cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vestlig filosofi
Vestlig filosofi er den filosofiske tradisjon i den vestlige delen av verden som skiller seg fra den østlige eller orientalske filosofiske tradisjonen. Historisk har betegnelsen vestlig filosofi vært en referanse til de filosofiske tradisjoner innenfor den vestlige sivilisasjon, hovedsakelig Europa («den gamle verden») og siden også Nord-Amerika og Australia («den nye verden»), som begynte med gresk filosofi i antikkens Hellas, og som i århundrenes løp har dekket en stor andel av Jorden, inkludert Nord-Amerika og Australia. Det kan også diskuteres om områder som nordlige Amerika, deler av Midtøsten, Øst-Europa og lignende områder, bør være eller ikke være en del av betegnelsen «vestlig filosofi». Ordet filosofi har i seg selv sin opprinnelse antikkens Hellas: philosophia (φιλοσοφία), bokstavelig «kjærlighet til visdom» (φιλεῖν – philein «å elske» og σοφία – sophia «visdom», i meningen kunnskap).
Fagfeltet vestlig filosofi omhandler den vestlige tenkemåte i videste forstand, i motsetning til temaer som for eksempel eksistensialisme eller etymologi innen filosofien. Filosofi er således nødvendigvis ikke en streng vitenskap. Tenkemåter og kultur i vesten viser vanligvis til de klassiske filosofer som Sokrates, Aristoteles, Platon med flere. I dagens begrepsapparat benyttes vestlig filosofi hovedsakelig om to hovedtradisjoner innenfor samtidens filosofi: analytisk filosofi og kontinental filosofi.
Filosofiens opprinnelse
Filosofiens omfang i antikkens forståelse, og skrifter fra i det minste en del av antikkens filosofer, var alle intellektuelle anstrengelser. Dette omfattet filosofens problemer slik som de ble forstått i dag, men det omfattet også mange andre fagkretser som ren matematikk, naturvitenskaper som fysikk, astronomi og biologi. Aristoteles forsket og skrev eksempelvis om alle disse tre emnene. Begrepet «vestlig filosofi» er av den grunn tidvis både lite nyttig som et vagt og uklart begrep ettersom definisjonen involverer et stort mangfold av særegne tradisjoner, politiske grupper, religiøse grupper og individuelle forfattere som var virksomme over flere tusen år.
Inndelinger av vestlig filosofi
Vestlige filosofer har ofte delt flere betydelig grener basert på de spørsmål som ble adressert av de som arbeidet innenfor ulike deler av faget filosofi. I antikkens verden var den mest innflytelsesrike delingen av filosofi som emne i stoikernes inndeling i logikk, etikk og fysikk. Sistnevnte var oppfattet som studiet av verdens natur, og omfattet både naturvitenskap og metafysikk. I dagens samtidsfilosofi er de ulike spesialiteter vanligvis inndelt metafysikk, epistemologi (kunnskapsteori), etikk og estetikk (de to sistnevnte utgjorde til sammen axiologi). Logikk er tidvis inkludert som en hovedgren innenfor filosofi, tidvis som en adskilt vitenskap som filosofier tilfeldigvis benytter som metode og verktøy, og tidvis som en vesentlig filosofisk metode som angår alle grener av filosofi.
Bonifatius VIII
Bonifatius VIII, opprinnelig Benedetto Caetani (født ca 1235 i Anagni, død 11. oktober 1303 i Roma), var pave fra 1294 til 1303. Han kjempet for å hevde pavens plass over den verdslige makt. I kampen mot Filip IV av Frankrike utstedte han bullen Unam Sanctam, regnet som et landemerke i historien om pavens krav på verdensherredømme. Han måtte etter hvert se seg slått av Filip, og døde i kongens fangenskap.
Gunnar Scheffer
Carl Gunnar Ulrik Scheffer (født 22. november 1909 i Härnösand, død 19. juli 1981 i Stockholm) var en svensk statsheraldiker, historiker og hofftjenestemann.
C.G.U. Scheffer, som han alltid skrev seg, ble 1953 fil.lic. i Lund med historie og heraldikk som emne. Han arbeidet i riksarkivet fra 1938, ble arkivar der 1944 og var statsheraldiker der 1955-1974. Han var den første statsheraldikeren, fordi den tidligere stillingen som riksheraldiker ved det særskilte riksheraldikerembetet da var blitt avskaffet.
Scheffer var ivrig talsmann for en streng heraldisk stil («flatestilen»), og han erklærte seg påvirket av den norske førstearkivar Hallvard Trættebergs avhandling Heraldiske farvelover. I Scheffers tid som statsheraldiker ble alle nye statlige og kommunale våpen sterkt forenklet i forhold til tidligere svenske våpen, og han fikk omformet avbildningene av en rekke eldre offentlige våpen.
Etter i 1955 å ha begynt som kammerjunker ved det svenske kongehoffet, ble Scheffer kammerherre i 1955 og seremonimester i 1973.
Han var medlem av det svenske «Kungliga Samfundet för utgivande av handskrifter rörande Skandinaviens historia» og i Académie internationale d'héraldique.
Bonifatius VIII
Bakgrunn
Bonifatius ble født inn i en ansett ridderfamilie i Anagni i Lazio i Italia. Anagni er mest kjent som fødested for fire paver: Innocens III (1198–1216), Gregor IX (1227–41), Alexander IV (1254–61) og Bonifatius VIII (1294–1303).
Reformer
Hans fromme og asketiske forgjenger, pave Cølestin V, ønsket mest av alt å tilbringe resten av sitt liv i en eneboerhytte, og Bonifatius overtalte ham til å overlate seg pavestolen. Men for å være på den sikre siden, fikk Bonifatius ham arrestert og dømt til livsvarig fengsel, kort etter at han selv var blitt pave.
I Bonifatius' pavetid inneholdt Vatikanbiblioteket «mellom 483 og 645 bind». Da han døde, ble dette biblioteket, opprinnelsen til dagens Vatikan-bibliotek, flyttet til Avignon.
Stridigheter
Ifølge bullen Unam sanctam fra november 1302 finnes det bare én kirke, og den styres av Jesus Kristus, hans stedfortreder apostelen Peter og dennes etterfølgere, dvs. paven i Roma. Skulle den gresk-ortodokse kirke påstå at den ikke sorterer under Peters etterfølger, har den dermed erklært at den ikke tilhører Kristi hjord. Paven besitter et åndelig og et verdslig sverd, begrunnet med Matteusevangeliet 16:19 («Jeg vil gi deg himmelrikets nøkler; det du binder på jorden, skal være bundet i himmelen, og det du løser på jorden, skal være løst i himmelen.» - jfr «nøkkelmakten») og 26:52 («Da sa Jesus til ham: «Stikk sverdet ditt på plass igjen. For alle som griper til sverd, skal falle for sverd.»» ) samt Lukasevangeliet 22:38 («De sa da: «Herre, se, her er to sverd.» «Det er nok!» svarte han.» ). Ifølge Bonifatius skal det åndelige sverdet føres av kirken, og det verdslige for kirken av konger og krigere, «men bare når og så lenge som den geistlige myndigheten ønsker det», da denne er større end den verdslige, kan innsette den og dømme den. Den høyeste geistlige makten kan derimot kun dømmes av Gud selv, og den som er uenig i dette, går imot Gud selv. Bonifatius avslutter med at ethvert menneske plikter å underkaste seg paven i Roma, ellers taper man sin sjels salighet. Læren om de to sverdene var tankegods fra blant andre Bernhard av Clairvaux og Thomas Aquinas, men ingen annen pave hadde våget å forlange at folk skulle akseptere dette for å unngå fortapelse.
Filip IV forlangte at det ble innkalt et konsil som kunne avsette Bonifatius, som Filip anklagde for kjetteri og for mord på forgjengeren Celestin. Filip mente dessuten at paven holdt seg med en personlig «husdjevel». Det lyktes den franske kongens menn å få Bonifatius fengslet i hjembyen hans, Anagni, men etter to dager satte byens borgere paven fri. Like etter døde han av sinnsbevegelse. Hans sarkofag befinner seg i Peterskirkens krypt. Det ble nå vurdert som klokest å flytte hele pavestolen til Frankrike, for å slippe de ustanselige oppgjørene mellom rivaliserende romerske adelsfamilier; og fra 1309 fikk paven sin residens i Avignon. Samtlige syv paver i «Avignon-tiden» (som varte i nesten 70 år) var franske. De lot seg pavekrone i Lyon, og to tredjedeler av kardinalene var franske.
I Danmark er Bonifatius kjent fra striden med Erik Menved om erkebiskop Jens Grand.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Wilhelm Busch
Liv og virke
Wilhelm Busch var blant annet medarbeider i det ukentlige vittighetsbladet Fliegende Blätter som ble utgitt i München. Han er imidlertid mest kjent for flere humoristiske bildebøker eller bildefortellinger skrevet på vers, og først og fremst Max und Moritz - Eine Bubengeschichte in Sieben Streichen fra 1865, som fortsatt blir utgitt. Den utkom først i 2009 i norsk oversettelse under tittelen ''Max og Moritz. En historie om syv guttestreker''. Fortellingene var gjendiktet av Gerda Moter Erichsen.
Kutter (skrogform)
Kutter kan referere til flere forskjellige typer fartøy. Denne artikkelen handler om skrogformen som var basert på de engelske fiskekutterne.
Betegnelsen kutter
Opprinnelsen til navnet kommer fra import av engelske fiskebåter på slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet. I denne perioden gikk mange engelske fiskere over større båter og senere til motor og norske fiskere overtok de gamle båtene deres.
Wilhelm Busch
Liv og virke
Max og Moritz beskriver sju ville rampestreker begått av guttene Max og Moritz, og den forferdelige straffen de får etterpå – å bli malt opp til smuler av den lokale møller og ende opp som andemat. Fortellingen har fått stor betydning som inspirasjonskilde til den populære tegneserien Knoll og Tott, en av de eldste moderne tegneserier.
Plisch und Plum er tittelen på en billedfortelling fra 1882 om to uoppdragne hunder som egentlig skal druknes av den gamle Kaspar Schlich. De like uoppdragne og stridslystne guttene Paul og Peter redder hundene og tar dem med seg hjem. På tross av sine ulike trekk (den ene undersetsig og den andre slank) gjør begge hundene i god samforstand en rekke djerve streker.
Audi R8 (racerbil)
Audi R8 er en Le Mans Prototyp racerbil som ble brukt fra 1999 til 2006, produsert av Audi. Bilen er en videreutvikling av Audi R8R og Audi R8C.
Kutter (skrogform)
Skrogform
Kutter er på norsk en skrogform med utoverhengende hekk. Hekken er som regel halvsirkelformet i Norge, men i andre land kan den også være rektangulær. Baugen er som regel loddrett, men kutternavnet er mest knyttet til den utoverhengende hekken. Kutteren skiller seg derved klart fra jakter (hardangerjakter) og jekter som har flatt akterspeil og utoverhellende forstevn.
Audi R8 (racerbil)
Bilen anses som en av de mest suksessfulle racerbiler noensinne, ved siden av for eksempel Porsche 962. Den har vunnet 24-timersløpet på Le Mans i 2000, 2001, 2002, 2004 og 2005 (fem av de syv årene bilen har deltatt), en seks års seiersrekke som kun ble brutt i 2003 da en Bentley Speed 8 vant løpet og Audi R8 kom på tredjeplass.
Kutter (skrogform)
Skrogform
Kutterskroget ble meget populært, overtok etter jaktene, og ble den vanligste skrogformen på vestlandet og bygget i stort antall helt fram til 1960-tallet. Kutterne ble brukt til alle formål, men mest til fiske. Det ble utviklet egne, norske kuttertyper: mørekutteren og hardangerkutteren.
Askersby
Askersby er et tettsted i Örebro kommune i Örebro län i landskapet Närke i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 243 innbyggere.
Audi R8 (racerbil)
Den bensindrevne Audi R8 ble i 2006 erstattet av Audi R10 som går på diesel. Men Audi R8 har blitt brukt til testing for å videreutvikle Audi R10.
Kutter (skrogform)
Hardangerkutter
Hardangerkutter er betegnelsen på en lokal variant av båttypen kutter, som særlig ble bygd i Hardanger og Sunnhordland. Hardangerkutterne skiller seg fra mørekutterne ved mer utlagt hekk, flatere bunn og mer langsmal skrogform.
Wilhelm Busch
Annet
Politikerne Franz Josef Strauss (konservativ) og Karl Schiller (sosialdemokratisk) satt begge i Tysklands samlingsregjering fra 1966 til 1969. På tross av sine ulike oppfatninger samarbeidet de svært godt og fikk blant annet av denne grunn tilnavnet Plisch og Plum.
Kutter (skrogform)
Hardangerkutter
Spesielt for Sunnhordland og Hardanger i den siste tiden var at de ble bygd for rask seilas, «sildasegling», i motsetning til for eksempel mørekutterne, som ble bygd for å tåle grovere sjø, med brattere hekk og mer spring, og kunne være rundere i formen. I Sunnhordland og Hardanger var hovedtrekkene at hekken lå mer utover og bunnen/bunnreiset var flatere og mer langstrakt. Ulempen ved disse skrogene var at de slo mer både foran og akter i grov sjø. De fleste hardangerkutterne ble bygd i Sunnhordland. Noen av de mest kjente stedene er Ølve, Rosendal, Sunde, Halsnøy, Sagvåg og Jondal. Det ble også bygd fartøyer på andre steder der man hadde tilgang på materiale og fagfolk til å lede arbeidet.
Rubbel
Nettsamfunnet fungerte i en prøveperiode som en  nyhetsside for ungdom i Møre og Romsdal. Prosjektet var et forsøk på å se om et distriktskontor i NRK kunne utvikle et lokalt nettsamfunn for ungdom.
Dette var før Facebook sitt inntog i det norske markedet, og i en tid der andre medieinstitusjoner satset sterkt på nettsamfunn som Blink og Nettby.
I en periode der NRK spisset nettsatsingen sin ble Rubbel lagt ned.
Rubbel ble utviklet i samarbeid med utviklingsavdelingen i NRK. Prosjektleder i NRK Møre og Romsdal har vært Terje Reite. Den tekniske plattformen ble utviklet av Henrik Lied. Grafikken er i all hovedsak ved Simon Bognø.
Kilsmo
Kilsmo er et tettsted i Örebro kommune i Örebro län i landskapet Närke i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 263 innbyggere.
Gipø
Fostavelsen Gip- er man ikke sikre på hvor kommer fra. Det har blitt hevda at det kommer av det gammelnorske ordet gipa, som betyr «å gjøre», og at navnet dermed skal bety «...danne en vid Aabning». Det kan også hende at navnet kommer av ordet gip, som var et fiskeredskap, og siden Gipø var en øy på den tida navnet oppsto, virker det ikke usannsynlig. Den tidligste skriftlige kilden som nevner Gipøy, stammer fra 1413. Gipøy blir omtalt som et gårdsbruk, og var dermed blant de første gårdsbruka på Nøtterøy.
I dag er Gipø kanskje mest kjent for sitt bo- og behandlingssenter, som nå er nedlagt.
Menstadbrua
Menstadbrua er ei veibru som krysser Skienselva og forbinder riksvei 36 ved Kjørbekk med fylkesvei 32 ved Menstad i Skien kommune i Telemark. Seilingsløpet under brua er 40 meter bredt og seilingshøyden er 27 meter ved normal vannføring. Brua er 400 meter lang, og ble åpnet i oktober 1991.
I selve brokonstruksjonen, ved brohodet på vestsiden, ble det gjort plass til en manuell bomstasjon. Denne var i drift her et par år før den ble flyttet til Borgestadalléen, nær grensa til Porsgrunn på østsida av elva.
Hereiene tusenårssted
Hereiene tusenårssted er et natur-/fjellområde mellom Svåsand og Herand i Jondal kommune. Naturen her er svært særegen og er tilrettelagt med stoppested og bord og benker.
Hekollen
Hekollen  er en ås i Eidsberg i Indre Østfold kommune i Viken. Den har ei høyde på 285 meter over havet og er det 16. høyeste punktet i Østfold av åsene med primærfaktor på minst 50 meter.
Gro Hammerseng-Edin
Gro Hammerseng-Edin (født 10. april 1980 på Gjøvik) er en norsk tidligere håndballspiller. Hun var landslagskaptein i flere år og spilte til sammen 167 kamper på Norges kvinnelandslag i håndball og skåret 631 mål. Under Sommer-OL 2008 var hun med på å vinne OL-gull.
Biografi
Hammerseng-Edin vokste opp i en idrettsglad familie på Gjøvik. Farmoren Anni drev med turn, tennis og håndball, og gikk på idrettshøyskole i Danmark på 1940-tallet. Foreldrene Vigdis og Arne drev med henholdsvis ridning, fotball og bandy. Faren Arne har også fått med seg gutte- og juniorlandskamper i fotball. Storebroren Morten ble kretsmester i tennis i ung alder. Han spilte også på kretslaget til Indre Østlandet i fotball i flere år, men måtte legge opp grunnet skader. Hammerseng-Edins lillebror, Lars Hammerseng, spilte ishockey for Lillehammer Ishockeyklubb. I tillegg er sprangrytter Stein Endresen fetteren til Hammerseng-Edins mor.
Hammerseng-Edin begynte selv å spille håndball som 10-åring, da i Gjøvik HK. Hun gikk senere over til Raufoss IL i 1995, og videre til Vardal IF i 1996. Gjøvik HK og Vardal IF ble slått sammen til Gjøvik og Vardal Håndballklubb i 1997, og dette ble Hammerseng-Edins første seniorklubb samme år. Hun spilte også for U-landslaget 1997–1999, og Hun debuterte på A-landslaget  den 29. november i 2000 mot Polen. I 2003 signerte hun kontrakt med daværende Ikast-Bording i Danmark, som i dag går under navnet FC Midtjylland Håndbold. I fire av de syv årene hun spilte for klubben 'Ikast' spilte hun sammen med landslagskollega Katja Nyberg, fra 2006 til 2010. De var et par fra 2005, men de avsluttet forholdet i august 2010.
I 2007 ble Hammerseng-Edin tildelt prisene «Årets lagspiller» og «Årets forbilde» på idrettsgallaen i Hamar OL-amfi. Samme år ble hun kåret til «Verdens beste håndballspiller» av International Handball Federation (IHF), og i 2008 ble hun tildelt Casparprisen sammen med Else-Marthe Sørlie Lybekk.
Dorothea Hochleitner
Dorothea «Thea» Hochleitner (født 10. juli 1925 i Bad Gastein, død 11. mai 2012 i Kufstein) var en østerriksk kvinnelig alpinist som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Gro Hammerseng-Edin
Biografi
I mars 2013 bekjentgjorde hun at hun ville prioritere familien og ikke ville spille mer på landslaget. I august samme år giftet hun seg med Anja Hammerseng-Edin i Stavern. Etter å ha blitt foreldre lanserte de to i 2014 boka Anja + Gro = Mio : Kunsten å få barn.
Dorothea Hochleitner
Hochleitner vant en olympisk bronsemedalje i alpint under vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Hun kom på tredjeplass i storslalåm for damer, bak Ossi Reichert fra Tyskland og Josefin Frandl fra Østerrike.
Gro Hammerseng-Edin
Biografi
I 2020 var hun i en periode sportskommentator i TV2.
Meritter
A-landslag
Klubbmedaljer med i Danmark
Den Danske Eliteserien (DM)
Pokal Cup
Klubbmedaljer med i Europa
EHF-Cupen
Klubbmedaljer med i Norge
Pokal Cup
Den Norske Eliteserien
Sluttspillet
Klubbmedaljer med i Europa
Champions League
Studentersamfunnet i Bergen
Studentersamfunnet i Bergen (1934) er Vestlandets største politisk uavhengige forum for samfunns- og kulturdebatt, og er en frivillig organisasjon drevet av om lag 130 studenter fra de ulike utdanningsinstitusjonene i Bergen. Studentersamfunnet, som ofte bare kalles Samfunnet på folkemunne, er en av Bergens eldste allmenne studentorganisasjoner, og ble stiftet av studenter og vitenskapelig ansatte ved Bergen Museum (UiB). Organisasjonen er dermed eldre enn Universitetet i Bergen.
Studentersamfunnet holder til på Det Akademiske Kvarter, studentenes kulturhus i Bergen og har kontorer i Fosswinckels gate 7, også kjent som Den Akademiske Villa. Samfunnets møter skal være en arena for fritt ordskifte og formidling av vitenskapelige, politiske og kulturelle spørsmål. Programmet planlegges, bookes og gjennomføres i sin helhet av frivillige studenter fra byens forskjellige utdanningsinstitusjoner, og organisasjonen er også støttet av en ressursgruppe bestående av etablerte akademikere og kjente kulturpersonligheter. Arrangementene er åpne for alle, både studenter og byens innbyggere forøvrig.
Studentersamfunnet holder omkring 120 møter hvert år, med over 16,000 besøkende totalt. Møtene er fordelt på de seks arrangementskomiteene Aktuelt, Upop, Musikk, Kultur, Debatt og Fest.
Foreningens formålsparagraf lyder:
Studentersamfunnets historie
Studentersamfunnet ble stiftet av studenter og akademikere 9. mars 1934, før både Universitetet i Bergen (1946) og Norges handelshøyskole (1936). Allerede i 1935 opprettet Samfunnet Studentenes Friundervisning i Bergen, som senere tok navnet Folkeuniversitetet, og samme år sprang også Studentersangforeningen i Bergen ut av det samme studentmiljøet. I 1936 ble Norsk Studentunion initiert av Samfunnets formann Knut Fægri under et studentmøte i Bergen.
1940-tallet: Oppstartsfasen
Studentersamfunnet ble tvunget til å legge ned sitt arbeid i krigsårene. Etter krigen ble aktiviteten gjenopptatt. I en utredning for Stortinget om et nytt universitet ble det slått fast at «Nemdi vil peike på nokre moment av interessa for universitetslivet ved eit nytt universitet i Bergen bygd på Museet (…) Eit studentersamfund i Bergen hev alt i fleire år samla ein stor krins av studerande og eldre academici til møte med fyredrag, ordskifte og tidtrøyte».
1950- og 1960-tallet: Den gyldne æraen
På 1950- og 1960-tallet var det høy aktivitet i foreningen, med både revyer, ball, festforestillinger og debatter. Interessen for det som foregikk i Studentersamfundet var stor, både blant studenter og allmennheten for øvrig. Riksavisene rapporterte jevnlig fra møtene, og Studentersamfunnet programslipp kom på forsiden av Dagbladet med oppslaget «Fra åpen post til hverdagsdemokrati og kjønnsrolledebatt». Mange prominente foredragsholdere stod på Studentersamfunnets talerstol.
1970-tallet: Det røde tiåret
Et foreløpig toppunkt for foreningen ble nådd da 600 studenter møtte på generalforsamlingen i 1970. Etterhvert ble Studentersamfunnet radikalisert, og etterhvert underlagt revolusjonære Rød Front, og de akademisk ansatte trakk seg ut. Den allmenne interessen for Studentersamfunnet sank, og organisasjonen gikk fra å være et debattforum til å bli et politisk forum for den radikale venstresiden. Samfunnet slet også økonomisk, etter en konflikt med 17. mai-komiteen i Bergen om rettighetene til Wergelandsfanen, som endte med dom i lagmannsretten.
1980- og 1990-tallet: Krisetider og gjenoppbygging
Studentersamfunnet lå nede etter å ha vært styrt av venstre-revolusjonære, og det var lav aktivitet. Høsten 1986 var det full stopp, uten noen arrangementer eller program. Gjenreisingen av et fritt og politisk uavhengig Studentersamfunn startet mot slutten av 1980-tallet. Utover 1990-tallet økte Studentersamfunnet aktiviteten, og ble en sentral drivkraft bak etableringen av studentkulturhuset Det Akademiske Kvarter, som åpnet i 1995.
2000- og 2010-tallet: Renessanse
Studentersamfunnet ble våren 2012 tildelt Christieprisen på 250 000 kr, som går til «person eller virksomhet som har bidratt til god samhandling mellom forskning, utdanning og omverdenen». Våren 2016 startet Studentersamfunnet prosjektet «HELLO!» med et formål om å være en samlende og sosial arena for unge innvandrere og lokale studenter. Statsminister Erna Solberg omtalte prosjektet i 2015 ved å si at «Det er hverdagsintegrering i praksis. Det er jo krevende å bli bergenser. Noen av asylsøkerne har til og med allerede lært seg å legge hånden på hjertet når høytaleranlegget spiller Nystemten». Studentersamfunnet ble høsten 2019 tildelt Integreringsprisen for prosjektet «HELLO!».
2020-tallet: Endringenes tiår
På grunn av koronapandemien var det ikke aktivitet i Studentersamfundet utover våren 2020. Høsten 2020 ble det vedtatt et fusjonsforslag sentralt på Det Akademiske Kvarter, med bakgrunn i en driftsrapport fra 2019 som skildret blant annet en nedadgående økonomi for alle driftsorganisasjonene ("DORG-ene"; deriblant Studentersamfunnet) på Kvarteret. Rivalisering mellom DORG-ene og fravær av felles visjon og ansvar var også faktorer som spilte inn i diskusjonen om fusjonen. Lederen Hagesæter uttalte at Studentersamfunnet i utgangspunktet var positiv til sammenslåingen, forutsatt at det ikke ville medføre store endringer av organisasjonskulturer og -tradisjoner. Det ble bestemt at saken om en eventuell sammenslåing skulle behandles på Det Akademiske Kvarters ekstraordinære generalforsamling i slutten av november 2021.
Organisasjon
Studentersamfunnet drives av om lag 150 aktive medlemmer, fordelt på ulike arbeidsgrupper. I tillegg til de seks arrangementskomiteene har også Studentersamfunnet en sosialkomite, PR-komite og økonomigruppe.
Styret er ansvarlig for den daglige driften og representerer organisasjonen utad. Styret består av lederne i de seks arrangementskomiteene, økonomiansvarlig, PR-ansvarlig, intern nestleder, ekstern nestleder og leder. Leder fungerer som en «primus inter pares» – første blant likemenn, og leder styremøtene. Styremedlemmer velges individuelt for et halvt år av gangen av Studentersamfunnets Generalforsamling.
Rådet består av 6 til 8 medlemmer, og er Studentersamfunnets kontrollorgan. Rådet overvåker driften og styrets virksomhet, og har også ansvar for å evaluere møtevirksomheten, drive kursing av medlemmer og holde kontakt med ressurspersonene i Utvidet Råd.
Hans Majestet Pinnsvinet
Allerede året etter stiftelsen trådte Studentersamfunnets høye beskytter frem under en tradisjonsrik Pølsefest og mottok hyllest som Hans Majestet Pinnsvinet (Erinaceus europaeus minor, Rex et Inspirator). En gjengivelse er reist på sokkel i Studenterlunden ved Bergen Museum på Nygårdshøyden. Det finnes også en avstøpning av pinnsvinet som blir tatt frem ved høytidelige anledninger, og denne inngår i samlingen til Bergen museum.
Pinnsvinordenen
I likhet med de fleste nordiske og studentersamfunn og akademiske klubber har studenter og akademikerne i Bergen en lang rekke tradisjoner som i hovedsak parodierer akademisk snobberi og fyrstelig pompøsitet fra tidenes morgen. Den eldste av bergens akademiske ordener er Pinnsvinordenen, som tildeles for «å belønne fremragende fortjenester av Studentersamfunnet i Bergen og for å oppmuntre til fortsatt arbeide for Samfundet». Den inndeles, som vanlig er, i tre grader, ridder, kommandør og storkors. Den eneste levende person som har mottatt storkorset er daværende Kronprins Olav, som mottok utnevnelsen i 1948 da han besøkte Studentersamfunnet ved åpningen av Universitetet i Bergen. De to andre storkorsene tilhører de studentikose og zoologiske majesteter for andre norske studentersamfunn, Hans Majestet Den Gyldne Gris og Det Sorte Faar.
Studentersamfunnet i media
Flere møter i Studentersamfunnet blir sendt direkte på Bergen Student-TV, og programmet «Studentersamfunnet på radio» sendte tidligere hver uke opptak fra et møte på Studentradioen i Bergen. Møtene legges også ut som podcast. Sammen med Bergens Tidende arrangeres «BT-debatten» om lokale problemstillinger eller nasjonale spørsmål av stor interesse. Høsten 2011 arrangerte Samfunnet sammen med NRK Vestlandets største valgvake på Studentsenteret i Bergen, som ble vist direkte på NRK. Organisasjonen samarbeidet også våren 2012 med Morgenbladet om Morgenbladetsamtalen. I perioden 2014 - 2016 samarbeidet Studentersamfunnet og NRK om å produsere forelesninger med Frank Aarebrot for direktesendt TV. Det ble i alt tre sendinger der Aarebrot foreleste over temaene 200 år med norsk historie på 200 minutter, Andre verdenskrig på 200 minutter og 227 år med amerikansk valgkamp på 227 minutter.
Miroslav Stoch
Miroslav Stoch (født 19. oktober 1989) er en slovakisk fotballspiller som spiller for den tsjekkiske klubben FK Motorlet Praha.
I 2009/2010-sesongen var han på lån fra Chelsea FC til nederlandske FC Twente. Stoch ble tildelt årets Puskás i 2012 for volley-målet mot Gençlerbirliği i Süper Lig.
Landslaget
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Ireneus
Ireneus kan blant annet vise til:
Knut Rød
Knut Rød (født 30. juni 1900 i Kristiania, død 19. mai 1986) var en norsk jurist og politiinspektør. Han arbeidet i det norske politiet fra 1927 til 1943 og fra 1952 til han gikk av med pensjon i 1965.
Rød var medlem av Nasjonal Samling (NS) fra 1941 til 1943. Høsten 1942 organiserte han arrestasjonene av jøder i Oslo og Akershus under andre verdenskrig i Norge. I landssvikoppgjøret etter krigen ble han i 1948 likevel frifunnet for å ha bistått den tyske okkupasjonsmakten. Retten fremhevet hans arbeid for motstandsbevegelsen som svært verdifullt. Dommen har vært mye debattert med ulike synspunkter. Frifinnelsen har både blitt omtalt som «det absolutte nullpunktet i norsk rettshistorie» og blitt omtalt som «rettslig bedømt fremstår den som riktig.». Etter krigen arbeidet Rød som politiinspektør og avdelingssjef for vaktstyrken, det vil si det sentrale koordineringsorganet, i kriminalpolitiet i Oslo. Han var også involvert i registrering av norske kommunister under den kalde krigen.
Karriere
Rød var utdannet cand.jur. i 1927 og begynte i kriminalavdelingen i Aker-politiet 10. juni 1927. Høsten 1940 ble han ansatt i Oslo-politiets overvåkningsavdeling. Han ble våren 1941 forfremmet til politifullmektig. 1. juli 1941 ble den eksisterende overvåkningsavdelingen hvor han arbeidet, innlemmet i Statspolitiet. Han ble da forfremmet til politiinspektør og leder for Oslo/Aker-avdelingen, samtidig som han var leder for seksjonen som arbeidet med ærekrenkelse, legemsfornærmelse, fornærmelser mot NS, flyktningesaker og flygeblad. Statspolitiet var Gestapos norske motstykke og assisterte okkupasjonsmakten i kampen mot motstandsbevegelsen og i jødeforfølgelsen. Han sluttet i Statspolitiet i september 1943. Han meldte seg i januar 1941 inn i Nasjonal Samling (NS), men meldte seg ut igjen 30. september 1943, etter å ha sluttet i Statspolitiet. Etter andre verdenskrig avsa Eidsivating lagmannsrett i 1948 frifinnende dom hvor det het at innmeldingen i NS i 1941 utelukkende skjedde for å motarbeide okkupasjonsmyndighetene og hjelpe motstandsbevegelsen. Rød ble derfor frifunnet for sitt tidligere medlemskap.
Rød begynte i Oslo-politiet igjen 1. juni 1952. Der tjenestegjorde han som avdelingssjef for kriminalpolitiets vaktstyrke til han gikk av med pensjon 30. juni 1965. Han døde i 1986. Rød var blant annet beskjeftiget med overvåkning av kommunister under den kalde krigen. Ifølge Njølstad begynte Rød sin overvåkning av kommunister og sympatisører i privat regi allerede før ankesaken i 1948. Røds private overvåkningsgruppe ble selv infiltrert av etterretningen, og Wilhelm Evang varslet forsvarsminister Jens Chr. Hauge og justisminister O.C. Gundersen om Røds virksomhet.
Rolle i arrestasjonene av jøder
Den siste store deportasjonen skjedde 24. februar 1943 da MS «Gotenland» gikk ut med 143 jøder og det var trolig Rød som organiserte denne aksjonen. På denne tiden hadde Rød overtatt det nasjonale ansvaret for jødesaker og han utarbeidet 14. januar 1943 nye retningslinjer for arrestasjon av jøder som hadde sluppet unna. Blant annet bestemte han at jødiske kvinner skulle pågripes selv om de var gift med en "arier". Han konfererte med Hans Eng som han ba undersøke om navngitte jøder spilte syke. Rød ga for eksempel 11. mars 1943 ordre om arrestasjon av seks navngitte jøder i Trondheim.
Håkon Laksov
Han anga sin egen nabo, juristen Håkon Laksov (født 1911) i nabooppgangen Dunkersgate 4b. Laksovs kone Amalie klarte å ta seg til Sverige med sønnen deres. Håkon Laksov ble deportert 26. november og drept i Auschwitz trolig i februar eller mars 1943. Hennes fire brødre ble alle drept i Auschwitz. Da hun og sønnen (Dan Laksov) kom tilbake til Norge i 1945, var NS-mannen Bjørn Østrings familie flyttet inn i leiligheten deres. («Navnet vårt sto på døren.») Østring-familien flyttet først ut etter påtrykk, og Amalie Laksov prøvde å få Knut Rød i tale.
Frifinnelse for landssvik
Rød ble tiltalt for landsforræderi under landssvikoppgjøret. Den første tiltalen omfattet medlemskap i NS og pågripelse av jøder i Oslo-distriktet, i den andre runden gjaldt tiltalen også NS-medlemskap, tjeneste i Stapo og ledelse av jødearrestasjonen i 1942. Han ble frifunnet i to rettsrunder i 1946 og 1948 med begrunnelsen at «de isolerte bistandshandlinger han har utført, utvilsomt har vært av liten vekt sammenliknet med det meget verdifulle og risikable arbeid han har utført mot fiendens interesser» og at «han gikk inn i N.S. utelukkende for, dekket av medlemskapet, å kunne utføre landsgagnlig arbeide, og det har han gjort også». Lagdommer Cappelen mente at Røds gode gjerninger bare kunne regnes som formildende omstendighet ved straffeutmålingen.
Ved dom i Oslo byrett og Høyesterett 1948-50 ble Knut Rød også kjent berettiget til å gjeninntre i politiet. I retten ble Rød beskrevet av vitner som «ryggraden i det illegale arbeidet» og «den beste mann Hjemmefronten kunne ønske seg».
Ettertiden
Av enkelte kriminologer, historikere, journalister, litteraturvitere og kunstnere har frifinnelsen av Rød blitt karakterisert som en skamplett på norsk rettshistorie. Flere har hevdet at han ble frikjent fordi han ble dekket av motstandsfolk som selv deltok på ledernivå i jødedeportasjonen i egenskap av dobbeltagenter ansatt i Statspolitiet.
Jahn Otto Johansen beskrev i sin historiske roman Det hendte også her (1984) aktivitetene til politiet både i Oslo og Norge ellers. Knut Røds aktivitet beskrives tidlig i boken i kapittelet «Veien til Auschwitz», side 15-30. Knut Rød er her anonymisert til «politiinspektør R». Jahn Otto Johansen omtaler også motstandsfolks støtte til Knut Rød, både under jødeaksjonene og i rettssakene som fulgte i kjølvannet av krigen.
I sin anmeldelse (2004) av biografien Gunnar Sønsteby – 24 kapitler i Kjakans liv, skrevet av Arnfinn Moland, påpekte Espen Søbye at Gunnar Sønsteby i sin egen bok ''Rapport fra Nr. 24'' hadde skrevet at han hadde hatt kontakt med og fått opplysninger fra folk i Statspolitiet og derfor gikk god for Knut Rød, men at dette paradokset blir stående ubesvart i denne biografien. Søbye spekulerte på om Hjemmefronten beskyttet Rød for å ikke skade sitt eget omdømme, dels fordi de hadde svært tette bånd til ham, og dels fordi flere av deres dobbelagenter i Statspolitiet deltok i aksjonene mot jødene. Saken er omtalt i Espen Søbyes bok Kathe, alltid vært i Norge (2003).
I en kronikk i Aftenposten (2008) tok redaktør Per Anders Madsen utgangspunkt i Olav Njølstads biografi over Jens Chr. Hauge, og stilte spørsmål om hvorfor tiltalen mot Knut Rød ble endret i den andre rettsrunden. I 1948 ble han ikke lenger tiltalt for frihetsberøvelse, bare bistand til fienden, slik at det ville være vanskeligere å dømme ham. Rød hadde vært aktivt deltagende i registrering av kommunister og kommunistsympatisører i privat regi. Dette var aktivitet som regjeringen med Hauge i spissen var sterkt opptatt av og ønsket kontroll over. Knut Rød kunne altså bli en nyttig mann for myndighetene, han hadde vist seg som en pålitelig og dyktig informant. Men dersom Hauge og overvåkingstjenesten skulle ha nytte av tjenestene til Rød, kunne han ikke bli dømt for landssvik og avskjediget fra politiet, skriver Madsen.
Knut Sveris artikkel og kommentarer
I artikkelen «Landssvikoppgjørets merkeligste rettssak» av Knut Sveri, som ble publisert i et festskrift til Johs. Andenæs fra 1982, drøftet Sveri inngående Rød-saken og stilte blant annet spørsmål ved om Røds bidrag til Hjemmefronten var særlig vesentlig. Ifølge Sveri bagatelliserte retten Røds objektivt sett straffbare handlinger ved å slå fast at hans planlegging og ledelse av arrestasjonene av jødene ble ansett som «en bistandshandling av ubetydelig art».
I en kronikk i Dagbladet 7. august 1997, som er basert på Sveris artikkel, skrev professor i historie Tore Pryser at Sveri ikke kunne fri seg fra den ubehagelige tanken at domstolen ikke hadde ansett de norske jødene som likeverdige med andre nordmenn. Per Ole Johansen baserer seg på Sveris artikkel og skrev avslutningsvis i sitt bidrag til et festskrift for billedkunstneren Victor Lind at «Likheten mellom tyske byråkrater og nordmenn som deltok i aksjonene mot jødene, og vitnene og jurymedlemmer i Rødsaken, er hvordan de pulveriserte det personlige ansvaret.»
Debatt i 2007
I en serie leserinnlegg og kronikker i Dagbladet våren 2007 satte litteraturviter Torill Torp-Holte og historikerne Mats Tangestuen og Bjarte Bruland rettssaken mot Rød inn i et vesteuropeisk perspektiv. Sammenlignet med for eksempel Frankrike og Nederland særmerker Norge seg ved å ha inkludert egne borgeres delaktighet i holocaust i rettsoppgjøret. Torp-Holte, Tangestuen og Bruland dokumenterer at forbrytelsene mot jødene ble vektlagt av domstolene, men hevder at de oppnådde aldri å få reell egenvekt. At forbrytelsene mot jødene ble tillagt mindre vekt enn forbrytelser mot andre norske borgere, er ifølge Torp-Holte, Tangestuen og Bruland et nødvendig premiss for at Rød kunne bli frifunnet med referanse til Almindelig borgerlig Straffelovs § 47, «nødrettsparagrafen».
Høyesterettsdommer Georg Fredrik Rieber-Mohn skrev i Dagbladet 14. februar 2007 at etter hans mening var «lagmannsrettens frifinnelse av Knut Rød meget langt fra å være skandaløs – rettslig bedømt fremstår den tvertom som riktig.» Rieber-Mohn skrev videre at den ovennevnte artikkelen av Sveri etter hans mening var «''tendensiøs i omtalen av lagmannsrettens dom, og spekulativ i vurderingen av vitneprovene til Røds tre illegale medarbeidere i Statspolitiet. De skal angivelig ha uttalt seg positivt om Rød fordi de selv var involvert i jødeaksjonene – «medvirket til jødenes undergang», som Sveri odiøst og uberettiget beskriver deres rolle.''»
21. februar 2007 utdypet Rieber-Mohn dommen i lagmannsretten i 1948: «''Lagmannsretten fant det bevist at Knut Rød meldte seg inn i NS og tok ansettelse i Stapo for å motarbeide tyskerne, og at han faktisk utførte en rekke betydningsfulle motstandshandlinger. Det ble også funnet bevist at han motarbeidet jødedeportasjonen ved å bidra til varsling av jøder, som rakk å flykte til Sverige. Det må også legges til grunn at ingen i den norske motstandsbevegelsen kjente til gasskamrene i 1942, og at Rød heller ikke visste at deportasjonen førte de fleste norske jøder direkte i døden.» I Samtiden'' 04/2009 utdyper Rieber-Mohn sine argumenter ytterligere.
Per Ole Johansens vurdering
Ifølge Per Ole Johansen var det mye lettere for en politimann å bli dømt for passivt medlemskap i NS enn for aktiv medvirkning til jødeforfølgelse. Med få unntak var jødeforfølgelse lavt prioritert i rettsoppgjøret. Johansen konkluderer med at det ikke er noe i Røds historie som tyder på at han var nazist, jødehater eller beundrer av Nazi-Tyskland, Rød beskrives i stedet som politisk likegyldig og passiv. Johansen antar at Rød sluttet i statspolitiet sensommeren 1943 da det ble klart at de allierte kom til å vinne krigen. Johansen mener at dokumentene viser at Rød var nidkjær i jødesaker, noe som ifølge Johansen ikke rimer med påstanden om at Rød bare utførte ordrer. Andre saker Rød hadde ansvar for, var han mer tilbøyelig til å henlegge eller avslutte med en diplomatisk formulert advarsel. Ifølge Johansen påberopte ikke Rød seg noen motstandspolitiske motiver under rettsoppgjøret. Rød understreket selv at ingen jøder ble mishandlet så lenge norsk politi hadde befatning med dem. Røds sekretær ble dømt til to års fengsel, der medvirkning til jødeforfølgelsene var ett av tiltalepunktene.
Victor Linds statue
Kunstneren Victor Lind, som hadde jødisk mor og selv unnslapp holocaust, har laget en statue som framstiller Knut Rød som gjør hitlerhilsen iført Statspolitiets uniform. Denne posituren ble brukt på Statspolitiets verveplakater. Skulpturen har tittelen «Monument» og er av Victor Lind beskrevet som «et antimonument». Skulpturen er liten og står på en sokkel med sitater fra dommen og av dikteren Paul Celan. Til tross for skarpe protester fra Røds familie bestemte Holocaustsenteret på Bygdøy seg for å stille ut statuen på sitt område. Familien mener statuen gir et sårende og feilaktig bilde av Rød. De legger vekt på at han faktisk ble frikjent i norsk rett, og påpeker dessuten at Rød ikke benyttet uniform. De hevdet videre at dersom enkeltpersoner eller -grupper er uenige i frifinnelsesdommen som ble avsagt i retten, bør saken forfølges juridisk og ikke ved en utstilling ved et offentlig finansiert senter. Direktør ved Holocaustsenteret Odd-Bjørn Fure mente at det er problematisk å ta slike hensyn til familien. Lind mener at Rød var en liten, hjerteløs mann. Fure uttalte at frifinnelsen av Rød er utålelig og et sivilisasjonssammenbrudd innenfor rettsstaten.
I 2012 ble statuen «Monument» stilt ut på Kunstnernes Hus i forbindelse med Victor Linds separatutstilling Contemporary Memory.
Aalborg Forsvars- og Garnisonsmuseum
Aalborg Forsvars- og Garnisonsmuseum  er et militærhistorisk museum beliggende i Aalborgs vestby, Danmark. Det er innredet i en stor hangar, som var en del av sjøflyplassen med navnet Seefliegerhorst Aalborg, som ble opprettet av tyskerne under andre verdenskrig.
Museet åpnet den 22. juni 2002 og har siden stadig utvidet sine utstillinger. Museet dekker alle grener av det danske totalforsvar herunder: Hæren, Flyvevåbnet, Hjemmeværnet, Politiet, og Redningsberedskabet (Civilforsvaret). Videre finnes omfattende utstillinger om Danmark under den andre verdenskrig samt om Aalborg som garnisonsby.
Vørterkake
Vørterkake eller vørterbrød er en brød- eller kakeformet gjærbakst laget av rug- og hvetemel tilsatt vørter, melk, krydder, sirup og annet. Vørter er et vandig uttrekk som fåes ved utluting av malt, det vil si en søt suppe som er resultatet av kokt vann og malt-ekstrakt. Maltrestene filtreres fra mesken under ølbrygging. Vørter er omtrent det samme som vørterøl.
Vørterkake regnes av mange som julemat I Norge. Da blir den gjerne servert som tradisjonell kaffemat, skåret i skiver, påsmurt smør og dekket med geitost, gulost eller syltetøy. Kaken kan også serveres uten noe på eller med bare med smør. Noen anbefaler juleøl eller vørterøl som passende drikke til.
Søndre Hella
Søndre Hella er en del av området Hella, som ligger vest på Nøtterøy i Færder kommune. I tillegg til å være et populært tur- og badeområde, er Søndre Hella også kjent for å ha et av de største gravfeltene i Vestfold. Haugene og røysene stammer sannsynligvis fra yngre jernalder (ca. 500–1000 e.Kr.). Det er også mulig at det fins mindre graver i området som stammer helt fra eldre jernalder (400 f.Kr.–500 e.Kr.).
Gravene
Det har i alt blitt registrert rundt 25 graver i området. Tre av dem ligger oppe på et platå, mens resten ligger nede ved badestranda. På platået ligger også det som kalles «Fandens spillebord», en svær steinblokk som ligger oppå noen mindre steinblokker. Man vet ikke om dette har blitt til på naturlig måte eller om steinblokka har blitt lagt slik av mennesker. Uansett er det sannsynlig at «Fandens spillebord» har forbindelse med gravfeltet, enten ved at gravfeltet har blitt lagt til nettopp dette stedet på grunn av den spesielle steinformasjonen, eller at steinene har blitt lagt slik av de lokale innbyggerne etter at området hadde fått tildelt sin funksjon som gravfelt.
Noen av gravhaugene er rundhauger, med en diameter på opptil 15 meter og en høyde på 2 meter, og med store steiner lagt rundt seg som en fotkjede. Andre er lavere og har store steinblokker i sentrum. Det er også noen av gravene som så vidt synes over bakken.
Innholdet i gravene
Det har tydelig forekommet plyndring av flere av gravene. Dette gjelder utvilsomt tre av dem, og kanskje også flere. Ingen av gravene er imidlertid undersøkt arkeologisk. I 1916 skrev skattefogd P. Holmesland i et brev til Universitetets Oldsakssamling i Oslo at han hadde sett en samling gravhauger i dette området, men det ble ikke foretatt noen undersøkelser. Gravfeltet ble registrert offisielt først i 1960-årene.
Man kan allikevel si med sikkerhet at gravene inneholder personer med høy status fra en større gårdsenhet. De kan også ha fått med seg gjenstander i grava, sannsynligvis for det meste personlig utstyr som våpen, redskaper og smykker.
Det er ikke funnet rester etter gårder i Søndre Hella. Man tror derfor at gravfeltet har tilhørt en av de eldste gårdene midt på øya, Sandvin. Dette kan imidlertid ikke bekreftes uten grundige registreringer og undersøkelser i området.
Restaurering
På begynnelsen av 1990-tallet ble det foretatt en restaurering av gravfeltet, med bevilgninger fra Miljøverndepartementet. Området var betydelig gjengrodd, og i restaureringa fjerna man busker og kratt, samt flere trær, blant annet alle grantrærne, som ikke hørte hjemme i jernalderlandskapet. Man lot imidlertid enkelte trær stå igjen, deriblant hasselbusker, kirsebærtrær og villapal. Formålet med restaureringa var å få gravfeltet til å komme mer til syne, og at landskapet skulle bli mer likt slik det så ut i jernalderen. Fjerninga av trærne skal også forhindre at røttene ødelegger fornminnene ytterligere.
Tuupovaara
Tuupovaara er en tidligere kommune i landskapet Norra Karelen i Finland. Den 1. januar 2005 ble den og Kiihtelysvaara slått sammen med Joensuu.
Vilankulo
Vilankulo, (tidligere Vilanculos, selv om mange fortsatt bruker dette navnet fra kolonitiden) er både en by og et distrikt i provinsen Inhambane ved Mosambikkanalen i Det indiske hav på kysten av Mosambik. Populært turistmål med vakre strender, samt utgangspunkt for turistreiser til øygruppen og nasjonalparken Bazaruto. Flyplass og havn. Nær 22 000 innbyggere i byen (anslag 2005). Vilankulo ble hardt rammet av syklonen «Favio» i februar 2007.
Tango & Cash
Sammendrag
LAPD-etterforskerne Raymond Tango og Gabriel Cash regnes som de to beste politifolkene i Los Angeles. De har en intens rivalisering, og begge to anser seg for å være den aller beste. Deres mange store narkotika-beslag fører til en rekke store avis-overskrifter i California. De vet ikke at samtlige beslag tilhører en kriminell organisasjon ledet av Yves Perret, og han forteller sine medarbeidere Kwan og Lopez at Tango og Cash har blitt et veldig stort problem. Perret legger en plan om å diskreditere og ydmyke etterforskerne før han til slutt skal torturere dem i hjel.
Etterforskerne blir informert om en større narkotika-forsendelse som fant sted senere samme natt, men der blir de snart omringet av FBI. Agent Wyler oppdager Cash sin reserve-pistol på stedet, og arresterer både Tango og Cash. De blir anklaget for å ha skutt en undercover FBI-agent, og de går med på en mindre siktelse i bytte for reduserte straffer i et minimumssikkerhetsfengsel. Men i stedet blir de sendt til et høyrisiko-fengsel hvor de blir innlosjert hos mange kriminelle som de tidligere hadde arrestert. I fengsel blir Tango og Cash banket opp av Requin, Perret sin håndlanger sammen med en gjeng fanger, inntil Matt Sokowski som kjente Cash fra tidligere redder dem.
Sokowski anbefaler at de flykter og gir dem en plan, men Tango sier nei. Når Cash forsøker å stikke av, finner han Sokowski drept og blir forfulgt av fengselsvaktene. Tango redder ham og de stikker av sammen. Deretter besøker de vitnene som vitnet mot dem under rettssaken. Deretter planlegger de å gå etter Perres, hans sikkerhetsvakter og andre håndlangere. Men Requin holder Tangos søster Katherine fanget.
Norsk bergindustrihistorie
Norsk bergindustrihistorie utgjør størstedelen av Norges industrihistorie. Bergverk er en primærnæring, men sekundærnæringer som smelteverk og verkstedindustri vokste opp rundt gruvene. Lokalt bar dermed virksomheten preg av industrivirksomhet.
Middelalderen
De første spor av metallutvinning i Norge finnes i Oslofeltet der det sannsynligvis ble skjerpet på sølv og jern fra 1200- til 1500-tallet.
1500-tallet
Den første ordinære gruvedriften med ordnede privilegier skjedde ved Gullnes Kobberverk i Telemark, hvor kong Frederik I i 1524 utstedte kongelige privilegier til biskop Mogens av Hamar. Driften varte til i 1537. Året etter tok kong Christian III kontakt med noen tyske bergfolk, og utstedte i 1538 de første mutingssedler (som måtte utstedes av bergmesteren for at eiendomsretten til funn skulle være gyldig) for Norge. I 1539 ble så den første bergordningen innført i Norge, med mutingssedler etter prinsipp av saksisk bergrett og i sin helhet skrevet på tysk.
Akersberg gruve og gruvene i Telemark er nevnt i Agricolas publikasjon i 1556. De første jernverkene ble anlagt på 1540-tallet ved Fossum (Skien) 1542 og i Hakadal. Den første registrerte jerngruve fra 1538 finnes i Østhagan landskapsvernområde i Grua på Hadeland.