cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neiing
Neiing, også kniksing, er en gest som brukes av kvinner som en hilsen eller som et tegn på høflighet, på samme måte som bukking. Neiing består i at knærne bøyes et kort øyeblikk, noen ganger i kombinasjon med at hodet eller overkroppen bøyes. Imidlertid blir det også fullt ut regnet som god kutyme at kvinner bukker, og det å neie har mange steder blitt mer uvanlig.
Simen Loe
Simen Loe (født 10. februar 1980 i Drammen) er en norsk rockevokalist fra Mjøndalen. Han var medlem av bandet The Marble Kings som ble dannet i Oslo i 2002, som gav ut EP-en The Marble Kings i 2002 og albumet Rebel Knight Sam i 2008. Sammen med The Marble Kings var han finalist i NRKs talentprogram Kjempesjansen i 2003. Vokalist i Mjøndalen Jammelag. Tidligere vokalist i bandet Aleister Kane. Debuterte som soloartist med singelen Breathing Fire i 2017. Utga sitt første soloalbum Pioneer i september 2018. Utga singlene Mercy i november 2021 og Stormbreather i februar 2022. Utga sitt andre soloalbum The Neighborhood 30. september 2022 på Mother Likes It Records.
Med Simen Loe
Mother Likes It Records Mother Likes It Records Mother Likes It Records Mother Likes It Records Mother Likes It Records
Psoriasisartritt
Psoriasisartritt er også kalt for psoriasisleddgikt, og er en gikttype som forbindes med den kroniske hudsykdommen psoriasis. Sykdommen gir inflammasjon i ledd og omkringliggende vev. Inflammasjon betyr en betennelse, uten at dette nødvendigvis skyldes mikroorganismer som bakterier eller virus.
Simen Loe
Med Simen Loe
- Mercy (single 2021)
Mother Likes It Records
- Stormbreather (single, 2022)
Kameler
Kameler (Camelus, Camelini) er en slekt i kameldyrfamilien, som ellers består av lamaer og vikunjaer. Kameler består av de to nålevende artene, baktriakamel (C. bactrianus, C. ferus) og dromedar (C. dromedarius). Dette er meget store dyr som særpreges ved å ha utpreget pukkel på ryggen. Baktriakamelen har to pukler, mens dromedaren kun har én synlig pukkel.
Beskrivelse
Kameler er store dyr med lange lemmer og en lang og slank hals. Kameldyr i den Gamle verden skiller seg fra dem i den Nye verden, gjennom å være betydelig større og ha ryggpukler. Kamelpukkelen lagrer energireserver i form av fett. Når fettet senere forbrennes bindes mer enn 1 gram vann per gram med fett, gjennom såkalt kjemisk reduksjon av fettet med hjelp av syre. Denne muligheten til å omdanne fett til vann bidrar til at kameler kan klare seg lenge uten tilgang på vann.
Til slekten er det også ført bevis for minst tre utdødde arter gjennom fossile funn, C. gigas, C. hesternus og C. sivalensis.
Utbredelse og evolusjon
Kameler lever naturlig i tilknytning til ørken og goldt steppelandskap i Afrika og Asia. Dromedaren har også blitt eksportert til andre steder i verden. Begge artene er for lengst domestiserte. Ville dromedarer finnes ikke lenger, annet enn som forvillede individer i Australia, dit den opprinnelig ble eksportert. Vill baktriakamel finnes derimot fortsatt i et begrenset antall. En DNA-studie fra 2008 indikerer imidlertid at vill baktriakamel (villkamel) og domestisert baktriakamel er separate arter. Evolusjonært skilte disse trolig lag for omkring 700 000 år siden.
Simen Loe
Med Simen Loe
- The Neighborhood (album, 2022)
Kameler
Utbredelse og evolusjon
Tidligere fantes det også ville kameler i Europa, men disse er utdødd.
Psoriasisartritt
Om sykdommen
Blodprøver kan ikke vise om en har psoriasisartritt, men en kan se om sykdommen er aktiv eller passiv ved å måle inflammasjonsmarkører.
Hud- og neglforandringer som er karakteristiske for psoriasis må være tilstede for at en helt sikker diagnose kan stilles. En blodprøve for revmatoid faktor er negativ i omkring 95 prosent av pasientene med psoriasisartritt, og hvis den er tilstede er nivået for lavt. Forhøyet senkning, mild anemi og forhøyet nivå av urinsyre i blodet kan ses hos noen pasienter.
Karakteristiske trekk ved sykdommen er blant annet røde hissige ledd og hender, negleforandringer, ett eller flere hovne ledd, leddgiktfaktor finnes ikke i blodet og hovne tær.
Hovedtyper
Psoriasisartritt deles i fem hovedkategorier:
Artritt kan gi revmatiske øyeproblemer og inflammasjon der muskler og leddbånd er festet til benet og fører til lokal smerte, for eksempel i hælene.
Årsak
Årsaken til at en får psoriasisartritt er ukjent. En vet at genetiske faktorer spiller en viss rolle.
Såkalte vevstypeantigener viser en sterk sammenheng med spesielle typer leddgikt. For eksempel her vevstypeantigenet HLA-B27 vært forbundet med sykdom i ryggraden og i psoriasisartritt. 40 prosent av pasientene med psoriasisartritt kan ha en familiehistorie med hud- eller leddsykdom.
Behandling
Behandlingen begynner med såkalte betennelsesdempende medisiner (NSAIDs, Non Steroidal Anti-Inflammatory Drugs). Disse er i hovedsak symptomdempende. Langsomtvirkende medisiner som virker inn på selve sykdomsprosessen kan være nødvendig for psoriasisartritt som ikke reagerer positivt på behandling med NSAIDs. Ved aktiv betennelse i ledd, kan man forsøke injeksjon med kortikosteroider i leddet.
For mange pasienter er det viktig med fysioterapi og ergoterapi. Kirurgi kan være aktuelt hvis ledd blir ødelagte til tross for aggressiv medikamentell behandling.
Martin Revheim
Liv og virke
Martin Revheim vokste opp som sønn av en alkoholisert og voldelig far, noe som har preget han i ettertid, og han utga i 2022 en bok om oppvekst og terapi for å bearbeide traumene fra barndommen.
Et av hans første kulturprosjekter var etableringen av Klubbscenen Blå i Oslo. Foretaket ble stiftet den 28. februar 1998, og Revheim startet etablissementet sammen med Kjell Einar Karlsen. Blå ble etterhvert en del av Brenneriveien Jazzhus. Revheim var medeier frem til 2005.
Etter å ha ledet Kongsberg Jazzfestival fra 2002 til 2005, ble Revheim fra 1. august 2006 orkestersjef i Kringkastingsorkestret. Fra 2009 til 2011 var han direktør i Stiftelsen Norsk Musikkinformasjon. Fra 2011 er han ansatt i Sparebankstiftelsen DNB som hussjef for Sentralen, et kulturhus i Oslo sentrum som åpnet i 2016.
Han har sittet i juryen for Spellemannprisen. I 2003 var han en av redaktørene av boken 111 skiver vi elsker (Dinamo, 2003).
Revheim er utdannet sosionom fra Høgskolen i Oslo (1992-1996).
Det er morderen som ringer
Det er morderen som ringer (originaltittel: Black Christmas) er en canadisk grøsser og slasherfilm fra 1974 regissert og produsert av Bob Clark. Hovedrollen spilles av Olivia Hussey, mens andre sentrale roller spilles av Keir Dullea, Margot Kidder og John Saxon.
To mindre kjente nyinnspillinger kom i 2006 og i 2019.
Handling
En hybelhus for kvinnelige studenter er midt i julefeiringen, men idyllen blir ødelagt av flere uhyggelige telefonoppringinger fra en forstyrret person. En av jentene forsvinner sporløst når hun går opp på rommet for å pakke kofferten. Like etter blir liket av en jente funnet myrdet i parken like ved.
Om filmen
Filmen ble forholdsvis godt mottatt av kritikerne, noe som gjenspeiles ved at den har fått 63% på Rotten Tomatoes (2016).
Aftenpostens anmelder gav den god omtale da den gikk på norske kinoer. Vedkommende skrev blant annet at: «Regissøren har mestret den vanskelige balansekunsten i denne kanadiske mordthriller». Anmelderen gav også ros til skuespillerinnen Olivia Husseys innsats.
Den ble i 1976 nominert til en Saturn Award og en Edgar-pris. Den vant to priser ved Canadian Film Award.
Den ble innspilt i Toronto.
In the Kingdom of Kitsch You Will Be a Monster
In the Kingdom of Kitsch You Will Be a Monster er et musikkalbum med Shining, utgitt i 2005.
Rimleksikon
Rimleksikon eller rimordbok er en ordliste ordnet etter hvilke ord som rimer på hverandre.
Joel og Ethan Coen
Joel og Ethan Coen, kjent som «Coen-brødrene», er to Oscar-vinnende amerikanske filmskapere. I mer enn 20 år har de skrevet og regissert tallrike kjente filmer fra komedier (O Brother, Where Art Thou?, Raising Arizona, The Hudsucker Proxy) til film noir (Miller's Crossing, Blood Simple, The Man Who Wasn't There, No Country For Old Men) og til filmer hvor de to sjangerne viskes ut ( Fargo, Den store Lebowski og Barton Fink). Brødrene skriver, regisserer og produserer filmene sine sammen, selv om Joel inntil nylig ble kreditert alene for regi og Ethan for produksjon. De bytter på å bli kreditert først for sine manuskripter, mens de deler kreditten under psevdonymet «Roderick Jaynes». De er kjent i filmkretser som «tohodete regissører», ettersom de deler like filmvisjoner er det slik at uansett hvem av de to skuespillerne ber om rettledning får de samme svar.
Biografi
Joel Coen (født 29. november, 1954) og Ethan Coen (født 21. september, 1957) vokste opp i St. Louis Park, Minnesota, en forstad til Minneapolis. Foreldrene Edward og Rena Coen var professorer. Faren deres var professor i økonomi ved University of Minnesota og moren var en kunsthistoriker ved St. Cloud State University.
Begge Coen-brødrene tok eksamen ved Simon's Rock Early College (nå Bard College at Simon's Rock) i Great Barrington, Massachusetts. Joel tilbrakte deretter fire år i et grunnleggende filmstudentprogram ved New York University hvor han lagde en 30-minutters diplomoppgavefilm kalt Soundings. Ethan studerte ved Princeton University og fikk en lavere universitetsgrad i filosofi i 1979. Hans hovedavhandling var et 41-siders essay, «To syn på Wittgensteins senere filosofi.»
Personlig liv
Joel har vært gift med skuespillerinnen Frances McDormand siden 1984. De har en adoptert sønn fra Paraguay ved navn Pedro McDormand Coen (Frances og hennes søsken er også adopterte). McDormand har spilt i seks av Coen-brødrenes filmer, blant annet en liten rolle i Miller's Crossing, en forholdsvis stor rolle i Raising Arizona og hovedrollene i Blood Simple, Burn After Reading, The Man Who Wasn't There og hennes Oscar-belønte rolle i Fargo,
De bor alle i New York City.
1980-årene
I 1984 skrev og regisserte brødrene deres første film sammen, Blood Simple. Den utspiller seg i Texas. Filmen forteller historien om en upålitelig og tarvelig bareier som leier en privatdetektiv for å drepe sin kone og hennes elsker. I denne filmen er mange elementer som peker mot deres fremtidige regigjerning, for eksempel deres nedbrytende hyllest til sjangerfilmer (i dette tilfellet film noir og grøsser). I den intelligente handlingen vikler sidehistorier seg over en enkel historie med brødrenes mørke, oppfinnsomme og fordreide humoristiske sans og mesterlige håndtering av atmosfære. Frances McDormand opptrer i hovedrollen, som hun ville fortsette med i mange av Coen-brødrenes filmer (og seinere giftet seg med Joel Coen). Da den kom på markedet fikk filmen mye ros, spesielt blant det mer venstreorienterte publikumet og vant priser for Joels regi både ved Sundance og Independent Spirit-utdelingen.
Det neste prosjektet til Coen-brødrene, som kom på det store lerretet, Crimewave i 1985, ble regissert av Sam Raimi. Filmen var skrevet av brødrene sammen med Sam Raimi, som Joel hadde arbeid med på The Evil Dead.
Den neste filmen som ble skrevet og regissert av brødrene, kom på markedet i 1987 med tittelen Raising Arizona. Filmen er historien om et usannsynlig ektepar, Hi og Ed (en eksfange og ekspoliti med Nicolas Cage og Holly Hunter), som lengter etter å få et barn, men ikke klarer det. Skjebnen smiler til dem når en lokal møbelhandler kommer på TV med sine nyfødte femlinger og spøker med at «det er mer enn vi klarer å håndtere. » De ser på dette som et tegn fra Gud og en mulighet rette opp den naturlige balansen, Hi og Ed stjeler en av femlingene og begynner å oppdra barnet som deres eget. Raising Arizona var mye mer tilgjengelig for masse markedet med sin uskyldige og originale bløtkakekomedie som løser opp i handlingen blant den noe mørk humor.
1990-årene
Miller's Crossing ble sendt ut på markedet i 1990, er rett og slett en hyllest av gangsterfilm sjangeren. Med Albert Finney, Gabriel Byrne og den fremtidige Coen-brødrenes nøkkelperson John Turturro i hovedrollene, er filmen lagt til forbudstiden i 1930-årene og forteller historien om stridende bander og gangstervirksomhet. Filmen ble priset for sin dialog og dyppløyende karakterskildring. Typisk for brødrenes arbeid er et anstrøk av mørk humor og vriene i intrigen som ofte forekommer i arbeidene deres.
Coen-brødrenes ry har tilsynelatende økt med hver film som kommer på markedet, og det økte ekstra mye etter deres neste film, den visuelt praktfulle Barton Fink fra 1991. Barton Fink foregår i 1941 og er historien om en skuespillespillforfatter fra New York (tittelfiguren Barton Fink) som flytter til Los Angeles til å skrive en B-film. Han slår eg ned i et leilighetshotell for å starte skrivingen, men han får skrivesperre altfor tidlig og tillater seg selv å motta inspirasjon fra den vennlige mannen i rommet ved side av sammen med noen kollegaer innen industrien. Inspirasjonen kommer fra det merkeligste steder og hotellet er definitivt uvanlig og en magnet for det bisarre. Barton Fink var en suksess blant kritikerne og fikk mange Oscar nominasjoner. Dessuten vant den tre viktige priser ved Cannes Film Festival, medregnet Gullpalmen(Palme d'Or). Barton Fink var den første av brødrenes filmer som brukte fotografen Roger Deakins, en nøkkelfigur i brødrenes krets over de følgende 15 år.
I 1994, da deres aksjer sto høyest i kurs, fikk brødrene muligheten til å prøve seg på en spillefilm med et stort budsjett for første gang The Hudsucker Proxy (skrevet sammen med Sam Raimi). Historien dreier seg om en mann som blir leder for et stort konsern med forventning om at han vil ruinere selskapet (slik at styre kan kjøpe det for nesten ingenting); i stedet for ender han opp med finne opp hula hoop og blir både en suksess og en «personlighet» over natten. For engang skyld tok kritikerne lunkent imot filmen, mens Roger Deakins fikk allmenn ros for sine evner som fotograf. Filmen ble generelt kritisert for å være ”for mye av en etterligning". De fleste kritikerne syntes filmen ikke hadde noe nytt å si på grunn av de stadige referansene og hyllesten til klassiske filmer fra 1930- og 1940-årene. Mange ble skuffet over Coen-brødrenes første forsøk i den øverste divisjonen. Enda viktigere var at filmen viste seg å være en stor kommersiell fiasko, den tjente bare inn $3 million av et budsjett på $25 million.
Etter det kommersielle tilbakeslaget med The Hudsucker Proxy, vendte brødrene tilbake til mer kjent grunn i 1996 med lavbudsjett noir thriller  Fargo. Handlingen er lagt til Coen-brødrens hjemstat Minnesota. Filmen forteller historien om Jerry Lundegaard (William H. Macy), en mann med pengeproblemer, som arbeider i svigerfarens utstillingsrom for biler. Jerry er ivrig etter å få tak i penger slik at han kan komme seg opp i verden og klekker ut en plan om å la sin kone bli kidnappet slik at hans velstående svigerfar skal betale løsepenger som han skal dele med kidnapperne. Det går uunngåelig galt med hans beste lagte planer når de klossete kidnapperne avviker fra den avtalte ikkevoldsplanen og den lokale politikvinnen Marge Gunderson (Frances McDormand) begynner å etterforske hele affæren. Med både kritiker og kommersiell suksess, med spesiell hylling av dialogen og McDormand's performance, Filmen mottok flere priser deriblant en BAFTA pris og Cannes pris for regi(Prix de la mise en scène) og to  Oscars, en for  beste manuskript og en for  beste kvinnelige hovedrolle for McDormand.
De to Coen-brødrene sin neste film skulle bygge på denne suksessen og i 1998 ble Den store Lebowski sendt ut på markedet. Med dens historie om «The Dude» en LA slappfisk (spilt av Jeff Bridges), som utnyttes som en uvitende brikke i en falsk kidnapping sammensvergelse med hans bowlingkamerater (Steve Buscemi og John Goodman). Coen-brødrene hadde truffet med en film som plasserte seg i hovedstrømmen av filmer og som for dem ikke hadde noe sidestykke siden Raising Arizona. Til tross for en lunken mottagelse fra kritikerne på den tiden og bare moderat kommersiell suksess, anses filmen nå som en kultklassiker.
NO30
NO30 er Bibelselskapets bibeloversettelse til bokmål fra 1930. Oversettelsen er en revidert oversettelse av Det nye testamentet slik det forelå i en oversettelse fra 1904 og Det gamle testamentet i en oversettelse fra 1891. Det var store rettskrivingsreformer på begynnelsen av 1900-tallet, og disse ble innarbeidet i oversettelsen. Oversettelsen er en såkalt konkordant oversettelse, det vil si at den ligger tett opp til ordenes opprinnelige betydning på grunnspråkene. Utgaven ble «folkebibelen» i Norge i over førti år, og er fremdeles i salg.
Joel og Ethan Coen
År 2000 og seinere
Coen-brødrene kom i 2001 med enda en  noiraktig thriller, The Man Who Wasn't There. Handlingen foregår i de seine 1940-årenes California der filmen forteller historien om en lakonisk, røykende barberer (spilt av Billy Bob Thornton), som etter en innsats for å skaffe tilveie noen penger for å investere i et tørrenseri (hvor han virkelig kan renske opp) bestemmer seg for å presse penger av konens sjef (som også er hennes elsker). Uvanlig for en moderne film, ble den filmet fullstendig i skarpt svart og hvit. Filmens mørk humor var typisk for Coen filmene, men her var den bevisst langsomme oppbyggingen av spenning og dens blindveier og bruken av svarthvit betydde at filmen var mer for puristen enn for det vanlige publikum.
Intolerable Cruelty, er helt klart den av brødrenes filmer som har bredest appell, kom på markedet i 2003 og hadde Clooney and Catherine Zeta-Jones i hovedrollene. Filmen var et tilbakeblikk til den romantiske komedien på 1940-tallet med en historie bygget opp rundt Miles Massey, en dyktig og aggressiv skilsmisseadvokat, og en nydelig fraskilt kvinne som Massey hadde klart å stoppe fra å få noen penger i forbindelse med skilsmissen. Hun beslutter å ta igjen, mens han blir betatt av henne. Kritikerne var delt i sitt syn på Intolerable Cruelty, noen applauderte de romantiske farselignede elementene i filmen, mens andre lurte på hvorfor Coen-brødrene ville gi oss sin versjon av sjangeren. Uansett var den generelle følelsen at filmen ikke var helt tilfredsstillende og den viste seg å bare bli en moderat kommersiell suksess.
I 2004, Joel og Ethan Coen kom The Ladykillers, på markedet med en nyinnspilling av Ealing Studios sin klassiker. Historien dreier seg rundt en professor (spilt av Tom Hanks) som setter sammen et team som skal rane et kasino. De leier et rom i en eldre kvinnes hus for å utføre ranet. Men når kvinnen oppdager sammensvergelsen, bestemmer gjengen seg for å myrde henne for sikre at hun ikke plaprer. Dette er letter sagt enn gjort. Brødrene fikk noen av de mest lunkne anmeldelsene som de noen gang hadde fått i hele karrieren sin, for denne filmen. Mange av kritikerne forventet at Coen-brødrene ville klart å lage vellykket filmer i en hvilken som helst sjanger de hyller eller etterligner, men at en relative beskjeden omarbeiding av en enkelt klassiker ikke ga dem nok kreativt spillerom til virkelig å sette sitt virkelige preg på filmen.
Coen-brødrenes siste film No Country for Old Men ble satt på vanlige kinoer i november 2007. Den bygger på en roman fra 2005 av forfatteren Cormac McCarthy. Filmen forteller historien om en mann kalt Llewelyn (Josh Brolin) som bor ved grensen mellom Texas og Mexico og som snubler over to millioner dollar i narkotikapenger som han beslutter å beholde. Han må så flykte for å unngå de som er ute etter å finne igjen pengene, medregnet en skummel morder (Javier Bardem) som forvirrer både Llewelyn og den lokale sheriffen (Tommy Lee Jones). Hovedlinjen i intrigen går tilbake til de mørke, noir temaene som har gitt Coen-brødrene noe av deres mest vellykkede materialet, men markerer også en tydelig kursendring som inkludere mindre utpregede komiske elementer, og med minimal bruk av musikk. Filmen mottok gode kritikker ved premieren i Cannes.
Stilistiske effekter
Coen-brødrenes filmer står i stor gjeld til film noir og andre filmstiler fra fortiden og disse filmretningene kombineres med tørr humor med skarp ironi, visuelt sjokkerende, og som oftest med bevegelige kameraarbeid i filmene. Coenene foretrekker å ikke plassere fortekstene helt til å begynne med i filmene. Coen-brødrene er også blant de få moderne filmskaperne som har vist en stor forkjærlighet for farseaktige komedier fra 30- og 40-tallet, og denne stilretningen har hatt innvirkning med varierende raffinement for hele filmer med farsepreg som The Hudsucker Proxy og Intolerable Cruelty til en gang imellom hurtigsnakkende underlig karakterer som Steve Buscemis karakterstudie i Miller's Crossing. Deres stil av karakterskildring skaper en verden hvor selv karakterer med små taleroller synes å ha en overdrevne karaktertrekk. Dette kan ha sammenheng med hvor filmene er lagt til (for eksempel de merkelige og vidunderlige karakterer i The Big Lebowski som ikke ser ut til å være malplassert i de mange nisjesamfunnene i LA).
Dialog
Som Oscar vinnerne for beste manuskript (Fargo), er Coen-brødrene anerkjent for dialogen i filmene sine. Noen ganger sparsomt som i (The Man Who Wasn't There; Fargo; No Country for Old Men), og andre ganger uvanlig snakkesalig som i (The Big Lebowski, Raising Arizona). Manuskriptene deres har typisk en kombinasjon av tørt vidd, overdrevet språk, og blendende ironi. I tillegg til Fargo, er flere av manuskriptene deres nominert til priser (The Man Who Wasn't There, O Brother...).
Film noir og misforståelser
Filmene preges også av sterke kontraster innenfor lyssetting og det typiske temaet med folk som har tatt seg vann over hodet i forbindelse med planene de er involvert i. Filmene tar ofte opp kidnapping. Et nært universelt intrige element er misforståelser: misforståelser om hvem som drepte Rug Daniels og hvem som tok håret hans skaper friksjoner mellom forskjellige gjenger i Miller's Crossing; misforståelse om Norvilles kopi forårsaker han en del sorg seinere i The Hudsucker Proxy; The Big Lebowski begynner med et skitten teppe forårsaket av et tilfelle av  forvekslet identitet; og i Blood Simple, er misforståelse den driving kraften bak hele intrigen etter de første tretti minuttene. Coen-brødrens film The Man Who Wasn't There hyller film noir, med en intrige som synes å være en oppdatering/vri på  Postmannen ringer alltid to ganger. Filmen er i svart og hvit og har blitt lovprist av forskjellige kritikere for både dets filmfotografi og dets skarp tegnede, ganske sympatiske karakterer, selv om den skarpe vrien intrigen mot slutten er omstridt blant kritikerne. Coen har beskrevet disse vriene også som et forsøk på å imitere den uventede tredje akten i Cains roman.
Skildring av USA
De forskjellige sidene som utgjør karakteren til en by, en stat eller en region i USA er en integrert del av flere av Coen-brødrenes filmer. I Raising Arizona spiller det særpregede Arizona landskapet en viktig rolle, og noen av filmens karakterer er høyst overdrevne stereotyper av den gjengse forestillingen av folk fra Arizona'; for eksempel, Tempe (Arizona) er en campingplass midt inne i ørkenen. På samme måte, i Fargo er landskapet og aksentene til Nord-Dakota og Minnesota en vesentlig komponent av filmen. The Big Lebowski er Coen sin Los Angeles film, med “the Dude” og andre symbolske karakterer fra byens varierte befolkning. O Brother, Where Art Thou? er helt klart fra Sørstatene, ettersom den er filmet i den landlige delen av Mississippi, de fleste karakterene snakker med utpreget  sørstatsaksent, og lydsporet består av  bluegrass sanger. Barton Fink er på en måte en satire av en annen kjent område i Los Angeles, Hollywood, The Hudsucker Proxy gjør det samme for New York. No Country for Old Men er, på en gang, både hyllest og satire over vest Texas aksenten, landskapet og sjelen. Den ærer staten Texas, på samme tiden som det fordømmer den enkelte deler av mentaliteten i Texas.
Coen-brødrene siste film til nå, No Country for Old Men, portretterer et USA som duen til nå ikke har eksperimentert med i sin produktive karriere. Filmen bygger på en roman av Cormac McCarthy. No Country for Old Men er helt original, om enn trist, illustrasjon av ondskaps realitet gjennom menneskets historie. Handlingen foregår i veststatene, den regionen some er mest gjenkjennelig for symbolikken om Amerika og friheten den forfekter. Duo utforsker nøye historien om en mann, Llewelyn Moss, som intetanende befinner seg der en massakre utspiller: en narkotikahandel som ender i tragedie. I denne filmen, er USA ment å representere samfunnet som et hele; dette er en verden som inneholder tragedier og til tider ubegripelig ordskap. Gjør motstand mot ondskapen noen som helst virkning i slike usikre tider? På samme tid undersøkes en begrepsverden med absolutt sannhet og nihilistisk filosofi. Coen-brødrenes bearbeidelse av McCarthys bejublede roman, maler et bilde av USA - og i siste instans, en hel verden – som strever med å fatte ondskapens natur og viljen til å finne en utvei.
Penger
I de fleste Coen filmene er penger involvert. I  Fargo, var penger årsaken til alle hendelser gjennom filmen. Handlingen O Brother, Where Art Thou består av at tre rømte fanger forsøker å finne en skjult skatt. I The Man Who Wasn't There, presser hovedpersonen sjefen til konen for penger, men alt går katastrofalt galt. Historien i No Country for Old Men dreier seg om en kriminell som forsøker å ta tilbake noen stjålne penger.
Vold
De fleste av Coen-filmene er ganske voldelige. I hver av filmene deres, er det minst et dødsfall og i mange tilfeller flere. I The Hudsucker Proxy, blir intrigen utløst av selvmordet til Waring Hudsucker, og i The Ladykillers dør alle hovedkarakteren I forsøket på å kvitte seg med en gammel dame. I noen av deres mest malende filmer, f.eks.,  Fargo, blir hovedkarakterene drept eller overfalt,og blir vist på skjermen; spesielt eksplisitt malende er dette i Fargo, Steve Buscemis legeme blir matet inn i en skogsmaskin.
Mesteparten av volden i filmene deres faller inn under kategorien mørk humor. En av de mest komiske scenene i The Big Lebowski er når Walter, The Dude and Donny kjemper mot nihilistene. Coen-brødrene benytter alltid vold for å drive intrigen framover; for eksempel i Fargo. Carl Showalters sitt overfall på Shep Proudfoot gjør at Carl ringer Jerry og sier til ham at han skal levere fra seg pengene.
Voldshandlinger i en Coen film har alltid en hensikt, og de generelt skrevet inn i handlingen for å oppnå en komisk effekt eller for å få intrigen til å gå framover.
Ustoppelig ondskap
Flere av brødreduoens filmer har med en karakter som legemliggjør arketypen på "ustoppelig ondskap." I mange tilfeller, blir det antydet at karakterene ikke er menneskelige, eller har demoniske overtoner. For eksempel, Sheriff Cooley i, O Brother, Where Art Thou?, stemmer med beskrivelsen av djevelen som blir gitt av en av karakterene. Han viser sin livsfjernhet når det sies til ham at det vil være ulovlig å henge benådede og bemerker han hånlig at "loven er en menneskeskap institusjon." Leonard Smalls i Raising Arizona og Charlie Meadows i Barton Fink passer også beskrivelsen til denne arketypen. I No Country For Old Men, personifiserer Anton Chigurh volden og død i en verden som Sheriff Ed Tom Bell prøver å finne fornuften.
Teknikker
Visuelt favoriserer Coen bevegelige kameraopptak, spesielt opptak som følger ved siden av objektet (kamera er plassert på en skinne, eller kameravogn, eller et Steadicam blir brukt. Kameraet følger og flytter seg med subjektet som filmes) og opptak ved hjelp av en krane; selv når kameraet er "statisk" er det ofte slik at allikevel beveger seg litt. Deres filmer utmerker seg også av visuell oppblomstrende filmkunst som markerer vendepunkter. Scener som understreker perspektivet eller vekselvirkningen mellom skygge og lys smykker mange av filmene: rekken med bowlingsko i "Gutterballs" scenen fra The Big Lebowski, bordet i styrerommet og Hudsucker bygningen i The Hudsucker Proxy, kveldsscenen med "Wheezy Joe" i Intolerable Cruelty er noen få eksempler.
Michael Clarke Duncan
Michael Clarke Duncan (født 10. desember 1957 i Chicago, død 3. september 2012 i Los Angeles) var en amerikansk skuespiller mest kjent for sin rolle som John Coffey i Den grønne mil, en rolle han ble nominert til Oscar og Golden Globe for.
Joel og Ethan Coen
"Raimi cam" ruse eller fartsrampe
Noen ganger i de “bevegelige” (tracking) opptakene “ruser” de kamera framover, som i scenen i Raising Arizona når det blir oppdaget av hans mor at Nathan Jr. er forsvunnet; Coen-brødrene kaller rusing framover for "Raimi cam" som en hyllest til Sam Raimi som lenge har vært deres venn, som ofte brukte rusing i Evil Dead (som Joel Coen hjalp med å klippe). The Hudsucker Proxy har to etterfølgende rusinger når Norville viser Mussburgers sekretær det blå brevet: først den måneden kvinnen skrek i stigen, og så når Norville reagerer til skriket.
Lørdagsbarnetimen
Barnetimen ble første gang kringkastet 20. desember 1924. Det siste programmet ble sendt 11. september 2010. Rett før det ble lagt ned var barnetimen regnet (til tross for et ufrivillig avbrudd under andre verdenskrig) som verdens eldste, fortsatt eksisterende radioprogram.
Joel og Ethan Coen
Kameravinkler
Coen-brødrene bruker kameravinkler som noen ganger skjuler heller enn avslører informasjon. Eksempler på dette er Fargo når Jean Lundegaard gjemmer seg i dusjen, Miller's Crossing når Tom går inn i rommet sitt etter at Leo forlater stedet (Verna er på sengen bak ham), Blood Simple når Abby setter seg opp i sengen mens Ray og Folkevognen kjører fram utenfor vinduet hennes.
Skjulte kutt
De “skjuler” ofte sine kutt ved nærbilder på et objekt, samme stilen som i Alfred Hitchcocks  Rope. Det forekommer opplagt i Fargo når Carl dunker på fjernsynsapparatet for å få den til å virke, og når neste bilde kommer inn viser det Marges TV slik som det ser ut fra hennes seng; et lignende kutt i Miller's Crossing hender når et nærbilde av vinduet i Bernies hus panorerer vekk for å vise en død mann på golvet i en annen; i The Hudsucker Proxy når Amy Archer roper "Go Eagles!" etter at Norville leier henne, kutter filmen til å vise henne rope det samme til hennes kolleger i avisen; og i Blood Simple når "nærbildet" av takvifte over Martys hode snus bommen ut for å vise Abby hva ser fra sofaen i Ray sitt hus. En lignende teknikk er brukt til å integrere bakgrunnsmusikken inn i aksjonscenen. Noen eksempler på dette kan sees i Den store Lebowski hvor sangen Tumbling Tumbleweed, som akkompagnerer introduksjonsmonologen, fortsetter i musak formen i supermarkedscenen hvor monologen sluttet. I den samme filmen, spiller bakgrunnsmusikken ettersom hovedpersonen konfronterer privatdetektiven som følger ham (spilt av Jon Polito), spiller på detektivens bilradio.
Christian Rynning
Christian Rynning (født 22. desember 1917 i Hornindal, død 15. februar 1973 i Grimstad) var en norsk salmedikter. Han gav sammen med Lars Aanestad ut Salmediktingi i Noreg i to bind i 1954. Denne boken var skrevet av hans far Paul Emil Rynning som også skrev Norsk Salmeleksikon som sønnen gav ut i 1967. Selv skrev Christian Rynning salmesamlingen Sytten salmeforsøk som kom ut i 1972. Han er representert med en oversettelse i Norsk Salmebok og Norsk salmebok 2013.
Lørdagsbarnetimen
Før andre verdenskrig
Den første «Lørdagsbarnetimen», den gang under navnet «Barnetimen», gikk på lufta 20. desember 1924, kringkastet av det private Kringkastingsselskapet A/S. Programleder var Carl Bødtker («Onkel Bødtker»)
Programmet ble fra første stund definert som «ren underholdning, en hvile og oppmuntring efter endt skolearbeide». Programmet skulle ikke være opplærende.
Barnetimen var på flere måter nyskapende for radioformen i Norge. De første hørespill ble sendt her, og det var debatter mellom deltakerne i en tid da konsesjonsvilkårene forbød politisk innhold og gjorde tilsvarende programformer uaktuelle for voksne. Deltakerne var ofte barn, og hadde også en mye mer uformell og improviserende stil enn i voksne verbale programmer, som oftest var foredrag.
Einar Schibbye var programleder i årene før den andre verdenskrig, kjent som «onkel Einar». Historiene om onkel Einar, Oscar og Spisskammeret, eller møtene mellom onkel Einar, Kallemann, Amandus og tante Amalie (de siste figurene var blitt skapt i samarbeid med Sverres Erichsen i Schibbyes NRK-periode i Bergen) ble institusjoner i radioen.
Schibbyes fantasi tok med barna ut på eventyr med de mest utrolige plot, gjerne med et visst teknologisk preg. Med sin personlige ledelse, faste innslag og tallrike ukonvensjonelle sett å aktivisere lytterne på, gjorde Schibbye Barnetimen til en forløper for magasinprogrammene i 1960-årene.
Joel og Ethan Coen
Storyboarding
Coen-brødrene lager plansjer som skissere handlingen i en viss detalj ( plansjer) for hele filmene sine før filmingen begynner (mange regissører gjør bare det samme for komplekse scener som aksjon sekvenser). De mener at det hjelper dem å få det budsjettet de ønsker fordi de kan vise hvordan meste delene av pengene vil bli brukt.
Michael Clarke Duncan
Duncan arbeidet som sikkerhetsvakt i Los Angeles mens han prøvde å begynne som skuespiller i reklamefilmer. I løpet av denne tiden, arbeidet Duncan som livvakt for flere kjente skuespillere, blant andre Will Smith, Martin Lawrence, Jamie Foxx og LL Cool J. Duncan var livvakt for Notorious B.I.G., som han også var en nær venn med. Notorious B.I.G. ble drept i 1997 og dette drapet er grunnen til at Duncan avsluttet denne type arbeid.
I 1998 fikk Duncan en rolle i filmen Armageddon, der han ble kjent med Bruce Willis. Det var Bruce Willis sin innflytelse som gjorde at Duncan fikk rollen som John Coffey i regissør Frank Darabont sin film The Green Mile, en rolle som ga Duncan en Oscar-nominasjon for beste skuespiller i en birolle.
Duncan fikk deretter roller i en rekke filmer som bidro til å etablere ham som en stjerne. Blant disse filmene var The Whole Nine Yards, Planet of the Apes, The Scorpion King, The Island og Daredevil. I 2005 spilte Duncan i filmen Sin City, igjen sammen med Bruce Willis, som Manute, en mektig gangster. Duncan dukket opp i en mindre rolle i filmen Talladega Nights: The Ballad of Ricky Bobby i 2006 som Lucius Washington.
Duncan har også hatt gjesteroller i en rekke TV-serier. Han dukket opp i en episode av Zack og Codys søte hotelliv som en basketball-trener. Duncan hadde en rolle i TV-serien CSI: NY og i en episode av TV-serien Chuck. Duncan har også hatt roller i TV-serier som Two and a Half Men med Charlie Sheen. I april 2011 hadde Duncan en gjesterolle i en episode av TV-serien Bones som karakteren Leo Knox. De siste 2 årene spilte han en av hovedrollene i den amerikanske serien "The Finder", der han spiller medhjelperen til en tidligere soldat som nå driver med etterforskning (spilt av Geoff Stults). Serien ble avlyst 9. mai 2012.
Joel og Ethan Coen
Samarbeid
Brødrene Coen brukte filmfotografen Barry Sonnenfeld fram til Miller's Crossing inntil Sonnenfeld forlot samarbeidet for å følge sin egen regissørkarriere, som omfatter slike filmer som The Addams Family,  Get Shorty, og  Men in Black. Roger A. Deakins har vært Coen-brødrens filmfotograf etter Sonnenfeld (se også List of noted film director and cinematographer collaborations). Men for deres neste film Burn After Reading vil de bruke Emmanuel Lubezki som deres filmfotograf.
Sam Raimi hjalp også til med å skrive manuskriptet til The Hudsucker Proxy, som Coen-brødrene regisserte; og brødrene hjalp ham ved å skrive Crimewave, som Raimi regisserte. Raimi tok imot tips om filmingen av A Simple Plan fra Coen-brødrene, som akkurat hadde ferdigstilt Fargo (begge filmene er satt i blendende hvit snø, som reflekter mye lys og gjør det meget vanskelig å finne den riktige eksponeringen). Raimi har cameo-roller i Miller's Crossing og The Hudsucker Proxy. De møttes da Joel Coen ble leid inn som en av klipperne av The Evil Dead.
William Preston Robertson er en gammel venn av Coen-brødrene som hjalp dem med gjenopptak til Blood Simple og ble brukt som stemmen til radioevangelisten. Han er kreditert på rulleteksten som «Rev. William Preston Robertson.» Han har bidratt som stemmeskuespiller på de fleste Coen-filmene fram til og inkludert Den store Lebowski. Han skrev også The Making of The Big Lebowski sammen med Tricia Cooke.
Coen-brødrene har et antall skuespillere som de ofte benytter inkludert John Turturro, Michael Badalucco, Holly Hunter, Steve Buscemi, Frances McDormand, John Goodman, Jon Polito, og Stephen Root. Hver av dem har opptrådt i minst tre Coen-produksjoner. De planlegger to filmer til med George Clooney, Burn After Reading og ''Hail Caesar'. Den siste som vil fullføre Coen-brødrenes «Idiot-trilogi» som begynte med O Brother, Where Art Thou? og Intolerable Cruelty.
Alle filmene deres har musikk av Carter Burwell, selv om T-Bone Burnett produserte mye av den tradisjonelle musikken i O Brother, Where Art Thou? og The Ladykillers. Skip Lievsay håndterer post-produksjons lydarbeidet for alle filmene deres.
Lørdagsbarnetimen
Etter andre verdenskrig
De første årene etter krigen var preget av ressursknapphet. Barnetimen ble utformet først som et familieprogram, som lederen for NRKs den nyopprettede barne- og ungdomsavdeling Lauritz Johnson fra 1946 straks grep fatt i og gjorde om til et barneprogram. Han trådte inn som leder av Barnetimen, som da fikk sendetid kl. 18. Han ble som programleder for Barnetimen etterhvert kjent som hele Norges «Onkel Lauritz». Han sørget for å bygge opp avdelingen med egne kor, orkester og ukentlige hørespill. Sonni Holtedahl Larsen ble «Tante Sonni».
Programposten Barnetimeboka var en forfatterstafett der en forfatter skrev første kapittel på en historie som lytterne siden sendte inn tekstforslag til nye kaptiler til, ofte sammen med tegninger. Alle bidrag ble premiert, og resultatet av de beste bidragene kom i bokform, der en del av overskuddet av boksalget gikk til et godt formål som barna hadde stemt over. En av bøkene, Toya, ble filmatisert med bl.a. den da populære barnestjernen Magne Ove «Spurven» Larsen i rollen som Trygve. I 2003 hadde Barnetimeboka 50-årsjubileum.
Blant programlederne etter Lauritz Johnson og Sonni Holtedahl Larsen kan nevnes Helge Sverre Nesheim, Ragnhild Knagenhjelm, Ingrid Boman, Knut Røe, Frank Nordli og Jon Roar Tønnesen (fast tekniker og medprogramleder), Svein Tore Andersen, Frank Tangen, Arnfinn Christensen (fast tekniker og medprogramskaper), Jon Henriksen, Birgitte Gjestvang, Hege Omre, Webjørn S. Espeland, Vera Michaelsen og Marianne Furevold.
Aldersforskjellen mellom store og små barn gjorde at Barnetimen for de minste, som opprinnelig begynte i 1947 som «inspirasjon til dagens lek», også fikk egne opplesningsserier for små barn med Thorbjørn Egner fra 1951.
2000-tallet
Programmet var fortsatt svært populært på 2000-tallet, med gjennomsnittlig 331,000 lyttere hver lørdag i de fire første månedene i 2009. Men kun åtte prosent av målgruppen, som var barn mellom tre og elleve år, lyttet til Lørdagsbarnetimen. Ni av ti lyttere var voksne, hele 80 % av lytterne var 45 år eller eldre, og halvparten var over 60 år.
NRK markerte aldri at Lørdagsbarnetimen ble lagt ned. Nedleggingen ble omtalt som «programomlegging», og siste program gikk på lufta 11. september 2010.
Khalil Al-Hanahneh
Khalil Al-Hanahneh (født 11. mai 1980) er en jordansk friidrettsutøver, som konkurrerer i sprintløp. Han representerte Jordan under Sommer-OL 2004 og i 2008, og ble begge ganger utslått i de innledende rundene.
Pyrophanes
Pyrophanes er en slekt av biller. Disse insektene har fått sitt navn ettersom de er istand til å frambringe lys.
Canadas generalguvernør
Canadas generalguvernør (eng: Governor Generalnot1, fr: Gouverneur(e) général(e)) er den kanadiske monarkens representant. Femten av landene i Samveldet av nasjoner har felles monark, for tiden kong Charles III, og Canada er et av dem. Som monarkens visekonge betraktes de facto generalguvernøren som Canadas statssjef. Generalguvernøren er gjennom privilegiebrev fra 1947 øverstkommanderende over Canadas militære styrker i monarkens navn.
Ettersom Canada er et konstitusjonelt monarki er generalguvernørens oppgaver først og fremst seremonielle og den reelle politiske makten ligger i det parlamentet som består av monarken, senatet, underhuset. I praksis er det generalguvernøren som representerer monarken, samtidig som verken denne, monarken eller den britiske regjeringen blander seg inn i canadisk politikk. Offisielt utnevnes generalguvernøren av monarken, men dette er alltid den personen som blir foreslått av den canadiske regjeringen.
Historie
Den franske koloniseringen av Nord-Amerika ble innledet på 1580-tallet, men Ny-Frankrike, som foruten Canada også bestod av Louisiana og Acadia, begynte ikke å vokse før på den første halvdelen av 1600-tallet. Den oppdagelsesreisende Samuel de Champlain ble den første uoffisielle guvernøren av Ny-Frankrike rundt 1613. I 1636 ble Charles Huault de Montmagny den første som ble ansatt med disse oppgavene. Opprinnelig ble Ny-Frankrike administrert av Compagnie des Cent-Associés, men Ludvig XIV tok kontrollen over kolonien i 1663 og utnevnte den første generalguvernøren samme år, Augstin de Saffray de Mésy.
Frankrike tapte de fleste av sine nordamerikanske territorier, inklusive Canada, til Storbritannia etter syvårskrigen (1756–1763). Gjennom «den kongelige britiske kunngjøringen» av 1763 (Royal Proclamation of 1763) skiftet området navn til Province of Quebec samtidig som guvernørposten ble innstiftet. Generalløytnant Jeffrey Amherst styrte provinsen i krigens siste år. Den første sivile administratoren ble James Murray som tiltrådte i 1764. Nova Scotia og New Brunswick fortsatte som separate provinser med egne guvernører, men på 1780-tallet aksepterte den britiske statsministeren William Pitt og hans regjering idéen om at provinsene skulle bli styrt av en felles guvernør og den første som tiltrådte denne posten ble Guy Carleton. Han hadde riktignok bare direkte innflytelse over Nedre Canada -Øvre Canada, New Brunswick og Nova Scotia ble styrt av viseguvernører. Da Øvre og Nedre Canada ble slått sammen til Provinsen Quebec i 1840 ble kontrollen over denne liggende hos generalguvernøren.
Generalguvernørens rolle ble endret i forbindelse med revoltene i 1837 (Rebellions of 1837). Rett etter dette opprøret besluttet den britiske regjeringen å gi de canadiske provinsene egne regjeringer, noe som førte til at både generalguvernørens og viseguvernørenes roller først og fremst ble formelle posisjoner, og den virkelige makten ble overført til de demokratisk valgte forsamlingene og deres statsministere. Slik var det også etter at Canadas status ble endret til en dominion i 1867. Generalguvernøren og viseguvernørene i provinsene fortsatte som den britiske kronens lokale representanter, men den virkelige politiske makten ble delt mellom Canadas statsminister og regjeringssjefene i provinsene. Generalguvernørens rolle ble påvirket sterkt på 1920- og 1930-tallet som følge av King-Byng-affæren. I 1926 ba den liberale statsministeren William Lyon Mackenzie King at generalguvernøren Julian Byng skulle oppløse parlamentet. Generalguvernøren henviste imidlertid til valget som hadde blitt avholdt bare noen få måneder tidligere og nølte med å etterkomme statsministerens anmodning. Denne gikk så av og Byng valgte Arthur Meighen som hans etterfølger. Men noen uker senere tapte Meighens konservative regjering en mistillitsvotering i underhuset, noe som tvang generalguvernøren til å oppløse parlamentet og skrive ut nyvalg. Mackenzie King vant valget stort og fikk tilbake regjeringsmakten og begynte arbeidet med å reformere generalguvernørens rolle.
På en Imperial Conference senere samme år aksepterte Storbritannia at Canada og andre britiske dominions Balfourdeklarasjonen som slo fast at de britiske protektoratene ble likestilt med Storbritannia. Generalguvernørene skulle i fortsettelsen ha en rent representativ rolle i stedet for å være den britiske regjeringens stedfortreder, dette ble i stedet ivaretatt av en høykommissær (The High Commissioner). Likestillingen mellom Storbritannia og de tidligere koloniene ble forsterket i 1931, da hver dominion ble ansett for et eget kongedømme og at den britiske monarken var monark over flere kongedømmer parallelt. Selv om Canada i dette ble anerkjent som et uavhengig land, var generalguvernøren også i fortsettelsen en engelskmann. Etter at man gikk bort fra betegnelsen «dominion» kunne den første canadiske generalguvernøren Vincent Massey tiltre i 1952.
I Roland Micheners embetstid (1967–1974) gjennomgikk embetet en rekke betydelige endringer. Han forenklet etiketten og formalitetene, som blant annet skikken med å bukke for generalguvernøren. Michener fortsatte allikevel å bære den tradisjonelle tjenesteuniformen, men han var den siste som gjorde det. Micheners reise til Trinidad og Tobago i 1971 var det første utenlandske statsbesøk av en canadisk generalguvernør. Dette medførte imidlertid noe strid, da en mente at det var monarken og ikke generalguvernøren var Canadas statssjef. Nå er det imidlertid akseptert at generalguvernøren representerer Canada i utlandet.
Generalguvernørens rolle kan fortsatt forårsake en viss kontrovers i Canada. Organisasjoner som Citizens for a Canadian Republic («Borgere for en canadisk republikk») arbeider for å forandre og «demokratisere» embetet slik at en kan få en president slik en har i de tidligere koloniene Irland og i India. På den andre siden har monarken og dens representant generalguvernøren sine tilhengere i organisasjoner som Monarchist League of Canada («Canadas monarkistiske forbund»). Etter de mislykkede Meech Lake-overenskomsten fra 1987 og Charlottetown-overenskomsten fra 1992 har slike konstitusjonelle spørsmål fått liten plass i canadisk politikk og havnet i skyggen av mer alvorlige spørsmål som spørsmålet om Quebecs selvstendighet. Tilhengerne av republikk har i Canada fått en mindre innflytelse enn for eksempel i Australia.
Utnevnelse
Monarken utnevner generalguvernøren i henhold til statsministerens ønsker. I perioden 1867-1952 var alle generalguvernører britiske statsborgere og medlemmer av det britiske aristokratiet. Den siste britiske generalguvernøren i Canada var Harold Alexander (1946–1952), etterfulgt av den første canadiske generalguvernøren Vincent Massey. Siden har alle vært canadiere. Posten alternerer mellom engelsk-canadiere og fransk-canadiere. Fra utnevningen i 1967 har statsministeren kun foreslått et navn, i stedet for en liste som det var forutgående.