cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lykia
Fysisk geografi
Akçay («Den hvite elv») er antikkens Aedesa og fører med seg vann fra fjellene og ned på sletten hvor den samles i to innsjøer nedenfor byen, Karagöl og Avlangöl. I dag er de to innsjøene tørre da vannet blir vedvarende samlet inn og ført ut av irrigasjonssystemer for trærne. Aedesa ga i sin tid vann til sletten gjennom en kløft i øst, men flyter i dag utelukkende gjennom rørledninger som dekker den samme vegen, men munner ut i vannbassengene ved Arycanda og Arif. Det har vært noen anstrengelser for å restaurere en del av skogene med sedertrær som ble utrensket allerede i antikken.
Den østligste fjellryggen strekker seg langs østkysten av halvøya Teke og er generelt kalt for Tahtali Dağlari. Det høyeste punktet er Tahtali Dağ som strekker seg 2366 meter, også kalt for Olympos i antikken av grekerne som et minne om gudenes fjell Olympos i Hellas. Disse fjellene gir en kupert og ulent kystlinje som kalt for østlige Lyka av den britiske arkeologen Charles Fellows (1799–1860). Mye av det har blitt avsatt for et naturreservat, Olimpos Beydağlari Parki. Innenfor dette området på skråningene av Tahtali Dağ er det et frembrudd formet som en U kalt Yanartaş og hvor metangass lekker ut fra fjellet og hvor det brenner en evig ild. Det er lokaliseringen av antikken fjell Chimaera eller Chimaira.
Via blindgaten mellom Baydağlari og Tahtalidağlari dukker elven Alakir Çay (i antikken kalt for Limyra) som flyter sørover fra en bred dal under den store motorvegn D400 i nærheten av bykjerne av Kumluca og ut i Middelhavet. Dette opplegget helt moderne. Overfor er elven demmet opp bak Alakirdemningen for å danne et urbant vannforråd. Bak demningen er det et flettverk av elver som går sammen til enkeltstående smal kanal som strømmer gjennom vanningsrør. Den brede sengen gir en indikasjon på størrelsen av den tidligere elven. Antikkens vegrute til Antalya gikk opp dalen og over blindgaten da kysten i seg selv er umulig å gå, unntatt med skip, og dalen var i sin sete for stammen solymene i antikken, som hadde fått navn etter stammens mytiske stamfar Solymos.
Demografi
Antikke kilder nevner rundt 70 bosetninger i Lykia. Disse var lokalisert enten langs kyststripen i beskytende bukter eller i skråningene langs fjellkjedene. De var ofte vanskelig å komme til, noe som i antikken var et beskytende trekk. Den ulendte kystlinjen hadde godt beskyttende havner som i vanskelige tider lykiske pirater kunne søke beskyttelse.
De fremste byene i antikkens Lykia var Xanthos, Patara, Myra, Pinara, Tlos and Olympos (hver berettiget med tre stemmer i den lykiske liga) og Faselis. Byer som Telmessos og Krya var tidvis listet av klassiske forfattere som kariske og tidvis som lykiske.
Steder av særlig interesse
Tyrkias første enestående langdistanse gangsti, den såkalte lykiske veg, følger deler av kysten i regionen. Etableringen av gangstien er en fase i utviklingen av regionen som turist- og rekreasjonssenter. Det er del av hva som for tiden blir markedsført som den tyrkiske Riviera, eller Turkiskysten, med lange sandstrender ved klipper og bosetninger i beskyttende bukter som tiltrekker seg lystbåter og yachter.
Oldtidsspråk
Den opprinnelige, stedegne befolkningen av Lykia, lykierne, snakket lykisk, et medlem av den luviske grenen av den anatoliske språkfamilien, en undergruppe av de indoeuropeiske språkene. Lykisk er dokumentert kun mellom rundt 500 f.Kr. og ikke senere enn 300 f.Kr. i et unik alfabet konstruert for denne hensikt fra det greske alfabet på Rhodos. Rundt 150 innskrifter fra 400- og 300-tallet f.Kr. skrevet med dette alfabetet er bevart, en del av dem også med greske parallelltekster. Imidlertid har de luviske språkene sin opprinnelse i Anatolia tilbake til 1000-tallet f.Kr. Landet var den gang kjent som Lukka, og var underlagt hettittisk styre. Forskjellen i dette tidsrommet må være i bruken av et skriftspråk.
En gang rundt 535 f.Kr., før den første dokumenterte opptreden av lukisk, erobret Akamenide-dynastiets Perserriket. Til tross for motstanden i Lykia, hvor befolkningsantall ble minsket, ble Lykia en del av Perserriket. De første myntene med lykiske bokstaver dukket opp ikke lenge før rundt 500 f.Kr. Lykia blomstret under en monarki satt opp av perserne. Deretter ble lykisk benyttet i innskrifter på stein i hensikten for å sette opp minnesmerker i form av historiske tekster fra myndighetene. Ikke alle disse kan i dag bli fullstendig forstått, grunnet mangelfull kunnskap i språket. Begrepet «dynastisk periode» er benyttet. Om myndighetene var en form for føderalt demokrati, hvilket det er ingen bevis om, slik begrepet «dynastisk» antyder.
Lykia hadde allerede tatt imot en liten enklave av doriske grekere som Doris (gresk: ἡ Δωρίς) for en del århundrer. Rhodos var også dorisk. Etter at grekerne beseiret perserne ble Lykia åpen for ytterligere gresk bosetning. Inskripsjoner i lykisk minsket mens de på gresk økte. Fullstendig tilpasning til gresk skjedde på 300-tallet f.Kr., særlig etter at Lykia hadde kommet inn under Aleksander den store og hans makedonske styre. Det er ingen enighet ennå hvilken lykisk inskripsjon som kan oppfattes som blant de siste. Ingen dato er senere enn rundt 300-tallet f.Kr. er betraktet som de aller siste.
Til sist ble de hellenistiske makedonerne beseiret av den romerske republikk, den nye supermakten i det østlige Middelhavet, og romerne aksepterte hjemmestyre for Lykia, inkludert å benytte deres eget språk som da var gresk. Lykia falt naturlig inn under de østlige riket da delingen av Romerriket skjedde, og det var fortsatt gresktalende da det østlige rike ble Det bysantinske rike. Fra og med 1000-tallet ble Anatolia invadert av tyrkisktalende bosettere, men disse var aldri tallrike i Lykia. Etter at Det bysantinske rike ble erobret av muslimene havnet Lykia inn under Det osmanske rike, og til tross for økt tyrkisk og muslimsk bosetning, fortsatte den gresk befolkningen å leve ved siden av, begge grupper talende sine egne. språk.
Alle gresktalende enklaver i Anatolia ble utvekslet med tyrkere i Hellas i løpet av den siste avtalene om grensesettingen mellom Tyrkia og Hellas i 1923. Tyrkerne hadde vunnet krigen med Hellas og Armenia i de foregående årene, og avgjort saken om kysten av Anatolia skulle bli gresk eller tyrkisk. Hensikten med Lausannetraktaten som ble undertegnet 24. juli 1923 var å definere grenser som ikke ville etterlate vesentlige befolkningsgrupper fra det ene landet innenfor grensene til det andre landet. En del flytting av befolkninger ble gjennomført med tvang. Tidligere greske landsbyer er fortsatt spøkelsesbyer i Lykia.
Tidligste historie
Lykia har en tidlig historie som var lite kjent før hettittisk og gammelegyptisk ble tolket på 1800-tallet, og oppdagelsen av nedtegnelser fra myndighetene som angikk Lykia og dens befolkning. Nedtegnelsene er for stor del ikke av positiv art. De ble beskrevet som opprørere, pirater og røvere sett fra hettittisk synsvinkel, og tilsvarende oppfattende i oldtidens Egypt i de offisielle meddelelsene med lykerne på slutten av bronsealderen. Lykerne selv har ikke etterlatt noen skriftlige nedtegnelser om dem selv fra denne perioden, noe som antyder at de antagelig ikke hadde tatt i bruk et skriftspråk.
Egyptiske nedtegnelser beskrev lykerne som allierte med hettittene. Lykia kan ha vært en medlemsstat i forbundet Assuwa en gang rundt 1250 f.Kr. og da opptrådt som Lukka eller Luqqa. Etter at det hettittiske riket falt sammen, framsto Lykia som et uavhengig «nyhettittisk» kongedømme. Denne konvensjonelle betegnelsen er blitt benyttet på gjenværende stater som fortsatte og tidvis fikk en vekst i tiden etter at det hettittiske riket falt sammen.
Legendenes tidsalder
I denne perioden var det et generelt økonomisk og politisk sammenbrudd i sivilisasjonene i det østlige Middelhavet, noe som kalles for bronsealderens sammenbrudd. Det kom en periode av desentralisering, folkevandringer og indre og internasjonale kriger en gang i tiden etter 1200 f.Kr. Den lykiske førhistorie kom til en avslutning, og det er ingenting kjent i mellomrommet fra denne tiden og fram til historisk tid, legender unntatt, begynner med den klassiske greske historikeren Herodot som i stor utstrekning nevner lykerne. Fortellingene om de tidlige lykere ble fortalt av greske forfattere i den klassiske perioden. Det eksisterer tilstrekkelig med hull i deres kunnskap som kaster tvil om den historiske nøyaktigheten over det meste de forteller. De viste ingenting om det hettittiske rike eller om staten Lykia innenfor dette. All kunnskap om bronsealderen gresk skriftsystem linear B hadde gått tapt i den etter bronsealderens sammenbrudd. Grekerne viste lite eller ingenting om at i Anatolia ble det snakket språk innenfor den anatoliske språkgruppe, eller at lykerne hadde et slikt språk. Med unntak av noen få grunnleggende alminneligheter, slik som at lykerne antagelig kjempet i Trojakrigen, er ingenting som er nevnt i tekstene som ble skapt under navnet Homer, eller av andre greske poeter, eller noe som Herodot har fortalt om lykerne forut hans egen tid, er gitt noen historisk verdi av dagens historikere.
I fraværet av kunnskap som er tilgjengelig i dag, skrev fortidens historikere ofte om lykiske legender som om disse hadde et historisk grunnlag. Imidlertid er alle legender motstridende med den arkeologiske virkelighet. Det er eksempelvis usannsynlig at lykerne kom fra Kreta. De er kjent for å ha vært en luvisktalende folk, og det er ikke noe spor av at luverne noen gang levde på Kreta.
I henhold til Herodot, hadde Europa, en fønikisk kvinne i gresk mytologi, to sønner, Sarpedon og Minos. De utfordret kongedømmet på Kreta, som var deres opprinnelige land. Minos fordrev Sarpedon og hans folk, termilæ, i landflyktighet. De gikk i land på Milyas, som var det gamle navnet på dette landet som siden ble kjent som Lykia og som da var befolket av solymierne. Deretter bosatte Lykos, sønn av Pandion II, konge av Athen, drevet i landflyktighet av sin bror, kong Aigevs, seg sammen med termilene. De kalte landet Lykia etter ham. Herodot avsluttet denne fortellingen med observasjonen at lykerne var matrilineær, hvilket vil si at de regnet slekten etter moren.
Lykerne opptrer også andre steder i greske myter, som i fortellingen om Bellerofon som til sist etterfulgte trone etter den lykiske kong Iobates (eller Amfianax). Lykia er hyppig nevnt av Homer som en alliert av Troja. I Homers Iliaden er det sagt at krigerne fra Lykia ble ledet av to velrenommerte krigere: Sarpedon (sønn av Zevs og Laodamia) og hans fetter Glaukos.
Overtatt av Kyros den store
Herodot skrev mer troverdig om samtidige hendelser, særlig de som angikk hans eget land. Anatolia hadde blitt delvis erobret av iranerne, noe som begynte med Skytia og fortsatte med Media. Sistnevnte ble beseiret av perserne som underla dem og deres land til det nye Perserriket. Kyros den store, grunnlegger av det persiske Akamenide-dynastiet, besluttet å fullføre erobringen av Anatolia som en innledning til hærtokt lengre vest, noe som ble utført av hans etterkommere. Han ga oppgaven til Harpagos, en medisk general, som fortsatte å underkaste ulike stater i Anatolia, den ene etter den andre, ved å overbevise dem om underkaste eller bli utryddet.
Herodot forteller også at 80 familier fra Xanthos var borte på denne tiden, kanskje kan man spekulere i at de passet sauer i fjellene, men uansett bidro de til å befolke stedet igjen. Imidlertid hevder Herodot at folket i Xanthos på hans tid nedstammet hovedsakelig fra andre folk. En tolkning av dette kan være at meningen var at Xanthos ble befolket fra andre steder i Lykia, i motsetningen til eksempelvis iranere eller andre utlendinger. Herodot forteller dog ingenting om resten av Lykia; antagelig har de underkastet seg uten ytterligere stridigheter. Lykia var godt befolket og blomstret som et persisk satrap, men befolkningen snakket hovedsakelig lykisk.
Det lykisk monarki
Akamenide-dynastiet lot Lykia ha selvstyre. Det var ikke en gang en satrap stasjonert i landet. Årsaken for denne toleransen etter en slik innledende motstandsvilje var at Perserriket benyttet seg av en annen form for kontroll: utplasseringen av aristokratiske persiske familier i regionen for å utøve antatt selvstyre. Det er en del bevis at befolkningene i Lykia ikke var så føyelige som den tilsynelatende persiske toleransen ville antyde. En seksjon av de administrative arkivene i Persepolis som angår omfordeling av varer og tjenester i Persepolis' palassøkonomi, nevner en del omfordelte krigsfanger, blant dem flertallstallsbetegnelsene Turmirla eller Turmirliya, «lykiere». De levde i tiden til Dareios I av Persia (522-486 f.Kr.), tavlene er datert til 509 f.Kr.
Den klassiske periode
Etter at perserne ble forvist, mens Athen og Sparta utkjempet Peloponneskrigene, misligholdt de fleste byer i Lykia det athenske sjøforbundet, unntatt Telmessos og Faselis.
I 429 f.Kr. sendte Athen et krigstog mot Lykia for å forsøke å tvinge regionen til igjen komme inn under forbundet. Det mislyktes da Lykias leder Gergis fra Xanthos beseiret general Melasander. Lykia havnet under Persia på nytt og ved 412 f.Kr. er Lykia dokumentert som kjempende på den vinnende siden av Persia. Persiske satraper ble innsatt på nytt, men (som myntene fra samtiden bevitner) tillot de lokale dynastier friheten til å styre. Persia holdt Lykia helt fram til landet ble erobret av Aleksander den store i tiden 334–333 f.Kr.
Den hellenistiske periode
Etter Aleksander den stores død i 324 f.Kr. utkjempet hans generaler strider mellom seg selv om etterfølgelsen. Lykia havnet på hendene til general Antigonos ved 304 f.Kr. I 301 f.Kr. ble Antigonos drept ved en allianse mellom andre etterfølgere av Aleksander, og Lykia ble en del av kongedømmet til Lysimakhos som styrte til han ble drept i et slag i 281 f.Kr. Ved 240 f.Kr. var Lykia blitt en del av Ptolemeerdynastiets Egypt, og forble i deres kontroll ut 200 f.Kr. Det var åpenbart havnet inn under Selevkideriket ved 190 f.Kr. inntil selevkidernes nederlag i slaget ved Magnesia førte til at Lykia ble gitt videre til Rhodos i fredsavtalen i Apamea 188 f.Kr. Det ble deretter gitt selvstyre som et romersk protektorat i 168 f.Kr. og forble så fram til det ble omgjort til en romersk provins i 43 f.Kr.
Det lykiske forbund
Det lykiske forbund (Lukiakou systema i Strabons greske omskrivning, en «stå sammen») er først kjent fra to inskripsjoner fra tidlig på 100-tallet f.Kr. hvor det ærer to borgere. Det er mulig at forbundet ble opprettet for å overbevise Roma om oppgi annekteringen av Lykia til Rhodos. Lykia hadde vært under Rhodos siden fredsavtalen i Apamea i 188 f.Kr. Et fragment fra Titus Livius nedtegner at et «jammerlige sendebud» i 178 f.Kr. kom fra Lykia til det romerske senatet for å klage over at lykerne ble behandlet som slaver. Pisking var opprettet som en kroppslig straff og kvinner og barn var blitt mishandlet. Romerne sendte tilbake streng advarsel for Rhodos som slo fast at de ikke hadde til hensikt å la lykerne eller noe annet folk født i frihet bli lagt i slaveri av Rhodos, og at deres oppdrag var kun et protektorat. Et fragment fra den greske historiker Polybios forteller en noe annen historie ved at romerne sendte legater til Rhodes for å fortelle at «lykerne ikke hadde blitt gitt til Rhodos som en gave, men for å bli behandlet som venner og allierte.» Rhodos sendte sitt sendebud som hevdet at lykerne hadde funnet på denne historien av egne grunner og de faktisk var en finansiell byrde for Rhodos.
Fortsettelsen av denne historien har ikke overlevd, men i 168 f.Kr. tok Roma Lykia fra Rhodos, og ga hjemmestyre til forbundet. Det var ikke et spørsmål om uavhengighet. Lykia var ikke et eget rike, men kunne styre seg selv under demokratiske prinsipper. Det kunne verken forhandle med utenlandske makter eller være ulydige mot det romerske senatet. De kunne dog prege sine egne mynter som en rett gitt av Roma.
I henhold til Strabon besto forbundet av rundt 23 kjente bystater. Lucius Licinius Murena (den eldre), en romersk konsul, la til ytterligere tre i 81 f.Kr. Strabon identifiserte de viktigste byene i forbundet som Xanthos, Patara, Pinara, Olympos, Myra, og Tlos, og med Patara som hovedstaden.
De 23 byene, og deretter 26 bystater, som gikk sammen i en form føderal regjering delte politiske og økonomiske ressurser. Et senat (gresk: συνέδριον, synedrion, «sitte sammen») innkalt ved en forhåndsbestemt enighet og hvert medlem hadde en, to eller tre stemmer, avhengig av byens størrelse. Forbundets regjering hadde forrang, men som med mange føderale systemer, saken ble ikke helt og holdent avgjort, og den påfølgende sivile konflikten førte til at forbundet gikk i oppløsning.
En inskripsjon fra Tyberissos har nedtegnet en avtale mellom Roma og det lykiske forbundet, noe som var en form av det som romerne kalte en foedus. Det ble mye benyttet mellom italienske byer og Roma, unntatt der deres avtaler innebar bidrag til Roma. De generelle utsagnene etablerte «fred, vennskap og lojal allianse... på land og på havet i all tid.» Fire klausulene skaffet Roma nøytralitet overfor forbundets fiender, nøytralitet for forbundet overfor Romas fiender, gjensidig støtte i tilfelle av en fiendes første aggresjon mot begge, og endring av avtalen kun ved felles enighet. Avtalen er skrevet som mellom uavhengige og likestilte stater, men begge sider visste at i dette tilfellet var det konvensjonell skinnhellighet. Det lykiske forbund var underlagt beslutningene i det romerske senatet og påbudene til de romerske keiserne.
Romersk tid
I 43 e.Kr. annekterte keiser Claudius (styrte 41-54 e.Kr.) Lykia og la det inn under Romerriket som en romersk provins. Keiser Vespasian (styrte 69-79 e.Kr.) opprettet Lycia et Pamphylia (Lykia og Pamfylia) som navnet på den romerske provinsen ved å slå Lykia sammen med Pamfylia, som da var en del av provinsen Galatia, til en enkel, administrativ enhet. Gaius Cæsar, arvingen til Augustus Octavius, ble drept her i år 4 e.Kr.
Under de administrative reformene til keiser Diokletian (styrte 284-305 e.Kr.) ble den felles provinsen igjen delt i to enheter som tilhørte bispedømmet Asiana, en del av praefectura praetorio Orientis, det østlige prefekturatet.
Før bysantinsk tid ble Lykia rammet av et stort jordskjelv i 141, og den 5. august 240 av ytterligere en. Etter denne tiden dukket det opp sjørøvere langs kysten og flere av de lykiske byene gikk under grunnet angrepene. Samtidig begynte kristendommen å gjøre seg gjeldende. I Myra, hvor sankt Nikolas på 300-tallet var erkebiskop, ble områdets fremste by. Dlere kristne klostre ble grunnlagt på denne tiden i Lykia.
Bysantinsk tid
Lykia ble under Det bysantinske riket omgjort til en provins, kalt for Theme av Cibyrrhaeots (gresk: θέμα Κιβυρραιωτῶν) som besto av den sørlige kysten av Lilleasia fra tidlig på 700-tallet og fram til slutten av 1100-tallet. Det var Det bysantinske riket viktigste flåteområde (gresk: θέμα ναυτικόν), og tjente hovedsakelig for å framskaffe skip og tropper for den bysantinske marinen. De lykiske byene fortsatte å eksistere under bysantinsk tid, men da araberne fra og med 700-tallet slo seg inn i Anatolia forsvant de en etter en.
Tyrkisk tid
Det ble erobret av muslimene og ble en del av Det osmanske rike og til sist en del av Tyrkia. Under osmanene mistet Lykia helt sin betydning og ble forvandlet til en avkrok med avtagende befolkningsvekst. Landet var bortimot ukjent i Europa før den engelske oldtidsforskeren Charles Fellows besøkte og utforsket traktene i løpet av to reiser i 1838 og 1840. Tre stykker fra nærmere vår tid som reiste rundt i Lykia og som skrev om sine opplevelser og ikke minst sine observasjoner var den britiske forskeren Freya Stark (1893-1993), den finske kunsthistorikeren Göran Schildt (1917-2009) og den finske sjøhistorikeren Christoffer H. Ericsson (1920-2009).
Et betydelig kristent samfunn av grekere levde i Lykia fram til begynnelsen av 1920-tallet da de ble tvunget til å utvandre til Hellas under befolkningsutvekslingen mellom Hellas og Tyrkia som følge av avtalene etter den gresk-tyrkiske krigen 1919–1922. De forlatte greske landsbyene i regionen er påminnelse om denne utvandringen. Forlatte greske hus kan fortsatt bli sett i byene Demre, Kalkan, Kas og Kaya som er greske spøkelsesbyer. En mindre befolkning av tyrkiske bønder har flyttet inn i regionen etter at de greskspråklige ble tvunget ut. Regionen er i dag en av nøkkelområdene for innlands og utenlands turisme i Tyrkia.
Lykiske gravmonument
Lykia er fylt av gravmonumenter. I landet finnes det fra antikk tid tusentalls graver bevart, hvilket har stor betydning for så vel kunsthistorien som arkeologien og arkitekturen da de var påvirket og innenfor den greske kultursfæren samtidig som de også er særskilt lykiske og bygde på en stedegen trearkitektur som siden for lengst har forsvunnet. Gravene er til dels hugd rett ut av fjellveggen, dels frittstående og kan fordeles i fire ulke hovedgrupper: tempelgraver, husgraver, sarkofager og søylegraver. Mange av dem er fra tiden før Aleksander den store, og er fortsatt i god stand, og det finnes også et stort antall graver fra hellenistisk tid, og framfor alt romersk tid.
Husgraver
De lykiske husgravene finnes i to typer: innhogde i fjell og frittstående graver. Gravene etterligner hus bygd av tømmer, og er som regel bygd i en eller to etasjer; graver i tre etasjer har også blitt funnet, men er mer sjeldne. Vanligvis finnes det en rad av runde eller firekantede bjelkelag overfor døren og i senere graver kunne disse ta form av dentikkelfriser. I blant finnes det også en fronton overfor døren. Gravenes vegger og frontoner er ofte dekorerte med relieffer. Husgraver finnes i stort antall i Pinara, Tlos, Telmessos, Myra, Limyra, Antifellos og Theimussa. Fine eksempler på frittstående husgraver finnes i Fellos, Xanthos og Üçağiz.
Sarkofager
Sarkofager er en av de mest vanlige gravtyper i verden, men de lykiske er særegne. De er høye og består av tre deler: en grunnflate (basis), et gravkammer og et salformet lokk som minner om gotisk arkitektur. Basis fungerer ofte som et andre gravkammer (hyposorium) for slaver eller tjenere.
Søylegraver
Søylegraver er de mest uvanlige av de lykiske gravene og finnes kun i de vestlige delene av landet. Disse blir ansett for være blant de tidligste gravtypene og finnes blant annet i Apollonia, Isinda og Kyaneai. Søylegravene består av en rektangulær søyle overfor en basis, med gravkammer øverst oppe som dekket av en bred lokk av stein. De eneste utsmykningene på søylegravene finnes på selve gravkammeret øverst oppe. Den mest berømte er den åtte meter høye harpyegraven i Xanthos. Dens marmorrelieffer, som viser hvordan de døde ble fraktet til de lykksalige øyer av harpyer, ble tatt og fraktet til British Museum av Charles Fellows på 1840-tallet. I 1957 ble graven restaurert av tyrkiske myndigheter, som erstattet marmorrelieffene med kopier i betong.
Eksterne lenker
Foss, Pedar W.: «Lycia». Encyclopedia of the Roman Provinces (ERP).
Pavel Muslimov
Pavel Iljitsj Muslimov (russisk: Павел Ильич Муслимов; født 15. juni 1967 i Ufa) er en russisk tidligere skiskytter.
Under OL 1998 i Nagano gikk han førsteetappen for stafettlaget som tok bronsemedaljen etter Tyskland og Norge. Han har også en sølvmedalje på sprinten fra VM 1995 og fra lagøvelsen fra VM 1996.
Sasha Mitchell
Sasha Mitchell har hatt hovedrollen i filmene Spike of Bensonhurst fra 1988, Class of 1999 II: The Substitute fra 1994 og Kickboxer 2: The Road Back fra 1991.
Leon Barmore
Leon Barmore (født 3. juni 1944 i Ruston, Louisiana i USA) er en tidligere basketballtrener for et kvinnelag på college. Fra 1985 til 2002 var han trener for Louisiana Tech University. Da han la opp trenerkarrieren sin hadde han den beste vinnprosenten for kvinner i historien med 86,9 % seiere.
Barmore ledet Louisiana Tech University til 20 sesong- og sluttspillseiere på rad. Han ble også den første treneren i collegebasketball i 1. divisjon til å vinne over 30 kamper per sesong i seks sesonger på rad.
Barmore, som trenet Louisiana Tech University til 13 sesongseiere på 15 år, har også trenet 12 Kodak All-Americans, 14 spillere som hadde blitt valgt til WNBA-opptaksrundene, og 37 førstelagsspillere for all-conference.
Nylig bestemte Barmore seg for å fortsette sin trenerkarriere hos Baylor University, der han nå er en assistent under tidligere Louisiana Tech University-stjerne Kim Mulkey. Begge er medlemmer av National Women's Hall of Fame, Mulkey som en spiller og Barmore som trener. Barmore er også kommet inn i Naismith Memorial Basketball Hall of Fame.
Reinli kirkested
Reinli kirkested omfatter Reinli kapell, Reinli stavkirke, Reinli kirkegård og besøkssenteret ved stavkirken. Stavkirken er regnet som den egentlige kirken i Reinli, mens kapellet er for ordinær kirkelig forsamling.
Seiersten ungdomsskole
Tore Mortensen var den første undervisningsleder og rektor ved Seiersten linjedelte ungdomsskole fra 1. august 1959 til 1. februar 1972. Han kom fra en bestyrerjobb på en realskole på Helgeland.
Hässelby slott
Hässelby slott er det slottet i Stockholm kommune som ligger lengst fra Stockholm sentrum. Slottet ligger i bydelen Hässelby Gård (Västerort), og er omgitt av en hage.
Byggingen av slottet startet på begynnelsen av 1640-årene, av riksrådet Carl Bonde. Slottets arkitekt var trolig Simon De la Vallée, og man antar at slottet ble fullført omkring 1660 av hans sønn, arkitekten Jean De la Vallée, for riksskattemester Gustav Bonde.
Slottet var i slekten Bondes eie frem til 1931, da Stockholm by kjøpte slottet. Den daværende selgeren ville egentlige beholde selve slottet med hagen omkring. Byen ville ikke gå med på det, og stilte som vilkår for kjøpet at hele godset inngikk. Fra slottets eiendommer har man avstykket de nåværende bydelene Hässelby Gård, Hässelby Strand og Hässelby Villastad. Senere huset slottet Nordiskt kulturcentrum.
I 2010 ble slottet overdratt fra Stockholm kommune til foretaket Hesselby Slott AB for SEK 50 millioner. Artisten Tomas Ledin var foretakets hovedaksjonær. Per 2017 benyttes slottet som hotell og selskapslokale.
Inngangsdøren
Slottets anneks fikk i 1985 en ny inngangsdør utformet av den norske kunstneren Odd Tandberg. Døren var en gave fra Oslo kommune til Stiftelsen Hässelby.
Adkomst
For å se Hässelby slott, tar man tunnelbanen grønne linje mot Hässelby Strand. Ved stasjonen Johannelund, som ligger mellom Vällingby og Hässelby Gård, kan man gå av tunnelbanen og gå 300 meter for å studere slottet på nært hold.
Vignett
Vignett (egentlig «liten vinranke») var opprinnelig et typografisk element i ei bok, i form av en grafisk figur eller liten, dekorativ tegning (av en drueklase) som ble trykt som avslutning av et kapittel. Seinere ble betegnelsen også brukt om små illustrasjoner som var plassert foran i bøkene eller markerte visuelle «pauser» mellom kapitlene. I nyere tid brukes begrepet om flere typer innledende kjenningsmerker, enten det er småtegninger i bøker, kjenningsmelodier/jingler i radioprogram eller åpningssekvensene i tv og film.
Vignetter i filmer og tv
Betegnelsen vignett brukes om innledende presentasjonssekvenser til en film eller et tv-program. Ofte skiller vignetten seg ut visuelt, da enten ved å være løst med grafikk, animasjon eller stiliserte videoopptak.
Vignetten kan utover å ha en innrammende effekt på en film eller tv-serie, også brukes til å: Musikk brukt i vignetter til tv- og radioprogrammer oppnår tidvis en viss popularitet i seg selv. Eksempelvis har vignettmusikk fra flere dramaserier blitt publisert som egne musikkutgivelser.
Norske vignettkomponister
Kjente komponister av vignettmusikk for tv i Norge:
Football League One 2009–2010
Sesongen begynte 8. august 2009 og avsluttet i mai 2010. Regjerende mester var Leicester City som rykket opp til Football League Championship 2009–2010.
Charlton Athletic, Norwich City og Southampton rykket ned fra Football League Championship 2008–2009 til årets League One. Brentford, Exeter City, Wycombe Wanderers og Gillingham rykket opp fra League Two til denne sesongen.
Tabell
''Oppdatert 8. mai 2010''
2Southampton startet med –10 poeng grunnet økonomiske problemer.
3Hartlepool er trukket tre poeng for å ha brukt en spiller de ikke kunne bruke.
Playoff
Millwall, Charlton Athletic, Swindon Town og Huddersfield spilte kvalifiseringsspill. Millwall og Swindon møttes i finalen 29. mai på Wembley og Millwall vant 1-0 etter mål av Paul Robinson etter 39 minutter.
Brunpelikan
Brunpelikan (Pelecanus occidentalis) er en art i pelikanfamilien (Pelecanidae) og én av i alt åtte pelikanarter i den monotypiske slekten Pelecanus. Fem underarter anerkjennes tentativt.
Livsstil
Livsstil refererer til måten et menneske ut fra egne valg forholder seg til eget levesett, gjennom sosialt levesett, kosthold, fysisk aktivitet, inaktivitet og forhold til stimulerende midler, som nikotin, alkohol og andre rusmidler. Livsstilen er også avhengig av døgnrytme, tilstrekkelig søvn og stresskontroll. Livsstil blir ofte knyttet til helse og livskvalitet, som begge kan sies å bli forringet dersom personen ikke har et balansert forhold til disse variablene.
Brunpelikan
Biologi
Brunpelikan er den minste av pelikanene, men det allikevel en relativt stor fugl, med en lengde på 105–152 cm, en vekt rundt 2,75–5,5 kg, og vingespenn på cirka 203–228 cm. Brunpelikanen finnes først og fremst ved kysten, men også ved store sjøer sør i Nord-Amerika, og i Mellom-Amerika, Karibien og nord i Sør-Amerika.
Den har lang hals, stort nebb, en sekk i undernebbet og korte føtter med svømmehud mellom tærne. I hekketiden er den gul på hodet og hvit på halsen. Når den ikke hekker er hodet gulspraglete. Reiret bygges på bakken eller i et tre, av pinner og vegetasjon, ofte på øyer. Eggene er hvite, vanligvis to eller tre i tallet. Brunpelikanen ruger på de i omtrent en måned.
Magnus Lind
Magnus Lind (født 18. mars 1944 i Avesta) er en svensk forfatter, manusforfatter, journalist, komponist og sangtekstforfatter.
Brunpelikan
Biologi
Brunpelikanen jakter først og fremst på fisk i havet ved kysten. Den dykker med hodet først for å fange fisk. Vannet blir deretter tømt ut av nebbsekken, som kan romme 13 liter, før fisken svelges. Det hender at måker prøver å stjele fisken ut av nebbet til pelikanen mens den tømmer ut vannet.
Inndeling
Inndelingen av pelikanfamilien følger HBW Alive og er i henhold til Elliott & Bonan (2016). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008).
Skildringer i kultur
I 1998 utførte den amerikanske dirigenten David Woodard en requiem for en brun pelikan i California på stranden der dyret hadde dødd.
Ivar Bentsen
Ivar Bentsen (født 13. november 1876 i Vallekilde i Odsherred, død 21. mai 1943 i København) var en dansk arkitekt og professor. Han var en sentral skikkelse i både Bedre Byggeskik-bevegelsen, nyklassisismen og funksjonalismen.
Bentsen var tømrer og ble tatt opp på Kunstakademiet i 1899. Han fullførte aldri utdannelsen og forlot Akademiet i 1902. En stor del av hans arkitektuddannelse foregik som elev og tegner hos P.V. Jensen Klint, samt som tegner og konduktør hos Ulrik Plesner og Carl Brummer.
Dette var typisk for de unge nytenkende arkitekter rundt 1900 som anså Jensen Klint som en lederskikkelse; at Akademiet var stivnet i gamle former og hadde mistet kontakten til håndverket, og at de derfor på samme måte som sin læremester var autodidakte eller fant alternative utdanningsveier.
I 1943 mottok han C.F. Hansen-medaljen.
Bentsen var gift med Helle Klint Bentsen, datter av P.V. Jensen Klint.
19. etappe i Tour de France 2008
19. etappe i Tour de France 2008 ble kjørt fredag 25. juli og var en 165,5 km lang etappe som gikk fra Roanne til Montluçon.
1. sprint (Chantelle)
Etter 102,5 km
2. sprint (Commentry)
Etter 143,5 km
1. stigning (La Croix-du-Sud)
3. kategori stigning etter 17,5 km
2. stigning (Côte de la Croix-Rouge)
4. kategori stigning etter 42 km
Eksterne lenker
2008 Tour de France, Stage 12 to Stage 21
Asimut
Asimut (Az) er vinkelen langs horisonten i horisontalkoordinater. I astronomien er det nå vanlig å måle vinkelen (0-360°) østover fra nordpunktet og fram til et himmellegemes vertikalsirkel.
I horisontalkoordinater er den andre koordinaten elevasjon (Alt) (høyde), og sammen brukes de for å angi plasseringen til et himmellegeme på himmelen.
I tredimensjonale polarkoordinater er asimutvinkelen mellom den positive x-aksen og projeksjonen av en vektor fra origo mot objektet i xy-planet. I sylindriske polarkoordinater betegnes vinkelen θ (theta), i sfæriske polarkoodinater brukes enten θ eller φ (phi).
Geodetisk asimut er skjæringsvinkelen mellom geodetisk meridian og tangenten til en kurve i et punkt på en valgt referanseellipsoide (kart og oppmåling). Vinkelen mellom sann nord og tilsiktet punkt, regnet positiv fra nord med urviseren.
I magnetbåndspillere betegner asimut vinkelen mellom båndet og lesehodet.
Asimut brukes i parabolantenneanlegg for å måle vinkelen antennen har sammen med elevasjon.
Hendelse
I sannsynlighetsteori betegner en hendelse en mengde mulige utfall av et tilfeldig eksperiment. Det vil si at en hendelse er en undermengde av utfallsrommet.
For et terningkast er for eksempel utfallsrommet mengden {1, 2, 3, 4, 5, 6}. En hendelse kan være at man kaster et partall. Denne hendelsen er da mengden {2, 4, 6}.
Hendelser i sannsynlighetsrom
I elementær sannsynlighetsteori holder det med den intuitive definisjonen ovenfor, men ofte er det behov for en mer presis forståelse av hendelser.
Hvis Ω er utfallsrommet til et tilfeldig eksperiment, definerer man de mulige hendelsene som elementene i en σ-algebra F. Hvis utfallsrommet er endelig, som i eksempelet med terningen ovenfor, kan man la F være potensmengden til Ω, det vil si mengden av alle undermengder av Ω. Men hvis Ω er uendelig er potensmengden for stor, så F inneholder ikke alle mulige undermengder av Ω.
Conspicuous Gallantry Medal
Conspicuous Gallantry Medal (CGM) er en militær dekorasjon for menig personell i Storbritannia og Samveldet. Medaljen ble tildelt for tapperhet i strid mot fiender til sjøs eller i luften.
Etter 1993 er medaljen erstattet av Conspicuous Gallantry Cross (CGC). Denne medaljen kan tildeles soldater og offiserer fra alle våpengrener, og er rett under Victoria Cross i rang.
Leif Larsen («Shetlands-Larsen») og Ole Hoff Snefjellå var de eneste nordmennene som ble tildelt denne for innsats under andre verdenskrig.
Wyndham Halswelle
Wyndham Halswelle (født 30. mai 1882 i London, død 31. mars 1915 i Neuve Chapelle, Frankrike) var en britisk friidrettsutøver.
I 1906 deltok han i jubileumslekene i Athen, og tok sølv på 400 meter, slått av amerikaneren Paul Pilgrim. Han tok også bronse på 800 meter, her gikk medaljene til amerikanerne Pilgrim og Jim Lightbody. Etter OL deltok han i det skotske mesterskapet og vant distansene over 100, 220, 440 og 880 yards – alle øvelsene i løpet av en ettermiddag. I 1908 satte han ny verdensrekord på 300 meter med tiden 31,2.
Under OL 1908 i London vant Halswelle gull på 400 meter, der finalen tok en uventet og bemerkelsesverdig vending. I semifinalen vant Halswelle på den glimrende tiden 48,4. I finalen var det fire deltakere – Halswelle og tre amerikanere. Deltakerne løp ikke i delte baner, og Halswelle ble bevisst hindret og nesten presset ut av banen. Måldommerne annullerte løpet og bestemte at finalen skulle arrangeres på nytt to dager senere. Amerikaneren John Carpenter, som var førstemann i mål i det annullerte løpet, ble diskvalifisert. Da begge Carpenters landsmenn trakk seg i protest mot denne avgjørelsen, løp Halswelle alene, og vant dermed gullmedaljen. Tiden ble 50,0, og det ble ikke delt ut sølv- og bronsemedaljer.
Halswelle døde etter å ha blitt truffet av en skarpskytter under slaget ved Neuve Chapelle under første verdenskrig.
Switchfoot
Bandhistorie
Switchfoot ble etablert i 1997 og bestod da av Jon og hans bror, Tim, med seg hadde de Chad på trommer. Bandet signerte en avtale med re:think records, en avdeling av Sparrow Records, som produserte Switchfoots tre første album. Jerome Fontamillas (keyboard) ble med i bandet i 2000 for albumet «Learning to Breathe».
«The Beautiful Letdown», som var deres første store utgivelse. Den hadde en mer mainstream lyd og produksjon. Albumet solgte til dobbel platina - over 2,5 millioner. De turnerte mye i denne perioden og singlene Meant to Live og Dare You to Move ble mye spilt på radio. Dare You to Move fikk også «Nickelodeon Kids' Choice Award» i 2005. En DVD, «Live in San Diego», solgte også til platina. I 2005 mottok Switchfoot fire «Dove Awards» nominasjoner, inkludert «Artist of the Year».
Nothing is Sound
Gitaristen Drew Shirley ble et offisielt medlem i 2005 etter å ha turnert med bandet siden 2003. Switchfoots siste album, «Nothing is Sound», inkluderer Drews arbeid med bandet. Albumet ble utgitt 13. september 2005. Singelen Stars ble utgitt for å promotere albumet. We Are One Tonight har også blitt utgitt som singel.
Albumet debuterte som #3 på Billboard 200 albumlisten, som var det høyeste bandet noensinne har oppnådd. Bassisten Tim Foreman skapte blest da han offentlig kritiserte kopieringsbeskyttelsen som ble brukt av plateselskapet og la ut en detaljert beskrivelse av hvordan man kunne unngå denne på bandets forum, dette ble selvfølgelig fort slettet av Sony. Denne kopibeskyttelsen er blitt kjent som Extended Copy Protection, som har blitt identifisert som trojansk hest og en rootkit av ledende antivirusselskaper.
Innflytelse
Switchfoots frontfigur og gitarist Jon Foreman sier han er påvirket av musikken til U2, The Police, Beatles, Bach, Ronny Jordan og Miles Davis. Gitaristen Drew sier at U2, Miles Davis, Stevie Ray Vaughn, Tommy Walker, Phil Keaggy, Michael Jackson, Dave Matthews Band og The Brand New Heavies er viktige for ham, mens bassist Tim hyller Paul McCartney og Stevie Wonder (som også er trommeslager Chads viktigste påvirkningskilde). Til tross for mange og forskjellige påvirkninger, ligner de veldig lite på noen av sine helter musikalt sett. «Vi har aldri passet inn i en sjangerboks», har Jon sagt. «Jeg tror det er variasjonen som er vår styrke».
Vegard Bjerkreim Nilsen
Vegard Bjerkreim Nilsen (født 2. september 1993) er en norsk tidligere langrenns- og orienteringsløper som representerte Lillehammer Skiklub og Lillehammer Orienteringsklubb.
Langrenn
Under Junior-NM i langrenn 2012 på Fauske tok Bjerkreim Nilsen gull i klassisk sprint, etter å ha kvalifisert seg fra prologen som sistemann.
11. januar 2014 debuterte Bjerkreim Nilsen i verdenscupen i langrenn under sprinten i Nové Město na Moravě, hvor han endte på en 19.-plass etter å ha røket ut i kvartfinalen.
Bjerkreim Nilsen ble tatt ut i troppen til U23-VM på ski 2015 i Almaty, men stilte ikke til start i sprintrennet.
Personlig
Han er lillebror til tidligere landslagsløper Betty Ann Bjerkreim Nilsen og Inger Liv Bjerkreim Nilsen, som blant annet har vunnet Norseman, Oslos Bratteste og Holmenkollmarsjen to ganger.
Châtellerault
Châtellerault er en kommune i departementet Vienne i regionen Nouvelle-Aquitaine vest i Frankrike. Châtellerault er sous-préfecture i departementet, og ligger nord for Poitou i Touraine.
Elva Clain renner sammen med Vienne nær Châtellerault i Cenon-sur-Vienne.
Historie
Dangereuse de L' Isle Bouchard, hustruen til Aimery I av Châtellerault, ble bortført av den beryktede hertugen av Aquitaine, Vilhelm IX. Hertugen lot sin sønn Vilhelm X bli gift med Dangereuses datter, Ænor eller Aenor de Châtellerault. Av denne forbindelsen ble Eleanora av Aquitaine født, og da Vilhelm X ikke fikk mannlige arvinger som arvet ham, ble Eleanora hertuginne av Aquitaine da faren døde. Hun ble siden gift ført med den kommende franske kongen og deretter med den blivende engelske kongen.
Tittelen vicomte av Châtellerault gikk videre til tre store franske adelsfamilier: La Rochefoucauld, Lusignan og fra 1200-tallet og frem til den franske revolusjon til familien Harcourt.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Châtellerault
Fylkesvei 1428
Fylkesvei 1428 går mellom Haslum kirke og Stabekk i Bærum.
Strekningen ble fastlagt 2019, og består av den tidligere fylkesvei 163 og en delstrekning av den tidligere fylkesvei 604.
Marianne Faithfull
Marianne Evelyn Gabriel Faithfull (født 29. desember 1946 i Hampstead, London, England) er en engelsk sanger og skuespiller.
Faithfull ble oppdaget av Rolling Stones' manager Andrew Loog Oldham da hun var 16 år, og slo igjennom i 1964 med Stones-låten As Tears Go By. Hun fulgte opp med ytterligere to hits; «Summer Nights» og «This Little Bird» fra 1965. Etter stormfulle forhold til Rolling Stones' Keith Richards og Mick Jagger ga hun igjen ut musikk fra slutten av 1970-årene.
Carlo Alberto Sperati
Carlo Alberto Sperati (født 29. desember 1860 i Kristiania, død 12. september 1945 i Decorah, Iowa) var en norsk-amerikansk komponist og professor i musikk.
Marianne Faithfull
Hun har samarbeidet med bl.a. Pink Floyd, Tom Waits, Metallica, Beck, Jarvis Cocker, PJ Harvey og Nick Cave.
Carlo Alberto Sperati
Han var sønn til kapellmester Paolo Sperati og tok hyre til sjøs (1877), noe som brakte ham til teologistudier ved Luther College i byen Decorah, Iowa (1884).
Øyvind Brandtsegg
Øyvind Brandtsegg (født 16. februar 1971) er en norsk musiker (slagverk, elektronikk) og programmerer, kjent fra flere innspillinger. Han er professor ved Institutt for musikk, NTNU
Marianne Faithfull
Bakgrunn
Marianne Faithful er datter av den østerrikske baronessen Eva von Sacher-Masoch (1912-91), som hadde vært danserinne tilknyttet Max Reinhardts dansekompani, og skuespiller som hadde prøvespilt for Hollywood, samt grandniese av Leopold von Sacher-Masoch som ga navn til masochisme. Evas mor var jødisk, så etter Anschluss ble livet vanskelig for familien i Wien. Evas bror Alexander kjempet i Hitlers armé i Jugoslavia. I Wien ble Eva voldtatt av sovjetiske okkupasjonssoldater, ble gravid, men fikk abort. Redningen ble Glynn Faithfull, en britisk etterretningsoffiser av walisisk herkomst. De ble gift og bosatte seg i Ormskirk. Glynns far, Theodore Faithfull, var en sexolog som forlot sin kone for en sirkusdanserinne. Theodore vasket seg aldri, han «hadde ingen tro på det», men oppfant en «frigiditetsmaskin», et slags orgonskap som han også tilbød sin svigerdatter å forsøke; men Eva kom fra Wien og anså psykoanalyse for tøv, med Karl Kraus' ord: «Psykoanalyse er sykdommen den hevder å kurere.»
Øyvind Brandtsegg
Han drev eget rockeband i Steinkjer og studerte musikk ved Sund folkehøgskole på Inderøy. Ved Jazzlinja studerte han  vibrafon og startet utviklingen (i python) av programvaren «ImproSculpt» som mulliggjør sampling av omgivelsene (blant annet via kropps-sensorer) samtidig med fremføring. Han spiller Marimba Lumina, en marimba tillagt MIDI-basert elektronikk som lar utøverens bevegelser påvirke lyden.
Marianne Faithfull
Bakgrunn
Marianne Faithfull var rundt 6 år da foreldrene skilte lag. Hun, moren og mormoren bodde i rekkehuset Milman road nr 12 i Reading. Eva forsørget dem med diverse jobber, hun ekspederte i skobutikk og var billettkontrollør på buss, men da datteren begynte på klosterskole, begynte hun selv å undervise på en skole for mistilpassede barn. Glynn var sterkt imot klosterskolen som han mente var skadelig, og uansett var ikke datteren katolikk engang. Men på klosterskolen fikk hun en god venninne, Sally Oldfield. De to skulket gymtimene og gikk tur i stedet. Faithfull slapp unna hockey ved å lyge på seg astma.
Øyvind Brandtsegg
Brandtsegg spilte med sine medstudenter i bandene Krøyt (1993–) og senere, Live Maria Roggens band. Han har samarbeidet med Motorpsycho om bestillingsverket Kanon til Trondheim Jazzfestival, 2006). I tillegg nevnes Kirsti Hukes band (.phy) og Trio Alpaca.
Carlo Alberto Sperati
Han giftet seg med Emma Hoffoss (1891) og ble prest i den lutherske kirke, etterhvert også lærer i byen Tacoma (1894). Han virket også ved Pacific Lutheran University der han blant annet ledet et band som spilte på toppen av Mount Rainier.
Marianne Faithfull
Karriere
Faithfull var gift med John Dunbar og mor til Nicholas da hun møtte Mick Jagger og senere ble kjæresten hans. Høsten 1968 da filmen Performance var ferdig innspilt, tok misbruket overhånd både for Keith Richards, hans samboer Anita Pallenberg og Faithfull. Jagger nøyde seg med å bruke stoff som en sosial samhandling. Samme år kjøpte han et hus på Cheyne Walk i Chelsea. Han og Faithfull ventet barn, men mistet datteren Corinna i abort. Faithfull var for anemisk til å bære frem et barn. Forholdet til Jagger var uansett blitt som mellom et eldre ektepar eller to gode venner. Han fordypet seg i musikken sin og hadde affærer med menn; hun tok stoff og hadde affærer med kvinner.
Øyvind Brandtsegg
Han laget lydinstallasjon i Vigelandsparken med Christian Eggen, i anledning TONOs 75-årsjubileum (2003). Stor oppmerksomhet har vært viet langtids-installasjonen ved Nils Aas' skulptur «Flyndre» (Inderøy, 2006-2016).
Marianne Faithfull
Karriere
Faithfull ønsket etter hvert å avslutte forholdet; men hver gang hun prøvde å bryte, skrev Jagger en sang til henne. En gang var det «Wild horses», der han knelte og tok hendene hennes i sine mens han sang: «''Graceless lady you know who I am. You know I can't let you slide through my hands.''» Faithfull mistet foreldreretten over sin sønn til John Dunbar og hans daværende samboer Jean Shrimpton, verdens første supermodell. I fem år hadde Jagger vært far for Nicholas, selv om gutten også hadde jevnlig kontakt med Dunbar. Å miste barnebarnet fikk Eva til å forsøke å ta sitt liv, men hun ble funnet i tide da en venninne følte på seg at noe var galt og dro bort for å undersøke.
Pete Docter
Peter Docter (født 10. august 1968) er en filmregissør, animatør og manusforfatter fra Bloomington, Minnesota, USA. Han er best kjent for å ha regissert filmene Monsterbedriften og Se opp, og han har vært en nøkkelperson og viktig samarbeidspartner hos Pixar Animation Studios de siste tyve årene. Han har blitt nominert til fire Oscar, tre Annie Awards (vunnet to) og en BAFTA for beste barnefilm (som han vant). Han har beskrevet seg selv som en «nerdete gutt fra Minnesota som liker å lage tegnefilmer».
Marianne Faithfull
Karriere
Faithfull skrev teksten til «Sister Morphine», med John Miltons «Lycidas» som forbilde. Hennes innspilling av «Sister Morphine» fra 1968 ble utgitt på Decca Records året etter, men trukket tilbake to uker senere, pga omtalen av morfin. Da sangen ble gjenbrukt av Stones på albumet Sticky Fingers fra 1971, var hun dypt skuffet over at Jagger/Richards ikke hadde kreditert henne. Siden gikk hun til sak og vant i 1994. Jagger og Richards hadde ikke ment å lure henne. Tvert om hadde de i brev avgjort at en tredjedel av royalties skulle tilfalle Faithfull, men unnlot å kreditere henne på platen, for ut fra den avtalen hun hadde inngått, ville pengene da tilfalt manageren hennes i stedet.
Hun bodde en stund i Irland og i Paris, der hun opptrådte ved gjenåpningen av Balaclan i november 2016, ett år etter terrorangrepet i november 2015, og fremførte sangen «They come at night» for første gang. «''De hadde nettopp tørket blodet av veggene. Vi var de første til å opptre - en ekstraordinær opplevelse.''»