cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
English Heritage
English Heritage arbeider i tospann med English Nature, som har ansvar for miljøvernsaker som ikke involverer menneskebygde monumenter. Begge veileder relevante ministre. English Heritage har ansvaret for registrering av bevaringsverdige bygninger og registrerte oldtidsmonumenter, og eier flere av disse. Etaten samarbeider også med private eiere, slik at flere monumenter eies privat men gjøres tilgjengelig for allmennheten av English Heritage.
Hovedkvarteret ligger i Savile Row 23 i London.
1. april 2015 ble English Heritage delt i to deler: Historic England og en ny institusjon som overtok navnet English Heritage.
Buchan
Buchan omfatter en historisk område og et jarldømme i nordøstlige Skottland. Det er også navnet på et administrativt område i moderne Aberdeenshire.
Jarldømmet av Mar og Buchan var ett av de syv første skotske jarldømmer, senere ble Buchan adskilt fra Mar.
Det moderne administrative området har en befolkning på 39 160 innbyggere (2001) og dekket et område på 547 km². Det inneholder byen Peterhead og grenser til de administrative områdene Banff og Buchan.
En radarstasjon, RAF Buchan, ligger i dette området.
Det er også en skole på Isle of Man som heter Buchan School.
Nabb
Nabb kan vise til:
Tacubaya
Tacubaya er en bydel i det administrative distriktet Miguel Hidalgo i Mexico by. Den ligger vest i byen, og var før koloniseringa kjent som Atlacuihuayan. Tacubaya er i dag en rolig bydel og har en rekke restauranter og barer.
Historie
Arkeologiske funn viser kontinuerlig menneskelig beboelse på stedet siden mellom 450 og 250 f.Kr. av chichimecafolket. Denne bosetningen ble til slutt delt inn i et seremonielt senter i nord og boligområde i sør, og viser tegn pål påvirkning fra teotihuacankulturen. Mexicaene ankom først i 1276, men dro deretter i 1279 til Chapultepec. Det opprinnelige nahuatl navnet var Acozcomac, senere endret til Atlalcuihaya, Atlacuihayan. Navnet kommer fra nahuatl og betyr «der vann samles». Dette andre navnet ble hispanisert til Tacubaya da spanjolene bygde et kloster her kalt San José de Tacubaya i den tidlige kolonitiden.
Tacubayaplanen, som førte til reformkrigen, ble lagt i Tacubaya.
H.C. Andersen
Hans Christian Andersen (født 2. april 1805 i Odense, død 4. august 1875 i København) var en dansk forfatter og poet, mest kjent for sine kunsteventyr. Disse er oversatt til over 100 språk og er nest etter Bibelen de mest oversatte tekstene i verden. Eventyrene har blitt overført til diverse teaterstykker, filmer, balletter og andre kunstformer. H.C. Andersen er en av den danske gullalders hovedpersoner.
Barndom
H.C. Andersen ble døpt umiddelbart etter fødselen på grunn av den store barnedødeligheten i datidens samfunn. I kirkeboken til Sankt Hans kirke i Odense er det notert at fødselen fant sted klokken 1 om natten mellom den 1. og 2. april 1805 og at den stedfortredende presten forrettet dåpen. Dåpen ble senere bekreftet ved fremmøte i kirken og barnet ble skrevet inn som Hans Christian. Dåpsattesten ble først fylt ut i november 1823 og den ble senere forsynt med en bemerkning hvor det fremgikk at fødestedet var Hjørnehuset, Hans Jensens Stræde 43, en del av det nåværende museum H.C. Andersens Hus.
Som foreldre til barnet står det skrevet i kirkeboken at faren var den 22-årige skomakersvennen Hans Andersen (1782–1816, var også soldat) og den 34-årige Anne Marie Andersdatter. Paret hadde giftet seg i Sankt Knuds kirke i Odense den 2. februar 1805, to måneder før fødselen.
Anne Marie Andersdatter hadde et barn fra før, datteren Karen Marie Andersen, som imidlertid var anbrakt hos hennes mor. Ekteparet flyttet sammen, først til Halsedore og i mai måned til Klaregade. I begynnelsen av 1807 fikk familien sin egen bolig i Klingenberg 664, nå Munkemøllestræde i Odense, huset som nå betegnes som H.C. Andersens Barndomshjem.
Det var 12 personer som bodde i huset og familiens hjem besto av et rom med kjøkken; i alt ca. 42 m2. Ifølge H.C. Andersens egne beskrivelser hadde friskomakeren selv tømret sammen et skomakerverksted og en brudeseng av et trestillas:«der kort forinden havde baaret Liigkisten med en afdød Grev Trampe.»
Som 6-åring kom Andersen i «pogeskole» (skole for småbarn), senere i en skole for jødiske barn og han gikk muligens også en periode på en «fattigskole». I hjemmet var det faren som gjorde ham kjent med Ludvig Holbergs komedier, og vakte interessen for teater og kultur.
Men i 1812 vervet faren seg som soldat i stedet for en innkalt bondesønn som til gjengjeld måtte gi en større pengesum til friskomakeren. Han kom hjem etter to års forløp, syk og nedbrutt, og fant i tillegg ut at alle pengene var tapt på grunn av statsbankerotten i 1813. Friskomakeren døde i 1816.
Hjemmet var fattig etter friskomakerens død, og Andersen kom derfor en kort tid i lære; først på en klesfabrikk og senere på en tobakksvirksomhet. Denne omstillingen til kroppsarbeid synes imidlertid å ha vært for hardt for den følsomme H.C. Andersen, og han ble anbrakt på en fattigskole igjen. Her fikk han undervisning i religion og regning.
Imidlertid giftet moren seg igjen i 1818 med en skomakersvenn. Familien hadde måttet forlate barndomshjemmet i Klingenborg i april 1819 og flytte til et hus lenger nede i gaten. Begge disse forholdene kan ha vært medvirkende til at H.C. Andersen tidlig besluttet seg for å forlate Odense.
Den 8. juli 1819 ble H.C. Andersen konfirmert i Odense domkirke av domprosten. Domprosten skrev i konfirmasjonsprotokollen at Andersen hadde gode evner og gode religionskunnskaper, selv om hans flid ikke var rosverdig.
Forfatteren Jens Jørgensen har i sin bok H.C.Andersen – En sand Myte bemerket at H.C. Andersen i motsetning til andre guttebarn i Odense fra liknende fattige hjem synes å ha hatt en mer beskyttet og privilegert barndom, og at familien aldri syntes å lide egentlig nød.
H.C. Andersen hadde også knyttet forskjellige kontakter, og da han forlot Odense hadde han med seg et introduksjonsbrev fra avisutgiveren i Odense, boktrykker Iversen.
Ankomst til hovedstaden
Den 4. september 1819 reiste den 14-årige H.C. Andersen med 13 riksdaler på lommen med postvognen til København, hvor han ifølge. Levnedsbogen ankom den 5. september.
Her innlosjerte han seg på et gjestgiveri i Gardergade, nå Vestergade. Det menes at Andersen ankom til hovedstaden i følge med (eller samtidig med) prins Ferdinands (tidligere) amme, en Madame Sophie Charlotte Hermansen, som Andersen hadde stiftet bekjentskap med på Odense slott, (antakelig var moren vaskekone på slottet). Madam Hermansen hjalp Andersen med kost og losji og anviste ham samtidig arbeide hos en snekkermester. Dette varte kun en enkelt dag. Bekjentskapet synes også å ha ført til foretrede hos direktøren for Det Kongelige Teaters syngeskole, Giuseppe Siboni. Sammen med C.E.F. Weyse, Jens Baggesen og andre kjente personer klarte Siboni å samle inn en sum penger til Andersen. Samtidig ga Siboni han løfte om kost og sangundervisning. Andersen fikk deretter et nytt losji i Ulkegade, dagens Holmensgade.
Til tross for en litt uheldig opptreden i en statistrolle på Det Kongelige Teater oppnådde Andersen allikevel en stilling i koret, men uten fast gasje og skrev samtidig bønneskrifter til forskjellige forfattere og kunstnere og utvidet på den måten sin bekjentskapskrets.
I 1821 skrev HCA sitt første skuespill til teateret, Røverne i Vissenberg. Stykket ble refusert og kort etter skrev han sin første bok. Boken ble utgitt, men solgte ikke noe særlig. En tidligere forbindelse fra Odense, oberst Christian Høegh-Guldberg oppfordret Andersen til å henvende seg til den nyutnevnte teaterdirektøren for Det Kongelige Teater, Jonas Collin.
I 1822 skrev Andersen skuespillet Alfsol. Det ble erklært uegnet til oppføring på scenen. Direktøren for teateret, Knud Lyne Rahbek mente imidlertid at han hadde skjulte talenter som muligens kunne fremelskes ved den rette utdannelsen. Som følge av dette ble det holdt et direksjonsmøte med Andersen den 13. september 1822. I forbindelse med møtet fikk Collin i oppgave å søke Frederik VI om hjelp til ytterligere utdannelse av Andersen. Kongen bevilget at Fonden ad usus publicos skulle utbetale penger til Andersen med det formål at han skulle «vorde en nyttig borger». Til tross for at det var Rahbek som var hovedkraften bak støtten, var det Collin som formynder som fikk æren for det i ettertiden, ikke minst fordi H.C. Andersen selv beskriver det slik i sin erindringsbok Mit livs eventyr.
Etter vel to års opphold i hovedstaden mottok den 17-årige Andersen en donasjon av kong Frederik VI. Den muliggjorde hans videre utdannelse på den velrenommerte latinskolen i Slagelse. Collin skulle som hans formynder føre tilsyn.
Utdannelse
Den 26. oktober 1822 ankom H.C. Andersen til Slagelse og ble innlosjert hos herredsfogdens enke, madam Henneberg. På latinskolen plasserte skolelederen Meisling han i 2. klasse sammen med 11-12-års gamle gutter under henvisning til manglende kunnskaper. Forholdet mellom Meisling og Andersen utviklet seg iflg. forfatteren Johan de Mylius katastrofalt. Også fordi Mejsling og Collin nektet han å beskjeftige seg med noen form for diktning.
Hans diktning i denne perioden er da også begrenset til et fastelavnsdikt og et minnedikt over en velgjører. Samtidig foretok han atskillige turer til Sorø, hvor han stiftet bekjentskap med dikteren B.S. Ingemann. Han reiste til København til Collin i julen 1823 og til Odense i 1824, hvor han overdro en del av arven etter farfaren til sin mor.
I 1825 besøkte han sin mor igjen. Hun hadde da nettopp fått plass på en fattigstiftelse. Samme år flyttet han inn hos Meisling, som ble utnevnt til rektor for latinskolen i Helsingør i 1826. Andersen flyttet med.
Her fikk han privatundervisning til studenteksamen og her begynte den særegne skikk hvor den fattige studenten Andersen ble fast middagsgjest hos forskjellige familier i København. Som voksen besøkte H.C. Andersen mange herregårder rundt om i Europa.
Etter at han fikk utgitt diktet Det døende Barn i Kjøbenhavnsposten den 25. september 1827, begynte hans egentlige æra som forfatter og som eventyrdikter inntok han førsteplassen blant den danske gullalders mange kunstnere.
Han fikk først sin studenteksamen den 22. september 1828.
Forfatterskapet
Etter at han var ferdig på skolen (2. januar 1829), debuterte han med Fodrejse fra Holmens Canal til Østpynten af Amager i aarene 1828 og 1829 – en ironisk og parodisk reiseskildring, der vi følger en dikters vandring i utkanten av København natten mellom nyttårsaften og 1. nyttårsdag i årsskiftet 1828/1829, og der dikteren opplever en rekke merkelige og fantastiske hendelser.
Senere skulle H.C. Andersen utgi ca. 20 reiseskildringer, men disse var seriøse og relativt dokumentariske, og bygd på hans mange og store reiser rundt i Europa. H.C. Andersen ble en av de mest bereiste personer i sin tid, med over 30 store utenlandsreiser. Reiseskildringene hans ble ganske mye lest, for dette var en av de få mulighetene folk hadde til å bli kjent med andre land.
I 1831 ble hans første egentlige diktsamling utgitt, og han var på sin første utenlandsreise, til Tyskland, hvor han blant andre møtte dikteren Chamisso.
Etter sin første store reise til Italia skrev H.C. Andersen romanen Improvisatoren (1835), og dette regnes som hans store gjennombrudd som forfatter. Det er en kunstnerroman som utspiller seg i Italia, og her fins en rekke fine skildringer av italienske byer, landskaper og folkeliv som leserne falt for. I dag er vel denne romanen mer interessant som kilde til kunnskap om improvisasjonskunstneren H.C. Andersen. Han elsket nemlig å opptre, fabulere, fortelle, deklamere og underholde i selskapslivet og på scenen.
I 1835 debuterte også Andersen som eventyrdikter med et lite hefte med fire eventyr, men det var det nesten ingen som la merke til, og han vektla det heller ikke i noen særlig grad selv. Det skulle det ta lang tid og mange eventyr før han så gjorde.
I de følgende år skrev han flere skuespill og romanene O. T. og Kun en Spillemand. Etter en reise (1840–41) til blant annet Italia, Malta, Hellas og Tyrkia, ga han i 1842 ut reiseskildringen En Digters Bazar. I 1857 var H.C. Andersen på besøk hos den engelske forfatteren Charles Dickens i England, og i 1862–63 reiste han i blant annet Spania og Marokko, skildret i I Spanien.
Det var likevel med eventyrene, at H.C. Andersen fikk den største suksessen, som vennen H.C. Ørsted hadde spådd. De er oversatt til mer enn 100 språk. Blant de mest berømte er Fyrtøyet, Prinsessen på erten (1835), Den lille havfrue, Keiserens nye klær (1837), Den stygge andungen (1843), Snedronningen (1844) og Piken med svovelstikkene (1848).
H.C. Andersen og Norge
Andersen opplevde nordmenn som utrivelige, uoppdragne som de «norske Børn» han iblant traff hjemme hos Collins, arrogante som J.S. Welhaven, høyrøstede og skrytende. Henrik Wergeland tok han seg ikke bryet med å lese, og da Bjørnstjerne Bjørnson vakte oppsikt i København fra 1856 og fremover, bekreftet det bare Andersens oppfatninger. Byen Silkeborg beskrev han som «kjedelig og bevidst som en Nordmand».
På den tid hadde Andersen en skisse til eventyret Laserne (= Fillene) liggende. I denne skissen er den norske fillen særdeles brautende («Jeg er norsk, og når jeg siger, jeg er norsk, så tror jeg at have sagt nok!»). 14. mai 1861 inviterte Andersen Jonas Collin og Bjørnson på kjøretur i Roma, og da Bjørnson fortalte om sin trilogi Sigurd Slembe, fortalte Andersen ham om Laserne. Samme kveld fant han frem kladden og begynte å omarbeide den, slik at det norske innslaget fremstår adskillig mer sympatisk. Ironisk nok satt Bjørnson selv som tilhører til et eventyr der han intetanende hadde medvirket til kladden - og nå igjen til den endelige versjonen.
Liv, diktning og sannhet
H.C. Andersen skrev fire selvbiografier, men flere moderne biografer sier at ingen steder er Andersen mer løgnaktig om seg selv enn i selvbiografiene, særlig er det den barndommen han har sterk tendens til å idealisere og romantisere. Jørn Lund, dansk Andersen-spesialist, har sagt at Andersens barndom var så forferdelig at det var umulig å forholde seg til den slik den egentlig var, dersom han ikke skulle gå til grunne. Mer enn for å komme til innsikt i seg selv skrev kanskje Andersen selvbiografiene for å gjøre reklame for seg selv? Lange passasjer består av rene oppramsinger av berømte personer han har møtt, skryt han har fått for bøkene sine i utlandet.
I nesten alle sjangrene Andersen utfoldet seg i, finner vi mer eller mindre tydelige spor av dikterens eget liv. Spesielt gjelder det for eventyrene, for eksempel Den grimme Ælling (Den stygge andungen) som han selv elsket å lese opp. Han hevdet også gjentatte ganger at hans liv hadde vært et eneste langt eventyr, og satte som tittel på en av sine selvbiografier: Mit livs eventyr.
H.C. Andersen døde ugift og barnløs. Han sovnet stille inn i familien Melchiors hus Rolighed 4. august 1875. Han er begravet på Assistens Kirkegård i København, avd. P-513.
Den amerikanske globetrotteren J. Ross Browne besøkte på eget initiativ H.C. Andersen i 1862 og gir en legendarisk beskrivelse av møtet slik :
Bibliografi
{|
Kulturkanonen
Den lille havfrue er tatt opp i den danske kulturkanonen.
Ski-VM 2015 – 5 kilometer fri teknikk kvinner kvalifisering
Ski-VM 2015 – 5 kilometer fri teknikk kvinner kvalifisering ble holdt den 18. februar 2015. De 10 beste løperne i kvalifiseringen fikk gå 10 kilometer fri teknikk den 24. februar.
Kvalifisering
Kvalifiseringen ble holdt kl. 13:30 den 18. februar.
MS «Strønstad»
MS Strønstad er en båt på 94 fot og har køyeplass til over 30 personer. Den er bygget i 1955 og modernisert og vedlikeholdt av entusiaster gjennom flere år. «Strønstad» er oppgradert når det gjelder sikkerhetsnivå, tekniske hjelpemidler, samt bekvemmeligheter for passasjerer og mannskap.
Historikk
MS «Strønstad» er bygget i 1955 ved Høivolds mekaniske verksted i Kristiansand. Båten gikk i passasjer- og fergetrafikk (plass til 5 biler) i Raftsundbassenget fra 1950-tallet til september 1986 da stiftelsen Vesteraalens Distrikts Støtteforening overtok båten. I 1993 ble båten ombygd. I januar 2015 ble «Strønstad» solgt til Dregg AS i Harstad for å brukes i sjøturisme. I september 2016 ble «Strønstad» videresolgt til Arctic Explorer AS i Tromsø.
Ramūs
Ramūs er en egyptisk flåte som representerer den siste rest av den tusenårige papyrusbåtbyggingen i nyere tid. Papyrus-sivet døde for lenge siden ut i Egypt. Langs Nilen mot sør fram til Victoriasjøen eksisterer papyrusplanten fremdeles, men det blir etterhvert mindre av denne plantearten lenger nord.
I det sørlige Egypt lå mindre oppdyrkede øyer som i eldre tid bare var tilgjengelige med farkoster i Nilen. Til dette formålet ble sivfartøyer brukt i meget lang tid av de lokale beboere. I moderne tid var også de siste rester av papyrusplantene utryddet i det sørlige Egypt, og i mangel på andre alternativer var man nødt til å bruke halm som erstatning.
Ramūs
Den enkelte flåte bestod av tre lange bunter som opprinnelig var av papyrusstilker, senere av halm, og tre til fire tverrgående stokker eller planker som ble lagt ovenpå og festet til buntene. Forstevnen på denne flåten ble som regel ble bøyet oppover som på de eldre papyrusbåtene i oldtidens Egypt, men i senere tid hendte det at dette ikke ble gjort. En slik ramūs skal være cirka 4 meter lang og 0,9 meter bred.
Farkosten ble også benyttet for transport av mindre gods nedover Nilen, men det hendte at de lokale pottemakerne kopierte flåtens konstruksjon ved å erstatte buntene med potter. Dette ble gjort ved å stikke grener gjennom håndtakene på pottene som ble festet sammen, og så la man stokker som planker oppå. En enslig mann satt på båten med en stake og en padleåre.
Ulike betegnelser er brukt om denne båttypen; rms, roms, rūmes, rawamis eller ramas. Den siste betegnelsen er brukt som en generell betegnelse på flåtefarkoster i Etiopia, Eritrea, Sudan og Djibouti.
Ruter (IT)
En ruter (fra engelsk router) er en enhet som videresender datapakker (for eksempel IP-pakker) gjennom datanettverk. Ruteren har en tabell over nettverk den er koblet til (enten direkte eller via andre rutere), kalt en rutingtabell. Avgjørelsene om hvor en pakke skal videresendes blir avgjort ved å sjekke mottakeradressen til pakken opp mot tabellen. Rutere opererer på lag 3, nettverkslaget, i OSI-modellen.
Villa (øy)
Villa er ei øy i Flatanger i Nord-Trøndelag. Arealet er 1,2 kvadratkilometer. Villa ligger ytterst i skjærgarden i Flatanger med havstykket Folda som nærmeste nabo i nord og vest. Store deler av øya består av snaufjell og svaberg, men den har også myr- og lyngområder og kan by på en rikholdig flora, også med mer sjeldne planter. Gul nøkkerose finnes på Villa, og planten vassgro har sin nordgrense her. På øya ligger også Villa fyr som var i drift fra 1839 til 1890. Ved folketellingen i 1875 bodde fire familier her: fyrforvalterfamilie, fyrassistentfamilie og to losfamilier. Øya hadde fastboende fram til 1960-tallet.
Norgesrekordhistorikk på 100 m medley
Norgesrekorder på 100 meter individell medley kan bare bli satt i kortbanebasseng (25 meter).
Erik Melvold
Erik Oluf Melvold (født 17. april 1940 i Vang, død 29. november 2007 på Kampen i Oslo) var en norsk pedagog, filolog og historiker. Han var også en aktiv politiker, og satt i bystyret for SV.
Melvold var utdannet cand. philol. Han arbeidet i flere år som lærer ved Forsøksgymnaset i Oslo. Han tok over som rektor for skolen etter Mosse Jørgensen, og var rektor der i to år. Mot slutten av 1970-tallet ble han lærer ved Bjerke videregående skole (som da het Linderud vgs), hvor han underviste i fagene norsk og historie. Han underviste også en periode ved Fagerborg videregående skole frem til 1994. Han startet da «prosjekt Oslo-patriot» i samarbeid med Skoleetaten i Oslo. I prosjektet ble det utviklet 39 temahefter med emner som presenterte Oslos historie, tiltenkt elever og lærere i grunnskole og videregående skole. Han utarbeidet totalt 50 temahefter av denne typen. Byvandringer i Oslo lå Melvolds hjerte nær, og han guidet byvandringer i en årrekke, både gjennom sin jobb som lærer og på fritiden.
Han arbeidet som pedagogisk veileder i Skoleetaten i Oslo før han i 2005 gikk av med pensjon. Hans guidede byvandringer ble en del av tilbudet i Den kulturelle skolesekken.
Steve Clarke
Stephen «Steve» Clarke (født 29. august 1963) er en skotsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er landslagstrener for.
Erik Melvold
I 1991 ble han tildelt Oslos høyeste utmerkelse, St. Hallvard-medaljen. Han mottok i 2000 Oslo Byes Vels ærespris, Bypatrioten for sitt arbeid med byhistorie og byvandring.
Steve Clarke
Clarke var assistentmanager i West Ham United FC under Gianfranco Zola. Han har tidligere hatt ulike roller under ni managere i Chelsea FC som spiller, speider, trener og assistentmanager.
Erik Melvold
Han bodde store deler av livet i Sonsgata på Kampen i Oslo. Han var der aktiv i Kampen Historielag. Han kalte selv Kampen for «Oslos Beverly Hills» i en rekke intervjuer.
Steve Clarke
Clarke ble ansatt som førstelagstrener for Liverpool den 10. januar 2011, to dager etter at Kenny Dalglish hadde blitt manager for klubben, etter at Roy Hodgson hadde fått sparken. Den 12. mai 2011 skrev Clarke treårskontrakt med klubben, samtidig med at Dalglish gjorde det samme. Den 1. juli 2011 ble Clarke utnevnt til assisterende manager for Liverpool FC, etter at Sammy Lee valgte å trekke seg.
Clarke ble i juni 2012 utnevnt til ny manager for West Bromwich Albion.
Bleiksøya
Bleiksøya er ei ubebodd øy vest for Bleik på Andøya i Nordland. Høyeste punkt på Bleiksøya er 160 moh. Hoveddelen av øya er bratt fjell, men den sørvestlige delen av øya er flatere. I likhet med Torghatten har Bleiksøya et hull tvers gjennom øya.
Statens kunstakademi
Statens akademi for malere og billedhuggere ble opprettet ved kongelig resolusjon den 8. juni 1909 som et treårig studium i billedkunst. Vanlig navn har vært Statens kunstakademi. Akademiet ga lenge den eneste billedkunstudanningen  i Norge på høyskolenivå, og var en viktig kunstinstitusjon. De fleste norske billedkunstnere fra mellom- og etterkrigsårene fikk sin utdannelse der. I 1996 hadde antallet klasser økt fra tre til seks, og normtallet for studenter fra 30 til 105. Antallet professorstillinger var syv. Studietiden ble utvidet til fire år med et mulig femte fordypningsår og et ytterligere år med tilgang til et mesteratelier og en løsere tilknytning til akademiet. Fra 2005 ble undervisningen organisert som en treårig bachelor og toårig master i Fine art. I 1996 ble Statens kunstakademi innlemmet i Kunsthøgskolen i Oslo som Avdeling Kunstakademiet.
Organisasjonsform
Styringsmessig lå kunstakademiet først under Bildende Kunstneres Styre. En av professorene fungerte som akademiets direktør mot et lite honorar. I 1956 ble akademiet lagt direkte under Kirke- og undervisningsdepartementet, fortsatt med en av professorene som direktør. Fra 1971 ble direktørtittelen endret til rektor, og i 1974 ble Statens kunstakademi innlemmet i høgskolesystemet under Universitets- og høyskoleloven, med nye vedtekter og eget styre. Fra 1984 ble rektorstillingen utvidet til en halv stilling, og fra 1989 var rektorstillingen en hel lønnet stilling.
Sigbjørn Tveite
Tveite arrangerte på 1980-tallet en rekke jazzkonserter på Henie-Onstad Kunstsenter, Høvikodden i Bærum. I 13 år jobbet han i plateselskapet Kirkelig Kulturverksted og har også jobbet som musikkansvarlig for NRK 1, vært medlem av Spellemannkomiteen og har sittet i styret i Fono (Foreningen for uavhengige norske plateselskaper).
Statens kunstakademi
Organisasjonsform
Professoratene er åremålsstillinger. Fram til 1984 var åremålet femårig, men ble oftest fornyet ved utløpet av hver periode inntil professorens gikk i pensjon. Fra 1984 ble ordningen innskjerpet til å gjelde for seks år med én mulig fornyelse.
Sigbjørn Tveite
Sigbjørn Tveite har produsert plater med bl.a: Erik Bye, Elias Akselsen, Randi Tytingvåg, Åsne Valland Nordli, Haddy Njie, Agnes Buen Garnås, Jørn Simen Øverli, Håkon Paulsberg, Martine Biong, Hans Fredrik Jacobsen og Veronica Akselsen.
Statens kunstakademi
Organisasjonsform
Siden 1996 har akademiet vært organisert som en del av Kunsthøgskolen i Oslo, og ledes av en dekan. I 2005 ble utdanningsløpet omstrukturert; studentene kunne fra da av studere til en treårig bachelorgrad og eventuelt fortsette med en toårig mastergrad. I 2005 ble det også etablert et nytt Fakultet for visuell kunst, ved at Avdeling Kunstfag (en del av tidligere Statens håndverks- og kunstindustriskole) og Avdeling Kunstakademiet ble slått sammen, med én felles dekan. Denne sammenslåingen var omstridt, og endringen ble gradivs reversert; fra 2011 var akademiet på nytt en selvstendig avdeling under Kunsthøgskolen, og kalles gjerne Kunstakademiet i Oslo.
Sigbjørn Tveite
Tveite hadde regien på TV-dokumentaren En tater på vandring om Elias Akselsen (NRK 2012), laget sammen med den norsk-canadiske filmfotografen Benjamin Loeb. Tveite har tidligere også produsert filmen Mi glømmer det aldri, der tre tidligere tysklandsfanger forteller sin historie fra andre verdenskrig.
I 2014 har Tveite holdt flere foredrag knytta til grunnlovsjubileet.
Statens kunstakademi
De første årene
Statens kunstakademi hadde fra første dag status som høyskole med åremålstilsatte professorer, og startet sin undervisning den 29. november 1909. Studietiden var tre år, og undervisningen besto av fire timers daglig modellstudium etter levende modell i åtte av årets måneder. De første tre professorene var malerne Christian Krohg og Halfdan Strøm, og billedhuggeren Gunnar Utsond. De var alle tre anerkjente kunstnere. Krohg ble samtidig direktør og øverste leder for akademiet, noe som kun var et beskjedent tillegg til arbeidet som professor. Sekretæren for Bildende Kunstneres Styre hadde lenge også en bistilling som akademiets sekretær.
Akademiet ble en realitet etter nesten hundre års innsats fra kunstnernes side, og ble i 1909 bare så vidt votert gjennom i Stortinget med stortingspresident Berners dobbeltstemme. Opprinnelig lå den årlige bevilgningen på 11,000 kroner. Akademiet ble organisert etter mønster av de frie akademiene og kunstskolene i Paris. Elevene arbeidet selvstendig etter levende modell, og ble korrigert av sin professor 2-3 ganger i uken. Bortsett fra noe anatomiundervisning var det ingen støttefag. Det ble forutsatt at elevene som ble tatt opp allerede hadde grunnleggende kunnskap om perspektiv, fargelære og anatomi, og mange hadde tilegnet seg dette på Statens håndverks- og kunstindustriskole før de søkte akademiet. Opptak ble foretatt på grunnlag av prøvearbeider. Det første året ble det tatt opp 29 ordinære elever, hvorav 25 i tegne- og malerklassene og fire i billedhuggerklassen. Fra 1919 til 1930 fikk akademiet moderne lokaler på 340 kvadratmeter på loftet i den nybygde Handelsbygningen i Drammensveien 20 (gaten skiftet navn på 2010-tallet, og bygningens adresse er i dag Henrik Ibsens gate 60). Elevtallet lå mellom 20 og 30; undervisningens form og innhold var praktisk talt uendret.
Totalteatret
Totalteateret var en fri teatergruppe med base i Tromsø. Det eksisterte fra 1983 til 2001. Av Totalteaterets mest kjente oppsetninger kan nevnes Ei forestilling om Læstadius og Siste kveld med mamma.
Statens kunstakademi
De første årene
Disse tidlige første årene var undervisningen preget av de to eldre malerprofessorenes naturalistiske kunstsyn, og mange unge søkte seg heller til akademiene i Paris enn til det norske akademiet. Heller ikke Gunnar Utsonds billedhuggerklasse fikk større betydning. Det ble etterfølgeren Wilhelm Rasmussen som fornyet norsk skulptur gjennom sin undervisning fra 1921 til 1946. Christian Krohgs professorat ble utlyst da han pensjonerte seg i 1924, og i 1925 ble den unge Axel Revold ansatt i stillingen. Han hadde vært elev av Henri Matisse i Paris, tilhørte kretsen rundt Henrik Sørensen, og førte sine elever inn i det moderne samtidsmaleriet. Ansettelsen var et nådestøt mot naturalismen som dominerende kunstretning i Norge, og markerte også begynnelsen på «Matisse-elevenes» hegemoni på akademiet og i norsk kunstundervisning.
Totalteatret
Fra det tidligere miljøet rundt Totalteateret oppsto i 2003 den nye teatergruppa Ferske Scener.
Statens kunstakademi
I Kunstnernes Hus
Da arkitektene Blakstad og Munthe-Kaas tegnet Kunstnernes Hus, ble lokaler for Statens kunstakademi inkludert i programmet. Dette ga spesialtegnede atelierer på vel 500 kvadratmeter på baksiden av bygningen. Akademiet kunne flytte inn i 1930, og benyttet disse lokalene fram til 1999, også etter flyttingen til St. Olavsgate 32.
I 1935 gikk den 72-årige Halfdan Strøm av med pensjon. Han ble etterfulgt av Jean Heiberg, som i likhet med Revold hadde vært elev på Académie Matisse rundt 1910.
Fra 1936 til 1940 var den danske maleren og arkitekten Georg Jacobsen knyttet til akademiet i et ekstraordinært professorat i billedbygging og komposisjonslære. Jacobsens egne arbeider var preget av underliggende geometriske beregninger. Hans idé var at det lå en geometrisk lovmessighet tilsvarende fargelæren bak komposisjonen i all god kunst. Det var en bevisst formulert estetikk preget av troen på at vesentlige problemer i billedkunsten var kartlagt og løst. Interessen var en tid enorm både hos yngre og eldre kunstnere, og det ble en sterk søkning til Jacobsens klasse, også fra etablerte kunstnere.
I de siste årene før krigen lå studenttallet på rundt 60. Studiet var fortsatt treårig, både for malerne og billedhuggerne.
Etter utbruddet av andre verdenskrig og okkupasjonen av Norge, gikk Nasjonal samling (NS) inn for en «nyordning» av akademiet i nazistisk retning. Maler og NS-medlem Søren Onsager ble ansatt som professor, mens Axel Revold ikke fikk fornyet sitt åremål. Under slike forhold nektet Heiberg å fortsette. Også elevene forlot akademiet, sammen med sine to malerprofessorer, i en felles boikottaksjon. De dannet et illegalt akademi kalt «Fabrikken», som drev undervisning på skiftende steder rundt i byen. Imens eksisterte akademiet som en ren papirinstitusjon et par år, til tyskerne okkuperte lokalene i Kunstnernes Hus. Skulpturprofessor Wilhelm Rasmussen sympatiserte med de nye makthaverne, men var en godt likt professor som beholdt en håndfull elever. Først fra 1943 ble også skulpturundervisningen illegal. Den ble da ivaretatt på skift av Rasmussen-elevene Stinius Fredriksen og Per Palle Storm, i en like omflakkende tilværelse som den malerne førte.
Malerklassene i etterkrigsårene
I det første etterkrigsåret hadde akademiet over 100 elever. Kunstnernes hus var overfylt. Professorene som fra starten av hadde hatt atelier på akademiet, måtte nå gi slipp på ordningen. Departementet gikk med på å opprette et nytt professorat i maleri, og «Matisse-eleven» og «frescobroren» Per Krohg ble ansatt i 1946. Han opprettet en frescoklasse i 1951, der Ola Solbaken underviste. Samme år ble det opprettet undervisning i maleriets teknikker og materialer. Heiberg satt i 20 år og sluttet i 1955. Revold sluttet i 1946 etter 21 år. Han ble etterfulgt av Aage Storstein.
Alexander Schultz var professor fra 1955 til 1965. Han ble en overgangsskikkelse og brobygger mellom de ulike syn som hersket i disse årene da det informelle – eller nonfigurative – maleriet kjempet seg fram i Norge. Han hadde en egen komposisjonsundevisning.
Axel Revold hadde hatt en sterk påvirkning på sine elever og nærmest skapt epigoner (eller «etterliknere».) «Revold-elev» ble et begrep. I 1958 ble Reidar Aulie professor etter Per Krohg. Aulie hadde studert hos Revold, men var ikke «Revold-elev» i snever forstand. Professor Schultz' etterfølger Alf-Jørgen Aas hadde studert hos både Revold, Heiberg og Jacobsen. Fra 1950 hadde han konsentrert seg om pedagogisk og administrativt virke, blant annet som direksjonsformann i Kunstnernes Hus og styremedlem i Henie-Onstads stiftelse. Disse erfaringene tok han med til akademiet i 1965, i en periode da akademiet ble organisert inn i høyskolesystemet for alvor. Han hadde et skarpt intellekt, og ingen romantisk innstilling til kunstnerrollen. For ham var det å skape et spørsmål om karakter og livsholdning mer enn om talent og tilfeldigheter.
Halvdan Ljøsne ble i 1967 ansatt i et nytt professorat i komposisjon og romkunst. Han hadde studert under Storstein og Heiberg, senere i Paris, og hadde magistergraden i kunsthistorie. Ljøsne holdt ukentlige forelesninger i kunsthistorie, farge-, komposisjons- og formproblemer, og bidro til en mer allsidig undervisning og en sterkere orientering mot samtidskunsten. I 1970-årene ble Erik Dæhlin ansatt som amanuensis i kunsthistorie
Sigurd Winge ble i 1969 professer med ansvar for «materialklassen». Han rakk bare å undervise et halvt år før han døde i januar 1970. Han ble etterfulgt av Ludvig Eikaas i 1970, en av pionerene innen det nonfigurative maleriet, og dessuten en dyktig grafiker. Plassmangel gjorde at hans klasse måtte ut av Kunstnernes hus. De fikk 360 kvm i den tidligere Wangs kunsthandel i Kristian IVs gate 12, og der startet Eikaas en undervisning som ble legendarisk. Alle fikk stor frihet. Eikaas oppmuntret til eksperimenter og utprøving. Han så betydningen av å skape et miljø slik at elevene kunne lære av hverandre. Om kveldene gikk diskusjonen høyt rundt kafébordene, og på dagtid ble det mange turer på byen med studier av gater, fasader og plasser. Eikaas trakk inn utøvere fra musikk, arkitektur og teater, og inviterte malervenner og kolleger til å bidra med erfaringer.
Gjennom 1970-årene utviklet plassmangelen seg til en krise. Kunstakademiet var til sist spredt på 12 ulike steder i Oslo. Administrasjon og noen atelierer ble flyttet til Uranienborgveien 2, noen klasser fikk undervisning i Kunstnernes Hus som før, grafikklassen var i Tollbugaten 19, Eikaas-klassen i Kristian IVs gate 12, og billedhuggerklassen i Lakkegata 79. Det var gode miljøer på hvert av disse stedene, men den den spredte lokaliseringen splittet akademiet.
Det ble både foreslått å flytte akademiet til Alnabru og ti Akershus. Studentene gikk til streik.
I St. Olavs gate 32
I 1982 fikk imidlertid akademiet overta Norges Geografiske Oppmålings bygning i St. Olavs gate 32. «Kunstakademiet er kommet hjem», skrev Erle Moestue Bugge. Akademiet holdt til i disse lokalene i 28 år.
Arealet var på 3128 kvm, men det var ikke nok. Atelierene i Kunstnernes Hus ble fortsatt brukt. Medregnet mesteratelierene i Handelsbygningen, i Thorvald Meyers gate og Hekkveien 2, disponerte akademiet i 1980- og 1990-årene ca. 4,000 kvadratmeter netto. Selv om lokalene i St. Olavsgate 32 hadde mange fordeler, var den tidligere kontorbygningen mindre egnet til kunstnerisk virksomhet. Etter at leieforholdet i Kunstnernes hus opphørte i 1999, fant akademiet et brukbart tilleggslokale på 1700 kvm i den rivningsklare gamle Seilduksfabrikken på Grünerløkka, og da dette opphørte i 2006 fant man et lokale på 1,300 kvadratmeter i Mølleparken ved Akerselva. De tidligere mesteratelierene i Handelsbygningen ble fra 2005 til 2011 brukt til masterklassen (gjerne kalt MA), som var ledet av professor Henrik Plenge Jakobsen.
I St. Olavsgate 32 ble det undervist i maleri, skulptur, installasjon/performance, foto/film/video, skulptur og digital kunst/intermedia. Studentene var knyttet til en professorklasse helt fram til 1997 (riktignok med mulighet til å bytte professor). Biblioteket ble videreutviklet, og fikk med tiden to stillinger.
1983 ble det opprettet en egen en klasse for eksperimenter – den såkalte «anneksklassen». Bruken av gjestelærere var økende. Teori fikk større betydning og vekt. Fra 1984 ble åremålsordningen innskjerpet, ingen kunne sitte mer enn to perioder. Det åpnet for en større gjennomstrømning av professorer. I 1986 ble Ørnulf Opdahl og Irma Salo Jæger professorer i maleri for seks år. I 1987 fulgte Per Kleiva, deretter i de følgende årene Jon Anton Risan, Ingrid Book, Paul Brand og til sist Arvid Pettersen.
I 1984 feiret akademiet sitt 75-årsjubileum med stor festivitas, også markert i Norsk rikskringkasting.
Skulpturavdelingen under og etter «Stormen»
Per Palle Storm som ble ansatt som professor i skulptur fra 1947, hadde selv studert under Wilhelm Rasmussen. Han var en glimrende tegner, og en anerkjent billedhugger med tallrike skupturer i det offentlige rom i Norge. Medregnet hans undervisning på det illegale akademiet under krigen, virket han i 37 år. I denne perioden kom han som eneste professor til å prege norsk skulptur i avgjørende grad. Utgangspunktet for undervisningen var menneskekroppen, og han holdt ukentlige anatomiforelesninger. Aktportrettmodellering var eneste undervisningsform.
Den manglende interessen for andre skulpturelle uttrykk enn naturalismen bidro til å stenge ute impulser fra andre kunstretninger.
Plassmangel gjorde at hele skulpturavdelingen fra 1977 til 1982 flyttet til et 1,000 kvadratmeter stort lokale i Lakkegata 79 i det såkalte «Slurpen», tidligere Oslo kommunale kjøkken.
I 1996 ble Stein Rønning ansatt som professor i nyere skulptur. Samme år ble ungarskfødte Istvan Lisztes tilsatt som professor i figurativ skulptur.
Grafikkundervisningen
I 1960-årene fikk norsk grafikk en sterk oppblomstring. Fra 1958 ble Ivar Thorkildsen engasjert til å undervise i litografi. Ti år senere ble det opprettet en grafikklasse, ledet av Arne Malmedal. Plassmangel gjorde at klassen måtte legge undervisningen utenfor Kunstnernes hus praktisk talt fra første dag. I 1970 flyttet de til Tolbugata 19, og ble der i 12 år. Malmedal bygget opp klassen til et komplett og tidsmessig verksted, men sluttet selv som leder av avdelingen i 1979, like før stillingen som avdelingsleder ble omgjort til professorat. Dermed var det Guttorm Guttormsgaard som ble den første professor i grafisk kunst. I 1987 gikk professoratet til den tsjekkiskfødte Zdenka Rusova. Det var knyttet flere amanuenser til grafiikkundervisningen, i tillegg til professoren. Rusova var rektor fra 1987 til 1991, fra 1989 i en fulltidsstilling. Grafikkundervisningen opphørte på akademiet fra slutten av 1990-årene og ble etter samorganiseringen lagt under Kunsthøgsken. Professoratet ble omdisponert til elektronisk kunst, og i 1996 ble Kjell Bjørgeengen ansatt i denne stillingen.
Avdeling under Kunsthøgskolen i Oslo
I 1996 ble Kunsthøgskolen i Oslo opprettet ved en omstridt samorganisering av Statens teaterhøgskole, Statens balletthøgskole, Statens operahøgskole, Statens håndverks- og kunstindustriskole og Statens kunstakademi. Akademiet fortsatte sin virksomhet uforandret og uforstyrret fram til 2004, da Kunsthøgskolens styre uventet vedtok å legge ned akademiet som selvstendig avdeling. Med sine 105 studenter utgjorde akademiet en knapp fjerdedel av den totale studentmassen. Nedleggelsen førte til at Avd. Kunstakademiet organisatorisk ble slått sammen med Avd. Kunstfag (kunsthåndverkfagene på den tidligere Statens håndverks- og kunstindustriskole) til et nytt «Fakultet for visuell kunst»..Akademiets styre ble nedlagt, og dekanstillingen omgjort til en deltids prodekanstilling. Etter voldsomme og vedvarende protester og aksjoner ble ordningen gradvis reversert. Fra 2011 var kunstakademiet på nytt en egen avdeling ved Kunsthøgskolen i Oslo.
To langvarige polemikker knyttet til manglende modellstudier ved akademiet, førte til at 1996 ble et turbulent år på mer enn et vis. Den første polemikken ble startet av maleren Vebjørn Sand, som hevdet i pressen at ingen professor på akademiet kunne tegne en hånd. I 1994 angrep Per Ung mangelen på tradisjonelle teknikker og modellstudier på skulpturavdelingen etter 1989. Professor Steinar Christensen ga et tilsvar og flere andre fulgte etter. Disse stridighetene kulminerte etter at Statsråd Gudmund Hernes påla akademiet å inkludere figurativ kunst i undervisningstilbudet. Han opprettet to nye åremålsprofessorater i figurativ kunst fra 1996. Istvan Lisztes ble tilsatt i skulpturprofessoratet, mens Jan Valentin Sæther ble professor i figurativt maleri. Begge professorene hadde egne klasser. Ved åremålets utløp i 2002 omdisponerte akademiet de to professoratene til andre stillinger
I det øvrige akademiet ble skillet mellom avdelingene for maleri, grafikk og skulptur oppløst i 1997. Studentene kunne fritt velge undervisning fra hele det frie kunstfeltet.
I 1990-årene ble det lagt større vekt på teori enn før, et fenomen vi finner igjen på andre kunstakademier i Norden og Europa. Stian Grøgaard ble teorikoordinator i 1995 og professor i teori i 2006.
Siden 2010 har akademiet i stor grad ansatt utenlandske professorer som ikke bor fast i Norge. Flere av studentene har også vært utlendinger. Det har bidratt til at undervisning og kommunikasjon oftest foregår på engelsk.
Flytting til Øvre Grünerløkka
I 2010 måtte Kunstakademiet flytte til den nybygde «Seilduken» på Øvre Grünerløkka, det vil si til bygningsmassen der Christiania Seildugsfabrik tidligere lå, sammen med Kunsthøgskolens øvrige avdelinger. Ved innflyttingen i 2010 ble Akademiet tildelt lokaler på fire ulike steder på Kunsthøgskolens campus, i stedet for å være en samlet avdeling.
Atelieret er billedkunstnerens viktigste verktøy. Det må være stort nok og med godt lys Det arealet som var satt av til atelierer i nye lokalene var langt mindre  og mer uhensiktsmessig enn hva de hadde disponert før flyttingen. Arealene besto i hovedsak av små båser med lave lettvegger på 220 cm, scm man ikke kunne slå en spiker i. Båsene hadde ikke dører, og mange båser hadde meget dårlige lysforhold. Ventilasjonen var dårlig, og vinduene kunne ikke åpnes. Luktsmitte gjorde det helsefarlig å male, lydsmitte gjorde det både vanskelig å konsentrere seg og vanskelig å gjennomføre veiledningssamtaler mellom professor og student. Karakteren av kontorbygg med noen tilpasninger i form av lettvegger var slående. Prosjektrom manglet. Redaktør Ingvill Henmo i tidsskriftet Billedkunst skrev nokså skarpt i en leder: «Er et kunstakademi anno 2011 definert som kontorjobbing? Fram med laptopen og lag kunst? Plugg ørene igjen med høretelefoner og se inn i skjermen? Mange arbeidsmåter synes å bli ekskludert, eller i hvert fall vanskeliggjort, i nye KHiO.» I et intervju i samme utgave av tidsskriftet uttalte Dag Erik Elgin, akademiets professor i maleri, blant annet: «Når det for første gang er bygget et kunstakademi i Oslo, er det graverende at faglige råd fra Kunstakademiets fagstab, formidlet i plantegninger og i utallige byggemøter, ikke nedfelles i arkitekturen». Studentavisen Universitas skrev: «Dei nye ateliera er bygd opp som eit ope kontorlandskap. Ingen studentar Universitas var i kontakt med tykte dette var ei god løysing, og manglande abeidsro, inga plass til større arbeid og veggar det er vanskeleg å slå spiker i vart trekt fram som problem.»
Fra første dag på Øvre Grünerløkka lette akademiet etter tilleggslokaler, og fant et tidligere fabrikklokale på 500 kvm i nærheten, i Malmøgata 5. Akademiet fikk lov av høgskoleledelsen til å leie fabrikklokalet fra januar 2011, og lokalet fungerte godt. Men Billedkunsts redaktør Henmo fant det i nok en leder merkelig at «Kunstakademiet allerede ved innflytting må søke seg ut i såkalte satellitter, lokaler utenfor skolen». Virksomheten i Malmøgata fikk navnet «Malmøgata Fine Arts Project Space» (MFAPS), og ble ledet av studenten Eirik Senje. Fram til juni 2011 ble det arrangert en rekke utstillinger i MFAPS, deriblant Bachelorutstillingen 2011. Deretter avviklet høgskoleledelsen all leie av lokaler utenfor campus i Seilduksgata. Situasjonen ble noe bedret etter at akademiet fikk disponere en del av bygningen som ligger langs Stenstrupsgate., men akademiet er i 2021 fremdeles ikke samlet på et sted på campus
Skåre BK
Skåre BK, dannet i 1935, er en svensk ishockeyklubb fra Karlstad. Deres hjemmebane er Löfbergs Lila Arena, eid av Färjestad, men ved siden av er også en mindre sal (Kobbe arena) at ungdom er trening i. Skåre BK er en av de største ungdomsklubber i Sverige. Skåre BK's A-lag spiller i 1. divisjon. Klubben spiller i røde skjorter, blå shorts og røde leggings. Nylig Färjestad BK og Skåre BK samarbeidet mer og mer. De er den beste spilleren i Färjestad, Färjestad har manglet et eget J20-lag siden sesongen 01/02, og i stedet omdirigere sine talenter i sporene A-team. Fra 2011/2012 sesongen vil Färjestad å ha et J20-lov som betyr at kuttingen vil ha problemer med spillere. Ryktet har det at klubben vil skru ned til Division 1-spillet fordi de ikke har økonomiske ressurser. Dersom klubben nekter å spilte i Division 1 som de blir nedgradert til divisjon tredje
Den karibiske platen
Den karibiske platen er en tektonisk plate som dekker Mellom-Amerika, Det karibiske hav og nordkysten av Sør-Amerika. Den karibiske platen dekker et areal på 3,3 millioner km² og grenser til Den nordamerikanske platen, Den søramerikanske platen og Cocosplaten. Grensene mellom platene er områder med høy seismisk aktivitet, som jordskjelv, vulkanutbrudd og av og til tsunamier.
Tom Mobraaten
Tormod Knutsen «Tom» Mobraaten (født 19. februar 1910 på Kongsberg, død 10. juni 1991 ) var en norsk-canadisk skiløper som representerte Vancouver Ski Club. Han deltok i OL i 1936 og 1948.
Som ungdom var Mobraaten medlem av Saggrenda Idrettslag (i dag Idrettslaget Skrim). Han emigrerte til Canada da han var 20 år gammel, og sammen med norsk-canadierne Henry Sotvedt og Nordal Kaldahl ble han medlem av Hollyburn Ridge Ski Club i Vancouver. De tre ble kalt «The Three Musketeers» (De tre musketerer).
Tom Mobraaten ble flere ganger canadisk mester i skihopping, og vant også mange renn i det vestlige USA. Det ble forventet at de canadiske skiløperne skulle være allroundere, og i OL i Garmisch-Partenkirchen i 1936 deltok Mobraaten i alle de tre nordiske grenene. Han ble nummer 14 i spesielt hopp, 31 (av 46 fullførende deltakere) i kombinert og 57 (av 72 fullførende deltakere) på 18 kilometer langrenn. Han var også en habil alpinist, men deltok ikke i den alpine konkurransen (kombinasjon utfor / slalåm) i OL. I OL i St. Moritz i 1948 deltok han bare i skihopping, og ble der nummer 44 av 46 deltakere. I 1955 vant han veteranklassen i USAs nasjonale mesterskap i hopp, som også var åpent for canadiske deltakere.