cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nakenhunder
Nakenhunder og allergi
Nakenhunder er ikke spesielt mer allergivennlige enn andre hunder, og egner seg kun i liten grad mer for mennesker med pelsdyrallergi. Pelsdyrallergi skyldes nemlig ikke selve behåringen, men allergener (proteiner) som finnes i talgkjertlene hos alle pelsdyr. Mange reagerer også på dyrs spytt og urin, som også inneholder slike proteiner. Nakenhunder kan imidlertid lettere holdes rene for frie allergener, siden de mangler pelsbehåring. Det forutsetter imidlertid et jevnt vedlikehold av huden, for eksempel med en fuktig klut eller gjennom jevnlig bading.
Annet
Noen hevder at såkalte nakenhunder har en generelt høyere kroppstemperatur enn andre hunderaser (opp mot 40°C sier noen), men dette medfører ikke riktighet. Det korrekte er at kroppstemperaturen er som for hunder flest, altså omkring 38°C.
Nesten alle nakenhunder har et gen som gjør at de ofte mangler noen tenner. Nakenhunder som er lyse i huden blir fort solbrendte i sterk sol og trenger beskyttelse, enten i form av bekledning eller en nøytral solkrem med høy solfaktor. Mørke nakenhunder tåler nesten like mye sol som hunder med normal behåring, men risikoen for overoppheting er derfor også større.
Battlefield 3
Battlefield 3 (ofte forkortet til BF3) er et førstepersonsskytespill utviklet av EA Digital Illusions CE, og utgitt av Electronic Arts. Spillet er en oppfølger til Battlefield 2, som ble lansert i 2005.
Battlefield 3 kom ut 28. oktober 2011, for PC, PlayStation 3 og Xbox 360. I løpet av den første uken etter lanseringen, solgte EA over fem millioner kopier av spillet.
Handling
Spillets handling er satt til året 2014. Sersjant Blackburn er i avhør og advarer mot en stor trussel som avsløres senere. Spillets prolog er et frampek til spillets siste oppdrag, The Great Destroyer. Fienden er «People's Liberation and Resistance» (PLR), og de truer New Yorks gater med en atomtrussel. Blackburn må stoppe PLRs leder, Solomon, for å redde New York.
Samspill
Samspillmodusen i BF3 støtter ikke delt skjerm, men lar spillere finne seg en partner enten over Battlelog, med venner eller med en tilfeldig spiller. Denne spillmodusen belønnes med poeng. Etter et visst antall poeng får du tilgang til flere våpen, som kan brukes i flerspillermodusen.
Klasser
I BF3 er det fire klasser; Assault, Engineer, Support og Recon.
Norges J17-landslag i fotball
Norges U17-kvinnelandslag i fotball representerer Norge i internasjonal kvinnefotball i aldergruppen under 17 år.
Drakt
U17-kvinnelandslaget bruker samme drakt som seniorlandslaget, det vil si rød overdel og hvite bukser hjemme og hvite overdeler med blå bukser borte.
Tropp
''oppdatert 5. mai 2022''
Battlefield 3
Assault
Angrepsrifler: M416, AEK-971, M16A4, F2000, AN-94, M16A3, AK-74M, KH-2002, G3A3, AUG A3, Scar-L, Famas og L85A2.
Utstyr: Førstehjelpsveske, hjertestarter, M320 og M26 Mass.
Norges J17-landslag i fotball
EM-resultater
Norges U17-landslag for kvinner har en tredjeplass og to fjerdeplasser fra U17-EM:
Norsk
Norsk er et nordisk språk som, sammen med samisk, er et av Norges offisielle språk og morsmål til rundt 90 prosent av befolkningen i Norge. (i 2012 morsmål til omtrent 4,320,000 personer ). Det snakkes også av over 50,000 norsk-amerikanere i USA, spesielt i Midtvesten. Norsk, svensk og dansk utgjør sammen de fastlandsnordiske språkene, et kontinuum av mer eller mindre innbyrdes forståelige dialekter i Skandinavia. Norsk kan føres tilbake til de vestnordiske dialektene av norrønt, som også islandsk og færøysk har utgått fra, men avstanden til disse øynordiske språkene er i dag langt større enn avstanden til de østnordiske språkene dansk og svensk. Det er vanskelig å avgrense norsk mot svensk og dansk etter rent språklige kriterier; i praksis kan moderne norsk sies å være de skandinaviske dialekter og standardspråk som har geografisk tilknytning til Norge.
Battlefield 3
Assault
Hjertestarteren er et viktig element i denne klassen. Ikke bare gir en gjenopplivning 100 poeng (like mye som et kill), men den sparer laget ditt for en «ticket» (en form for minuspoeng), og lar lagkameraten fortsette kampen der den slapp. I moduser som rush og conquest, der et område skal angripes eller forsvares, koster det nemlig laget en «ticket» hver gang en spiller dør. Hver gang du blir drept mister laget ditt dermed en billett, men den kan refunderes hvis du blir gjenopplivet av en Assault. Når et lags billetter når 0, taper laget.
Når det gjelder våpnene, er de blant spillets beste, grunnet sin skuddhastighet, treffsikkerhet, håndterbarhet, omladingshastighet og skadeutdeling.
Norsk
Genetisk klassifisering
Norsk er et nordisk språk i den germanske gruppa i den indoeuropeiske språkfamilien.
Tradisjonelt har språket vært klassifisert som et vestnordisk språk sammen med islandsk og færøysk, mens dansk og svensk har vært klassifisert som østnordiske språk. Dette er basert på fonologiske forskjeller som oppsto tidlig i norrøn tid. Denne klassifiseringa er problematisk fordi den tillegger dialektforskjeller innenfor det fastlandsnordiske dialektkontinuumet større vekt enn skillet mellom tydelig adskilte språk fordi de førstnevnte forskjellene er eldre enn de sistnevnte. Dessuten går noen av skillene mellom vest- og østskandinavisk tvers igjennom det norske språkområdet, og videre har skriftspråket bokmål svært mange østnordiske trekk på grunn av sitt nære slektskap med dansk og kan i sin mest konservative variant sies å være nærmest ren østnordisk. Det standardiserte talespråket knyttet til bokmål, standard østnorsk, klassifiseres heller ikke som en norsk dialekt. Et skille mellom vestnordisk og østnordisk oppleves derfor som problematisk og lite relevant for moderne norsk.
Etter en nyere klassifisering basert på dagens moderne nordiske språk, utgjør norsk og svensk nordskandinavisk. Nordskandinavisk utgjør sammen med sørskandinavisk (dansk) fastlandsnordisk, som sammen med øynordisk danner den nordiske undergruppa av germansk.
Talespråk
Moderne norsk talespråk kan inndeles i norske dialekter samt standardspråk som har sin genetiske opprinnelse (språklig stamtre) i dansk språk, særlig representert ved dannet dagligtale og den moderne videreføring av dette talespråket, standard østnorsk. Standardspråkene kan også regnes som sosiolekter. De norske dialektene på den andre siden er de tradisjonelle stedsegne (lokale) talemålene med røtter i talemålet før dansketiden. Standardspråk, dialekter og (dansk) skriftspråk har gjennom århundrene gjensidig påvirket hverandre.
Norske dialekter
Norsk talespråk er i synkront perspektiv kjennetegnet av relativt store dialektforskjeller og sterke, livskraftige dialekter. Dialektforskjellene kan blant annet tilskrives store geografiske avstander, og at fjellandskapet har begrenset kontakten mellom folk i tidligere tider. Det spesielle med Norge er likevel den sterke stillinga dialektbruk har fått i nyere tid. Med unntak av situasjoner hvor man er bundet av manus, er det relativt uvanlig å legge om til et av «standardspråkene», selv i mer formelle sammenhenger.
Det østnorske dialektområdet kan igjen deles inn i østlandsk og trøndersk. Det vestnorske området kan på sin side deles inn i vestlandsk og nordnorsk.
Standardspråk og sosiolekter
I tillegg til norske dialekter finner man flere standardspråk i Norge: Standard østnorsk (tidligere dannet dagligtale) i østlandsområdet, penbergensk i Bergen og fintrønder i Trøndelag. Disse talemålene kan oppfattes som både standardspråk og sosiolekter. Det høyere talemålet skiller seg særlig i morfologien fra de omkringliggende dialektene, og hører hverken til østnorsk eller vestnorsk dialekt. De er ikke norske dialekter i lingvistisk forstand, men en del av talespråket som sammen utgjør moderne norsk.
Alfabet
Det norske alfabetet har 29 bokstaver. Det bygger på det latinske alfabetet, og har i tillegg de tre vokalene æ, ø og å, som har sin plass i slutten av alfabetet.
Bokstavene c, q, w, x og z brukes nesten utelukkende i lånord. Enkelte norske etternavn blir også skrevet med disse bokstavene.
Noen vokaler kan modifiseres ved å bruke diakritiske tegn: é, è, ê, ó, ò, â, og ô. På nynorsk kan også ì, ù og ỳ forekomme. De diakritiske tegnene er ikke obligatoriske, men kan i noen tilfeller skille mellom ulike betydninger av ordet, for eksempel for, fór, fòr og fôr på nynorsk. Noen lånord blir skrevet med andre diakritiske tegn, særlig ü, á og à.
Målformer
Før 1885 hadde norsk bare én offisiell målform, og dette skriftspråket var i alt det vesentlige identisk med dansk. Språket gikk under forskjellige navn, men ble på 1800-tallet stort sett bare kalt norsk. Gjennom Ivar Aasens arbeid med å skape språket landsmål ble det etablert en situasjon med to skriftlige målformer. I 1885 fattet Stortinget et vedtak der det bad regjeringen «om at træffe fornøden Forføining til at det norske Folkesprog som Skole- og officielt Sprog sidestilles med vort almindelige Skrift- og Bogsprog».
Riksmål og bokmål
Både dansk og norsk gjennomgikk på 1800- og 1900-tallet en gradvis reform av skriftspråket. Riksmålet ble reformert i 1907 og 1917. I 1929 ble den offisielle normen døpt om til bokmål. Utviklingen av dette skriftspråket ble fra 1938 preget av strid mellom de som ville smelte språket sammen med nynorsk for å skape et «samnorsk», og de som motsatte seg denne utviklingen. Etter at samnorskpolitikken hadde vist seg mislykket ble Vogt-komitéen («språkfredskomiteen») nedsatt, noe som resulterte i en reform av offisielt bokmål i 1981 i konservativ retning. I 2005 fulgte enda en reform som nærmest eliminerte forskjellene mellom riksmålsnormalen og (moderat) bokmål.
I dag rommer den offisielle varianten av bokmål som normeres av Språkrådet både former som kalles moderat bokmål og former som kalles radikalt bokmål. Moderat bokmål er mer eller mindre identisk med Det Norske Akademis riksmålsnorm.
Landsmål, nynorsk og høgnorsk
Ivar Aasens opprinnelige landsmål fikk ved Stortingsvedtak i 1929 navnet nynorsk. Samnorskpolitikken førte fra 1938 til at en lang rekke «bokmålsformer» ble tatt inn i nynorsk. I dag rommer nynorsk, som offisielt normert av Språkrådet, mange ulike former. Tilhengere av Ivar Aasens opprinnelige skriftspråk, den mest konservative varianten av nynorsk, kaller dette språket høgnorsk, som har vært fremmet av Ivar Aasen-sambandet.
Bruk av målformene i Norge
Av de 428 kommunene i Norge, har 160 bokmål som offisiell målform, 114 nynorsk, mens 157 kommuner er språklig nøytrale. De fleste kommunene med nynorsk som målform ligger på Vestlandet, Sørlandet, i Gudbrandsdalen, Hallingdal og Vest-Telemark. Per 1. juli 2009 har de tre fylkene (Møre og Romsdal, Sogn og Fjordane og Hordaland) med nynorsk som målform 829 417 innbyggere. De to fylkene (Østfold og Vestfold) med bokmål som målform har 500 254 innbyggere. De fire fylkene (Møre og Romsdal, Sogn og Fjordane, Hordaland og Rogaland) med nynorsk som flertallsmålform har 1 253 610 innbyggere. De ni fylkene (Østfold, Akershus, Hedmark, Oppland, Buskerud, Vestfold, Vest-Agder, Nordland og Finnmark) med bokmål som flertallsmålform har 2 140 590 innbyggere. Vestfold er det eneste fylket i landet hvor alle kommuner har bokmål som målform. Det samme gjelder Sogn og Fjordane, hvor alle kommunene har nynorsk som målform.
Rundt 88,1 % av grunnskoleelevene i Norge hadde bokmål som opplæringsmål i 2020, mens 11,9 % hadde nynorsk som målform. 11,1 % av de vernepliktige oppga nynorsk som målform i 2005. Dette var en stigning på 1,7 % fra året før. Rundt 89 % ber om å få selvangivelsen på bokmål. 5,1 % av bøkene som ble gitt ut på norsk i 2017 var på nynorsk. 89 % av avisene i Norge redigeres på bokmål, 6 % på nynorsk og 5 % på begge målformene.
Norsk i Nord-Amerika
På 18- og 1900-tallet var det tidvis et betydelig antall norske språkbrukere i Nord-Amerika. Det var lokalsamfunn som var helt norskspråklige, med egne skoler, aviser og lignende. Norskspråklige samfunn i USA fulgte ikke nødvendigvis rettskrivningsreformene som ble gjennomført i Norge på 1900-tallet, da norskamerikanerne stort sett hadde forlatt Norge før disse ble gjennomført, og norskspråklige samfunn i Amerika kunne dermed virke stivnede og arkaiske på norske språkbrukere i Norge. Så sent som 1959 utkom f.eks. den relativt store norske ukeavisen Decorah Posten i en språkform som avviste vesentlige deler av 1907-reformen og holdt fast på store bokstaver i substantiver, som alle norske språkbrukere i Norge hadde gått bort fra mange tiår tidligere. I løpet av 1900-tallet har antallet norskspråklige i Nord-Amerika, og særlig morsmålsbrukere, gått drastisk ned.
Urnordisk
Norsk har utviklet seg fra det felles skandinaviske språket urnordisk som ble brukt i perioden 200 til 500. Skriftlige kilder av urnordisk finner vi i runeinskripsjoner. Urnordisk må ha vært gjensidig forståelig med de vestgermanske språkene, som blant annet engelsk, tysk og nederlandsk har utviklet seg fra.
Synkopetida
Omkring år 500 gikk urnordisk inn en periode med bortfall av stavelser, den såkalte synkopetida. For eksempel ble de urnordiske navnene AnulaibaR og HarjawaldaR forkortet til Óláfr og Haraldr (i dag Olav og Harald). Disse forandringene var så omfattende at språkene før og etter synkopetida ikke ville vært gjensidig forståelige, men nordisk og vestgermansk skilte likevel ikke fullstendig lag på grunn av språkkontakt og parallell utvikling.
Norrønt
Fra omkring 700 kaller vi språket norrønt. I norsk språkvitenskap blir norrønt først og fremst brukt om språket i Norge og på Island, selv om dialektforskjellene i det nordiske språkområdet var minimale, og språket i samtiden ble oppfattet som ett språk, kalt norrǿna eller dǫnsk tunga. Fra 700-tallet oppstod allikevel visse dialektforskjeller, og det er vanlig å snakke om en vestnordisk dialekt i Norge og på Island og Færøyene og en østnordisk dialekt i Sverige og Danmark. For eksempel ble de gamle diftongene monoftongert i øst, slik at der svensk og dansk i dag har sten, røs og løs, har mange norske dialekter stein, røys og laus. Også islandsk og færøysk beholdt diftongene.
Norrønt språk hadde på grunn av vikingenes reiser og erobringer sterk innvirkning på gammelengelsk på denne tida, og det bidro til å opprettholde den gjensidige forståeligheten. Forskjellen kan ha vært omtrent som forskjellen mellom norsk og svensk i dag.
Fra omkring 1200 skilte dansk seg stadig mer fra norsk og svensk. Dansk mistet skillet mellom ulike vokaler i grammatiske endelser, slik at der norsk og svensk veksler mellom e, a og o har dansk bare e. Dansk fikk også en særegen fonologisk utvikling, blant annet får dansk sine bløde konsonanter og det danske stød oppsto på denne tida. Dette dialektskillet er større enn det eldre skillet mellom øst og vest, og det er først og fremst dette som gjør at nordmenn har vanskeligere for å forstå muntlig dansk enn svensk.
De norske norrøne dialektene fram til rundt 1350 kalles gammelnorsk. Gammelnorsk ble skrevet både med runer og med det latinske alfabetet som ble innført sammen med kristendommen på 1000-tallet. Da mange av de skrivekyndige døde i svartedauden i 1349 ble det norske skriftspråket svekket.
Mellomnorsk
Det norske språket fra svartedauden til reformasjonen i 1536 kalles mellomnorsk. På nytt gikk norsk inn i en periode med store forandringer og forenklinger. De samme endringene skjedde i stor grad i svensk og dansk, slik at avstanden mellom disse språkene ikke økte betydelig. En viktig drivkraft i språkendringene i denne perioden var den utstrakte kontakten med hanseatiske handelsmenn, det vil si nordtyskere, og deres nedertyske språk. Ikke minst gjelder det ordforrådet som i stor grad ble byttet ut. Skandinaver og nordtyskere kunne således forstå hverandre, men med det resultat at avstanden til de øynordiske språkene islandsk og færøysk økte, og det nordiske språkområdet ble definitivt delt.
På grunn av Kalmarunionen fra 1397 og deretter unionen med Danmark ble dansk skriftspråk stadig mer brukt i Norge. Norsk holdt seg best i de såkalte bondebrevene, som i hovedsak var saksdokumenter fra rettsvesenet. Her finner man skriftlig norsk fram til utpå 1600-tallet.
Nynorsk
Fra 1500-tallet fikk de skandinaviske språkene en form som dagens skandinaver ville ha kunnet forstå. Dette stadiet av norsk språk kalles nynorsk. Siden norrøn tid er kasussystemet sterkt svekket, selv om enkelte dialekter fremdeles har bevart skillet mellom nominativ og dativ. De personlige pronomen har også beholdt et todelt kasussystem som i skillet mellom du og deg.
Før Ivar Aasens systematiske arbeid hadde Jørgen Thomassøn som den første studerte norsk grammatikk i denne perioden,. Marcus Schnabel i Hardanger var den neste som studerte folkemålets grammatikk.). Schnabel hadde gått i lære hos Hans Strøm og de var begge oppmerksomme på slektskapet mellom gammelnorsk og bygdemålet. Presten Christen Jenssøn i Sunnfjord (1646) og Erik Pontoppidan med Glossarium Norvegicum (1749) laget også ordsamlinger. Legen Laurents Hallager beskrev i 1802 6,000 norske ord og uttrykk i Norsk Ordsamling (''Norsk Ordsamling eller Prøve af Norske Ord og Talemaader. Tilligemed Et Anhang indeholdende endeel Viser, som ere skrevne i det norske Bondesprog.'').
Den første systematiske granskninga av det nynorske språket ble utført av Ivar Aasen. På 1840-tallet reiste han rundt i landet og studerte dialektene. I 1848 publiserte han Det norske Folkesprogs Grammatik og i 1850 kom Ordbog over det norske Folkesprog. Dette arbeidet ble møtt med stor velvilje i samtiden, og han regnes nå som grunnleggeren av norsk språkvitenskap.
I 1852 skapte Aasen målstrid da han uttrykte ønske om å lage en normalform av folkespråket til allmenn bruk. Noen skriftnormal fantes ennå ikke, og Aasen var derfor ikke klar for kamp og prøvde å avdramatisere saken. Den første skissa av en normal kom i 1853 med Prøver af Landsmaalet i Norge. Den første virkelig store striden oppstod høsten 1858 da journalisten og dikteren Aasmund Olavsson Vinje startet opp ukebladet Dølen, den første periodiske publikasjon på det nye landsmålet. Aasen fullførte landsmålsnormalen med publiseringa av Norsk Grammatik i 1864 og Norsk Ordbog i 1873. Partiet Venstre tok opp målsaken, og i 1885 ble landsmålet sidestilt med det danske skriftspråket, eller vort almindelige Skrift- og Bogsprog som det het i stortingsvedtaket. Den første offisielle rettskrivningen kom i 1901, og i 1907 ble det innført obligatorisk eksamen i landsmålet ved examen artium.
Dansk-norsk
Med reformasjonen og boktrykkerkunsten økte skriftspråkets betydning, og mange av Europas skriftspråk fikk sin moderne form i arbeidet med bibeloversettelsene på denne tida. I Skandinavia fikk vi to standardskriftspråk, et svensk basert på dialektene i og omkring Stockholm, og et dansk basert på dialektene omkring Øresund og i Nordsjælland. I Norge befestet dansk sin stilling.
På 1600-tallet utviklet det seg et høytidsspråk i Norge med skriftspråket som rettesnor. En skriftrett leseuttale av dansk ble brukt som prekespråk i kirkene og seinere i konfirmasjonsundervisninga og skolene. I skolene vedvarte dette til Stortinget i 1878 vedtok at undervisninga skulle gis på «Børnenes eget Talesprog». Å snakke slik ble ifølge Jonas Ramus' ordliste fra Ringerike i 1698 kalt å knote, med «hand har lært at knote» som eksempel. Klokkerdansk er også brukt om dette talespråket. Ved siden av høytidsspråket utviklet det seg en dansk-norsk dagligtale som etter hvert ble morsmål for den norske overklassen. Utviklinga begynte trolig på 1600-tallet, men så seint som på 1800-tallet kunne det fremdeles være sterkt dialektpreg i denne såkalte dannede dagligtale. Det dansk-norske talespråket var på sitt mest dansknære på slutten av 1800-tallet. Dansk-norsken var et koinéspråk, det vil si en blanding av gjensidig forståelige dialekter, men transplantert inn i et område der det skiller seg ut fra dialektene som omgir det. For eksempel hadde dansk-norsken i motsetning til dialektene i Oslo og området rundt ikke noe jamvektsystem, bare én vokal ('e') i grammatiske endelser, monoftonger for de fleste gammelnorske diftonger, lite bruk av retroflekser og tjukk l, og det hadde i noen grad bløte konsonanter.
Selv om det alt før 1814 var kjent blant språkinteresserte embetsmenn at norsk kunne kalles et eget språk med like stor rett som dansk og svensk, og selv om norske diktere siden midten av 1700-tallet hadde benyttet særnorske ord i det danske skriftspråket, er det først på 1830-tallet at ønsket om et norsk skriftspråk blir klart uttrykt. Det begynte med Henrik Wergeland, som forsvarte bruken av norske ord i diktning og folkeopplysning med det mål å skille ut et selvstendig norsk skriftspråk. Mens Wergeland begrenset seg til en leksikalsk fornorsking, tok først Ludvig Kristensen Daa og seinere særlig Knud Knudsen til orde for ortofone eller lydrette rettskrivingsprinsipper etter inspirasjon av den danske ortofonibevegelsen. Et sentralt spørsmål var hvilket talemål som skulle ligge til grunn for den lydrette skrivemåten. Knudsen argumenterte etter hvert mot høytidsspråket, fordi ingen hadde det som sitt naturlige talemål, og kom fram til prinsippet om å basere skriftspråket på «den almindeligste Udtale af Ordene i de dannedes Mund», med andre ord den dansk-norske dagligtalen. Knudsen så for seg en gradvis fornorsking i denne retninga, men fikk ikke oppleve det selv. Den første rettskrivningen basert på hans prinsipper kom i 1907 og grunnla det som i dag heter bokmål. Han kalles derfor ofte bokmålets far.
1900-tallet
Om Knudsen er bokmålets far, må Moltke Moe være samnorskens far. Han var en av mennene bak Rettskrivningen av 1907, men alt i 1900 skrev han at han så en rettskrivning basert på Knudsens prinsipper som «det første store steg henimot en målform som én gang kan samle vort land, med rum for alt norsk, for by som for bygd, mot et mål som med rette kan kaldes  'riksmål', med rette  'landsmål' – fordi det er Norges lands, Norges rikes mål.» Inspirert av suksessen i 1907 fortsatte Moe å arbeide for nye språkreformer med tanke på en framtidig sammensmeltning. I 1909 brukte han ordet samnorsk om dette framtidsspråket. Tradisjonelt har han derfor blitt regnet som opphavsmannen til samnorskbegrepet, men Arne Garborg brukte det alt i 1877 i omtrent samme betydning.
Moe døde i 1913, men ideene ble videreført av Stortinget, som dette året på regjeringas anmodning bevilget 6,000 kroner til en komité «til at ta under overveielse spørsmaalet om en revision av saavel landsmaalets som riksmaalets retskrivning». Komiteens mandat er det første stortingsvedtaket som kan sies å underbygge den kommende samnorskpolitikken: «Endelig kan det kanske ogsaa være spørsmal om en viss tilnærmelse i grammatisk henseende mellem de to maalformer, forsaavidt en saadan tilnærmelse kan bygge paa levende taleform.»
Rettskrivingsreformen ble gjennomført ved kongelig resolusjon i 1917. De obligatoriske endringene var relativt forsiktige, men i tillegg kom valgfrie tilnærmingsformer. Spørsmålet kom opp til debatt i Stortinget i 1919 etter interpellasjon fra Carl Joachim Hambro d.e.. Einar Lundeby skriver i 1966:
I Stortinget falt forslaget om å avvise reformen med 58 mot 68 stemmer, et forslag om utsettelse falt med presidentens dobbeltstemme.
Norges Lærerlag støttet reformen og hadde i forkant av debatten oppfordret Stortinget til ikke å kalle den tilbake. Etter avgjørelsen skjøt innføringa av de valgfrie tilnærmingsformene i skolene fart. Høsten 1920 la Østlandsk reisning fram en liste over de 305 av landets 674 kommuner som hadde vedtatt å ta dem i bruk, 86 av disse hadde landsmål i minst én krets.
Dette året ble Riksmålsvernet stiftet, noe som markerer starten på den private normeringa av riksmålet. Ellers var Aftenposten blant de sterkeste motstanderne av offisiell normeringspolitikk og tok i bruk 1907-rettskrivningen først i 1923 og 1917-rettskrivningen i 1928.
I forbindelse med endringer i lærerskoleloven i 1929 kom spørsmålet om navnet på målformene opp. Landsmålet byttet navn til nynorsk, mens navnet bokmål ble videreført fra tidligere lovpraksis, selv om skriftnormen siden 1907 hadde vært kalt riksmål. Forslag om å bruke riksmål eller dansk-norsk i stedet for bokmål falt med henholdsvis 13 mot 22 og 17 mot 18 stemmer i Lagtinget. Dette har siden vært regnet som den offisielle avgjørelsen på navnespørsmålet. Etter dette har riksmålsbevegelsen brukt navnet riksmål om sin private norm i motsetning til den offisielle bokmålsnormen.
Lapara coniferarum
Lapara coniferarum er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Denne arten, som lever i Nord-Amerika, er en av relativt få svermere som har larver på bartrær. Den ligner sterkt på Lapara bombycoides men har en mer sørlig utbredelse enn denne.
Norsk
1900-tallet
I 1938 kom rettskrivingsreformene i bokmål og nynorsk som i dag blir husket som de store samnorskreformene. Hovedarkitekten var historikeren, målmannen og arbeiderpartimannen Halvdan Koht. Prinsippene reformen bygde på var som i 1917 samordning av skrivemåter i målformene og felles tilnærming til østlandsdialektene. For å rydde opp i den store valgfriheten som 1917-rettskrivningen hadde innført, ble de tillatte formene delt i to: hovedformer og sideformer. Hovedformene skulle brukes i lærebøker, mens sideformene var tillatt å bruke for elever. For bokmålets del var det nytt at mange former uten basis i den «dannede tale» eller standard østnorsk ble eneformer eller eneste hovedformer. Bl.a. ble ramn, vatn, botn og fram eneformer, mens mjøl og mjølk ble hovedformer (med mel og melk som sideformer). Dette vakte svært sterke reaksjoner i riksmålsbevegelsen. I nynorsken var det også de tradisjonelle formene som ble fjernet eller satt i klammer. I Noregs mållag var man delt i synet på reformen, og det brøt ut intern strid. Det endte med et kompromiss som i praksis aksepterte tilstanden.
Lapara coniferarum
Utbredelse
Arten lever i det østlige Nord-Amerika, fra Nova Scotia og Maine i nord til Florida i sør, vestover til Louisiana og Indiana.
Norsk
1900-tallet
Etter krigen intensiverte Riksmålsforbundet under ledelse av Arnulf Øverland kampen mot det de kalte «samnorskrettskrivningen». De organiserte foreldreaksjonen mot samnorsk i 1951 og stiftet Det Norske Akademi for Sprog og Litteratur i 1953. Denne motstanden må sies å ha vært en hovedårsak til at myndighetene etter hvert ga opp tilnærminga fra bokmålets side.
I 1952 ble Norsk språknemnd opprettet med mål om å fremme tilnærming mellom de to skriftmålene på folkemålets grunn. I 1959 kom den nye læreboknormalen for begge målformer. For nynorskens del betydde den en ytterligere tilnærming til bokmål. Denne gjelder fremdeles for nynorsk, bare med mindre endringer. For bokmålets del ønsket nemnda å være mer forsiktig på grunn av den sterke motstanden etter 1938, og noen tradisjonelle riksmålsformer kom tilbake. Samtidig ble valgfriheten i læreboknormalen redusert ved at flere riksmålsformer ble gjort til sideformer. Derfor møtte også denne reformen sterk motstand fra riksmålsbevegelsen.
I 1959 ble Landslaget for språklig samling stiftet, og i 1966 lanserte de det første fullstendige forslaget til en samnorsknormal eller samlenormal, men denne fikk aldri noen stor betydning.
I 1972 tok Norsk språkråd over for Norsk språknemnd. I 1981 ble tilnærmingspolitikken i praksis oppgitt ved at mange tradisjonelle riksmålsformer igjen ble hovedformer i bokmål. Samme år tok Det Norske Akademi over ordboks- og normeringsarbeidet fra Riksmålsvernet. Tilnærmingspolitikken ble offisielt opphevet av Stortinget i 2002, og i bokmålsrettskrivningen av 2005 ble skillet mellom hovedformer og sideformer opphevet.
Vokaler
De fleste norske dialekter har 18 monoftonger og seks diftonger.
Det er en del variasjon dialektene imellom når det gjelder realisering av vokalene, men variasjonen når det gjelder diftonger er større. De seks diftongene blir skrevet ei, øy, au, ai, oi, ui. De tre første er vanlige, de går tilbake til urnordiske diftonger, og flere østlige dialekter har monoftong i stedet for diftong her (for eksempel stenrøs for steinrøys. Østlandsk bymålsuttale av diftongene er, trøndersk uttale av de tre første er . Diftongene har en del fellestrekk, for eksempel er alle stigende, bortsett fra den siste, som er avvikende både ved å ha to høye vokaler, og ved at den er representert i ordforrådet med bare et par ord: (å) huie og (i) hui (og hast).
Konsonanter
Noe forenklet kan man regne tre konsonantsystemer i norske dialekter. I sør- og vestlandsk har man det enkleste systemet. Østlandsk har i tillegg retroflekser, og nordafjells har man både retroflekser og palatalisering.
Retrofleks flapp eller tykk l (//) er en relativt sjelden språklyd på verdensbasis. Den finnes i alle østnorske dialekter og i noen vestnorske dialekter i grenseområdene til østnorsk, nemlig romsdalsk og sørlig nordlandsk. Tradisjonelt har standard østnorsk unnveket retrofleksene, men disse er nå i stor grad aksepterte i samsvar med de omkringliggende dialektene. Unntaket er tykk l som fremdeles unngås der skriftspråket har «rd».
Lengde
Norske vokaler kan være korte eller lange. Fonologisk sett har norske konsonanter ikke lengdeforskjell. Selv om det er mulig å måle en liten forskjell i lengde mellom konsonanter, er dette alltid avhengig av vokallengde, og forskjellen er langt mindre enn den er det for lange og korte vokaler.
Forskjellen mellom lette og tunge stavelser er avhengig av lengde. En tung stavelse i norsk er en stavelse med konsonant og/eller med lang vokal i rimet i stavelsen.
USA-mesterskapet i friidrett for junior 2019
USA-mesterskapet i friidrett for junior 2019 (2019 USATF U20 Outdoor Championships) ble arrangert fra 21. til 23. juni 2019, på Ansin Sports Complex i Miramar i Florida.
Norsk
Trykk
Trykk i norsk faller på den siste tunge stavelsen i stammen av ordet. I den opprinnelig norske delen av ordforrådet innebærer dette at trykket faller på første stavelse:
I sammensetninger faller hovedtrykket på første ledd av sammensetningen, senere ledd får bitrykk.
Tonelag
I de fleste norske dialekter blir hovedtrykk realisert på en av to ulike måter, enten som tonelag 1 eller som tonelag 2. Tonelag 2 går historisk tilbake til ord som hadde to stavelser i gammelnorsk. Dermed har de fleste flertallsformene tonelag 2 (²hester, ²piler fra hestar, pílur). Omlydssubstantiv hadde flertallsending uten vokal, og har dermed tonelag 1 i dag (¹føtter, ¹hender fra fœtr, hendr).
Nye lånord får som regel tonelag 1 (¹kajakk, Tim¹buktu). Tonelag i sammensatte ord er fordelt etter et komplisert mønster, der tendensen er at hvis konsonantene rundt sammensetningsfugen er ustemte og/eller obstruenter, er det mer sannsynlig med tonelag 1. Det er som om en stor hindring er med og deler ordet i to, slik at det blir tonelag 1, mens stemte konsonanter er med og holder ordet sammen, prosodisk sett. Således heter det ¹ferskfisk, men ²villaks.
Ikke alle dialekter har tonelag. Tonelag mangler i dialektene rundt Bergen, samt i flere dialekter i Nord-Norge fra Nord-Troms og nordover. Begge disse områdene er områder som har hatt stor grad av språkkontakt med andre språk, og i alle fall for Nord-Norge er nok finsk og samisk substrat grunnen til det manglende tonelaget.
Daqingfeltet
Daqingkomplekset, tidligere kjent som Taching, ) er det største oljefeltet i Folkerepublikken Kina, og ligger mellom elvene Songhua og Nenjiang i provinsen Heilongjiang.
Norsk
Substantiv
Som i de fleste andre indoeuropeiske språk er substantivene i norsk delt inn i bøyningsklasser, først og fremst genus og sterk/svak bøyning. Norske substantiv har tre kjønn: hannkjønn, hunnkjønn og intetkjønn. Unntak er bergensdialekten og konservative varianter av bokmål, som bare har hannkjønn og intetkjønn.
Daqingfeltet
Det ble oppdaget i 1959, og fat (pr 2004) produsert over ti milliarder fat (1,6 km³) olje siden 1960. Daqing inneholdt opprinnelig 16 milliarder fat (2,5 km³) eller 2,2 mia tonn; de gjenværende produserbare reserver utgjør ca. 3,6 mia fat (572.000,000 m³) eller 500 mill tonn. Nåværende produksjon er på ca. én mill fat (160.000 m³) daglig, noe som gjør det til det fjerde mest produktive oljefelt i verden.
Daqing Oilfield Company Limited, med hovedkvarter i Daqing, er operatør på feltet.
Norsk
Substantiv
Bøyninga av regelmessige substantiv avhenger av kjønnet. Fra og med 1. juli 2005, kan alle hunnkjønnssubstantiv på bokmål bøyes som om de var hannkjønn. På noen varianter av nynorsk er det et sterkt og et svakt bøyningsmønster for hunnkjønns- og intetkjønnsubstantiv.
8 forskjellige substantivformer
Norske substantiver kan bøyes på 8 forskjellige måter (det finnes noen unntak):
Adjektiv
Norske adjektiv blir bøyd i grad (fin – finere – finest) og genus. Med unntak av liten (lita, lite), og i noen dialekter andre adjektiv på -en, er opposisjonen mellom maskulinum og femininum nøytralisert, og bare nøytrumsformen er avvikende. Bøyning i kjønn gjelder bare adjektiv i positiv ubestemt entall, gradbøyde adjektiv, og adjektiv i flertall og/eller bestemt form (finere, finest, fineste, fine) har ikke genusbøyning.
Adjektivene blir bøyd i bestemthet og numerus, som substantiv. De skiller seg likevel fra hverandre ved at de ved substantivene er inherente kategorier der adjektivene retter seg etter substantivet. Eksponentene for de ulike trekkene i hver kategori er også helt ulike de eksponentene som finnes innenfor substantivbøyninga. Flertall blir uttrykt med -e for adjektivene, men med blant annet -er for substantivene (gule soler).
Det er to bøyningsparadigmer for adjektivene: den svake bøyninga brukes når argumentet er bestemt, og den sterke brukes når argumentet er ubestemt:
Verb
Regelmessige norske verb har sju bøyingsformer – med verbet leve som eksempel er det disse formene: fire finitte former: lever (presens), levde (preteritum), leve (optativ), lev (imperativ) og tre infinitte former: leve (infinitiv), levende (presens partisipp) og levd (perfektum partisipp). I skolegrammatikken blir den imperfektive partisippen kalt «presens partisipp».
Verb kan deles i ulike bøyningstyper, i svake og sterke, etter om de danner preteritum med suffiks eller ikke. Svake verb danner preteritum med suffiksene -a/et eller -te/-(d)de, fordelingen dem i mellom er avhengig av fonologiske egenskaper ved stammen. Enstavede stammer (å nå) har suffikset -dde, stammer med trykk på siste staving og tonelag 1 (å reparere) har suffikset -te, det samme har stammer med visse fonologiske strukturer. Alle andre svake verb danner preteritum med -a/et. Sterke verb danner preteritum med vokalveksling i stammen, såkalt avlyd.
Norske verb kan også deles inn i hovedverb og hjelpeverb. Hjelpeverbene er en lukket klasse av verb som blir brukt dels til å lage sammensatte tidsformer (Vi har gått), og dels til å markere talerens innstilling til innholdet i setningen (Vi må gå nå). Syntaktisk skiller hjelpeverbene seg fra andre verb ved at de tar infinitiver som komplement uten infinitivsmerke, jf. Vi prøver å gå nå, der prøver, til forskjell fra må, ikke er et hjelpeverb.
Lukkede ordklasser
Norsk har sju lukkede ordklasser, det vil si ordklasser som har grammatisk funksjon, og som har et endelig antall medlemmer. Adverb, determinativ, interjeksjoner, konjunksjoner, preposisjoner, pronomen og subjunksjoner utgjør disse ordklassene i norsk.
De personlige pronomenene bøyes i tre ulike kasus: nominativ, akkusativ og genitiv. Noen dialekter har dativ istedenfor akkusativ. Adjektiv samsvarsbøyes med pronomen på samme måte som med substantiv. Av pronomenene er det bare de personlige som har bøyning.
De fleste determinativer bøyes etter kjønn og tall i samsvar med argumentet sitt. Noen determinativ bøyes ikke.
De fem øvrige lukkede ordklassene har ingen bøyning.
Indoeuropeiske arveord
Grunnstammen av norske ord er arveord fra indoeuropeisk. De lukkede ordklassene er de som har overlevd lengst, mens åpne ordklasser er mer utsatte for utskiftinger. De aller fleste sterke verb er arveord fordi bøyningsmønsteret ikke har vært produktivt på svært lenge. Avlyd er også såpass gammelt at de fleste ord med avlyd i bøyningsmønsteret er arveord (for eksempel å drive – dreiv).
Lånord
Språksamfunn låner ord fra mer prestisjefylte språksamfunn via tospråklige talere. Studier av lånord i norsk speiler dermed samfunnsmessige forhold i Europa opp gjennom hundreårene. Med innføringa av kristendommen kom det en god del lånord inn i norrønt. Av lånordene i Fritzners Gammelnorsk Ordbog er cirka 61 % fra latin, 25 % fra gammel- og mellomhøytysk, 7 % fra gammelfransk og under 5 % fra gammelengelsk. De fleste latinske lånordene er knyttet til kristendommen, mange tyske ord til handel, og mange franske ord til hoffliv. Hovedtyngden av lånordene i mellomnorsk kom fra lavtysk. Det har blitt anslått at halvparten av ordforrådet i norsk kommer fra lavtysk.
Mengden nye lånord har vokst kraftig siden midten av det 20. århundre, og ikke minst etter at fjernsynet og seinere Internett ble vanlig i norske hjem. Det er særlig engelsk det hentes inn ord fra. Tor Guttu (leksikograf) mener at «kafésvensk» var kjent i Norge rundt 1900.
Like før andre verdenskrig registrerte filologen Aasta Stene omkring 530 engelske ord som var i bruk i norsk. Lignende undersøkelser er foretatt senere, og det ble klart at trenden var at stadig flere engelske ord kom i bruk. Anglisismeordboka fra 1997 har omkring 4000 oppslagsord, det vil si omkring sju og en halv gang så mange som Stene fant. Engelske ords andel blant lånord har også steget markant, og utgjør i Bokmålsordboka og Nynorskordboka henholdsvis cirka ti og tolv prosent av lånordene.
Mens lånordene fra engelsk i 1950-årene i svært stor grad var knyttet til ungdomskultur, har fenomenet spredt seg også til andre felter. Mens ungdomskultur fremdeles er et viktig område, finner man også særlig ord knyttet til teknologi, fritidsaktiviteter, sport og næringsliv.
Fornorsking
Fornorsking er å finne og ta i bruk avløserord i stedet for lånord. Eksempler er idémyldring for brainstorming, nettleser for (web) browser eller kringkasting for broadcasting.
Et avløserord kan lages på flere ulike måter, hovedsaken er at man forstår hva ordet dreier seg om. Det kan lages avløserord på hovedsakelig to forskjellige måter. En måte er å oversette direkte. Mountain bike oversettes med fjell-/terrengsykkel og boarding card med ombordstigningskort. Andre ganger må det tys til litt mer fantasi, feedback og corner blir neppe forstått på norsk hvis det oversettes med tilbakemating eller hjørne. Tilbakemelding og hjørnespark er derimot mye mer forståelige. Nyansene er derfor viktige når nye avløserord skal lages.
I Norge er det Språkrådet som har tatt ansvaret for å komme på nye avløserord i Ordsmia.
Rännögssjön
Rännögssjön (Rönnösjön) er en innsjø i Offerdals sogn i Krokom kommune, Jämtland, Sverige. Innsjøen ligger mellom Rönnöfors og Aspbacken.
Rännögssjön dreneres gjennom Långan til Indalsälven. Fossen mellom Rännögssjön og Landögssjön, Rönnöforsen, har gitt navn til jernverket som ble oppført her i 1845, og deretter til den nært beliggende bebyggelsen Rönnöfors.
Ortodoks jødedom
Ortodoks jødedom er en retning innen jødedommen som ser på halakhá (de jødiske lovene i Tora) som absolutt bindende, overordnet og i alle hovedtrekk statisk lovsystem for det jødiske folket. Det er den retning innen jødedommen som holder seg til en relativt streng tolkning og anvendelse av de lover og etiske bud som først ble fastlagt i Talmud og senere kodifisert i lovsamlingen Shulhan Arukh.
De kan ikke kle seg i farger, kun svart og hvitt, og mennene ber tre ganger hver dag. Den ortodokse jødedom holder seg til disse arbeidene, og til de rabbinske kommentarer til dem som er vokst frem gjennom tidene fra ca. 1000 til ca. 1800. I ortodoks jødedom blir det særlig lagt vekt på kasjrút (matforskrifter), sjabbát (hviledagen) og tahorat hammisjpaḥá (rituell renhet i ekteskapet).
Ortodokse jøder
I ortodoks jødedom er det i utgangspunktet strengt definerte kjønnsroller. Kvinner har ansvar for hjemmet, mens menn har ansvar for alle offentlige funksjoner. Menn og kvinner har forskjellige regler å følge. For eksempler deltar ikke kvinnene aktivt i gudstjenestene, da det er mennenes oppgave. Det er vanlig at kvinner dekker håret med et skaut, eller i noen askenasisk-ortodokse samfunn parykk. Menn skal be til tre faste tider om dagen, mens kvinner er fritatt fra dette. De religiøse pliktene som kvinnene har, er knyttet til hjemmet. Ifølge den ortodokse jødedommen er det bare menn som kan bli rabbinere.
En slik retning er hasidismen. Denne bevegelsen oppsto i Øst-Europa på 1700-tallet og la vekt på den enkeltes religiøse erfaringer.
Ortodoks jødedom kan med andre ord inndeles som en undergruppe i moderne ortodoks jødedom (hebraisk: אורתודוקסיה מודרנית), inkludert feministisk-ortodoks jødedom og ḥaredisk jødedom (hebraisk: יהדות חרדית), også kalt for ultraortodoks jødedom. Ortodokse jøder betrakter deres form av jødedommen for å være den mest tradisjonelle og riktige, og mener vanligvis at alle andre former av jødedom er et brudd med den jødiske tradisjonen. Konservative (eller masorti) jøder meiner på sin side gjerne at ortodoks jødedom har forlatt den tradisjonelle, dynamiske jødedommen til fordel for et statisk og dogmatisk system.
Per 2001 utgjorde ortodokse jøder og jøder tilknyttet en ortodoks synagoge bortimot 50 prosent av britiske jøder (rundt regnet 150 000); 26,5 prosent av Israelske jøder (1 500 000); og 13 prosent av amerikanske jøder (529 000). Blant de til en menighet i en synagoge, representerte ortodokse jøder 70 prosent av britiske jøder, og 27 prosent av amerikanske jøder.
Severnoje sijanije
Handling
Filmen forteller om en jente som lever uten en far som hun aldri har møtt, men som hun fremdeles er oppriktig glad i.
Etter tjue år med venting, setter kvinnen endelig av sted på leting etter faren sin.
Gardevoir
Gardevoir kan si inn i framtida. Viss den føler fare for treneren vil den risikere livet for å beskytte treneren. Styrken dens er på sitt største når den gjør dette. Gardevoir har evnen til å skape små sorte hull ved å bruke telepatiske krefter.
Uno (film)
UNO er en norsk film fra 2004. Aksel Hennie var både regissør, manusforfatter og hovedrolleinnehaver. Handlingen i filmen foregår i Oslo. David (Aksel Hennie) må velge mellom å være lojal til gutta på treningsstudioet og å tyste på dem for å få treffe faren på dødsleiet.
Filmen vant fem av åtte priser under Kanonprisen 2004, den første utdelingen av Kanonprisen, og én pris under Amandaprisen 2005. Tre av prisene gikk til Hennie for hovedrolle, manus og regi.
Handling
David er 25 år gammel, og bor i en vanskelig del av Oslo. Sammen med kameraten Morten tilbringer han mesteparten av tiden ved Jarles treningsstudio. Sistnevnte er en sadistisk kriminell involvert, sammen med sønnen Lars, i kjøp og salg av anabole steroider. Lars har også bånd til en kriminell pakistansk gjeng, ledet av Khuram.
Maria Eleonora av Brandenburg
Maria Eleonora (født 11. november 1599 i Königsberg, død 18. mars 1655) var dronning av Sverige.
Hun giftet seg 25. november 1620 med Gustav II Adolf. Hun ble mor til dronning Christina, men fikk ikke være med i formynderregjeringen for datteren. .
Dronning Maria Eleonora ble kalt Europas vakreste dronning, men ble ansett for å være hysterisk, overdrevet følsom og ikke særlig intelligent. Kongen hadde selv sagt at hun ikke måtte få noen del i politikken dersom han skulle dø før han hadde en myndig arvtaker.
Hun var forelsket i ektefellen sin, noe som var svært uvanlig for tidens kongelige ekteskap. Da han døde opptrådte hun på en måte som gjorde at omgivelsene undret på om hun hadde gått fra forstanden; hun nektet i det lengste å la han bli begravet og da han til slutt ble begravet ble det oppdaget at hun hadde forsøkt å komme seg inn til liket.
I 1636 flyktet hun till Danmark kledd som borgerkvinne og hun ble da fratatt sitt underhold og omsorgen for den 10 år gamle datteren. Hun returnerte til sitt hjemland Preussen i 1643 og senere til Sverige igjen i 1648, men hennes forhold til datteren var alltid spent.
Hun ligger begravet ved siden av ektefellen i Riddarholmskyrkan i Stockholm.
Talleiv Olsson Huvestad
Talleiv Olavsson Huvestad (født 1761, død 13. juli 1847) var en gårdbruker, eidsvollsmann og stortingsmann fra Skafså i Telemark.
Huvestad ble født på gården Storåsli i Skafså. I ungdommen var han omgangsskolelærer, og fra 1794 var han gårdbruker på Huvestad i Eidsborg sogn i Lårdal. Han var fra 1809 til 1830 medhjelper til sognepresten.
I 1814 var Huvestad delegat fra Bratsberg amt til Riksforsamlingen på Eidsvoll i 1814 hvor han tilhørte Unionspartiet.
Han ble valgt til stortingsrepresentant i 1818, hvor han var medlem av syv komiteer. Blant disse var komiteen utviding av Holmestrand, og om utlevering av tyver mellom Norge og Sverige. Han skal ha arbeidet målbevisst for å fremme bøndenes interesser.
I 1826 tok han kår, og døde på Huvestad i 1847. Fortsatt finnes det hus på Huvestad fra eidsvollsmannens liv.
Eixample
Eixample er ett av de ti distriktene i den katalanske byen Barcelona. Det oppsto på 1800-tallet, etter at bymurene ble revet (1854–1856) og byen ekspanderte. 1. januar 2005 hadde Eixample 262 485 innbyggere, og var dermed Barcelonas mest befolka distrikt. Det har et areal på 7,46 km².
I Eixample ligger mange av de mest kjente turistattraksjonene i Barcelona, blant annet Sagrada Família, Casa Milà, Casa Batlló, Teatro Nacional de Catalunya og L'Auditori. Området Quadrat d'Or (Det Gylne Kvadratet), som ligger rundt Passeig de Gràcia, har den høyeste konsentrasjonen (cirka 150 bygninger) av art nouveau-arkitektur i verden.
Bydeler
Eixample er delt inn i seks bydeler (barris):
Çarşamba
Çarşamba er en by med 137 576 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Samsun. Den ligger nord for Ayvacık, sør for Svartehavet, øst for Tekkeköy og vest for Terme.
Sangen om Gjest Baardsen
«Sangen om Gjest Baardsen» eller «Fjellsangen» som den også kalles, ble skrevet av A.K. Nielsen som kjenningsmelodi til filmen om den legendariske stortyven Gjest Baardsen som Alfred Maurstad hadde hovedrollen i. Maurstad spilte den inn på plate to ganger. Gjest Baardsen skrev selv mange viser, og de mest kjente av disse er «Baardsens levnedsløp forfattet av ham selv», «Brennevinsondet» og «Til fengslet jeg vandrer». I 1845 ble Baardsen benådet, og han reiste da rundt som kolportør med egne skrifter, vers og prosa. Han døde i 1849. Visa er innspilt på Frem fra Glemselen kap. 3 med Helge Borglund.
Teksten
den er ikke laget for lensmann og prest, og kan I nu vanke og gå hvor I vil så får I nok høre at Gjest er på spill. For er der ei jenta, ja to eller tre, som gjerne vil danse og leike og le, så vet I de danser og leiker som best, når de kan få danse og leike med Gjest. når Gjest har besøkt det er forrådet tynt, hva heller en lensmann, en prest eller fut, som tinger de skatter så hårderlig ut. Da lyder der skrigen av redsel og harm, da løfter den lensmann sin truende arm, mens lensmann gjør regningen opp uten vert, du fanger nok Gjest, kanskje du fanger en fjert. hvor lenge var Adam ut i paradis. Og satte I Gjest ut i jern og i bolt, hvor fant I da lenker og murer som holdt. Ja si hva I vil og tro hva I kan, og kall ham for tjuv og for helvetesbrann. Den lov skal han ha, den ros skal han få, han tuktet de store og hjelpte de små.
Paratrea plebeja
Paratrea plebeja er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Denne grå arten forekommer i den østlige halvdelen av Nord-Amerika.