cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wimund
En biskop lot seg ikke skremme
Wimund kom i problemer da han forlangte beskyttelsespenger fra en skotsk biskop. Denne biskopen var muligens Gilla Aldan i det nyopprettede bispedømmet Whithorn i Galloway. Den skotske biskopen svarte at «Guds vilje vil skje, men fra mitt eksempel, ingen biskop skal noen gang betale beskyttelsespenger til en annen.» Biskopen samlet en liten gruppe med tilhengere for å møte Wimunds store gjeng av herjingsmenn, og som i fortellingen om David og Goliat kastet biskopen etter sigende en øks mot Wimund og slo ham til bakken. Dette satte mot i forsvarerne og de drepte et stort antall av Wimunds bande, drev resten fra Skottland og tvang Wimund til å flykte.
Angret intet
Fanget, blindet og kastrert av sine fiender tilbrakte Wimund resten av sitt liv i klosteret ved Byland Abbey og fortalte villig sin historie til de som ville lytte. Etter sigende angret han ikke over sine handlinger og han skrøt at om de fiender som hadde blindet og kastrert ham hadde etterlatt ham synet til selv en spurv skulle han ha gitt dem grunn til gjøre på nytt det de hadde gjort mot ham.
Whistler Sliding Centre
The Whistler Sliding Centre (Centre des sports de glisse de Whistler på fransk) er en bob-, aking- og skeletonbane i Whistler i Canada omtrent 125 kilometer nord for Vancouver. Banen ble bygget til konkurransene i bob, aking og skeleton under Vinter-OL 2010 og ble påbegynt i 2004.
Nodar Kumritashvili
Banen var åsted for flere ulykker under treningsløp i oppkjøringen til OL. Under en treningsøkt 12. februar døde den georgiske akeren Nodar Kumaritashvili av skadene han pådro seg i en krasj i banens siste sving. Med en hastighet på 143 km/t kjørte han inn i siden på banen og ble kastet inn i en stålsøyle. Han døde på et lokalt sykehus kort tid etter. Det internasjonale akeforbundet kalte umiddelbart inn til et hastemøte etter hendelsen, og all annen trening ble avblåst for dagen. Kumaritashvilis lagkamerat, Levan Gureshidze, konkurrerte ikke. Han var på den offisielle startlisten for første heat, men trakk seg og fortalte de andre deltagerne at han ikke kunne fortsette. De resterende seks utøverne som representerte Georgia i lekene, ble i Vancouver for å konkurrere til ære for Kumaritashvili, mens Gureshidze fløy tilbake til Georgia for å sørge over tapet.
Granada 27
Granada 27 er en kjølbåt, det vil si en mindre seilbåt med kjøl, konstruert av Elvstrøm & Kjærulff som en ¼ Tonner og ble produsert i Danmark av Gesten Glasfiber A/S. Det ble produsert over 400 båter i løp av produksjonsperioden. Skrog og dekk er støpt i glassfiber med balsa sandwich i dekket og innredningen er utført i teak eller mahogni. Båten er rigget som en masthead slupp med aluminiumsmast og forstaget trukket litt akterover. Finnekjølen er i jern der de første versjoner hadde en dybde på 1,60 m, senere ble det endret til 1,75 m. Vekten økte da fra 2 200 kg uten motor til 2 720 kg.
Erik Løchen
Erik Formo Løchen (født 22. mai 1924 i Oslo, død 11. januar 1983) var en norsk jazzmusiker, manusforfatter og filmskaper, kjent for et moderne og eksperimentelt uttrykk.
Biografi
Han tok examen artium i 1942 og satt på Grini grunnet motstandsarbeide. Etter den andre verdenskrig jobbet han som bassist i jazzgruppene til Stein Lorentzen og Rowland Greenberg, og holdt jazzforedrag i NRK radio.
Løchen er mest kjent for sine nesten tretti kortfilmer og to spillefilmer. Han etablerte ABC-Film i 1950 og var kunstnerisk leder for Norsk Film fra 1981 frem til sin død i 1983. Løchen var inspirert av Brecht, Camus, absurd teater, Aksel Sandemose og jazz, og selv inspirator for Unni Straumes film Til en ukjent fra 1991.
Han var bror til sosiologen Yngvar Løchen og bestefar til filmskaperen Joachim Trier.
Volvo Car Club Norway
Volvo Car Club Norway (VCCN) er den norske interesseorganisasjonen for Volvo biler og ble stiftet 8. desember 2009 av en gruppe Volvoentusiaster.
Klubbens formål er å skape og ivareta et sosialt miljø, interesse, lidenskap og kunnskap rundt alle Volvomodeller. VCCN er en uavhengig organisasjon registrert i Brønnøysund-registeret. VCCN skal bidra til å styrke Volvomiljøet i Norge, gjennom samarbeid med andre klubber, aktører og bedrifter.
Kabir
Kabīr (eller Kabīra) (hindi: कबीर, gurmukhī: ਕਬੀਰ, urdu: کبير‎) (født i 1440 i Varanasi, død i 1518) var en indisk mystiker og poet.
Kabir kom fra en muslimsk familie, men han sang om den mystiske opplevelsen av livets enhet i samsvar med hinduismens bhakti-tradisjon. Hans religiøsitet var basert på direkte opplevelse av en dypere virkelighet, han tok avstand fra de skriftlærdes dogmatiske trofasthet mot hellige skrifter og tradisjoner. Kabir godtok ingen autoriteter og angrep såvel hinduiske som muslimske prester.
Som vever tilhørte Kabir en kaste som omfattet tilhengere av begge religioner. Mange sanger som tillegges Kabir er tatt med i sikhenes hellige bok Adi Granth, og han regnes som en forløper for sikhismens grunnlegger Guru Nának. Han æres av alle religioners tilhengere.
Kabir sang på hindi slik det snakkes i hans hjemby Varanasi. Sangene til Kabir er fortsatt meget populære i alle deler av India, også der de ikke snakker hindi.
Bamiyan
Bamiyan er en by i det sentrale Afghanistan, hovedstaden i provinsen Bamiyan. Den har om lag 62 000 innbyggere, og ligger ca. 240 km nordvest for Kabul. Bamiyan er den største byen i Hazarajat. Byen er berømt for den gamle delen av byen, der to Buddha-statuer stod i nesten to tusen år, før de ble sprengt i stykker av Taliban i 2001.
Nils Jacob Laache
Nils eller Niels Jacob Jensen Laache (født 6. november 1831 i Ullensaker utenfor Oslo, død 5. februar 1892 i Trondhjem) var en norsk teolog og biskop i Den norske kirkes bispedømme Trondhjems stift i perioden 1884–92.
Bakgrunn
Nils Laache kom fra en bondefamilie i Ullensaker. Foreldrene var Jens Knudsen Laake og hans hustru Dorthe Jacobsdatter Hallingstad. Han fikk nødtørftig folkeskoleutdannelse og arbeidet i noen år som butikkhjelp i Kristiania.
I nittenårsalderen ble han grepet av en vekkelsesbølge i hjembygda, og ville hellige seg til å arbeide for Guds rike. Han fikk hjelp av den lokale presten til å lese til artium, og ble student ved Det teologiske fakultet i 1855. Allerede i studietiden holdt han bibellesninger i Christiania og distriktene rundt, og han ble også redaktør av oppbyggelsesbladet For Fattig og Riig. Dette var det samme indremisjonske fremstøt som er tilkyttet særlig med professor Gisle Johnsons virksomhet.
Han fikk den teologiske embedseksamen i 1858.
Laache ble ansatt som «bestyrer» av Christiania Indremissions arbeide, en slags misjonær i eget land. Styret i Indremissionen fremhevet Laaches folkelige bakgrunn ved ansettelsen, og uttalte at han «staar Folket saa nær, at han maa ha lett for at gaa ned til dem» (Molland, s.246)
Prest, biskop
Nils Jacob Laache virket fra 1864 som prest i Trondhjems stift 1864-78 og deretter i Eidanger, til han i 1884 ble biskop i Trondhjem.
På grunn av sin sympati for, og nære tilknytning til, vekkelsesbevegelsen og lekmannsforkynnelse, er Laache blitt beskrevet som en ny type biskop i Norge. Ved hans død skrev Luthersk Kirketidende :«Det vakte Lækfolk saa i ham en ret Biskop efter sitt hjerte».
Laaches Husandagtsbog fra 1883 ble svært populær, og kom i mange opplag. I mange opp,.lag utkom også skriftene Om alterens sakrament (1864) og Om børneopdragelse (1871).
Han døde i Trondhjem, men er begravet på Vår Frelsers gravlund i Oslo.
Anders Bundgaard
Anders Jensen Bundgaard (født 7. august 1864, død 19. september 1937) var en dansk billedhugger. Han har blant annet stått for utsmykkingen av deler av Christiansborg og København rådhus. Han er allikevel mest kjent for sitt arbeid på Gefionspringvandet.
Han var ridder av Dannebrogordenen.
Thomas Kvam
Thomas Kvam (født 29. mai 1972) er billedkunstner og forfatter født og oppvokst i Norge. Kvam er utdannet billedkunstner fra Statens Kunstakademi i Oslo (1996–2000) og tok sin mastergrad i kunst ved Goldmith College, London, England (1998–1999).
Kvams arbeid kan deles inn i to perioder. Frem til 2004 arbeidet han med robot, video og lydinstallasjoner som fikk internasjonal oppmerksomhet. Disse prosjektene ble vist i Island, Frankrike, Slovenia, Hellas, England samt Kroatia, i tillegg til en rekke utstillinger i Norge. I senere år har Kvams animasjonsfilmer hvor politisk satire utgjør kjernepunktet, vært et av hans tydeligste bidrag på den internasjonale kunstscenen. Hans første animasjonsfilm «Eurobeing» (2006) er innkjøpt av Pompidousenteret i Paris.
Siden 2010 har Kvam drevet forlaget: Office for Contemporary Anarchy. Første utgivelse var boken Emokonspetualisme (2010), deretter Rantaology (2011) samt den kontroversielle bokutgivelsen med sensurerte krigsfotografier tatt av amerikanske soldater i Irak og Afghanistan, ''nowthatsfuckedup/Krieg dem Kriege. '' (2011)
Bibliografi
Roman: Homo Sacco, Cappelen Dam, 2017, ISBN 9788202547769
Referanser
Noter
Litteratur
Norsk kunsthistorie, bilde og skulptur frå vikingtida til i dag. Gunnar Danbolt, Samlaget, 2009. ISBN 9788252174359
Beersel
Beersel er en kommune i den belgiske provinsen Flamsk Brabant. Kommunen omfatter byene Alsemberg, Dworp, Huizingen og Lot. Den 1. januar 2013 hadde Beersel totalt 24 322 innbyggere. Området er på 30,01 km², som gir en befolkningstetthet på 810 innbyggere per km². Den ligger nær Brussel; nærmere bestemt 12 km sørvest for hovedstaden.
Nes (Romerike)
Nes er en kommune på Romerike i Viken fylke. Nes ligger historisk i Akershus og har vært en del av alle administrative regioner med dette navnet siden middelalderen. Kommunen grenser i nord til Eidsvoll og Nord-Odal, i øst til Sør-Odal og Eidskog, i sør til Aurskog-Høland og Lillestrøm, og i vest til Ullensaker.
Geografi
Kommunens høyeste punkt er Ursknappen 501 meter over havet, på grensa til Nord-Odal.
Klima
Nes har innlandsklima med stor forskjell mellom sommer og vintertemperatur. Relativt lite nedbør er synlig med normalt betydelig lavere snødybde vinterstid sammenlignet med omkringliggende områder i Viken. Noe av årsaken er delvis regnskygge. Vintrene er normalt kalde med flere kuldeperioder.
Sommeren er normalt varm og har betydelige forskjeller mellom dag- og nattetemperatur.
Nes kommune er en av kommunene i Norge med flest registrerte lynnedslag i året.
Nes innehar kulderekorden for Akershus fylke. På Vormsund ble det målt −37,5 grader 9. februar 1966.
Historie
Kommunens navn kommer fra Nes prestegård på tangen mellom Vorma og Glomma der Nes kirkeruiner ligger i dag. Prestegården ble senere flyttet til Disen. Tettstedet Vormsund var det opprinnelige kommunesenteret i Nes herred, men stasjonsbyen Årnes overtok gradvis etter at Kongsvingerbanen ble bygget. I dag finner en rådhus og kommunesentrum i Årnes, som opprinnelig var kapellani under det daværende hovedsognet Nes med sentrum ved Vormsund. I dag er Årnes prostesete for prosten i Østre Romerike prosti. Kampå i Fenstad, Brårud, Opakermoen og Skogrand i Skogbygda (Ingeborgrud) er mindre tettsteder i nordre og østre del av kommunen og i sør og i øst finner vi de større tettstedene Auli, Haga, Tomteråsen og Neskollen. Svanfossen som regulerer Norges største innsjø Mjøsa ligger i Fenstad. Årnes kjennetegnes fortsatt i dag som en stasjonsby fra det 19. århundre, mens Nes hovedsogn utpreges av monumentalbygninger i og omkring Vormsund, bl.a Nes kirkeruiner, Nes kirke, Ullershov og Disen gårder.
Høsten 1903 var Syversrudfenomenet på Syversrud i Nes mye omtalt i avisene.
Kommunevåpen
Kommunevåpenet symboliserer landbruket med det grønne, skogbruket med trestokker i gult, og møtet mellom elvene Glomma og Vorma med trestokkenes Y-form.
Kommunestyrevalget 2019
Kilde: og.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Nes kirkeruiner på Nestangen som var en del av gamle Nes prestegård før områdene ble overført til nye Nes prestegård på Disen gård. I dag er områdene utskilt fra Disen, og tilhører kommunen - men bærer fortsatt prestegårdens nummer 83. Nestangen ligger i nærheten av Vormsund, hvor elvene Glomma og Vorma møtes. Kirken ble bygget på 1100-tallet som en av tre fylkeskirker på Romerike.
Kirkeruinene ligger i et svært rasutsatt område. Leirmassene har gjentatte ganger rast ut og tatt med seg deler av den tilhørende kirkegården. Det er beskrevet et ras som tok med seg kister ut i Glomma, slik at de senere ble funnet flere mil lenger sør.
Under den nordiske syvårskrigen mot Sverige, i 1567, ble gamle Nes kirke satt i brann. Den ble gjenreist, og i 1697 utvidet til korskirke. I 1854 slo lynet ned, kirken brant og ble ikke gjenoppbygd. Ruinene benyttes idag til gudstjenester, bryllup og som konsertarena.
Riksantikvaren har beordret utbedring av ruinene, da det stadig faller ned deler av dem.
Media
Raumnes, lokalavisen for Nes på Romerike, kommer ut tre ganger i uken. I tillegg har Romerikes Blad og Glåmdalen avdelingskontorer.
Utdanning
Kommunen har ni barneskoler:
Barneskoler nedlagt i 2010:
Videre er det to ungdomsskoler:
Idrett
Anlegg
Fotballbaner:
Andre idrettsanlegg:
Severdigheter
Nes samlinger
Andre severdigheter
Åråsen stadion
Åråsen stadion på Kjeller i Lillestrøm kommune i Viken fylke er Lillestrøm Sportsklubbs hjemmebane, og kan romme opptil 12 500 mennesker. Stadionet ble offisielt åpnet lørdag 7. juli 1951. Før 1951 benyttet fotballen i Lillestrøm flere forskjellige idrettsplasser rundt Lillestrøm. Eieren er Lillestrøm Sportsklubb.
Åråsen er delt inn i fire forskjellige tribuneseksjoner: Notartribunen (der Kanarifansen har sitt felt), Romerikes Blad-tribunen, Lillestrøm Torv-tribunen, og Legea-tribunen. De tre siste ble bygd i 2002.
På slutten av 1990-tallet ble Åråsen utbygd til det moderne stadionet en finner i dag. Den gamle sittetribunen er det eneste som er igjen av det tidligere anlegget. I 2005 ble Åråsen ytterligere utbygd med flere kvadratmeter med næringslokaler. Kapasiteten på stadionet i dag er rundt 12 000 etter at hele tribunen ble fylt med seter. Publikumsrekord ved Åråsen var på 13.652 tilskuere under kampen mellom Lillestrøm Sportsklubb og Vålerenga Fotballklubb i 2002.
På grunn av nærheten til Kjeller flyplass er Åråsen et av svært få stadioner der flomlysmastene senkes ned etter hver kamp.
Arista Nashville
Arista Nashville er et amerikansk plateseskap som eies av Sony BMG Music Entertainment. Selskapet opererer under RCA Records og ble grunnlagt som et Nashville basert plateselskap for countrymusikk omkring 1989. Selskapet regnes som en divisjon av Arista Records.
Arista Nashville har kontrakt med en rekke kjente contryartister, som Alan Jackson (som var den første til å skrive under en kontrakt med det nye selskapet), Brad Paisley, Brooks & Dunn, Carrie Underwood, og Jason Michael Carroll med flere.
Callipharixenidae
Callipharixenidae er en gruppe (familie) av insekter som hører til ordenen viftevinger (Strepsiptera). Disse lever som parasitter på andre insekter.
Utseende
Bare hunnene og det første larvestadiet er kjente. Den voksne hunnen er sekkaktig, forkroppen (prothorax) er noe forlenget og flat. Den har to par funksjonelle åndehull (spirakler) på thorax, og fem kjønnsåpninger.
Liv og utvikling
Hunnene lever som endoparasitter i teger. Hannene er ukjente.
Systematisk inndeling
Inntil man får undersøkt hanner av denne gruppen er den systematiske plasseringen temmelig usikker.
Midtbø
Bruk
Ifølge Statistisk sentralbyrå var det i 2012 1 052 mennesker som hadde Midtbø til etternavn i Norge.
Navnet finnes flere steder i landet, for eksempel:
Arista Records
Arista Records var et amerikansk plateselskap som var i eie av Sony BMG Music Entertainment. Selskapet opererte under RCA Records og ble grunnlagt av Clive Davis i 1974. Selskapet ble nedlagt i 2011.
Arista Records var en betydelig distributør og promoter på det amerikanske og britiske markedet. På selskapets kontraktsliste fant man en rekke kjente artister, som Whitney Houston, Alan Jackson (Arista Nashville), Annie Lennox, Brad Paisley (Arista Nashville), Eros Ramazzotti, Carlos Santana, 5ive, Carrie Underwood (Arista Nashville), Westlife og Dionne Warwick.
Nils Trobe
Nils Trobe (født 12. januar 1902 på Sellebakk i Østfold, død 11. januar 1994) var en norsk predikant og misjonær tilknyttet den norske pinsebevegelsen.
Nils Trobe vokste opp på Sellebakk. Han virket som predikant i over 60 år i Norge, og var misjonær i daværende Zaire, nå Den demokratiske republikken Kongo. Han var utsendt av pinsemenigheten Salem Oslo.
Nils Trobe skrev flere sanger.
Landkreis Annaberg
Landkreis Annaberg var en Landkreis i Fristaten Sachsen, som ble opprettet den 1. august 1994 gjennom en sammenslåing av den tidligere kretsen Kreis Annaberg med kommunene Ehrenfriedersdorf, Gelenau, Herold, Jahnsbach og Thum i Landkreis Zschopau.
I forbindelse med kretsreformen i Sachsen i 2008 ble den slått sammen med Landkreis Stollberg, Mittlere Erzgebirgskreis og  Landkreis Aue-Schwarzenberg til den nye kretsen Erzgebirgskreis.
Kretsens hovedsete var Annaberg-Buchholz.
Historie
En tidlig forvaltningsenhet på territoriet til Landkreis Annaberg var distriktet Mühlenamt Annaberg. Etter oppdagelsen av sølv i Schreckenberg og grunnleggelsen av Neustadt am Schreckenberg i 1496 (omdøpt til St. Annaberg i 1501) ble den oppløst av herskapet Pöhlberg i 1499 og omdannet til et amt. Stedet befant seg i Herrenmühle Annaberg i Sehma. I 1533 ble amtet forpaktet av byrådet i byen Annaberg, som fra 1590 til 1704 hadde ansvaret for de tre byene Frohnau, Geyersdorf og Kleinrückerswalde. I 1754 ble Mühlenamt Annaberg oppløst, og dens funksjoner overført til justisamt Wolkenstein. Frem til 1830 forble likevel forskjellige ansvarsområder tilknyttet stedet. Som Mühlenamt var det en del av Erzgebirgischer Kreis i Kurfyrstedømmet Sachsen.
Etter at den saksiske grunnlov ble vedtatt i 1831 med en målsetning om en konstitusjonell samling av riket, ble også en omorganisering av området nødvendig. Som ledd i denne reformen ble et Amtshauptmannschaft opprettet, med hovedsete i Forchheim. I 1871 ble hovedsetet flyttet til Annaberg. Under forvaltningsreformen i 1873 og 1874 ble Amtshauptmannschaft Annaberg opprettet, og skiftet i 1939 navn til Landkreis Annaberg. I 1949 ble området en del av Den tyske demokratiske republikk. Etter Tysklands gjenforening ble Kreis Annaberg og senere Landkreis Annaberg en del av Fristaten Sachsen hvor den eksisterte som en egen krets frem til kretsreformen i Sachsen i 2008.
Byer og kommuner
Innbyggertall per 31. desember 2006;
Asland
Asland er navnet på fire gårder som ligger side om side i Aslandgrendi i Gjøystdal (senere forandret til Gøystdal i pakt med nyere skriveregler) i Tinn kommune. Det har vært gårdsdrift her fra gammel tid og det skal finnes skrevne detaljer fra rundt 1400 tallet.
Navnet kommer av at personen Atle (muligens Asle) ryddet landet og startet gårdsdrift. Det ble derved hetende Atlesland, som gjennom generasjoner er blitt forenklet til Asland.
Personer som heter Asland trenger ikke være i slekt, men det ser ut som at alle etniske norske personer med dette navnet i Norge har eller har hatt tilhørighet til Aslandgrendi. Således har også folk i nyere tid byttet navn til Asland med henvisning til tilhørighet til stedet. I USA finnes også slekt herfra. De kaller seg Ashland og bor i staten Washington. Asland-gårdene har i alle år opptil slutten av 70-tallet hatt seterdrift i Gjerdalen og i Nivstjønnan-området og to av gårdene har fiske-rettigheter i flere fjellvann. Bl.a. Store og Lille Nivstjønn.
Karine
Karine, Karina, Carine og Carina er kvinnenavn med opprinnelse i greske Katharina, med usikker betydning, eller italienske Cara, «elsket». Karina er den mest utbredte formen på verdensbasis.
Etymologi
Karina er:
Karine er en variant av Karina.
Carina er:
Carine er en fransk form av Carina.
Utbredelse
Karina er kjent brukt i Norge fra 1400-tallet. Navnet var mest brukt i Norge rundt 1980-tallet. I Sverige var Karina mest brukt på 1950- og 1960-tallet.
Carina er kjent brukt i Sverige første gang i 1877. Navnet var mest populært i Sverige på 1960- og 1970-tallet.
Kaarina er kjent brukt i Finland på 1600-tallet. Navnet var mest populært i Sverige rundt 1940-tallet.
Karine har navnedag 24. mars i Frankrike og 22. oktober i Norge. Karina har navnedag 2. januar i Tsjekkia, 17. mars i Latvia, 24. mars i Ungarn, 2. august i Polen, 17. oktober i Latvia, 22. oktober på Færøyene, 7. november i Litauen. Carina har navnedag 7. mai i Sverige og 4. november i Finland. Kaarina har navnedag 25. november i Finland.
Karine er vanlig blant annet i Frankrike og Canada. Karina er vanlig blant annet i Sør-Amerika, Oseania og flere østeuropeiske land. Kaarina er vanlig i Finland. Carine er vanlig i mange fransktalende land i Afrika. Carina er vanlig blant annet i Østerrike og Sverige.
Ryfylke (avis)
Ryfylke er en avis som blir utgitt i Sauda kommune i Rogaland fylke. Avisen kom ut første gang i juni 1926. «Målsak», «fråhaldssak» og «ungdomslagssak» stod sentralt i vedtektene, i tillegg til «heimleg vokster». At de samme vedtektene fremdeles gjelder, kommer best frem ved at avisa blir utgitt på nynorsk. Fra å være et blad med en utgave i uken, ble «Ryfylke» avis i 1979 da en bestemte seg for to utgaver i uken. I dag kommer avisa ut tirsdag og fredag.
Avisa er eid av LL Ryfylke, (LL=Lutlaget = Aksjeselskapet). Lutene er i dag, som ved oppstarten i 1926, på private hender. Ingen eier større del av aksjene enn drøyt 5 prosent.
Avisa har totalt syv ansatte og omsatte for rundt syv og en halv million kroner i 2013.
Avisa sitt hovedkontor er lokalisert ved hurtigbåtkaien like utenfor Sauda sentrum. Avisa dekker nyheter hovedsakelig fra Sauda og noe fra omlandet Ryfylke. Dekningsgraden i Sauda er nesten 100 prosent.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Norsk Opplagskontroll og Landslaget for Lokalaviser.
Notker Ledergerber
Notker «Nök» Ledergerber (født 24. mars 1967) er en sveitsisk tv-programleder for SF Sport og tidligere skøyteløper som representerte hjemlandet i flere verdensmesterskap og europamesterskap i hurtigløp på skøyter på slutten av 1980-tallet samt i begynnelsen av 1990-tallet. Han var også med i verdenscupen i sesongene 1985/86 til og med 1991/1992 uten å samle noe særlig med poeng. Det ble med det ene på 5000m i Inzell på Ludvig-Schwabl-stadion i sesongen 1988/89.
Internasjonale mesterskap
Allround-VM på skøyter (deltatt 4 ganger)
Junior-VM på skøyter deltatt i ett VM (ved en konkurranse)
Annet
Ledergerber har også skrevet boka: Vom 'Lauf der Verrückten' zum Klassiker: Swiss Alpine Marathon Davos
Ever – for alltid
Ever – For alltid er en fantasiroman som ble gitt ut i 2009. Det er den første romanen i serien De udødelige. Serien er skrevet av den amerikanske forfatteren Alyson Noël. Den har vært på The New York Times Bestsellers-listen.
Handling
Etter en forferdelig ulykke som tar livet av familien hennes, kan 16 år gamle Ever se auraen til folk rundt seg, høre tankene deres, og vite hele livshistorien til noen bare ved å berøre dem. Hun prøver nå å unngå menneskelig kontakt, og på den nye skolen hennes er hun blitt merket som en freak. Men alt forandrer seg når hun møter Damen Auguste. Ever har ingen anelse om hvem han er, eller hva han er. Alt hun vet er at hun faller stadig dypere og dypere for han.
Halvdan Skard
Halvdan Skard (født 1. desember 1939) er en norsk politiker (Ap) og tidligere leder av Kommunenes Sentralforbund (KS).
Familie og oppvekst
Skard er sønn av professor Sigmund Skard og psykologen Åse Gruda Skard, tvillingbror av arkitekten Åsmund Skard og bror av Torild Skard, Målfrid Grude Flekkøy og Anne Skard. Han er gift med Arnlaug Leira, sammen har de sønnen Halvard Leira.
Ved den tyske invasjonen i 1940 befant moren og de to guttene seg i Stockholm. Av frykt for at de ville bli brukt som pressmiddel mot utenriksminister Halvdan Koht, som var Skards bestefar, flyktet familien via Sovjet og Japan til USA. Skard oppholdt i Washington D.C. resten av krigen sammen med sine foreldre.
Utdannelse og karriere
Skard er utdannet cand.philol. med historie hovedfag fra Universitetet i Oslo. Han var statssekretær i Kirke- og undervisningsdepartementet under Kjølv Egeland i regjeringen Nordli og Einar Førde i regjeringen Brundtland fra 1976-81. Han var deretter direktør for Nordisk ministerråds sekretariat i København. Fra 1983 til 1992 var han direktør i Norsk kulturråd. I denne tid vikarierte han en kort periode som ekspedisjonssjef i Kulturdepartementet. Han var politisk valgt leder av Kommunenes Sentralforbund (KS) fra 1992 til 2012 og var dermed den lengst sittende leder i organisasjonens historie. Fra 1996 til 2012 var han også styremedlem i Congress of Local and Regional Authorities (CLRAE) under Europarådet. Han var president for CLRAEs Chamber of Local Authorities 2002-2006 og var deretter president for CLRAE i to år. Han var også valgobservatør ved de første demokratiske lokalvalg i Ungarn og Albania. Som KS-leder var han styremedlem i kommunesektorens europeiske organisasjon CEMR, og ledet CEMRs finanskomite. Han var også medlem i styret for kommunesektorens verdensorganisasjon IULA.
Politisk virksomhet
Skard har vært medlem av en rekke offentlige utredningsutvalg, det første var Videreutdanningskomiteen («Ottosenkomiteen») 1965-70.
Skard var medlem av Bærum skolestyre fra 1968 og møtte i kommunestyret fra 1972. En kort periode satt han i Stavanger bystyre, men var tilbake i Bærum kommunestyre og skolestyret fra 1980. 1984-2015 var han Arbeiderpartiets gruppeleder i kommunestyret i Bærum og medlem av formannskapet, kommunestyremedlem 2015-19, og medlem av hovedutvalget for barn og unge. Fra 2019 er han medlem av kommunens klageutvalg.
Skard er æresmedlem av Arbeiderpartiet og Europarådets Congress of Local and Regional Authorities (CLRAE).
St. Olavs Orden
Halvdan Skard ble i 2012 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for samfunnsnyttig virke».
McLaren
McLaren Racing Limited er et britisk bilsportlag basert i Woking, Surrey, i England. Laget ble grunnlagt i 1963 av Bruce McLaren (1937–1970) fra New Zealand. Laget er en del av McLaren Group.
McLaren er først og fremst kjent som en av de mest suksessfulle konstruktørene i Formel 1, men har tidligere også deltatt i CanAm og 24-timersløpet på Le Mans. Fra 2020 deltar de i IndyCar Series i samarbeid med Schmidt Peterson Motorsports under navnet Arrow McLaren SP, og fra 2022 deltar de i den elektriske offroad-racing-serien Extreme E.
I 1990 grunnla de McLaren Cars for å produsere og markedsføre personbiler, basert på lagets erfaringer fra bilsport.
Førermesterskapet
Disse førerne har blitt verdensmestere i Formel 1 med McLaren:
Konstruktørmesterskapet
McLaren har vunnet konstruktørmesterskapet disse årene:
1970 World Series of Poker
1970 World Series of Poker var den første World Series of Poker-turneringen som ble avholdt. I motsetning til senere WSOP-turneringer ble denne avgjort ved avstemning. Jack Binion inviterte syv av de beste pokerspillerne i USA til sitt kasino i Las Vegas for å bestemme hvem som var den beste. Johnny Moss ble valgt til den beste av Amarillo Slim Preston, Brian «Sailor» Roberts, Doyle «Texas Dolly» Brunson, Walter «Puggy» Pearson, Crandell Addington og Carl Cannon. Han fikk en sølvkopp i premie.
Ifølge en historie måtte de stemme to ganger for å få en avgjørelse. Ved den første avstemningen ble de bedt om å stemme på den beste pokerspilleren, og historien vil ha det til at alle stemte på seg selv. Ved den andre avstemingen ble de bedt om å stemme på den nest beste, og da vant Moss.
Solabladet
Solabladet er en avis som blir utgitt i Sola kommune i Rogaland. Solabladet er eid av Amedia og er politisk uavhengig.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Ula
Ula kan referere til:
A Dreamer’s Holiday
«A Dreamer's Holiday» er en amerikansk populærmusikksang med melodi av Mabel Wayne og tekst av Jim Gannon. Den ble publisert i 1949.
Innspilluingen med Perry Como ble utgitt av RCA Victor Records med katalognumrene 20-3543 (78-plate) og 47-3036 (single).
Innspillingen med Buddy Clark ble utgitt av Columbia Records med katalognummer 38599.
Norske versjoner
Egil Hagen har skrevet en norsk tekst.
Listeplasseringer
Comos versjon nådde Billboard-listen 14. oktober 1949 og lå der i 19 uker med nummer fire som høyeste plassering.
Børsen (København)
Børsen er en kontorbygning – tidligere varebørs – på Slotsholmen i København. Den ble oppført etter initiativ av Christian IV på en oppfylt tomt i stranden ved Slotsholmens østlige side etter tegninger av Lorenz van Steenwinckel. Første byggetrinn sto ferdig i 1619.
Bygningen var da en enkel salgshall med pakkrom i underetasjen og butikker og kontorer i overetasjen, uten spir og med avvalmet tak. Byggets ytre mål ble 128 ganger 21 meter. Kong Christian IV ville imidlertid ha et mer praktfullt bygg, og etter Lorentz van Steenwinckels død i 1619 fikk broren Hans van Steenwinckel den yngre oppdraget med å komplettere bygget. Arkene på kanalfasaden ble tilføyd; seinere også de rikt utsmykte trappegavlene. Den mest spektakulære tilveksten var Dragespiret (1625), utforma som fire dragehaler som snor seg i hverandre. Spiret er tegna av Ludvig Heidtrider, som egentlig var fyrverkeridesigner.
Samtidig med oppføringen av spiret ble børskanalen på Børsens sydside gravet ut slik at det nye midtpunktet for byens handel skulle ligge så fordelaktig som mulig med begge lengdesidene ut mot bolverket og losseplassen.
I første etasje var Børsen delt i 20 boder på hver side hvor varene kunne bringes direkte inn fra skip. Enkelte av disse bodene ble tatt i bruk allerede i 1628. I andre etasje var det et kontor i hvert hjørne samt 36 kramboder; disse var anbrakt midt i bygningen med 18 på hver side ut til en bred gang hvor kjøperne innfant seg. I 1630 oppfordret kongen kremmerne i byen til å leie kramboder på Børsen, da han helst så at hans egne undersåtter hadde fordel av bygningen. Men disse viste liten interesse for sakens betydning og det ble derfor fremmede kjøpmenn som fallbød sine varer der.
Børsen var åpen fra 6 til 11 og fra 1 til 8. Det viste seg snart at de fineste og nyeste varene var å få på Børsen og kvinnene i byen var ikke sene til å komme hit for å kjøpe pynt og utenlandske stoffer. Det ble en motesak å gå på Børsen, selv kongens døtre innfant seg der og da nederlenderne stadig tilbød nylig utkomne bøker til salgs, så man også en del lærde menn ferdes på Børsen.
I 1634 ble det ansatt en notarius publicus til å sette opp alle kontrakter angående kjøp og salg, samt en børsmester som også fungerte som postmester ettersom Børsen også var byens posthus.
Etter noen år gikk det opp for byens kjøpmenn at de burde fulgt kongens oppfordring ettersom store deler av deres tidligere fortjeneste nå gikk til kjøpmennene som holdt til på Børsen. De klaget da til kongen over den skade de fremmede gjorde dem i deres øyne og tilbød seg å gi ham like høy leie på Børsen som de fremmede ga.
Kongen forbeholdt disse noen boder, men leide allerede i oktober 1636 ut hele Børsen til fire kjøpmenn, borgere i byen, for en årlig leie på 2,000 riksdaler. Etter tre års forløp fornyet ikke kjøpmennene kontrakten. I 1642 leide borgermesteren i Christianshavn, Jakob Madsen, bygningen for fem år for 2,000 riksdaler i året. Madsen hadde kontrakt på store leveranser til kongen på tjære, tauverk, tømmer osv. I 1647 ble han eier av Børsen idet han tok den i pant for 50,000 riksdaler samt forpliktet seg til å gjenoppbygge Tøjhuset som hadde brent ned samme år. Madsen døde i 1653 og enken arvet Børsen. I 1669 overdro hun den til Frederik III for jordegods på 1,002 tønner hartkorn. Børsen var dermed igjen i kongens eie.
I 1671 fikk Kommercekollegiet ordre om å overta den, holde den vedlike og innrede sine kontorer der. Etter 1660 lå handel og skipsfart lenge nede og Børsen var enda i 1680 nærmest bare et pakkhus for tomme tønner.
Endringer på 1800-tallet
I 1857 ble bygningen innreda som egentlig børs, med H.C. Stilling som arkitekt. Fra denne ombygninga stammer den store børssalen. 1880-1883 ble de opprinnelige fasadene med gul, rødflammet teglstein forblenda med røde teglfliser, og det ble bygd arker også på fasaden mot Slotsholmgade. Mellom 1902 og 1906 ble sandsteinsfigurene skifta ut med nye, og bygningen er restaurert både på 1920- og 1950-tallet.
Bygningen brukes ikke lenger som børs, men tjener i dag som kontorer for Handelskammeret. Den er fredet.
Olav Skard
Olav Skard (født 27. oktober 1881, død 15. mai 1965) var professor i hagebruk ved Norges landbrukshøgskole 1934-1951.
Skard var hagebrukskandidat fra NLH 1904, arbeidet som hagebrukslærer 1904-1918 og som sekretær i Det Norske Hageselskap og redaktør av Norsk Hagetidend 1919-1934. Han skrev en rekke bøker, fra Hagebok for barn og ungdom  (1914) til Norsk pomologi, epler (1943), Norsk pomologi, pærer (1958) og Det Norske hageselskap 1884-1959.
Han var sønn av Matias Skard.
Alex Pettyfer
Alexander Richard «Alex» Pettyfer (født 10. april 1990) er en britisk skuespiller. Han opptrådte på teater og i TV-produksjoner før han fikk hovedrollen som «Alex Rider» i filmen Stormbreaker. Filmen hadde verdenspremiere i 2006.
Tidlig liv
Pettyfer ble født i Stevenage i Hertfordshire og er sønn av skuespiller Richard Pettyfer og den tidligere fotomodellen Lee Robinson. Han har også en yngre halvbror, James Ireland, fra sin mors ekteskap med eiendomsutvikleren Michael Ireland. Forfatteren av boken Stormbreaker, Anthony Horowitz, beskrev Pettyfer som en person som kom fra «en bemerkelsesverdig samling gener». Pettyfer begynte sin karriere som barnemodell i en alder av syv år, og var modell for blant annet Gap etter at han møtte Ralph Lauren i en lekebutikk i New York.
Karrière
I 2005 fikk Pettyfer sin profesjonelle skuespillerdebut etter at han avsluttet sin modellkarriere og opptrådte i den britiske TV-produksjonen av Tom Brown's Schooldays, der han spilte hovedrollen som «Tom Brown». Han fikk positive kritikker for rollen. I juni 2005 fikk han sin til i dag mest framtredende rolle, som MI6s tenåringsspion «Alex Rider» i filmen Stormbreaker, basert på romanen av Anthony Horowitz. Han var én av 500 som var på audition til rollen. Pettyfer valgte å opptre i Stormbreaker framfor den kommende filmen Eragon, siden Stormbreaker skulle spilles inn i England og på Isle of Man, mens Eragon skulle spilles inn i Tsjekkia, og Pettyfer har flyskrekk. Stormbreaker hadde premiere den 21. juli 2006 i Storbritannia, og den 13. oktober 2006 i Norge.
Personlig liv
Pettyfer, som har beskrevet seg selv om «atletisk», bor i Windsor i Berkshire, og går på Shiplake College ved Henley-on-Thames i Oxfordshire.
Etter at Pettyfer fullførte innspillingen av Stormbreaker, nektet han å diskutere filmen med noen på skolen, og henviste til et råd han hadde fått fra sin medskuespiller i filmen, Ewan McGregor, om at han skulle skille klart mellom profesjonelt og privatliv. Pettyfer har i etterkant valgt å slutte på skolen for å konsentrere seg om filmkarrieren i tillegg til å studere drama på heltid.
Den italienske renessansen
Italiensk renessanse betegner den tidligste fasen av renessansen, som var overgangsperioden mellom middelalderen og tidlig moderne tid (fra slutten av 1300-tallet til omkring 1600). Begrepet renessanse er hovedsakelig moderne og kom i bruk på 1800-tallet, i arbeidene til historikere som eksempelvis Jacob Burckhardt. Det er vanlig å dele renessansen inn i tidlig renessanse (også kalt Quattrocento), og høyrenessansen. Seinrenessansen kalles helst for manierismen.
Selv om opprinnelsen til retningen, som var hovedsakelig begrenset til den litterære kulturen, kan spores tilbake til første del av 1300-tallet, forble mange sider ved italiensk kultur og samfunn fortsatt middelalderske: renessansen kom ikke fullstendig i gang før på slutten av århundret. Ordet renessansen («Rinascimento» på italiensk) betyr «gjenfødelse», og tiden er mest kjent for den fornyede interessen for den antikke oldtidskulturen, som oppsto etter den perioden som renessansens humanister kalte nedsettende for «den mørke tidsalder» eller «middelalderen», det vil si perioden mellom antikken og dem selv. Selv om endringene var betydelige var de konsentrert til samfunnets elite og øverste klasser, og for den store majoritet av befolkningen ble livet lite endret fra middelalderen.
Den italienske renessansen begynte i Toscana, sentrert rundt byer som Firenze og Siena. Den hadde senere en betydelig innvirkning på Venezia, der levninger fra antikk gresk kultur ble samlet og matet humanistiske forskere med nye tekster. Renessansen hadde senere også en betydelig effekt på Roma, som ble utsmykket med noen strukturer i den nye moten all'antico, deretter ombygd av pavene på 1500-tallet. Den italienske renessansen hadde sitt høydepunkt på slutten av 1400-tallet da utenlandske invasjoner sendte regionen inn i kaos og uroligheter: se De italienske kriger. Imidlertid spredde ideene og idealene fra den italienske renessansen seg til resten av Europa og utløste den nordlige renessansen, sentrert om Fontainebleau i Frankrike og Antwerpen i dagens Belgia, foruten den engelske renessansen.
Den italienske renessanse er best kjent for sine kulturelle manifestasjoner. De inkluderer litterære verker av forfattere som Francesco Petrarca, Baldassare Castiglione, og Niccolò Machiavelli. Italia fikk også store arkitektoniske mesterverk, som basilikaen Duomoen i Firenze og ikke minst Peterskirken i Roma. Dagens historikere ser tidsepoken som en økonomisk tilbakegang, og liten framgang skjedde innen vitenskapen, som gjorde store hopp framover i den protestantiske kulturen på 1600-tallet.
Det nordlige Italia på slutten av middelalderen
På slutten av middelalderen var det sentrale og sørlige Italia, to ganger selve hjertet i Romerriket, langt fattigere enn det nordlige Italia. Roma var en by som hovedsakelig lå i ruiner, og pavestatene var et løst administrert område med lite lov og orden, på grunn av at paven hadde flyttet til Avignon i Frankrike etter press fra kong Filip IV av Frankrike. Napoli, Sicilia og Sardinia hadde for en tid vært under utenlandsk herredømme.
Det nordlige Italia var langt mer velstående og bystatene der var blant de rikeste i Europa. Korstogene hadde gitt varige handelsforbindelser med Midtøsten, og det fjerde korstoget hadde gjort mye for å ødelegge Østromerriket som en kommersiell rival til Venezia og Genova. De viktigste handelsrutene fra øst gikk gjennom Østromerriket eller arabisk land og til havnene som var knyttet til Genova, Pisa og Venezia. Luksusvarer, som krydder, fargestoffer, og silke, kom fra Midtøsten og ble solgt videre til resten av Europa. Innlandet i Nord-Italia, som Podalen, hadde rike jordbruksarealer. Fra Frankrike, Tyskland og Nederland ble det fraktet varer som ull, hvete og verdifulle metaller inn til området, på handelsruter som gikk over land og langs elver. Den omfattende handelen strakte seg fra Egypt og til Østersjøen og frambrakte betydelig overskudd, som igjen tillot store investeringer i bergverksdrift og jordbruk. Nord-Italia var ikke rikere i ressurser enn andre deler av Europa, men utviklingen, stimulert av handelen, tillot området å blomstre. Firenze ble en av de rikeste byene i Nord-Italia, hovedsakelig på ulltekstilindustrien under overoppsyn av dens dominerende handelslauger, Arte della Lana. Ull ble importert fra Nord-Europa (og på 1500-tallet fra Spania) og fargestoffer fra øst ble brukt i produksjonen av tekstiler av høyeste kvalitet.
De italienske handelsrutene som dekket Middelhavet og bortenfor var også betydelige kanaler for kultur og kunnskap. I middelalderen kom verker som var preget av klassisk lærdom fra grekerne til Europa, via arabiske oversettelser og avhandlinger, fra Toledo og Palermo. Korsfarere førte til en del europisk kontakt med den klassisk lærdommen, bevart av araberne, men viktigere enn dette var den spanske Reconquista på 1400-tallet og oversettelser av arabiskspråklig litteratur fra arabister i Salamancaskolen. Fra Egypt og Midtøsten kom den vitenskapelige, filosofiske og matematiske tenkingen til araberne til det nordlige Italia. Fra Konstantinopel kom greske tekster og forskere til vesten etter at byen ble erobret av ottomanske styrker i 1453, og lærte italienere å lese dem i akademier i Firenze og Venezia. Humanistiske forskere og lærere søkte i klosterbiblioteker etter antikke manuskripter, og gjenoppdaget Tacitus og andre latinske forfattere. Med gjenoppdagelsen av Vitruvius ble antikkens arkitektoniske prinsipper igjen studert, og renessansekunstnere ble oppmuntret av den humanistiske optimismen til å være like fremragende og overgå antikkens mestre.
1200-tallets framgang
På 1200-tallet opplevde Europa generelt en økonomisk vekst. Handelsrutene til de italienske statene, som var forbundet med de etablerte middelhavshavnene og hansaforbundet i det nordlige Europa og Østersjøen, skapte en nettverksøkonomi i Europa for første gang siden 200-tallet. De italienske bystatene ekspanderte meget i denne perioden og vokste i makt til å bli de facto helt uavhengig av Det hellige romerske rike av den tyske nasjon. I løpet av denne perioden ble den moderne kommersielle infrastrukturen utviklet, med felles aksjeselskaper, et internasjonalt banksystem, et systematisk utenlandsk valutamarked, forsikring og regjeringsgjeld. Firenze ble senteret for denne økonomiske industrien og gullflorin ble den viktigste valutaen for internasjonal handel.
Dette skapte en ny styrende handelsklasse som vant posisjoner gjennom finansiell dyktighet, tilpasset deres mål til den føydale, aristokratiske modell som hadde dominert Europa i middelalderen. En side ved middelalderen i det nordlige Europa var framveksten av urbane samfunn som hadde ristet av seg kontrollen til biskoper og lokal adel. I store deler av regionen var adelen betydelig fattigere enn de urbane patriarkene, i middelalderens økonomi hvor den økende inflasjonen etterlot jordbruksadelen utarmet. Økningen i handelen i løpet av den tidlige renessansen økte disse motsetningene. Føydalismens tilbakegang og framveksten av byene påvirket hverandre, eksempelvis førte etterspørselen etter luksusgoder til økning i handelen, noe som førte til at et stort antall handelsmenn ble rike og som igjen økte etterspørselen etter flere luksusvarer. Denne endringen ga også handelsmennene bortimot fullstendig kontroll over styringen av de italienske bystatene, noe som igjen fremmet handelen. En av de viktigste effektene av denne politiske kontrollen var sikkerhet. De som ble ekstremt rike i en føydal stat gikk i konstant fare for å komme i konflikt med monarken og få sine eiendommer og rikdom konfiskert, noe som for eksempel skjedde med Jacques Coeur (1395 – 1456) i Frankrike. De nordlige italienske statene beholdt mange av de middelalderlovene som sterkt hemmet handelen, slik som de mot åger og forbudet mot å handle med ikke-kristne. I de italienske bystatene ble disse lovene opphevet eller omskrevet.
1300-tallets kollaps
På 1300-tallet inntraff en rekke katastrofer som førte den europeiske økonomien inn i en nedgangskonjunktur. Den varme perioden i middelalderen ebbet ut mens overgangen til den lille istid begynte. Endringen i klimaet fikk produksjonen i jordbruket til å gå betydelig ned, noe som førte til hyppige hungersnøder, forverret av en tidligere hurtig befolkningsvekst. Hundreårskrigen mellom England og Frankrike fikk handelen i det nordlige Europa til å bli begrenset eller bryte sammen, spesielt merkbart i 1345 da kong Edvard III av England nektet å betale gjelden sin og således bidro til at de to største florentinske bankene, eiet av familiene gikk Bardi og Peruzzi, gikk overende. I øst stengte også krig handelsrutene, i og med at Det osmanske rike begynte å ekspandere. Mest ødeleggende var likevel svartedauden som tynnet ut befolkningen i de tett befolkede byene i nordlige Italia, og pesten kom tilbake i intervaller. Eksempelvis hadde Firenze en befolkning før pesten på rundt 45 000, som ble minsket i de neste 47 år med mellom 25-50%. Utstrakt uorden fulgte, blant annet et opprør blant tekstilarbeiderne i Firenze, ciompi, i 1378.
Det var i løpet av denne perioden av ustabilitet at de første personlighetene i renessansen levde, som Dante og Petrarca, og den første betydelige renessansekunsten viste seg i begynnelsen av den første halvdel av 1300-tallet, mest merkbar i realismen til Giotto. Paradoksalt nok skulle noen av de ovennevnte katastrofene bidra til å etablere renessansen. Svartedauden fjernet en tredjedel av Europas befolkning, og den nye, mindre befolkningen var mye rikere, bedre bespist, og hadde betydelig mer økonomisk overskudd å bruke på luksusgoder som kunst og arkitektur. Da pesten begynte å gå tilbake på begynnelsen av 1400-tallet startet Europas herjede befolkning igjen å vokse. Det nye behovet for produkter og tjenester og det reduserte antallet mennesker som kunne tilby dem, plasserte de lavere klasser i en bedre posisjon. Enn videre bidro dette også til å danne en voksende klasse av bankfolk, handelsmenn og dyktige kunstnere og håndverkere. Redslene fra svartedauden og kirkens tilsynelatende udugelighet til å gi trøst bidro til en nedgang i kirkens innflytelse, en annen betydelig drivkraft bak renessansen. I tillegg åpnet kollapsen av bankene Bardi og Peruzzi veien for Medicis enestående vekst i Firenze. Robert Sabatino Lopez har argumentert at det økonomiske kollapset i Europa var en avgjørende bakgrunn for renessansen. I henhold til dette synet ville forretningsfolk i en mer velstående tidsalder hurtig ha reinvestert sine inntekter, for å tjene mer penger i et klima som favoriserte investeringer. Imidlertid fant de rike i de mer magre årene på 1300-tallet få lovende investeringsmuligheter for sine inntekter, og valgte isteden å bruke dem på kunst og kultur.