cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Undervannsrugby
Sportens historie
Bersuda spente opp et nett i midten på bunnen av bassenget, likt et volleyballnett, men lot det stoppe en meter over bunnen. To lag spilte nå mot hverandre hvor det angripende laget måtte få ballen over til den andre siden og legge den i en bøtte. Grunnlaget for spillet var nå på plass og DUC Köln brukte dette som oppvarming før vanlig trening. Andre lag så dette og begynte med dette de også.
DUC Köln fikk etter flere års forsøk lov til å vise fram sporten – kalt "Köln disiplinen" – som en konkurransesport ved de nasjonale spillene i 1963. Det var dessverre ingen interesse i dette spillet.
Det var derimot innsatsen til en tannlege ved navn Dr. Franz Josef Grimmeisen fra dykkeklubben DUC Duisburg som klarte å tenne interessen for dette ballspillet. Han tok kontakt med DLRG Müllheim og arrangerte den første undervannsrugbykampen mellom DLRG Müllheim og DUC Duisburg den 4. oktober 1964 som endte 5-2 til Duisburg. Media ble oppmerksom på denne "premieren" og skrev en halvsidens rapport med to bilder i sin neste utgave av "Essener Tageblatt".
Videre klarte Dr. Grimmeisen å arrangere den første undervannsrugbyturneringen den 5. november 1965 i Hallenbad Süd, Müllheim/Ruhr. Seks klubber sendte sine lag til denne turneringen; DUC Bochum, DUC Düsseldorf, DUC Duisburg, DUC Essen og TSC Delphin Leudenscheid.
Den opprinnelige versjonen som ble spilt i Köln ble ikke videreført og Köln-laget har selv gått over til undervannsrugby.
I et forsøk på å få spillet kjent internasjonalt, gikk Dr. Grimmeisen til de da to største medlemmene av CMAS: Frankrike og USSR. Interessen derfra ble ikke stor, men de skandinaviske landene ble derimot tent og tok spillet til seg i løpet av relativt kort tid.
Lagoppsett
Et undervannsrugbylag består av følgende posisjoner:
De enkelte posisjonene på laget deles gjerne mellom to aktive spillere for å sikre at funksjonen kan være ivaretatt selv om en spiller må opp til overflaten for å trekke pusten. I tillegg kan laget ha inntil fem innbyttere (på land, oppholder seg i innbytterfeltet) og fire reserver (utenfor spilleområdet).
Kommunikasjon under vann mellom spillere er utfordrende, og derfor er den taktiske delen av spillet veldig viktig. Det finnes mange taktiske muligheter for bruk av spillerne, men her er en generell oversikt over lagets posisjoner og deres oppgaver/funksjoner.
Spiss
Spissene har den frieste rollen men skal hele tiden være i aktivitet. Under angrep skal de hele tiden gå inn i mottaksposisjoner for å stresse forsvaret til det andre laget. De skal alltid ligge i sentringsposisjoner og er en viktig del av taktikken. Under forsvar skal de alltid ligge ute blant angriperne til det andre laget og prøve å få tak i ballen.
Back
Backene har en mer restriktiv rolle da de har posisjoner de skal forsvare. Under angrep skal en av backene jobbe som en spiss og playmaker. Den andre backen skal ligge litt tilbaketrukket og alternere med den aktive backen. Under forsvar skal begge backene tilbake til forsvarsposisjon hvor en ligger foran bøtta og forsvarer mens den andre er i overflaten og hviler for så å bytte. Backen i hvileposisjon skal selvsagt følge med på spillet og gå inn aktivt dersom man ser en åpning.
Venstre
Venstre-begrepet er et gammelt begrep som ble benyttet da man kun hadde én målvakt. Venstre-spilleren var da en ren angrepsspiller når eget lag var i angrep, og assisterte målvakten ved forsvarsspill. Idag blir "Venstre" benyttet på samme måte som "Keeper".
Keeper
Målvakten har til oppgave å forsvare målet sitt. Dette gjøres generelt ved å ligge med ryggen oppå bøtta og dekke inngangen som et lokk. Dette kalles å "ligge på lokk". Under angrep skal keeper alltid ligge mellom motspillerne og sitt eget mål. Som en generell "regel" ligger keeper opptil halvdelen av banen og venter på motangrep. Keeper har nå mulighet til å alternere i angrep med den andre keeperen (venstre).
Spilletid
De internasjonale reglene tilsier at en kamp skal vare i to omganger på 15 minutter hver. Under nasjonale kamper og turneringer er spilletidene veldig variable. Det er kun under A-NM og finalekamper at man eksklusivt benytter disse tidene. Andre tider som benyttes kan være 2x8, 2x10, 2x12, 1x15, 1x20. Dette avhenger av kampoppsettene og arrangøren.
Tekniske mål
Spillebanen skal være mellom 12 og 18 meter lang og mellom 8 og 12 meter bred. Vanndybden skal være mellom 3,5 og 5 meter. Spilleområdet består i tillegg av innbytterområder på hver ende av spillebanen og på den ene langsiden.
Målkurvene skal plasseres i hver sin ende av spillebanen og være 450 mm høye og åpningen på toppen skal ha en diameter på 390-400 mm.
Ballen skal enten være rød eller svart og hvit i et rutemønster. Den skal være fylt med en saltoppløsning som gjør at den synker 1 til 1,25 meter i sekundet. Omkretsen skal være 52-54 cm for menn, og 49-51 cm for kvinner.
Dommere
Det er tre dommere involvert i en kamp
Vanndommerne ligger på hver sin side av spilleområdet og følger langs med langsiden av området. Landdommeren står på den ene langsiden av spilleområdet og følger med hele tiden langs kanten. Landdommeren har ansvar for å følge med på det som skjer i overflaten samt innbyttinger, reservebytter, spilletid og utvisninger. Vanndommerne kan begge være neddykkede, men i praksis ligger den ene, som kalles overflatedommer, alltid i overflaten og dykker kun ned når situasjoner tilspisser seg.
Landdommeren har det endelige ordet i enhver avgjørelse, men hver av dommerne har utøvende makt. Hoveddommeren vil i praksis aldri gå imot en avgjørelse fra en vanndommer da landdommeren ikke har den samme oversikten som vanndommerne over spillet.
Synlige signaler
Dommerne benytter alle de samme signalene for å indikere hva som skjer under dommeravbrudd. Disse består av følgende:
Lydsignaler
Da spillet foregår under vann benyttes det lydsignaler for å kommunisere en endring i spillestatusen fra dommerne til spillerne. Disse lydsignalene består av følgende;
Det tekniske lydanlegget som benyttes er som regel et par bilhorn som er nedsenket i bassenget samt ett eller to på land. I tillegg kan det benyttes lyssignaler. Hver dommer har en bryter med seg som aktiverer lydsignalene på kommando. Bryteren er en enkel trykkbryter som vil aktivere lydsignalet så lenge bryteren er nedtrykket. På denne måten blir det opp til dommeren selv å bestemme lengde på og antallet lydsignaler som gis.
My Life So Far
My Life So Far er en film som skildrer familieliv og seksuell oppvåkning til gutten Frazer, som vokser opp på familiens gods i Skottland på 1920-tallet. Historien er basert på barndomserindrigene til Davis Forman, en britiske medieeier.
Handlingen
Faren til Fazer (Colin Firth) er en eksentriker som sliter med økonomien til godset, samtidig som han bruker tid og energi på tekniske oppfinnelser som gir liten avkastning. Da onkelen besøker godset med sin franske forlovede Heloise, forelsker faren seg i henne. Dette setter forholdet til hans melankolske og puritanske ektefelle på en kraftig prøve. Søsteren Elsbeth er omsvermet av beundrerer, blant dem den unge piloten Gabriel Chenoux.
Også Frasers interesse for den unge Heloise vekkes. Samtidige observerer han de voksnes skiftende relasjoner og deres omgang med kjærlighet og seksualitet. Også «studier» i bestefarens bibliotek bidrar til at han blir oppmerksom på sin egen følelser og de voksnes reaksjoner på disse.
Om filmen
Filmen er en oppvekstskildring med utgangspunkt i barnets egne opplevelser av seg selv og voksenverdenen. Virkeligheten fremstår som samtidig truende og tiltrekkende. Filmen inneholder også fine skildringer av Skottlands fjellnatur og skotske tradisjoner, slik som tidligere tiders halloween-feiringen og Curlingsporten.
Filmen er spilt inn på godset Arkinglas House, som ligger ved enden av fjorden Loch Fyne 80 km nordvest for Glasgow.
Deutschlandfunk Kultur
Deutschlandfunk Kultur er en tysk kulturorientert riksdekkende radiokanal som produseres av Deutschlandradio.
Oskar Lindberg (musiker)
Oskar Lindberg var musikklærer fra 1910. Han underviste fra 1919 i harmonilære ved musikkhøgskolen, hvor han i 1936 ble professor. I 1922 ble han dirigent ved Stockholms Akademiska Orkester. Videre var han fra 1939 medlem av koralbokkomiteen og fra 1941 den liturgisk-musikalske komite.
Deutschlandfunk Kultur
Kanalen ble etablert i 1994 under navnet Deutschlandradio Berlin som en av Deutschlandradios to riksdekkende radiokanaler. Den nye kanalen overtok etter det nedlagte RIAS og to tidligere radiokanaler i DDR. I 2005 fikk kanalen det nåværende navnet.
Deutschlandradio Kultur holder til i den tidligere RIAS-bygningen ved Hans-Rosenthal-Platz i bydelen Schöneberg i Berlin.
Kvalitetslaboratorium for psykoterapi
Kvalitetslaboratorium for psykoterapi (tidligere MBT Kvalitetslaboratorium eller MBT-lab) er en del av Nasjonal kompetansetjeneste for personlighetspsykiatri (NAPP) ved Oslo universitetssykehus. Kvalitetslaboratoriet ble opprettet av professor Sigmund Karterud i 2013 og skårer kvalitet og etterlevelse for dynamisk psykoterapi, spesielt mentaliseringsbasert terapi (MBT). Laben ble ledet av Dr. Espen Folmo fra 2013 til mars 2022. MBT er en manualisert, dynamisk terapi, og er en evidensbasert behandling for emosjonelt ustabil personlighetsforstyrrelse. Kvalitetslaboratoriet har publisert reliabilitetsstudier (G-study) for de anvendte MBT-skalaene for både individuell- og gruppeterapi. Labens hensikt er å bidra i kvalitetssikring av forskning, opplæring av terapeuter og kvalitetssikring av terapier som gis nasjonalt. En dansk studie viste at adekvat reliabilitet kan oppnås også utenfor det norske kvalitetslaboratoriet. Daglig leder for laboratoriet er psykologspesialist Andreas Ekberg.
Euporie
Euporie kan sikte til:
Euporie
Bjørge Worren
Bjørge Worren (født 18. november 1971) er en tidligere fotballspiller (spiss), nå fotballtrener. To roller han i flere sammenhenger også har kombinert.
Han spilte for Hødd (1.-divisjon) frem til 1994, da han skiftet beite til 2.-divisjonsklubben Volda. Der ble han ikke lenge, for i 1995 gikk han til Hareid, da i 3.-divisjon. Spilte der til og med 1996. Valgte da å bli spillende trener for Larsnes i 4.-divisjon, en rolle han hadde i 1997 og 1998. I 1999 lå Hareid nede og skulle spille i 4.-divisjon for første gang på tre tiår. Worren tok over som spillende trener sammen med Arne Klepp. Gjorde en god jobb selv om det ikke holdt til opprykk. I 2000 var Worren menig spiller for Hareid, og da rykte klubben opp igjen. Også spiss for Hareid i 3.-divisjon i 2001. Var deretter spillende trener for Tjørvåg og Hasundgot, før flere år i Hødd-systemet ventet. Hadde roller som guttetrener, juniortrener og talentutvikler, noe han kombinerte med roller i Sunnmøre Fotballkrets. Senhøsten 2009 ble det klart at Worren igjen skal trene Hareid, nå i 3.-divisjon.
Worren scoret 139 mål på 160 Hareid-kamper, noe ingen andre kan vise til i nyere tid. Er også tidenes mest suksessfulle trener både for Larsnes og Tjørvåg.
Worren er utdannet lærer, og underviser ved Froland Skole. Er idag trener for Froland A-Lag i 5. divisjon.
San Ysidro
San Ysidro er et område i San Diego rett nord for USAs grense mot Mexico. Området er navngitt etter Isidor av Madrid, katolsk skytshelgen for bønder.
Bjørge Worren
Han scoret 27 mål på 88 Hødd-kamper, de fleste i 1.-divisjon.
San Ysidro
I 1984 var en McDonald’s-restaurant i San Ysidro åsted for en grufull massakre der 21 personer ble myrdet og 19 såret, blant dem mange små barn. Frem til 1991 var massakren det dødeligste massemordet begått av en enslig gjerningsperson i USAs historie.
Evjemoen
Evjemoen var en militærleir som tilhørte Forsvaret fra 1912 til og med 2002. Leiren ligger sør for Evje i Evje og Hornnes kommune i Aust-Agder. Evjemoen ble fra 1953 til 1995 brukt som rekruttskole for Infanteriets øvingsavdeling nr. II (IØ2). Leiren hadde også flere tekniske verksteder. Siste funksjon før nedleggelsen 10. desember 2002 var som standkvarter for Agder regiment, med administrasjon og rekruttskole. Evjemoen ble utrangert 1. januar 2003 og overført til Forsvarsbygg. Forsvaret bruker per 2022 likevel fortsatt deler av Evjemoen til enklere øvelser for soldater tilhørende blant annet Luftforsvarets skolesenter Kjevik. I hovedsak er det skytefeltene som benyttes.
Historie
Evjemoen ble etablert i 1912 som ny øvingsplass for Rogaland Infanteriregiment nr. 8 (IR8) i forbindelse med innføring av en ny hærordning i 1911. Leiren kom som en erstatning for Madlamoen der regimentet hadde møtt tidligere. Det ble bygget store vinterisolerte soldatkaserner på grunn av behovet for dette under 1. verdenskrig. Evjemoen viste seg imidlertid lite egnet for IR8, som trakk seg ut etter få år. Leiren ble brukt til skoler/opplæring og repetisjonsøvelser frem til 2. verdenskrig da tyskerne reetablerte leiren og bygget ut et større område i sør.
Jens Stoltenberg var blant dem som var inne til førstegangstjeneste på Evjemoen. Stoltenberg var inne 1979–1980.
Fysisk miljø
Evjemoen ligger ved Evje i Setesdalen ca. 6 mil nord for Kristiansand. Selve leirområdet ligger på de relativt flate elvebankene på østsiden av elven Otra. Leiren består av to hovedområder, nordre og søndre leir.
Nordre leir, som ble anlagt i perioden 1912 til 1918, består blant annet av en gruppe magasinbygninger fra 1916 som har en høy grad av autentisitet. I tilslutning til disse ligger der også to tilflyttede magasinbygninger fra siste del av 1800-tallet. Et område med lager- og verkstedsbygg ligger inntil et sidespor til Setesdalsbanen. De fleste bygningene her har gjennomgått store endringer, men noen enkeltbygg er fortsatt godt bevart.
US Open 1987 (tennis)
US Open 1987. US Open er en Grand Slam-turnering i tennis. US Open i 1987 ble arrangert i perioden 1. til 14. september i Flushing Meadows i bydelen Queens i New York. Ivan Lendl beseiret Mats Wilander i herrefinalen i single og Martina Navrátilová vant damefinalen over Steffi Graf. Navratilova vant også både damedouble- og mixdoublefinalen sammen med henholdsvis Pam Shriver og Emilio Sánchez Vicario.
ATV
ATV kan vise til:
Arkitekturåret 1605
Arkitekturåret 1605 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1605.
Helen Harsvik
Helen Harsvik (født 1939, død 29. juli 2014 ) var en gårdbruker og lokalpolitiker (Sp) fra grenda Oksvoll i tidligere Bjugn kommune i Trøndelag. Hun var ordfører i Bjugn kommune fra 1993 til 1995, etter at sittende ordfører Morten Lund ble stortingsrepresentant i 1993.
Hun sto første gang på valgliste i 1971, og var Bjugn Sps ordførerkandidat i 1995 og 1999. Hun har også hatt verv i Norges bondekvinnelag og 4H.
Som gårdbruker drev hun pelsdyroppdrett med rev.
Faren Helmer Nygaard var ordfører i Nes kommune 1948–1955; dattera Vigdis Harsvik har vært generalsekretær i Norges Fiskarlag.
Keshar Jung Rayamajhi
Keshar Jung Rayamajhi (Jung er også noen ganger transkribert Jang, født i Palpa i 1919, død 17. desember 2012 ) var en nepalsk politiker. Han var opprinnelig generalsekretær i Nepals Kommunistiske Parti (NKP), og ble seinere en sentral rojalist.
Han studerte medisin i Calcutta. Her gikk han også inn i Nepals Kommunistiske Parti i 1949.
Rayamajhis første år som generalsekretær
Rayamajhi tok over som generalsekretær i NKP da Man Mohan Adhikari dro til Kina for å få medisinsk behandling. Han blei valgt til posten på NKPs 2. landsmøte i 1957.
Ahdikari hadde alt innleda det venstrefløya i partiet mente var et for nært samarbeid med slottet, da han i 1955 erklærte at partiet anerkjente kongen som Nepals statsoverhode – angivelig en del av en politisk handel for å få NKP legalisert.
Foran landets første parlamentsvalg våren 1959 var det uenighet om NKP stulle delta.
Partiets krav hadde siden revolusjonen i 1951 vært at det skulle velges en grunnlovsgivende forsamling. Kong Tribuvan hadde opprinnelig lovet det, men løftet blei aldri innfridd, hverken av han eller hans sønn kong Mahendra.
NKP deltok sammen med Nepals Kongressparti i ei massekampanje, som til slutt tvang Mahendra til å erklære at parlamentsvalg skulle holdes. Men kongen tillot ikke at det nye parlamentet vedtok ei ny grunnlov. Isteden proklamerte han sin egen grunnlov bare 6 dager før valget, der han bl.a. sikra seg retten til å avsette parlamentet.
Venstrefløya i partiet, leda av partistifter Pushpa Lal Shresta, ville at NKP skulle boikotte valget. Men Rayamajhi fikk gjennom at partiet stilte opp. I praksis hadde han alt nå innleda et nært forhold til kongen.
Resultatet blei dårlig. Mens NKP noen år før hadde blitt største parti i lokalvalg i Katmandu, fikk det nå bare 4 representanter. Dette skjerpa motsetningene og svekka Rayamajhis stilling.
Rayamajhi støtter kongens statskupp i 1960
15. desember 1961 gjorde kong Mahendra statskupp og innførte et rojalistisk diktatur, som skulle vare i nesten 30 år.
Rayamajhi var i Moskva under kuppet. Derfra sendte han ut ei erklæring på vegne av NKP, der han roste kuppet som progressivt.
Samtidig sendte lederen for venstrefløyen i NKP ut ei erklæring fra NKPs politibyrå i Katmandu som fordømte kuppet.
Mesteparten av sentralkomiteen i NKP støtta Rayamajhi, mens de fleste medlemmene og ledere som Ahdikari og Mohan Bikram Singh tok avstand fra ham. Han blei nå kjent som «kongelig kommunist», og politisk isolert på grunn av sitt nære forhold til kong Mahendra.
Rayamajhis prosovjetiske linje. Eksklusjonen i 1962
Motsetningene i den internasjonale kommunistiske bevegelsen mellom Sovjetunionens Kommunistiske Parti og Kinas Kommunistiske parti var nå også kjent. Et flertall i partiet støtta Kina. Rayamajhis støtte til Sovjet bidro til at den sovjetiske linja aldri fikk mye støtte i Nepal.
På et møte i India i 1961 fikk Rayamajhis linje et stort flertall mot seg. Han og sentralkomiteen ignorerte det og fortsatte å føre samme politikk som før.
I praksis var partiet nå splitta i to. Flertallet tvang gjennom innkallinga av NKPs 3. landsmøte i april 1962. Rayamajhi og hans nærmeste medarbeidere blei ekskludert.
NKP (Rayamajhi)
Raymatihis fløy godtok ikke eksklusjonene, og organiserte sitt eget parti, som blei kjent som NKP (Rayamajhi).
Partiet var alltid mindre enn de prokinesiske kommunistpartiene, men var til slutten av 1970-tallet det største prosovjetiske partiet i Nepal.
I 1979 førte et stort student- og folkeopprør til at kong Birendra måtte utlyse folkeavstemning om demokrati eller diktatur i 1980. Kongen vant folkeavstemninga (kanskje med valgfusk), men demokratene vant i storbyene, og den antimonarkistiske bevegelsen gikk kraftig fram.
NKP(R), som ikke var med i protestbevegelsen mot kongen, gikk etter dette gjennom to alvorlige splittelser:
Et mindretall av Rayamajhi-tilhengere nykonstituerte NKP (Rayamajhi), men partiet var nå sterkt redusert, og gikk i oppløsning rundt år 1984.
Etter demokratiets seier i 1990 stifta Rayamajhi et nytt parti, Janata Dal (Samajbadi Prajatantrik) (People's Party (Democratic Socialist) Folkepartiet (Demokratiske Sosialister). Det fikk ingen politisk betydning.
Rayamajhi som rojalist
Mens han ennå leda NKP(R) blei Rayamajhi en viktig panchayat-politiker. Han blei personlig rådgiver for kong Mahendra, og fortsatte som rådgiver for hans sønn, kong Birendra.
Under studentopprøret i 1979 deltok hans partis studentforbund i forhandlinger med kongen, men kom tilbake med et resultat som studentene avviste og som førte til at opprøret vokste. Da studentopprøret tvang kongen til å utlyse folkeavstemning i 1980 om Nepal skulle gå tilbake til flerpartidemokrati, støtta Rayamajhi isteden det diktatoriske kongelige Panchayat-demokratiet.
I 1986 blei han valgt inn i Panchayat-parlamentet,
Seinere på året satt han for kongen i kommisjonen som utarbeida Nepals nye grunnlov. Han bidro til å få inn de særrettighetene for kongen som kong Gyanendra brukte da han gjorde statskupp i 2002 og 2005.
Under Birendra avanserte han til leder for kongens personlige råd. I egenskap av det var han blant de første som blei tilkalt til slottet etter massakren i Katmandus slott i 2001. Han kom med den merkelige erklæringa om at prins Dipendra, som var bevissløs av skuddskader og døde tre dager etter, var konge, etter at han angivelig hadde skutt og drept sin far Birendra.
Han fortsatte i samme stilling etter Dipendras død under kong Gyanendra, som han roste i høye toner. Han gikk av i 2003.
I 2002 blei en opprører som forsøkte å sprenge huset hans i Chitwan drept av politiet.
Amílcar Cabral internasjonale lufthavn
Amílcar Cabral internasjonale lufthavn, også kjent som Sal internasjonale lufthavn, er den viktigste internasjonale lufthavna på Kapp Verde og er oppkalt etter den revolusjonære lederen, Amílcar Cabral.
Den ligger 2 km vestsørvest for Espargos på øya Sal. Fram til september 2005 var dette den eneste lufthavna på Kapp Verde som håndterte internasjonale ruter. (Kapp Verdes andre internasjonale lufthavn er Praia internasjonale lufthavn ved Praia på øya Santiago).
Hovedrullebanen (01/19) er på 3 272 meter, er den lengste på Kapp Verde og brukes mest for langdistanseruter. (Den var også en av de designerte nødlandings-rullebanene for den amerikanske romferga). Den andre rullebanen (07/25) er 1 500 meter lang og brukes av mindre fly. Sal er hovedflyplassen for det nasjonale flyselskapet, TACV Cabo Verde Airlines.
I 2004 betjente lufthavna 1 007 561 passasjerer (+21,4% i forhold til '03).
Historie
I 1967 ble Sal igjen brukt til mellomlandinger med drivstoffylling, denne gangen av South African Airways på flyvninger til og fra Europa, ettersom SAA ble nektet landingsretter av de fleste afrikanske land på grunn av boikotten av apartheidregimet. Senere brukte også Cubana og Aeroflot Sal for både etterfylling og passasjerruter.
I 1995 startet TACV en rute til Boston med en Boeing 757. Boston er hjemsted for det største kappverdiske immigrantsamfunnet i USA. Av andre internasjonale destinasjoner kan nevnes Amsterdam, Lisboa, Madrid, Paris og Porto. Blant innenlandsdestinasjonene er Santiago og São Vicente.
Fasiliteter og transport
Amílcar Cabral har en terminal. Det er en toetasjes bygning som inneholder innsjekk-, avgangs- og ankomstområder, så vel som shopping-, bank- og passasjertjenester. Andre etasje inneholder lufthavnes og flyselskapenes kontorer. Det er fire utganger, og det benyttes busser til å frakte passasjerene ut til flyene.
Lufthavna ligger på østsiden av øya, ved veien som forbinder Espargos med Kapp Verde, øyas viktigste turistdestinasjon. For øyeblikket er det ingen rutegående offentlig transport, men taxier, og bilutleie er tilgjengelig.
Strofadene
Den består av to små øyer, Stamfani (Σταμφάνη, 1,18 km²) og Arpia (Άρπυια 0,176 km²), som ligger 45,5 km sør-sørøst for Zakynthos og 50,3 km fra Peloponnes. Administrativt er de en del av kommunen Zakynthos. Den største av dem, Stamfani, har et gammelt kloster i form av festning grunnet forsvarhensyn som ble bygget i 1241. Øyene hører til den gresk-ortodokse kirke og det er ikke lov med jakt på dem.
Geografi
Det er mye fugler på øyene, som gulnebblire, spurvefugler og turtelduer. Øyene er begge svært flate, steinete og dekket av sparsommelig vegetasjon. Det høyeste punktet er bare 20 meter over havet. Det er ingen sandstrender på begge øyene, men de er kjent i Hellas for sin naturlige skjønnhet.
Historie
Øyene har vært bebodd i mange år av munker som satte pris på deres fruktbarhet. De dyrket sitrusfrukter av alle slag. Klosteret for Guds hellig mor er datert til første halvdel av 1200-tallet.
Ettersom øyene et velegnet stoppested på vei til og fra for Afrika mer enn 1200 arter av trekkfugler, hadde den greske regjeringen en tid under planlegging å sette opp et marint naturreservat her. Øyene er i dag en del av den nasjonale maritime parken Zakynthos. De er beskyttet av Kystvakten og av nasjonalparkenes forvaltning.
Strofadene i kulturen
Strofadene ble identifisert i gresk og romersk mytologi som bostedet til harpyene, en form for bevingede ånder eller stormgudinner. Vergil hevdet at disse vesenene fordrev trojanerne fra Strofadene. Øyene var også nevnt i Dantes Den guddommelige komedie, antagelig på grunn av Vergils henvisning. I tillegg også forbipasserende i kapittel 10 av François Rabelais' Femte bok om Pantagruel.
I henhold til legenden refererer øyenes navn, Strofadene («omdreining»), til boreaderne, det vil si brødrene Zetes og Kalais, sønner av guden Boreas, nordavinden, og som seilte med argonautene. Zetes og Kalais berget Phineus fra harpyene. De lyktes å fordrive monstrene vekk, men ikke å drepe dem da regnbuens gudinne Iris hadde lovt Phineus at de bevingede vesenene ikke ville bli plaget på nytt. Zetes og Kalais snudde seg fra Strofadene ved Iris' vilje mens de fortsatte deres jakt på harpyene.
Syltefjorddalen naturreservat
Syltefjorddalen naturreservat er et naturreservat i Båtsfjord kommune i Finnmark. Det ligger i Syltefjorddalen, rundt 15 kilometer (i luftlinje) sørøst for tettstedet Båtsfjord, og ble opprettet i 2006. Formålet med opprettelsen av reservatet var å bevare et tilnærmet urørt elvenært lauvskogområde i den nedre del av Syltefjorddalen, samt en kalkrasmark i sidedalen Reindalen, med områdets biologiske mangfold i form av naturtyper, økosystemer, arter og naturlige økologiske prosesser.
Monica Zetterlund
Monica Zetterlund (født Nilsson; 20. september 1937 i Hagfors i Värmland, død 12. mai 2005 i Stockholm) var en svensk sanger og skuespiller.
Karriere
Etter at hun hadde begynt å spille i svenske og danske jazzbands ble hun i 1960-årene verdensberømt gjennom samarbeidet med amerikanske musikere som Thad Jones, Zoot Sims og Bill Evans. Skiva «Waltz for Debby» med Bill Evans Trio blir betraktet som en av jazzhistoriens klassikere. Ved siden av amerikanske jazzstandards var hun også kjent for jazztolkninger av svenske folkemelodier og andre sanger med svensk tekst, som «Jag vet en dejlig rosa» eller «Att angöra en brygga». Hun deltok i Eurovision Song Contest for Sverige i 1963, med melodien «En gång i Stockholm».
Zetterlund gjorde også stor suksess i revyer på 1960- og 1970-tallet med blant andre Povel Ramel og Hasse & Tage samt i en rekke filminnspillinger hvorav hun ble nominert til Oscar (best foreign actress) for rollen som Ulrika i Utvandrerne. Forfatteren og skuespillerkollegaen Tage Danielsson beskrev Monica Zetterlund på denne måten: «en blond negress från Värmlands huldraskogar doftande av logar – ett lingonris som satts i ett cocktailglas…» Monica Zetterlund var i de siste årene av sitt liv sterkt plaget av ettervirkningene av en ryggskade hun pådro seg som ung. Hun døde i en boligbrann den 12. mai 2005, etter selv å ha ringt brannvesenet da hun oppdaget brannen. De klarte imidlertid ikke å komme tidsnok til å få den nokså bevegelseshemmede, 67 år gamle artisten ut.
Top of the Pops
Top of the Pops er et britisk musikkprogram som gikk på BBC fra 1964 til 2006. Programmet presenterte populærmusikk fra musikklisten UK Singles Chart og ble sendt på torsdager frem til 1996 hvor det ble sendt på fredager, og senere søndager. Programmet var på lufta lengre enn noe annet tilsvarende program. Det ble vist på BBC One i nesten alle år, unntatt de to siste, da det ble sendt på BBC Two. Programmet ble nedlagt på grunn av sviktende seertall.
Programmet er kjent for å ha med britiske verdensstjerner fra den tiden, og mange av de gamle videoene på YouTube av disse artistene er hentet fra dette programmet.
Programmet har hatt mange signaturmelodier gjennom tidene, som en instrumental versjon av "Whole Lotta Love" av Led Zeppelin, 1970-77, "Yellow Pearl" av Phil Lynott, 1981-86 og "The Wizard" av Paul Hardcastle, 1986-91.
Et tilsvarende program, Top of the Pops 2, har gått på BBC 2 siden 1994. Dette programmet viser eldre klipp fra originalserien.
Jerry West
Jerry Alan West (født 28. mai 1938) er en tidligere profesjonell basketballspiller for Los Angeles Lakers i NBA. West spilte som small forward i starten av sin karriere. Han utmerket seg hos East Bank High School, og tilsvarende også hos West Virginia University. Etter det hadde West en 14 år lang karriere for Los Angeles Lakers og var en av to lagledere for USA i OL i 1960.
Etter Wests spillerkarriere var han trener for Los Angeles Lakers i tillegg til at han jobbet som talentspeider i tre år, før han fikk jobben som hovedtrener for den samme klubben. I 2002 ble West hovedtrener for Memphis Grizzlies, og vant West-prisen som årets leder i NBA to ganger for sin innsats.
Tidlige år
West spilte for ungdomsskolelaget til East Bank i West Virginia fra 1952 til 1956. Det første året var han innbytter store deler av tiden, fordi han var så kort i forhold til de andre på laget. Hans trener Duke Shaver understreket imidlertid betydningen av kondisjon og forsvarsspill, noe West fulgte opp. Sommeren 1953 vokste han imidlertid til 183 cm. Da West først ble førstelagspiller som lagets small forward, etablerte han seg raskt som en av de beste spillerne på ungdomsskolen i sin generasjon. West ble kåret til West Virginias beste small forward fra 1953 til 1956, og beste amerikanske small forward i 1956.
Jerry West ble også kåret til årets spiller i West Virginia etter at han hadde scoret mer enn 900 poeng og hatt et gjennomsnitt på 32,2 poeng per kamp i en sesong. Hans hoppskudd ble hans varemerke, som han ofte brukte til å score viktige poeng. Det året ledet han også ungdomsskolen til statsmesterskapet den 24. mars, noe som fikk East Bank High School til innføre en tradisjonen med å skifte navn til «West Bank High School» hvert år på denne dagen til minne om dette.
Collegekarriere
Mer enn 60 universiteter viste sin interesse for Jerry West. Han valgte West Virginia University som ligger i Morgantown i West Virginia. Den første sesongen scoret West i gjennomsnitt 17,8 poeng per kamp og tok i gjennomsnitt 11,1 returer per kamp. Han startet alle de 28 kampene den sesongen, traff på 49,6 % av skuddene sine og 73,2 % av skuddene sine fra straffelinjen. Collegelaget vant hele 26 kamper den sesongen, men de tapte 2 kamper. De avsluttet sesongen med et 89–84-tap mot Manhattan College.
Den neste sesongen, 1958–1959-sesongen, ble enda mer vellykket. West scoret i gjennomsnitt 26,6 poeng per kamp og tok i gjennomsnitt 12,3 returer per kamp. Han tangerte rekorden i den fem kamper lange cupen i NCAA med 160 poeng, noe som tilsvarer 32,0 poeng i gjennomsnitt per kamp. Han ledet West Virginia-laget i poeng og returer hver kamp. I finalen tapte laget mot California da resultatet ble 71–70. I denne kampen tok West 11 returer og scoret 28 poeng.
Jerry West ble kåret til den mest fremragende spilleren det året. Han ble også kåret til USAs beste i sin posisjon, den sørlige avdelings beste spiller, årets atlet, den sørlige avdelingsturneringens mest verdifulle spiller og årets spiller i den sørlige avdelingen. Senere det året var West på USAs herrelandslag i basketball i Panamerikanske leker, der de vant gullmedaljen. Under en kamp mot Kentucky denne sesongen knakk West nesen, men til tross for smerten og det at han bare kunne puste gjennom munnen, scoret han 19 poeng i andre omgang, og ledet West Virginia University til seier mot Wildcats.
I Wests siste collegesesong, 1959–1960-sesongen, opplevde han flere av sin collegekarrieres høydepunkter. Blant annet scoret han et gjennomsnitt på 29,3 poeng per kamp, ga 134 målgivende pasninger i løpet av en sesong, tok i gjennomsnitt 16,5 returer per kamp mens han traff på 50,4 % av skuddene sine fra banen og 76,6 % fra straffelinjen. Nok en gang ble han hyllet med flere priser, igjen som beste small forward i USA og som den sørlige avdelings mest verdifulle spiller. Wests beste prestasjon den sesongen ble kampen mot Virginia, der han tok 16 returer og scoret 40 poeng.
Den samme sesongen scoret han også 30 dobbel-dobbeler, og hadde 15 kamper hvor han scoret 30 poeng. West var kaptein for det amerikanske herrelandslaget i basketball sammen med Oscar Robertson i sommer-OL 1960, der de vant gullmedaljen. Totalt i sin karriere for West Virginia University scoret West 2 309 poeng og tok 1 240 returer. Han scoret i gjennomsnitt 24,8 poeng per kamp i sin collegekarriere og tok i gjennomsnitt 13,3 returer per kamp. West har nå tolv rekorder som fortsatt står hos universitetet.
Statistikker fra NBA-karrieren
Enkelte av Jerry Wests statistikker ble ikke målt før senere i karrieren hans, og er derfor ikke med i de første årene.
«Mr. Inside» og «Mr. Outside»
West var med i NBA-draftet i 1960, og ble valgt som nummer to totalt blant serielagene av Minneapolis Lakers, men dette laget skiftet navn i 1960 til det vi kjenner det som i dag: Los Angeles Lakers, og West ble den første spilleren som det nye laget trakk opp. Nå fikk West en ny rolle som spiller. Treneren, Fred Schaus, hadde nemlig bestemt seg for å la West spille posisjonen som shooting guard, selv om han tidligere hadde spilt som small forward på college. Spillerstallen bestod da blant andre av den kjente kapteinen Elgin Baylor.
I sin første tid i NBA var West nokså alene. Han ble utestengt av resten av laget, og fikk kallenavnet «Tweety Bird» på grunn av sin lyse stemme. På grunn av Wests bondeaksent, ble han også kalt «Zeke from Cabin Creek» etter elven Cabin Creek i hans hjemby, Chelyan. Selv ville han uttalt det sistnevnte kallenavnet slik: «Zeek fr'm Cab'n Creek». West var vant til å imponere sine collegekamerater med sine defensive evner. West kunne rekke hele 41 cm over ringen når han hoppet, og trenet stadig for å bli en generelt bedre spiller.
«Mr. Clutch», den nye kapteinen
West hjalp Lakers med å forbedre seg fra 25 seiere i serien til 36, så de kom til NBA-sluttspillet i 1961. Los Angeles ble slått ut av dette sluttspillet da de tapte sin siste kamp mot St. Louis Hawks 105–103.
I Wests andre NBA-sesong for Los Angeles Lakers, fikk de kun brukt Baylor i 48 kamper fordi han ble kalt inn til hæren. Dette førte til at Jerry West tok over rollen som kaptein. Dette året kom West med på All-NBA First Team. Han ble kjent for å beholde roen i pressede situasjoner og for å treffe viktige og avgjørende skudd sent i kampen. Det var da Lakers' Chick Hearn ga West tilnavnet «Mr. Clutch», et navn som ble brukt om ham resten av hans karriere.
Los Angeles Lakers vant 54 av sesongens kamper. I 1962 kom de til NBA-sluttspillet, der Lakers kom seg helt til NBA-finalen mot kommende erkerival Boston Celtics. Hvert av lagene vant en av de to første kampene, men i tredje kamp, som ble spilt i Los Angeles, utjevnet West så lagene hadde 115 poeng hver. Sam Jones fra Boston Celtics kastet ballen tilbake i spill til midtbanen. Med tre sekunder igjen på klokka stjal West ballen og løp mot kurven og scoret en vanskelig layup da klokka kimte. Likevel utliknet Celtics igjen i den sjette kampen så de to lagene sto med tre seiere hver.
Den sjuende kampen ble spilt i Boston. I det meste av kampen ledet Celtics, men plutselig scoret West og Frank Selvy mange poeng etter hverandre, noe som stilte lagene likt med 100 poeng hver. Da bommet Frank Selvy med et åpent skudd fra omtrent 2,5 meter fra kurven. Dersom han hadde truffet med dette skuddet, ville Los Angeles mest sannsynlig blitt NBA-mestere for første gang. Baylor prøvde å få ballen oppi kurven etter å ha tatt returen, men ble hindret på ulovlig vis av Sam Jones, men det ble ikke dømt straffe til Baylor. På overtid scoret Jones mange poeng, og sikret Celtics seieren 110–107. Senere sa NBA at rivaliseringen mellom de to lagene hadde startet dette året.
I 1962–1963-sesongen var Baylor tilbake for fullt. West spilte kun 55 kamper denne sesongen da han mistet de siste syv ukene på grunn av kneskade. Nok en gang kom Lakers til finalen i sluttspillet mot Boston Celtics. Siden West ikke var helt frisk, lå Lakers under 3–2 etter fem kamper spilt. Det hele ble ikke noe bedre for Lakers da de tapte nok en gang i sjette kamp 112–109, denne gangen på hjemmebane.
I 1962–1963-sesongen ble West for første gang lagets toppscorer med sine 28,7 poeng per kamp, noe som gjorde ham noe bedre enn Baylor med 25,4 poeng per kamp. Baylor spilte denne sesongen med kneproblemer. Hele denne sesongen slet Los Angeles Lakers da de kun fikk 42 seiere, før de ble slått ut av Atlanta Hawks i sluttspillet.
Lederprofil i Los Angeles Lakers
I sluttspillet i 1965 vant Boston Celtics overlegent med totalt fire seiere mot Los Angeles Lakers' ene. I den første kampen scoret West kun 26 poeng, mye på grunn av den svært gode defensive spilleren K.C. Jones. I den andre kampen scoret West hele 45 poeng, men Celtics vant allikevel 129-123. I den tredje kampen vant endelig Los Angeles da West scoret 49 poeng, men i både den fjerde og femte kampen vant Celtics overlegent. I siste periode av den femte kampen bommet West på 14 av 15 skudd, og kunne ikke hindre Celtics i å vinne nok en kamp.
I 1965–1966-sesongen ble West nok en gang nominert til All-Star-prisen, og vant igjen prisen All-NBA First Team. Med 45 seiere i serien spilte Los Angeles seg lett igjennom sluttspillet inntil de nok en gang møtte Boston Celtics i finalen. West hadde denne gangen med seg Baylor, som selv sa han var 75 % frisk for denne kampen etter hans tidligere skade. De to lagene sto likt med tre seiere hver etter seks kamper.
Nedgangstider for West
I 1966–1967-sesongen spilte West kun 66 kamper på grunn av skade. Los Angeles Lakers hadde en skuffende sesong med kun 36 seiere i seriespillet. Da de ble slått ut i første runde av sluttspillet, gjorde ikke det saken noe bedre. På toppen av det hele trakk treneren Fred Schaus seg tilbake og Butch Van Breda Kolff tok over jobben.
Under ledelse av Van Breda Kolff vant Lakers 52 kamper i 1967–1968-sesongen med deres nye hjemmearena The Forum. I flere av disse kampene klarte Los Angeles å vinne på tross av at West kun spilte 51 kamper. På disse kampene scoret han i gjennomsnitt 26,3 poeng per kamp, det laveste antallet poeng per kamp siden hans første sesong i NBA. I tillegg fikk West kun utmerkelsen All-NBA Second Team denne sesongen, etter å ha vunnet prisen All-NBA First Team de siste seks årene.
I sluttspillet i 1968 kom Lakers nok en gang til finalen mot Celtics. Det ble sett på som en kamp mellom størrelse og kjapphet, da Lakers ikke hadde noen som kunne måle seg med størrelsen til Celtics spillende trener Bill Russell samt John Havlicek, som var nær kurven. Men til gjengjeld hadde Boston Celtics problemer med å forsvare seg mot Los Angeles' skyttere: Baylor, West og Gail Goodrich. I den første kampen scoret West kun syv av 24 skudd, og Los Angeles Lakers tapte kampen 107–101. Etter den fjerde kampen sto stillingen likt på to seiere hver for de to lagene, men West, som hadde scoret 38 poeng i den fjerde kampen da Lakers vant, hadde forstuet ankelen og kunne ikke spille for full styrke resten av sluttspillet. I den femte kampen scoret West 35 poeng på tross av skaden, men Boston vant allikevel med tre poeng. I den sjette kampen scoret Boston Celtics' Havlicek hele 40 poeng, noe som ga seier over Los Angeles. Etter kampen kommenterte West at Lakers hadde tapt to kamper som de skulle ha vunnet: «Vi ga dem den første kampen, og vi ga dem den femte. Men jeg tar ikke fra dem noe... Alle er sånn mot Celtics, og du kan ikke lære det.»
Wilt Chamberlains ankomst
Den 9. juli 1968 gjorde Los Angeles et gigantisk bytte der de tok til seg Wilt Chamberlain fra Philadelphia 76ers. For å få tak i denne centeren ga Los Angeles Lakers bort Archie Clark, Darrall Imhoff og Jerry Chambers til Philadelphia. Treneren, Van Breda Kolff, var bekymret da han mistet Clark. Særlig da han også mistet Goodrich til Phoenix Suns på grunn av lønningsgrensen var han redd for at han hadde for få guarder. I tillegg til West satt han bare igjen med Johnny Egan, som var noe mangelfull i forsvar. Verken Van Breda Kolff eller Elgin Baylor var noe særlig begeistret over Chamberlain, men West kom relativt godt overens med han. West var ikke vant til slik uenighet og misnøye mellom spillere, og dette kom også til syne under kamper. Han scoret kun 25,9 poeng per kamp denne sesongen, det dårligste han noen gang hadde scoret i gjennomsnitt i NBA. West kom med på All-NBA Defensive Second Team dette året.
I sluttspillet i 1969 kom Los Angeles til finalen mot Boston Celtics for sjette gang. Lakers hadde vunnet 55 av de 82 kampene i sesongen dette året, og klarte seg greit frem til finalen. I den første kampen mot Boston scoret West 53 poeng og ledet Los Angeles Lakers til en seier med to poeng mer enn Boston Celtics. Los Angeles vant også den andre kampen der West scoret 41 poeng. I den tredje kampen bestemte Boston Celtics-treneren, Bill Russell, seg for å sette to spillere til å forsvare West. Dette førte til at West ble svært sliten og spurte om å få bytte to ganger i løpet av kampen. Begge gangene ble han sittende en stund, og begge gangene dro Boston Celtics fra Los Angeles. Til slutt tapte Lakers kampen med seks poeng. I den fjerde kampen traff Celtics' guard, Sam Jones, et skudd da klokken kimte i siste sekund. Det var noe som gjorde så begge lagene hadde vunnet to kamper hver etter fire kamper spilt. I den femte kampen slo Lakers tilbake og vant med 13 poeng, men de fikk et stort slag da West, som hadde scoret 39 av poengene, strakk en sene mot slutten av kampen.
Med en gang var det klart at han ville være skadet for resten av sluttspillet. I den sjette kampen deltok allikevel West og han scoret 26 poeng. Allikevel vant Celtics kampen 99–90 med Bill Russell som sørget for at Chamberlain kun scoret åtte poeng. Før den syvende kampen hadde Los Angeles Lakers-eieren, Jack Kent Cooke, hengt opp tusenvis av ballonger i taket i The Forum i Los Angeles. Dette hovmodet virket mot sin hensikt da det motiverte Boston Celtics og irriterte West. Los Angeles Lakers lå under hele kampen, og lå under med 15 poeng til den siste perioden.
Takket være West kom Lakers tilbake og lå kun under med ett poeng da det gjensto to minutter av kampen. Los Angeles hadde ballen, men da West startet å sende mange feilpasninger tapte de til slutt kampen 108–106 til tross for at West klarte en trippel-dobbel med 42 poeng, 13 returer og tolv pasninger. I denne finalen ble West den første fra taperlaget til å motta NBA-finalens mest verdifulle spiller-prisen.
West blir lagkaptein
I 1969–1970-sesongen fikk Los Angeles Lakers en ny trener, Joe Mullaney. Det kom som et sjokk for hele laget da Chamberlain fikk en alvorlig kneskade på starten av denne sesongen. Jerry West fylte tomrommet som ble igjen etter han, akkurat som han hadde gjort tidligere da Baylor hadde blitt skadet. Nå var West nok en gang lagets kaptein. Denne sesongen kom West for første gang med på All-Defensive First Team og vant nok en gang All-NBA First Team etter å kun ha vunnet All-NBA Second Team de to siste årene. Los Angeles vant 46 av kampene sine denne sesongen, og ble dermed med i sluttspillet.
I sluttspillet i 1970 vant de over både Phoenix Suns og Atlanta Hawks før de møtte New York Knicks i finalen. New York hadde kommende spillere i Naismith Memorial Basketball Hall of Fame. Disse stjernene var Willis Reed, Dave DeBusschere, Bill Bradley og Walt Frazier. Los Angeles og New York sto likt etter to kamper med en seier hver. I den tredje kampen lå Lakers under med to poeng da det sto tre sekunder igjen. Chamberlain sentret ballen tilbake i spill til West som kastet et 18-meters langt skudd som gikk i kurven.
Senere har dette skuddet blitt sett på som det beste skuddet som noen gang har blitt skutt i NBA. Etter skuddet kommenterte New Yorks Walt Frazier hendelsen: «Den mannen er gal! Han så bestemt ut. Han tror virkelig at den vil gå inn!» Siden trepoengslinjen ikke hadde blitt en del av spillet enda gjorde skuddet at stillingen ble lik. På overtid forstuet West sin venstre hånd og bommet på alle sine fem skudd. New York Knicks vant kampen med tre poeng. I den fjerde kampen scoret West 37 poeng og ga 18 målgivende pasninger. Los Angeles Lakers endte opp med å vinne kampen.
Nå hadde West også skadet sin høyre hånd, og Reed hadde begynt å komme seg fra sin skade. Knicks' center scoret først fire poeng, og inspirerte laget sitt til å spille en av de mest kjente sluttspillkampene noen gang. Med sine skadede hender traff West allikevel ni av sine 19 skudd, men Walt Frazier spilte bedre da han scoret 36 poeng, ga 19 målgivende pasninger og fikk tak i flere viktige stjelinger fra Lakers' guard Dick Garrett.
Ny trener skaper nye håp
Før 1971–1972-sesongen tenkte West, på grunnlag av tidligere skader, på å avslutte karrieren sin. Da ansatte Los Angeles Lakers den tidligere guarden Bill Sharman fra Boston Celtics som ny trener. Sharman var en tidligere stjerne for den rivaliserende klubben. Selv om tidligere kaptein Elgin Baylor hadde lagt opp på grunn av skade greide Sharman, med fokus på godt forsvar og raske angrep, å få 69 seiere denne sesongen med rekordhøye 33 seiere på rad. Denne sesongen kom West med på All-Star-laget, All-NBA First Team-laget, NBA All-Defensive First Team-laget og ble kåret til All-Star-kampens mest verdifulle spiller.
I finalen i 1972 møtte Los Angeles Lakers nok en gang New York Knicks. Selv om West bommet på uvanlig mange skudd de første to kampene, klarte Lakers å gjøre sammenlagtstillingen likt på 1–1 etter disse kampene. I kamp nummer tre ledet han derimot Los Angeles Lakers til seier med 21 poeng. Etter denne kampen hadde han scoret beundringsverdige 4002 poeng i sluttspillene som han hadde vært med på, noe som satte en ny NBA-rekord.