cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norges kvinnelobby
Historie
Fra etableringen satte NKL særlig fokus på å spre kunnskap om FNs kvinnekonvensjon og om kjønnsperspektivet i offentlige budsjetter, og deltok i ulike internasjonale fora som NGO-forumet i forbindelse med Beijing+20-prosessen i FN samme år. Norges kvinnelobby har deltatt i den norske offisielle delegasjonen (oppnevnt av Utenriksdepartementet) til møtene i FNs kvinnekommisjon siden 2015. NKL er også representert i Likestillings- og diskrimineringsombudets fagråd og Bufdirs likestillingsråd.
Allerede i etableringsåret 2014 krevde SV at Norges kvinnelobby skulle få støtte over statsbudsjettet, men den daværende Høyre–Frp-regjeringen valgte å ikke prioritere dette. Norges kvinnelobby kritiserte den manglende støtten i en skyggerapport til CEDAW-komiteen skrevet av høyesterettsdommer Karin Bruzelius. SV fikk gjennomslag for sitt krav om støtte til NKL i forhandlingene med Jonas Gahr Støres regjering om revidert nasjonalbudsjett i 2023. NKL får støtte over kapittel 351 for likestillingstiltak på Kultur- og likestillingsdepartementets budsjett.
I 2018 ble styremedlem i NKL og fagdirektør hos Likestillings- og diskrimineringsombudet Rachel Eapen Paul valgt av medlemsstatene i Europarådet til medlem av Ekspertgruppen mot vold mot kvinner og vold i nære relasjoner (GREVIO) som overvåker Istanbul-konvensjonen, etter å ha blitt foreslått av Norges kvinnelobby og nominert av den norske regjeringen.
I 2018 var Norges kvinnelobby arrangør av fakkeltoget til ære for fredsprisvinnerne Nadia Murad og Denis Mukwege, sammen med Norges Fredsråd, Kirkens Nødhjelp, Plan International, JOIN good forces og Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål, etter at de fikk Nobels fredspris for sin innsats mot seksuell vold i krig og væpnet konflikt.
Politisk plattform
NKL er en bred og inkluderende tverrpolitisk organisasjon som har en samlende, menneskerettsorientert politisk plattform. NKL har som formål å fremme alle jenters og kvinners menneskerettigheter på grunnlag av FNs kvinnekonvensjon (CEDAW) og andre menneskerettsinstrumenter. NKL forstår kvinners menneskerettigheter i et moderne, faglig, interseksjonelt perspektiv, i tråd med f.eks. CEDAW-komiteens tolkning av kvinnekonvensjonen. NKL har fokus på å være «en pådriver overfor og samarbeidspartner for sentrale myndigheter, å bidra til representasjon av den norske kvinnebevegelsen i internasjonale fora, å følge opp kvinnekonvensjonen og andre internasjonale forpliktelser og å bygge bro mellom kvinnebevegelsen og faglig ekspertise». NKL har blant annet som oppgave å «[overvåke] implementeringen av kvinnekonvensjonen i Norge og [...] fremme konvensjonens synlighet og relevans i samfunnet».
NKL legger blant annet vekt vekt på innsatsen mot vold mot jenter og kvinner, seksuell og reproduktiv helse og rettigheter, og økonomisk likestilling og likestilling i arbeidslivet. Blant de første sakene NKL arbeidet med var kjønnsbudsjettering, dvs. oppfølging av politiske målsetninger på likestillingsfeltet innenfor budsjetterings- og rapporteringsarbeidet. NKL legger også vekt på å fremme kvinner, fred og sikkerhet-agendaen og har stilt seg positiv til ideen om en interseksjonell, feministisk utenrikspolitikk, først lansert av den svenske regjeringen i 2014. I likhet med NKF og andre kvinneorganisasjoner, herunder FOKUS, ser NKL på den globale antigenderbevegelsen som en alvorlig trussel mot menneskerettighetene og menneskerettssystemet, og spesifikt mot alle jenters og kvinners, og seksuelle og kjønnsminoriteters, menneskerettigheter.
Som menneskerettsorientert forening legger NKL vekt på å «ivareta jenter og kvinner i all sin mangfoldighet» og har som oppgave å ivareta interessene til alle som identifiserer seg som jenter og kvinner. Dette er nedfelt i vedtektene bl.a. gjennom henvisningen til internasjonale menneskerettsinstrumenter som FNs kvinnekonvensjon som politisk grunnlag og en egen bestemmelse om respekt for kvinners ulike identiteter. NKL tar utgangspunkt i «CEDAW-komiteens interseksjonelle perspektiv på jenter og kvinner som sammensatte og flerdimensjonale kategorier, og komiteens forståelse av diskriminering i samsvar med internasjonale menneskerettighetsnormer» og er mot rasisme, homofobi, transfobi og funksjonsdiskriminering. NKL har uttalt at «jenter og kvinner med transbakgrunn er en særlig utsatt gruppe jenter og kvinner. Derfor har vi alle et ansvar for å ikke bidra til dehumanisering og marginalisering – i et klima med stigende hat og diskriminering (...) for Norges kvinnelobby har det helt siden etableringen vært og er fremdeles en selvsagt forutsetning at vi som menneskerettsorientert forening skal kjempe for alle jenter og kvinner (...) jenters og kvinners menneskerettigheter kan bare oppnås dersom vi kjemper for alle jenter og kvinner».
Dette perspektivet deler organisasjonen med sammenlignbare paraplyorganisasjoner som f.eks. Deutscher Frauenrat og CEDAW-Allianz, og National Women's Council of Ireland. NKL støttet innføringen av lov om endring av juridisk kjønn og beskrev den som «en milepæl for skeives rettigheter i Norge» som kvinnebevegelsen ønsker velkommen. Medlem av ekspertutvalget i Norges kvinnelobby Helga Eggebø var en av forskerne bak rapporten Seksuell orientering, kjønnsmangfold og levekår, på oppdrag fra Bufdir, som dokumenterte at transpersoner har markant dårligere levekår og ofte opplever diskriminering. Under møtet i FNs kvinnekommisjon i 2021 arrangerte Norsk Kvinnesaksforenings moderorganisasjon International Alliance of Women et forum om hvordan kvinnebevegelsen kan styrke feministisk og skeiv solidaritet og motvirke «transfiendtlige stemmer [som] truer feministisk solidaritet». NKLs største medlemsorganisasjon Norske Kvinners Sanitetsforening vektlegger at «ingen skal oppleve diskriminering på bakgrunn av seksuell identitet eller kjønnsidentitet».
Også European Women's Lobby deler dette perspektivet og har uttalt at
NKLs irske søsterorganisasjon National Women's Council of Ireland – som representerer 300 000 kvinner og som var et av de viktigste forbildene for etableringen av NKL – har uttalt at «skeive og feministiske organisasjoner står sammen (og) vi vil ikke tillate transfobi (...) vi oppfordrer media og politikere til å ikke gi en plattform til dem som sprer hat og er alliert med høyreekstreme ideologier». Den tsjekkiske søsterorganisasjonen Česká ženská lobby har fremhevet at transpersoner er særlig utsatt for transfobi og kjønnsbasert vold. Det er også i tråd med perspektivet til søsterorganisasjoner som tyske CEDAW-Allianz, som arbeider for å følge opp kvinnekonvensjonen og påpeke «brudd på menneskerettighetene og diskriminering av kvinner* og jenter*, forstått i et interseksjonelt perspektiv. Vi tar aktiv stilling mot kjønnsdiskriminering, rasisme, transfobi, homofobi og antisemittisme».
Norges kvinnelobby stiller krav i vedtektene til at medlemsorganisasjonene aksepterer og arbeider for NKLs politiske plattform, herunder gjennom å fremme alle jenters og kvinners menneskerettigheter og respektere mangfoldet blant jenter og kvinner. NKL stiller ikke spesielle krav til medlemsorganisasjonenes kjønnssammensetning, kun om et formål om å arbeide for alle jenters og kvinners rettigheter. Flere av medlemsorganisasjonene har medlemmer av alle kjønn, og NKL er selv åpen for alle kjønn. NKL omfatter både organisasjoner med tradisjonell tilhørighet i den borgerlige kvinnebevegelsen (som Norsk Kvinnesaksforening og Norske Kvinners Sanitetsforening), upolitiske organisasjoner (som JURK) og venstreorienterte kvinneorganisasjoner.
På samme måte som FOKUS er NKL en bred og inkluderende paraplyorganisasjon som har som mål å favne en rekke forskjellige organisasjoner og som har en samlende, menneskerettsorientert politisk plattform, og NKL tilhører ingen av de ideologiske fløyene i rettighetskampene på prostitusjonsfeltet, et tema som internasjonalt vekker mye debatt i feministiske organisasjoner og fagmiljøer. Temaet er ikke nevnt i NKLs grunnlagsdokumenter og NKL har gjennom det første tiåret kun kommentert spørsmålet gjennom å påpeke manglende satsing på exittiltak, kompetanse- eller arbeidstreningsprogrammer for kvinner som ønsker å komme ut av prostitusjon. CEDAW-komiteen har selv vektlagt behovet for å beskytte alle jenter og kvinner mot utnytting, vold og menneskehandel, men har heller ikke tatt stilling i rettighetskampene knyttet til kriminaliseringsdebatten. Alle kvinneorganisasjoner støtter kampen mot menneskehandel og NKLs medlemsorganisasjoner har også gjennomgående støttet sexkjøpsloven, men deres ståsted i debatten varierer noe. Norsk Kvinnesaksforening og Norske Kvinners Sanitetsforening er først og fremst menneskerettsorienterte foreninger som er villige til å lytte til ulike perspektiver. Selv om kvinnesaksbevegelsen mener prostitusjon i stor grad bygger på tvang og utnytting og ønsker å hjelpe utsatte ut av prostitusjon, er meningene om virkemidler og effekten av dem mer delte innen bevegelsen, også blant NKFs nære søsterorganisasjoner. Kvinnesaksbevegelsen mener det er viktig å lytte til fagmiljøer, og også NKF anerkjenner at spørsmålet er sammensatt og vektlegger at det må kunne diskuteres på en nyansert og faglig måte, i et menneskerettsperspektiv. I tråd med formålet om å arbeide for alle jenters og kvinners menneskerettigheter og foreningens brede og samlende innretning deler også NKL denne faglige, menneskerettsorienterte og udogmatiske tilnærmingen til temaet.
Virksomhet
NKL har fokus på å være «en pådriver overfor og samarbeidspartner for sentrale myndigheter, å bidra til representasjon av den norske kvinnebevegelsen i internasjonale fora, å følge opp kvinnekonvensjonen og andre internasjonale forpliktelser og å bygge bro mellom kvinnebevegelsen og faglig ekspertise».
Norges kvinnelobby har særlig fokus på arbeidet overfor FN-systemet og har bl.a. utarbeidet skyggerapporter om Norges implementering av FNs kvinnekonvensjon til FNs kvinnediskrimineringskomité (CEDAW-komiteen). Arbeidet med 2017-rapporten ble ledet av høyesterettsdommer Karin M. Bruzelius.
Norges kvinnelobby deltar i den norske offisielle delegasjonen til møtene i FNs kvinnekommisjon og er representert i Likestillings- og diskrimineringsombudets fagråd og Bufdirs likestillingsråd. Norges kvinnelobby var arrangør av fakkeltoget til ære for fredsprisvinnerne Nadia Murad og Denis Mukwege i Oslo i 2018, sammen med Norges Fredsråd, Kirkens Nødhjelp, Plan International, JOIN good forces og Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål, etter at de fikk fredsprisen for sin innsats mot seksuell vold i krig og væpnet konflikt.
Styret består av både representanter for kvinneorganisasjonene og uavhengige eksperter, f.eks. fagdirektør hos Likestillings- og diskrimineringsombudet Rachel Eapen Paul. Paul ble i 2018 valgt av medlemsstatene i Europarådet til medlem av Ekspertgruppen mot vold mot kvinner og vold i nære relasjoner (GREVIO) som overvåker Istanbul-konvensjonen, etter å ha blitt foreslått av Norges kvinnelobby og nominert av den norske regjeringen.
Norges kvinnelobby har oppnevnt et ekspertutvalg som gir råd om politikk på felt som berører jenters og kvinners situasjon og som kan fremme likestilling og styrke kvinners rettigheter. Utvalget er et av NKLs to faste organer, ved siden av styret. Utvalget har bl.a. omfattet Cathrine Holst, Karin M. Bruzelius, Anne Hellum, Hege Skjeie, Mari Teigen, Helga Eggebø og Nita Kapoor.
Holland Charter Township (Michigan)
Holland Charter Township er en amerikansk by (township) som ligger i Ottawa County i Michigan.
Den har 35,636 innbyggere (2010) og dekker et areal på 35,9 kvadratmile.
Orion Township (Michigan)
Orion Township er en amerikansk by (township) som ligger i Oakland County i Michigan.
Den har 35,394 innbyggere (2010) og dekker et areal på 35,9 kvadratmile.
Cambaroides similis
Cambaroides similis  er en art av ferskvannskreps (familie Cambaridae, orden Reptantia) som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Den er en av i alt 7 arter i slekten Cambaroides.
Utbredelsen er nordlig med forekomster i elver og innsjøer i det nordøstre Kina, og Korea.
Taksonomisk plassering
En moderne oppdatering av systematikken gis her med basis i Fetzner et al: (2005).
Svetlana Gundarenko
Svetlana Gundarenko (født 23. juni 1969) er en russisk judoka.
Hun representerte Russland under Sommer-OL 1996 i Atlanta, der hun ble utslått i omspillet.
Li Yuxi
Li Yuxi (født 24. september 1998) er en kinesisk skeletonkjører.
Hun representerte Kina under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor hun ble nummer 14.
Nicole Silveira
Nicole Silveira (født 7. mai 1994) er en brasiliansk skeletonkjører.
Hun representerte Brasil under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor hun ble nummer 13.
MS «Venus»
MS «Venus» (kallesignal LDSV - LJRK) var et motorskip bygd i 1931 som passasjer- og lasteskip. Skipet ble bygget som Englandsbåt for Det Bergenske Dampskibsselskab (BDS). Skipet gikk i rute mellom Bergen og Newcastle.
Det Bergenske Dampskibsselskab hadde som tradisjon å navngi skipet sine etter fenomen og objekt på nattehimmelen. Dette skipet var kalt opp etter planeten Venus. Skipet var det andre skipet i flåten til BDS med dette navnet, etter DS «Venus» fra 1890. Skipet ble bygget ved Helsingør Jernskibs & Maskinbyggeri i Helsingør i Danmark og hadde en prislapp på 5,2 millioner kroner da det ble levert i april 1931. MS «Venus» ble det dyreste skipet BDS hadde eiet på denne tiden. Den første offisielle prøveturen gikk 29. april i Helsingør med 150 inviterte gjester. Blant gjestene var den norske konsulen i Helsingør, en rekke direktører og velstående kjøpmenn. 30. april 1931 gikk «Venus» til Oslo for å vises fram for kongen og representanter av regjeringen og Stortinget på Oslofjorden. Det var taler av direktør Kristofer Lehmkuhl, kongen, stortingspresident Hambro og statsråd Oftedal. Kongen gratulerte selskapet med det nye skipet og utringet en skål på vegne av fedrelandet og mente at et så vakkert skip som «Venus» måtte være til gang for hele landet. 2. mai ble det gjennomført nok en tur på Oslofjorden med 200 inviterte gjester fra næringsorganisasjoner, viktige forretningsfolk og reiselivs- og hotellfolk fra både Norge og Sverige. Rundt 100 passasjerer var med MS «Venus» fra Oslo til Bergen, deriblant statsminister Mowinckel, en rekke representanter for handelsdepartementet og shipping- og forretningsfolk. Direktør Christensen ved verftet i Helsingør var også med. Han hadde med en gave til Bergen Sjøfartsmuseer, en modell av en fregatt fra 1672. Tusenvis av tilskuere var møtt opp på Skoltegrunnskaien for å hilse på det nye skipet da det ankom 3. mai. Et musikkorps spilte Bergenssongen om bord på DS «Hardangerfjord», mens det ble skutt salutt fra DS «Rosendal».
5. mai 1931 ble det arrangert en tur på fjorden utenfor Bergen med lunsj om bord for 300 inviterte gjester. Den danske kongen Christian inviterte seg selv. Han ville se skipet som ble regnet som en triumf for danske skipsverft. Etter å ha sett skipet uttalte den danske kongen at det bare var en feil ved skipet; at det ikke tilhørte et dansk rederi.
6. mai 1931 gikk jomfruturen fra Bergen til Newcastle. Med på turen var førstemaskinisten på DS «Britannia», det første skipet som gikk i rute mellom Bergen og Newcastle. Skipet hadde med 70 passasjerer, 45 på første klasse og 35 på andre klasse. Med på turen var blant annet direktør Lehmkuhl og flere andre høytstående folk i BDS. Den første overfarten tok 20 timer, men skipet måtte stoppe en halvtime i innseilingen på grunn av tåke. På samme vis som i Bergen og Oslo, ble MS «Venus» presentert med en turer på sjøen i Newcastle for prominente gjester.
31. mai seilte dronning Maud med «Venus», etter å ha besøkt det britiske kongeparet i Windsor. Dronningen ble møtt av kongen selv på kaien og etter å ha drukket te på Gamlehaugen gikk reisen videre til Oslo med nattoget. Dronningen kom til å reise med «Venus» til England mange ganger i løpet av 1930-årene. Andre storfine folk seilte også med skipet, som den thailandske kongefamilien i 1936.
6. september 1931, da MS «Venus» skulle legge til kai i Bergen, ble wiren som akterskipet skulle festes til kaien slakket for mye av, og ble viklet inn i den ene propellen. En dykker fikk wiren løs, og skipet fortsatte til Newcastle dagen etter. Det viste seg derimot at hylsa til propellen hadde blitt skadet, og skipet gjorde derfor overfarten med kun en propell. Skipet ble satt i dokk i Newcastle for å reparere skaden.
Sent i april 1934 ble MS «Venus» leid inn av Handelsforening for en reise til Shetland, hvor de skulle ha møte. Turistsesongen 1934 ble særdeles bra for landet og MS «Venus» bidro til dette med britiske turister. Til sammen fraktet MS «Venus» 200 biler denne sommeren.
18. februar 1935 var det en ulykke om bord på MS «Venus» som nære kostet et menneskeliv. Mannskapet på skipet var i gang med å laste om bord en del tørrfiskbunter, og da lasten var kommet omtrent midt over lasteluka raste hele bunten ut og en av fiskebuntene traff en engelsk fiskekontrollør, som stod ved lukekanten, i hodet. Han falt ned og mistet dels bevisstheten. Kontrolløren ble kjørt til Nødhjelpestasjonen. Mannen ble etter behandling kjørt hjem og politiet opprettet en etterforsking for å finne ut hvordan hendelsen kunne skje.
I februar 1936 lå skipet i dokk og fikk pusset«» opp 1. klasse med 22 nye lugarer.
Bergingen av «Trym»
18. januar 1937 blåste det orkan i Nordsjøen og DS «Trym» av Trondheim sendte kl. 21.15 ut SOS-signal med melding om at skipet hadde brukket rorledningen og drev hjelpeløst omkring i uværet. MS «Venus» og Ostasiatiske Compani sitt skip, MS «Panama» telegraferte raskt tilbake om at de var på vei til havaristen. Klokken 22.00 telegraferte kapteinen på MS «Trym»: «Vi synkler langsomt. Er der nogen nær oss?». MS «Venus» var på dette tidspunktet seks timer unna. Utsira radio satte i gang autoalarm som varslet alle skipstelegrafister på skip i nærheten om at de ønsket forbindelse med de, i håp om at det var skip som lå nærmere enn MS «Venus» og MS «Panama». Senere meldte MS «Venus» at de kunne komme frem til havaristen i løpet av tre timer, på tross av uværet. Klokken 00.30 meldte MS «Venus» at de var like i nærheten av MS «Trym». MS «Venus» ba de sende opp nødraketter klokken 01.00, slik at de kunne få øye på MS «Trym». En tråler var kommet frem til «Trym», som sendte opp mange raketter uten at noen på MS «Venus» så de. Klokken 01.30 var sikten blitt dårligere på grunn av tett snø. Klokken 05.00 var MS «Venus» enda ikke nær MS «Trym», som telegraferte at situasjonen var kritisk, men at pumpene enn så lenge klarte å holde skipet flytende. Klokken 06.20 telegraferte MS «Venus» at de var kommet frem til havaristen, hvor de ventet på dagslys og bedre vær. Klokken 11.15 meldte MS «Trym» at situasjonen ennå ikke hadde forverret seg. Pumpene om bord gikk for fullt. Været var like hardt som det hadde vært om natten, men værvarslinga mente at været skulle bli bedre snart, med langt roligere vind som man håpet ville trekke østover og inn over havaristen.
I 0630-tiden hadde vinden løyet nok til at det ble satt en livbåt på vannet. I grov sjø klarte åtte mann fra MS «Venus» å manøvrere seg frem til MS «Trym». Her var det stor fare for å komme inn under slingrekjølen til skipet. Dette hadde resultert i en knust livbåt. På grunn av den kraftige vinden klarte ikke mennene i livbåten å kaste en line over til MS «Trym». Lettmatros Perry Opsal på MS «Trym» hoppet i sjøen og klarte å svømme over fra skipet til livbåten med en line. Da fem mann av besetninga var halt om bord ved hjelp av lina, vart livbåten dratt forbi baugen på MS «Trym» og de måtte kutte lina. Det ble vanskelig å komme seg tilbake til MS «Venus». Roturen tilbake tok en og en halv time. En etter en vart mennene om bord heist opp til MS «Venus». Dekksgutten på MS «Trym» var så utmatta at han fall ned frå leideren og i sjøen mellom skipet og livbåten. Han kom under livbåten. Han unngikk å bli knust mellom livbåten og skipssida på grunn av dette. Til slutt lyktes mannskapet i livbåten i å få han opp på MS «Venus» ved hjelp av en line. Livbåten måtte de la gå. Det var umulig å heise den opp fra sjøen. For å berge resten av mannskapet på MS «Trym» ble det skutt en line over til skipet for å opprette en redningsstol ved hjelp av en livbøye. Ved hjelp av denne klarte mannskapet på MS «Venus» å berge de resterende 13 mennene over til MS «Venus». Hele bergingsoperasjonen tok fire timer totalt. Senere prøvde MS Venus å finne tilbake til det tomme skipet, men MS «Trym» hadde på dette tidspunktet sunket.
MS «Venus» seilte videre til Newcastle etter alle fra MS «Trym» var om bord. Det var blitt skader om bord på MS «Venus». Dører på 2. klasse var slått inn. Alle passasjerene og det bergede mannskapet fra MS «Trym» ble plassert på 1. klasse. I Newcastle ventet tusenvis av mennesker og sirener fra fabrikkene i byen ulte for å hedre bergingsmannskapet.
Hele redningsdåden fikk bred omtale i mediene, på begge sider av Nordsjøen, og britiske aviser omtalte det som den mest heroiske redningsdåden dette hundreåret og skildret kaptein Dreyer som en klok, rolig og mesterlig viking. I tillegg fikk bergingsmannskapet, lettmatros Oppsal og telegrafisten om bord på MS «Trym» stor heder. Telegrafisten, Gade Sørensen, satt 48 timer i strekk ved telegrafen og sendte ut og tok i mot meldinger, i tillegg til at han klarte å behandle peileapparatet i den grove sjøen, slik at MS «Venus» fant frem til havaristen. Stavanger Aftenblad skrev: «Vi kan bare tenke oss hvilke anstrengelser, hvilket mot og hvilket sjømannskap det ligger bak de korte radiomeldinger fra MS «Venus». ''Vi kan bare løfte på hatten i ærbødighet for den sjøens adelsskap som her har gitt seg sig spiser nytt lysende utslag. Når det gjelder å redde kamerater i livsfare er det ingen opofrelse for stor, ingen vanskelighet uovervinnelig. Redingen av «Trym»s mannskap vil få sin fortjente plass i sjøfartshistorien. Ikke bar de reddede fra vraket i Nordsjøen, men hele landet vil i dag takke «Venus» for velgjort. En dåd av norske sjøfolk. Hvor fartøi flyte kan, der er han første mann.»'' Under en middag på slottet i Oslo 21. januar holdt kongen en tale der han takket bergingsmennene på MS «Venus».
Under overfarten tilbake til Bergen måtte MS «Venus» igjen gå til et skip i nød, stavangerskipet MS «Veni». I 17.00-tiden hadde skipet sendt ut SOS-signal etter å ha brukket roret. DS «Jupiter» nådde frem til havaristen først og pumpet olje på den grove sjøen, men gikk nesten tom for olje før MS «Venus» nådde frem. MS «Venus» telegraferte «Keeping smiling. Snart fremme.». Samtidig var bergingsfartøyene DS «Jason» og DS «San Andreas» på vei fra Kristiansand. Klokken 23.50 kom «Venus» frem til havaristen og begynte å pumpe olje. På morgenen forlot MS «Venus» havaristen, mens MS «Jupiter» ble værende. MS «Venus» hadde ikke mer olje enn det måtte ha for å komme seg frem til Bergen. Dette gjorde at «Venus» ble forsinket til den store mottagelsen som var planlagt for skipet i Bergen.
MS «Venus» fikk en stor mottagelse da det kom tilbake til Bergen. Trolig møtte 25 000 mennesker opp. Alle båter som lå i Bergen tutet i fløyter og tåkelurer. I det skipet klappet til kai spilte divisjonsmusikken «Den norske sjømann». Ordføreren i Bergen ønsket redningsmennene velkommen med en tale, før det ble sunget «Ja, vi elsker». I Domkirken ble det stelt i stand en takkegudstjeneste. I tillegg var det også en markering og innsamling for enken etter båtsmannen på MS «Venus», som ble skylt på sjøen av en stor sjø under overfarten uken før bergingsaksjonen.
Opsal fra MS «Trym» og de av besetningen på Ms «Venus» som deltok direkte i redningsaksjonen ble tildelt medaljen for edel dåd. Førstestyrmann Brynjulf Bjarnir og ni besetningsmedlemmer ble den 6. februar 1937 tildelt Kongens fortenstmedalje i gull. Flere av besetningsmedlemmene på MS «Venus» fikk også en minnemedalje i sølv av Britiske Lloyd og en bronseplakett til å henge på skipet. Opsal fikk også 10 000 kroner i gave fra Oslo by.
Fremover mot krigen
I oktober 1938 behandlet Hamnedirektoratet en klage fra Fitjar kommune om at MS «Venus» og det nye skipet MS «Vega» gikk med for stor fart gjennom Langenuen, slik at småbåter langs leien ble skadede.
Vinteren 1938/1939 deltok MS «Venus» i et prøveprosjekt med radiofyr langs kystleiene i Newcastleruta. Prøvene var lovende, men siden tonen på fyrene var den samme, var det vanskelig å skille de fra hverandre. Våren 1939 gikk skipet til klassifisering ved Burmeister og Wain i København i to måneder.
Andre verdenskrig
MS «Venus» kom til Bergen den 6. september, etter at andre verdenskrig var brutt ut. På overfarten hadde et bombefly kretset rundt det flere ganger, men hadde ikke gått til angrep. Skipet gikk ikke flere turer over til England denne høsten og gikk i opplag i lag med MS «Vega» i Damsgårdssundet. Dette var verdifulle skip. Mindre verdifulle skip ble benyttet i Englandfarten i stedet. Under et uvær 10. november 1939 gav bunnfestene til bøyene skipet lå ved etter, og de ble flyttet til Kirkebukten, hvor de hadde landfester. På et tidspunkt før krigen brøt ut i Norge, ble disse to skipene, i tillegg til MUGG «Stellene Polaris», flyttet til Stanghelle i Osterfjorden.
Etter krigen
I juni 1945 ble det undersøkt om det var mulig å berge MS «Venus» siden hun lå på grunt farvann. Det ble bestemt at det var mulig. Den 12. september ble det meldt om at MS «Venus» var berget, men at det kom til å koste millionbeløp å reparere skadene. Det ble buksert til Helsingør for reparasjon, der det ankom 29. september. 31. august 1946 ble det slept videre til Aarhus for videre arbeid. BDS hadde håpet å få tilbake skipet til sommersesongen 1947, men det var klart at det ikke kom til å bli klart før tidligste høsten 1947. 19. april 1947 var skipet tilbake i Helsingør. Fra 23. juli til 9. august 1947 lå skipet i dokk hos Burmeister & Wain i København. Fra 9. august til 27. november 1947 ble det utført videre arbeid i Helsingør. Skipet gikk så til Landskrona i Sverige, hvor det lå i dokk frem til 14. desember. Nok en gang gikk skipet tilbake til Helsingør for å fullføre reparasjonene. Den første prøveturen gikk 21. mars 1948.
Et lasterom på skipet ble sløyfet og passasjerforholdene ble gjort større, samtidig som det ble innredet en garasje. Etter ombyggingen kunne skipet ta 143 passasjerer på 1. klasse, 257 på 2. klasse, i tillegg til 60 på en billigere klasse regnet for ungdommer som reiste i grupper. I alt 460 passasjerer totalt, mot 278 passasjerer før krigen. Baugen ble mer moderne, og både dekkshus og broen ble endret til mer strømlinjeformede krav. Reparasjonen kostet rundt 16 millioner norske kroner.
Hver vintersesong fra desember til april fra 1948 til ut i 1960-årene ble MS «Venus» satt i ti-dagers turer fra Southampton i Storbritannia til Madeira og Tenerife. Den første turen gikk av sted vinteren 1948/1949. Før avgang til Southampton hadde skipet fått flere tekniske oppgraderinger i Bergen, mellom annet et trykkeri, og i Southampton gikk det i dokk for å skifte propeller. 22. april 1949 ble farten til Kanariøyenne avsluttet for denne sesongen. Sesongen i Norge ble startet i slutten av mai da Iron and Steel Institute benyttet MS «Venus» til årsmøte i Norge, med avgang fra Newcastle og anløp i Oslo, Kristiansand, Hardanger der Odda var storindustrien som var målet, Sognefjorden og Årdal, før det kom til Bergen 3. juni etter ti-dagers seilas.
På sommersesongene gikk MS «Venus» ellers i vanlig fart til Newcastle. Mellom hver sesong var skipet i dokk for oppussing. 29. september 1950 ble en dekksgutt på MS «Venus» truffet av en kasse på 500 kg under lossearbeidet, og brøt lårbeinet. I november 1950 ble skipet chartret for to turer fra Liverpool til Middelhavet.
28. januar 1951 deltok MS «Venus» i en bergingsaksjon utenfor den spanske nordkysten. Det Panama-registrerte skipet MS «Janko», som hadde norske offiserer og italiensk mannskap, brakk i to under en storm og sendte ut nødsignal. MS «Venus» fant forparten av MS «Janko», men klarte ikke å få en line om bord til havaristen. Noen av folkene som var om bord på MS «Janko» hoppet i sjøen. MS «Venus» satte livbåter på vannet for å berge de, men de lyktes ikke. Omsider klarte de å få skutt en line over til MS «Janko». Syv mann ble firt over til MS «Venus». Den norske styrmannen Dybdahl Henriksen klarte seg derimot ikke og omkom. 15 mann ble berget fra akterenden av MS«Janko» av Panama-skipet MS «Capella».
Høsten 1952 og 1953 gjorde MS «Venus» noen sydenturer fra Plymouth før hun senere gikk inn i den vanlige vinterfarten sin fra Southampton. Det samme gjorde hun høsten 1954, men denne vinteren ble Plymouth fast avgangshavn for vinterturene sørover 1955-1957, før det igjen gikk over til Southampton.
23. mars 1955 lå MS «Venus» ankret i Plymouthbukta da det ble utsatt for en storm. Skipet ble tatt av vinden og drev mot Mountbatten-skjærene utenfor Plymouth, hvor det gikk på grunn. Skipet lå med babord side mot land og fikk enkelte lekkasjer. Flere andre skip i området fikk også problem. Tre taubåter kom til om morgenen for å prøve å trekke skipet av grunnen, men det gikk ikke. Alle om bord, utenom nødvendig, mannskap ble satt i land og fraktet over tørt land da det var fjære sjø. En tredjedel av skipet stod fast på grunnen, og det viste seg vanskelig å få skipet løst. Store skader var synlig i bunnen av skroget. I tillegg var det lekkasje og vann som trengte inn i enkelte av lugarene. Trykkluft ble benyttet til å holde vannet ute. Resten av turene til MS «Venus» denne vinteren ble avlyst. Bergingsmannskapene satte sin lit til 26. mars, da det var springflo. Dersom de ikke klarte det da, kom det til å gå en måned før vannstanden kom til å bli like høy igjen. Om morgenen klarte bergingsmannskapet å dra skipet av grunnen på det fjerde forsøket. Alt mulig løsøre ble satt i land for at skipet skulle være så lett som mulig under operasjonen. MS «Venus» hadde slagside til babord da det kom tilbake og ble slept til Millbay Docks i Plymouth. Ytterplatene i bunnen ble revet opp og det ble oppdaget lekkasje i tankene forut og midtskips. Skipet ble undersøkt av dykkere for å få full oversikt over skadene. MS «Venus» ble i april fraktet til Amsterdam for å repareres der. 31. mai var skipet kommet til Bergen og var klar for turistsesongen denne sommeren.
I februar 1957 ble en steward om bord på MS «Venus» dømt til seks måneder i fengsel i Southampton for et forsøk på å smugle i land 20 000 sigaretter mens skipet lå forankret i havnen. Vinteren 1960-1961 var første sesongen MS «Venus» ikke gikk til Kanariøyene og lå da i opplag i Bergen. Fra april 1961 gikk det i ruten til Newcastle som vanlig. I desember 1961 gikk skipet til Malmø for å ta svenske turister på et julecruise til Spania, Marokko, Madeira og Kanariøyene. Resten av vinteren 1962 lå det i opplag i Bergen. Høsten 1962 hadde det en tur fra Southampton til Maderia og Kanariøyene, men gikk ellers i Newcastleruten, før det igjen ble lagt i opplag for vinteren i desember 1962. Høsten og julen 1963 hadde skipet to turer fra Southampton til Kanariøyene. I januar 1964 gikk det ellers i rute til Newcastle, før det i februar ble lagt i opplag til våren kom og det igjen ble satt inn i ruten.
23. mai 1964 gikk MS «Venus» på grunn på en sandbanke ved munningen til Tyne i tett tåke. Skipet hadde da 150 passasjerer om bord. Skipet ble trukket av grunn ved flo sjø. Det hadde ingen skade og hadde ikke behov for å gå i dokk.
Skipet
Tonnasjen til skipet ved levering var 5 407 brt, 2 867 nrt og lasteevnen var 1 760 dødvekttonn. Volumet i lasterommet var 2 716 m³ der 1 722 m³ var kjølerom. Maskineriet besto av to stykk 10-sylindra 4-takts dieselmotorer, levert av Burmeister & Wain i København. Oppgitt ytelse var 9 000 bHk (bremsende hestekrefter) og 1 117 nominelle hestekrefter som ga skipet en toppfart på 19,5 knop.
Skipet hadde lugarer til 201 passasjerer på 1. plass (1. klasse) og 76 på 3. plass. 1. klassen ble ombygget i 1936.
Etter ombyggingen og reparasjonen i 1945-1947 ble tonnasjen økt til 6 269 brt. 3 521 nrt med en lasteevne på 2 200 dødvekttonn. I 1953 ble skipet ombygd på ny med stabilisatorer.
Fereydunkenar (fylke)
Fereydunkenar er et fylke i provinsen Mazandaran i Iran. Hovedstaden i fylket er Fereydunkenar. Det var separert fra fylket Babolsar i 2008. Fra målingen i 2006 var fylkets befolkning på 56 055, i 15 049 familier. Fylket er delt i to distrikter: det sentrale distriktet og Dehferi-distriktet. Fylket har en by: Fereydunkenar.
Rafael Quintero
Rafael Quintero (født 24. juli 1994) er en puertoricansk stuper.
Han representerte Puerto Rico under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 7 i 10 meter tårnstup.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 14 på 10 meter.
Solhopper
Solhopper (Talavera aequipes) er en av edderkoppene i gruppen hoppeedderkopper (Salticidae). De jakter vanligvis på jordbunn, de spinner ikke fangstnett. Den finnes i Norge, med en status som livskraftig.
Utseende
Solhopper er sammen med de andre artene i denne slekten, forholdsvis små edderkopper og mange er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Hodet har åtte øyne, to uvanlig store midt foran, og to litt mindre på hver side. De resterende fire øynene er plassert på siden av hodet. Hoppeedderkoppene skiller seg ut ved at de har evnen til i en viss grad å fokusere blikket.
Rødlistevurdering
Det at solhopper har generelle habitatkrav, samt at den kan være oversett da den er veldig liten (ca 2 mm), gjør at mørketall for forekomst blir relativt høye. Solhopper blir derved vurdert til kategorien LC.
Independence Township (Michigan)
Independence Township er en amerikansk by (township) som ligger i Oakland County i Michigan.
Åstorp
Åstorp er et tettsted i Åstorp og Ängelholm kommuner i Skåne län i landskapet Skåne i Sverige. Det er Åstorp kommunes administrasjonssenter. I 2010 hadde tettstedet 9 488 innbyggere, hvorav 9 479 i Åstorp kommune og 9 i Ängelholm.
Cryptorchestia kosswigi
Cryptorchestia kosswigi er en art i slekten Cryptorchestia innenfor tangloppefamilien av ordenen Senticaudata, som inngår i gruppen av amfipoder.
Liste over byer i Sør-Carolina
Liste over byer i Sør-Carolina er en oversikt over byene i den amerikanske delstaten Sør-Carolina.
Hiv og aids i Afrika
Begynnelse
Det er i dag med rimelig stor sikkerhet antatt at hiv (Humant immunsvikt virus) opprinnelig kommer fra Vest-Afrika (Aase 2004). Afrika har derfor en lang historie med viruset og det tilhørende sykdomsforløpet aids. Aids ble først diagnostisert i 1981, og hiv identifisert i 1984 av to uavhengige forskergrupper i USA og Frankrike ledet av virologene Robert Gallo og Luc Montagnier. Sykdommen ble i Afrika først oppdaget i Uganda på begynnelsen av 1980-tallet, der den allerede i 1986 ble erklært som en nasjonal katastrofe (Aase 2004). Siden da har mer enn 26 millioner mennesker dødd av sykdommen (UNAIDS 2008), over 75 % av disse er afrikanere (UNAIDS 2003a). Bare i 2003 drepte aids 2,3 millioner mennesker i Afrika sør for Sahara (ASS) (UNAIDS 2003b).
Situasjonen i dag
I den siste oppdateringen om aids-situasjonen i verden, estimerer UNAIDS (2006) at av ca. 40 millioner hivsmittede barn og voksne i 2006 kommer 25–28,2 millioner fra Afrika sør for Sahara. Dette gir en hivprevalens på 7,5–8,5 % for den voksne befolkning, mens i resten av verden er det bare Karibia med 1,9–3,1 % som har over 1 % smittet voksen befolkning. Hvert år vokser tallet på smittede, bare i 2006 regner en med at 3,5 millioner ble smittet. Hiv/aids har satt den økonomiske og sosiale utvikling i Afrika tilbake med mange tiår, og har endret kontinentet mer grunnleggende enn slavehandel og kolonialisme noen gang gjorde.
Fra sin begynnelse i Vest- og Sentral-Afrika beveget epidemien seg utover på 1990-tallet sørover og har i dag fått sitt tyngdepunkt i det sørlige Afrika, hvor hiv de siste 10 – 15 år har hatt en eksplosjonsartet spredning. Det er også bare i land i det sørlige Afrika at mer enn 20 % av befolkningen er smittet (tabell 1). I Botswana er mer enn hver tredje voksen smittet. Siden hiv i de fleste tilfeller fører til at de smittede uten behandling utvikler aids innen 10 år, innebærer dette at det gradvis vil inntre en netto nedgang i folketallet i de verst rammede landene. Dette er allerede situasjonen i hardt rammede land som Swaziland (gjennomsnittlig forventet levealder 33 år), Botswana (gjennomsnittlig forventet levealder 34 år), Zimbabwe (gjennomsnittlig forventet levealder 37 år), Lesotho (gjennomsnittlig forventet levealder 36 år) og Zambia (gjennomsnittlig forventet levealder 38 år (UN 2003)., Det er ventet at befolkningen i Afrika sør for Sahara kommer til å være 21 % lavere i 2025 enn den ville ha vært uten aids (UN 2003). FNs avdeling for befolkning (UNPD)uttaler i denne forbindelse:
De store forskjellene mellom Nord-, Sentral- og Sør-Afrika skyldes en rekke sammensatte forhold, men av disse spiller økonomiske forskjeller en minimal rolle. Det er ikke et økonomisk skille mellom det sørlige Afrika og resten av kontinentet som kan forklare forskjellen. Derimot peker bl.a. følgende forskjeller seg ut:
Det er ikke noe absolutt skille i hivprevalens mellom urbane og rurale områder. Nasjonale og regionale variasjoner er her store. UNAIDS (2002) sine undersøkelser av kvinner som kommer på svangerskapskontroll viser f.eks. at i Lesotho er det mye større hivprevalens blant urbane gravide (42,2 %) enn blant rurale (19 %), men i Den demokratiske republikken Kongo er situasjonen omvendt (4,1 % og 8,5 %), og i Sør-Afrika er det nesten ingen forskjell (24,3 % og 22,9 %).
Samme rapport viser også at en gruppe som utmerker seg, er prostituerte. Hivprevalens for urbane kvinnelige prostituerte ligger langt over landsgjennomsnittet, som oftest fra 10-40 % og helt opp mot 86 % i Zimbabwe.
Som man kan iaktta over hele verden, kan hiv etablere epidemiologiske kretsløp som er forskjellig fra land til land eller fra region til region. Noen land eller bestemte områder innen et land kan være meget hardt berørt, mens det i nærliggende områder kan finnes nesten hivfrie soner. Forklaringen på slike forskjeller er både epidemiologiske og sosiokulturelle faktorer. Har først hiv etablert seg innenfor et bestemt geografisk eller sosialt kretsløp, vil smitteutviklingen være selvforsterkende innen sitt kretsløp. Men holder man utenom det sørlige Afrika, der hiv har slått inn i samfunnet på bred front samt i enkelte andre land i Øst-Afrika med høy prevalens, vil man i mange land kunne se at hiv mer oppfattes som en typisk middelklasse- og øvre middelklasse-sykdom enn en sykdom som fortrinnsvis rammer de svakeste og aller fattigste. Dette antas å ha sammenheng med at høyrisikoatferd til en viss grad forutsetter en sosial uavhengighet som den fattigste delen av befolkningen ikke har.
Kvinner er i Afrika betydelig mer utsatt for hivepidemien enn i andre deler av verden. Dette har sammenheng med at smitteoverføringen i afrikanske land overveiende skjer heteroseksuelt og deretter fra mor til barn i forbindelse med fødsel, mens den i andre deler av verden er tydeligere avgrenset til mer marginale risikogrupper.
Bakgrunn
Hvorfor er Afrika så hardt rammet i forhold til andre deler av verden? Også her er svaret sammensatt. Tre forhold spiller imidlertid avgjørende inn:
I tillegg til disse faktorene peker demografen John Caldwell på at afrikanske land har generelt høy forekomst av utenomekteskapelig sex, høy prostitusjon, stadig økende mobilitet i befolkningen (arbeidsmigrasjon). Det pekes på at dette igjen henger sammen med underskudd på kvinner eller ektefeller som er lite seksuelt tilgjengelige. Forståelsen for å bruke kondomer er lav også når de er tilgjengelige, og oppfattes av menn lett som noe som står i motsetning til tradisjonelle idealer om maskulinitet.
Høy forekomst av utenomekteskapelig sex henger igjen sammen med kulturelle sedvaner og holdninger til mannlig seksualitet. Caldwell peker på «men's perceived need for sexual relations with more than one woman [...] implied by the centrality of polygyny as a social institution» og «women's limited control over their sexual activity» (Caldwell 2000:119). Polygami i seg selv er en faktor ettersom det fører til sex med flere partnere, og flere enn 40 % av kvinnene i Vest- og Sentral-Afrika kommer til å være i et slikt ekteskap i løpet av livet sitt (Caldwell 2000:125). I Malawi har en tradisjoner i forbindelse med overgangsritualer, der unge jenter blir innviet til voksentilværelsen gjennom å ha sex med såkalte hyener, som er eldre menn. Det er også i flere samfunn oppstått en mytologi rundt hiv, der det å ha sex med en jomfru tros å ha en helbredende virkning på sykdommen. (Aase 2004).
Sex og dermed aids er samtidig sterkt tabubelagte emner og forbundet med mye overtro. I en nigeriansk undersøkelse fant man at de fleste mente at aids er annerledes enn andre sykdommer fordi «it was caused by malevolent forces or was a divine punishment» (Caldwell 2000:125).
Bruk av kondom
Kondomer blir i dag regnet som det fremste våpenet i kampen mot aids og andre kjønnssykdommer. Den katolske kirke har imidlertid tatt til orde for at å fremme kondombruk leder til økt risikoadferd. Den katolske kirke er anklaget for å være det største hinderet for å gjennomføre effektive tiltak mot hivepidemien. Det er imidlertid i de land der den katolske kirke står relativt svakest at hiv har størst utbredelse, som i det sørlige Afrika, der protestantisk kristendom er dominerende. Uganda, der den katolske kirke står sterkt, er det eneste land som har lykkes med nasjonale tiltak mot hiv/aids og hvor hivprevalensen har gått tilbake. (UN 2004).
Myndighetenes innsats
De hardt rammede befolkningene har heller ikke lagt press på myndighetene for å prioritere kampen mot aids. Fatalistiske og tabubelagte holdninger preger statlige helsemyndigheters tilnærming til problemet i samme grad som hos folk flest. Spesielt tragiske konsekvenser har dette hatt i Sør-Afrika. Men selv der hvor tiltak gjøres, vil man ha store problemer med gjennomføringen pga. manglende medisinsk infrastruktur, manglende intellektuelle og økonomiske ressurser, manglende tilgang til den kostbare laboratorieteknologi som er påkrevd for å drive effektiv testing og smitteoppsporing. (Caldwell 2000).
Arbeid mot hiv/aids
Utvikling og tilstand i Afrika er ikke lik over hele kontinentet. Etter hvert som globale, samordnede tiltak mot epidemien har kommet inn i mer organiserte former, har man også sett at kampen mot hiv ikke er nytteløs. Etableringen av UNAIDS og The Global Fund i 1996 og 2003 har ført til at et betydelig og stadig antall mennesker har kommet under livreddende behandling.
Myndighetene i Senegal og spesielt Uganda har vært tidligst ute med å sykdommen på fullt alvor. Uganda kan som eneste land i Afrika vise til en effektiv nedgang i hivprevalens blant gravide kvinner. I hovedstaden Kampala er denne gått ned fra en topp på 30 % til 8 % i 2002. Liknende endringer ser man ellers i landet, der tosifret prevalens er blitt sjelden. (UNAIDS 2003b). Uganda har imidlertid vært svært hardt rammet. 10 % av befolkningen er allerede døde av aids og 5 % er fremdeles smittet (Caldwell 2000). I det siste har imidlertid Uganda igjen hatt en økning i antall smittede.
I likhet med Uganda var også Senegal raske til å reagere og har klart å holde en hivprevalens på under 1 %, noe som i afrikansk sammenheng er svært lavt. Det er også ett av få land i Afrika sør for Sahara som har nasjonale ordninger som gir hivsmittede tilgang til livreddende behandling med HAART.(UNAIDS 2003a).
I Sør-Afrika har situasjonen vært motsatt. Etter i mange år å ha neglisjert hivepidemien og basert sin politikk på dissidentene innen hiv/aids-forskningen, som Duesberg og Perth-gruppen, har Sør-Afrika først i den aller seneste tid innsett nødvendigheten av en nasjonal satsing som inneholder statlige programmer for hivbehandling.
UNAIDS spådde i 2003 en utflating av epidemiens vekst fra 2010 av. Hittil har dette ikke slått til. For Afrika sør for Sahara som helhet er epidemien ennå ikke i tilbakegang. Selv om behandlingstilbudet drastisk bedres, er det også et kontinuerlig behov for å opprettholde folks bevissthet om egen sexatferd. Det største hinderet er likevel mangelen på en medisinsk og sosialpolitisk infrastruktur som er nødvendig for at tiltakene skal bli effektive. Spesielt problematisk er dette i rurale områder uten kommunikasjoner, hvor muligheten til å distribuere medisiner og gi medisinsk veiledning og oppfølging ikke er til stede. Det er flere eksempler på at lagre med medisiner hoper seg opp uten å bli distribuert til dem som trenger dem.
Hiv griper i Afrika inn på alle nivåer i samfunnslivet, og hvor alle de typiske fattigdomsproblemene som et flertall av de afrikanske statene sliter med, har avgjørende betydning for i hvilken grad tiltakene mot epidemien får gjennomslagskraft. Å lykkes med tiltakene mot hiv/aids henger derfor i siste instans nøye sammen med kampen for en mer rettferdig sosial og økonomisk verdensorden. Dernest kreves en grunnleggende endring i tradisjonelle holdninger til kjønn, der det å bevisstgjøre kvinner på deres rettigheter i tradisjonelle mannsdominerte samfunn, er helt fundamentalt.
Forsøk på å bruke mannlig omskjæring som en vaksine er det også stil forventninger til, slik det nå prøves ut i bl.a. Malawi. Likeså er såkalt posteksponerings profylakse (PEP-behandling), der nyfødte med høy risiko for å smittes i fødselsøyeblikket, får en tidsbegrenset intensivbehandling med høyaktive antiretrovirale legemidler umiddelbart etter fødsel og før hiv har rukket å serokonvertere, dvs. infisere cellene i kroppen og starte sin reproduksjon. (Banda 2004)
UNAIDS og The Global Fund
Hovedartikkel: UNAIDS
UNAIDS er FNs organisasjon for bekjempelse av hivepidemien og med oppgave å samordne globale tiltak, motivere regjeringer, næringsliv og frivillige organisasjoner og mobilisere menneskelige, økonomiske og intellektuelle ressurser i kampen mot hiv/aids. Organisasjonen skal overvåke epidemiens globale utbredelse, evaluere tiltak og samarbeide nært med regjeringer og det sivile samfunn i berørte land og hjelpe til med å bygge opp effektive strukturer i arbeidet med å bekjempe epidemien. Organisasjonen ble stiftet i 1996 og var 15 år etter hivepidemiens utbrudd det første samordnede tiltak mot hiv/aids-trusselen med internasjonal rekkevidde. UNAIDS finansieres ved frivillige bidrag fra regjeringer og organisasjoner, der Norge nest etter Nederland er det største giverlandet.