cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Argyrocheila
Levevis
Disse sommerfuglene lever i skog, særlig tropisk regnskog.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika.
John McCartney
John McCartney (født 1870 i Darvil, død 1942) var en skotsk fotballspiller. Mest kjent er han fra sin tid i Liverpool FC. Hans posisjon på banen var forsvarsspiller.
McCartney spilte for Newmilns FC, St. Mirren og New Brighton før han ble hentet til Liverpool av managerne John McKenna og W. E. Barclay i 1892. Han var en av 13 skotter som ble hentet i klubbens første år.
McCartney spilte Liverpools første obligatoriske kamp gjennom tidende i Lancashire League, i 8-0 seieren på Anfield mot Higher Walton. Liverpool vant Lancashire League denne sesongen, og rykket dermed opp til 2. divisjon i The Football League.
McCartney var en av de elleve spillerne som fikk æren over å spille i Liverpools første kamp i 2. divisjon i 2-0 seieren borte mot Middlesbrough Ironopolis på Paradise Ground 2. september 1893. Liverpool gikk ubeseiret gjennom ligaen, og vant også mot Newton Heath, (ble til Manchester United i 1902), i opprykskampen til 1. divisjon. McCartney spilte 16 av de 28 kampene Liverpool spilte dette året, og scoret et mål i bortekampen mot Woolwich Arsenal, i en kamp Liverpool vant hele 5-0.
I sesongen 1896/1897 var McCartney den eneste spilleren i klubben som spilte samtlige kamper.
McCartney forlot Liverpool i 1898.
The Wasp
The Wasp er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av B. Reeves Eason.
La marcia nuziale
Handling
Grazia de Plessans forlater studiene sine ved et kloster.
I hennes fars hus begynner hun å studere musikk sammen med maestro Claudio Morillot, som Grazia etter hvert ender opp med å bli veldig forelsket i.
The Wasp
Handling
Hjemme oppfører en ung jente seg veldig barnslig, og uten vanlig høflighet eller folkeskikk. Hun blir derfor plassert, av faren sin, ved en feminin internatskole hvor miljøet er helt annerledes enn det hun liker. Der blir hun snart feilaktig anklaget for å ha stjålet et smykke. Om natten velger jenta å stikke av fra skolen, for aldri å komme tilbake.
Pippi Langstrømpe (1969)
Pippi Langstrømpe (originaltittel: Pippi Långstrump) er en svensk eventyr- og komiserie for barn som gikk på SVT i 1969. Regi var av Olle Hellbom.
TV-serien ble i hovedsak innspilt i Visby på Gotland. Vinterscenene ble tatt opp på Røros. Seriens åpningsmelodi «Här kommer Pippi Långstrump» ble skrevet spesielt til TV-serien.
Deler av materialet ble brukt i kinofilmen Her kommer Pippi Langstrømpe (1973).
Oldenburg in Holstein
Oldenburg in Holstein er en by i kretsen Øst-Holstein i Schleswig-Holstein, Tyskland. Byen ligger ved Østersjøen, omtrent 50 km nordover (i luftlinje) for Lübeck. Kommunen blir omkranset av Oldenburglands amt, men er ikke en del av dette.
Yauya (distrikt)
Yauya er et distrikt i provinsen Carlos Fermín Fitzcarrald i regionen Ancash i Peru. Distriktets nasjonale statistikkode er 020703 og hovedstaden er Yauya. Distriktet ble opprettet den 18. november 1905.
Oldenburg in Holstein
Oldenburgs vennskapsby er Bergen auf Rügen i Mecklenburg-Vorpommern.
Benning Road kraftverk
Benning Road kraftverk er et varmekraftverk i Washington, D.C. i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 580 MW, fordelt på 2 like store blokker a 290 MW. Dette er delstatens eneste gjenværende, større fossile kraftverk, med røtter på stedet tilbake til 1917. Anlegget var opprinnelig et kullkraftverk fram til 1970-tallet, men er ombygd til oljekraft med brenning av fyringsolje.
Kraftverket slik det nå står ble utbygd 1960–1981, og opereres av Potomac Electric Power Co. Det ligger ved Anacostia River.
Miguel Ángel Martín Prieto
Miguel Ángel Martín Prieto (født 29. januar 1970) er en spansk sandvolleyballspiller.
Han representerte Spania under Sommer-OL 1996 i Atlanta, hvor han ble nummer 17.
Phelan Hill
Phelan Hill (født 21. juli 1979) er en britisk roer som spesialiserer seg i åtterbåt. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse i åtter.
Han tok gull under Sommer-OL 2016.
I 2016 ble Hill utnevnt til medlem av Order of the British Empire.
Tucker Murphy
Tucker Murphy (født 21. oktober 1981) er en langrennsløper fra Bermuda som deltok i Vinter-OL 2010 i Vancouver. Han var flaggbærer under åpningsseremonien. Murphy har studert biologi på Dartmouth College i Hanover, New Hampshire. Der var han også aktiv i roing. Bermuda tildelte ham Rhodes-stipendiet i 2005, et stipend som gav ham mulighet til å studere et år på Oxford University.
Olympiske leker
Han deltok i 15 km langrenn fristil hvor han ble nr. 88 av 95 deltakere på tiden 42.39,1, – 9 min 2,8 sek etter vinneren Dario Cologna.
FIS-renn
Murphy er registrert som deltaker i FIS-renn første gang 11. desember 2005, da han deltok i skisprint i Oberwiesenthal i Tyskland, hvor han ble nr. 50 i kvalifiseringen. Samme år deltok han også i Horni Misecky i Tsjekkia og i Campra i Sveits i både fristil og klassiske renn. Deretter konkurrerte han ikke før i 2009, da han foruten å delta i flere renn i USA også deltok i det spanske mesterskapet og i et par renn i Alpen Cup.
Tvertsa
Tvertsa (russisk: Тверца) er ei elv i Tver oblast i Russland. Den er ei venstre sideelv til Volga. Tvertsas startpunkt anses å være den 2,9 km lange Starotveretskijkanalen, som forbinder elva med Visjnevolotskoje-reservoaret. Reservoaret henter opp til 80% av sitt vann fra elva Tsna over til Tvertsa. Tvertsa fryser over mellom november og tidlig i januar, og forblir islagt til månedsskiftet mars/april.
Byene Torzjok og Vysjnij Volotsjok ligger ved Tvertsa. Byen Tver ligger ved samløpet med Volga.
Tanums store rettskrivningsordbok
Tanums store rettskrivningsordbok er en norsk ordbok på bokmål som har vært redigert av professor Jakob Sverdrup, rektor Marius Sandvei, Bernt Fossestøl og Boye Wangensteen. Den har utkommet på Johan Grundt Tanum Forlag og senere på Kunnskapsforlaget.
Sørle av Nidaros
Sørle av Nidaros (norrønt Sǫrli), død 1254, var en norsk geistlig i middelalderen. Han var erkebiskop av Nidaros fra 1253 til 1254.
Sørles foreldre og hans fødselsår er ukjent. Han ble valgt til erkebiskop etter Sigurd Eindridessons død 6. mars 1252. Ifølge pavens følgebrev fra 1253 var Sørle prest i Oslo, mens Håkon Håkonssons saga forteller at han tidligere hadde vært korsbror i Hamar. Begge deler kan være riktig.
Ifølge Håkon Håkonssons saga døde Sørle 1. mai 1254. Han rakk dermed bare å være erkebiskop i ett år.
Serranoskinke
Serranoskinke (på spansk el jamon serrano) er en type spansk spekeskinke av lokale hvite landsvin eller blandinger der slike griser inngår. Serranoskinke lages over hele Spania og kan sammenlignes med benevnelsen norsk tradisjonsskinke. Serrano betyr fra fjellene og antyder at tradisjonell spansk spekeskinke oppsto der. Noen kaller den derfor spansk fjellskinke.
Smaken er mer framtredende og saltinnholdet lavere enn hos norske spekeskinker. Kjøttet er dessuten ofte mørere. Grisene fores med korn (mais) og urter. Skinken modnes stort sett i ett år. Som med mange andre produkter, finnes det her også mange lokale varianter.
Gris som skal brukes til produksjon av høykvalitets serranoskinke skal ifølge spanske myndigheter være mer enn 8 måneder gammel når den slaktes, og slaktevekten skal være minst 115 kg. Griser som skal brukes til standard serranoskinke er gjerne opp mot 7 måneder gamle da de slaktes, og slaktevekten ligger på cirka 85–100 kg.
Serranoskinke må ikke forveksles med den mer kostbare ibéricoskinken (jamón ibérico), som utelukkende lages av iberisk svin eller en blanding der denne griserasen inngår som den mest betydningsfulle (avhengig av kvalitet).
Det tyske selskap for rasehygiene
Det tyske selskap for rasehygiene (tysk: Deutsche Gesellschaft für Rassenhygiene) var en organisasjon grunnlagt den 22. juni 1905 av legen Alfred Ploetz (1860–1940) i Berlin. Selskapet ønsket å få igjennom rasehygiene/eugenikk som et vitenskapelig fag, og bidro i vesentlig grad til at dette ble virkeliggjort i Tyskland.
Selskapet kunne benytte den høyt ansette biologen Ernst Haeckel (æresemedlem fra 1905) som en av sine frontfigurer. Mot slutten av 1905 hadde selskapet dessuten 31 ordinære registrerte medlemmer. Blant dem kan nevnes Ploetz' svoger psykiateren Ernst Rüdin, Ploetz' ungdomsvenn Gerhart Hauptmann, forfatteren Wilhelm Bölsche, hygienikeren Max von Gruber, legene Wilhelm Schallmayer, Eugen Fischer og Agnes Bluhm, etnologen Richard Thurnwald, forskeren Wilhelm Filchner, juristen Anastasius Nordenholz, zoologen Ludwig Plate, hygienikeren Ignaz Kaup og den sosialdemokratiske sosialhygienikeren Alfred Grotjahn. Foruten Ernst Haeckel var også genetikeren August Weismann og gynekologen Alfred Hegar æresmedlemmer.
Alfred Ploetz karakteriserte i 1909 selskapet som
Gjennom de innsamlede data man vant frem gjennom selvundersøkelser ville denne kretsen av vitenskapsfolk
Selskapet var en hovedaktør i den tidsstrømning som utviklet en forestilling om den «nordiske»/«germanske»/«ariske» rases høyverdighet og overlegenhet. Selskapet var også en umiddelbar ideologisk veibereder for tvangssteriliseringer og eutanasi. Slike tanker ble gitt en mer allmenn utbredelse gjennom vitenskapelige publikasjoner og populærvitenskapelig litteratur. Man trakk lærdom fra naturvitenskapelige studier av arv og oppdrett, av Charles Darwins teorier om naturlig seleksjon og «the survival of the fittest», og overførte dette fra dyrearter til menneskeslekten og utvikle helsepolitiske forslag. Den «sosialdarwinisme» som da ble nærliggende, ble til en rasisme i form av en «arve- og rasekunnskap» (rasehygiene) som ble en fullt akseptert vitenskapsgren. Denne nye vitenskapen gav også impulser og føringer til andre vitenskapsgrener, særlig psykiatri og antropologi.
Det ble stadig grunnlagt regionale avleggerorganisasjoner. En viktig østerriksk avlegger ble stiftet i 1924: «"Wiener Gesellschaft für Rassenpflege». Allerede i 1929 vakte selskapet oppmerksomhet ved sin utregning av at de rundt 5 000 beboere av Wiens galehus kostet byen rundt 11 mill. Schilling i året og at en «ufruktbargjøring av de mindreverdige» var et selvsagt tiltak og krav.
Det skulle i særlig grad bli nasjonalsosialismen som bragte selskapet til prominens. Dets ideer ble grepet fatt i av nazistene, og selskapet bistod i stor utstrekning med politisk rådgivning og hadde derfor direkte innflytelse på de lovendringer og rasetiltak som ble en bærebjelke for Adolf Hitlers styre.
Som Ernst Rüdin uttrykte det på denne tiden:
Jim Norton
Jim Norton (født 19. juli 1968) er en amerikansk stand-up komiker, forfatter og skuespiller.
Norton opptrådte på The Opie and Anthony Show som gikk på Sirius XM Radio. Norton har dukket opp på The Tonight Show med Jay Leno seks ganger og på The Late Show with David Letterman. I 2006 fikk Norton rollen som Rich på TV-serien Lucky Louie som gikk på TV-kanalen HBO. I 2004 ble Norton kåret til beste komiker. I 2007 ga Norton ut sin første bok, med tittelen Happy Endings: The Tales of a Meaty-breasted Zilch. Nortons andre bok, I Hate your Guts, ble publisert den 4. november 2008. Denne boken kom på trettendeplass på The New York Times bestselgerliste for innbundet sakprosa.
Bent Skammelsrud
Bent André Skammelsrud (født 18. mai 1966) fra Rakkestad i Østfold er en norsk tidligere fotballspiller. Skammelsrud spilte 12 sesonger på s midtbane, etter å først ha vært innom Rakkestad, Drøbak/Frogn, Frigg og svenske Malmö FF. Han spilte også 38 kamper for, og scoret seks landslagsmål.
Bortsett fra debutsesongen 1991, ble Skammelsrud seriemester i hver eneste sesong som Rosenborg-spiller. Han var en nøkkelspiller i klubbens Mesterligaeventyr på siste halvdel av 1990-tallet fra sin posisjon som defensiv midtbanespiller. Skammelsrud hadde også et kort opphold i den tyske klubben Bayer Leverkusen vinteren 1998, men returnerte til Trondheim etter bare noen måneder av familiære årsaker.
Skammelsrud forlot Rosenborg etter 2002-sesongen, da han ikke fikk fornyet kontrakt av klubbens nye trener Åge Hareide. Han fikk med seg elleve seriemesterskap og tre cupmesterskap, noe som gir ham en andreplass bak Roar Strand blant de mestvinnede fotballspillere i Norge‎. I 2003 debuterte Skammelsrud som sidekommentator til Roar Stokke i TV3.
Bent Skammelsrud er for øvrig onkel til fotballspilleren Marita Skammelsrud Lund (født 1989).
Koninklijke Nederlandse Voetbal Bond
Koninklijke Nederlandse Voetbal Bond (forkortet til KNVB) er det styrende organet for fotball i Nederland.
De organiserer de aller viktigste nederlandske ligaene (Eredivisie og Eerste Divisie), amatør-ligaene, KNVB-cupen, og det nederlandske landslaget som spiller mot andre land. Organisasjonen er basert i den nederlandske kommunen Zeist.
KNVB ble dannet den 8. desember 1899 og dette organet var en av grunnleggerne av fotballforbundet FIFA i 1904. Nederland Football League Championship hadde allerede eksistert i flere tiår, uoffisielt da foreningen offisielt ble stiftet i 1899.
Branimir Kostadinov
Branimir Korstadinov (født 4. mars 1989 i Veliko Tarnovo, Bulgaria) er en fotballspiller som spiller for Hearts Of Midlothian FC. Dette er hans første klubb som senior spiller, før spilte han som junior for PFC Slavia Sofia og LASK Linz. Han har en opptreden for landslaget.
Michael Marinaro
Michael Marinaro (født 7. januar 1992) er en canadisk kunstløper. Han konkurrerer i parløp sammen med Kirsten Moore-Towers. De representerte Canada under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor de ble nummer 11 i parløp.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble han nummer 10.
Deutschböhmen
[[Fil:Der Aufbau der Republik Deutschösterreich.png|mini|  Provins Sudetenland
Provins Deutschböhmen
vist innenfor Deutschösterreich]] Deutschböhmen (tsjekkisk: Německé Čechy, no: Tyskböhmen) var en provins i Böhmen, dagens Tsjekkia som var etablert en kort periode etter første verdenskrig som en del av statsdannelsen Deutschösterreich.
Den besto av de nordlige og vestlige delene av Böhmen som på den tiden var hovedsakelig befolket av etniske tyskere. Provinsen Deutschböhmen ble senere slått sammen med provinsen Sudetenland lengre øst og kalt Sudetenland.
Viktige befolkningsentre var byene Eger, Karlsbad, Marienbad, Aussig an der Elbe, Teplitz-Schönau, Leitmeritz, Brüx, Gablonz an der Neiße, Dux, Saaz og Reichenberg som også var administrasjonssenteret. Området hadde et areal på 14,496 kvadratkilometer. Befolkningen var på 2,23 millioner derav 2,07 millioner tyskere og 116,275 tsjekkere.
Etter andre verdenskrig ble området igjen en del av Tsjekkoslovakia. Etter bestemmelsene fra Potsdamkonferansen ble alle tyskere og et stort antall av ungarere brutalt fordrevet, igangsatt av Stalins Røde armé og fullbyrdet av tsjekkoslovakene. Dette anses som et tilfelle av etnisk rensning. Mange sudettyskere og ungarere ble også satt i tsjekkoslovakiske konsentrasjonsleirer hvor en regner med at store antall døde av mishandling. Etter folketellinger var antallet sudettyskere kort etter krigen redusert med ca. 200 000.
Ca. 2 millioner bøhmiske tyskere fra Sudetenland kom som flyktninger til Tyskland, hvorav størsteparten til Bayern, som har tatt på seg et særlig ansvar (Patenschaft) for dette folket. Andre reiste til Østerrike. Det finnes flere tyske og østerrikske organisasjoner som representerer sudettyskerne, den viktigste er Sudetendeutsche Landsmannschaft (SL) i Tyskland og Sudetendeutsche Landsmannschaft in Österreich (SLÖ). Sudentendeutsche Landsmannschaft hører til de tre største av alle de fordrevnes organisasjoner (sammen med Landsmannschaft Schlesien og Landsmannschaft Ostpreußen), og spiller en stor rolle i tysk, særlig bayersk, politikk, og er nært knyttet til CSU og søsterpartiet CDU. Formannen for SL er også medlem av bl.a. Europaparlamentet.
Konkatenering
Konkatenering er en operasjon på datastrukturer i listeform. En liste er en følge av objekter med definert rekkefølge. Ordet konkatenering kommer fra det latinske catena, «kjetting», og betyr i denne bøyningen «å sette sammen ledd til en kjetting».
En streng er en liste av tegn som har en fastlagt rekkefølge. Visse programmeringsspråk (f.eks Perl) muliggjør konkatenering av vilkårlige datatyper ved å konvertere de automatisk til strenger først. I andre språk må programkoden først oversette datatypen til tilsvarende strengverdi.
Eksempler
C har ikke noen operator for konkatenering: char a[] = "Hei "; char b[] = "Oluf"; char concat[120];   /* bufferet som tar imot den konkatenerte strengen */ strcpy(concat, a); strcat(concat, b);
José Javier Yuste Muñiz
José Javier Yuste Muñiz (født 14. desember 1971) er en spansk sandvolleyballspiller.
Han representerte Spania under Sommer-OL 1996 i Atlanta, hvor han ble nummer 17.
Fekting under Middelhavslekene 1979
Fekting under Middelhavslekene 1979. Fekting var en av flere sporter under de åttende middelhavslekene som ble arrangert i Split i Jugoslavia i perioden 15. til 29. september 1979. Det var åttende gangen som fekting var med på programmet under Middelhavslekene. Det ble konkurrert i fire øvelser, tre for menn og en for kvinner. Mennene konkurrerte individuelt i florett, kårde og sabel og kvinnene i florett. Frankrike ble beste nasjon med tre gullmedaljer foran Italia med en.
Amintore Fanfani
Amintore Fanfani (, født 6. februar 1908 i Pieve Santo Stefano i Toscana, død 20. november 1999 i Roma) var en italiensk politiker for Det kristeligdemokratiske partiet. Han var statsminister en rekke ganger og blant de mest kjente politikerne i etterkrigstidas Italia.
Bakgrunn
Fanfani tok eksamen i økonomi i 1930 ved Università Cattolica del Sacro Cuore i Milano. Han var professor i økonomi, først i Milano, seinere i Roma.
Politisk karriere
Fanfani hadde videre en imponerende politisk karriere:
I kraft av embetet som senatspresident fungerte Fanfani som republikkens president om lag tre uker sommeren 1978, etter at Giovanni Leone måtte gå av på grunn av bestikkelser i samband med Lockheedskandalen.
I 1987 var han vert (og dermed leder) for det 13. årlige toppmøtet for G8-landa.
Politikk
I mellomkrigstida blei Fanfani – som mange andre katolske intellektuelle – medlem av det italienske fascistpartiet, og han fant i korporativismen en «tredje veg» mellom kaptalismens liberalistiske doktriner og venstresidas marxistiske materialisme. Han argumenterte for totalitære løsninger dersom de ville føre til ønskverdige resultater for kollektivet og dersom den enkeltes plikter blei satt høyere enn rettighetene. Han roste Mussolini for dennes sivilisasjonskamp og støtta den italienske imperialismen i Etiopia. I 1938 var Fanfani en av 330 underskrivere på et antisemittisk opprop, Manifesto della razza. Synspunktene i dette dokumentet blei kort tid etter gjort til lov, noe som gjorde at jøder i stor grad blei fratatt statsborgerlige retter.
I løpet av krigen blei Fanfani mer orientert mot den politiske retninga som i 1943 skulle etablere seg som Det kristeligdemokratiske partiet. Her blei han sentral i en fløy som var sterkt katolsk i verdispørsmål, men reformistisk i økonomisk politikk. De siste krigsåra var han i eksil i Sveits, men da han vendte tilbake, fikk han raskt sentrale verv i partiet.
Fanfani mente at det private økonomiske initiativ var gunstig bare om det var underlagt fellesskapets beste. Han holdt fast på sin korporativistiske grunnholdning, og i arbeidet med Italias nye grunnlov ønska han primært et tokammersystem, et kammer valgt ved allmenn stemmerett og et med representanter for profesjoner og yrkesgrupper. Slik blei det ikke – opplegget minte for mye om fascismen. Partiet forstod imidlertid behovet for å sikre seg en viss støtte i arbeiderklassen. Fanfani fikk dermed sin første regjeringsposisjon i 1947 som arbeidsminister.
De neste tiåra var han en av landets mest sentrale politikere. Han reformerte Kristeligdemokratene. Partiet hadde hatt sin velgerbase på landsbygda med lokalavdelinger og soknekirker nært knytta sammen. Fanfani innså imidlertid at det var nødvendig å styrke partiet i byene, og at det måtte bygges som en sjølstendig organisasjon. Også nå var det den korporative grunnholdninga som blei hans basis. Han benytta den offentlige sektoren, som var blitt sterkt utbygd av Mussolini i 30-åra, og også det statlige oljeselskapet ENI, til å skape sysselsetting i dårlige tider – og også til å skaffe gode jobber både for venner og tidligere motstandere. Dette blei en modell som lenge gav partiet hegemoni i italiensk politikk, men som også førte til stor korrupsjon.
Gunda Johansen
Gunda Pauline Johansen (født 2. mai 1952) er en norsk lokalpolitiker (Ap) som siden 2015 er ordfører i Balsfjord kommune, et verv hun også hadde fra 2003 til 2011.
Johansen er utdannet sykepleier og jobbet i den kommunale omsorgstjenesten før hun ble ordfører første gang i 2003.
Kristina Astakhova
Kristina Astakhova (født 25. februar 1997) er en russisk kunstløper.
Hun representerte Olympiske utøvere fra Russland under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 12 i parløp.
Matthew Langridge
Matthew Langridge (født 20. mai 1983) er en britisk roer som spesialiserer seg i åtterbåt. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse i åtter.
Han tok gull under Sommer-OL 2016.
Nyttårsaften 2016 ble han utnevnt til medlem av Order of the British Empire.
Hellas under EM i friidrett innendørs 2019
Hellas deltok under EM i friidrett innendørs 2019 fra 1. til 3. mars 2019 i Emirates Arena i Glasgow i Skottland og kom på 5. plass i medaljestatistikken.
Bliss (album)
Bliss er den norske sangeren Tone Damli Aaberges debutalbum.
Albumet ble utgitt 5. desember 2005 av EMI etter at hun fikk andreplassen i Idol samme år. Albumet solgte til gullplate og hadde den mest spilte låten på radio i over to måneder med singlen «The Bliss Song», som var nr. to på videotoppen på NRK Svisj i samme periode.
Grindafjorden
Grindafjorden (også skrevet Grindefjorden) er en del av fjordsystemet Hervikfjorden/Skjoldafjorden i Tysvær og Vindafjord kommuner i Rogaland. Fjordsystemet er en fjordarm av Boknafjorden og Grindafjorden er den innerste av disse tre fjordene. Den har en lengde på omtrent 10 kilometer, men fra innløpet til Hervikfjorden og til bunnen av Grindefjorden er avstanden omtrent 38 kilometer.
Saeed Al Mowalad
Saeed Fawaz Al Mowalad (født 9. mars 1991) er en saudiarabisk fotballspiller som spiller for den saudiarabiske klubben Al-Ahli Saudi FC.
Grindafjorden
Fjorden har innløp vest for Nesøya i Skjoldafjorden ved Vestråklubben. Fjorden går først nesten rett sørover (Skjoldafjorden i øst går rett nordover). Om lag halvveis inn i fjorden, ved bygden Aukland, snur fjorden nordvestover og møter en rekke holmer og skjær. Her deler fjorden seg i to viker. Den nordlige viken heter Vågsbotn og ligger ved bygden Våg. Den andre viken blir regnet som selve Grindafjorden og går inn til bygden Grinde, der det ligger en stor campingplass. Grinde ligger like nord for tettstedet Aksdal.
Riksveg 515 går langs den sørlige delen av fjorden og krysser Skjoldafjorden lenger øst ved Skjoldastraumen. Langs vestsiden av fjorden går E39.
Hiri motu
Hiri motu er et pidginspråk som tales på Papua Ny-Guinea. Språket er primært basert på motu, et austronesisk språk som også tales på Papua Ny-Guinea. Fonologi og grammatikk er imidlertid så forskjellig at hiri motu-brukere ikke kan forstå motu, selv om ordforrådet er meget likt. Hiri motu har både austronesiske og papuanske dialekter; de papuanske dialektene anses som standard.
Tom Harkin
Harkin var kandidat til Det demokratiske partis presidentnominasjon i 1992. Han var en tidlig favoritt og vant det første primærvalget i sin hjemstat Iowa. I det neste primærvalget, som ble avviklet i New Hampshire, gikk det dårligere. Bill Clinton, som tok en sterk andreplass, fikk medieoppmerksomheten. Etter dette imploderte valgkampanjen, og Harkin trakk seg som kandidat og støttet Clinton, etter å ha vunnet bare Iowa, Idaho og Minnesota. Harkin ble ofte nevnt som mulig visepresidentkandidat for Al Gore i 2000, men Gore valgte til slutt senator Joe Lieberman fra Connecticut.
Tom Harkin er sønn av en irsk-amerikansk gruvearbeider og en slovensk immigrant. Han vokste opp i trange kår med fem søsken i et hus med hverken varmtvann eller ovn. Moren døde da sønnen var ti år gammel. Etter high school studerte han med stipend fra United States Navy ved Iowa State University, hvor han tok bachelorgrad i statsvitenskap og samfunnsøkonomi i 1962. Harkin tjenestegjorde som pilot i United States Navy 1962–1967, og ble uteksaminert fra Catholic University of America med kandidatgrad i rettsvitenskap i 1972. Han praktiserte i et par år som advokat.
Glenn Hamilton
Glenn Hamilton (født 13. august 1966) er en newzealandsk sandvolleyballspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 1996 i Atlanta, hvor han ble nummer 17.
Albert Gran
Liv
Tidlig i 1880-årene hadde han blitt en velkjent sceneskuespiller både i Stockholm og i Det kongelige teater i Danmarks hovedstad.
I 1891 erobret Gran England på turné med Sir Henry Irving og debuterte på West End som en del av the Richard Mansfield Company. Skuespillerne fra Mansfields selskap ankom USA i 1894 og Gran bestemte seg for å bo der.
I 1896 debuterte han som sceneskuespiller i USA. Gran startet sin filmkarriere i 1915, da han sa ja til et tilbud fra the World Film Corporation. Hans motspiller var Margaret Wycherly. Filmens tittel var The Flight. Han opptrådte som karakterskuespiller i 44 filmer mellom 1915 og 1933. Gran var en mester i å portrettere nytelsessyke groteske rollefigurer og spilte uanstrengt alt fra bønder til aristokrater.
Han spilte Hertug Travina sammen med Marion Davies i MGM-filmen Beverly of Graustark fra 1926, Paul Boul sammen med Janet Gaynor i Fox-filmen Syvende himmel fra 1927, B. Bickering Brown sammen med Joan Crawford i MGM-filmen Unge syndere fra 1929. Gran mistet livet i en biluykke i Los Angeles, California, 70 år gammel.
Margot Kidder
Margot Kidder (opprinnelig Margaret Ruth Kidder, født 17. oktober 1948 i Yellowknife i Northwest Territories i Canada, død 13. mai 2018 i Livingston i Montana i USA ) var en canadisk-amerikansk skuespiller, mest kjent for sin rolle som Lois Lane i Superman-filmene der hun blant annet spilte mot Christopher Reeve. Hun spilte Lois Lane i fire Superman-filmer.
Bakgrunn
Margot Kidder var datter av Jill og Kendall Kidder, og niesen til skuespillerinnen Janet Kidder. Familien flyttet rundt på grunn av farens yrke. Da hun var tolv år, hadde hun allerede 11 skolebytter bak seg. I en lengre periode bodde familien i Labrador City.
Hun led tidvis av depresjoner. Foreldrene sendte henne på internatskole, og der gjorde hun sine første skuespillererfaringer som Julie i en skoleoppsetning av Romeo og Julie.
Karriere
Margot Kidder debuterte i filmbransjen i 1960-årene i canadiske lavbudsjettfilmer og tv-serier, og fikk deretter en hovedrolle i Quackser Fortune Has a Cousin in the Bronx (1970). Derpå fulgte hovedroller i Brian De Palmas Sisters (1973), i slasherfilmen Black Christmas (1974), og i dramaet The Great Waldo Pepper (1975) der hun spilte mot Robert Redford. Etter det store gjennombruddet med Superman (1978) fulgte også en hovedrolle i The Amityville Horror (1979), men mot slutten av 1980-årene begynte Kidders karriere å dabbe av.
Kidder søkte om å bli amerikansk statsborger den 17. august 2005, da hun bodde i delstaten Montana. Frem til da hadde hun vært statsborger i Canada. Hun sa at hun ønsket å skifte statsborgerskap for å delta i amerikanske valgprosesser, fortsette sine protester mot USAs intervensjon i Irak og samtidig være fri for bekymringer om å bli deportert til Canada.
Kidder hadde i årenes løp forhold til den tidligere canadiske statsministeren Pierre Trudeau og med regissør Brian DePalma. Hun var gift og skilt til sammen tre ganger. Det første ekteskapet var med den amerikanske forfatteren Thomas McGuane (som hun hadde sitt eneste barn med i 1976), den neste med skuespilleren John Heard og det siste med den franske filmregissøren Philippe de Broca. Ingen av disse ekteskapene varte stort lengre enn ett år.
The Beatles (White Album)
The Beatles, også kjent som The White Album, er det niende studioalbumet fra The Beatles, utgitt 22. november 1968. Det selvtitulerte dobbelalbumet hadde ingen grafikk eller tekst, kun et helt hvitt omslag med navnet på bandet uthevet i reliefftrykk noe nedenfor midten på albumets høyre side. Mangelen på synlig tittel og det minimalistiske omslagsdesignet, designet av popkunstneren Richard Hamilton, i samarbeid med Paul McCartney, sto i sterk kontrast til Peter Blakes fargerike og detaljrike plateomslag for Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.
Selv om det ikke ble utgitt noen singler fra albumet i Storbritannia og i USA, ble sangene «Hey Jude» og «Revolution», som ble spilt inn i det samme tidsrommet som de andre sangene, utgitt på en singel i august 1968. Sangene på albumet har et stort sjanger-mangfold, fra britisk blues og ska til spor inspirert av Chuck Berry og av Karlheinz Stockhausen. De fleste av sangene ble skrevet og komponert i løpet av mars og april 1968 ved et kurs i transcendental meditasjon i Rishikesh i India. The Beatles vendte tilbake til EMI Studios (i dag kjent som Abbey Road Studios) i mai samme år for begynne å spille inn sangene, et arbeid som varte til oktober 1968. I løpet av disse sesjonene oppsto det uenigheter blant medlemmene av The Beatles, og vitner i innspillingsstudioet fikk oppleve bandmedlemmenes krangling over ulike kreative oppfatninger. Et annet splittende element var den jevnlige tilstedeværelsen av John Lennons nye partner Yoko Ono. Hennes tilstedeværelse ved innspillingene brøt med The Beatles' politikk om at hustruer og kjærester ikke skulle delta under innspillinger. Etter en rekke med problemer, inkludert at produsenten George Martin tok en brå ferie og at lydteknikeren Geoff Emerick sa opp, sluttet Ringo Starr midlertidig i gruppa i august. De samme spenningene fortsatte ut det påfølgende året, og endte med at The Beatles ble oppløst i april 1970.
Ved utgivelsen fikk det hvite dobbeltalbumet The Beatles positiv omtale fra flertallet av musikkritikerne, men en del kommentarer fant albumets satiriske sanger uviktige og apolitiske midt i det turbulente politiske og samfunnsmessige klimaet i 1968. Det har også blitt diskutert, inkludert av gruppa selv og George Martin, om albumets spennvidde burde ha vært strammet inn og at det burde blitt utgitt som et enkeltalbum. Uansett nådde albumet førsteplassen på albumlistene i både Storbritannia og USA, og har av enkelte kritikere blitt anerkjent som et av de beste musikkalbum noensinne: I 1997 ble The Beatles (White Album) kåret til det 10. beste albumet gjennom alle tider i en avstemning om «Årtusenets musikk» arrangert av aviser, radiostasjoner, og TV-kanaler i England. I 1998 valgte leserne i Q Magazine albumet som det 17. beste, mens det i 2003 kom på 10.-plass på det amerikanske musikkmagasinet Rolling Stones liste over «Tidenes 500 beste album».
Forberedelser
I 1968 hadde The Beatles for lengst oppnådd kommersiell og kritisk suksess. Gruppens albumutgivelse på midten av 1967, Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band, holdt førsteplassen på den britiske albumlisten i 27 uker. Ved begynnelsen av februar 1968 hadde det solgt rundt 250,000 kopier i løpet av den første uken etter utgivelsen. Det amerikanske magasinet Time erklærte at Sgt. Pepper's «satte fart i musikkens progresjon på historisk vis – enhver [form for] musikk», mens den amerikanske skribenten Timothy Leary mente noe pompøst at bandmedlemmene var prototyper på «evolusjonære agenter sendt av Gud, velsignet med mystiske krefter for å skape en ny menneskeart.» Bandet fikk derimot negativ kritikeromtale til deres TV-film Magical Mystery Tour, som ble vist på britisk TV i desember 1967, men tilhengernes reaksjon var uansett positive.
De fleste av sangene for albumet The Beatles (heretter Det hvite album) ble skrevet under et kurs i transcendental meditasjon med Maharishi Mahesh Yogi i Rishikesh i India i løpet av tidsrommet mellom februar og april 1968. Oppholdet i India innebar lange perioder med meditasjon, forstått av gruppen selv som et åndelig avbrudd fra alle jordiske bestrebelser. John Lennon uttrykte det som en mulighet til å «komme seg vekk fra alt sammen.»
Både Lennon og Paul McCartney begynte ganske raskt å komme sammen for å skrive sanger, ofte møttes de i «hemmelighet i hverandres rom om ettermiddagen» for å høre på hverandre sanger. «Uansett hva jeg skulle ha gjort isteden,» minnes Lennon senere, «skrev jeg en del av mine beste sanger der.» Forfatteren Ian MacDonald har hevdet at Sgt Pepper var «formet av LSD», men The Beatles hadde ikke tatt med seg kjemisk narkotika til India, men røkte en del marihuana, og med sinn upåvirket av ytre stimulanser bidro positivt i låtskrivingen. Oppholdet i Rishikesh var særlig fruktbart for George Harrison som en låtskriver, som sammenfalt med han igjen begynte å spille gitar etter å ha studert sitar i to år.
The Beatles forlot Rishikesh før kurset var ferdig. Ringo Starr var den første som dro derfra under begrunnelsen at han ikke mage for maten; McCartney reiste i midten av mars, mens Harrison og Lennon var mer interessert i indisk religion og ble der til april. I henhold til forfatteren Geoffrey Giuliano reiste Lennon fra Rishikesh ettersom han følte seg personlig forrådt da han fikk høre rykter om at Maharishi oppført seg upassende mot de kvinnene som hadde fulgt The Beatles til India, men McCartney og Harrison oppdaget senere at disse ryktene ikke var riktige, og Lennons hustru Cynthia rapporterte at det var «ikke trevl av bevis eller rettferdiggjørelse.»
Kollektivt skrev gruppen rundt 40 nye sanger i Rishikesh, 26 av dem ble spilt inn i en meget rå utgave i Kinfauns, Harrisons hjem i Esher, i mai 1968. Lennon hadde skrevet de fleste, rundt 14 sanger. Lennon og McCartney brakte med seg disse hjemsnekrete innspillingene til studioet og arbeidet videre på dem sammen. En del av disse demoene og gruppesesjonene ved Kinfauns ble senere utgitt på samlealbumet Anthology 3 i 1996.
Innspillingen
Albumet ble innspilt mellom 30. mai og 14. oktober 1968, hovedsakelig i Abbey Road Studios i London, men en del sesjoner ble også gjort i Trident Studios. Bandet bestilte all ledig tid i Abbey Road til ut juli, og deres opphold i Rishikesh ble snart glemt i innspillingsstudioets atmosfære med sesjoner som skjedde ved ujevne tider. The Beatles’ selvbevissthet som fikk dem til å tro at de kunne gjøre hva som helst førte til at opprettelsen av et nytt multimediaselskap, Apple Corps, et selskap som kom til tappe gruppen økonomisk med en rekke av lite vellykte prosjekter. Den irregulære arbeidstiden i studioet førte til en ny måte å utvikle sangene. Istedenfor en tett og kompakt øving av sangene, som ved tidligere sesjoner, spilte de rett og slett inn alle øvelsene og jammingen, la deretter på overdubbing på de beste opptakene. Harrisons sang «Not Gulity» ble utlatt fra det endelige albumet til tross for at sangen ble spilt inn 102 ganger.
Samlingene for å spille inn dette albumet markerte den første opptreden i studioet av Lennons nye hjemlige og kunstneriske partner, Yoko Ono, som fulgte med ham til Abbey Road for å arbeide med « Revolution 1» og kom deretter til å bli mer eller mindre fast tilstede ved alle sesjonene til The Beatles. Onos tilstedeværelse var meget uortodoks. Før dette tidspunkt hadde The Beatles generelt arbeidet isolert og uten forstyrrelser. McCartneys venninne på denne tiden, Francie Schwartz, var også tilstede ved en del sesjoner, det samme var også Harrison og Ringo Starrs ektefeller, henholdsvis Pattie Harrison og Maureen Starkey.
I løpet av innspillingsarbeidet oppgraderte bandet fra opptak med 4-spors-opptakere til 8-spors. Da de begynte å spille inn musikken, hadde Abbey Road Studios anskaffet 8-spors-opptaker, men den var ikke installert den og den hadde etter sigende stått i et lagerrom i måneder. Dette var i henhold til EMIs politikk om å teste og klargjøre nytt utstyr før det ble tatt i bruk i studioet. The Beatles spilte inn «Hey Jude» og «Dear Prudence» ved Trident ettersom dette studioet hadde en 8-spors-opptaker. Da The Beatles fikk høre at EMI faktisk også hadde en, insisterte de på å bruke den. Lydteknikerne Ken Scott og Dave Harries installerte maskinen (uten autorisasjon fra studiosjefene) i Abbey Road Studio 2 slik at bandet kunne benytte den.
Forfatteren Mark Lewisohn har rapportert at The Beatles holdt sin første og eneste 24-timers-sesjon ved mot slutten av innspillingen av Det hvite albumet. Ved denne sesjonen var Lennon, McCartney og produsenten George Martin tilstede. I motsetning de fleste andre LP-er på denne tiden, var det ikke tre sekunders opphold mellom hver sang. Albumet ble produsert slik at hver sang gikk over i hverandre, enten direkte, eller i glidende overgang, eller med innskudd av tilfeldig musikk.
Interne konflikter
Innspillingen av Det hvite album viste at The Beatles nå var blitt fire individuelle musikere som i økende grad kom i konflikt med hverandre. Lewisohn merket seg at flere av sangene ikke ble innspilt med alle medlemmene av gruppen, og overdubbingene tenderte til å være begrenset til den som hadde skrevet sangen. Noen ganger kunne McCartney og Lennon spille inn sanger i forskjellige deler av studioet, med hver sin lydtekniker. George Martin, som hadde fått svekket innflytelse på bandet, dro på ferie mot slutten av innspillingene og overlot ansvaret for produksjonen til Chris Thomas. Lennon, som insisterte på ha med seg Yoko Ono i studio samt hans avhengighet av heroin, førte til at arbeidsforholdene ble vanskelige da han fikk hyppige raseriutbrudd.
Lydteknikeren Geoff Emerick, som hadde arbeidet med gruppen siden Revolver i 1966, ble desillusjonert med arbeidet i studioet. Ved et tidspunkt ved innspillingen av sangen «Ob-La-Di, Ob-La-Da» overhørte han George Martin kritisere McCartneys framføring av vokalen, noe som fikk McCartney til å svare, «Vel, kom ned og syng den selv!». Den 16. juli annonserte Emerick at han ikke lenger orket å arbeide sammen med bandet.
Ifølge forfatteren Peter Doggett hadde «den mest vesentlige kommunikasjonslinjen mellom Lennon og McCartney» blitt brutt av Onos tilstedeværelse fra den første dagen med innspilling». Beatles-biografen Philip Norman mente at allerede fra begynnelsen av innspillingen av Det hvite albumet hadde de to fremste låtskriverne i The Beatles mistet interessen for hverandres komposisjoner: Lennon mente at McCartneys sanger var «vemmelig søtladne og blide» mens McCartney vurderte Lennons sanger som «grelle, umelodiøse og bevisst provokative». Lewisohn påpekte at Harrisons og Starrs nå valgte å distansere seg fra prosjektet. Den 7. juni fløy Harrison til California for å filme sine scener for en dokumentarfilm om Ravi Shankar kalt Raga, produsert av Apple Films og utgitt i 1971. Lennon, McCartney og Harrisons involvering i individuelle prosjekter utenfor bandet i løpet av 1968 var et ytterligere bevis på at medlemmene i bandet var mer interessert i individuelle prosjekter enn å delta i The Beatles. Lennon hadde startet sitt eksperimentelle samarbeid med Yoko Ono. Sammen spilte de inn albumet Unfinished Music No. 1: Two Virgins, med et plateomslag der Ono og Lennon var avfotografert helt nakne. De andre i The Beatles fant dette unødvendig og forvirrende.
Den 20. august arbeidet Lennon og Starr på overdubbingen på «Yer Blues» i Studio 3. De bestemte seg for å besøkte McCartney i Studio 2, hvor han arbeidet med sin sang «Mother Nature's Son». Den positive stemningen i studioet forsvant umiddelbart og ifølge lydteknikeren Ken Scott kunne atmosfæren blitt skåret med en kniv. Den 22. august, under innspillingen av «Back in the U.S.S.R.», forlot Ringo Starr brått innspillingslokalene. Han følte seg usikker på sin egen rolle i bandet sammenlignet med de andre medlemmenes, og var fornærmet over McCartneys stadige kritikk av hans trommespill på sangen. Ansatte ved Abbey Road kommenterte senere at Starr ofte var den første som ankom studio og ble sittende i resepsjonen og vente på at de andre skulle dukke opp. I Starrs fravær spilte McCartney selv trommer på «Dear Prudence». Lewisohn har også fortalt at i tilfellet med «Back in the U.S.S.R.» gjorde de tre gjenværende Beatles-medlemmene sine bidrag på bass og trommer.
Sangene
Det hvite album består av et stort mangfold av musikalske stiler og sjangre. Forfatterne Barry Miles og Gillian Gaar hver for seg har vurdert albumet som det mest varierte av samtlige Beatles-album. Dette mangfoldet besto blant annet av rock and roll, blues, folkemusikk, country, reggae, avantgardistisk, hardrock og varieté (engelsk: music hall eller oldie). En bevisst avgjørelse var å spille inn musikken uten avanserte studioteknikker og minimalt med avanserte lydeffekter, noe som hadde preget alle bandets utgivelser siden Revolver i 1966. Forfatteren Nicholas Schaffner vurderte dette som en reaksjon mot den LSD-inspirerte psykedeliske musikken, noe tilsvarende det band som The Rolling Stones og The Byrds også gjorde i 1968. Edwin Faust i Stylus Magazine beskrev dobbeltalbumet som «først og fremst et album med musikalsk renhet» (som albumomslaget og tittelen antyder). Som ved tidligere Beatles-album hadde bandet fått vanen å blande ulike musikalske sjangere i en sang, men på Det hvite album holder hver eneste sang seg til dens valgte sjanger: Rock and roll-sporene er ren rock and roll; folkemusikken er ren folkemusikk; de surrealistiske sporene er ren surrealistisk pop; og det eksperimentelle stykket er rent eksperimentelt.»
Det eneste vestlige musikkinstrument som var tilgjengelig for gruppens medlemmer mens de var i India, var akustiske gitarer. Av den grunn var mange av sangene på Det hvite album både komponert og framført på dette instrumentet. En del av disse sangene forble akustiske på albumet og ble innspilt solo, eller kun med deler av gruppen, inkludert «Wild Honey Pie», «Blackbird», «Julia», «I Will» og «Mother Nature's Son».
Side en
McCartney skrev «Back in the U.S.S.R.» som en surrealistisk parodi på Chuck Berrys sang «Back in the U.S.A.» (1959). Et opptak av et fly som tar av og lander ble benyttet ved begynnelsen av sporet, og periodisk gjennom sangen. Koringen ble sunget av Lennon og Harrison i The Beach Boys-stil. etter ønske fra Mike Love, som også deltok på reisen til India. Sangen ble utstrakt bootlegget i Sovjetunionen og ble en undergrunnshit. McCartney spiltei 1988 inn et russisk album, Снова в СССР (russisk for «Back in the U.S.S.R.»), eksklusivt for det russiske markedet.
«Dear Prudence» var en av sangene som ble innspilt i Trident. Stilen er typisk for de akustiske sangene som ble skrevet i Rishikesh. Det benytter gitar-arpeggio. Lennon skrev sangen om Mia Farrows søster Prudence, som sjelden forlot rommet sitt under oppholdet da hun var fordypet i meditasjon.
«Ob-La-Di, Ob-La-Da» ble skrevet av McCartney som en pastisj på skamusikk. Sangen tok forbausende mye tid å fullføre og McCartney krevde en perfeksjon som irriterte de andre medlemmene. Jimmy Scott, en venn av McCartney, foreslo tittelen og spilte bongotrommer på de innledende innspillingene. Han krevde å bli kreditert for sitt bidrag, men sangen ble på vanlig vis kreditert «Lennon-McCartney». Etter å ha arbeidet i tre dager med backingsporet ble arbeidet forkastet og erstattet med en ny innspilling. Lennon hatet sangen og kalte den for «granny music shit» («bedriten bestemormusikk»). Lydtekniker Richard Lush mintes at Starr mislikte å spille inn det samme lydsporet gjentatte ganger, og mente at denne sesjonen var en nøkkelindikator på at The Beatles var i ferd med å oppløses. McCartney forsøkte omgjøre backingsporet for en tredje gang, men det ble avbrutt etter noen få tagninger og den andre versjonen ble benyttet i den endelige miksen. Gruppen, med unntak av McCartney, hadde mistet interesse for sangen ved slutten av innspillingen, og stemte ned McCartneys forslag om å gi ut låten som singel. Isteden spilte den skotske popgruppen Marmalade inn sin versjon, og ga den ut som singel. Den havnet på førsteplass på hitlistene. I 2004 var det en avstemning online der 1000 mennesker i Storbritannia mente at dette var den verste sangen som noensinne var blitt spilt inn.
McCartney spilte inn «Wild Honey Pie» den 20. august etter innspillingen av «Mother Nature's Son». Den er et typisk eksempel på småsangene han spilte inn mellom opptakene til albumet.
«The Continuing Story of Bungalow Bill» ble skrevet av Lennon etter at en amerikansk besøkende ved Rishikesh dro på tigerjakt i noen uker. Den ble spilt inn som en øvelse i cinéma vérité, og har vokale framføringer fra bort imot alle som tilfeldigvis var studioet på den tiden. Ono synger en linje og synger med på refrenget. Chris Thomas spiller mellotron og er med på improvisasjonene mot slutten av sporet. Den blomstrende Flamencogitaren innledningsvis var faktisk en innspilling som var en del av mellotrons faste lydbibliotek.
«While My Guitar Gently Weeps» ble skrevet av Harrison under et besøk hos sine foreldre i Cheshire. Han spilte først inn sangen som en soloframføring på akustisk gitar den 25. juli, en versjon som første gang ble utgitt på Anthology 3. Han var ikke fornøyd med gruppens første forsøk på å spille inn sangen, og inviterte sin venn Eric Clapton til å spille på den. Clapton var usikker på hva de andre i bandet mente om hans gjesteopptreden på et Beatles-album, men Harrison sa at beslutningen hadde «ingenting med dem å gjøre. Det er min sang.» Claptons solo ble behandlet med automatisk eller kunstig dobbeltsporing (double tracking) for å oppnå den ønskelige effekten.
«Happiness Is A Warm Gun» ble utviklet fra diverse fragmenter av sanger som Lennon skrev i Rishikesh. Ifølge MacDonald var denne arbeidsmetoden inspirert av Incredible String Bands låtskrivingsteknikk. Det tok 95 opptak å legge basis-lydsportt på grunn av temposkiftene og stilvariasjonene gjennom hele sangen. Den endelige versjonen består av den beste halvdelen fra hvert av to sammenredigerte opptak. Lennon beskrev siden sangen som en av hans favoritter, mens resten av bandet mente at innspillingen var forfriskende da den tvang dem til benytte all sin dyktighet som et band for å få den til. Apples pressesjef Derek Taylor hadde et mindre, ukreditert bidrag i sangteksten.
Side to
McCartney hentet tittelen til sangen «Martha My Dear» fra sin fårehund, men sangteksten forøvrig handler ikke om hunden. Hele innspillingen består av McCartney alene sammen med studiomusikere, ingen andre fra The Beatles deltar. George Martin skrev et arrangement for messingblåsere til låten.