cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Forholdet mellom USA og Cuba
Uavhengighet for Cuba
Etter at opprørerne hadde en viss framgang i Cubas andre uavhengighetskrig i 1897, tilbød den amerikanske presidenten William McKinley å kjøpe Cuba for 300 millioner dollar. Da dette tilbudet ble avslått av Spania og ved at en eksplosjon senket det amerikanske slagskipet USS «Maine» i havnen i Havanna, førte til utbruddet av Den spansk-amerikanske krigen. I Cuba er denne krigen kjent som «den amerikanske innblandingen i Cubas uavhengighetskrig». Den 10. desember 1898 signerte USA og Spania Paris-avtalen og i henhold til fredsavtalen oppga Spania alle rettigheter til Cuba. Avtalen førte til at Det spanske imperiet opphørte i Nord- og Sør-Amerika og markerte begynnelsen på USAs ekspansjon og langvarige imperialistiske dominans i regionen. Rett etter at avtalen var signert begynte det amerikanskeide eiendomsfirmaet «Island of Cuba Real Estate Company» å selge eiendommer til amerikanere. Det amerikanske militærstyret av Cuba varte fram til 1902 da Cuba endelig fikk sin formelle uavhengighet.
Forholdene 1900–1959
En betingelse i enigheten mellom Cuba og USA for å sikre tilbaketrekningen av amerikanske soldater var at Cuba aksepterte Platt-tillegget, et tillegg i den kubanske grunnloven av 1901-1934 som ble oppkalt etter den amerikanske republikanske senatoren Orville H. Platt. Tillegget var et motstykke til Army Appropriations Act, en føderal amerikansk lov som ble vedtatt i mars 1901 og som ble presentert av Connecticut-senatoren Platt. Dette tillegget ga USA rett til å blande seg inn i Cubas politiske, økonomiske og militære anliggende når USA fant det nødvendig. Dette ble påberopt for å rettferdiggjøre en hvilken som helst innblanding som USA kom til å gjøre i kubansk innenrikspolitikk, blant annet den amerikanske okkupasjonen i 1916–1919, og definerte generelt forholdet mellom Cuba og USA i den neste 33 årene. Lovtillegget ble bittert avvist av flertallet av kubanerne og ble til sist avskaffet under Fulgencio Batistas første styre. En annen konsekvens av tillegget var at det ga USA fortsatt rett til å utnytte den sørlige delen av Guantánamobukta hvor en amerikansk marinebase, Guantanamo Bay Naval Station, ble etablert i 1898 og fortsatt er i virksomhet. Leien av bukten ble bekreftet av den kubansk-amerikanske avtalen som ble signert av begge nasjonenes presidenter i februar 1903.
Til tross for å anerkjenne Cubas overgang til en uavhengig republikk, holdt den amerikanske guvernøren Charles Edward Magoon et militært styre over øya i ytterligere tre år grunnet et opprør ledet av José Miguel Gómez. I de neste tyve årene grep USA stadig og gjentatte ganger militært inn i Cubas indre anliggender: 1906–1909, 1912 og 1917–1922. I 1912 ble amerikanske soldater sendt for å slå ned protester fra afrokubanere som protesterte mot fortsatt rasediskriminering.
I 1926 eide amerikanske selskaper 60 prosent av den kubanske sukkerindustrien og importerte 95 prosent av den totale kubanske avlingen, og Washington støttet generelt de påfølgende kubanske regjeringene. Imidlertid førte konfrontasjonene mellom regjeringen til Gerardo Machado og den politiske opposisjonen til en militær maktovertagelse av kubanske opprørere i 1933. Den amerikanske ambassadøren Sumner Welles tilkalte militær intervensjon fra USA og president Franklin D. Roosevelt, til tross for hans politiske løfte om godt naboskap overfor Latin-Amerika, beordret 29 krigsskip til Cuba og Key West i Florida. Machados erstatter, Ramón Grau, tok det kubanske presidentskapet og øyeblikkelig trakk tilbake og opphevet Platt-tillegget. I protest nektet USA å anerkjenne Graus regjering. Ambassadør Wells beskrev det nye kubanske styret som «kommunistisk» og «uansvarlig».
På 1930-tallet sto general Fulgencio Batista fram som den faktiske lederen og presidenten i Cuba i to perioder (1940–44 og 1952–59), noe som førte til en tid med nært samarbeid mellom diktatoren av Cuba og USA. Begge nasjonene signerte Avtalen om forbindelser i 1934. Batistas andre utgave som enerådende president ble innledet av et militærkupp planlagt i Florida, og president Harry S. Truman anerkjente raskt Batistas retur ved å skaffe militær og økonomisk støtte. USA dominerte totalt kubansk økonomi i løpet av Batistas andre periode. En rekke amerikanske selskaper fortsatte å svelle ut, korrupsjonen var utbredt og Havanna ble et populært tilfluktssted for amerikansk mafia, og holdt blant annet den beryktede Havannakonferansen i 1946. Den amerikanske ambassadøren på Cuba, Arthur Gardner, beskrev siden forholdet mellom USA og Batista under hans andre periode:
Da det brøt væpnet konflikt på Cuba mellom opprørere ledet av Fidel Castro og Batistas regjering, ble USA anmodet om ikke selge mer våpen til Batista av Cubas påventende president Manuel Urrutia Lleó. Washington tok flere kritiske skritt i mars 1958 for å forhindre salg av geværer til Batistas styrker, således endret revolusjonens kurs i opprørernes retning. Den amerikanske ambassadøren Earl T. Smith motsatte seg dette, og den politiske rådgiveren William Wieland kom med følgende berømte klage:
Forholdet etter revolusjonen
Den amerikanske presidenten Dwight D. Eisenhower anerkjente offisielt den nye kubanske regjeringen etter at den kubanske revolusjonen hadde veltet Batistas regjering, men forholdet mellom USA og den nye regjeringen på Cuba ble raskt dårligere da USA oppdaget at de ikke fikk fortsette sin dominerende rolle i Cubas indre anliggender. «Før Castro var USA så overveldende innflytelsesrik på Cuba at den amerikanske ambassadøren var den nest viktigste mannen, noen ganger mer viktig enn den amerikanske presidenten,» uttalte Earl T. Smith, den tidligere ambassadøren på Cuba ved en høring for det amerikanske senatet i 1960. I løpet av dager måtte Earl T. Smith avgå fra sin posisjon og ble erstattet av Philip Bonsal. Den amerikanske regjeringen ble økende bekymret for Cubas jordbruksreformer og nasjonaliseringen av amerikanskeid industri på Cuba. Mellom 15. og 26. april 1959 besøkte Fidel Castro og en kubansk delegasjon USA som gjester av amerikanske presseklubben. Besøket ble oppfattet av mange som en sjarmoffensiv fra Castro og hans nyopprettede regjering, og besøket omfattet nedleggingen av krans ved Lincolnmonumentet i Washington. Etter et møte mellom Castro og visepresident Richard Nixon, hvor Castro framla sine reformplaner for Cuba, begynte USA å legge press på Cuba, først ved gradvise handelsrestriksjoner på øya. Den 4. september 1959 møtte USAs ambassadør Bonsal Cubas statsminister Fidel Castro for å uttrykke «alvorlig bekymring for behandlingen som blir gitt til amerikanske private interesser på Cuba».
Etter hvert som Castros nasjonaliseringspolitikk fortsatte økte de amerikanske handelsrestriksjonene på Cuba. USA sluttet å kjøpe sukker fra Cuba, øyas viktigste eksportartikkel, og nektet å levere olje til Cuba som øya sårt manglet, noe som fikk ødeleggende effekt for Cubas økonomi. I mars 1960 økte spenningene da fraktskipet «La Coubre» eksploderte i havnen i Havanna og drepte 75 mennesker. Fidel Castro klandret USA og sammenlignet hendelsen med senkingen av USS «Maine» på samme sted i 1898. Den samme måneden beordret president Eisenhower i all stillhet CIA om å organisere, trene og utstyre kubanske flyktninger til en geriljastyrke som kunne velte Castro.
Ettersom de kubanske myndighetene nasjonaliserte amerikansk eiendom på Cuba, grep de amerikanske myndighetene gradvis til mottiltak, noe som til slutt medførte forbud mot all eksport til Cuba den 19. oktober 1960. Som konsekvens ble Cuba tvunget av USA inn i armene på Sovjetunionen. Cuba innledet handelsforbindelser med Sovjetunionen, og USA svarte med å bryte alle offisielle diplomatiske forhold til Cuba. Senere det samme året ble de amerikanske diplomatene Edwin L. Sweet og William G. Friedman arrestert og deretter utvist fra Cuba grunnet «oppmuntring av terroristhandlinger, gi asyl, finansiere ødeleggende publikasjoner og smugle våpen». Den 3. januar 1961 trakk USA sin diplomatiske anerkjennelse av den kubanske regjering og stengte sin ambassade i Havanna.
Presidentkandidaten John F. Kennedy mente at Eisenhowers konfronterende politikk overfor Cuba hadde vært et feilgrep. Han kritiserte hva han så som bruk av den amerikanske regjeringens innflytelse for fremme interessene og øke profitten til private amerikanske selskaper framfor å hjelpe Cuba til å få økonomisk framgang, ved å si at amerikanere dominerer øyas økonomi og gitt støtte til et av de blodigste og mest undertrykkende diktaturene i Latin-Amerikas historie:
I 1961 sto Cuba imot en væpnet invasjon av rundt 1500 CIA-trente kubanske flyktninger i Grisebukta på Cuba. Angrepet skjedde i april 1961, mindre enn tre måneder etter at John F. Kennedy var blitt president i USA. De kubanske styrkene beseiret angriperne fullstendig i løpet av 3 dagers kamphandlinger. Da den cubanske ambassadøren i FN 15. april anklaget USA for å ha stått bak angrepet, hevdet den amerikanske ambassadøren i FN, Adlai Stevenson, at amerikanske militære ikke «under noen omstendigheter» hadde intervenert på Cuba og forsikret at ingen amerikanske borgere ville delta i militære handlinger mot Cuba. Stevenson var faktisk ikke klar over at det faktisk var USA som hadde stått bak angrepet, og ble senere forlegen da han innså at CIA hadde løyet for ham. President Kennedy støttet uttalelsene til Stevenson ved å si at «Jeg har framhevet tidligere at dette var en kamp av kubanske patrioter mot en kubansk diktator. Mens vi ikke kan forventes å skjule våre sympatier, gjorde vi det gjentatte ganger klart at de væpnede styrkene til dette landet ikke ville intervenere på noe vis.» Den mislykkede invasjonen ble en propagandaseier for Castro, og en belastning for amerikansk troverdighet, også innenriks. Kennedy mistet mye av sin popularitet gjennom at invasjonen ble en fiasko.
USA begynte deretter å legge nye planer for å destabilisere den kubanske regjeringen. Disse aktivitetene har kollektivt blitt kjent som «Det kubanske prosjektet», også som «Operasjon Mongoose» (etter mungo, et indisk desmerdyr). Det var et koordinert program bestående av politisk, psykologisk og militær sabotasje som involverte etterretningsoperasjoner foruten også forsøk på attentat og mord på framstående politiske ledere i Cuba. Det kubanske prosjektet foreslo også angripe mål på det amerikanske fastlandet, kidnappe eller drepe kubanske flyktninger og legge skylden på Cuba med den hensikt å fremme støtte hos det amerikanske folk for militære aksjoner mot Cuba. Disse forslagene ble kollektivt kjent som Operasjon Northwoods.
En rapport fra en amerikansk etterretningskomité fra senatet bekreftet senere åtte forsøk på å drepe Castro mellom 1960 og 1965, foruten også andre planer mot andre kubanske ledere. I 1962 kunne Cuba observere at amerikanske styrker satte i scene en øvelseinvasjon på den karibisk øya under navnet «Operasjon Ortsac». Hensikten med liksominvasjonen var å fjerne en hersker kalt «Ortsac», som er Castro stavet baklengs. Forholdet ble ikke bedre av at Fidel i desember samme år erklærte seg selv marxist-leninist, og erklærte at Cuba ville bli en ettpartis, marxist-leninistisk sosialiststat. Spenningene mellom de to nasjonene nådde et høydepunkt i oktober samme år etter at amerikanske rekognoseringfly fotograferte Sovjetbygde utskytningsramper for missiler på Cuba. Oppdagelsen førte til det som er blitt kjent som Cubakrisen, en av de mest alvorlige diplomatiske krisene under Den kalde krigen.
Etter Cubakrisen uttalte president John F. Kennedy på fjernsyn at handelsrestriksjonene mot Cuba ville bli økt, unntatt for ikke-subsidiert salg av mat og medisiner. Et år senere ble finansielle transaksjoner og reiser til Cuba forbudt for amerikanske borgere. USAs embargo mot Cuba fortsatte i ulike former, og er fortsatt i virksomhet den dag i dag.
I 1964 fikk USA Cuba kastet ut av Organisasjonen av amerikanske stater (OAS/OAE), og overtalt alle land i Latin-Amerika med unntak av Mexico til å bryte sine diplomatiske forbindelser med landet. De diplomatiske båndene med andre latinamerikanske land ble siden gradvis bygd opp igjen.
Relasjonene begynte å smelte under president Lyndon B. Johnsons tid i løpet av det neste tiåret. I 1964 sendte Fidel Castro en beskjed til Johnson hvor han oppmuntret til dialog, og skrev:
Haglebu fjellkirke
Haglebu fjellkirke er en kirke fra 1980 på Haglebu i Sigdal kommune, Viken fylke, om lag 20 km nord for Eggedal sentrum. Kirken ligger i et populært turområde om lag 800 meter over havet og eies av en stiftelse. Haglebu fjellkirke har ingen fast betjening, men brukes av hyttefolket i området og er spesielt populær som bryllupskirke. Da legges gjerne festen til Haglebu fjellstue, som ligger like ved kirken.
Forholdet mellom USA og Cuba
Forholdet etter revolusjonen
På slutten av 1960-tallet og tidlig på 1970-tallet var det en vedvarende periode av flykapringer mellom Cuba og USA av borgere fra begge nasjoner, som førte til et behov for at begge nasjonene måtte inngå et samarbeid. Ved 1974 hadde amerikanske valgte representanter begynt å besøke Cuba. Tre år senere, under Carter-administrasjonen, åpnet både USA og Cuba såkalte «interessekontor» i de respektive landenes hovedsteder, som i praksis fungerte som en ambassade. I 1980, etter at rundt 10 000 kubanere hadde klemt seg sammen i den peruanske ambassaden for å søke politisk asyl, uttalte Castro at enhver som ønsket å forlate Cuba, også skulle få lov til det. Rundt 125 000 mennesker dro i tiden etter til USA fra Cuba, via den lille havnebyen Mariel. Blant disse var politiske og økonomiske flyktninger, og Castro sørget for, uten å rådføre seg med de amerikanske myndighetene, at disse flyktningene også besto av psykiatriske pasienter og kriminelle som ble løslatt fra kubanske fengsler. Marielkrisen varte frem til oktober 1980, da havnen ble stengt for utreise / avhenting av fluktvillige.
Haglebu fjellkirke
Byggverket er konstruert av fire kvadrater av ulik størrelse og har 150 plasser. Den er laget av leca, som utvendig er dekket med naturstein. Den går dermed svært i ett med naturen. Hver kvadrat har et pyramideformet tak. Smale, liggende vinduer danner overgang mellom mur og takskjegg og slipper lys inn i rommet ovenfra.
Forholdet mellom USA og Cuba
Forholdet etter revolusjonen
I 1977 signerte begge land en avtale om havgrense som begge land aksepterte lokaliteten av gjennom Floridasundet. Avtalen ble dog aldri sendt til det amerikanske senatet for bekreftelse, men er uansett blitt satt i anvendelse av utenriksdepartementet i USA.
Bobo Stenson
Bobo Stenson (født 4. august 1944 i Västerås, Sverige) er en svensk jazzmusiker (piano), kjent gjennom flere plateutgivelser i eget navn og egen trio (Underwear 1971; The Sounds around the House 1983; Very Early  1986; Reflections 1996; War Orphans 1998; Serenity 1999; og Goodbye 2005), de fleste på ECM.
Haglebu fjellkirke
Kirkens altertavle er et enkelt kors. Arkitekt Sølvsberg har utformet prekestol og døpefont. Kirkeklokken fra Olsen Nauen henger i et frittstående tårn. Man bruker et elektronisk orgel. Kirketekstiler er av Vesla Rossfjord, Drammen, som laget messehagler i 1986 og alterduker og antependier i 1993.
Biskop Dagfinn Hauge i Tunsberg bispedømme la ned grunnsteinen til kirken 9. juli 1978. Hans etterfølger Håkon E. Andersen vigslet kirken 24. august 1980.
The Three Sisters (Irland)
Det finnes også tre søstre lengre vest i Irland i form av tre fjelltopper med samme navn både på engelsk og irsk, The Three Sisters og An Triúr Deirfiúr. De er i det verdslige sognet Dunurlin i grevskapet Kerry.
Beskrivelse
Suir og Nore har sitt utspring i nærheten av fjellet Devil's Bit i Tipperary mens Barrow har sitt utspring i fjellet Slieve Bloom i grevskapet Laois. Nore flyter sammen med Barrow rundt 17 km før Suir og Barrow går sammen for utgjøre estuaret som er Waterfords havn øst for byen Waterford. De tre elvene sprer seg ut og drenerer en stor del av den sørlige delen av Irland, og omfatter grevskapeneTipperary, Carlow, Kilkenny, Wexford og Waterford. Den lengste av tre elvene er Barrow med 192 km, Suir med 185 km og Nore som er 140 km.
Barrow-broen, som er en viadukt jernbanen går over, krysser to av de tre søstrene, Nore og Barrow. De slutter seg deretter til elven Suir like nedstrøms for broen. Dette stedet er kjent på irsk som Cumar na dTrí Uisce, «sammenløpet av de tre vannene». Nore slutter seg til Barrow omtrent fire kilometer nord for New Ross og det kombinerte vannet til de tre søstrene som kan sees fra Cheekpoint. Det kombinerte vannet til alle tre søstrene er så synlige hele veien nedover elvemunningen fra Cheekpoint og videre.
Historie
I eldre tider utgjorde området mellom Suir og Barrow kongeriket Osraige. Dette navnet blir fremdeles benyttet for det religiøse administrative området innen både den irske romersk-katolske kirken, og protestantiske den irske kirken.
Bobo Stenson
Hans tidlige karriere ga samarbeid med lokale musikere som Lars Färnlöf, Sven Åke Johansson og Staffan Abeleen, noe senere deltakelse i Börje Fredrikssons kvartett. Han samarbeidet med Bernt Rosengren, Palle Danielsson, Rune Carlsson, og bidro i oppsetninger med Don Cherry som på den tiden bodde i Sverige, samt med George Russells «Nordic Orchestra» på 70-tallet.
The Three Sisters (Irland)
Historie
Den engelske poeten Edmund Spenser (1552-1599) tilbrakte tid i Irland, og hans store epos The Faerie Queene omtaler irske elver, blant de tre søstrene Suir, Nore og Barrow. Hans engelsk preget av rettskrivningen i elisabethansk tid lar seg ikke oversette uten at tidens tone tapes: Shure er Suir, Newre er Nore, og Barow er Barrow:
Bobo Stenson
Da ECM ble etablert var Stenson tidlig med, som i Sart (1971) med Arild Andersen, Terje Rypdal, Jon Christensen og Jan Garbarek. Bobo Stenson Quartet med Jan Garbarek ga deretter ut Witchi-tai-to (ECM, 1973) og Dansere (ECM, 1975) som av Down Beat fikk utmerkede kritikker. Stenson medvirket på Bjørn Alterhaugs Constellations (Odin Records, 1991).
Utenfor Skandinavia har han med Charles Loyd gitt ut The Call, Fish Out of Water (1989) og Notes from Big Sure (1992). Stenson har også turnert med Gary Burton, Sonny Rollins, Stan Getz, Billy Bailey, Thomas Stanko, Theo Jörgensmann og Dexter Gordon.
Han mottok Gyllene Skivan for Reflections 1996 og Goodbye 2005.
Forholdet mellom USA og Cuba
Forholdet etter revolusjonen
I 1981 annonserte president Ronald Reagans nye administrasjon en tøffere linje overfor Cuba ved å stramme inn i handelsblokaden. USA gjeninnførte reiseforbudet som hadde blitt opphevet under Carter, forbød amerikanske borgere å bruke penger på Cuba, og forbudet ble senere utvidet ved å omfatte kubanske myndigheter eller deres representanter som besøkte USA. I 1985 begynte en egen TV- og radiostasjon, Radio y Televisión Martí, økonomisk støtte at av Reagans administrasjon, å sende nyheter og politisk propaganda fra Miami i USA og til Cuba. Fabio Leite, underdirektør i kontoret for radiokommunikasjoner i Den internasjonale telekommunikasjonsunion (ITU) har fordømt de amerikanske radio- og TV-overføringene til Cuba som ulovlige og utilstedelige, og dessuten at de er beregnet på å gi næring til indre ødeleggelser på øya. Leite framhevet at overføringene var i brudd med ITUs reguleringer.
Den 24. februar 1996 ble to ubevæpnete fly av typen Cessna 336 som ble fløyet av den USA-baserte anti-Castro-terrororganisasjonen «Brothers to the Rescue» («Brødre til unnsetning») skutt ned av det kubanske flyvåpen etter å ha gått inn i kubansk luftrom. Fire amerikanere ble drept. I 2001 ble fem kubanske agenter, som bl.a. hadde avslørt terrorplaner som hadde ført til at flyet ble skutt ned, dømt for 26 anklager om «spionasje, konspirasjon for å begå mord, og andre ulovlige aktiviteter» i USA. I 2009 avslo USAs høyesterett å gjenoppta saken. En del veteraner fra CIAs invasjon i Grisebukta i 1961, nå ikke lenger økonomisk støttet av CIA, er fortsatt aktive, skjønt de i 2012 i 70-årene eller eldre. Medlemmer av Alpha 66, en anti-Castro og antikommunistisk terroristorganisasjon, fortsetter å praktisere deres ferdigheter med tunge automatvåpen i leirer i sørlige Florida. Den cubanske terroristen Luis Posada Carriles, som hadde utført mange terrorangrep i Latin-Amerika mot cubanske mål inkludert bombingen av et cubansk passasjerfly i 1976 som førte til at 73 mennesker døde, har asyl i USA, tross at regjeringene i latinamerikanske land som Cuba, Venezuela og Panama har krevd ham utlevert.
Økonomiske handelsrestriksjoner mot Cuba
De langvarige amerikanske handelsrestriksjonene mot Cuba ble forsterket i oktober 1992 ved den såkalte «Cubanske demokratiloven» («Torricelli-loven») og av «Den cubanske frihet og demokrati-solidaritetslov» («Helms-Burton-loven»). Den førstnevnte loven forbød utenlandskbaserte datterselskap av amerikanske selskaper fra å handle med Cuba, å reise til Cuba av amerikanske borgere, og familier av cubansk opphav i USA å besøke Cuba.
Sanksjonene kan også gjelde ikke-amerikanske selskaper fra å handle med Cuba. Som et resultat av dette må multinasjonale selskaper velge å handle mellom Cuba og USA, sistnevnte et langt større marked. Et viktig unntak er det tyskeide post- og leveranseselskapet DHL Express. Denne restriksjonen angår også maritim shipping da skip som går i kubanske havner ikke kan gå til amerikanske havner før etter seks måneder.
Den 26. oktober 2006 annonserte USA opprettelsen av en arbeidsgruppe bestående av flere amerikanske byråer som vil forfølge mer aggressivt amerikanske overtredere av handelsrestriksjonene overfor Cuba og med strafferammer opp til 10 år i fengsel og flere hundretusener av dollar i bøter for overtredelser.
Forhold i nyere tid
Ved Forente nasjoner i september 2000 kom Fidel Castro og USAs president Bill Clinton i kortvarig samtale under et gruppefoto og tok hverandre i hendene. FNs generalsekretær Kofi Annan kommenterte etterpå at «For en amerikansk president og en kubansk president til å håndhilse for første gang på over 40 år — jeg tror det er et betydelig symbolsk prestasjon.» Mens Castro sa det var en gest av «verdighet og høflighet», benektet Det hvite hus at møtet hadde noen betydning. I november 2001 begynte amerikanske selskaper å selge mat til Cuba for første gang siden Washington startet handelsrestriksjoner etter den kubanske revolusjonen. I 2002 ble den tidligere president Jimmy Carter den første tidligere eller sittende amerikanske president som besøkte Cuba siden 1928.
Forholdene ble likevel verre igjen etter valget av George W. Bush som president i USA. I løpet av hans valgkampanje søkte Bush støtte fra kubansk-amerikanere ved å legge vekt på hans motstand til styret til Castro og sin støtte for hardere handelsrestriksjoner. Kubansk-amerikanere, som vanligvis stemte republikansk, forventet mer aggressiv politikk og større deltagelse i USAs forhold til Cuba. Omtrent 3 måneder etter at Bush var blitt president, begynte Bush-administrasjonen å pålegge reiserestriksjoner. Det amerikanske finansdepartementet utøvde større press for å hindre amerikanske borgere fra å reise ulovlig til øya. I et møte i 2004 mellom medlemmer av Kommisjonen for støtte til et fritt Cuba, uttalte president Bush: «Vi venter ikke for dagen for kubansk frihet; vi arbeider for dagen med frihet på Cuba.»
Presidenten bekreftet sitt løfte til kubansk-amerikanerne rett før hans gjenvalg i 2004 om at han ville «arbeide» framfor å «vente» på friheten i Cuba. Som følge av hans gjenvalg i 2005 erklærte Bush at Cuba var et av de få «utpostene til tyranniet» som var igjen i verden. Spenningen økte da ministeren for våpenkontroll og internasjonale sikkerhetsaffærer, John R. Bolton, anklaget Cuba for å ha et biologisk våpenprogram. Mange i USA, blant annet tidligere president Carter, uttrykte tvil om denne påstanden. Senere ble Bolton kritisert for å undertrykke underordnete som stilte spørsmål ved kvaliteten av denne etterretningen. Bolton identifiserte Castro-regjeringen som en del av Amerikas «ondskapens akse», og framhevet det faktum at de kubanske lederne besøkte flere av USAs fiender, blant annet Libya, Iran og Syria. Cuba ble også identifisert som en «statssponsor av terrorisme», et begrep benyttet av det amerikanske utenriksdepartement. De kubanske myndighetene nektet for disse påstandene og anklaget isteden USA for å utøve statsstøttet terrorisme mot Cuba. Cuba har i ettertid mange ganger krevd å bli fjernet fra terrorlisten, men også til tross for at USA under president Barack Obamas reformer har vurdert skritt for å få et bedre forhold til Cuba, har USA beholdt Cuba på denne omstridtet terrorlisten.
I januar 2006 begynte USAs interesseseksjon i Havanna vise fram beskjeder på et rullende elektronisk tavle i vinduene i bygningens øverste etasje. Etter en protestmarsj mot den amerikanske provokasjonen ble det reist en rekke stolper med svarte flagg bestående av en hvit stjerne som gjorde visningen av de elektroniske beskjedene vanskelig å se. Den 8. september 2006 ble det avslørt at minst ti journalister fra Florida hadde jevnlig mottatt betaling fra den amerikanske regjeringen for deres programmer på Radio Martí og TV Martí, som ønsker regimeskifte på Cuba. Betalingene var blitt gitt i løpet av flere år og utgjorde flere tusener av dollar.
Den 12. september 2006 annonserte USA at det hadde opprettet fem arbeidsgrupper for å overvåke Cuba. Gruppene ble opprettet etter meddelelse den 31. juli hvor den aldrende kubanske lederen Castro hadde midlertidig avgitt makten til en gruppe ledere som var ledet av hans bror Raúl Castro. Amerikanske ledere uttalte at tre av de nyopprettede gruppene ble ledet av det amerikanske utenriksdepartementet for å utføre diplomatiske handlinger, strategiske kommunikasjoner og fremme av demokratiet. En annen var koordinert humanitær hjelp til Cuba ledet av handelsdepartementet og den femte gruppen arbeidet med migrasjonsspørsmål, ledet sammen av det nasjonalt sikkerhetsråd og sikkerhetsdepartementet.
Amerikansk revisorer til kongressen i USA har anklaget utviklingsbyrået USAID til ikke å administrere sitt program for å promotere demokrati på Cuba. Revisorene hevdet at USAID har kanalisert flere titalls millioner av dollar gjennom eksilkubanere i Miami hvor det ble holdt ødsel sløseri eller tvilsomme regnskap. Rapporten sa at organisasjonene hadde sendt ting som sjokolade og kasjmirkofter til Cuba. Deres rapport konkluderte med at 30 prosent av eksilgruppene som hadde mottatt penger fra USAID viste tvilsomme utgifter.
Virginia Apgar
Virginia Apgar (født 7. juni 1909 i Westfield i New Jersey, død 7. august 1974 i New York City) var en amerikansk lege (anestesiolog). Hun utviklet et skåringssystem vedrørende den fysiske tilstanden til nyfødte barn. Dette skåringssystemet er oppkalt etter henne, og kjennes nå som Apgar-score.
Saint-Dié-des-Vosges
Saint-Dié-des-Vosges er en kommune i departementet Vosges i regionen Grand Est øst i Frankrike. I 2015 hadde kommunen 20,079 innbyggere.
Virginia Apgar
I 1995 ble hun innvotert i National Women's Hall of Fame.
Forholdet mellom USA og Cuba
Forhold i nyere tid
I april 2009 begynte president Barack Obama å innføre en mindre streng politikk overfor Cuba. Den amerikanske presidenten uttalte at han er åpen for dialog med Cuba, men handelsrestriksjonene ville kun bli lettet om Cuba viste politisk endring. I mars 2009 signerte Obama en lov som lettet en del økonomiske sanksjoner for Cuba og lettet reiserestriksjonene for kubansk-amerikanere (definert som personer med en slektning «som ikke er mer enn tre generasjoner fjern fra den personen») til å reise til Cuba. En annen restriksjon som ble lettet i april var innenfor telekommunikasjoner, hvilket skulle det lettere og raskere å få tilgang til Internett for Cuba. Ved det 5. toppmøtet for Nord- og Sør-Amerika i 2009 signaliserte president Obama åpningen for en ny begynnelse med Cuba.
Saint-Dié-des-Vosges
Historie
1507 : Cosmographiae introductio (Martin Waldseemüller)
Alive in America
Alive in America er det første konsertalbumet fra amerikanske Steely Dan, utgitt i oktober 1995. Albumet inneholder opptak fra to konserter i 1993 og 1994, der konserten i 1993 ble gitt under navnet «Becker/Fagen '93», mens konserten i 1994 var under navnet Steely Dan.
Saint-Dié-des-Vosges
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Saint-Dié-des-Vosges
Alive in America
Sporliste
Alle låtene er skrevet av Walter Becker og Donald Fagen, unntatt der hvor annet er notert.
Forholdet mellom USA og Cuba
Nåværende handelsrestriksjoner
Under Loven for reformer og forsterkning av handelsseksjonene av 2000 er eksport fra USA til Cuba innenfor matindustri og medisinprodukter tillatt ved behørig lisens og tillatelser fra handelsdepartementet og finansdepartementet. Den amerikanske embargo for Cuba ville fortsette til tross for at Fidel Castro har gått av som Cubas leder, slo viseutenriksminister John Negroponte fast den 19. februar 2008.
Obama-administrasjonen lettet bestemte reiserestriksjoner og andre restriksjoner overfor Cuba i januar 2011. Den 24. februar 2012 oppfordret en delegasjon fra den amerikanske kongressen den kubanske president Raúl Castro om samtaler angående det tosidige forholdet mellom de to nasjonene.
USAs visjon for Cubas demokratisering
I 2003 ble den amerikanske Kommisjonen for støtte til et fritt Cuba opprettet for å «utforske måter USA kan hjelpe til framskynde og lette en demokratisk overgang i Cuba». Kommisjonen annonserte øyeblikkelig en rekke grep som omfattet strengere reiserestriksjoner til øya, strengere kontroll over ulovlige pengeoverføringer, og en mer robust informasjonskampanje rettet mot Cuba. Castro har insistert, til tross for opprettelsen av kommisjonen, at Cuba er i seg selv «i overgang: til sosialisme [og] til kommunisme» og at det er «meningsløst at USA truer Cuba nå».
I april 2006 utpekte Bush-administrasjonen Caleb McCarry som «overgangskoordinator» for Cuba, og fikk et budsjett på 59 millioner dollar og den oppgave å fremme et regjeringsskifte til demokrati etter Castros død. Den offisielle kubanske nyhetstjenesten Granma hevder at disse overgangsplanene ble opprettet på befaling fra kubanske eksilgrupper i Miami og at McCarry var ansvarlig for å ha stått bak at Aristide-administrasjonen ble veltet på Haiti.
I 2006 publiserte Kommisjonen for støtte til et fritt Cuba en rapport på 93 sider. Rapporten inkluderte en plan som foreslo at USA brukte 80 millioner dollar for å sikre at Cubas kommunistiske system ikke fortsatte etter Fidel Castro var død. Planen omfattet også et klassifisert tillegg som kubanske ledere hevdet kunne være en sammensvergelse for å myrde Fidel Castro eller en amerikansk militær invasjon på Cuba, skjønt ettersom tillegget er klassifisert er dette kun spekulasjoner.
Cuba etter Fidel
Som følge av den midlertidige overføringen av presidentpliktene i juli 2006 til Raúl Castro, bror av Fidel Castro, har amerikanske regjeringspersoner kommet med en rekke uttalelser som har tatt opp igjen behovet for politiske endringer på Cuba. Raúl Castro har svart på disse utsagnene ved å si at «De burde være meget klart at det er ikke mulig å oppnå noe på Cuba med pålegging og trusler. Tvert imot, vi har alltid vært villig for å normalisere forholdene på et likeverdig nivå. Hva vi ikke aksepterer er en politikk av arroganse og innblanding som den nåværende administrasjon i det landet hyppig har påtatt seg.»
Den 19. februar 2008 annonserte Fidel Castro at han ikke ville ta gjenvalg som president ved det neste møte i Asamblea Nacional del Poder Popular, Den kubanske nasjonalforsamlingen. Isteden ble Raúl Castro valgt til president av nasjonalforsamlingen den 24. februar 2008.
Militærstasjonen på Guantanamo
USA fortsetter å operere en marinebase ved Guantánamobukta på Cuba. Den er utleid til USA og kun en tosidig enighet eller at USA fjerner seg fra området kan oppheve leieforholdet. USA betaler Cuba en årlig leien basen, men siden den kubanske revolusjonen har Cuba kun akseptert den første utbetalingen, og avvist alle påfølgende. Den kubanske regjeringen har sterkt fordømt avtalen på det grunnlag at den overtreder artikkel 52 i Wien-konvensjonen om traktatretten titulert Coercion of a State by the threat or use of force, «Tvang fra en stat ved trusler eller bruk av makt». Imidlertid hevder artikkel 4, kalt for Non-retroactivity of the present Convention, «Ikke-tilbakevirkende av herværende konvensjon» i det samme dokumentet at Wien-konvensjonen om traktatretten ikke skal ha tilbakevirkende kraft overfor noen avtaler som ble opprettet før den selv.
Overtagelsen av Guantánamobukta var en del av Platt-tillegget, betingelsene for tilbaketrekning av amerikanske soldater som er gjenværende på Cuba siden den spansk-amerikanske krigen.
Antonio Caggiano
Han ble kreert til kardinal av pave Pius XI i 1946.
I 1955 ble han forfulgt av Juan Perons regjering.
Han deltok under Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Svenstuveien (Oslo)
Veien har villabebyggelse.
Ryenberget skole
Ryenberget skole er en kristen friskole som eies og drives av Det evangelisk-lutherske kirkesamfunn (DELK). Skolen er et privat alternativ til den offentlige grunnskolen, og er en barne- og ungdomsskole.
Nira Park
Nira Park (født 1967) er TV- og filmprodusent mest kjent for seriene Ei selsom sjappe og Speisa, og filmen Shaun of the Dead.
Park jobbet i The Comic Strip Limited mellom 1989 og 1995. I juni 1995 dannet hun Big Talk Productions Limited, og begynte å produsere gjennom dette firmaet. Variety omtalte henne som en av «Top Ten Producers To Watch 2005», og hun har blitt kåret til en av «Breakthrough Brits» av UK Film Council.
Ryenberget skole
Skolen ble bygd i 1986 og ligger på Ryen i Oslo. Skolen er en fortsettelse av Den lutherske skole som lå i St. Olavs gate 12 fra 1910 til 1986.
Skoleåret 2017/2018 var det 174 aktive elever jevnt fordelt over 10 trinn, 28 lærere av begge kjønn, hvorav 18 som hadde kontaktlærerstilling.
Tempelhof internasjonale lufthavn
Historie
Området hvor lufthavnen ligger ble brukt til militærparader fra 1720 til begynnelsen av første verdenskrig. Franskmannen Armand Zipfel foretok den første flyoppvisningen ved Tempelhof i 1909, fulgt av Orville Wright senere samme år. Tempelhof lufthavn ble etablert av Transportministeriet i oktober 1923, og var verdens første lufthavn med en underjordisk jernbanestasjon. I 1926 ble Lufthansa etablert der. Tempelhof var frem til stengningen en av verdens eldste fortsatt operative lufthavner.
537 Pauly
537 Pauly er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 7. juli 1904 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Den er oppkalt etter Max Pauly, en tysk forretningsmann som designet og produserte teleskoplinser for Zeiss.
Tempelhof internasjonale lufthavn
Historie
Tempelhof var den ene av Europas tre ikoniske lufthavner fra før andre verdenskrig, sammen med Londons nå stengte Croydon Airport og Aéroport de Paris - Le Bourget. Den opprinnelige terminalbygningen ble oppført i 1927, men som ledd i Albert Speers ombyggingsplaner for Berlin ble den erstattet av en ny terminal, bygget i granitt i neoklassisistisk stil mellom 1936 og 1941 og er et typisk eksempel på nasjonalsosialistisk arkitektur med Ernst Sagebiel som arkitekt. Denne bygningen på 300 000 m² fordelt på åtte etasjer over bakken og tre under var lenge en av verdens største bygninger. På 1930-tallet mottok Tempelhof et stort antall prominente tilreisende til Berlin. Weserwerke startet senere krigsproduksjon i den nye bygningen for å montere Junkers Ju 87 bombere og senere Focke-Wulf Fw 190 jagere.
Etter annen verdenskrig havnet Tempelhof i den amerikanske sektoren av Berlin, og kommersiell flyvning startet igjen da American Overseas Airlines åpnet en rute fra Berlin til New York 18. mai 1946. Virkelig berømt ble Tempelhof under Berlinblokaden mellom 26. juni 1948 og 12. mai 1949, da Sovjetunionen forsøkte å sulte ut Vest-Berlins befolkning ved å blokkere all trafikk på vei og jernbane. Tempelhof var flyplassen hvor en stor del av de allierte forsyningene ble fløyet inn. Boeing demonstrerte sin prototype 727, det første jettransportflyet, her i 1964, og den amerikanske hærens C-5 Galaxy landet på flyplassen i 1971 som første «storromfly» (wide-body aircraft). Pan Am og British Airways flyttet sin virksomhet til den nye Berlin-Tegel-lufthavnen 1. september 1975. Etter den tyske gjenforeningen forlot amerikanerne Berlin, og president Bill Clinton døpte det nye Boeing-flyet C17A Globemaster III 96-0006 «Spirit of Berlin» i Tempelhof 14. mai 1998.
Stengingen av flyplassen
Flyplassen mottok de siste årene bare en meget begrenset passasjertrafikk, og i juni 2004 ble det kjent at tyske luftfartsmyndigheter hadde gitt tillatelse til å stanse driften ved Tempelhof, som egentlig har for korte rullebaner og derfor ikke er dimensjonert for moderne forhold. Flyselskapene satte seg imidlertid imot stengningen av den tradisjonsrike lufthavnen, og viste til at den hadde åpenbare konkurransefordeler med sin sentrale beliggenhet midt i Berlin, bare seks kilometer fra Riksdagen.
Det ble gjennomført en folkeavstemning i Berlin om stengningen av flyplassen. Over 200 000 berlinere skrev under på kravet om folkeavstemning. Folkeavstemningen ble gjennomført 27. april 2008. Selv om over 60 % stemte for å beholde flyplassen, lå valgdeltagelsen på bare 36,1 %. For at avstemningen skulle bli tatt til følge måtte minst 25 % av alle stemmeberettigede stemt for, og denne andelen lå på 21,7 %.
Lufthavnen ble stengt 30. oktober 2008. I forbindelse med stengningen skrev Berlins største avis BZ:
De siste årenes brukere
Følgende selskaper opererte ruter til Tempelhof pr. 2005:
I tillegg til følgende småselskaper som brukte flyplassen for private flyvninger (taxiflyvninger)
Minérfluer
Utseende
Små til middelsstore (1-6 mm lange), slanke fluer, vanligvis med store vinger. Mange arter er svarte med større eller mindre lyse (gjerne gule) felter. Hodet er rundt med runde fasettøyne. Langs innerkanten av fasettøynene sitter det flere børster, men disse kan variere mye i størrelse og antall. Pannen er bred, og de tre punktøynene sitter på en litt opphøyet trekant som ofte er annerledes farget enn resten av pannen. Antennene er av vanlig fluetype, tre-leddete, det ytterste leddet kan være ganske stort eller tilspisset, og bærer en ganske lang og kraftig antennebørste (arista) på oversiden nær roten. Kinnbørste (vibrissa) finnes, munndelene er av vanlig fluetype, ikke påfallende store. Brystet (thorax) har vanligvis kraftige børster på ryggen og sidene. Vingene er store sammenlignet med kroppen, vanligvis gjennomsiktige uten fargeflekker. Beina er korte og kraftige. Bakkroppen er kort og kjegleformet. Hunnene har et kort, men kraftig eggleggingsrør (ovipositor). Larvene er pølseformede, ganske tykke. De eneste tydelige strukturene sett fra utsiden er åndehullene (spiraklene), som sitter på opphøyde vorter på den fremste og bakerste segmentet.
Levevis
Alle minérfluene har larver som lever inne i planter, de fleste i blad, men også noen i stengler, røtter og frø. Eggene stikkes inn under huden på planten, og larven klekkes etter noen få dager. Larvene spiser opp vevet innenfor ytterhuden og etterlater seg ganger i blad eller stengler, som er synlige utenfra som hvite felter eller tunneler. Disse kalles miner. Lignende miner lages av mange små sommerfugler og enkelte biller og planteveps. Larveutviklingstiden varierer fra en uke til flere måneder. Når larven er utvokst, kryper den vanligvis ut av planten og faller ned på bakken, der den forvandler seg til en puppe. Noen minérfluer kan gjøre stor skade, på jordbruksvekster og særlig på prydplanter der de lyse minene er skjemmende og kan gjøre planten uselgelig. Formen på minene kan ofte brukes til å bestemme arten av minérflue.
Skadedyr
De fleste minérfluene lever på planter som ikke er økonomisk viktige, men det finnes også noen alvorlige skadedyr i denne familien. Særlig problematiske er minérfluene ved dyrking av prydplanter, da minene er skjemmende og gjør plantene uselgelige. Man er oppmerksom på faren for innførsel av nye arter med planter fra utlandet, særlig er det en søramerikansk art søramerikansk minérflue (Liriomyza huidobrensis) man frykter skal komme inn. Noen av de artene som går på gressfamilien kan gjøre skade på korn, blant annet Agromyza intermittens (på hvete, rug og bygg), Agromyza luteitarsis (på hvete, rug og bygg), Agromyza megalopsis (på bygg), Agromyza nigrella (bl.a. på havre), Agromyza nigrociliata (på hvete og rug) og havrebladminérflue Chromatomyia fuscula (på bygg og havre). Andre potensielt alvorlige skadedyr i jord- og hagebruk er hvitpuppeminérflue Chromatomyia horticola på erter og prydplanter, krysantemumminérflue Chromatomyia syngenesiae blant annet på salat, Liriomyza bryoniae på tomat i veksthus, Liriomyza chinensis på løk, floridaminérflue Liriomyza trifolii på tomat, Napomyza carotae på gulrot, Napomyza gymnostoma på purre og kålminérflue Phytomyza rufipes på kål og andre planter i korsblomstfamilien. Andre arter lever på treaktige planter og kan gjøre skade i skogbruket. bjørkevedminérflue Phytobia cambii lever i sevjelaget på osp, bjørk og selje/vier-arter, og kan gjøre stor skade. Arten kristtornminérflue Phytomyza ilicis minerer i blad av kristtorn og er et stort problem for kristtorndyrkere på grunn av de stygge minene på bladene.
John McTiernan
John McTiernan (født 8. januar 1951) er en amerikansk filmregissør, mest kjent for å ha regissert spenningsfilmer. Han ble født i Albany i New York.
Sjællandsk
Sjællandsk er en dialekt av det danske språket.
Sjællandsk blir talt på Sjælland og øyene omkring, og blir regnet som en av de øydanske dialektene (ødansk).
Chalbi
Chalbi er en liten ørken i det nordlige Kenya opp mot det sørlige Etiopia. Ørkenen befinner seg øst for Turkanasjøen, den største permanente ørkeninnsjøen i verden. Bosetningen North Horr ligger i ørkenen. Marsabit er den nærmeste store byen.
Nys
Et/en nys er en reflektorisk mekanisme, der stemmebåndene lukkes kortvarig slik at lufttrykk kan bygge seg opp i lungene. Når stemmebåndene så åpnes, strømmer denne luften nærmest eksplosjonsaktig ut gjennom nesen. Det er ulike former for påvirkning i neseslimhinnen som utløser nysingen. Fenomenet er vanlig både hos mennesker og dyr.
Det er en utbredt myte at hjertet stopper når man nyser, men dette stemmer ikke.
Det har vært vanlig å si «Prosit!» til en som nyser. Nys er blitt knyttet til overjordiske makter. Hos Homer i Odysseen finnes replikken: «''Min sønn har nyst til det jeg sa. Så vil det sikkert skje.''»
Årsaker
Mennesker som er hypersensitive for stoffer som vi omgir oss med hele tiden, eller som har allergiske disposisjoner, kan oppleve nyseanfall, men selv bare lette forkjølelser og virusinfeksjoner kan også gi slike anfall. Et tørt inneklima kan gi enkelte problemer med neseslimhinnen, som igjen kan føre til nyseanfall. Anatomiske forandringer som skjeve neseskillevegger kan bli verre med tiden, og også gi lokal irritasjon i nesen. Sjeldnere enn dette kan svulster i nesehulen eller bihulene gi opphav til slik irritasjon, og også blødninger fra nese eller svelg.
Nysing mot solen
Enkelte mennesker kan begynne å nyse av å se mot solen eller annen sterk lyskilde. Dette er en refleks vi ennå ikke kjenner bakgrunnen for, men nysingen gir øynene en forbigående beskyttelse mot det sterke lyset. Denne formen for nysing ser ut til å være arvelig, og er til en viss grad koblet til overfølsomhet i neseslimhinnene. Fenomenet forekommer hos omtrent en av fire personer, og skal være vanligere blant personer som røyker.
Avverging
Det er mange mer eller mindre gode teorier om hvordan man kan unngå nys, både innenfor medisin og kjerringråd.
Felles for disse tipsene er at de må utføres i startfasen av opptakten til et nys. De fungerer med andre ord ikke særlig godt når neseslimhinnen har vært påvirket lenge, og det er rett før man nyser.
Nigar
Nigar eller Negar er et kvinnenavn med iransk opprinnelse. Det betyr «pynt, skjønnhet».
Utbredelse
Nigar er et vanlig navn i Aserbajdsjan.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Sjah
Sjah (persisk: شاه), fra det gamle persiske ordet khshathra («konge, fyrste»), er den persiske termen for en monark og ble brukt av de tidligere herskerne i Persia (dagens Iran), så vel som herskerne av Det persiske rike.
Den siste sjahen av Iran, Mohammad Reza Pahlavi, tok offisielt tittelen شاهنشاه sjâhansjâh, «keiser» (bokstavelig «kongenes konge» ), under sin kroning. Han gav også sin hustru Farah Pahlavi tittelen شاهبانو sjahbânu, «keiserinne», i 1967. Tidligere var herskerens livsledsager kjent som ملکه maleke (lånt fra det arabiske begrepet malika, som betyr «dronning»). Tittelen sjâhansjâh ble også brukt av osmanene for en stor helt eller keiser. I tillegg hadde de persisk-iranske keiserne også tittelen Arya Mehr (siste uttales som med en norsk æ) som betyr «ariernes lys». Begge titler ble brukt på myntene i Iran inntil sjahens fall i 1979.
De norske ordene sjekk, sjakk og sjakkmatt kommer alle fra sjah.
Lough Sillan
Lough Sillan (irsk: Loch Saileán) er en innsjø (lough/loch) i nærheten av byen Shercock i grevskapet Cavan i Irland. Fra innsjøen renner elven Annalee vest til Butlersbridge. Landskapet i området består av små åser og innsjøer som ble formet av istiden.
Fasiliteter
Elven er svært populær blant sportsfiskere, og vannsportsentustiaster, da den er egnet for både vannski og vannjet. I umiddelbar nærhet av innsjøen er den beskyttede skogsparken Dun na Rí på rundt 565 km2, tidligere privat eid. Dartreyskogen var tidligere en del av landstedet til jarlen av Dartrey, og jarlens tidligere residens og tilstøtende kirke.
Historie
Den 25. juli 1878 tok skolemester Michael McCabe elevene med på en båttur på Lough Sillan. Etter å ha seilt et lite stykke, kantret fartøyet og sank og krevde 17 ofre: skolesjefen, hans kone, to skoleansatte og 13 elever. Det var en av Irlands verste drukningstragedier i innlandet. I juli 2004 ble en plakett avduket ved bredden av innsjøen ved siden av stien som ble brukt av de som døde.
2. divisjon fotball for menn 2008, avdeling 3
2. divisjon fotball for menn 2008, avdeling 3
Terminliste
{|
1. serierunde
12. april
13. april
14. april
Iran under Sommer-OL 1988
Iran under Sommer-OL 1988. Tjuetre sportsutøvere fra Iran deltok i tre grener under Sommer-OL 1988 i Seoul. Iran kom på delt 36.-plass med en sølvmedalje. Hassan Zahedi var Irans flaggbærer under åpningsseremonien.
2. divisjon fotball for menn 2008, avdeling 3
2. serierunde
17. april