cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Akkadisk
Verbmorfologi
Av mange verb kan det på denne måten teoretisk sett dannes mange tusen former. Denne ytterst omfangsrike verbmorfologien er ett av de semittiske språkas særlige kjennetegn. Følgende tabell viser et lite utsnitt av mangfoldet av former av rota PRS (avgjøre/bestemme).
Stativ
I tillegg kan šarr-āta bety både «du var konge», «du er konge» og «du kommer til å bli konge». Stativ er altså uavhengig av tidsformer.
Orddannelse
I tillegg til den allerede nevnte muligheten for avledning av ulike verbstammer, har akkadisk tallrike nominaldannelser fra verbrøttene. En veldig vanlig nominalisering er den såkalte ma-PRaS-formen. Den kan uttrykke stedet for en hendelse, personen som utfører handlingen, og flere andre ting. Hvis en av rotkonsonantene (radikalene) er en labial lyd, blir prefikset til na-. Eksempler på dette er: maškanum (sted, plass) av ŠKN (sette, legge), mašraum (prakt) av ŠR (være praktfull), maarum (vekter) av NṢR (vokte), naparum (sum) av PR (sammenfatte).
En lignende dannelse er maPRaSt-formen. De substantiva som stammer fra denne nominaldannelsen er grammatisk feminine. For dannelsen gjelder de samme reglene som for maPRaS-formen, for eksempel maškattum (depositum) av ŠKN (sette, legge), narkabtum (vogn) av RKB (ri, kjøre).
For avledning av abstrakte substantiv har man suffikset -ūt. De substantiva som dannes med dette suffikset er også grammatisk feminine. Suffikset kan føyes til både substantiv, adjektiv og verb, for eksempel abūtum (farskap) av abum (far), rabûtum (storhet) av rabûm (stor), waūtum (bortgående) av WJ (dra vekk).
Også avledninger av verb fra substantiv, adjektiv og tallord er det mange av. For det meste dannes det en d-stamme fra substantivets eller adjektivets rot, som da har betydningen "bli X" eller "gjøre noe til X", for eksempel duššûm (la spire) fra dišu (grass), šullušum (gjøre noe for tredje gang) fra šalāš (tre).
Preposisjoner
Akkadisk har preposisjoner som består av ett enkelt ord (for eksempel ina (i, på, gjennom, under), ana (til, for, mot), adi (til), aššu (på grunn av), eli (på, over), ištu/ultu (fra, siden), mala (ifølge), itti (med, hos)). I tillegg fins det også noen preposisjoner som er satt sammen med ina og ana (for eksempel ina maar (foran), ina balu (uten), ana ēr (fram til), ana maar (foran). Uavhengig av kompleksiteten styrer alle preposisjonene genitiv.
Tallord
Siden tall vanligvis skrives som talltegn i kileskrift, er uttalen av mange tallord ennå ikke avklart. I kombinasjon med noe som telles står grunntalla i status absolutus. Siden andre tilfeller er veldig sjeldne, er formene av status rectus bare kjent for isolerte tallord. Tallorda 1 og 2, og også 21-29, 31-39, 41-49 og så videre kongruerer med det talte i grammatisk kjønn. Tallorda 3-20, 30, 40 og 50 viser en genuspolaritet. Det vil si at foran maskuline substantiv står den feminine formen av tallordet og motsatt. Denne polariteten er typisk for de semittiske språka og opptrer for eksempel også i klassisk arabisk. Tallorda 60, 100 og 1000 er like i begge kjønn. Med tallorda fra og med to står det som telles i flertall. Ved kroppsdeler som forekommer i par kan man legge merke til en dualisform, som imidlertid ikke lenger kan dannes produktivt, for eksempel šepum (fot) blir šepān (to føtter).
Ordenstalla dannes med få unntak ved tilføying av en kasusendelse til nominalformen PaRuS, hvor P, R og S må erstattes av tallordets tilsvarende konsonant. Spesielt iøynefallende er det når ordenstallet og grunntallet er like. Ved fire inntrer det en metatese (lydombytting). Følgende tabell inneholder de maskuline og feminine formene av status absolutus av noen akkadiske grunntall sammen med de tilsvarende ordenstalla.
Eksempler: erbē aššātum (fire kvinner) (maskulint tallord!), meat ālānū (ett hundre steder).
Nominalfraser
Med unntak av tallorda, står alle determinativene som føyes til et substantiv etter dette substantivet. Det gjelder både adjektiv, relativsatser og apposisjoner. Tallord står derimot foran substantivet. I følgende tabell analyseres nominalfrasen erbēt šarrū dannūtum ša ālam īpušū abūja (de fire sterke kongene, som har bygget byen, mine fedre).
Satssyntaks
Den vanligste ordstillinga i akkadisk er subjekt-objekt-predikat. Denne sluttplasseringa av verbet, som er uvanlig i semittiske språk, er et bevis på den århundrelange språkkontakta med sumerisk, som også har denne ordstillinga. Det kan imidlertid også forekomme andre ordstillinger i akkadisk, framfor alt i litterære tekster. Særlig kiasmer, det vil si omvendinger av satsstrukturen, forekommer veldig ofte. Et eksempel fra Lærsylinderen fra Nabonid (2:20-2:21) tydeliggjør dette:
I nominalsatser brukes det ikke noe kopulativt verb i akkadisk, det vil si verb som det norske «være». I stedet for dette står det predikativt brukte substantivet eller adjektivet i stativ, som for eksempel i Awīlum šū šarrāq. («denne mannen er en tyv»).
Ordforråd
På grunn av den intensive språkkontakten først med sumerisk og seinere med arameisk, består det akkadiske ordforrådet av et stort antall lånord fra disse språka. De arameiske lånorda var under de første århundrene i det første årtusenet før Kristus hovedsakelig begrensa til Nord- og Mellom-Mesopotamia, mens de sumeriske lånorda var utbredt i hele språkområdet. I tillegg til orda fra de nevnte språka, ble enkelte substantiv innenfor områdene ridning og husholdning lånt inn fra hurrittisk og kassittisk. Noen få lånord stammer fra ugarittisk.
På grunn av den semittiske ordstrukturen, som var veldig forskjellig fra ikke-semittiske språk, var det ikke mulig for akkaderne å overta sumeriske eller hurrittiske verb i den semittiske rotbøyninga. På grunn av dette ble bare substantiv og enkelte adjektiv lånt inn fra disse språka. Siden derimot arameisk og ugarittisk er semittiske språk, og dermed har rotbøyning, kunne akkadisk overta enkelte verb og også mange substantiv fra disse språka.
Følgende tabell inneholder eksempler på lånord i akkadisk.
Men også akkadisk var kilde for lånord, framfor alt til sumerisk. Noen eksempler er: sumerisk da-rí (varig, fra akkadisk dāru), sumerisk ra-gaba (ridende, budbærer, fra akkadisk rākibu).
Eksempeltekst
Den følgende lille teksten er paragraf 7 i Hammurabis lover, som ble skrevet rundt 1700-tallet f.Kr. Forkortelsene st.cs. og st.abs. står for henholdsvis «status constructus» og «status absolutus».
Oversettelse: «Hvis en medborger ut av hånda på en annen medborger eller en slave til en medborger uten vitner eller enighet kjøper eller tar i forvaring sølv, gull, en slave, ei slavinne, et storfe, et får, et esel eller noe som helst annet, er denne medborgeren en tyv og drepes.»
Staubø
Staubø er et mindre tettbebygd sted på Tverrdalsøya og en grunnkrets i Arendal.
Staubø tilhørte tidligere Moland kommune frem til kommunesammenslåingen i 1992. Stedet har postnummer 4920 Staubø. Per 1. januar 2011 var det 901 folkeregistrerte med postadresse Staubø.
På Labakken på Staubø ligger blant annet Staubø kultursenter, drevet av lokalpolitikeren Eldrup Andreas Hansen. Stedet var tidligere et gammelt handelssted med bakeri, konditori, kolonial og konfeksjon.
Fylkesvei 122 går igjennom stedet, med avstikkeren fylkesvei 137 fra Staubø til Holmesund.
Graeme Murray
Graeme Murray (født 14. desember 1984 i Bracebridge) er en canadisk kjelkehockeyspiller. Han fikk et virus da han var tre år gammel, som angrep nedre del av ryggmargen, noe som ga ham lammelser.
TASS
Telegrambyrået TASS (russisk: Телеграфное Aгенство Советского Союза при кабинете министров СССР, ТАСС, «Sovjetunionens Telegrambyrå» eller «Sovjetunionens Nyhetsbyrå») var det sentrale organet for innsamling og distribusjon av både innenlandske og utenlandske nyheter for alle sovjetiske aviser, radio- og fjernsynsstasjoner. Det hadde monopol på offisielle nyheter og bulletiner som ble levert som «Сообщение ТАСС» (Soobshcheniye TASS) eller TASS Rapport, TASS Kommuniké, TASS Fakta eller TASS Opplysning.
Geirfugl
Geirfugl (Pinguinus impennis), som døde ut i siste halvdel av 1800-tallet, var en stor flygeudyktig pelagisk dykkende sjøfugl som tilhørte alkefamilien (Alcidae). Den var betydelig større enn alle andre kjente alkefugler og utbredt i Nordatlanteren og langs kystene rundt, men arten ble jaktet til utryddelse av våre forfedre.
TASS
Byrået ble etablert 25. juli 1925 etter dekret fra presidiet i sentralkomiteen i Sovjetunionen. TASS ble etablert med utgangspunkt i det russiske nyhetsbyrået (ROSTA).
Per Vassbotn
Per Kjell Vassbotn (født 10. desember, 1941 på Stranda) er en norsk journalist og kommunikasjonsdirektør.
TASS
Siden 1971 har TASS sin status vært sett på som den sovjetiske sentralkomiteens forlengede arm og meninger og kommentarer derfra ble som oftest sett på som landets offisielle holdning.
Per Vassbotn
Som journalist i Dagbladet stod Vassbotn sentralt i begivenhetene omkring regjeringen Bortens fall 1971.
Roger Bannister
Roger Gilbert Bannister (født 23. mars 1929 i Harrow i London, død 3. mars 2018 ) var en britisk friidrettsutøver, kjent for å ha vært den første i historien som løp en engelsk mil (1609,4 meter) på under fire minutter. Bannister ble senere en fremstående nevrolog.
Geirfugl
Etymologi
Det norske navnet på denne fuglen stammer trolig fra det norrøne uttrykket geirr, som betyr kile- eller vinkelformet spydodd. Det viser sannsynligvis til det spisse, kraftige nebbet, som har en karakteristisk «knekk» som gir den ytre delen et kileformet preg.
Per Vassbotn
Vassbotn var statssekretær (Ap) ved Statsministerens kontor i Odvar Nordlis regjering fra 1980 til 1981. Han var redaksjonssjef ved NRKs avdelingskontor i Sogn og Fjordane 1981-1986. Fra 1986-1998 var han journalist og kommentator i Dagbladet. Han var pressekontakt i IBM Norge fra 2002 og også kommunikasjonsdirektør samme sted 2004–2007.
Geirfugl
Etymologi
«Penguin» (pingvin), som er det opprinnelige engelske navnet på geirfuglen, mener man har sin opprinnelse i det walisiske ordene pen (hode) og gwyn (hvitt). Man kan tenke seg at det var walisiske fiskere som først oppdaget fuglen og gav den et navn som siden ble hengende ved den. Det siktes da til den hvite flekken fuglen har på hodet.
Ifølge en nyere teori om navnets opprinnelse var det ikke fuglene, men øya ved Newfoundland som ble omtalt som Penguin. Fuglekolonien på øya lå nemlig på en odde som stakk ut som et hode, og mengden fugleskitt var så stor at den farget berget hvitt. Slik kan man tenke seg at øya ble omtalt som «øya med hvitt hode», Penguin Island. Bakgrunnen for teorien er at det er navnet på øya som er den første kjente bruken av ordet Penguin. Den hvite flekken på fuglens hode er ikke så stor at den kan ses på avstand. Bortsett fra denne flekken er hodet svart, og det skulle derfor ikke være så nærliggende å omtale fuglen som «hvitt hode». De første dokumenterte omtalene av fuglen var som penguin fowles. Man kan tenke seg at fuglene ble omtalt som «fuglene fra Penguin Island».
Biologi
Geirfuglen hadde likheter med dagens pingviner, men den var ikke i slekt med disse. Hodet var nesten helt svart, med unntak av en stor hvit flekk mellom øynene og nebbet på begge sider av pannen. Nebbet var svart og kraftig, med nedoverbøyd culmen og den ytre delen kileformet. Fjærdrakten var generelt svart på oversiden og hvit på undersiden. Vingene var korte og underutviklet for flyging, men de fungerte ypperlig som luffelignende svømmeredskaper i vannet. De lengste vingefjærene var kun cirka 10 cm lange.
Geirfuglen var omkring 75–85 cm høy og veide cirka 5 kg. Egget var omkring 12,4 cm langt og gulaktig eller lys okerfarget med små grå, sorte og brunaktige prikker, flekker og stripemønstre.
Geirfuglen var en dyktig svømmer som levde av fisk langs kysten av Nordatlanteren. Den var en flokkfugl som hekket i spredte kolonier, på egnede steder langs kysten av Norge, Skottland, Shetland, Orknøyene, Færøyene, Island, Grønland, Labrador, Baffinøya og Newfoundland. Geirfuglen svømte lynraskt gjennom vannet og fanget fisk, mens den var ganske klumsete og lett å fange på land. Ute på havet kunne man finne fuglene svømmende i store flokker, men de var raske til å dykke under overflaten hvis man nærmet seg dem.
Utryddelsen
I andre deler av Nordatlanteren var den vanlig så sent som på 1700-tallet. Geirfuglen hadde overlevd på Island og Grønland, og særlig på Newfoundland, der den hadde fått være i fred for europeernes fuglefangst. Da europeerne oppdaget Newfoundland på slutten av 1400-tallet, ble også geirfuglen gjenoppdaget. Langt ute i havet, nordøst for Newfoundland, var det en isolert øy med en svær koloni med store mengder geirfugl. Øya med kolonien ble kalt «Penguin Island» av britiske fiskere, som kom over havet for å utnytte de svære torskebankene i området. Øya heter i dag Funk Island.
Fiskerne oppdaget raskt at geirfuglene var lette å fange. Store mengder av dem kunne omringes, bord ble lagt fra berget og over i fiskebåtene, og så kunne geirfuglene drives rett ombord. Slik ble tusener av geirfugler fanget og brukt som skipskost, ikke bare blant fiskerne, men også blant andre langveisfarende som trengte forsyninger underveis. Særlig aktiv var denne formen for anskaffelse av forsyninger på 1700-tallet. Helt på slutten av århundret var det nesten ingen geirfugler igjen på Penguin Island. De siste geirfuglene på Penguin Island ble drept i 1801–1802.
Hansadagene
Informasjon om Hansadagene i 1996 finnes først og fremst i arrangementskomiteens arkiv, oppbevaret ved Bergen Byarkiv.
Geirfugl
Utryddelsen
Den siste populasjonen med geirfugl hekket på Eldey (Island). Ubekreftede observasjoner av geirfugl ble gjort i Vardø i 1848, da 25-åringen Lauritz Odin Brodtkorb muligens drepte den siste i Norge, og på Grønland flere ganger i 1850-årene. Det siste paret som ruget på et egg ble drept på Eldey den 3. juni 1844, da islendingene Jon Brandsson og Sigurdur Islefsson vred om nakken på begge foreldrene, og Ketil Ketilsson ved et uhell trampet i stykker egget. Den siste sikre observasjonen av levende geirfugl skjedde på Newfoundlandsbankene i 1852.
Roger Bannister
Det historiske løpet fant sted 6. mai 1954 i Oxford, og ble sett av ca. 3,000 tilskuere under en kamp mellom det britiske friidrettsforbundet og Oxford University. I vindkast opp mot 40 km/t ble stevnet nesten avlyst. Bannister løp drømmemilen på 3.59,4. Tidtaker var Norris McWhirter, som senere redigerte Guinness rekordbok.
Geirfugl
Utryddelsen
Navnet «Penguin» lever videre hos pingvinene. Det var Francis Drake som gav de flygeudyktige fuglene i Sørishavet dette navnet, da han så dem ved Ildlandet i 1578. Navnet fikk de fordi fuglene lignet på geirfuglen.
Roger Bannister
Rekorden ble slått 21. juni samme år av John Landy fra Australia, som løp på 3.58.
TASS
TASS hadde 682 filialer i Sovjetunionen og 94 i utlandet, og produserte innhold tilsvarende 750 avissider daglig, som ble oversatt til åtte språk. 4000 sovjetiske aviser mottok materiale fra TASS som hadde 5000 ansatte, hvorav vel 2000 var journalister og fotografer.
Roger Bannister
Bannister ble utnevnt til Knight Commander av Order of the British Empire og derved opphøyet i ridderstanden. Han fikk dermed også rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn. Nyttårsaften 2016 ble han utnevnt til medlem av Order of the Companions of Honour.
TASS
I 1992, som en følge av Sovjetunionens kollaps, gikk TASS over i det nye russiske nyhetsbyrået ITAR-TASS.
Tass (agence de presse) ITAR-TASS ITAR-TASS
Elizabeth Blount
Elizabeth Blount (født ca. 1500, død 1539), kjent i sin samtid som «Bessie», er den første man sikkert vet var elskerinnen til Henrik VIII av England.
Hun var datter av sir John Blount fra Shropshire, som ble slått til ridder under Henrik VII. Han var en lojal undersått som fulgte Henrik VIII under felttoget i Frankrike i 1513.
Lite er kjent om Elizabeth, utover at hun skal ha vært pen. I tolvårsalderen var hun hoffdame for Henrik VIIIs første hustru, Katarina av Aragón. Der tiltrakk hun seg kongens oppmerksomhet omkring år 1517, da hun var femten år gammel. Bessie ble gravid, og under graviditeten forsvant hun fra hoffet; kardinal Wolsey flyttet henne til landlige omgivelser i Essex. Der, i augustinerklosteret St Laurence ved Blackmore, også kjent som «Jericho», fødte Bessie 15. juni 1519 en sønn. Han fikk navnet Henry FitzRoy, og var det eneste utenomekteskapelige barnet kong Henrik anerkjente. Etter dette ble forholdet antagelig avsluttet. I alle fall innledet kongen en affære med Mary Boleyn.
Forholdet til Elizabeth ble viktig for kongen, som bevis på at han var i stand til å produsere en mannlig arving. På et tidspunkt før sønnen Edward ble født ser det ut til at han planla å anerkjenne Henry FitzRoy, og utnevne gutten til hertug av Richmond og Somerset.
Etter at forholdet til kongen var over, ble Elizabeth gift med Gilbert Tailboys. Han kom fra en velstående familie med eiendommer spredd over så store avstander som Northumberland og Somerset. Det unge paret etablerte seg på Tailboys-godset i Lincolnshire. Kongen sørget for at Bessie var sikret livslange inntekter fra noen av Tailboys-eiendommene. Hele sitt liv merket hun kongens gunst i former av presanger og tildelinger av land.
Som gift kone forsvant Bessie mer eller mindre ut av den kongelige historie, bortsett fra en kort gjesteopptreden tilbake i kretsen rundt kongen da hun ble hoffdame hos hans fjerde kone Anna av Kleve. Bessie fikk minst to barn til, og uvissheten rundt barnas fødselsdatoer har ført til spekulasjoner om at kongen var far også til dem, selv om han på den tiden stod i forhold til Mary Boleyn.
Elizabeth Blount skal ha dødd av tuberkulose i 1540.
Lena
Lena kan vise til:
Blodhund
Blodhund (FCI #084) er en stor og meget gammel hunderase som stammer fra Belgia. Den regnes som en viktig stamfar for dagens drivende hunder. Rasen er også kjent som sankt hubertshund mange steder i verden.
Opprinnelse og alder
Navnet blodhund kommer ikke av rasens egenskaper til å spore blod, men stammer fra det engelske uttrykket «blooded hound» som oversatt betyr nobelt blod, underforstått renraset hund. Navnet stammer fra 1300-tallet, men rasen er ennå eldre.
Blodhunden skal ha oppstått i Ardennesdistriktet i Belgia på 900-tallet, der en munk med navnet Hubertus (egentlig François Hubert, senere den første biskop av Liège) drev med oppdrett av store jakthunder, basert på lokale hunder som hadde eksistert i området siden 600-tallet. Siden ble disse hundene spredd utover Europa, der de med årene ble krysset med andre hunder for å få fram typer som passet de mange ulike behov folk hadde for jakthunder.
Blodhunden ble bragt til England med Vilhelm Erobreren på 1000-tallet, og den ble flittig brukt som jakthund i Frankrike fram til Ludvig den helliges tid (1226–1270).
Rasens rykte som en særlig god sporhund stammer imidlertid trolig fra USA, dit den kom ganske tidlig etter at innvandringen fra Europa begynte. Den ble spesielt populær i sørstatene, der den ble brukt til å spore opp rømte slaver. Siden ble den også benyttet til å spore opp fanger som hadde rømt.
I moderne tid har oppdrettere i såvel USA og Storbritannia, som i hjemlandet Belgia vært viktige for rasens utvikling og eksistens. I dag regnes den også som støverrasenes viktigste stamfar.
Utseende, anatomi og fysikk
Blodhunden er en av de største støverne. Den er langstrakt med mye løshud. Hodet er stort og smalt. Den har rynker og slapp hud på hodet og langs hele halsen. Den har markert nakkeknøl, lange kjaker, krommet neserygg og et kjeveparti som har hengende løse lepper. Ørene er festet lavere enn øynene og er meget lefsete. Ørene har ikke brusk og henger derfor ned mot kjakene. Den har langstrakt høy og smal hals. Kroppen er slank og langstrakt med bredt brystparti og buklinjen noe opptrukket. Den har rak rygg og balansert lend. Den har relativt sterke bein og en middels tykk benstamme som ender opp i runde, høye labber. Halen har kort pels og bæres i en bue over rygglinjen, uten å berøre ryggen.
Pelsen på kroppen er kort og grov, mens på hodet og ørene er den myk og glatt. Sort som toner over til brun er det mest vanlige på denne typen hunder.
Hannene blir ca. 64-72 cm i skulderhøyde og veier vanligvis omkring 46-54 kg. Tispene blir ca. 58–66 cm i skulderhøyde og veier vanligvis 40–48 kg. Idealhøyden er henholdsvis 68 og 62 cm.
Bruksområde
Blodhunden ble opprinnelig avlet som en drivende jakthund som jaget hjort og villsvin i flokk, men den har på grunn av sin fantastiske luktesans og sitt utrettelige pågangsmot blitt mer av en ren sporhund å regne. Den regnes av de fleste som «verdens beste sporhund», men denne staute og stolte hunden har også en rekke andre brukshundegenskaper. Ikke minst som tjenestehund. Blodhund er også en ypperlig familiehund.
Blodhunden er ikke særlig hurtig, men svært utholdende og besluttsom. Den kan spore lenger enn noen annen hund.
Lynne og væremåte
Blodhunden er en stor, stø og modig hund som egner seg ypperlig som familiehund i en aktiv familie. Den er vennlig, rolig, lojal og trofast, og regnes som svært flink med barn. Den er reservert overfor fremmede, men normalt aldri aggressiv. Blodhunden trenger tålmodig og vennlig, men streng dressur. Den trenger mye mosjon og bør få rikelig med oppgaver for å trives maksimalt.
Annet
Pelsen må børstes regelmessig. På grunn av hudfoldene og de lange ørene trenger denne hunder regelmessig ettersyn og renhold, også av øynene.
Hans Sigvardsen
Hans Sigvardsen (født 1530, død 1593) var en norsk sogneprest.
Sønn av Sigvard Amundsen, sogneprest til Verdal og Margrete Hansdatter.
I 1586 ble han den første sogneprest til Nidaros domkirke etter reformasjonen. Han hadde denne stillingen til sin død 1593.
Solitærfugl
Solitærfugl (Pezophaps solitaria) er en nå utdødd art som tidligere ble plassert i drontefamilien. Ny forskning viser imidlertid at de såkalte drontene hører hjemme i duefamilien, der de er plassert i den tallrike underfamilien Raphinae.
Solitærfuglen levde på øya Rodrigues i Det indiske hav. Den var ikke flyvedyktig og hadde ingen naturlige fiender på øya.
Arten ble jaktet til utryddelse av sjøfolk. De siste fuglene ble trolig drept i 1790.
ITAR-TASS
ITAR-TASS (russisk: ИТАР-ТАСС, ITAR: Информационное Телеграфное Агентство России, Informatsionnoje Telegrafnoje Agentstvo Rossii, Russlands Informasjons- og Telegrambyrå) er et russisk, statseid nyhetsbyrå, med hovedkontor i Moskva. Byrået har drøyt 130 kontorer i Russland og andre land.
Historie
Nyhetsbyråets opprinnelse kan spores tilbake til et brev fra daværende finansminister Vladimir Kokovtsov til utenriksministeren datert 26. mars 1904 der Kokovtsov skriver at både handel og industri, såvel som finansdepartementet har behov for utveksling av uavhengig informasjon med andre nasjoner via telegraf på en måte som gjør nasjonale forretningsmuligheter kjent.
4. juli samme år ble det holdt et møte der en planla telegrambyrået St. Petersburg Telegrambyrå (SPTA). Formålet var å distribuere politiske, finansielle, økonomiske, handelsmessige og andre nyheter av allmenn interesse innenlands og utenlands. SPTA startet som Russlands offisielle telegrambyrå 1. september 1904.
9. august 1914, dagen etter at St. Petersburg fikk navnet Petrograd, fikk også SPTA nytt navn; Petrograd Telegrambyrå (PTA). Bolsjevikene tok kontroll over byrået den 7. november 1917. 1. desember fulgte et dekret om at PTA ble nyhetsbyrået til den nye regjeringen (Sovnarkom).
Den 7. september 1918 ble PTA og Sovnarkom Pressebyrå (бюро печати) slått sammen til ROSTA og flyttet til Moskva. 25. juli 1925 ble navnet endret til TASS (russisk: ТАСС, Телеграфное Агенство Советского Союза при кабинете министров СССР, Telegrafnoje Agentstvo Sovetskogo Sojuza, Sovjetunionens Telegrambyrå) etter dekret fra presidiet i sentralkomiteen i Sovjetunionen.
Etter oppløsningen av Sovjetunionen ble navnet i januar 1992 endret til Russlands Informasjons- og Telegrambyrå (ITAR) da Russland overtok eiendelene til byrået. På grunn av den lange historien med navnet «TASS», ble navnet fra 1994 ITAR-TASS. TASS sto opprinnelig for «Sovjetunionens Telegrambyrå». Denne forkortelsen ble gitt en ny betydning: «Telegrambyrå for Kommunikasjon og Rapport» (russisk: ТАСС, Телеграфное Агентство Связи и Сообщения, Telegrafnoje Agentstvo Svjazi i Soobsjtsjenija). Sloganet på deres engelske nettsted lyder «Every time in real time. TASS».
Byråets mangeårige økonomidirektør Anatolij Voronin ble 16. oktober 2006 funnet død i sin leilighet, som offer for et drap.
Ifølge russisk lov må ITAR-TASS oppgis som kilde når dets nyhetsrapporter refereres av andre.
HTTPS
Hypertext Transfer Protocol Secure (HTTPS) er en sikrere utgave av HTTP, som er kommunikasjonsprotokollen til World Wide Web. Det ble oppfunnet av Netscape Communications Corporation for å tilby autentisering og kryptering av kommunikasjon i forbindelse med elektronisk handel ved hjelp av digitale sertifikater.
Graden av beskyttelse avhenger av hvor korrekt implementasjonen av HTTPS er i nettleseren, tjeneren og hvilken krypteringsalgoritme som er brukt.
Nettsider som benytter HTTPS, har en URL som begynner med «https://» i stedet for «http://».
HTTPS blir brukt med 6,26 % av den totale registrerte norske domener.
Funksjonsmåte
Https er ingen egen protokoll, men en kombinasjon av vanlig HTTP over en kryptert SSL- (Secure Sockets Layer) eller TLS-kopling (Transport Layer Security). Dette skaper beskyttelse mot avlytting og mellomleddsangrep.
En https-URL kan spesifisere hvilken TCP/IP-port som skal brukes. Hvis ikke, brukes port 443 (usikret HTTP bruker typisk port 80).
Når en web-tjener skal settes opp for å akseptere https-forbindelser, må administratoren opprette et digitale sertifikat for web-tjeneren. På Unix-baserte tjenere kan et slikt sertifikat opprettes med verktøy som OpenSSL sin <tt>ssl-ca</tt> eller SuSE sin <tt>gensslcert</tt>. Dette sertifikatet må så signeres av en sertifikatautoritet. Dette beviser at sertifikateieren virkelig er entiteten den oppgir å være, for eksempel en organisasjon eller en person. Nettlesere er generelt distribuert med signeringssertifikatene til kjente sertifikatautoriteter for å kunne verifisere at sertifikatene virkelig var signert av dem.
Organisasjoner kan også drive sin egen sertifikatautoritet, spesielt om de er ansvarlige for å sette opp nettlesere for å aksessere egne sider (for eksempel et internt intranet). Da kan de legge sine egne signeringssertifikater til dem som allerede fulgte med nettleseren.
Noen sider, spesielt de drevet av hobbybrukere, bruker selv-signerte sertifikater på offentlige nettsider. Ved å gjøre dette, sikrer de seg mot enkel avlytting, men dette kan ikke stoppe et mellomleddsangrep slikt et godtkjent sertifikat kan.
Systemet kan også brukes til pålitelighetskontroll for å begrense tilgang til en tjener til bare autoriserte brukere. For å iverksette dette, oppretter nettstedets administrator vanligvis sertifikater for hver bruker. Sertifikatene lastes inn i brukerens nettleser. De inneholder normalt navnet og epostadressen til brukeren, og sjekkes automatisk av tjeneren ved hver nye oppkopling. Dette kan brukes i stedet for å måtte taste inn et passord.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1972
Under Vinter-OL 1972 i Sapporo ble det arrangert åtte øvelser i hurtigløp på skøyter. Løpene gikk på byens nybygde kunstisbane Makomanai Open Stadium.
Medaljeoversikt
Ved lik plassering er nasjonene sortert alfabetisk
Beste utøvere medaljer
Ved lik plassering er sorteringen gjort alfabetisk på nasjoner deretter etternavn på utøver.
Alberta Ballet Company
Alberta Ballet Company er et profesjonelt ballettselskap i Calgary og Edmonton, provinsen Alberta i Canada. Selskapet er også kjent under kortversjonen av navnet, Alberta Ballet, og har vært profesjonelt siden 1966. I sesongen 2005-06 var det det tredje største dansekompaniet i Canada med 26 dansere, og antallet opptredener ble nesten doblet, fra 57 til 107. Ballettselskapet har siden det slo seg sammen med Calgary City Ballet i 1990 sitt tilhold i Nat Christie Centre i Calgary. Selskapets kunstneriske leder er 2002 Jean Grand-Maître.
Historikk
Alberta Ballet Company ble grunnlagt av Ruth Carse som amatørselskapet Dance Interlude i 1958, skiftet navn til Edmonton Ballet Company i 1961, og i 1966 ble det et profesjonelt dansekompani.
Carse ledet ABC frem til 1975,. og ble etterfulgt av Jeremy Leslie-Spinks (1975). Spinks beskrives i The Canadian Encyclopaedia som en kontroversiell leder, i det han ledet dansekompaniet i en mer samtidsrettet retning. Dette, i tillegg til en finansiell krise, førte til at han etter ett år måtte overlate den kunstneriske ledelsen til Brydon Paige (1976 til 1988). Paige ble etterfulgt av Ali Pourfarrokh (1988–1998), som blant annet bestilte verket Lifted by Love (1994) fra den amerikanske koreografen Peter Pucci, til musikk av k.d. lang. Danseren Mikko Nissinen fra San Francisco Ballet overtok lederrollen i 2002 og han introduserte da Balanchinemetoden, men fortsatte samtidig å bestille nye arbeider både fra kanadiske og internasjonale koreografer. Under Nissinens ledelse turnerte Alberta Ballet Company i Kina, Finland og Egypt. Jean Grand-Maître etterfulgte Pourfarrokh i 2002. Han overtok da et selskap som hadde slitt økonomisk i flere år, men etter hans andre sesong (2004) gikk kompaniet med overskudd, noe som hjalp Alberta Ballet Company gjennom den vanskelige 2004-05 sesongen.
I 1991 ble School of Alberta Ballet grunnlagt. Det er Alberta Ballets offisielle treningssenter, og tilbyr to divisjoner og flere ulike programvalg. Fagkretsen er basert på en kombinasjon av to ulike system, Agrippina Vaganovas system og Enrico Cecchettis metode, og inkluderer dessuten andre former som for eksempel moderne dans og jazz. School of Alberta Ballet har forpliktet seg til at undervisningen ikke skal bli ensrettet. Edmund Stripe er kunstnerisk leder, og Ashley McNeil er rektor innen ballett.
I sesongen 2009-10 ble totalt seks oppsetninger presentert: Romeo og Julia, Nøtteknekkeren, Moulin Rouge: The Ballet (utført av Royal Winnipeg Ballet), Songs of a Wayfarer og The Seven Deadly Sins hadde sine verdenspremierer, akkurat som Elton: Love Lies Bleeding, en nyskapning i samarbeide med popartisten Elton John. I balletten består musikken av 14 sanger av Elton John og Bernie Taupin, og den viser mange følelsesmessige understrømmer som for eksempel den ledende figurens vei til å akseptere at han er homoseksuell.
Selskapets kunstneriske leder Jean Grand-Maître koreograferte Carmen, som de tok på turne til Kina, og Fiddle and the Drum, som i 2007 var et samarbeid med Joni Mitchell i anledning av selskapets 40-årsjubileum. Balletten inneholdt to nyskrevne sanger, «If» og «If I Had a Heart, I’d Cry», mens resten av musikken er hentet fra 1980- og '90-årene. Scenens bakteppe ble sammenstilt av still-bilder fra Joni Mitchells utstilling der hun hadde benyttet ulike medier.
Alberta Ballet Company opptrådte under åpningen av Vinter-OL 2010 i Vancouver. Koreografien var av Jean Grand-Maître.
Utlendingsloven
Utlendingsloven regulerer utlendingers adgang og opphold i Norge. Loven gir blant annet bestemmelser om visum (innreisetillatelse), bortvisning (utreisepålegg), utvisning (innreiseforbud), oppholdsgrunnlag (studier, arbeid, vern mot forfølgelse, med videre), arbeidstillatelse og bosettingstitllaelse.
Utlendingsloven av 1988 ble avløst av en ny utlendingslov fra 2008, i kraft fra 1. januar 2010. Loven har bestemmelser om utlendingers adgang til riket så vel som for opphold. Loven definerer enhver som ikke er norsk statsborger som utlending.
Lovens formål
Loven har et tredelt formål:
Oppholdstillatelse
Begrepet oppholdstillatelse erstatter oppholds- og arbeidstillatelse. I utgangspunktet skal oppholdstillatelse gi rett til å arbeide i Norge, men i noen tilfeller vil det bli presisert at oppholdstillatelsen ikke gir rett til arbeid eller inneholde visse begrensninger i forhold til arbeid. Begrepet arbeidstillatelse faller bort.
Permanent oppholdstillatelse
Permanent oppholdstillatelse gir rett til varig opphold og arbeid i Norge og er et begrep som erstatter det tidligere bosettingstillatelse. Slik tillatelse kan gis etter minst tre års sammenhengende, tillatt opphold i Norge.
Fra asyl til beskyttelse
I dagens lov er begrepet asyl erstattet med beskyttelse for å gjenspeile det internasjonale begrepet i flyktningretten; protection. Etter den nye loven vil flere av dem som for første gang får innvilget beskyttelse få status som flyktninger. Både personer som etter loven får asyl og personer som får vern mot retur, får beskyttelse når UDI har fattet vedtak etter 1. januar 2010. Gruppene som tidligere fikk ulik status vil begge få status som flyktninger, og dermed får de også de rettighetene dette innebærer.
Georg Ferdinand Duckwitz
Bakgrunn og virke
Duckwitz stammet fra en kjøpmannsfamilie fra Bremen. Etter soldattjeneste og nasjonaløkonomiske studier, som han ikke avsluttet, kom han i 1928 til København som representant for firmaet Kaffee Hag. Han var tiltrukket av Hitlers ideer og ble i 1932 medlem av det tyske nazist-partiet og ble aktiv som partiets ansvarlige for de skandinaviske landene. Efter de interne utrensninger i partiet i 1933 ble han mer skeptisk overfor det, og han sluttet å arbeide for det fra 1935, dog uten å melde seg ut av partiet. Fra 1935 til 1939 arbeidet han for Hamburg-Amerika-Linie i New York. I 1939 kom han til det tyske gesandtskap i København som skipsfartssakkyndig medarbeider, først utsendt av det tyske trafikkministerium, fra 1941 av utenriksministeriet.
Da Werner Best ble riksfullmektig i 1942, ble Duckwitz hurtig hans fortrolige. Forut for aksjonen mot de danske jødene i oktober 1943 var det han som formidlet Bests advarsel til Hans Hedtoft. Dessuten hadde han i Stockholm hatt drøftelser med den svenske statsminister Per Albin Hansson om mottagelsen av jødiske flyktninger i Sverige.
Duckwitz ytte således et avgjørende bidrag til at 7 000 danske jøder ble reddet fra deportasjon og utryddelse i tyske konsentrasjonsleire.
I besettelsens siste par år ble Duckwitz en viktig kontaktperson mellom de danske og tyske instanser, for eksempel under folkestreiken i København sommeren 1944, hvor han hadde en stor del av æren for at man nådde en forhandlingsløsning og unngikk en tysk militæraksjon mot byen.
Duckwitz hadde kontakt til de tyske kretser som gjennomførte 20. juli-attentatet mot diktatoren Adolf Hitler i 1944. Hvis attentatet hadde vært vellykket, var oppgaven hans å avvikle okkupasjonen av Danmark og Norge.
Duckwitz var etter krigen Forbundsrepublikken Tysklands ambassadør i Danmark fra 1955 til 1958. Deretter gjorde han tjeneste som leder av avdelingen for Øst-Europa i utenriksministeriet i Bonn og avsluttet sin karriere med posten som tysk ambassadør i New Delhi, inntil han i 1965 gikk av med embedsmannspensjon.
Da Willy Brandt i 1966 ble tysk utenriksminister, ble Duckwitz fra 1967 hentet tilbake som statssekretær i utenriksministeriet, hvor han i flere år især beskjeftiget seg med forholdet mellom Tyskland og Polen.
St. Pauls katedral
St. Pauls katedral er den anglikanske biskopen av Londons katedral. Den ligger på Ludgate Hill i City of London. Dagens katedral regnes for å være den femte på stedet, og ble bygget etter at en eldre katedral ble ødelagt i bybrannen i 1666.
Historie
Bispedømmet London ble opprettet i 604, og dets katedral har alltid ligget på Ludgate Hill og vært viet til apostelen Paulus. Høyden har også før dette vært assosiert med religion; man mener at det først sto en megalitt der, og senere et romersk tempel viet til Diana.
Første og andre katedral
Den første katedralen ble reist av angelsakserne i 604, og var i tre. Den brant i 675, og ble gjenoppbygget omkring ti år senere.
Den tredje katedralen
I 962 ble kirken plyndret og ødelagt av vikinger, og den tredje katedralen ble bygget, denne gang for det meste i stein. Den ble ødelagt i brann i 1087.
Den fjerde katedralen
Den fjerde katedralen ble bygget av normannerne etter brannen. Det tok mer enn to århundrer å bygge den, og underveis måtte man gjøre mye arbeid på nytt etter en brann i 1136. Igjen ble taket for det meste reist i tre. Den var egentlig ferdig i 1240, men man satte straks i gang en utvidelse, og dermed fortsatte byggearbeidet til 1314. Konsekrasjonen foregikk noen år før den sto ferdig, i 1300. Den var verdens tredje lengste kirke med sine 181 meter, og hadde et av de høyeste spirene, som målte 149 meter.
Underveis restaurerte man i 1140 graven til St. Erchenbald, som var biskop i London fra 675 til sin død 30. april 693, og ble gravlagt i den daværende katedralen. Han ble minnet på sin dødsdag hvert år, samt lokalt med en oktav (minnedag åtte dager etter den egentlige festdagen). Dette bidro til å tidfeste et udatert kalenderfragment for mai og juni som befinner seg i universitetsbiblioteket i Bergen. En notis i fragmentet angir at St. Erchenbalds oktav skulle feires 7. mai, og da må fragmentet stamme fra England. Vi vet at en gruppe engelske munker kom hit i 1146 for å stifte Lysekloster. Trolig kom kalenderen til Norge med dem, siden dyrkelsen av St. Erchenbald nylig var blitt styrket i England ved restaureringen av hans grav, og dette stemmer med skrift og utstyr på fragmentet.
I det 16. århundre var bygningen i forfall. Under Henrik VIII og Edvard VI, førte loven om oppløsningen av Englands klostre til at interiøret i stor grad ble ødelagt. Kapeller rundt kirken ble solgt og tatt i bruk som butikker, og andre bygninger ble revet for å gi materialer til byggeprosjekter som Somerset House. I 1549 egget radikale protestantiske predikanter en folkemengde til å ødelegge mye av det gjenværende interiøret. Så, i 1561, ble spiret ødelagt av et lynnedslag. Det ble ikke erstattet, og lav- og høykirkelige mente at dette var Guds straff mot motparten.
Inigo Jones, den første klassisistiske arkitekt i England, tegnet en ny vestfront i 1630-årene. Denne ble bare få år senere sterkt skadet av puritanerne etter den engelske borgerkrigen.
Den fjerde katedralens historie endte i bybrannen i 1666, da den ble nesten fullstendig ødelagt. Man bestemte seg for å begynne helt på nytt, noe det faktisk hadde vært snakk om allerede før brannen. Det er her av betydning at dette skjedde på en tid hvor man hadde en motreaksjon mot puritanismen etter Oliver Cromwells diktatur, noe som førte til at forkjemperne for en storslått katedral lettere nådde frem med sine synspunkter.
Den nåværende katedralen
Et fjerde design ble akseptert i 1675, og byggingen begynte i juni samme år. Den skulle egentlig ha en liten kuppel med et spir, men Karl II hadde gitt Wren frie hender til å gjøre om på «ornamentale ting». Wren tøyde dette begrepet meget langt og gjorde om hele kuppelen slik at man fikk den storslagne kuppelen som i dag preger kirkens utseende, samt tårnene i vestenden.
Kuppelen er inspirert av Peterskirken og er 108 meter høy inkludert korset på toppen. I engelske mål er dette 365 fot, som symboliserer dagene i året. Det er egentlig tre kupler innenfor hverandre. Den ytre har ingen strukturell funksjon, og kunne derfor bygges ekstra stor slik at den ble et viktig landemerke. Den innerste er langt mindre, hvilket gjør den bedre tilpasset til interiøret enn den ville vært ellers. Mellom de to ligger en tredje kuppel, som har støttefunksjoner for den ytre.
Den ble bygget i portlandstein, i en stil som representerer overgangen mellom senrenessanse og barokk. Katedralen sto ferdig 20. oktober 1708 på Wrens 76-årsdag. Den første gudstjenesten var blitt holdt flere år tidligere, den 2. desember 1697.
Under Londonblitzen ble katedralen brukt som siktemerke av tyske bombere, ettersom den er en av de bygningene i City of London som er lettest å identifisere fra luften. Den ble truffet av en bombe 9. oktober 1940, men klarte seg uten altfor store skader.
Katedralen ligger på en øst-vest akse, med alteret i øst slik det tradisjonelt skal være i kirker. Skipet har tre små     sidekapeller. Kuppelen er plassert over kirkens midtpunkt, og det er tre runde gallerier i den. Det innvendige Whispering Gallery, hvorfra man har utsikt ned i kirken, er det mest kjente. På grunn av de spesielle akustiske forholdene kan man stå på den ene siden og hviske mot veggen, og dette kan høres på motsatt side. Utvendig finner man Stone Gallery og Golden Gallery.
Koret ligger øst for kuppelen og har plasser for kleresiet og koret, samt kirkens orgel. Orgelet ble bestilt i 1694, og i dagens form er det det tredje største i Storbritannia med 138 stemmer og 7189 piper. Orgelfronten er konstruert av Grinling Gibbons.
Mange store statsbegravelser har skjedd fra St. Pauls katedral, blant annet Horatio Nelsons, hertugen av Wellingtons og Winston Churchills. Kongelige vielser, begravelser og annet holdes gjerne i Westminster Abbey, men St. Paul ble brukt da prins Charles og lady Diana Spencer giftet seg.
Katedralen er åpen for publikum. Det er en inngangsavgift for de som bare kommer for å se bygningen, mens de som kommer for å delta i en gudstjeneste, kommer inn gratis. Inngangspengene går blant annet til å betale for en storstilt restaurering som startet i 2000.
Caroline av Hannover
Caroline av Hannover, tidligere Caroline av Monaco, (født 23. januar 1957) er en monegaskisk prinsesse. Hun er den eldste datteren av fyrst Rainier III av Monaco og filmskuespillerinnen Grace Kelly. Caroline er gift med den tyske aristokraten prins Ernst August av Hannover, eldste mannlige etterkommer etter kong Georg III av Storbritannia. Hennes fulle tittel er: Hennes kongelige høyhet prinsesse Caroline av Hannover, hertuginne av Braunschweig og Lüneburg, kongelig prinsesse av Storbritannia og Irland, og av fødsel prinsesse av Monaco. Hennes borgerlige (folkeregistrerte) navn er Caroline Prinzessin von Hannover.
Med Ernst August har hun datteren prinsesse Alexandra av Hannover.
Hun har vært gift to ganger før:
Hun giftet seg med Philippe Junot den 29. juni 1978. Ekteskapet brøt sammen og endte med skilsmisse i 1980. Det ble gransket av Den romerske Rota, den katolske kirkes domstol for blant annet ekteskapssaker i Vatikanet, og ble erklært for ugyldig i 1992. Det er uvanlig at ekteskapssaker granskes direkte i Vatikanet og ikke i det lokale bispedømme. Det skyldes en gammel ordning for statsoverhoders og deres pårørendes anliggender, og er ment å motvirke at det utøves utilbørlig press på de nasjonale kirkelige domstoler.
Hennes andre ekteskap var med Stefano Casiraghi, som omkom den 3. oktober 1990. Med ham fikk hun tre barn, Andrea som er nr. to i tronfølgen, Charlotte og Pierre.
Fylkesvei 102 (Vestfold)
Fylkesvei 102 i Vestfold gikk mellom Herregårdssletta og Kanalkaia i Larvik kommune. Veien var 1,2 km lang.
Godøynes
Godøynes er en bygd på vestsida av halvøya Tverlandet i Bodø kommune i Nordland. Stedet ligger ved Saltenfjorden 15 kilometer sørøst for Bodø sentrum og 6,5 kilometer nordøst for Saltstraumen. Vest for Godøynes ligger Tverlandet naturreservat.
Fylkesvei 102 (Vestfold)
2019 ble veien del av fylkesvei 2984.
Godøynes
Lokalt har stedets navn har tradisjonelt blitt uttalt Gaunes, og skrivemåten har variert opp gjennom tidene. Ved havet er det hogd inn «GODØNÆS 1876» i berget og ved folketellingen i 1910 ble skrivemåten Godøynæs benyttet.
Tidligere gikk Kystriksveien (riksvei 17) langs vestsida av Tverlandshalvøya, gjennom Godøynes. I 2009 ble veistykket erstattet av den nåværende riksveien på østsida. Det er avkjørsel fra Gongstøkleiva vestover til Godøynes. I 2006 og 2007 foretok Tromsø museum arkeologiske utgravninger langs veitraséen fra Skålbones og et stykke nordover.
St. Pauls undergrunnsstasjon
St. Pauls undergrunnsstasjon er en stasjon i Londons undergrunnsbane. Den ligger ved nordøst-hjørnet av St. Pauls katedral i City of London. Hovedinngangen til katedralen ligger på vestsiden, noen minutters gange fra stasjonen. Den betjener Central-linjen, og er i kollektivsone 1.
På grunn av at middelaldergatene over stasjonen fortsatt var bevart da stasjonen ble bygget, måtte man finne spesielle løsninger for å holde tunnelen innenfor gateløpet. Ved å gjøre det kunne man nemlig unngå å måtte kompensere eierne av husene i nærheten for støy og vibrasjoner. Derfor er den østgående plattformen lagt rett under den vestgående. Gatene har siden blitt utvidet, og det samme har stasjonens billetthall, men plattformene ligger som før.
Da stasjonen åpnet 30. juli 1900 het den Post Office, fordi den lå vis-à-vis hovedpostkontoret i St. Martin le Grand. 1. februar 1937 ble rulletrapper installert, og dermed ble inngangen flyttet nærmere katedralen og stasjonen fikk nytt navn,
Den opprinnelig utgangen og heissjakten ble ombygget for å bedre ventilasjonen, og er fortsatt synlig på en trafikkøy ved St. Martin le Grand. Heissjakten er også godt synlig ved rulletrappene. Heisene gikk til et punkt mellom de to plattformene, slik at det ble så få trappetrinn å gå som mulig for alle, fremfor at noen måtte gå en hel etasje; å lage separate heiser til de to plattformene ville blitt for kostbart.
Stasjonen St. Pauls Thameslink ble åpnet et stykke unna i 1990. Denne Thameslink-stasjonen er ikke forbundet til undergrunnen, og mange havnet på feil sted. Den ble derfor omdøpt til City Thameslink for å unngå forvirring, men i guidebøker som har noen år gamle kart finner man det gamle navnet.
Kvalifisering til EM i fotball 2008, gruppe G
Gruppe G var én av syv kvalifiseringsgrupper til Fotball-EM 2008. De to beste lagene i hver gruppe var direkte kvalifisert til sluttspillet.
I gruppe G var det bare Nederland som kvalifiserte seg for VM 2006, men Bulgaria var med i EM 2004, hvor de tapte alle tre kampene og slapp inn ni mål. Romania var sist med i et stort mesterskap i EM 2000, Slovenia i VM 2002, mens Albania, Hviterussland og Luxembourg ikke hadde klart å kvalifisere seg til noe stort mesterskap før dette.
Hviterussland tok ledelsen to ganger mot Albania, men den albanske forsvarsspilleren Besnik Hasi utlignet med fire minutter igjen og sørget for poengdeling. Det ble det også i București, hvor Bulgarias spiss Martin Petrov scoret to mål på 40 sekunder, ett frispark og ett etter innlegg fra høyre. Ifølge Reuters' kamprapport dominerte Romania spillet, men klarte ikke å holde unna for Petrov, og måtte nøye seg med ett poeng. Nederland tok ledelsen etter første kamp, som endte med 1–0-seier i Luxembourg, men Nederlands prestasjoner ble beskrevet som «dårlig» av Reuters noen dager senere.