cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Auk-klassen
Design og utvikling
Trettito minesveipere ble bestilt av USA (som BAM-1 til -32) med tanke på viderelevering til Royal Navy under Lend-lease-avtalen. 12 stykk ble beholdt av United States Navy og ble gitt navn og «AM» som hull classification-prefiks. De som ble overført til Royal Navy ble navngitt som «Catherine»-klassen og fikk «J» pennantnummer-prefikser.
Antoine Costa
Antoine Costa (født 23. oktober 1884 i Sidi Bel Abbes) var en algerisk turner som representerte Frankrike.
Han deltok i VM i turn 1911, der han sanket flere medaljer. I lagkonkurransen fikk Frankrike sølv, bak Tsjekkoslovakia. Individuelt fikk han i tillegg delt sølv i ringer og delt bronse i skranke.
I olympisk sammenheng har han vært med i 2 OL: i 1908 i London og 1912 i Stockholm. Her endte han på hhv 14. og 10.-plass sammenlagt.
Gérard Genette
Gérard Genette (født 7. juni 1930 i Paris, død 11. mai 2018 ) var en fransk litteraturteoretiker. Blant hans mest kjente arbeid er Discours du récit (Fortellingens diskurs), som er en del av boka Figures III fra 1972, men som ofte betraktes som et eget verk. Blant annet er det oversatt til engelsk under tittelen Narrative Discourse: An Essay in Method (1980). Verket regnes som grunnlaget for narratologien som selvstendig vitenskapsgren.
Melvin Calvin
Calvin er også oppdageren av den såkalte mørkereaksjonen i kloroplastens indre. Prosessen innebærer at karbondioksid omvandres til karbohydrater.
Skonnertbark
Skonnertbark (også kalt barkantin/barkantine/barkentin) er et tremastet seilfartøy med fullrigget fokkemast (formast) og gaffelseil på de to øvrige. Skonnertbarken førte stagseil mellom fokkemast og stormast.
Skonnertbark og skonnertbrigg var vanlige i overgangen fra båter med råseil til gaffelseil.
Ian Paice
Ian Anderson Paice (født 29. juni 1948 i Nottingham i England) er en engelsk trommeslager som er mest kjent som trommeslager i Deep Purple. Etter at Jon Lord sluttet i Deep Purple i 2002, er han det eneste gjenværende original-medlemmet i bandet.
Egentlig ville Ian Paice lære seg å spille fiolin, men han ombestemte seg for å satse på trommene som 15-åring. Han husker at han «etterhvert kjøpte et trommesett for 32 pund og ble med faren min, som var pianist, på spillejobber. Da spilte vi valser og Quick Step. Litt snodig, men det var en begynnelse...»
Han ble som ung inspirert av Gene Krupa, Buddy Rich og andre jazz-trommeslagere. Ian er en av få hard rock-trommiser som aktivt bruker swing og jazz-teknikker. Han er også venstrehendt.
Han ble så trommeslager i det lokale bandet Georgie and the Rave ons, som senere skiftet navn til The Shindings. Ian forlot The Shindings og ble med i bandet MI5 som senere skiftet navn til The Maze.
Cam Fowler
Cam Fowler (født 5. desember 1991 i Windsor i Canada) er en amerikansk ishockeyspiller.
Ian Paice
Deep Purple
I The Maze spilte han sammen med vokalisten Rod Evans, som han i 1968 dannet Deep Purple sammen med. Han er det eneste medlemmet av Deep Purple som har vært med hele tiden bandet har eksistert. Han har også spilt med Paice, Ashton & Lord, Whitesnake og Gary Moore.
Cam Fowler
Han vokste opp i Farmington Hills i Michigan i USA.
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 4.-plass med det amerikanske laget.
Ian Paice
Deep Purple
Paul McCartney benyttet hans tjenester på albumet Run Devil Run i 1999. Steve Morse har sagt om Ian Paice: «Han er en heavy Ringo Starr. Han er en utrolig bra trommeslager, men liker ikke å gjøre noe stort nummer ut av det.»
Et spesielt kjennetegn er at han nesten alltid har på seg briller med farget glass, som oftest blå, men han er også observert med grønne og lilla glass.
Ian Paice er gift og har tre barn. Hans kone Jacky er tvillingsøsteren til Jon Lords kone Vicky.
Joe Pantoliano
Joseph Peter «Joe» Pantoliano (født 1951) er en amerikansk skuespiller, blant annet kjent fra filmer som Jaget, U.S. Marshals og The Matrix, og fra tv-serien Sopranos.
Bakgrunn
Pantoliano ble født i Hoboken i New Jersey. Hans foreldre er fra Italia.
Karriere
Fra 2001 til 2002 hadde han rollen som den halvpsykopatiske og brutale mafia-fyren Ralph Cifaretto i tv-serien Sopranos. Rollen innbrakte ham Emmy-prisen for beste birolle i tv-drama. Han har utover dette har gjesteopptredener i tv-serier som blant annet M*A*S*H (1981), Hill Street Blues (1984), Lov og rett i L.A. (1986) og NYPD Blue (1995).
Pantoliano har utover sin karriere som skuespiller vært produsent for flere filmer, blant annet Second Best (2004), Deceit (2006) og Canvas (2006). I tillegg til dette hadde han i 2003 både manus og regi på den lite kjente filmen Just Like Mona.
I 2002 utgav han selvbiografien Whos Sorry Now, som handler om hans oppvekst og halvkriminelle foreldre, og i 2013 utgav han Hollywood Tales from My Great Depression: Brain Dis-Ease, Recovery, and Being My Mother's Son.
Joe Pantoliano var gift med Morgan Kester fra 1979 til 1985 (skilt). Sammen med henne har han tre barn. Han giftet seg i 1994 med Nancy Sheppard. Han har ett barn med henne.
Filmografi
(Utvalg)
Referanser
<References/>
John Carlson
John Carlson (født 10. januar 1990 i Natick i Massachusetts i USA) er en amerikansk ishockeyspiller.
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 4.-plass med det amerikanske laget.
Slå på ring
Slå på ring er et norsk musikalsk humorprogram med Stein Johan Grieg Halvorsen og Erlend Klarholm Nilsen som gikk på NRK1 i 2001, 2003 og 2005.
Serien bestod av en rekke humoristiske innslag bestående av improvisasjon og musikk. All musikken var laget av duoen selv. De lagde mange parodier i programmet, blant annet rundt sangen "We Are The World" fra 1985 og Roxettes "The Look".
Utdrag fra seriens første sesong var NRK bidrag til Montreux-festivalen i 2002.
Simon Rønsholm Sandvik
I vintersesongen 2011/2012 var han fulltids friidrettsutøver og trente med SWEPT Track Club, Kingston Jamaica. Simon fikk også spalteplass i Jamaicas største avis Jamaica Observer. Etter at han kom tilbake fra Jamaica april 2012 har han konkurrert lite, men Simon har vært trener for løperne i Molde Olymp.
Diagnose-relaterte grupper
Diagnose-relaterte grupper (forkortet DRG) er et system for klassifisering av behandling i sykehus, hvor det er laget ca. 900 grupper av behandlinger, som gruppevis forventes å kreve tilsvarende mengde ressurser. Systemet ble opprinnelig utviklet for det amerikanske Medicare, senere innført i norsk helsevesen.
Når en pasient skrives ut rapporteres en DRG-kode for behandlingen til helsemyndighetene. DRG-kodene blir vektet over eller under gjennomsnittet for alle behandlinger. I 2014 er det satt til 40 772 kroner. Kostnadsvekter og snittpris beregnes årlig ut fra budsjett og regnskapsdata fra sykehusene.
Ernst von Weizsäcker
Ernst von Weizsäcker (født 25. mai 1882 i Stuttgart i Tyskland, død 4. august 1951 i Lindau) var en tysk nazistisk politiker, diplomat og brigadeführer i SS.
Han var statssekretær (viseutenriksminister) i utenriksdepartementet og Joachim von Ribbentrops nestkommanderende 1938-1943. Etter andre verdenskrig ble Weizsäcker dømt til 7 års fengsel for krigsforbrytelser, senere redusert  til 5 år.
Bakgrunn
Baron Weizsäcker tilhørte en adelig familie. Hans foreldre var baron Karl Hugo von Weizsäcker, statsminister i Kongedømmet Württemberg, og Paula von Meibom. Hans farfar, den protestantiske teologen Karl Heinrich Weizsäcker, hadde blitt adlet, og faren ble senere opphøyet i friherrestanden.
Militær karriere
I 1900 ble han sjøkadett ved den keiserlige marine i Kiel, og studerte ved marineoffisersskolen. Han ble tilknyttet marinekabinettet i Berlin i 1912. Weizsäcker mottok Jernkorset første og annen klasse i 1917, og ble forfremmet til korvettkaptein. Frem til våren 1920 var han marineattaché i Haag.
Diplomatisk karriere
Han var tilknyttet utenriksdepartementet fra 1919 og gjorde karrière som diplomat under Weimarrepublikken. Fra 1928 var han leder for spesialavdelingen for Folkeforbundet.
Sendemann i Oslo, så i Bern
Fra 1931 til 1933 var han gesandt i Oslo. Dette var hans post da man i Tyskland den 1. april 1933 boikottet jødiske forretninger for én dag. Da noterte von Weizsäcker i et privat brev: «Det faller særdeles tungt i utlandet å begripe seg på denne antijødiske aksjon, for man har der ikke opplevet på kroppen denne jødeoversvømmelse.»
Fra mai 1933 ble han flere ganger kalt til Berlin, og han ledet stedfortredende i nesten to måneder utenriksdepartementets personalavdeling.
Fra 1933 til 1936 var han gesandt i Bern.
Statssekretær ved utenriksministeriet i Berlin
Den 30. april 1937 ble han utnevnt til ministerialdirektør og leder for politisk avdeling i utenriksdepartementet. I begynnelsen av april 1938 utnevnte utenriksminister Joachim von Ribbentrop ham til statssekretær i utenriksdepartementet til tross for at han ikke hadde bakgrunn fra nazipartiet. Det var et lite antall partimedlemmer blant ledende tjenestemenn i utenriksdepartementet og presset mot de øvrige ble tiltok da den radikale Ribbentrop tok over. Yrkesdiplomatene fikk ellers fortsette som før.
Etter oppfordring fra sjefen for utenlandsorganisasjoner i utenriksdepartementet søkte han om medlemskap i NSDAP og senere i SS, hvor han ble utnevnt til brigadefører. Weizsäcker aksepterte ifølge Paul-Otto Schmidt statssekretærposten fordi han ønsket å bevare freden og unngå krig. Under Sudetenkrisens klimaks i september 1938 var Himmler og Ribbentrop innstilt på krig, mens blant andre Göring prøvde å få Hitler en ordning i minnelighet. Hitler skal 29. september for Mussolini ha lagt frem konkrete planer for et lynangrep på Tsjekkoslovakia. I møte med britiske og franske statsministre i München la Mussolini frem et notat som utgangspunkt for forhandlingene. Utkast til notat ble laget dagen før av Konstantin von Neurath, Göring og Weizsäcker som ville komme Ribbentrop (som de ikke stolte på) i forkjøpet, og notatet ble i hemmelighet overlevert Mussolini som fremla det som sitt eget. Dette «italienske» forslaget fortrengte Ribbentrops. Notatet fra Mussolini var eneste dagsorden for konferansen og dannet grunnlaget for Münchenavtalen. Weizäcker var mot angrep på Tsjekkoslovakia og mente det ville lede til en tapt krig.
Han var overbevist om at en krig ikke bare ville innebære slutten på regimet, men også Finis Germaniae (Tysklands endelikt). Weizsäcker stod således for en alternativ stormaktspolitikk, i konkurranse til Ribbentrops krigskurs. For å utvikle og få gjennomslag for denne strategi «for Stortyskland og mot den store krig» utviklet han en slags mot-diplomati under Tsjekkoslovakia-krisen i 1938.
Til tross for betydelige meningsforskjeller med utenriksministeren beholdt Weizsäcker statssekretærposten til 1943, da han ble etterfulgt av Gustav Adolf Steengracht von Moyland. Ifølge samtidig beretninger nøt han høy anseelse i departementet og blant utenlandske diplomater for sin rettskaffenhet.
Ambassadør ved Den hellige stol
Fra 24. juni 1943 var han etter eget ønske ambassadør til Den hellige Stol i Roma. Der ble han til krigens slutt. Hans tid der er blitt betegnet som merkelig, ved det at han helst ikke videreformidlet informasjon til Berlin om pavelige tiltak og ytringer som kunne opphisse nazistene i hjemlandet, og samtidig rådet paven til fremgangsmåter som reduserte risikoen for av kirken skulle bli rammet.
Med pave Pius XII hadde han et vennskapelig forhold, og gjorde det han kunne for å hindre en tysk innmarsj i Vatikanet og bortføre paven til Tyskland. Weizsäcker hadde fått nyss om at det ble foretatt forberedelser til et slikt tiltak; det var også kjent for Vatikanet. Weizsäcker advarte paven gjentatte ganger om ikke å provosere Berlin. Albrecht von Kessel, Weizsäckers medarbeider, forklarte at «alt vi kunne gjøre var å advare Vatikanet, kirken og paven selv mot brå overilte ord og handlinger». Da paven ikke desto mindre den 16. oktober sendte sin statssekretær kardinal Luigi Maglione til Weizsäcker for å protestere mot arrestasjonene av jødene i Roma samme dag og kreve at de ble innstilt, viste Maglione til at ambassadøren hadde lovet dem å gjøre det han kunne for jødene.
Etterkrigstiden
I 1947 ble han arrestert, og 15. november 1947 ble han tiltalt for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten av Det amerikanske militærtribunalet i Nürnberg. Han ble stilt for retten i ministerieprosessen i 1948 og ble i 1949 av amerikanerne dømt til syv års fengsel. En av de tre dommerne gikk inn for å frikjenne ham.
Ved rettssaken medvirket Richard von Weizsäcker i forsvaret. I 1985 fortalte Richard om farens tjeneste for Hitler: Faren forsto ikke Adolf Hitler da han kom til makten i 1933, og faren undervurderte de profesjonelle diplomaters evne til å styre Hitler unna krig. «Min far var ærlig, men ikke særlig sterk.» Han avviste at faren innerst inne var del av den motstanden mot Hitler, men var overbevist om at faren ikke var en krigsforbryter og ikke kjente til Holocaust. Ifølge Richard von Weizsäcker arbeidet faren for å hindre krig og holdt i stillhet kontakt med britiske diplomater, faren forsøkte også å få Mussolinis hjelp til å hindre Tysklands ferd mot krig. Ernst von Weizsäcker var glad for Münchenavtalen (der han selv var en sentral forhandler) fordi Sudetenland ble overført til Tyskland og fordi det opprettholdt fred for en tid. Faren var nedslått over angrepet på Polen 1. september 1939, han mente at alle hans anstrengelser var bortkastet. Richard von Weizsäcker var da 19 år gammel og deltok i invasjonen av Polen. Robert Kempner, aktor i saken mot Ernst von Weizsäcker, beskrev ham som en tragisk figur og understreket samtidig at hans medvirkning var dokumentert ved signerte brev til Adolf Eichmann (angående transport av jøder fra Frankrike til Auschwitz).
Dommen ble omgjort til fem år i desember 1949, og det ble gitt et generelt amnesti i oktober 1950, hvorpå han kom fri etter atten måneders fangenskap og dommen som sådan ble opphevet. Prosessen mot Weizsäcker var kontroversiell. Ingen europeiske dommere var involvert og Winston Churchill kalte den «en dødelig feil».
Ernst von Weizsäcker døde i Lindau 4. august 1951. Han var gift med Marianne von Graevenitz, av uradelig familie, og fikk fire barn: Baron Carl Friedrich von Weizsäcker, som ble filosof og fysiker, baron Richard von Weizsäcker, som var Tysklands president fra 1984 til 1994, baronesse Adelheid von Weizsäcker og baron Heinrich von Weizsäcker, som falt i krigen. Hans sønnesønn Ernst Ulrich von Weizsäcker er medlem av det tyske parlamentet, og sønnesønnen Robert Karl von Weizsäcker er sosialøkonom og professor ved universitetet i München. Ernst von Weizsäcker var bror av medisineren Viktor von Weizsäcker, som grunnla den psykosomatiske medisin og den medisinske antropologi.
Ernst von Weizsäcker, en av mange krigsforbrytere i utenriksdepartementet
I 2010 tok historikeren Eckart Conze i et intervju for seg troen på at det tyske føderale utenriksdepartementet ikke hadde noen tilknytning til krigsforbrytelser: «Troen kommer fra enkeltpersoner tilknyttet forsvaret av Weizsäcker. Forhenværende diplomater, som brødrene Erich og Theo Kordt, spilte en nøkkelrolle i anstrengelsene, så også andre medlemmer av den tradisjonelle overklassen, som Weizsäcker representerte. En av dem var hans forsvarsadvokat, Hellmut Becker, sønnen av den prøyssiske kulturministeren, Carl Heinrich Becker, og en annen var Marion Gräfin Dönhoff, en ung journalist som skarpt kritiserte rettssaken i den tyske avisen Die Zeit. De visste alle at om de klarte å frikjenne Weizsäcker, så ville de ha rehabilitert den nasjonale konservative, aristokratiske og borgerlige overklassen.»
Carl av Danmark
Biografi
Hoffmester Johan Georg Holstein sto for oppdragelsen av prinsen sammen med geheimeråd Christian Siegfried von Plessen. Holstein ble senere avløst i sin stilling av greve Carl Ahlefeldt. Tysk spillet en hovedrolle i undervisningen, men den danske bibel ble også studert. Prinsen var sykelig av natur, og blant annet derfor ble han han sendt på en utenlandsreise med hoffpredikant Bartholomæus Deichman samt hoffmester Carl Ahlefeldt, til varmere strøk i Montpellier og Italia. Han skulle så vidt muligt unngå hoffene og hovedestedene, hvor oppholdene hverken kunne gagne hans studier eller religiøsitet. Etter 4 år i utlendighet vendte han hjem i april 1699.
Frederik IV skjenket i 1703 Jægerspris slott og gods på livstid. Carl fikk bygget slottet om med fløyer og tårn, så det fremsto i en mere symmetrisk barokkstil. Etter sin mor arvet han i 1714 Vemmetofte og Højstrup på Sjælland, samt Charlottenborg slott og noen mindre eiendommer. Han eide også et lyststed, den såkalte Prinsens Have, utenfor Nørreport, senere kjent under navnet Blågård (i dag Blågårds Plads).
Carl tok sjelden, eller aldri del i statsanliggender. Han var i 1701 blitt valgt til koadjutor i stiftet Lybek, og i 1705 til biskop samme sted. Han måtte dog gi avkall på stillingen i bytte mot årlig pengevederlag fra England og Holland. Han tilbrakte derfor sitt liv som en stillferdig godseier, som gjerne hjalp sine bønder og virket for å fremme undervisningen blant dem, blant annet ved å oppføre skolehus.
Han ble med tiden temmelig tunghørt, men så lenge helsen sto til holdt han av både jakt og ridning. Han holdt en imponerende stall med 70-80 hester, og brukte bestemte hester til hver ukedag. Etter tidens mote syslet han også med alkymi.
På Vemmetofte
Da Frederik IV i 1721 giftet seg med Anna Sophie Reventlow, samme år som dronning Louise døde, oppsto det gnisninger mellom brødrene. Prins Carl tok nå sammen med sin søster Sophie Hedevig fast opphold på Vemmetofte, hvor de utfoldet seg i et forholdsvist rikt og kostbart hoffliv med overkammerherre Carl Adolf von Plessen som hoffsjef. Denne skulle ha hatt så meget makt over Carl at Frederik IV en dag utbrøt: «Der kommer Prins Pless med min Broder Carl».
Carl forliket seg omsider med sin bror kongen, og sto tillikemed fadder til et av Anna Sophies barn med ham. Han døde ugift den 8. juli 1729, og ble begravet i Roskilde domkirke. Sophie Hedevig arvet både besittelser og en betydelig gjeld etter ham, som hun betalte av på og som stort sett var ute av verden da hun døde 6 år senere.
Muhammad Abbas
Muhammad Abbas (urdu: محمد عباس; født 16. februar 1986) er en pakistansk alpinist.
Han deltok for Pakistan under Vinter-OL 2010, som landets eneste utøver, og som den første pakistaner noensinne til å delta i Vinter-OL. Abbas fikk 79.-plass i storslalåm, tredje sist av dem som fullførte.
Hjem, kjære hjem
Hjem, kjære hjem er en klassisk episode fra 1981 av den norske komiserien Fleksnes, spilt av Rolv Wesenlund i hovedrollen, som ble vist på norsk fjernsyn NRK fra 1972 til 2002.
Handling
Modern har flyttet hjem til Marve. Hun ønsker at sønnen skal få det bra og har bestemt at de skal flytte til en finere leilighet. Men Marve har problemer med å skille seg fra sitt gamle hjem som er fullt av både gode og dårlige minner.
Tarim-mumiene
Tarim-mumiene, eller Takla Makan-mumiene, er et antall kaukasiske mumier som ble funnet i Tarimbekkenet og i nærheten av Ürümqi i Xinjiang (Sinkiang) i det vestlige Kina. De er datert til rundt 1800 f.Kr. til 200 e.Kr. og er rester fra den nordøstlige grenen av den indoeuropeiske folkevandringen under bronsealderen som antagelig snakket et tokarisk språk, skjønt bevisene er ikke helt utvetydige.
Arkeologisk dokumentasjon
På begynnelsen av 1900-tallet drev europeiske utforskere som Sven Hedin, Albert von Le Coq og sir Aurel Stein en jakt på uttørkede kropper og mumier i sin søken etter oldtidslevninger i Sentral-Asia. Siden den gang har mange andre mumier blitt funnet og analysert. De fleste av disse er nå utstilt på museer i Xinjiang. Mange av dem ble funnet i den østlige (rundt området Lop Nor, Subeshi i nærheten av Turfan, Kroran, Kumul) og sørlige (Khotan, Niya, Qarqan) enden av Tarimbekkenet. De tidligste Tarim-mumiene, funnet ved Qäwrighul og datert til 1800 f.Kr., er av en kaukasisk (hvit) mennesketype som har nær tilknytning til bronsealderbefolkningen i sørlige Sibir, Kasakhstan, Sentral-Asia, og nedre Volga. Gravstedet ved Yanbulaq inneholdt 29 mumier som er datert fra 1100-500 f.Kr., 21 av dem er mongoloide mennesketype, de tidligste mongoloide mumier er funnet i Tarimbekkenet, og 8 som er av samme kaukasiske mennesketype som er avdekket ved Qäwrighul.
De bemerkelsesverdige mumiene er av høye, rødhårete «Chärchän-menn» eller den såkalte «ur-David» (1000 f.Kr.); hans sønn (1000 f.Kr.) er et lite barn på ett år med blondt hår utstående fra under en rød og blå lue, og med blå steiner plassert i øyene; den såkalte «Hami-mumien» (ca. 1400-800 f.Kr.), er en «rødhåret skjønnhet» funnet i Qizilchoqa; og «heksene fra Subeshi» (300-tallet eller 200-tallet f.Kr.), som bar to fot lange svarte koniske hatter av filt med flat brem. Det er også funnet en mann ved Subeshi som bar spor av en kirurgisk operasjon i nakken; inngrepet er sydd igjen med søm gjort av hestehår.
De fleste mumiene som har blitt funnet har vært i god stand, takket være den tørre ørkenen og den uttørringen som det har ført til på likene. Mumiene deler mange typiske kaukasiske kroppstrekk (langstrakte kropper, kantede ansikt, tilbaketrukne øyne), og mange av dem har sitt hår fysisk intakt, hårfargen strekker seg fra blondt til rødt og til mørkebrunt, og håret er generelt langt, krøllet og flettet. Det er ikke kjent om deres hår har vært bleket ved internering i salt. Deres klær, og særlige tekstilene, kan tyde på en felles opprinnelse med indoeuropeisk neolittisk klesteknikk eller en felles lavnivå tekstilteknikk. Chärchän-mannen bar en rød twillvevd tunika og lange benklær med tartanmønster. Tekstileksperten Elizabeth Wayland Barber, som har undersøkt benklærne, hevder at de kan bli sporet tilbake til Anatolia, Kaukasus, og steppeområdet nord for Svartehavet.
Genetiske lenker
Data fra DNA-sekvenser viste at mumiene hadde en haplotype som var karakteristisk for vestlige Eurasia for området rundt Ukraina.
En gruppe kinesiske og amerikanske forskere som arbeidet i Sverige testet DNA fra 52 ulike mumier, inkludert mumien som var angitt som «Skjønnheten fra Loulan». Ved genetisk kartlegging av mumienes opprinnelse kunne forskerne bekrefte teorien at disse mumiene hadde vest-eurasisk opprinnelse. Victor Mair, en professor fra Universitetet i Pennsylvania og prosjektleder for gruppen som gjorde den genetiske kartleggingen, kommenterte at disse studiene var: «... ekstremt vanskelig på grunn av at de knyttet opp østlige og vestlige Eurasia på et grunnleggende stadium av sivilisasjonen (bronsealderen og tidlig jernalder) på et langt tettere vis enn hva som tidligere hadde vært gjort».
I 2007 tillot de kinesiske myndighetene en gruppe fra National Geographic ledet av Spencer Wells å undersøke mumienes DNA. Wells var også i stand til å ekstrahere DNA som ikke var forringet fra mumienes indre organer. Forskerne trakk ut nok materiale for å antyde at Tarimbekkenet var pågående befolket fra 2000 f.Kr. til 300 f.Kr. og foreløpige resultater indikerte at folket heller enn å ha en enkelt opprinnelse hadde en mangfoldig opprinnelse fra Europa, Mesopotamia, India og andre regioner som ennå ikke er bestemt.
Tekstilene som ble funnet sammen med mumiene var en tidlig europeisk tekstil- og vevtype, og er lik tilsvarende tekstiler funnet på menneskelevninger i saltgruver i Østerrike fra tidsrommet 1300 f.Kr. Antropologen Irene Good, en spesialist i tidlige eurasiske tekstiler, merket seg at de vevde diagonale twillmønsteret indikerte bruk av en ganske sofistikert vevstol, og som hun sier, tekstilene er «det østligste kjente eksempel på denne formen for vevteknikk».
Mair slår fast at «de tidligste mumiene i Tarimbekkenet var utelukkende kaukasiske, eller europoidske» med østasiatiske emigranter som kom til de østlige delene av Tarimbekkenet en gang for 3 000 år siden mens uighurer-folket kom en gang rundt år 842. I et forsøk på å spore opprinnelsene til disse befolkningsgruppene har Victor Mairs gruppe antydet at de kan ha kommet til regionen over de avskrekkende fjellkjedene Pamir for rundt 5 000 år siden.
Dette beviset har dog forblitt kontroversielt. Det motsier samtidige nasjonalistiske krav fra dagens uighurere som hevder at de er et innfødt folk i Xinjiang i motsetningen til han-kinesere. Ved å sammenligne DNA hos mumiene til dagens uighurere har Mairs gruppe funnet en del genetisk likheter med mumiene, men «ingen direkte forbindelser».
Om den kontroversen har Mair uttalt at:
Kinesiske forskere var opprinnelig uvillige til å gi tilgang til DNA-prøver, ettersom de var følsomme for kravene til de nasjonalistiske uighurerne, som hevdet at «Skjønnheten fra Loulan» var deres eget symbol, og for å forhindre plyndring av nasjonale monumenter av utlendinger.
Den kinesiske historikeren Ji Xianlin sier at Kina «støtter og beundrer» forskning av utenlandske eksperter på mumiene. «Imidlertid er det innenfor Kina en liten gruppe av etniske separatister som hevder å være etterkommerne av disse oldtidsfolkene». På grunn av «frykt for å helle bensin på separatistiske tendenser» har museet i Xinjiang, uavhengig av datering, vist alle mumiene sammen, både de fra Tarimbekkenet og fra Kina.
Posisjonert opprinnelse
Naturvitenskapelige antropologer har foreslått folkevandringer av minst to kaukasiske fysiske typer inn i Tarimbekkenet. Forskerne Mallory og Mair har assosiert disse typene med språkene tokarisk og iransk (sakisk) innenfor den indoeuropeiske språkfamilien.
B. E. Hemphills analyse av biodiversitet i kraniemetrikken (som sitert i Larsen 2002 og Schurr 2001) har stilt spørsmål ved å identifisere av befolkningen i Tarimbekkenet som europeere ved å merke seg at den tidligere befolkningen hadde nært slektskap med befolkningen i Indusdalen, og den senere befolkningen med Oxus-sivilisasjonen i dalen langs elva Amu-Darja. Ettersom kraniometri kan gi resultater som ikke gir mening i det hele tatt (sammenlign med det nære slektskapet mellom de neolittiske befolkningene i Ukraina og Portugal) og derfor mangler enhver historisk mening, enhver antatt genetisk slektskap må være konsistent med geografisk sannsynlighet og bli støttet av annen bevis.
Han Kangxin, som undersøkte skallene på 302 mumier, fant de nærmeste slektningene til den tidligere befolkningen i Tarimbekkenet med Afanasjevokulturen lokalisert umiddelbart nord for Tarimbekkenet, og en annen kulturgruppe, Andronovokulturen, som strakte seg over Kasakhstan og nådde sørover og inn i vestlige Sentral-Asia og mot fjellkjeden Altaj.
Det er Afanasjevokulturen som Mallory & Mair (2000:294–296, 314–318) har sporet til de tidligste bronsealderbosetterne i Tarimbekkenet og til Turfan-området. Afanasjevokulturen (ca. 3 500 – 2 500 f.Kr.) viser en kulturell og genetisk forbindelse med indoeuropeisk-assosierte kulturene på de eurasiaske steppene som dog går mer enn nok i tid forut den særlig info-iranske-assosierte Andronovokulturen (ca. 2 000 – 900 f.Kr.) til å isolere tokariske språk fra indo-iranske lingvistiske nyvinninger som kentumspråk.
Hemphill & Mallory (2004) bekrefter en andre kaukasiske fysisk type ved Alwighul (700 – 1 f.Kr.) og Krorän (200 e.Kr.) som er forskjellig fra den tidligere funnet ved Qäwrighul (1 800 f.Kr. og Yanbulaq (1 100 – 500 f.Kr.):
Mallory og Mair assosierer denne senere (700 f.Kr. – 200 e.Kr.) kaukasiske fysiske typen med befolkingen som introduserte iranske (sakisk) språk i den vestlige delen av Tarimbekkenet.
Tokariere
De indoeuropeiske tokariske språkene har også blitt attestert i det samme geografiske området, og selv om det første kjente epigrafiske beviset er datert til 500-tallet e.Kr., er graden av sondring mellom «tokariske A» og «tokariske B», og til tross for fraværet av tokariske språk utenfor dette området, tenderer å indikere at et felles tokarisk språk eksisterte i dette samme området i løpet av den andre halvparten av 1000-tallet f.Kr. selv det aldri har blitt avdekket tokariske tekster i direkte forbindelse med mumiene, er deres felles geografiske lokalisering og felles ikke-kinesiske opprinnelse en indikasjon at mumiene var beslektet med tokariere og snakket et lignende indoeuropeisk språk.
Tokarierne er beskrevet som mennesker med fullskjegg, dype øyne og lange neser og med ingen tegn på nedgang som bevitnet av kinesiske kilder for de siste 1000 år. Dette var først merket etter at tokarierne hadde kommet under steppenomadene og kinesisk undertvingelse. I løpet av 200-tallet og 300-tallet e.Kr. nådde tokarierne deres høydepunkt ved legge under seg tilstøtende stater.
Romerske redegjørelser
Plinius den eldre rapporterte (i kapittel XXIV «Taprobane») en kuriøs beskrivelse av Seres (romersk og gresk navn for områdene i nordvestlige Kina) som ble gitt av en ambassadør fra Taprobane (= Sri Lanka) til keiser Claudius. Her ble det sagt at de «overgikk vanlige menneskers høyde, hadde lingult hår, og blå øyne, og hadde en besynderlig form for støy på den måten de snakket», noe som kan antyde at de refererte til oldtidens kaukasiske befolkning i Tarimbekkenet:
Argumenter for tilfeller av kulturell overføring fra vest til øst
Tilstedeværelsen av indoeuropeiske talere i Tarimbekkenet på 2000-tallet eller tidlig på 1000-tallet f.Kr. har blitt tolket som bevis på at kulturell utveksling skjedde mellom de indoeuropeiske og kinesiske befolkningene på en svært tidlig dato. Det har vært antydet at slik aktivitet som framstilling av bronse og krigføring med hestestridsvogner kan ha blitt videreført til øst av disse indoeuropeiske nomadene.
Den kinesiske myndighetspersonen Zhang Qian som besøkte Baktria og Sogdia i år 126 f.Kr. gjorde de første kjente kinesiske rapportene om mange geografiske regioner vest for Kina. Han mente at han iakttok gresk innflytelse i en del av disse kongedømmene. Han navnga Partia «Anxi”» (kinesisk 安息), en omskrivning av «Arsacid» (navngitt etter Arsakes I av Parthia fra Akamenide-dynastiet). Zhang Qian identifiserer åpenbart Parthia som en avansert urban sivilisasjon som dyrket korn og druer, og framstilte sølvmynter og lærvarer. Zhang Qian betraktet Parthias utviklingsnivå som lik kulturene Dayuan i Fergana og Daxia i Baktria.
Tilføreselen av jade fra Tarimbekkenet til Kina fra oldtiden er godt etablert, i henhold til Liu (2001): «Det er velkjent at oldtidens kinesiske herskere hadde en sterk hengivenhet til jade. Alle jadegjenstander utgravd fra graven til Fu Hao fra Shang-dynastiet, mer enn 750 stykker, var fra Khotan i dagens Xinjiang. Så tidlig som på midten av første tusenår f.Kr. var yyezhifolket engasjert i jadehandelen som herskerne i jordbrukspregede Kina var storforbrukere av.»
Kroatias riksvåpen
Kroatias riksvåpen går under navnet šahovnica (sjakkbrett på kroatisk, fra šah som betyr sjakk) og fikk sin nåværende utforming etter vedtak av 21. desember 1990.
Våpenet er et sjakkbrett i rødt og sølv med 25 ruter.
Tolga
Nærmere 20 % av arealet i kommunen er vernet, og Forollhogna nasjonalpark, som delvis ligger i kommunen, er størst og mest kjent.
HBK
HBK kan vise til:
Tolga
Geografi
Tolga ligger langs Glåma, som renner gjennom kommunens hoveddalføre. Kulturlandskapet i landbruksbygda Vingelen nordvest for Glåma, er bemerkelsesverdig.
Grendene sørøst for Glåma ligger langs Holavassdraget som renner ut i Trysilelva via Isteren.
Paul Martin (ishockeyspiller)
Paul Martin (født 5. mars 1981) er en amerikansk ishockeyspiller.
Tolga
Klima
Tolga har innlandsklima med lite nedbør, kalde vintrer og relativt kjølige somrer grunnet kommunens høyde over havet. Det er betydelige forskjeller mellom dag- og nattetemperaturen i sommerhalvåret. Normalverdier for perioden 1961−1990 er gitt i tabellen nedenfor.
Paul Martin (ishockeyspiller)
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 4.-plass med det amerikanske laget.
Tolga
Samfunn
De fleste tolgingene bor i «stasjonsbyen» Tolga (eller «på Tolga»). Den nest største grenda er Vingelen, som fremdeles har barneskole. Grendene langs Hola er Hodalen, Kåsa, Holøyen og Øversjødalen.
Tolga prestegjeld har samme utstrekning som kommunen, og tilhører Nord-Østerdal prosti i Hamar bispedømme. Det ligger kirker i tettstedet Tolga, Vingelen, Hodalen og Holøydalen.
Kommunen har utstrakt interkommunalt samarbeid med Os, og deltar også i samarbeidet i Fjellregionen, sammen med Alvdal, Folldal, Rendalen, Tynset, Os, Røros og Holtålen.
I 2011 ble boka ''Tolga og Os gjennom tidene. Fra steinalder til om lag 1840'' av Jon Ola Gjermundsen, Amund Haugen Steinbakken og Thea Sørensen utgitt av Tolga kommune og Os kommune.
Næringsliv og kommunikasjon
Tolga-Os Sparebank er sammen med Grue Sparebank de eneste gjenværende lokalbankene i Hedmark. Banken har hovedkontor på Tolga, avdelinger på Os, Tynset, Folldal og Elverum. Filialene i Vingelen og Dalsbygda ble lagt ned i 2008.
TINE Meieriet Øst hadde et av sine meierianlegg like sør for sentrum. Produksjonen besto blant annet av smør, fløteblanding for iskrem, syrekasein og løpekasein. Meieribygget er moderne, og ble bygget så sent som på 1990-tallet, men allikevel bestemte TINE i 2008 seg for å legge ned meieriet. Staur Foods AS driver i dag blant annet pizzaproduksjon i de gamle meierilokalene.
På vestsiden av Glåma går Fylkesvei 30, kjører du sørover kommer du til Tynset, og nordover til Os og Røros. I Tolga sentrum går Fylkesvei 26 sørøstover gjennom Hodalen og Øversjødalen mot Femunden, Engerdal og Trysil.
Historikk
Tolga vokste frem i tilknytning til Tolgen smeltehytte, og fossekraft og rikelig tilgang på furuvirke var det som gjorde at Røros Kobberverk bygde ei smeltehytte på Tolga på 1660-tallet.
1. januar 1911 ble det gjennomført grensejusteringer i Tolga, Trysil, Ytre- og Øvre Rendal kommuner for å opprette Engerdal kommune. Et område med 201 innbyggere fra Tolga ble overført til den nye kommunen.
Tjensvolls historie
Tjensvolls areal er 2,68 km².
Tolga
Historikk
I 1926 ble Tolga delt og Os skilt ut som egen kommune. Etter delingen hadde Tolga 1 917 innbyggere.
Kroatias riksvåpen
For å markere avstand mellom det moderne Kroatia og både Den uavhengige staten Kroatia som var et lydrike under det nasjonalsosialistiske Tyskland, og den jugoslaviske sosialistrepublikken, har riksvåpenet nå en krone sammensatt av fem skjold som svarer til Kroatias fem historiske regioner:
Tjensvolls historie
Det har vært folk på Tjensvoll siden steinalderen.
Tolga
Historikk
1. januar 1966 ble Tolga og Os kommuner slått sammen til den nye Tolga-Os kommune. Tolga hadde ved sammenslåingen 1 944 innbyggere.
Kroatias riksvåpen
Historikk
Det tidligst kjente riksvåpenet stammer fra kong Tomislav (10. århundre).
Tjensvolls historie
For samtidshistorien, se artikkelen om Tjensvoll.
Kroatias riksvåpen
Historikk
I 1941 ble riksvåpenet tatt i bruk av Ustasja, med bokstaven "U" over skjoldet.
Tolga
Kultur
Tolgamålet er en av de få norske dialektene med kasusformer.
Museer
I sentrum finner vi Dølmotunet gardsmuseum, et komplett gammelt gårdsbruk med mange bygninger som er fylt med aktiviteter, dyr og budeier på sommerstid. Sætersgårds Samlinger ligger i Tolga Skoles lokaler, og inneholder lokale gjenstander fra steinalder til 1800-tallet.
I Rausjødalen, sørøst i kommunen, ligger Rausjødalen Setermeieri som fra 1856 var Norges første samvirkemeieri.
I Vingelen ligger Vingelen kirke- og skolemuseum, med vekt på skole- og kirkehistorie. Det ligger også en gammel Østerdalsstue ved museet. Den er fra 1697, og har sist vært brukt som dikterstue for Eystein Eggen.
Kroatias riksvåpen
Historikk
I 1945, da kommunistene kom til makten, ble riksvåpenet tilført en rød stjerne.
Tolga
Idrett
I Tolga kommune finner man flere idrettslag. Det største er Tolga Idrettslag, der langrenn, hopp og kombinert er de største idrettene, mens Vingelen Idrettslag har aktive grupper innen skiskyting og orientering. Andre idrettslag er Hodalen Idrettslag og Øversjødalen Idrettslag. Turskirennet Egebergrennet går i påsken. På Tolga er det sjekkpunkt for Femundløpet.
Fotballklubben Tolga-Vingelen FK har bemerket seg mye for sin sosiale markedsføring på og utenfor fotballbanen.
Tjensvolls historie
Jeger- og fangstsamfunn
Utgravninger tyder på at landsdelen var tidlig bosatt etter istiden. Også på Tjensvoll og i vår nærhet er det gjort funn etter de første menneskene. Knut Fægri har tatt jordprøver fra bunnen av Lassatjernet. Dermed fikk han prøver som var uforstyrret av senere jordbruksaktiviteter. I lagene fant han kornpollen lang nede. Ved å vurdere lagene, viste han at det kan ha vært korndyrking i nærheten allerede for om lag 4500 år siden. Funnene på Tjensvoll kan da dels være fra fangst- og jegerfolk, men også etter folk som kan ha drevet jordbruk.
Trysil
Trysil er en kommune i Østerdalen i Innlandet med i underkant av 7,000 innbyggere. Den grenser i nord til Engerdal, i nordvest til Rendalen, i vest til Åmot, og i sydvest mot Elverum og Våler. Mot syd og øst grenser kommunen mot Sverige. Sammen med Engerdal i nord utgjør kommunen en «utbulning» på kartet slik at Sverige omgir kommunen på nesten tre sider. Kommunen har to tettsteder – Innbygda i nord og Nybergsund lenger syd, begge ved Trysilelva. Innbygda har rådhus, kulturhus, ungdomsskole og videregående skole.
Kommunen er svært spredtbygd hvor jord- og skogbruk har tradisjonelt vært de viktigste næringene, og kommunen har flere treforedlings-bedrifter. Trysilelva var en av de siste elvene i Norge som hadde tømmerfløting, denne virksomheten ble nedlagt i 1991 – tiår etter de fleste andre steder i landet. Fortsatt ligger Moelven Trysil (Trysil Skog) med stort sagbruk ved elva nord i tettstedet Innbygda, og like ved har Coop et byggevaremarked.
Vinterturisme er en vekstnæring i kommunen, og Trysil har Norges største skianlegg, Trysilfjellet. Anlegget var fra starten et andelslag med berørte grunneiere og ble i 2005 solgt til det svenske selskapet Skistar for 241 millioner kroner. Det er 31 skiheiser ved Trysilfjellet (1,132 moh.), inklusive seks barneheiser. De største hyttegrendene er Håvi og Trysilfjell syd for fjellet og Fageråsen nord for Trysilffjellet.
Innlandets første utbygging av vindkraft i større skala, Raskiftet vindkraftverk, ligger på høydedragene vest for Osensjøen og ble tatt i bruk 2018.
Trysil er kjent for sine forfattere (Einar Skjæraasen) og skiløpere (Trysil-Knut). Trysilgutten, stiftet 1861 er verdens eldste skiklubb, og det ble arrangert et sivilt skirenn så tidlig som i 1855, men det var ikke verdens første. Kommunens motto er «Stavtaket foran».
I sentrumsstedet Innbygda ( innbyggere), ligger et av landets eldste bygdemuseer, Trysil bygdetun, stiftet i 1901. Museet omfatter i dag våningshus, driftsbygninger og utmarksbebyggelse – i alt 21 bygninger som viser hvordan folk i Trysil levde på 1700- og 1800-tallet. Den eldste bygningen er fra ca. 1650. Bygdetunet er en del av Trysil/Engerdal museum. Trysil/Engerdal museum er en stiftelse, opprettet i 1994 av Trysil kommune, Engerdal kommune, Trysil Historie- og Museumslag, og Engerdal Museum.
Trysil hadde direkte ordførervalg i 1999, 2003 og 2007; Ole Martin Norderhaug (Ap) fikk 59,9 % av stemmene i 2003. Norderhaug ble gjenvalgt ved valget i 2011.
Tettstedet Nybergsund ( innbyggere) ble bombet av tyske fly under angrepet på Norge 11. april 1940, da Kong Haakon VII og kronprins Olav oppholdt seg her.
Tjensvolls historie
Bøndene
De første bøndene bosatte seg i hovedsak i områder hvor det var sandjord, da den var lettdrenert. Sola er et slikt område som ble bosatt tidlig. Det er usikkert om det har vært fast bosetning på Tjensvoll da garden er liten og den har heller ikke sandjord. Vi har likevel ett funn, der alderen er ubestemmelig, men som kan være fra bronsealderen. Omkring 1960 ble det funnet en fingerring av bronse i Bjørnstjerne Bjørnsonsgata 17. Den er hvelvet på yttersiden og plan på innsiden. Den har en ytre diameter på 23 mm.
Trysil
Historie
Trysil formannskapsdistrikt ble opprettet i 1837 bestående av Trysil hovedsogn og Osen anneksogn. Osen var så sent som i 1787 utskilt fra Åmot prestegjeld og tillagt Trysil prestegjeld som et annekssokn. I 1880 ble Osen annekssokn i Trysil prestegjeld delt i to sokn, Nordre og Søre Osen. Nordre Osen med 302 innbyggere ble tilbakeført Åmot prestegjeld og herred, mens Søre Osen ble værende i Trysil herred.
Tjensvolls historie
Bøndene
Ser vi på grensene mellom Madla, Tjensvoll og Ullandhaug kan en bruke den til å si noe om hvilke garder som har hørt sammen. Ullandhaug og Tjensvoll grenser slik inn mot Madla at vi må gå ut fra disse to gardene en gang har hørt sammen til en gard. Madla og denne garden har vært i bruk samtidig. Det kan også være at denne garden har vært større og omfattet Stokka eller en annen nabogard. Denne garden har så blitt delt opp. Ut fra navnet er det ikke urimelig å tenke seg at Stokka er opphavsgården. En kan ha hatt åkrene der. På Tjensvoll har en hatt engene – der en slo graset som en trengte som vintermat til dyra og Ullandhaug kan ha vært et beiteområde. For 2500 år siden kan vi likevel se for oss bosetning både på Tjensvoll og Ullandhaug.
Trysil
Historie
I 1911 ble de to nordligste kretsene i herredet, Heggeriset og Hylleråsen med 291 innbyggere tillagt det nyopprettede herredet Engerdal. I 1943 og 1964 ble en del gårder og skogsteiger overført fra Elverum til Trysil.
Geografi
Trysil består av grunnfjell fra jordens urtid, tilhørende Det sveko-norvegiske grunnfjellsskjoldet. Øst for Mjøsa finnes granitter og vulkanske bergarter fra proterozoikumtiden som tilhører det transskandinaviske intrusivbeltet (TIB). Bergarten trikolorgranitt er en variant av trysilgranitten med rød alkalifeltspat, grønnlig plagioklas og blålig kvarts. Den er knapt 1,700 millioner år gammel.
Tjensvolls historie
Jernalderen
Omkring 1880 ble noen gravhauger på Nedre Tjensvoll utjevnet. Der fant en noen rustne gjenstander, som ble kastet. I tillegg fant en to betalingsringer av gull. Betalingsringer var spiralformede og en klippet av det en trengte til å betale med. Gravhaugene lå nær toppen av Morgedalsveien. Det var også en gravhaug litt lengre oppe, men hva den inneholdt er ukjent.
Trysil
Geografi
Sandavsetninger med innslag av vulkansk materiale kalles trysilsandstein. Tilsvarende avsetninger i Sverige kalles dalasandsteinen. Alderen på formasjonen er mellom 1,500 og 1,300 millioner år. Den kjent for sine godt bevarte bølgeslagsmerker.
Tjensvolls historie
Jernalderen
Senere er det funnet en del av en spiralring av gull i Kunstløpveien 22. Den ble funnet om lag 40 cm nede i bakken, under hagearbeid. Den var uthamret til et tynt smalt bånd. Den hadde flat innside og hvelvet overside. Diameteren var 16mm, bredden 2 mm og vekta var 1,5 gram. Funn av gull er sjeldent og tyder på at det kan ha bodde rike og mektige folk på Tjensvoll, samtidig med at husene på Ullandhaug var bosatt.
Trysil
Geografi
Landskapet er preget av slage åser dekket med furu- og granskog, med bare kommunens aller høyeste topper over tregrensen. Elveslettene er generelt smale med begrensede avsetninger. En av de største moene, nord i Innbygda, er lokasjon for Moelven Trysil sagbruksanlegg. Dyrelivet omfatter tidvis både ulv og bjørn, og store mengder elg. Det er også vanlig skogsfauna som bever, tiur, orrfugl, osv.
Tjensvolls historie
Jernalderen
I løpet av 500-tallet ble likevel Tjensvoll og Ullandhaug avfolket sammen med store deler av landet. En omreisende på Jæren og Stavanger-halvøya på 600-tallet ville ha møtt lite folk. Gardene lå som regel langt fra hverandre. De hadde store områder til rådighet for beiting, enger og åkrer. Kom en igjen tre hundre år senere ville en ha funnet gårder over alt, mest trolig også på Tjensvoll. Det ble drevet et intensivt jordbruk der en måtte bruke de områdene en hadde best mulig.
Trysil
Klima
Trysil har innlandsklima med relativt lite nedbør, kalde vintrer, varme somrer og betydelige forskjeller mellom dag- og nattetemperaturen i sommerhalvåret. Normalverdier for perioden 1961−1990 er gitt i tabellen nedenfor.
Tjensvolls historie
Vikingtid
I løpet av vikingtiden (år 800 til 1000) har nok Tjensvoll blitt bosatt igjen. Vi må tolke et gravfunn som at det har vært bosetting, og kvernsteinen som at det har vært dyrket korn på Tjensvoll. Bosetningen har nok ikke kommet før på 900-tallet, da Tjensvoll er en liten gård.
Det er funnet en kvernstein på Nedre Tjensvoll laget av silimanit glimmerskifer. Det var en del av ei håndkvern. Alderen er trolig høy da den er en håndkvern og den er laget av glimmerskifer uten granater. Granater er svært harde steiner, som når de er i glimmerskiferen lager en velegnet flate til å male korn med. Når en malte korn med kvernsteinen ble rester av steinen (steinmel) blandet inn i melet. Silimatitt glimmerskifer er likevel hardere og mer velegnet enn den skiferen vi har i berggrunnen her på Tjensvoll. Kvernsteinen er nok produsert utenfor Rogaland.
Trysil
Presse
Østlendingen, Hamar Arbeiderblad og Lokalavisa Trysil - Engerdal dekker nyheter og politikk med lokale journalister. Hver uke utkommer en kommeriell annonseavis, Trysil-Posten, i A4 format. Trysil-Posten utgis av Eltrykk.
Tjensvolls historie
Pestene fra 1349 til 1600
Svartedauden i 1349 endret samfunnet som hadde vært gjennom en vekstperiode siden 700-tallet. Da pesten hadde lagt seg var omtrent en tredjedel av de som bodde i Norge døde. Pesten i 1349 ble den første av pestene som kom med jevne mellomrom fram til begynnelsen av 1600-tallet. I alt kjenner vi til 26 pestepidemier i skriftlige kilder i denne tida. Folketallet gikk noe opp mellom hver pest for å falle igjen hver gang det var pest. Folketallet tok trolig ikke til å øke igjen før i første halvdel av 1500-tallet.
1600-tallet
I 1606 bodde det igjen folk på Tjensvoll. Når vi i dag ser oss omkring på Tjensvoll er det hus overalt. Tidlig på 1600-tallet var Tjensvoll delt i to garder – Øvre og Nedre Tjensvoll. I andre halvdel av 1600-tallet ble også Øvre Tjensvoll delt i to i en periode. Med Øvre Tjensvoll kan det da ha vært 10-15 bygninger på Tjensvoll i 1617. Hvor mange som bodde på Tjensvoll får vi ikke vite, men det kan ha vært i størrelsesorden ti personer.