cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Margarita Eliza Hodge
Hodge forlot i 1937 Sint Maarten for å finne arbeid på Aruba, men ble i stedet lærer på Curaçao. I tillegg til å virke som piano- og søndagsskolelærer, begynte hun å male. Motivene, som omtales som «intuitive» eller «naive», var hentet fra minner fra Sint Maarten og New York, der hun hadde bodd en ti års tid. Etter hvert kom natur og arkitektur også til i motivkretsen. Bildene ble malt på papp, tøy, møbler og fat. Hodge lagde også dukker. Hun stilte ut for første gang i 1998, i en alder av 99 år, og døde noen uker etter. Etter hennes død ble det arrangert utstillinger av hennes arbeider i Zwolle i Nederland i 1999 og på Curaçaosch Museum i Willemstad på Curaçao i 2000.
Bamdev Gautam
Bamdev Gautam (født 1948 i Pyuthan) er en kommunistleder i Nepal. Han er medlem i arbeidsutvalget i Nepals Kommunistiske Parti (forente marxist-leninister), vanligvis kjent som UML.
I 1997 var han visestatsminister for UML i regjeringa til Lokendra Bahadur Chand, en berykta monarkist som hadde vært statsminister flere ganger under diktaturet før 1990. UML var i praksis den sterkeste parten i regjeringa, og Gautam fungerte nesten som en slags regjeringssjef.
Dette året var det lokalvalg, og Gautam utnytta sin stilling til å sørge for at tiltak for å styrke politiets kamp mot maoistopprøret blei utsatt. I dette valget angrep opprørerne særlig kandidater fra Nepals Kongressparti, som hadde undertrykt dem hardt før opprøret begynte. Kongresspartiet ble største parti i lokalvalga i 1992. Gautams taktikk bidro til at UML vant lokalvalga i 1997.
Gautam var en av de viktigste motstanderne til UMLs generalsekretær Madhav Kumar Nepal. Politisk sett tilhørte begge høyrefløya i partiet. Men Gautam sto sammen med venstrefløya og minoriteten i 1996 når det gjaldt motstand mot Mahakali-avtalen om indisk utbygging av hydroenergi i Nepal, som Nepal bidro til å få gjennom.
Den viktigste motsetninga til Nepal gjaldt at Gautam ønska en fortsatt regjeringsallianse med Chands fløy av monarkistpartiet RPP.
I 1998 gjorde han felles sak med venstrefløyas leder Chandra Prakash Mainali, De brøyt ut av UML sammen med mange kjente ledere, over halve parlamentsgruppa og ei stor gruppe partimedlemmer, og sttifta et nytt parti med det gamle navnet NKP (ML)) (ofte kalt NKP (ML) (1998) for å atskille det fra det opprinnelige NKP (ML), som eksisterte fra 1978 til 1991.)
For mange av utbryterne var dette en protest mot høyredreiinga av UML. Samtidig bidro Gautam til at et av utbruddets sentrale kampsaker var allianse med parlamentets mest høyreorienterte fraksjon.
NKP(ML) var innblanda i forskjellige intriger om regjeringsdannelser med de andre store parlamentariske partiene, som utløste nyvalg i 1999. I dette valget led partiet et knusende nederlag: Sjøl om det fikk 6,4 % av stemmene, fikk det ingen mandater.
Bamdev Gautam leda et flertall av medlemmene av NKP(ML) (1998) inn igjen i UML i februar 2002. (Et lite mindretall, leda av C.P. Mainali, nekta å gå inn og rekonstituerte partiet. For å unngå forveksling kalles Mainalis parti nå ofte NKP (ML) (2002)).)
I UML slutta Gautam seg nå til M. K. Nepals viktigste rival, K.P. Sharma Oli.
Etter seieren i opprørsbevegelsen Jana Andolan 2006, da Sjupartialliansen for demokrati i Nepal danna regjering, blei Gautam rekna til de politikere i UML som sto nærmest Nepals Kommunistiske Parti (maoistisk).
I Nepals overgangsparlament som blei konstituert 15. januar 2007 utpekte UML ham til en av sine 10 nye representanter.
Bamdev Gautam er president i UMLs bondeorganisasjon, All Nepal Peasants' Association (ANPA).
Marit Bjorvatn
Marit Bjorvatn (født 23. februar 1938, død 10. august 2015) var en norsk lærer og politiker (Venstre, DLF).
Bjorvatn var i mange år aktiv i lokalsamfunnet i Tvedestrand. Hun arrangerte byvandringer og omvisninger, var skuespiller og forfatter i Tvedestrandsrevyen, og sentral i arbeidet for bevaring av Tvedestrand rådhus. Hun ble i 2011 tildelt Tvedestrand kommunes kulturpris. Hun utdannet seg til lærer som 50-åring, og ble etter det også aktiv i det lokale lærerforbundet.
Politisk tilhørte Bjorvatn Venstre, før hun ble med over til Det Liberale Folkepartiet (DLF) da partiet sprakk i 1972. Hun var DLF-leder da partiene samlet seg igjen i 1988, og ble da Venstres nestleder. Hun gikk av som nestleder etter to år, og meldte seg samtidig ut av partiet. Bjorvatn satt i Tvedestrand kommunestyre på 1980-tallet, der hun ledet bygningsrådet og kulturstyret, og hun var også med i Aust-Agders kulturstyre.
Hun var gift med Øyvind Bjorvatn.
The United Marine Insurance Companies of Scandinavia
The United Marine Insurance Companies of Scandinavia ble opprettet i 1889. Stifterne var 12 skandinaviske selskaper, hvorav 9 norske, 2 danske og et svensk. Blant stifterne var deriblant Christiania Søforsikringsselskab, Porsgrunds Søforsikringsselskab og Skibsassuranceforeningen i Arendal. Selskapet var også kjent som Fællesagenturet i London.
Kortvarig prosjekt
Sjøforsikringsselskapene skulle overta reassurance fra et av Londons største Sjøforsikringsselskaper, nemlig "North China Insurance Co.". Dette selskapet hadde lenge vist vist til utmerkede økonomiske resultater. Systemet virket slik stiftene var gjensidig ansvarlig for reassurancen. De to første årene gikk dette meget bra, men så kom omslaget. Dårlige konjunkturer, svake resultater og dårlig kontroll med tegningen førte til at flere av de norske selskapene trakk seg ut. Selskapet ble formelt oppløst i 1893.
Store norske tap
Flere norske selskaper tapte store penger på prosjektet. Om lag 3 millioner kroner gikk tapt. Flere av de norske norske stiftselskapene måtte også avvikle som følge av tapene.
Arkivmateriale
Arkivmateriale etter The United Marine Insurance Companies of Scandinavia befinner seg på Kuben i Arendal. Materialet består av havari og erstatningsprotokoller knyttet til Porsgrund Søforsikringsselskab.
Sarah Burke
Sarah Burke (født 3. september 1982, død 19. januar 2012 ) var en kanadisk frikjører som vokste opp i Midland, Ontario, Canada. Hun var senere bosatt i Whistler, British Columbia.
Burke deltok i FIS Freestyle World Ski Championships og tok gull i halfpipe. Hun deltok også i X Games i Aspen og tok gull i superpipe 2007, 2008, 2009 og 2011. I 2006 tok hun sølv. Sarah Burke ble utpekt til "Best Female Action Sports Athlete" av den amerikanske TV-kanalen ESPN i 2007.
Sarah Burke var utsatt for en skiulykke den 10. januar 2012 og døde senere av skadene.
Kommuneloven
Lov om kommuner og fylkeskommuner (kommuneloven) av 2018 omhandler kommunal organisering, saksbehandling, økonomisk forvaltning og planlegging i kommunene.
Loven av 1992
I loven av 1992 ble alle norske kommuner likestilt ved at begrepene bykommune og herredskommune forsvant fra lovverket. Loven av 1992 bygget på innstillingen fra Kommunelovutvalget (NOU 1990:13) og sendt til Stortinget i Ot.prp. nr. 42 (1991–92) før den kom i virkning fra 1. januar 1993.
Christkindlesmarkt (Nürnberg)
Christkindlesmarkt er et årlig julemarked i Nürnberg i Bayern i Tyskland. Det holdes i adventstiden ved Hauptmarkt, sentraltorget i Nürnbergs gamleby. Markedet har ca to millioner besøkere om året og den er en av de større i Tyskland og mer kjente i verden. Markedet begynner alltid på fredagen før første søndag i advent, og slutter på juleaften, derom ikke denne dag er en søndag.
Roberto Bellarosa
Roberto Bellarosa (født 23. august 1994 i Wanze, Vallonia) er en belgisk vokalist som ble berømt etter å ha vunnet den første utgaven av The Voice Belgique i 2012. Han ble kjent internasjonalt da han representerte Belgia i Eurovision Song Contest i Malmö i 2013 med poplåten «Love Kills», hvor han ble nummer 12 i finalen.
Margrethe Rasmussen
Margrethe Rasmussen (født 1954) er en dansk kostymedesigner. Etter utdannelse som teaterskredder i 1982 arbeidet hun ved teatre i København. Hun begynte deretter i filmbransjen og har i tillegg hatt oppgaver for TV.
Priser
Rasmussen har mottatt Robertprisen for årets kostymedesigner to ganger; i 2008 for Kunsten å gråte i kor og i 2011 for Submarino.
Skandinavias historie
Skandinavias historie er historien om de skandinaviske monarkiene Danmark, Norge og Sverige.
Forhistorisk tid
I det trefylte Skandinavia var de ikke noe stort behov for å lage verktøy av mineraler. Derfor er det den dag i dag ikke mange funn fra den skandinaviske steinalderen, bronsealderen eller jernalderen, bortsett fra et begrenset antall verktøy laget av stein, bronse og jern, noen få smykker og andre pyntegjenstander samt gravrøyser. Det eksisterer derimot en viktig samling av utbredte steintegninger, kjent som helleristninger.
Paleolitikum
Da isen trakk seg tilbake, i perioden som kalles paleolitikum, begynte reinsdyr å gresse på slettene som befinner seg i det som nå er Danmark og det sydlige Sverige. Her eksisterte Ahrensburgkulturen, stammer som jaktet i 100 000 km² store landområder og bodde i tipier på tundraen. I disse områdene var det ikke mange trær ut over arktisk hvit bjørk og rogn, men nåletrærne ble langsomt utbredt.
Mesolitikum
I det 7. årtusen f.Kr., når reinsdyrene og de som jaktet på dem var begynt å trekke mot det nordlige Skandinavia, var det vokst opp skoger rundt omkring. En kultur kalt Maglemosekulturen levde i Danmark og det sydlige Sverige, og nord for dem, i Norge og det meste av det vestlige Sverige, oppsto Fosna-Hensbackakulturen som hovedsakelig levde langs de riktvoksende skogene. Ved å bruke ild, båter og steinverktøy kunne disse steinaldermennesker overleve i det nordlige Europa. De nordlige jegere/samlere fulgte hjordene og laksestimene sydpå om vinteren og nordpå når det ble sommer igjen.
Benares (fyrstestat)
Benares (Banaras, Varanasi) var en fyrstestat i det som i dag er delstaten Uttar Pradesh i India.
Skandinavias historie
Mesolitikum
Opp gjennom det 6. årtusen f.Kr. var det sydlige Skandinavia dekket av frodige skoger. I disse skogene fantes forskjellige dyrearter, slike som urokser, visenter, elg og hjort. De lokale stammene, kalt Kongemosekulturen, levde av disse dyrene. På samme måte som deres forgjengere jaktet de også sel og fisket i de fiskefylte farvannene. Nord for Kongemosefolket levde andre jegere og samlere i det meste av det sydlige Norge og Sverige, kalt Nøstvet- og Lihultkulturen, etterkommere av Fosna-Hensbackakulturen. Disse kulturene jaktet fortsatt på slutten av det 6. årtusen f.Kr., hvor Kongemosekulturen ble avløst av Ertebøllekulturen sydpå.
Tlacoyo
Tlacoyo er en ovalforma, stekt kake av masa, og er populær i det meksikanske kjøkkenet. Den fylles med bønner, ost, svor eller andre ingredienser, og serveres ofte ved sida av supper og gryteretter.
Navnet tlacoyo er et lånord fra nahuatl, hvor det heter tlatlaoyo.
Skandinavias historie
Neolitikum
Gjennom det 5. årtusen f.Kr. lærte Ertebøllefolket å lage leirgjenstander fra nabostammer sydpå, som var begynt å dyrke opp jorden og holde husdyr. Snart begynte Ertebøllefolket også å dyrke jorden, og omkring 4000 f.Kr. ble de en del av den megalittiske traktbegerkulturen.
Gjennom det 4. årtusen f.Kr. bredte disse traktbegerstammene seg inn i Sverige opp til Uppland. Nøstvet- og Lihultstammerne lærte nye teknologier av de fremrykkende jordbrukerne, riktignok ikke landbruk, og ble til gruvekeramisk kultur mot slutten av det 4. årtusen f.Kr. Disse gruvekeramiske stammene stoppet jordbrukernes fremmarsj og tvang dem sydpå inn i det sydvestlige Sverige. Noen mener at jordbrukerne ikke ble drept eller jaget bort, men i stedet frivillig ble en del av den gruvekeramiske kulturen. Minst én boplass later således til å ha vært blandet, nemlig Alvastraboplassen.
Bronsealderen
Mange gravhauger og helleristningsfelter stammer også fra denne perioden, hvis betydning fortsatt er uklar. Likedan er det funnet adskillige gjenstander av bronse og gull. De grove trekkene i helleristningene sammenlignet med bronsearbeidene har gitt anledning til en teori om at de ble skapt av forskjellige kulturer eller sosiale grupper. Det eksisterte ikke noe skriftspråk i de nordiske landene i bronsealderen.
Etter å ha sett lignende helleristninger i Qobustan-området i Aserbajdsjan fremla historikeren Thor Heyerdahl en spekulativ teori om at opprinnelsen til den skandinaviske befolkningen kan spores til området som nå kjennes som Aserbajdsjan. Han foreslo også at den øverste nordiske guden, Odin, var en historisk skikkelse som kom til Skandinavia fra Aserbajdsjan. Den nordiske bronsealderen var karakterisert ved et relativt varmt klima (i sammenligning med middelhavsområdet). Det muliggjorde en relativt stor befolkningstetthet, men dette tok slutt i forbindelse med en klimaendring i form av mer nedbør og kulde (det har blitt foreslått at begrepet fimbulvinter stammer fra denne perioden), og det er svært sannsynlig at klimaet sendte de germanske stammene mot sør til det sentrale Europa. I denne perioden kan det synes som om skandinavene hadde innflytelse på de østeuropeiske kulturene, og i Jordanes' Getica nevner forfatteren at goterne stammet fra Skandinavia (eller «Scandza», som han kalte det). Tilsvarende skal flere andre østgermanske stammer ha hatt skandinavisk opprinnelse, blant annet langobarder, burgundere og herulere. Dette er i tråd med at det i oldtiden var en utbredt oppfattelse av at Norden var nasjonenes skjød.
Førromersk jernalder
Den nordiske bronsealderen ble avsluttet med det kaldere og fuktigere klimaet. Fra denne perioden er det smått med arkeologiske funn. Det er også i denne perioden at de germanske stammene begynner å bli kjent i middelhavsområdet og hos romerne.
I begynnelsen var jernet en luksusartikkel som ble brukt til smykker. De første gjenstandene var nåler, men det er også funnet sverd og segl. Bronse ble fortsatt brukt i hele perioden, men mest til smykker. Tradisjonene fra bronsealderen fortsatte, men det kom sterke påvirkninger fra Hallstatt-kulturen i Sentral-Europa. Man fortsatte bronsealdertradisjonen med å brenne de avdøde og legge asken i urner. Det er her snakk om urnemarksperioden. Mot slutten av perioden spredte påvirkninger fra den sentraleuropeiske La Tène-kulturen seg til Skandinavia over det nordvestlige Tyskland, og det er funn fra denne perioden i mange områder i det sydlige Skandinavia. Fra denne tiden har arkeologer funnet sverd, skjoldbukler, spydspisser, sakser, segl, tenger, kniver, nåler, spenner, kjeler etc. Bronse ble fortsatt brukt til halssmykker og kjeler i en stil som er fortsatt fra bronsealderen. Et av de mest imponerende funnene er Dejbjergvognen fra Ringkøbing-egnen, en firhjulet trevogn med bronsebeslag.
Romersk jernalder
Mens mange germanske stammer opprettholdt fast kontakt med Romerriket i form av deres kultur og militære tilstedeværelse, befant det meste av Skandinavia seg i den ytterste periferi av den latinske verden. Med unntak av enkelte henvisninger til sveerne og göterne forble Skandinavia ubeskrevet hos romerske forfattere.
I Skandinavia var det stor import av varer, så som mynter (det er funnet mer enn 7 000), kar, bronsefigurer, glassbegere, lakkspenner, våpen etc. Videre var mønstre på metallgjenstander og leirkar tydelig romersk preget. Man støtte også for første gang på ting som sauesakser og spillebrikker. I det 3. og 4. århundre ble det også innført teknologier fra germanske stammer som hadde slått seg ned på nordsiden av Svartehavet, så som runer.
Mange ble begravet uten å ha blitt brent i de første 3 århundrer, men tradisjonen med likbrenning vendte tilbake igjen.
I det 5. og 6. århundre ble gull og sølv mer og mer vanlig. Tiden var preget av germanske stammers plyndringer av Romerriket, og skandinaver brakte gull og sølv med herfra. En ny jernalder var i ferd med å bli etablert i det nordlige Europa: Germansk jernalder.
Germansk jernalder
Perioden etter Romerrikets fall kalles den germanske jernalder og deles opp i eldre germansk og yngre germansk jernalder, i Sverige kjent som Vendeltiden (550-800) med rike gravfunn i området omkring Mälaren. Eldre germansk jernalder er den perioden hvor daner dukker opp i historien som – ifølge Jordanes – stammer fra sveerne, som hadde overtatt etter herulerne. Jordanes skal ha vært av gotisk herkomst og endte som munk i Italia. Hans verk "De origine actibusque Getarum", om goternes opprinnelse og dåd, forfattet ca. 550 e.Kr. gir opplysninger om den store øya Scandza, som goteme skal stamme fra. Han regner opp stammer som bor her, blant disse er adogit som bor nordligst av alle med 40 døgns midnattssol. Etter adogit kommer screrefennae og suehans som også bor mot nord. Screrefennae flyttet mye og forsto ikke å frembringe markens grøde, men livnærte seg ved jakt og fugle egg. Suehans var en bofast stamme som hadde gode hester liksom thuringerne og drev pelsdyrjakt for å kunne selge skinn. Her var det for langt mot nord til korndyrking.
Benares (fyrstestat)
Det middelalderske kongedømmet Kashi ble i 1194 del av Oudh. På midten av 1700-tallet forlente nawaben av Oudh bhumiyar-brahmanen Mansa Ram og hans etterfølger Balwant Singh (1738/1740–1770) Benares og andre områder av det tidligere kongedømmet. I 1775 avstod nawaben herredømmet over området til britene. De anerkjente det – foruten selve byen Benares – som familiegods til gautam-bhumiyar-dynastiet og innordnet det samtidig som en del av distriktet Mirzapur i Britisk India. I 1850 ble raja Ishwari Prasad Narayan Singh (1835–1889) elevert til maharaja.
Skandinavias historie
Germansk jernalder
Prokopios, ca. 550 e.Kr., beskriver også et primitivt jegerfolk som han kaller skrithifinoi. Disse ynkelige skapningene hadde hverken vin eller korn, for de dyrket ikke jorden. "Både menn og kvinner driver uavlatelig bare jakt; de mektig store skogene og fjellene der gir dem en uendelig mengde vilt og andre dyr." Screrefennae og skrithifinoi er vel samene som ofte har fatt betegnelser som skridfinner, som trolig er en senere avledet form fra skrithibinoi eller noen lignende stavemåte. De to gamle betegnelsene, screrefennae og skrithifinoi, har nok trolig ikke sin opprinnelse i betydning av hverken skiløper eller finne. Videre i Jordanes' etnografiske beskrivelse av Scandzas følger flere folkestammer og blant disse er finnaithae "som alltid var klare til strid", mixi evagre og otingis som skulle ha levd som ville dyr i fjellhuler, "utenfor dem" bodde osthrogotb, raumariciae, ragnaricii, finni, vinoviloth og suetidi som skulle være stautere enn andre folk.
Benares (fyrstestat)
I 1911 fikk maharajaens landegodser status som en formelt uavhengig fyrstestat. Staten bestod av to eksklaver på hver sin side av floden Ganges, vest og sørøst for byen Benares: Den ene rundt Bhadohi (som dekket samme område som det senere distriktet Sant Ravidas Nagar) og den andre rundt Chakia i det som skulle bli distriktet Chandauli. Fyrstens residensby var Ramnagar ved Benares. I 1941 hadde fyrstestaten Benares et areal på 2266 km² og 533.000 innbyggere.
Skandinavias historie
Germansk jernalder
I forbindelse med Romerrikets fall fløt store mengder gull til Skandinavia, og det er fremragende gullsmedarbeider fra denne perioden. Gullet ble blant annet brukt til pynt på skjeder og brakteater. Spesielt kjent er gullhornene fra Gallehus.
Benares (fyrstestat)
Etter at India og fyrstestatene ble uavhengige i 1947, gjennomførte den siste maharaja, Vibhuti Narayan Singh, den 15. oktober 1948 tilslutningen til India, og fyrstestaten ble del av delstaten Uttar Pradesh. Maharajaen ble kansler for Banaras Hindu University.
Skandinavias historie
Germansk jernalder
Etter oppløsningen av Romerriket ble gull sjeldnere, og skandinavene begynte å lage gjenstander av forgylt bronse med flettemotiver av dyr i skandinavisk stil. I den tidlige perioden er dyrene i motivene riktig naturtro, mens de i den senere perioden blir til mer kompliserte former i flettede og sammenblandede kanter, noe som senere også kjennes fra vikingtiden.
Vikingtiden
Vikingtiden er betegnelsen for perioden mellom 793 og 1066 i Skandinavia. I denne perioden foretok vikingene (skandinaviske krigere og handelsmenn) plyndringer, kolonisering og utforsking av store deler av Europa, Midtøsten, det nordlige Afrika, og de nådde også til Nord-Amerika, mer presist til Newfoundland.
Begivenheten som markerer begynnelsen på vikingtiden i 793 var vikingenes plyndring av det innflytelsesrike klostret Lindisfarne, mens avslutningen regnes til året for den mislykkede invasjonen av England forsøkt av Harald Hardråde i 1066 og normannernes erobring etter slaget ved Hastings samme år.
Koloniseringstiden
Koloniseringstiden begynte omkring 800. Vikingene invaderte og slo seg i større eller mindre omfang ned i England, Grønland, Færøyene, Island, Irland, Livland, Normandie, Shetlandsøyene, Sicilia, Russland og Vinland. Svenske folk dro mest i Østerled til Russland, Livland og andre østlige områder, mens norske og danske folk konsentrerte seg om det vestlige og nordlige Europa. Folkene som reiste mot øst kaltes også væringer (ordet betyr edsvorne menn), og de grunnla ifølge de eldste slaviske kildene Kiev-Russland, den største østeuropeiske makt før mongolenes invasjoner. Krigerne i Vesterled, som primært ble kjent som vikinger, etterlot seg omfattende kulturelle spor i områder som Normandie, England og Irland, hvor Dublin ble grunnlagt av invaderende vikinger. Island ble først kolonisert i det 9. århundre.
Islandske Leiv Eiriksson er en kjent skikkelse i vikingenes og skandinavisk historie, idet han ble en av de første registrerte europeere som nådde Nord-Amerika. Han seilte over Atlanterhavet og endte i Newfoundland, hvor han kristnet området han kalte Vinland. Han utviste imidlertid ikke den store interessen for å opprettholde en permanent koloni så langt mot vest, men erklærte i stedet det nærliggende Grønland som en del av et nordisk interesseområde og oppmuntret til etablering av samfunn her i stedet for på den amerikanske kysten. En gruppe arkeologer sannsynliggjorde vikingenes tilstedeværelse på Newfoundland med utgravingen av en vikinglandsby i L'Anse aux Meadows i 1960, hvor man fant blant annet rester av hus og gjenstander med runer. Gradvis tilførsel av reisende vikinger til Grønland grunnla øyas opprinnelige befolkning, men det forble et lite samfunn. Senere ble øya befolket av inuitter og andre opprinnelige folkeslag fra det kanadiske fastlandet.
Vikingene betraktet disse koloniene som utvidelser av deres hjemland, og oppfattelsen av en ny verden vokste først fram da man fikk forbindelse med de opprinnelige folkeslagene fra de koloniserte områdene.
Se også:
Overgang til kristendom
Vikingenes religiøse overbevisning var tett knyttet til norrøn mytologi med fokus på kamp, ære og ideen om Valhall, det mytologiske hjemstedet for gudene og falne krigere.
Overgangen til kristendom fant sted senere enn de fleste andre steder i Europa. I Danmark var det Harald Blåtand som kristnet landet omkring 980. I Norge kom prosessen i gang under Olav Tryggvason (hersker 995-ca.1000) og Olav den hellige (hersker 1015-1028). De hadde begge blitt frivillig døpt i utlandet. Olav den hellige brakte engelske geistlige med til Norge, og landets overgang fra norrøn mytologi til kristendom var i stor grad resultatet av engelske misjonærers innsats. Som et resultat av herskernes og etterhvert det meste av landets overgang til kristendom, ble de gamle shamanistiske skikkene trengt i bakgrunnen og innimellom forfulgt. Volver, som praktiserte seid, en skandinavisk før-kristen tradisjon, ble henrettet eller landsforvist under det nye kristne herredømme i det 11. og 12. århundre.
Det islandske alltinget vedtok å innføre kristendom i år 1000 (Siðaskiptin) etter press fra den norske kongen. Goden (høvding) Þorgeir Þorkelsson var en av initiativtagerne til dette.
Kalmarunionen
Kalmarunionen var en serie personalunioner (1397–1520) som samlet de tre kongedømmene Danmark, Norge og Sverige under en enkelt monark. Landene oppga sin suverenitet, men ikke sin uavhengighet, og divergerende interesser (spesielt svensk utilfredshet med den danske og Holsteinske dominansen) ga anledning til konflikter som ga unionen problemer fra 1430.årene til dens oppløsning i 1523.
I årene som fulgte var det flere forsøk på å gjenopplive unionen, men den nordiske sjuårskrigen satte ugjenkallelig en stopper for unionen og understreket Sveriges status som en av Europas stormakter.
Reformasjonen
Reformasjonen kom til Skandinavia i 1530-årene, først til Sverige, deretter til Danmark-Norge. Skandinavia ble hurtig et kjerneområde for lutheranismen.
Sverige som stormakt
Sveriges stormaktstid begynte under Karl IX. I forbindelse med en krig mot Russland vant Sverige større territorier østpå. Flere andre kriger med Polen, Danmark-Norge og tyske stater ga anledning til ytterligere svensk ekspansjon, på tross av enkelte tilbakeslag, som ved Kalmarkrigen. Flere kriger fulgte snart etter, deriblant den store nordiske krig og den skånske krig. Danmark led mange nederlag i denne perioden. Med Karl XI som regent ble riket omsider konsolidert i form av enevelde.
Tredveårskrigen
Danskene gikk med da den danske kongen, Christian IV (1577–1648), som lutheraner hjalp tyskerne ved å stå i spissen for en hær mot det tysk-romerske rike, idet han fryktet at Danmarks suverenitet som protestantisk nasjon var i fare. Den danske deltagelsen foregikk i perioden 1625–1629. Christian IV hadde vist stor klokskap i forholdet med det nordlige Tyskland (Hamburg hadde blitt tvunget til å akseptere dansk overhøyhet i 1621, og i 1623 var den danske kronprinsen blitt biskop av Bremen-Verden). Christian IV hadde hatt stor suksess som administrator og hadde oppnådd en stabilitet og velstand i landet som var temmelig enestående i Europa på denne tiden. Øresundstollen og krigserstatninger fra Sverige hadde bidratt til dette. Det eneste landet i Europa som kunne matche den danske velstanden, var Bayern. Danmark ble også støttet av den franske makthaveren, Kardinal Richelieu, som velvillig betalte dansk inntrengen i Tyskland. Christian IV stod her i spissen for en hær på 20 000 leiesoldater.
Den svenske deltagelsen foregikk i perioden 1630–1635. Ved Ferdinand II's hoff var man redde for at Wallenstein ville få for stor makt, så Ferdinand II avskjediget Wallenstein i 1630. Han ble riktignok nødt til å ta ham til nåde igjen da svenske tropper med Gustav II Adolf i spissen angrep keiserdømmet og seiret i en rekke betydningsfulle slag.
Gustav Adolf kom, som Christian IV før ham, de tyske lutheranere til unnsetning ved å foregripe katolsk aggresjon mot deres område. Derved oppnådde han økonomisk innflytelse på de tyske statene ved Østersjøen. Og som Christian IV ble Gustav Adolf støttet økonomisk av Richelieu, den franske kong Ludvig XIII's førsteminister, samt av nederlenderne. I perioden 1630-1634 drev hans styrker de katolske styrkene tilbake og gjenvant derved store deler av de besatte protestantiske områdene.
Den store nordiske krig
Den store nordiske krig er betegnelsen for krigen som ble utkjempet i perioden 1700–1721 mellom en koalisjon bestående av Russland, Danmark-Norge og Sachsen-Polen (fra 1715 også Preussen og Hannover på den ene siden og Sverige på den andre. Den ble innledet med et koordinert angrep fra koalisjonens side på Sverige i 1700 og sluttet i 1721 med inngåelsen av freden i Nystad og Stockholmavtalene. Resultatet av krigen ble at Russland overtok Sveriges plass som den dominerende maktfaktor ved Østersjøen og ble en av de store spillerne på den europeiske politiske scene.
Kolonialisme
Såvel Sverige som Danmark hadde kolonier utenfor Skandinavia fra starten av det 17. århundre til opp i det 20. århundre. Danmark hadde kolonier på Grønland og Island i Nordatlanten. I Karibia etablerte Danmark en koloni på St. Thomas i 1671, St. John i 1718 og kjøpte St. Croix av Frankrike i 1733. Danmark hadde videre kolonien Trankebar i India, hvorfra Dansk Ostindisk Kompagni opererte. Sverige ga tilsvarende tillatelse til Svensk Ostindisk Kompagni. I storhetstiden importerte disse to selskapene mer te enn British East India Company – og smuglet 90% av dette inn i England, hvor det kunne selges med stor profitt. Begge de nordiske østindiske kompanier gikk fallitt under Napoleonskrigene. Sverige hadde for en kort periode også kolonier i Nord-Amerika og Saint-Barthélemy (1785–1878) og Guadeloupe i Karibia.
Napoleonskrigene
Skandinavia var splittet under Napoleonskrigene. Sverige sluttet seg til den tredje koalisjon i 1805 mot Napoleon. Koalisjonen ble riktignok brutt av Russland, som invaderte Finland og dermed tvang Sverige til å gi opp makten over området. På samme tid ble det også besluttet at siden Karl XIII var barnløs, skulle marskalk Jean-Baptiste Jules Bernadotte innsettes som neste konge. Bernadotte var opprinnelig en av Napoleons atten generaler, som imidlertid i 1813-14 besluttet å gå over til svensk side mot Frankrike. Den prominente svenske baron Karl Otto Mörner var en av forkjemperne for å innsette den unge soldaten som svensk konge.
Danmark-Norge ble involvert i konflikten etter den britiske flåtes beleiring av de danske havnene. Britene angrep deretter den danske flåten i slaget på Reden i 1801 og hovedstaden i Københavns bombardement i 1807. Den danske flåte ble ødelagt i 1801, men ble gjenoppbygget, beslaglagt og igjen ødelagt i 1807. En rekke slag, slaget ved Sjællands Odde, slaget ved Lyngør og slaget ved Anholt, fant sted mellom restene av den danske flåte og den britiske i de påfølgende år, idet danskene forsøkte å bryte den britiske blokaden, i det som ble kjent som Englandskrigene. Ved krigens avslutning ble Danmark tvunget til å avstå Helgoland til England og Norge til Sverige.
Sverige-Norge
Se også Unionen mellom Sverige og Norge og Unionsoppløsningen Norden etter 1814, [[Sverige har tapt Finland til Russland og i stedet fått Norge fra Danmark
Den 14. januar 1814 ble freden i Kiel i Kiel inngått, og Norge ble avstått til Sverige. I et forsøk på å få kontroll over sin egen skjebne innkalte nordmennene til rikssamling og 17. mai 1814 ble den norske forfatningen undertegnet. Den danske prinsen Christian Frederik, ble av forsamlingen valgt som konge.
Den svenske kongen avviste å anerkjenne et uavhengig Norge og iverksatte et militært felttog 27. juli 1814 med et angrep på Hvalerøyene og Fredrikstad. Den svenske hæren var tallmessig overlegen, bedre utrustet og utdannet og ble anført av en av Napoleons beste generaler, den nyvalgte svenske kronprins Jean Baptiste Bernadotte. Slagene var kortvarige og ble overlegent vunnet av svenskene. Forhandlingene om våpenstillstand ble avsluttet 14. august 1814.
Under fredsforhandlingene gikk Christian Frederik med på å avstå fra krav på den norske kronen og returnere til Danmark, hvis Sverige ville akseptere den demokratiske norske forfatningen og en løs personalunion.
Etter voksende utilfredshet med unionen i Norge krevde parlamentet enstemmig dens oppløsning 7. juni 1905. Denne ensidige handlingen ble møtt med svenske trusler om krig. En folkeavstemning 13. august bekreftet parlamentets beslutning med et flertall på 368 208 mot. Forhandlinger i Karlstad førte til en avtale med Sverige 23. september og gjensidig demobilisering. Begge parlamentene opphevet Unionsaktet 16. oktober og den avsatte svenske kong Oscar II ga avkall på den norske krone og anerkjente Norge som et uavhengig kongedømme 26. oktober. Det norske parlamentet tilbød tronen til prins Carl av Danmark, som aksepterte etter at ennå en folkeavstemning hadde vedtatt monarkiet. Han ankom Norge 25. november 1905 og tok navnet Haakon VII.
Den finske krigen
Den finske krigen ble utkjempet mellom Sverige og Russland i perioden februar 1808 til september 1809. Krigen resulterte i at Finland, som utgjorde den østlige tredjedel av det svenske rike, nå ble til Storfyrstedømmet Finland, som etter finsk oppfatning var i personalunion med det russiske imperium. Finland forble en del av det russiske imperium fram til 1917, da landet ble selvstendig. En annen betydningsfull konsekvens av krigen var den svenske riksdagens innføring av en ny forfatning og en ny kongeslekt, nemlig Bernadotte.
Industrialisering
Industrialiseringen begynte i midten av det 19. århundre i Skandinavia. I Danmark begynte industrialiseringen i København, og etterhvert begynte også de mindre byene å vokse kraftig. Danmark fortsatte likevel å være hovedsakelig et landbruksland til godt opp i det 20. århundre, men landbruket ble modernisert og bearbeidede meieriprodukter og kjøtt ble mer betydningsfullt som eksportartikkel enn de ubearbeidede landbruksproduktene.
I Sverige fikk byggingen av jernbanen som forbandt det sørlige Sverige og gruvene mot nord, avgjørende betydning. Den svenske industrien opplevde også et oppsving under første verdenskrig.
Skandinavisme
Den moderne bruken av betegnelsen Skandinavia stammer fra den skandinavistiske politiske bevegelse, som var aktiv i midten av det 19. århundre, hovedsakelig mellom treårskrigen (1848–1850), hvor Sverige-Norge bidro med betydelige militære styrker, og den andre slesvigske krig (1864), da den svenske riksdagen gikk imot kongens tilsagn om militær støtte til Danmark. Norske representanter for skandinavismen er blant andre Henrik Ibsen og Bjørnstjerne Bjørnson. Skandinavismen mistet tilslutning ved den norske unionsoppløsningen i 1905, men økte igjen rundt 1. verdenskrig.
Emigrasjon
Mellom 1820 og 1920 bosatte litt over to millioner skandinaver seg i USA. Herav kom én million fra Sverige, 300 000 fra Danmark og 730 000 fra Norge. Tallet for Norge svarer til nesten 80% av landets befolkning i 1800. De fleste av de utvandrede skandinaver i Nord-Amerika slo seg ned i Minnesota, Iowa, North og Sør-Dakota, Wisconsin, de kanadiske prærier, samt Ontario.
Myntunion
Den skandinaviske myntunion var en myntunion som ble inngått mellom Sverige og Danmark 5. mai 1873, hvor krone (myntenhet) og øre (myntenhet) ble innført på basis av gullmyntfot. Norge, som var i union med Sverige, trådte inn i unionen to år senere i 1875 ved å fastlegge valutaen til gull etter samme verdi som i Danmark og Sverige (1 krone = 0,403 gram gull). Myntunionen var en av de få synlige resultatene av den skandinaviske politiske bevegelse i det 19. århundre.
Unionen sikret faste vekselkurser og monetær stabilitet, men medlemslandene fortsatte med å utstede egne mynter. Selv om det ikke fra starten var hensikten eller forventningen, ble det i praksis slik at man kunne bruke de enkelte lands myntenheter som likeverdige og lovlig betalingsmiddel i hele regionen, selv om de formelt sett var forskjellige.
Første verdenskrigs utbrudd i 1914 betød avslutningen på myntunionen. Sverige opphevet binding mot gull 2. august 1914 og uten en fast vekselkurs ble det umulig å bruke valutaene fritt.
Første verdenskrig
Alle de tre skandinaviske landene holdt seg nøytrale under første verdenskrig. Imidlertid hadde krigen markant innflytelse på økonomien i regionen, især på grunn av den britiske blokaden av Tyskland. Denne blokaden kunne omgås med en handelsavtale med Storbritannia. Danmark innkalte store militære styrker, men Tyskland krenket allikevel dansk suverenitet i et visst omfang, for eksempel gjennom utlegging av miner i Øresund. Et stort antall etniske tyskere fra Sønderjylland deltok i krigen som en del av den tyske hær.
Velferdsstatens utvikling
Alle tre land innførte den sosiale velferdsstat i begynnelsen og midten av det 20. århundre. Dette skyldes til dels den dominerende rollen som sosialdemokratene i Sverige og Danmark samt Arbeiderpartiet i Norge hadde.
Andre verdenskrig
Når andre verdenskrig utbrudd nærmet seg var såvel de allierte som Aksemaktene redde for at deres fiender skulle få makten over Skandinavia. Storbritannia regnet med at Tyskland planla invasjon, og hadde ikke lyst til å kjempe der. Samtidig fryktet Tyskland for at Storbritannia kunne få baser i regionen og hevdet at de hadde mistanke om hurtig invasjon. I tillegg satte Tyskland stor pris på den jernmalmen de mottok via Norge, og de kunne ikke klare å unnvære den. De hadde videre et godt øye til de norske isfrie havnene. Det gjorde landet til et primært mål med Danmark som sekundært mål, mest for å muliggjøre invasjonen av Norge. Etter måneders planlegging invaderte Tyskland både Danmark og Norge samme dag, 9. april 1940.
Reaksjonen fra de to landene var svært forskjellige. Danmark overga seg bare to timer etter invasjonen med et tap på kun seksten mann. Hensikten var å unngå sivile tap samt å få en fordelaktig avtale med Tyskland. Norge nektet derimot å overgi seg og kjempet for full kraft. De vestlige allierte sendte militær assistanse, men innsatsen ble ikke styrt ordentlig. Derfor måtte Norge også overgi seg til angriperne, og dette skjedde 10. juni 1940.
Norge ble behandlet langt mere hårdhendt under hele besettelsen. Opposisjonspartier ble forbudt, og Nasjonal Samling fikk alle regjeringspostene. Vidkun Quisling ble innsatt som diktator. Fagforeninger fikk kun lov til å eksistere hvis de aksepterte nazistisk kontroll. På tross av disse undertrykkende foranstaltninger var det allikevel en ganske stor grad av samarbeide. Omkring ti prosent av befolkningen støttet det nazistiske partiet, og en del fler gikk inn for deler av programmet deres. Overordnet sett var der likevel en fiendtlig stemning, noe som skyldtes at det var åtte tyske soldater for hver nordmann.
Danmark og Norge hadde også forskjellige tilnærminger til samarbeidet om Tysklands folkedrapspolitikk. Danskene gjorde en betydningsfull innsats for å beskytte de danske jødene. Mer enn 96% av den jødiske befolkningen ble reddet, både ved å bli transportert i sikkerhet i Sverige, og andre ble holdt skjult av kristne danske familier og organisasjoner. Det norske politiet hjalp derimot til med å fange de norske jødene. Dette var medvirkende til at 40% av de norske jødene ble myrdet i de nazistiske konsentrasjonsleirene.
Etterkrigstiden
Etter avslutningen på andre verdenskrig var alle de tre skandinaviske landene enige om at det var bruk for en slags felles forsvarspolitikk. De begynte å forhandle om en skandinavisk forsvarsunion. Ideen var at de tre skandinaviske landene, hvis de gikk inn i en allianse, skulle fortsette å være suverene land, men handle som en samlet blokk i utenriks- og sikkerhetsspørsmål. Det ble forhandlet om den foreslåtte union i en felles skandinavisk komite over vinteren 1948–1949, men kaldkrigsspenningene mellom USA og Sovjetunionen samt forberedelsene til en vestlig allianse, som resulterte i vedtaket om Atlanterhavspakten, overskygget disse forhandlingene. Da det ble kjent at den vestlige alliansen ikke kunne ruste de skandinaviske landene før deres egne presserende behov var dekket, betød det et vendepunkt for Norge, som trakk seg ut av forhandlingene. Danmark var fortsatt innstilt på å gå inn i en allianse med Sverige, men svenskene kunne ikke for alvor se fordelene ved en slik allianse, og forslaget falt endelig til jorden. Norge og Danmark gikk etter dette med de landene som stiftet Atlanterhavspakten og ble medlemmer av NATO. Sverige forble nøytrale etter en opphetet debatt. Noen gir svenskene æren for at Finland kunne holde seg utenfor jernteppet, idet Sovjetunionen kunne ha følt seg truet hvis de med Sverige hadde et NATO-land så tett på.
Jan Žižka
Jan Žižka z Trocnova a Kalicha, eller bare Jan Žižka (ca. 1360–1424), var taborittenes viktigste hærfører i de borgerkrigslignende husitterkrigene i Tsjekkia i 1420-årene. Žižka var en suksessrik militær leder, og er blitt en tsjekkisk folkehelt.
Skandinavias historie
Europeisk integrasjon
De nordiske landene etablerte Nordisk råd i 1952 og den nordiske passunionen to år senere.
Kay Tverberg
Kay Tverberg (født 3. desember 1978) er en norsk tidligere bokser som representerte Drammen BK.
Han vant 5 NM-gull i perioden 1999–2003. Han vant kongepokalen i 2001.
Delevea
Delevea er en slekt av små, vannlevende biller som hører til gruppen Myxophaga. I likhet med andre medlemmer av denne gruppen er larvene utstyrt med trakégjeller, noe som ellers er ukjent blant insekter med fullstendig forvandling (holometaboli). Torridincolidae lever på bunnen av små, rasktrennende bekker, og de fleste av de kjente artene stammer fra Brasil.
Utseende
Små (mindre enn 2 mm), bredt ovale, mørke biller. Slekten skiller seg utseendemessig noe fra andre Torridincolidae, disse billene kan overflatisk minne om små vannkjær.
Utbredelse
Slekten er utbredt i det sørlige Afrika.
Skandinavias historie
Europeisk integrasjon
Landene har valgt ulike tilknytningsformer til europeisk integrasjon. Etter en folkeavstemning i 1972 ble Danmark i 1973 som det første skandinaviske landet medlem av EF, som senere ble til EU. Sverige trådte inn i EU i 1995; etter Sovjetunionens fall følte Sverige at de kunne tillate seg dette uten å provosere. Norge står fortsatt utenfor EU etter folkeavstemninger om medlemskap i 1972 og 1994, men landet har underskrevet Schengen-traktaten og er medlem av EØS (Europeisk Økonomisk Samarbeidsområde). Ingen av de skandinaviske landene har sluttet seg til euroen. Tilslutning ble nedstemt etter folkeavstemninger i både Danmark og Sverige. I alle de skandinaviske landene er det en betydelig grad av skepsis til euroen til tross for entusiasme for samarbeide og multilateralisme. Danmark stemte nei til Maastricht-traktaten i 1992, hvilket ga anledning til uro i samfunnet og tvang gjennom en reforhandling, herunder en valgfrihet om den foreslåtte felles valuta.
Jan Žižka
Opphav
Žižka kom antagelig fra en sør-böhmisk landadelsfamilie. Fødselsåret 1360 er omdiskutert, andre kilder antyder ca. 1376, og at Žižka ville vært for gammel for bedriftene hvis han var født rundt 1360. Hans tidlige liv er ikke godt dokumentert, men det hevdes at han var i tjeneste hos den böhmiske kongen Wenzel. I 1410 deltok han som leiesoldat i slaget ved Tannenberg på Vladislav II Jagello av Polens side, etter å ha blitt avvist av motparten.
Han fikk tilnavnet «enøyde Žižka» etter å ha mistet et øye i ungdommen. I 1421 ble han blind etter å ha mistet det andre øyet i et slag.
Fra 1412 tjente han som kastellan (kommandant) i Praha for det böhmiske hoffet. Jan Žižka var en tilhenger av Jan Hus' lære og ble etter hans henrettelse i 1415 talsmann for den husittiske bevegelsen.
Žižka ble for alvor kjent under husitterkrigene fra 1419.
Husitterkrigene
Etter den første defenestrasjonen i Praha 30. juli 1419 og kong Wenzels død noen uker senere brøt det ut et husittopprør i Praha og Böhmen. Žižka og hans tilhengere flyttet da først til Plzeň. I desember 1419, ved Nekmíř nær Plzeň, oppnådde han sin første militære suksess mot overlegne kongelige tropper. Da de måtte forlate Plzeň, flyttet husittene til Tábor. På vei dit lyktes Žižka, den 25. mars 1420 i nærheten av Sudoměř i Sør-Böhmen, å slå nok en overlegen hær av katolikker.
I Tábor ble den erfarne militære lederen Žižka valgt til felthetman (general) for taborittene.
I Brno valgte de böhmiske stenderne i 1420 Wenzels bror Sigismund som etterfølger. Sigismund innledet imidlertid ikke forhandlinger med opprørerne i Praha og Tábor. I stedet sendte han en straffeekspedisjon fra Breslau mot husittene, som han så på som kjettere. Under Žižkas ledelse lyktes de med å beseire den kongelige hæren som ble sendt inn i landet. Det slaget stod på St. Vitus-høyden nær Praha 14. juli 1420.
Samme år begynte taborittene under ledelse av Žižka å bruke makt mot mer radikale grupper i taborittbevegelsen i nærheten av Tábor, så vel som mot katolikker som fortsatte ritualene. Dette førte til en utvisning av den radikale kjernen av taborittene (pikardene) rundt forkynneren Martin Húska fra Tábor av de lokale myndighetene (Jan Žižka, Nikolaus von Pelgrims, Jan z Jičína) og våren 1421 til de facto utryddelse av Húskas tilhengere i Tábors nabolandsbyer av Žižkas tropper. Tortur og henrettelse på bålet av Húska, som var populær i Tábor såvel som i Praha, ble overlatt av Žižka og kalixtinerne til den katolske erkebiskopen av Praha, Konrad von Vechta i Roudnice. Žižka betegnet tilhengerne av Húska systematisk som utuktige «adamitter» og «pikarder».
Også på våren 1421, 16. mars (palmesøndag), ble den katolske byen Chomutov tatt av Žižkas tropper. På hans ordre ble alle bortsett fra 30 av byens rundt 2,200 innbyggere massakrert – så mange som var nødvendige for å begrave resten.
Han var et av medlemmene i stenderforsamlingen i Čáslav, som i 1421 avsatte kong Sigismund som konge av Böhmen og erklærte ham som en uønsket person. Žižka var medlem av den midlertidige regjeringen i Böhmen på tjue personer.
Under beleiringen av slottet Rabí nær Sušice mistet Žižka også sitt andre øye i 1421, men dette forhindret ham ikke i å lede de husittiske hærene. Etter å ha erobret borgen Kalich nær Litoměřice i 1421, lot han det bygge om, tok plass der og kalte seg fra da av Žižka fra Kalich. I slaget ved Kutná Hora desember 1421 slo 18,000 husitter under Žižkas ledelse 92,000 soldater sendt av kong Sigismund. I slaget ved Strauchův nær Hradec Králové 4. august 1423 mislyktes nok et forsøk fra mer moderate styrker i Böhmen å beseire Žižka. I slaget ved Malešov 7. juni 1424 beseiret han en felles hær fra den katolske adelen og de moderate husittene i Praha.
Død
Under beleiringen av Přibyslav døde Žižka av en pestinfeksjon nær Žižkovo Pole. Et stort steinkors ble reist på stedet han døde. Žižka ble gravlagt i Peter og Paulus-kirken i Čáslav i 1424. Žižka var en farsfigur for sine tropper, og etter hans død kalte de seg selv sirotci (foreldreløse).
Betzy Holter
Betzy Marie Holter (født Jordal 29. mai 1893 i Kolvereid, død 9. november 1979 i Oslo) var en norsk skuespiller.
Holter scenedebuterte i 1913 som Randi i Bjørnefjell, en av åpningsforestillingene ved Det norske teatret. Hun hadde en rekke store roller ved teatret i årene som fulgte, for eksempel Milja i Ungen av Oskar Braaten og Klara Gullborg i Selma Lagerlöfs Keisaren av Portugalia. Mellom suksessene i hovedstaden hadde hun også enkelte gjestespill i Trondheim og Stavanger.
Fra 1924 var Holter tilknyttet Nationaltheatret, og spilte realistiske skikkelser fra østkanten som Alvilde i Den store barnedåpen og gatepiken i Sigurd Christiansens skuespill Edmund Jahr. Hennes siste oppgave på Nationaltheatret var Hedvig i Vildanden i 1928. Deretter var hun tilbake på Det norske teatret frem til våren 1930. Etter fem år borte fra scenen opptrådte hun fra 1935 til 1941/1942 igjen som sceneskuespiller i Oslo. Hun medvirket i Radioteateret på 1930-tallet. I 1947 var Holter tilbake på scenen, da hun ble engasjert ved Rogaland Teater. Her skulle hun bli en viktig støttespiller i mange år, også som regissør.
Holter skrev også hørespillet Kamerat (1932).