II med utnevnelse til offiser av Order of the British Empire for hennes bidrag innen musikk. Hun fikk offisielt fra Prins Charles i juli 2008. I mai 2008 ble Minogue tildelt den franske Ordre des Arts et des Lettres, den høyeste kulturelle æresbevisningen i Frankrike.
I slutten av september 2008 hadde Minogue sin første Midtøsten-opptreden på et eksklusivt hotell i Dubai. I november fortsatte hun turneen KylieX2008 med konserter i byer i Sør-Amerika, Asia og Australia. Turneen besøkte 21 land, og ble regnet som en suksess, med billettsalg anslått til 70 millioner dollar.
I september og oktober 2009 startet Minogue sin første nordamerikanske turné, For You, For Me Tour, som inkluderte konserter i USA og Canada. Hun ble også omtalt i Bollywood-filmen Blue (2009), og har bekreftet at hun jobber med hennes ellevte studioalbum. Hun har meddelt at det vil bli et album med pop og dansepop. I desember 2009 ble konsertalbumet Kylie: Live in New York utgitt. Albumet ble innspilt i New York og inneholder 25 konsertversjon-sanger.
2010–12: Aphrodite og K25
Minogues ellevte studioalbum Aphrodite kom ut i Japan den 30. juni 2010 og resten av verden i juli 2010. Den første singelen «All the Lovers» kunne kjøpes fra juni 2010. Albumet nådde førsteplass på hitlistene i Storbritannia, nøyaktig tjueto år etter hennes første britiske førsteplass-hit. Den andre singelen fra Aphrodite, «Get Outta My Way», ble utgitt den 27. september 2010. I oktober 2010 hadde Minogue opptreden fremfor sfinksen og pyramidene i Egypt for å feire årsdagen for et tidsskrift. Den tredje singelen fra albumet «Better than Today» ble utgitt den 6. desember 2010. Den siste singelen «Put Your Hands Up (If You Feel Love)» ble utgitt 29. mai 2011.
Singler «All the Lovers» og «Get Outta My Way» var populære i amerikanske klubber og nådde førsteplass på Billboard-danselistene. «Better than Today» nådde førsteplass på hitlistene og hennes duett med Taio Cruz «Higher» nådde nummer tre. Minogue og Parlophone gitt ut den 1. desember 2010 en EP med tittelen A Kylie Christmas på iTunes, som inkluderte «Santa Baby», tidligere tilgjengelig som en B-side til hennes singel «Please Stay». Kylie fremførte sangen «Santa Baby» i New York den 30. november 2010. I august 2011 nådde «Put Your Hands Up (If You Feel Love)» også førsteplass på Billboard-danselistene.
I 2011 startet Minogue på Aphrodite World Tour for å promotere albumet Aphrodite. Turneen reiste til Europa, Nord-Amerika, Asia, Australia og Sør-Afrika. En DVD/Blu-ray av konserten filmet i London ble utgitt i slutten av november 2011.
Billboard annonserte i mai 2012 at Minogue ville utgi et nytt samlealbum med tittelen The Best of Kylie Minogue. Minogue utgav en ny singel, «Timebomb», den 25. mai 2012 som en del av K25. Minogue har hatt syv førsteplass-singler og solgt over 10,1 millioner singler i Storbritannia, gjør henne den tolvte bestselgende sangeren av singler i landet.
Fremstilling som kjendis
I løpet av karrieren har Minogue valgt fotografer som forsøker å skape nye bilder henne, og resultatene har dukket opp i rekke tidsskrifter fra The Face til Vogue og Vanity Fair. Minogue har dermed vunnet en bredere plass i den europeiske populærkulturen enn mange andre popsangere som konsentrerer seg bare om å selge plater.
I 2000 hadde Minogue oppnådd en grad av musikalsk troverdighet for å ha opprettholdt karrieren sin lenger enn kritikerne hadde tenkt. Samme år nevnte Birmingham Post at Minogue var på hitlistene som en «pop-prinsesse». Tilbake i 1988 med hennes første singlen «I Should Be So Lucky» ble hun den mest suksessrike kvinnelige artisten på den britiske hitlistene. Hennes progresjon til en mer sofistikert utøver med en flørtende og leken personligheten vant nye tilhengere. Etter 20 år som utøver ble Minogue skildret som et mote- og stil-ikon som stadig fornyet seg. Hun har hatt mange vellykkede turneer, og solgt over 68 millioner plater over hele verdenen. Minogue er å anse som et homoikon, som hun oppmuntrer med kommentarer slik som det har vært noen tragedier i hennes liv og at hennes homofile publikum har vært med henne fra starten. Minogue har forklart at hun ble oppmerksom på sitt homofile publikum i 1988, da det var flere forestillinger med musikken hennes i Sydney og hun senere så en tilsvarende forestilling i Melbourne. Hun sa at hun følte seg veldig rørt over å ha et slikt anerkjennende publikum og dette hadde oppmuntret henne til å opptre på homofile arenaer over hele verden.
Minogue har også blitt inspirert og sammenlignet med Madonna gjennom hele sin karriere. Minogue har mottatt negative kommentarer om at turneen Rhythm of Love Tour i 1991 var for like visuelt til Madonnas turné Blond Ambition World Tour. The Telegraph påpeker at Minogue og Madonna følger lignende stiler i musikk og mote. Rolling Stone kommenterte at, med unntak av USA, er Minogue ansett som en rival til Madonna.
Minogues fans har kalt henne «The Goddess of Pop». Hun hadde fått denne betegnelsen ved ulike anledninger av mange fans og journalister, noe som viser hennes lange tilstedeværelse i popmusikken. Kylie ble også erklært av media som sexsymbol.
I januar 2007 avduket Madame Tussauds i London det fjerde voksarbeidet av Minogue; bare Dronning Elizabeth II har hatt flere modelleringer. I samme uke ble en bronsestøpning av hennes hender lagt på Wembley Arena. En bronsestatue av Minogue ble avduket den 23. november 2007 i Melbourne for permanent visning.
I mars 2010 ble Minogue betegnet som den mektigste kjendisen i Storbritannia. En studie undersøkte hvordan markedsførere identifisere kjendiser og partnerskap. Hun ble utnevnt til en av de «100 heteste kvinnene gjennom tidene» av Men's Health. Per mai 2011, ifølge Sunday Times Rich List fra mai 2011 har Minogue en netto formue på 66 millioner dollar.
Jessica Ennis-Hill
Jessica Ennis (født 28. januar 1986 i Sheffield) er en britisk tidligere friidrettsutøver som konkurrerte i sjukamp.
I oktober 2016 la hun opp som aktiv friidrettsutøver.