cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Germanere
Fra det 3. århundre begynte germanere fra Rhinens østre bredde å forflytte seg i vestlig og sydlig retning, og i folkevandringstiden, i det 5. århundre, erobret de hele det vestlige Romerriket.
Alemannerne kom i 212 og 233 frem til Rhinen. I 257 trengte en del av frankerne gjennom Gallia og Spania frem til Afrika. I 258–259 angrep alemannerne i Nord-Italia. Romerne måtte oppgi Rhingrensen i 401, da alemannerne og frankerne hadde krysset Rhinen. Vandalene overstrømmet Gallia i 406 og tok i 409 Spania i besittelse. På 400-tallet bosatte jutere, anglere og saksere seg i Britannia.
Et av de germanske folkene som kom til å gjøre seg mest bemerket var goterne, som ifølge Tacitus bodde ved elven Wisla omkring 100 e.kr. De grunnla et kongedømme i Skytia, i dagens Ukraina og Hviterussland. Senere delte stammen seg i to, østgoterne forble i Skytia, mens vestgoterne migrerte til Dacia, dagens Romania, for å etablere et uavhengig kongedømme. Goterne grunnla siden en rekke betydningsfulle riker i Europa.
Borgarahreyfingin
Borgarahreyfingin (Borgerbevegelsen), eller Borgarahreyfing – Þjóðin á þing (Borgebevegelsen – Folket til Tinget) er et politisk parti på Island.
Partiet ble etablert i 2009, og har sitt utspring i flere grasrotbevegelser som ønsket store endringer i regjeringen, særlig de grupperingene som demonstrerte utenfor Alltinget i etterkant av finanskrisen i 2008, som førte til at Geir H. Haardes andre regjering måtte går av. De ønsker bl.a. endringer i grunnloven og valgloven, for å sikre enkeltpersoner større mulighet til å bli valgt inn på Alltinget.
De har tre hovedmålsettinger:
Partiets første formann er Herbert Sveinbjörnsson.
Xingning (Nanning)
Xingning (kinesisk: 兴宁区, pinyin: Xīngníng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Nanning i den autonome region Guangxi i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 751 km² og teller ca. 273.000 innbyggere (2004).
Kuskjær
Kuskjær er ei lita øy som ligger rett utenfor Sauøya i Halden. Kuskjær er hekkeområde for sjøfugl, og sammen med nærliggende holmer og skjær er den gitt biotopvern etter viltloven som Kuskjæra biotopvernområde.
Bognes
Bognes, på lulesamisk Bognássje, er et fergested i Hamarøy kommune i Nordland. Stedet ligger helt nord i kommunen, på vestsiden av den ytre del av Tysfjorden. Fra Bognes er det fergeforbindelse over Tysfjorden til Skarberget (europavei 6) (25 minutter) og over indre del av Vestfjorden til Lødingen (riksvei 85) (60 minutter). Ferga til Lødingen er den viktigste forbindelsen sørfra til Harstad og Vesterålen.
Fra Bognes går E6 sørover til Fauske. Fra Boghøgda ved Bognes går fylkesvei 681 nordover til Korsnes.
Merete Myklebust
Merete Myklebust (født 16. mai 1973 i Ålesund) er en norsk tidligere fotballspiller. Hun spilte for Trondheims-Ørn og Spjelkavik Idrettslag. Myklebust spilte 60 kamper og scoret to mål for Norge. Hun var med på lagene som ble verdensmestere i 1995 i Sverige, og som tok bronse under sommer-OL i 1996 i Atlanta.
På klubbnivå har hun seks seriemesterskap; i 1994, 1996, 1997, 1998, 1999 og 2001, og seks norgesmesterskap; i 1994, 1995, 1996, 1997, 2000 og 2001, alle med Trondheims-Ørn.
Jiangnan (Nanning)
Jiangnan (kinesisk: 江南区; pinyin: Jiāngnán Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Nanning i Guangxi i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 1 154 km² og teller 420 000 innbyggere (2004).
I dette distriktet finner vi Nanhai Jiangnan kullkraftverk med 1 200 MW effekt.
Travhest
Travhest er en betegnelse på en hest som brukes i travløp, et løp hvor hestene konkurrerer om å være raskest på en bestemt distanse mens de traver i sulky (vogn) eller under sal (monté eller travritt).
I Norge er det to typer travhester; varmblodstraver og kaldblodstraver, som ikke konkurrerer mot hverandre.
Xixiangtang
Xixiangtang (kinesisk: 西乡塘区; pinyin: Xīxiāngtáng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Nanning i den autonome region Guangxi i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 1.118 bzw. 1.298 km² og teller 717.000 innbyggere (2004).
Travhest
Varmblodstraver
Varmblodstraverens stamfar er den amerikanske Hambletonian, som har fått et av verdens største travløp oppkalt etter seg.
Kaldblodstraver
Kaldblodsen er en nordisk hesterase, og de er kun i Norge, Sverige og Finland man bruker disse til å kjøre travløp med.
Karl Marx-ordenen
Karl Marx-ordenen var den viktigste ordenen i DDR (Øst-Tyskland). Ordenen ble grunnlagt 5. mai 1953 på 135-årsdagen for Karl Marx' fødsel etter anbefaling av Ministerrat i DDR. Karl Marx-ordenen hadde én klasse. Den ble gitt til individer, foretak, organisasjoner og militære grupper for eksepsjonell fortjeneste i forhold til ideologi, kultur, økonomi og annet. Mottager av ordenen fikk også 20 000 østtyske mark. Borgere fra andre land kunne også bli tildelt ordenen.
Ordenstegnet besto av en rødemaljert femtagget stjerne i gull. I midtmedaljongen fantes et relieffportrett av Karl Marx. Stjernen var lagt på en eikekrans. Ordenstegnet var opphengt i et rødt bånd.
Utdelingen av Karl Marx-ordenen opphørte da DDR ble innlemmet i Forbundsrepublikken Tyskland og dermed sluttet å eksistere høsten 1990.
Vitenskapsåret 1691
Vitenskapsåret 1691 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1691.
Delfo Cabrera
Delfo Cabrera (født 2. april 1919 i Armstrong i provinsen Santa Fe, død 2. august 1981) var en argentinsk langdistanseløper.
Under OL 1948 i London vant han gullmedaljen i et dramatisk maratonløp. Det var Cabreras første deltakelse i større internasjonal sammenheng. Etienne Gailly fra Belgia dominerte gjennom det meste av løpet, og ledet nesten helt til mål. Bare 400 meter før mål falt Gailly, reiste seg, men segnet om igjen. Det hele minnet om Dorando Pietris dramatiske avslutning 40 år tidligere. Cabrera og Thomas Richards fra Storbritannia greide å passere Gailly, og Cabrera vant 16 sekunder foran Richards.
Delfo Cabrera døde etter skader han pådro seg i en bilulykke i 1981.
Liangqing
Liangqing (kinesisk: 良庆区, pinyin: Liángqìng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Nanning i den autonome region Guangxi i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 1.369 km² og teller 208.000 innbyggere (2004).
Rasmus Meyer
Rasmus Meyer (født 4. juni 1858 i Bergen, død 14. januar 1916 i Bærum) var kjøpmann, brukseier og kunstsamler. Han er kjent for sin kunstsamling, Rasmus Meyers samlinger som nå er en del av KODE Kunstmuseer og komponisthjem.
Liv
Foreldre var kjøpmann Gert Heinrich Meyer (1817–1897) og hans andre kone, Kaia Wilhelmine Wold (1831–1864). Han var gift med Charlotte Amalie Henriette Koller (1868–1953).
Star Wars: Ewoks
Serien ble produsert av Nelvana og Lucasfilm Ltd.
Handling
Serien handler om Ewokene og deres kamp mot diverse fiender og rivaler på skogplaneten. Noen av deres fiender er Morag the Tulgah Witch, Master Logray, og en gruppe kalt Duloks, som er en rivaliserende rase til Ewokene. Handlingen er lagt til tiden før hendelsene rundt Dødsstjernen.
Rasmus Meyer
Liv
Firmaet hadde en god tid i den følgende perioden og tjente mye penger. I 1912 ble firmaet gjort om til aksjeselskap med Meyer som hovedaksjonær. Han ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 1911. Under første verdenskrig ble det dårligere tider for firmaet på grunn av vanskelig råvaretilgang. Meyer trakk seg da fra firmaets ledelse på grunn av sykdom. I 1916 tok han sitt eget liv.
Star Wars: Ewoks
Om Ewoksene
Ewoksene lever sammen i et primitivt stammesamfunn på den oppdiktede «skogplaneten» Endor (egentlig en måne). De bor vanligvis i trær og rekker ett voksent menneske omtrent til midjen. De var til stor hjelp under en sabotasjetokt som var et ledd i å ødelegge den fryktede Dødsstjernen.
Ewoksene var også hovedkarakterene i to TV-filmer: Caravan of Courage: An Ewok Adventure (1984) og Ewoks: The Battle for Endor (1985). Begge regnes som forløpere til den animerte serien.
Rasmus Meyer
Kunstsamleren
Rasmus Meyer er mest kjent som kunstsamler. I 1875 foretok han en dannelsesreise sammen med sin far og søster Michaeline. Turen gikk gjennom Tyskland til Italia, og han skrev en dagbok som er delvis bevart. Han var mest opptatt av malerier, og på turen ble flere store kunstsamlinger besøkt.
Fra studieårene i Tyskland er det bevart brev fra Meyer som handler om malerier, kunsthåndverk, litteratur og teater og operabesøk. Han begynte også å kjøpe malerier og kunsthåndverk til sitt eget hjem.
I 1905 ble han kunstsamler i stor stil da han kjøpte verftseieren Ananias Dekkes  etterlatte privatsamling. Han satte seg det mål å samle hver kunstner som hadde hatt noen betydning for norsk malerkunst og som viste maleriets utvikling gjennom tidene. Samlingen hans inneholder verk av de fleste store malere fra I.C. Dahl til Matisse-elevenes gjennombrudd i 1914. Hovedvekten er Edvard Munch med en enestående samling av malerier og grafiske blad. Samlingen inneholder også er stor del av Theodor Kittelsens arbeider og alle tegningene og skissene Gerhard Munthe laget til det store arbeidet med dekor av Håkonshallen. Dette ble ødelagt i eksplosjonsulykken på Vågen i Bergen i 1944.
Samlingen holder til i en bygning tegnet av Ole Landmark og reist i 1924 etter at den ble skjenket til Bergen kommune etter hans død. I 1998 ble samlingene sammen med Bergen Billedgalleri og Stenersens Samling innlemmet i Bergen Kunstmuseum som da var nyopprettet (og siden 2013 heter KODE).
ICAO-kode
ICAO-kode kan sikte til
Ludovico Madruzzo
Ludovico Madruzzo  eller  von Madrutz, von Madrutsch, de Madruce, Madrucci, Madrucei, Madrucci  (født 1532 i Trient, død 20. april 1600 i Roma i Kirkestaten) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han ble fyrstbiskop av Trient i 1567, og engasjerte seg for gjennomføringen av dekretene fra Tridentinerkonsilet.
Han ble utnevnt til kardinaldiakon i 26. februar 1561 av pave Pius IV, med Sant'Onofrio al Gianicolo som tittelkirke. I 1570 ble han bispeviet, av kardinal Stanislaw Hosius.
Som kardinalprest ble han senere tildelt Sant'Anastasia al Palatino og så San Lorenzo in Lucina. I fem konklaver fremla han den spanske konges veto mot kandidater til pavestolen. På grunn av sin gavmildhet overfor de fattige fikk han tilnavnet "Il Padre dei poveri".
Han var slektning til kardinalene Cristoforo Madruzzo (kreert 1542) og Carlo Gaudencio Madruzzo (1604).
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi var:
Statesville
Statesville er en by og hovedstaden i Iredell County i den amerikanske delstaten Nord-Carolina.
Aritmetikkens fundamentalteorem
Aritmetikkens fundamentalteorem er et teorem i tallteori som sier at ethvert naturlig tall større enn 1 kan skrives som et entydig produkt av primtall. For eksempel er:
Det eksister ingen annen måte å faktorisere disse tallene på, og den gitte faktoriseringen kalles primtallsfaktoriseringen. Dette betyr at primtallene kan ses på som en type «byggesteiner», som alle de andre heltallene består av. Siden multiplikasjon er kommutativ, spiller det ingen rolle hvilken faktor som skrives først. Som regel skriver man fra de minste til høyeste.
Anvendelser
Aritmetikkens fundamentalteorem, og det faktum at alle naturlige tall er bygd opp av primtall, har gjort at matematikere opp gjennom tidene har vært svært opptatt av nettopp primtall. Dette teoremet viser hvor viktige primtallene er.
Kjenner man primtallsfaktorisingen til et gitt tall, så er det lett å finne største felles nevner og minste felles multiplum. Eksempelvis er største felles nevner til tallene over
Dersom primtallsfaktoriseringen ikke er kjent, så er det som regel raskere å bruke Euklids algoritme for å finne største felles nevner.
Bevis
Vi skal vise at enhvert naturlig tall n > 1 på en entydig måte kan skrives som produktet av primtall (om man ser bort i fra rekkefølgen faktorene skrives i). Vi beviser først at man kan skrive et vilkårlig tall på denne måten. Etterpå beviser vi at denne representasjonen er entydig.
Enten er n et primtall eller ikke. Hvis n er et primtall så er det ikke noe mer å bevise. Om n ikke er noe primtall, så finnes det et heltall d som deler n, hvor 1 < d < n. Blant alle slike d, velg p_1 som det minste. Da må p_1 våre et primtall. Ellers ville også det tallet hatt en divisor q hvor 1 < q < p_1, noe som motsier at q_1 er det minste tallet som deler n.
Vi kan dermed skrive n = p_1n_1. Hvis n_1 er et primtall er det ikke mer å bevise. Hvis ikke kan vi gjenta argumentasjonen og produsere et nytt primtall p_2 slik at.
Dette kan vi fortsette med lenge, men kan ikke fortsette evig, så til slutt vil n_{k-1} være et primtall vi kan kalle p_k.
Litteratur
Primfaktorzerlegung
Kolera
Kolera er en infeksjonssykdom forårsaket av bakterien Vibrio cholerae. Bakterien ble oppdaget av Filippo Pacini i 1854 og gjenoppdaget av Robert Koch i 1883, året etter at han hadde oppdaget bakterien som forårsaker tuberkulose. Kolera rammer mage- og tarmsystemet, fører til diaré og uttørring. I løpet av et døgn kan den voldsomme diareen tappe kroppen for 10-15 liter væske. Uten behandling har sykdommen høy dødelighet. Det er likevel mulig å være smittebærer uten selv å bli syk. Slike smittebærere har kunnet spre kolera over lange avstander. Medisinsk behandling av kolera består først og fremst i rehydrering (væskebehandling) for å kompensere for væsketapet. Pasientens salt- og sukkertap må også erstattes.
Den første kjente koleraepidemien kom til Europa i 1817 og herjet frem til 1823. Den kom imidlertid aldri til Norge. Siden har det vært fem flerårige koleraepidemier i Europa. Tre-fire av disse kom også til det sørlige Norge.
Quirinalhøyden
Quirinalhøyden, (eller Quirinalen fra latin Mons Quirinalis, italiensk Quirinale) er en av Romas syv høyder, beliggende mellom Trajans forum og Diokletians termer.
Navnet
Høydens navn er knyttet til sabinernes krigsgud Quirinus, som igjen fikk navnet sitt enten av det sabinske curis (= lanse) eller fra byen Cures som sabinerne forlot, da de under ledelse av sagnkongen Titus Tatius dro for å bosette seg på Quirinalhøyden i stedet. Romerne skal ha omtalt sabinerne som Curiti eller Quiriti.
Kolera
Post i koleraens tid
I forbindelse med koleraepidemiene kunngjorde Finansdepartementet i Norge i brev av 16. juni 1831 at brev som kom fra smittede eller mistenkte steder, før videreforsendelse skulle gjennomstikkes på ulike steder med syl, fuktes med eddik og deretter stilles på kant i en sil, som i seks minutter skulle holdes over et fat for å gjennomrøykes. Røyken ble fremkalt av en blanding av vitriolsyre, manganpulver og kjøkkensalt på fatet.
Quirinalhøyden
Navnet
Et annet navn for Quirinalhøyden i antikken var Collis Agonus, avledet av Portus Agonensis, som var navnet på den lokale byporten. Dette kan tyde på at det har ligget en sabinsk landsby ved navn Agona på Quirinal, mens Ovid omtaler en annen landsby på Quirinal som Cures. Angående den årlige feiringen av agonaliene vet vi ikke annet enn at de fant sted 9. januar, og synes å ha vært knyttet til Quirinal.
Kolera
Epidemien i Bergen 1848/1849
Koleraen kom til Bergen 28. november 1848, da et skip fra Vlaardingen la til kai i Vågen. Et mannskapsmedlem var død av sykdommen og ble båret i land. Bergen hadde da rundt 23.000 innbyggere. Rundt tusen av disse ble smittet, og 619 døde.
Quirinalhøyden
Antikken
Quirinus våket over sabinernes krigslykke, og hadde derfor rett til spolia opima, dvs den beseirede feltherrens rustning og våpen, som etter et slag ble ført til Roma og skjenket til guddommen. Quirinus kan ha tilhørt «den capitolinske treenigheten» sammen med Jupiter og Juno, men blitt fortrengt av Minerva. I 293 f.Kr hadde han sitt eget tempel på Quirinal, trolig bak Quirinalpalasset i den nåværende Via delle Quattro Fontane. Gradvis ble han identifisert med byens grunnlegger Romulus, og Augustus gjenoppførte tempelet på Quirinal, slik at man hvert år 17. februar kunne feire quirinaliene i passende former. Foran Quirinus' tempel stod to myrtetrær, det ene ble kalt patrisisk, det andre plebeiisk. Foran Mars' helligdom i Regia, der pontifex maximus holdt til, stod det to laurbærtrær, og Regia var den eldste bygningen på Forum Romanum; men Plinius den eldre påstod at en myrte var det første treet som ble plantet i Roma.
Kolera
Epidemien i Bergen 1848/1849
Epidemien startet søndag 10. desember 1848, da fattiglegen Johan Randulf Bull ble kalt til Skivebakken på sykebesøk hos den 30 år gamle Anne Marie Kinde. Hun hadde våknet i firetiden med voldsom oppkast og diaré, ulidelig tørste og kramper i beina. Da Bull kom utpå ettermiddagen, fant han pasienten med innsunkne øyne. Hun var klissen av svette, men huden var kald. En time senere var hun død. Bull hadde aldri sett en kolerapasient selv, men gjenkjente symptomene som forenlige med sykdommen. Likevel slo han ikke alarm, heller ikke da Kindes halvannet år gamle sønn døde dagen etter. Ifølge én versjon ble hun smittet da hun vasket klær etter en avdød sjømann, men hennes mann, vekteren Elling Kinde, var ikke i tvil om at hun hadde hatt en levende sjømann til overnatting – for det var slik trafikk hun drev med da hun ti år tidligere «fanget ham i sitt garn». Bull sendte innberetning til departementet om sykdomsforløpet og pasientens mangeårige alkoholisme.
Quirinalhøyden
Antikken
Sabinernes Herkules, Semi Sancus Dius Fidius, hadde også et tempel på Quirinal, midtveis mellom nåtidens Quirinalpalass og Largo Magnanapoli. Titus Tatius skal ha grunnlagt tempelet under koloniseringen, men innvielsen fant først sted under republikken. Et tredje tempel lot keiser Domitian oppføre der faren hans, keiser Vespasian, hadde hatt barndomshjemmet sitt. Tempelet var reist til ære for slekten deres, flavierne. Den største helligdommen i området var likevel Caracallas tempel til ære for den egyptiske gudinnen Serapis. Det dekket ca. 13.000 kvadratmeter fra nåtidens Piazza del Quirinale, samt skråningen ned mot Piazza della Pilotta med enorme trappeanlegg, hvor helligdommene lå på ulike platåer. Trappen med 124 trinn som i 1347 ble bygd opp til fransiskanerkirken Santa Maria in Aracoeli på Kapitol, består for en stor del av materialer hentet fra Caracallas tempel. Også Konstantin den store interesserte seg for Quirinalhøyden, der han lot oppføre den mest luksuriøse badeanstalten i hele Roma. Den strakte seg fra Piazza del Quirinale ned til nåtidens Via Nazionale, og de siste restene forsvant først da denne gaten ble anlagt i 1870-årene. Kjempestatuene av Castor og Pollux som hadde prydet Konstantins badeanstalt, er bevart i området som en del av springvannsanlegget på Piazza del Quirinale. Her suppleres tvillingene av noen hester som har gitt Quirinal navnet Monte Cavallo (= Hestefjellet). Obelisken i midten av anlegget flankerte i antikken - sammen med den obelisken som nå står ved kirken Santa Maria Maggiore - Augustus' mausoleum.
Kolera
Epidemien i Bergen 1848/1849
Europa var hjemsøkt av kolera i 1848, og erfaringene fra epidemien på Østlandet i 1830-årene hadde skjerpet regelverket for rask innrapportering ved mistanke om nye utbrudd. Stadsfysikus Ole Bornemann Heiberg unnlot likevel å sende rapport. Overlege Daniel Cornelius Danielssen, som var en kjent vitenskapsmann og lepralege, begrunnet senere dette med at det ikke ble meldt om nye tilfeller den første uken etter at Anne Marie Kinde ble syk. En by som var erklært kolerasmittet, ble rammet av strenge restriksjoner, og stadsfysikus Heiberg har nok ment han måtte ta hensyn til byens næringsliv og forsyningssituasjonen. Derfor ble Anne Marie Kinde aldri registrert som noe koleratilfelle – heller ikke hennes sønn, som døde dagen etter. Først da den seks år gamle datteren hennes døde en uke senere, slo Heiberg alarm. Men da hadde smitten allerede spredt seg i fattigstrøket rundt Bergen domkirke. Smittekilden var trolig Anne Marie Kindes pleiemor, som hadde sett til henne og sønnen på dagtid, men gikk hjem til Asylet (den gamle latinskolen) om nettene. Både pleiemoren og vekter Kinde ble smittet, men overlevde.
Quirinalhøyden
Antikken
På Quirinals skråning ned mot den nåværende Piazza Barberini lå i oldtiden officina minii, mønjeverkstedet. Her ble det den røde mønjen produsert som romerske feltherrer smurte i ansiktet før triumftoget over Forum Romanum, og som man på store festdager også smurte på Jupiter-statuens ansikt i tempelet på Kapitol. Bak mønjeverkstedet lå tempelet for vårens gudinne, Flora, og hvert år i månedsskiftet april/mai feiret man til hennes ære de sabinske floraliene i senkningen mellom Quirinal og Monte Pincio, der man i dag finner Piazza Barberini. Unge dansende jenter kledde helt av seg etter oppfordring fra tilskuerne, og Cato den eldre var blant de romerne som derfor kritiserte kulten som upassende. Senere kom Mithras-kulten hit, og bak Palazzo Barberini fant man i 1936 et kult-rom for Mithras med en velbevart frise.
Kolera
Epidemien i Bergen 1848/1849
19. desember 1848 ble oppslaget om «den ondartede kolera» trykt i Bergenske Blade. Avisen tilføyde at «epidemier aldri pleier å trives her», og «med Guds bistand» ville følgene forhåpentligvis ikke bli «altfor fryktelige». Stadsfysikus Heiberg rekvirerte Christi Krybbe skole til lasarett, og det ble straks fylt av syke og døende, de smittede fra Asylet og Sjøfarendes fattighus.
Tolv av byens fremste menn ble utnevnt til å danne en sunnhetskommisjon med ansvar for å utstyre lasarettet og bekjempe epidemien. Som koleralasarett-lege utnevnte man Timandus Løberg (1819-82), som i likhet med Danielssen hadde solid erfaring med lepra. I en artikkel i Norsk Magazin for Lægevidenskaben 1. mars 1849 beskrev Løberg hverdagen på lasarettet (her i nyere norsk språkdrakt): «Oppkast-riene foregår ofte med slik letthet at de fortsetter av seg selv, og med slik kraft at utstrømmingen når flere fot bortetter gulvet, som fra en fontene.» «Diaré inntrer vanligvis samtidig...rødt i alle nyanser, fra et svakt anstrøk av rødt til ren blodfarge, oftest har de da utseende som vingrums eller sjokolade. De har alltid en ytterst stinkende, nesten råtten lukt, og er ofte fulgt av smerter i underlivet, og blir lett ufrivillige.» I artikkelen kritiserte Løberg også de legene som fremdeles mente at kolera ikke var smittsomt, og skrev at han og samtlige av hans kolleger i Bergen konkluderte med at «kolera i det minste i Bergen har vist seg som smittsom». Om smittestoffet var «et flygtigt eller fixt Contagium» kunne han derimot ikke si. Timandus Løberg døde året før Robert Koch fant bakterien som hadde gjort pasientene hans så syke. Noen av de første legene ved Christi Krybbe ble selv smittet, og den ene, Andreas Baade, døde alt 14. januar 1849.
Quirinalhøyden
Antikken
Vann fra kildene på Quirinal og Monte Pincio dannet sumpen Caprae palus (= Geitesumpen), der det het seg at Romulus forsvant, omtrent der man nå finner Piazza San Andrea della Valle (= i dalen). Nord for plassen fikk Augustus' svigersønn, Agrippa, anlagt en kunstig sjø, Stagnum, som ble skueplass for regulære sjøslag, kalt naumachiae, som konkurrerte med Colosseums forestillinger i popularitet. Nero avholdt også fester der gjestene ble rodd rundt på Stagnum.
Kolera
Epidemien i Bergen 1848/1849
Christi Krybbe hadde 60 sengeplasser, tilsett av ni sykepleiere. Løberg fikk etter hvert 13 nyansatte leger til hjelp. De døde ble raskt gravlagt på Assistentkirkegården ved Stadsporten. Gravplassen var anlagt i 1837 og ble nå utvidet med en avdeling for koleradøde. Hardest rammet var fattigstrøkene Nøstet, Nordnes og Marken. Skolene ble stengt, og på hus etter hus kom det opp plakat med advarsel: «Her er kolera». De døde ble fraktet vekk i en grønnmalt, lukket bærestol, båret av to menn. Flere ganger i uken ankom «strilebåter» fra omlandet med kolerasyke og døde. Båtene la til ved Triangelen, midt på det folkerike Fisketorget i Bergen.
Quirinalhøyden
Etter antikken
I antikken ble Quirinalen dominert av ulike basilikaer og andre offentlige bygninger, men også patrisiervillaer. På 500-tallet avbrøt barbarene vanntilførselen, og Quirinalens beboere flyttet ned til lavereliggende strøk langs Tiberen. I mer enn tusen år lå tempelområdet på høyden som et landskap av ruiner. Først ca. 1585 fikk pave Gregor 13. satt den antikke vannledningen Acqua Vergine (= Jomfruvannet) i stand igjen. Dermed ble Quirinalen atter beboelig, og man fikk igangsatt oppføringen av Quirinalpalasset. Gregor 13. ønsket seg en sommerresidens i høyden, der luften var sunnere enn i Vatikanet, med mindre risiko for utbrudd av Romas svøpe, malaria.
Quirinalen domineres av Palazzo del Quirinale med mektige hager. Palasset var før 1870 pavens sommerresidens, og frem til 1947 den italienske kongens bosted. På Piazza del Quirinale står to statuer som forestiller Zevs' to sønner Castor og Pollux. På Quirinalen er to av barokkens sakrale arkitektoniske mesterverk beliggende: kirkene San Carlo alle Quattro Fontane av Francesco Borromini og Sant'Andrea al Quirinale av Giovanni Lorenzo Bernini.
Sandringham
Sandringham er en landsby og et verdslig sogn i Norfolk i England. Landsbyen ligger cirka 2 km sør for landsbyen Dersingham, 12 km nord for byen King's Lynn og 60 km nordvest for byen Norwich.
Det verdslige sognet strekker seg vestover fra Sandringham til kysten The Wash, omtrent 6 km unna, og inkluderer også landsbyene West Newton og Wolferton. Området er 41,91 kvadratkilometer stort, og i 2001 hadde det totalt 402 innbyggere i 176 husholdninger.
Sandringham er mest kjent for Sandringham House og dets eiendom. Dette er et kjent feriested for dronning Elisabeth II og flere av hennes forgjengere. Prinsesse Diana ble født i Park House på Sandringham-eiendommen i 1961.
Atar
Atar (arabisk:: أطار) er en by i innlandet i det nordvestre Mauritania. Den er hovedstad i regionen Adrar, og den viktigste bosetningen på Adrarplatået. Byen, som vokste opp rundt flere oaser med daddelpalmer og et imponerende irrigasjonssystem, har en moské fra 1674.
Store deler av den gamle bebyggelsen ble ødelagt av regn og oversvømmelser tidlig på 1990-tallet. Byen har en ksar med trange gater og et fransk fort fra annen verdenskrig.
Kolera
Epidemien i Bergen 1848/1849
Etter utbruddet 10. desember 1848 steg antall smittede fra uke til uke. I uke 2 var dødeligheten hele 88 % – nesten ni av ti smittede døde, fordi sykdommen da rammet de eldre og underernærte beboerne på fattighusene. Fra domkirke-kvartalet spredte den seg til et annet fattigkvarter, Nøstet, trolig med ansatte ved Christi Krybbe-lasarettet og Asylet. På Nøstet lå buler og bordeller tett, særlig i Potthullet. Det ble derfor opprettet enda en lasarett i «Sukkerhuset» på Engen, der dagens Folkets Hus ligger. «Sukkerhuset» med 40 senger hadde tidligere fungert som epidemi-lasarett, blant annet i 1773. Det var ble nå eid av madam Berle, som leide det til sunnhetskommisjonen fra 2. januar til 10. februar 1849. 121 pasienter ble innskrevet, 84 registrert døde (siste dødsfall 7. februar), 37 utskrevet som friske. Fra 27. januar til 23. mars stilte Den gode Hensigt på Engen sine klubblokaler til gratis disposisjon som lasarett med 100 senger. Klubblokalene hadde blitt kjøpt av frimurerne i 1817 og fortsatte å bære navnet «Logen»; det dreide seg om et toetasjes trehus som i 1881 ble erstattet av et nybygg, den nåværende «Logen». Her var det 226 kolera-pasienter, hvorav 136 ble meldt døde (siste dødsfall 15. mars), og 90 ble utskrevet som friske.
I uke 7 nådde antall smittede en topp med 198 nye tilfeller, men en dødelighet på bare 47 %, trolig fordi sykdommen da hadde nådd frem til boligstrøk hvor folk hadde større motstandskraft, samtidig som en del ble innlagt på en mistanke som viste seg å være feil. I løpet av vinteren hadde også legene funnet frem til behandlinger som hjalp. Overlege Danielssen, som obduserte kolera-døde, rapporterte at de avdøde hadde et belegg i magen. Dette førte til at dr Løberg ga sine pasienter brekkmidler i form av en sterk saltoppløsning, og på disse pasientene ble belegget i magen oppløst. Som diettmat fikk de søt byggsuppe. Dette har tilført pasientene salt og sukker, og vært en god hjelp til å gjenopprette både væskebalansen og balansen i elektrolyttene.
De to siste kolera-dødsfallene i Bergen skjedde den 5. april 1849. Én døde hjemme, den andre ved Christi Krybbe, som var det kolera-lasarettet som ble holdt lengst i drift – trolig fordi bygningen var offentlig eid, slik at den ikke påførte sunnhetskommisjonen utgifter til husleie. Den 21. april 1849 ble Christi Krybbe stengt som lasarett, da den siste pasienten var på bedringens vei og ble overført til Bergen sivile sykehus.
Smitten sprer seg
Fra Bergen spredte koleraen seg til den andre store befolkningskonsentrasjonen i Hordaland, nemlig fiskeværet Espevær i Bømlo. Her kunne tusenvis av fiskere samle seg under sildefisket. De bodde trangt og hadde dårlige hygieniske forhold. Fiskeværet hadde ikke egen kirkegård, og likene ble ifølge samtidens aviser plassert i ei klove ytterst mot havet og ble etterhvert tatt av sjøen. Kloven heter fremdeles «Likkloven». Fiskerne tok med seg hjem smitten til sine hjembygder. En far og sønn reiste hjem til Kvinnherad og smittet sine ektefeller. Kvinnene døde, mens smittebærerne overlevde.
Kulturminner fra koleraens tid
En spesiell type kulturminner fra koleraens tid er «kolerakirkegårdene» som ble opprettet ulike steder i Hordaland som inngjerdede særskilte kirkegårder. Noen av disse er gjort til offisielle kulturminner med informasjon på kart, tavler og brosjyrer, og holdes ved like av kommunene. Andre sover en tornerosesøvn under krattet og er bare kjent av de nærmeste naboene.
I Leirvågen i Sveio er den mest kjente av disse kolerakirkegårdene. Den er kjent som «Kirkegården ved havet» i Fartein Valens musikkstykke. En annen ligger i Austrheim kommune i Nordhordland. Det er svært få bevarte kolerakirkegårder utenom Hordaland. De kolera-døde i Bergen ble gravlagt ved Fredens bolig, men etter hvert ble det behov for mer plass, og opparbeidet en egen kolerakirkegård nedenfor Assistentkirkegården ved Stadsporten. Denne gravplassen er imidlertid for lengst slettet og innlemmet i togstasjonsområdet på stedet.
I Fredrikstad ble Gamle Glemmen hjelpekirkegård opprettet ved Rolvsøyveien i 1834, da 10 % av Fredrikstads innbyggere omkom i koleraepidemien. Også i byen og på Onsøy ble det anlagt ekstra kirkegårder. Gamle Glemmen hjelpekirkegård var i bruk frem til 1925, men gravminnene er stort sett borte. Assistenskirkegården i København dekket under koleraepidemien i 1853 et mye større areal enn i dag, ettersom det området som nå er utskilt som Hans Tavsens park, måtte tas i bruk som gravplass. Kolera-ofrene ble i 1853 gravlagt ved det nåværende springvannet. Siden ble det debattert om det var helsemessig forsvarlig å bygge Kapelvejens skole like ved en kolerakirkegård.
Medisinske tiltak
Da smitten spredte seg videre til Rogaland, var myndighetene bedre forberedte. De smittede ble raskt isolert. I 1850 argumenterte Daniel C. Danielssen og Timandus J. Løberg lynende skarpt mot at kolera kunne «oppstå av seg selv».
Pål Skjønberg
Pål Eugen Bucher Skjønberg (født 20. oktober 1919 i Stavanger, død 3. februar 2014 i Oslo) var en norsk skuespiller og instruktør.
Skjønberg var tilsatt ved Det norske teatret som skuespiller fra 1945, og med enkelte avbrudd ble han ved teatret til pensjonsavgang i 1989. Han hadde en rekke oppdrag i Radioteatret, Fjernsynsteatret og Riksteatret. Han spilte i en rekke norske filmer, av de mest kjente er Englandsfarere, Sult og Himmel og helvete.
Foruten å spille selv, var Pål Skjønberg også instruktør for forestillinger ved flere norske scener.
Hans foreldre var skuespillerparet Henny Skjønberg og Eugen Skjønberg, hans bror var Espen Skjønberg og han var gift med kollega Elisabeth Bang. Deres barn er skuespillerne Hennika Skjønberg og Siv Skjønberg.
Yongning (Nanning)
Yongning (kinesisk: 邕宁区; pinyin: Yōngníng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Nanning i den autonome region Guangxi i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 1.295 / 1.249 km² og teller 314.573 innbyggere (2005).
Jesuittkollegiet i Ingolstadt
Jesuittkollegiet i Ingolstadt var en jesuittskole i byen Ingolstadt i Bayern, som ble grunnlagt i 1549 og som fortsatte å bestå etter nedleggelsen av jesuittordenen i 1773.
Den gresk-tyrkiske krigen 1919–1922
Den gresk-tyrkiske krigen 1919–1922 også kalt krigen i Lilleasia eller det greske felttoget i den tyrkiske uavhengighetskrigen var en rekke militære hendelser som oppsto under oppdelingen av Det osmanske riket etter den første verdenskrigen mellom mai 1919 og oktober 1922. Krigen ble utkjempet mellom Hellas og styrkene til den tyrkiske nasjonalbevegelsen, som senere etablerte republikken Tyrkia på ruinene av Det osmanske rike.
Det greske felttoget ble innledet ettersom vestlige allierte, særlig den britiske statsministeren David Lloyd George, hadde lovet Hellas områder fra Det osmanske rike. Det endte med at Hellas ga opp alle landområdene de hadde fått under krigen, og grensene gikk tilbake til slik de hadde vært før krigen. Et resultat av krigen var også folkeutvekslingen mellom Tyrkia og Hellas gjennom Lausannetraktaten.
Lü Dongbin
Lü Dongbin (forenklet kinesisk: 吕洞宾, tradisjonell kinesisk: 呂洞賓, pinyin: Lǚ Dòngbīn, Wade-Giles: Lü Tung-Pin), også kalt Lü Yan, Lü Chunyang eller Lü Zu, er en berømt daoistisk udødelig i kinesisk mytologi. Han regnes som en av de åtte udødelige og er sannsynligvis en historisk skikkelse.
Den gresk-tyrkiske krigen 1919–1922
De mislykkede militære operasjonene til Hellas, og ententemaktenes tap i den tyrkisk-armenske og den fransk-tyrkiske krigen mot de tyrkiske revolusjonsstyrkene tvang dem tilbake til forhandlingsbordet, og de måtte gi opp Sèvrestraktaten til fordel for den nye traktaten i Lausanne samt godkjenne selvstendigheten til republikken Tyrkia og suvereniteten deres over Øst-Trakia og Anatolia (Lilleasia).
Lü Dongbin
Daoismen betrakter ham som forløper for Den fullkomne virkelighets skole (Quanzhen), og mange daoistiske verker er inspirert av ham. Han skal ha levet under Tang-dynastiet og gjelder som en av de mest betydelige skillelser innen både den folkelige og den esoteriske daoisme. De verker som tilskrives ham, utmerker seg ved hvordan de knytter sammen konfucianisme, buddhisme og klassisk, religiøs og alkymistisk daoisme. Ifølge legendene skal Lü Dongbin ha besteget fjellet Lü og der hatt et stevnemøte med en drage som skjenket ham et magisk sverd som gjorde det mulig for ham å komme til himmelen. Det fjellet dette skulle ha skjedd fra, er der Gule trane-pagoden i Wuhan nå kneiser.
Historien om Lü Dongbins innvielse og hans prøvelser på den åndelige vei er en av de mest berømte daoistiske fortellinger.
Chris Cole
James Chris Cole (10. mars 1982) er en amerikansk profesjonell skater fra Statesville, Nord-Carolina. Han vokste opp i Pennsylvania og begynte å skate med rullebrett da han var bare 8 år gammel i 1990 og ble proff i 2000.
Cole skater regulært, men er også god switch. Han gikk på Pennsbury High School rett utenfor Philadelphia før han ble profesjonell skater.
Cole er god venn med profesjonell skater Jamie Thomas.
Konkurranser
Cole er kjent som en «contest killer»; han gjør det veldig bra på konkurranser og har vunnet flere titler. Hans konkurransehistorien er som følger:
Sponsorer
Han har en rekke sponsorer, per mars 2016 er de DC Shoes, Monster Energy, Thunder, Spitfire, Plan B, Reign Skate Shop, DC Apparel, Stance, Kershaw Knives, Grizzly Griptape og Mophie.
Microsoft Foundation Classes
Microsoft Foundation Classes (MFC) er et programvarebibliotek som forenkler bruken av Microsoft Windows' API-kall i C++, og som tilbyr et standard rammeverk for applikasjoner.
MFC ble introdusert i 1992 sammen med Microsofts C/C++-kompilator for 16-bits Windows. MFC 8.0 ble utgitt med Visual Studio 2005, og MFC 9.0 kom med Visual Studio 2008.
Irsk mytologi
Irsk mytologi viser til førkristne religiøse forestillinger på Irland som ikke overlevde konverteringen til kristendommen. Mange av disse forestillingene er dog bevart, beskåret fra sin opprinnelige religiøse mening, i middelalderens irske litteratur som representerer det mest omfattende og best bevarte av samtlige Keltiske språkspråklige grupper. Selv om mange av manuskriptene har gått tapt, og mye materiale aldri ble nedskrevet, er det likevel mer enn nok til å identifisere bestemte, tidvis overlappene sykluser: Den mytologiske syklus, Ulster-syklusen, Fianna-syklusen og Den historiske syklus. Det er også et antall av nedskrevne folkeminner som ikke inngår noen av syklusene. I tillegg er det også et antall nedskrevne folkeminner som ikke er strengt tatt mytologiske som likevel har figurer fra en eller flere av disse fire syklusene.
Qinnan
Qinnan (kinesisk: 钦南区; pinyin: Qīnnán Qū ) er et bydistrikt i byprefekturet Qinzhou i den autonome region Guangxi i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 1.972 km² og teller ca. 570.000 innbyggere (2004).
Irsk mytologi
Kildene
Det er tre manuskripter som hovedkilder for irsk mytologi: Lebor na hUidre (i dag bevart i biblioteket til Det kongelige irske akademi) som er datert fra slutten av 1000-tallet og begynnelsen av 1100-tallet; Leinsterboken (som er i biblioteket til Trinity College i Dublin) fra tidlig på 1100-tallet; og Rawlinsonmanuskriptet B 502 (som er huset i biblioteket Bodleian Library ved University of Oxford). Til tross for dateringen av disse kildene er det meste av materialet som de inneholder fra før de ble skrevet ned. Den tidligste prosateksten kan bli datert på lingvistiske bevis til 700-tallet, og en del av poesien kan være så gammel som fra 500-tallet.
Andre viktige kilder omfatter en gruppe av fire manuskripter som har sin opprinnelse i vestlige Irland fra slutten av 1300-tallet eller til nød begynnelsen av 1400-tallet: Lecans gule bok (Yellow Book of Lecan); Lecans store bok (Great Book of Lecan); Hy Manys bok (Book of Hy Many ; og Ballymotes bok (Book of Ballymote). Den første av disse inneholder deler av den tidligste kjente versjonen av Táin Bó Cúailnge (Krøttertyveriet til Cooley) og er i dag huset hos Trinity College. De tre andre er i Det kongelige irske akademi. Andre manuskripter fra 1400-tallet, som Fermoys bok (Book of Fermoy) inneholder også interessant materiale, det samme har også senere synkretiske verker som Geoffrey Keatings Foras Feasa ar Éirinn (Irlands historie) fra ca. 1640, særlig ettersom disse senere kompileringene og forfatterne hadde tilgang til manuskriptkilder som siden har forsvunnet.
Når disse kildene benytter er det, som alltid, viktig å være kritisk til påvirkningen av de omstendigheter som de ble produsert. De fleste manuskripter ble skapt av kristne munker som kan ha vært slitt mellom deres ønske om å nedtegne deres innfødte kultur og deres religiøse fiendtlighet mot hedenske trosforestillinger slik at en del av gudene ble preget av euhemerisme (forklart menneskelig og ikke som guddommelige vesener). Flere av de senere kildene kan også ha vært en del av en propaganda i den hensikt å skape en fortid og en historie for den irske befolkning som kunne tåle sammenligning med deres britiske angripere som hadde mytologiske opprinnelse fra grunnleggerne av Roma slik Geoffrey av Monmouth og andre formulerte det. Det var også en tendens til omarbeide irske slektslister slik at den kunne tilpasses det kjente skjema av gresk eller bibelsk genealogi.
Det har blitt stilt spørsmål ved om middelalderens irske litteratur virkelig bevarte ekte oldtidstradisjoner i en form som var bortimot uendret gjennom århundrene i form av muntlig tradisjon og videreføring tilbake til en fjern keltisk og kontinental fortid. Kenneth Jackson har på berømt vis beskrevet Ulster-syklusen som et «vindu til jernalderen», og Garret Olmsted har forsøkt å trekke paralleller mellom Táin Bó Cuailnge, Ulster-syklusens epikk og ikonografien til Gundestrupkjelen. Denne «naivistiske» posisjonen har imidlertid blitt utfordret av «revisjonistiske» forskere som mener at det meste som ble skapt i kristen tid er bevisste etterligninger av eposene fra klassisk litteratur som kom med latinsk lærdom. Revisjonistene ville indikere avsnitt som tilsynelatende er påvirket av Iliad in Táin Bó Cuailnge, og eksistensen av Togail Troí, en irsk tilpasning av Dares Phrygius' De excidio Troiae historia, funnet i Leinsterboken, og merke seg at den materielle kulturen i disse fortellingene er nærmere i tid til fortellingenes komposisjon enn til den fjerne fortid. En konsensus har oppstått som oppmuntrer til kritisk lesning av materialet.
Mytologisk syklus
Det er viktig å merke seg at ved middelalderen ble Tuatha Dé Danann ikke sett på så mye som guder som de ble betraktet som den magiske befolkningen som kunne skifte form fra en tidligere gullalder på Irland. Tekster som Lebor Gabála Érenn og Cath Maige Tuireadh representerte dem som konger og helter fra en fjern fortid, komplett med dødsfortellinger. Det er imidlertid betydelige bevis, både i tekster og fra en større keltisk sammenheng, at de var en gang betraktet som guddommer.
Selv etter at de ble avsatt som herskere av Irland har figurer som Lugh, Mórrígan, Aengus og Manannan opptrådt i historier flere århundrer senere, som forråder deres udødelighet. Et dikt i Leinsterboken lister opp mange av Tuatha Dé, men avslutter «Skjønt [forfatteren] enumerater (menneskeliggjør) dem, han dyrker dem ikke». Goibniu, Creidhne og Luchta er referert til som Trí Dé Dána (håndverkets tre guder), og Dagdas navn er tolket i middelaldertekster som «den gode gud». Nuada er beslektet med britonske gud Nodens; Lugh er en refleks av den pankeltiske guddom Lugus, et navn som kan bety «Lys»; og Tuireann kan være beslektet med den galliske Taranis; Ogma til Ogmios; Badb til Catubodua.
Ulster-syklusen
Syklusen består av fortellinger om fødsler, tidlige liv og opplæring, frierier, slag, gjestebud og heltenes død. Den reflekterer et krigersamfunn hvor krigføring består hovedsakelig av enkeltslag og rikdom er målt i antall krøtter. Disse fortellingene er skrevet hovedsakelig i prosa. Motstykket til Ulster-syklusen er Táin Bó Cúailnge. Andre betydningsfulle fortellinger fra Ulster-syklusen er «Den tragiske død til Aifes eneste sønn», «Bricrius gjestebud», og «Ødeleggelsen av Da Dergas hus». Forvisningen av sønnene til Usnach, kanskje bedre kjent som «Deirdres tragedie», og kilden til skuespill av John Millington Synge, William Butler Yeats, og Vincent Woods, er også deler av denne syklus.
Denne syklusen er, i en del respekt, nærmere til den mytologiske syklus. En del av figurene fra sistnevnte opptrer også her, og samme type formskiftende magi finnes også, side og side med en mørk og grim, bortimot ufølsom realisme. Mens vi kan mistenke en del figurer, som Medb eller Cú Roí, har en gang vært guddommer, og at Cú Chulainn i særdeleshet framviser en overmenneskelig djervhet, er figurene likevel dødelige og er knyttet til en bestemt tid og sted. Om den mytologiske syklus representerer en gullalder, er Ulster-syklusen Irlands heroiske tidsalder.
Fianna-syklusen
Som Ulster-syklusen er Fianna-syklusen opptatt av dådene til de irske heltene. Fortellingene i Fianna-syklusen' synes å være satt til 200-tallet og hovedsakelig i provinsene Leinster og Munster. De skiller sg fra andre syklus i kraft av deres forbindelse med andre irsktalende samfunn i Skottland og det er mange bevarte Fianna-tekster fra dette landet. De skiller seg også fra Ulster-syklusen ved at fortellingene er fortalt hovedsakelig i vers og at i tone er de nærmere tradisjonen med romansen enn med eposet. Fortellingene handler om dådene til Fionn mac Cumhaill og hans følge av krigere, Fianna.
Den ene viktigste kilden for Fianna-syklusen er Acallam na Senórach (De gamle menns samtale) som er funnet i to manuskripter fra 1400-tallet, Lismoreboken og Laud 610, men også i et manuskript fra 1600-tallet fra Killiney i grevskapet Dublin. Ut ifra lingvistiske bevis er teksten datert til 1100-tallet. Den nedtegner samtalene mellom Caílte mac Rónáin og Oisín, de siste overlevende medlemmene av Fianna, og sankt Patrick, og består av rundt 8 000 tekstlinjer. Manuskriptenes relative sene datering kan reflektere den lengre muntlige tradisjonen til Fianna-syklusen.
Fianna i fortellingen er delt inn i Clann Baiscne, ledet av Fionn Mac Cumhall (ofte gjengitt som «Finn MacCool», Finn sønn av Cumhall), og Clann Morna, ledet av hans fiende, Goll mac Morna. Fionns far Cumhal blir drept av Goll i slag og gutten Fionn ble oppfostret i hemmelighet. Som ungdom mens ble han opplært i poesiens kunstart kom han til ved et uhell å brenne tommelen mens han kokte en laks (egentlig selve Kunnskapens laks), og han stakk tommelen i munnen og sugde på den og fikk da veldig visdom. Han tok sin posisjon som lederen av sin gruppe og tallrike fortellinger ble fortalt om deres eventyr. To av de største av de irske fortellingene, Tóraigheacht Dhiarmada agus Ghráinne (Forfølgelsen av Diarmuid og Gráinne) og Oisín i Tír na nÓg danner deler av denne syklusen. Fortellingen om Diarmuid og Grainne, som er en av de få prosafortellingene i denne syklusen, er sannsynligvis den opprinnelige kilden til den senere populære middelalderfortellingern Tristan og Isolde.
Den verden som gjenskapes i syklusen er om yrkeskrigere som tilbringer sin tid med jakt, kamp og eventyr i den åndelige verden. Nye deltakere i gruppen er forventet å være kunnskapsrike i poesi foruten også å gjennomgå et antall fysiske prøvelser eller beordringer. Det er ikke noe religiøst element i disse fortellingene om ikke heltedyrkelse.
Den historiske syklus
Det var en del av pliktene til middelalderens barder, eller skalder, å nedtegne og prise historien og slekten til den kongen som de tjente. Dette gjorde de i dikt som blandet mytologi og historie i mer eller mindre grad. De fortellinger som var resultatet er hva som kalles for Den historiske syklus, skjønt mer korrekt sykluser i flertall ettersom det er et antall av uavhengige grupperinger.
Kongene som er inkludert strekker seg fra bortimot fullstendig mytologiske Labraid Loingsech som etter sigende ble overkonge av Irland en gang rundt år 431 f.Kr. til den helt og holdent historiske Brian Boru. Imidlertid er den største lovprisning i Den historiske syklus Buile Shuibhne (Vanviddsraseriet til Suibhne), en fortelling fra 1100-tallet som er fortalt i både vers og prosa. Suibhne, konge av Dál nAraidi, ble forbannet av sankt Ronan og han ble en form for en halvt mann, halvt kvinne, dømt til å leve sitt liv i skogene og flykte fra menneskelig selskap. Fortellingen har fanget fantasien til samtidige irske poeter og har blitt oversatt av Trevor Joyce og Seamus Heaney.
Eventyr
Eventyrene, eller echtrae, er en gruppe av fortellinger om besøk til andre irske verdener (som kan være vestover over havet, underverden, eller kun usynlig for andre dødelige). Den mest kjente, «Oisin in Tir na nOg belongs», tilhører Fianna-syklusen, men flere frittstående eventyr har også blitt bevart, blant annet «Eventyret til Conle», «Brans sjøreise», og «Eventyret til Lóegaire».
Sjøreiser
Sjøreisene, immrama, er fortellinger om reiser over havet og de undre som der kan bli sett. Disse vokste antagelig fra erfaringene til fiskere som tilsynelatende i alle tider og i alle nasjoner har fortalt fiskerskrøner, men også blandet med elementer fra Den andre verden. Av syv immrama nevnt i manuskriptene er det kun tre stykker som har overlevd: «Sjøreisen til Mael Dúin», «Sjøreisen til Uí Chorra», og «Sjøreisen til Snedgus og Mac Riagla». Den førstnevnte, den til Mael Dúin, er forløperen til den senere «Sjøreisen til sankt Brendan».