cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Assistens Kirkegård (Odense)
Navnet
I Danmark brukes betegnelsen «assistenskirkegård» om kirkegårder som har blitt opprettet på et sted der det fra før fantes en kirkegård som var blitt for liten. Begrepet er avledet av det latinske assistens, som betyr assisterende.
Historikk
I tillegg til å ha blitt brukt som rettersted hadde rakkerne tømt byens kloakk på stedet, nærmere bestemt på det åpne arealet mellom dagens Rugårdslandevej og Odense Å. Da det ble besluttet å opprette en gravplass ble området inngjerdet, og arealet utstykket i ni deler, slik at byens gamle kirker fikk hver sin part som hver ble omkranset av pyramideklippede lindetrær. Utenom lå et belte med mer uregelmessig beplantning langs en slynget dobbeltgang, preget av samtidens romantiske hagestil og beregnet til større familiegravsteder. Under Napoleonskrigene hadde det nærmest byen vært teltleir for spanske og franske soldater, som dermed var blant de første som ble gravlagt på området. Odenses borgere følte derfor liten lyst til å bli gravlagt her, i selskap med både katolikker og henrettede soldater. Planene til kirkegården ble utarbeidet av gartneren ved Odense slott, kgl. haveinspektør Hans von Müller, som selv ble stedt til hvile på kirkegården i 1816.
Kirkegården åpnet i 2009 en hedensk gravplass som den første i Danmark, etter forespørsel fra trossamfunnet Forn Sidr.
Haldan Keffer Hartline
Haldan Keffer Hartline (født 22. desember 1903 i Bloomsburg,  Pennsylvania, død 17. mars 1983 i Fallston,  Maryland) var en amerikansk fysiolog og  nobelprisvinner.
Jakob Aano
Liv og virke
Aano vokste opp i Sauda. Han ble utdannet lektor, og var rektor ved Sand realskule 1949-1958. Fra 1959 til 1963 var han misjonær i Tanzania for Det Norske Misjonsselskap. Han var lektor ved St. Svithun videregående skole i Stavanger 1964-1965.
Da han og familien kom hjem fra Afrika, ble han nominert på den ledige plassen etter Kjell Bondevik på lista til Rogaland KrF, og han ble valgt inn på Stortinget fra Rogaland i 1965. Han var medlem av Stortinget i fem perioder, til sammen 20 år. Misjonsbakgrunnen preget hans engasjement på Stortinget. Som politiker arbeidet han først og fremst med utenrikspolitikk samt kirke- og undervisningspolitikk. Mellom 1983 og 1985 ledet Aano utenrikskomiteen.
Haldan Keffer Hartline
Han ble tildelt Nobelprisen i fysiologi eller medisin i 1967 sammen med George Wald og Ragnar Granit for deres påvisning av de «primære fysiologiske og kjemiske synsprosesser i øyet».
Jakob Aano
Liv og virke
Under EF-debatten tidlig på 1970-tallet var han tilhenger av norsk medlemskap i Fellesmarkedet, i motsetning til flertallet i eget parti og blant egne velgere. Han var første viseformann i Kristelig Folkeparti i perioden 1983–1985 og var æresmedlem i KrF. Han var varamedlem av Den Norske Nobelkomite fra 1. januar 1995 til 31. desember 1999.
Som pensjonist brukte han mye tid på kulturarbeid. Blant annet arbeidet han med mye av det stoffet hans venn, forfatteren Alfred Hauge, etterlot seg, og han har redigert flere bøker med dette stoffet.
Han var far til den tidligere generalsekretæren i Det Norske Misjonsselskap Kjetil Aano og til journalisten og redaktøren Tarald Aano, og svigerfar til Ap-politikeren Odd Kristian Reme.
Middelhavslekene 1963
Deltakende nasjoner
Det var 13 nasjoner som deltok i lekene i 1963
Finsk-samiske språk
Finsk-samiske språk er en hypotetisk undergruppe av finsk-permiske språk i den uralske språkfamilien. Gruppen består av 22 språk som videre klassifiseres enten som samiske språk eller som østersjøfinske språk.
Per J. Husabø
Per J. Husabø (født 6. mai 1928 i Leikanger, død 3. mars 2012) var en norsk sivilagronom og politiker (KrF) fra Leikanger. Han satt på Stortinget fra Sogn og Fjordane i to perioder 1977–1985.
Han tok eksamen ved NLH i 1957, og arbeidet ved Institutt for fruktdyrking, NLH 1960–65, og ved Statens forskningsstasjon Njøs 1965–92. Han var vararepresentant til Stortinget i perioden 1973–1977.
Operasjon Peru
Operasjon Peru er en lokal bistandskampanje i Larvik.
Nevada County (California)
Nevada County er et fylke i den amerikanske delstaten California.
Operasjon Peru
Aksjonen ble i 1992 initiert av Dag Petter Svendsen, forhenværende elev ved Thor Heyerdahl videregående skole. I Larvik er Operasjon Peru et alternativ til solidaritetsaksjonen Operasjon Dagsverk, som pågår over hele landet.
Operasjon Peru er et samarbeid mellom Thor Heyerdahl videregående skole, fra høsten 2005 også Re videregående skole i Re, og fra 2008 også Holmestrand videregående skole i Holmestrand. Øvrige bidragsytere, slik som bedrifter, organisasjoner og enkeltpersoner fra Larvik bidrar med støtte. NORAD deltok også en periode. De innsamlede midlene går til driften av barnehjemmet La Aldea pluss en barneskole i Monsefu. I 2006 stod skolene for innsamling av 600.000 kroner til Prosjekt Peru.
Prosjekt Peru har hele tiden hatt et eget styre i Norge for å sørge for oppfølging av den daglige driften. Styreleder er Dag Petter Svendsen.
Barnehjemmet La Aldea ble grunnlagt av Dag Petter Svendsen i 1993, som dengang arbeidet ved det norske generalkonsulatet i Lima. Da barnehjemmet åpnet, kom det fire foreldreløse barn dit. Per 10. mai 2008 bor det 32 barn fra 0 til 17 år der. Barnehjemmet er beliggende i landsbygda utenfor storbyen Chiclayo, på en 26 mål stor og inngjerdet tomt, som ble skjenket av en italiensk propritær i Chiclayo.
Barmnehemmet består av et stort administrasjonsbygg (med kjøkken, kontor, tørrvarelager, undervisningsrom, gjesterom og fjøs, fem hus, lekeplass, fotballbane, åkrer, vindmølle og egen brønn med mer).
Barnehjemmet har en bestyrer, psykolog, gartner, sjåfør, voksne mammaer i hvert av de fem husene, og forøvrig en del voksne som hjelper til med lekselesing om kveldene.
I 1996 åpnet dessuten Prosjekt Peru en barneskole noen kilometer unna, i Monsefú. Den har per 10. mai 2008 200 elever fra 5 til 14 år, rektor, sekretær og åtte lærere. Den følger normale peruanske læreplaner.
Agroecomyrmecinae
Agroecomyrmecinae er en gruppe (underfamilie) av maur. Det er bare beskrevet én nålevende art, Tatuidris tatusia, men det er også kjent noen få, ubeskrevne arter, i tillegg tre arter som er kjent fra fossiler. De blir noen ganger regnet som en undergruppe av Myrmicinae.
Utseende
Små (gjerne rundt 3 mm), rødbrune maur. Arbeiderne er hårløse og blanke, hodet, thorax og bakkroppen er avrundede. Hodet har ganske korte antenner, med kølleformet første ledd, en kort, 5-leddet svøpe etter "kneet" og ytterst en spoleformet, en-leddet kølle. Fasettøynene er ganske små og runde, kjevene trekantede og ikke spesielt lange. Hannene ser ganske ulike ut, som vanlig hos maur. De er mørkbrune, antennene er lange, kroppen kledt med spredte, oppstående hår og de har velutviklede, mørke vinger. De har også ganske store fasettøyne.
Levevis
Lite er kjent om biologien til disse små og tilsynelatende sjeldne maurene, men de blir gjerne funnet enkeltvis mellom løvstrø på bakken.
Utbredelse
De lever i Mellom-Amerika og det nordlige Sør-Amerika.
John William Godward
John William Godward (født 9. august 1861, død 13. desember 1922) var en engelsk maler fra slutten av den pre-rafaelittiske og nyklassistiske perioden. Han var en elev av Lawrence Alma-Tadema, men hans malestil falt av moten i møtet med de nye, moderne malere som Pablo Picasso og andre. Han begikk selvmord 61 år gammel, og det ble sagt at han hadde etterlatt seg et brev hvor han hevdet at «verden ikke var stor nok» for ham og en Picasso.
Hans allerede adskilte familie, som forgjeves hadde satte seg i mot at han ble kunstmaler, skammet seg over hans selvmord og brente alle hans papirer og etterlatenskaper. Ikke ett eneste fotografi av Godward skal ha overlevd.
Liv
Godward ble født i 1861 og levde i Wilton Grove, Wimbledon. Han stilte ut i Royal Academy fra 1887. Da han flyttet til Italia med en av sine modeller i 1912 brøt hans familie av all kontakt med ham og fjernet hans bilde fra alle familiebilder. Godward kom tilbake til England i 1919, døde i 1922 og ble gravlagt i kirkegården Brompton Cemetery i vestlige London.
En av hans mest kjente malerier var Dolce far Niente (1904), som betyr «behagelig lediggang», som nå henger i samlingen til Andrew Lloyd Webber. Som med mange av hans bilder malte han flere enn en versjon, og i dette tilfellet finnes den en tidligere og mindre kjent versjon fra 1897.
Verker
Godward var en viktoriansk nyklassisist og var derfor en tilhenger av Frederick Leighton, men han var mer stilistisk tilknyttet Lawrence Alma-Tadema ved at begge hadde en svakhet for å male klassistisk arkitektur, spesielt statiske landskap og marmorkonstruksjoner. Det store flertallet av Godwards bevarte malerier består av kvinner i klassiske kjoler som poserer mot disse landskapene, skjønt der finnes også delvis nakne og helt nakne kvinnefigurer hos ham, et fremstående eksempel er In The Tepidarium (1913). Tittelen deler han med et kontroversielt maleri av samme objekt som Alma-Tadema gjorde og som nå finnes i Lady Lever Art Gallery. Tittelen reflekterer Godwards inspirasjonskilde: den klassiske sivilisasjon, spesielt det antikke Roma, noe som han også hadde fra Alma-Tadema, foruten antikke greske trekk som delvis knyttet ham kunstnerisk til Leighton.
Siden den klassiske kunnskapen var mer utstrakt hos hans samtidspublikum enn den er i dag, var omhyggelig bakgrunnsforskning for den minste detalj særdeles viktig for å bli satt pris på i denne genren. Alma-Tadema var, foruten å være kunstner, også en arkeolog som arbeidet ved historiske funnsteder og samlet gjenstander som senere ble benyttet i hans malerier. Også Godward studerte alle detaljer i arkitektur og klær for å sikre seg at hans verker hadde alle autentiske trekk nødvendig. I tillegg var Godward meget omhyggelig på å gjengi alle andre viktige trekk i sine malerier, eksempelvis dyreskinn (som i Noon Day Rest, 1910 og A Cool Retreat, 1910), ville blomster (Nerissa, 1906), illustrert overfor, og Summer Flowers, 1903).
Vakre kvinner i utstuderte positurer i så mange av hans bilder fikk mange til å klassifisere Godwards verker ukorrekt som pre-rafaelittiske, også ettersom hans palett var både livfull og fargerik. Imidlertid var hans valg av subjekt, antikken framfor middelalderen, mer typisk for en viktoriansk nyklassisist enn for en pre-rafaelitt. Han var en viktoriansk drømmer som malte vakre bilder som både var idealiserte og romantiske. Ettertiden kom derfor til å kritisere nedlatende både Godward og Alma-Tadema som «viktorianere i toga».
Masinissa
Masinissa (Massinissa, Massena), f. 240 eller 238 f.Kr., d. 148 f.Kr., var den første kongen i det nordafrikanske berberriket Numidia. I løpet av sine yngre år kjempet han i andre punerkrig (218–201 f.Kr.) først mot romerne og som alliert med Kartago, men senere i krigen byttet han side da han så at konflikten kom til å ende med romersk seier. Med romersk hjelp forente han de østlige og vestlige numidiske stammene og grunnla kongeriket Numidia i det området som i dag stort sett utgjør Algerie. Han er mest kjent for sin rolle som en romersk alliert i slaget ved Zama i 202 f.Kr. der romerne ledet av Scipio Africanus slo karthagenerne som var ledet av hærføreren Hannibal.
Den andre punerkrig – Roma og Karthago
Masinissa var sønn av den numidiske stammehøvdingen Gala. Han vokste opp i Kartago. I begynnelsen av andre punerkrig kjempet Masinissa for Karthago mot Syphax, masaesylenes konge i det vestlige Numidia, som hadde alliert seg med romerne. Masinissa, som da var 17 år gammel, ledet en hær av numidiske tropper og kartagenske hjelpestyrker mot Syphax’ hær og vant en avgjørende seier.
Etter sin seier over Syphax, kjempet Masinissa med sitt dyktige numidiske kavaleri mot romerne i Hispania (Den iberiske halvøy), hvor han var involvert i de kartagenske seire blant annet i slaget ved Øvre Baetis i 211 f.Kr. Etter Hasdrubal Barcas død i Italia, ble Masinissa øverste leder for det kartagenske kavaleriet i Spania, hvor han kjempet en vellykket i geriljakrig mot den romerske generalen Scipio Africanus (Publius Cornelius Scipio) i 208 og 207 f.Kr., mens Mago Barca og Hasdrubal Gisgo trente opp nye styrker. I 206 f.Kr. møttes Masinissa, Mago og Hasdrubal Gisgo romerne under ledelse av Scipio i slaget ved Ilipa. Slaget endte med seier til Scipio Africanus, og kartagenernes makt over Hispania var slutt.
Da Gala døde i 206 oppsto det strid om arven mellom hans sønner Masinissa og Oezalces, og Syphax – som nå var blitt en alliert med Kartago – så seg i stand til å erobre betydelige deler av den østlige Numidia. Da kartagenerne ble drevet ut av Hispania forsto Masinissa at romerne kom til å vinne krigen mot Kartago. Han skiftet derfor side i krigen og lovte å bistå Scipio i angrepet på Kartago. Scipio påskyndet Masinissas avgjørelse ved å arbeide for å få frigitt Masinissas nevø Massiva som var tatt til fange av romerne.
Etter å ha mistet sin allierte gikk Hasdrubal i allianse med masaesylenes konge Syphax. Hasdrubal giftet bort sin datter Sophonisba til Syphax. Hun hadde inntil da vært lovt bort til Masinissa. I 204 f.Kr. invaderte Scipio Afrika med Masinissa støtte.
I slaget ved Bagbrades i 203 f.Kr. vant Scipio over Hasdrubal og Syphax. Mens Scipio gikk mot Karthago, dro Masinissa og den romerske kavalerikommandanten Gaius Laelius etter Syphax til byen Cirta (i Numidia) og tok ham til fange der. Etter dette giftet Masinissa seg med Sophonisba, men Scipio tvilte på hennes lojalitet og ville ta henne med til Roma og ydmyke henne i en triumfparade. For å redde henne fra denne ydmykelsen sendte Masinissa et giftbeger til henne som hun tok sitt eget liv med. Masinissas styrker deltok også i slaget ved Zama i 202 f.Kr. sammen med romerne og bidro til det totale nederlaget for Kartago og Hannibals hær. Etter at den andre punerkrig nå var over ble kongedømmet Numidia etablert i landområdet til masaesylenes rike som Syphax tidligere var leder for, og Masinissas eget folk massylierne. Med Romas støtte kunne an ytterligere styrke sitt eget rike på bekostning av Kartago.
Masinissas død
Etter den andre punerkrigen hadde Kartago måttet betale krigserstatning i femti år. Da denne forpliktelsen var innfridd i 151 f.Kr. kom romerne med nye krav mot Kartago. Disse kravene var så store at kartagenerne ikke klarte å innfri dem, og dette førte til den tredje punerkrig (149–146 f.Kr.) hvor romerne igjen invaderte Afrika og la Kartago i ruiner. Masinissa var misfornøyd med at romerne invaderte landet, men han døde tidlig i 148 f.Kr. uten at det kom til strid mellom numidierne og romerne. Masinissa skal ifølge kildene ha blitt omtrent 90 år gammel og ledet selv landet til det siste.
Masinissa etterlot seg tre sønner, Micipsa, Mastanabal og Gulussa. Masinissa hadde bestemt at de tre sønnene skulle dele riket, og at delingen skulle bestemmes av romeren Scipio den yngre (Publius Cornelius Scipio Aemilianus). Mastanabal og Gulussa døde tidlig, og Micipsa var enekonge til sin død i 118 f.Kr.
Carl Valeri
Valeri er sønnen til den tidligere Australian National Soccer League-spilleren Walter Valeri, og hans familie er av italiensk herkomst. Han vokste opp i Canberra og utdannet seg ved Australian Institute of Sport der han hadde blitt tildelt et fotballstipend.
Valeri har spilt for på alle de australske internasjonale ungdomsnivåene, Under-17, U-20 og U-23. Han var kaptein på det australske U-17 laget. Han ble brukt som en ubrukt innbytter i en Asian Cup-kvalifiseringskamp mot i 2006.
Han debuterte som internasjonal fotballspiller den 24. mars 2007 i en av Australias vennskapskamper mot, som Australia vant 2-0.
An-Magritt (film)
An-Magritt er en norsk dramafilm fra 1969, regissert av Arne Skouen. Hovedrollen som An-Magrit spilles av Liv Ullmann, andre sentrale roller spilles av Per Oscarsson, Wolf von Gersum, Claes Gill, Georg Løkkeberg og Lars Tvinde. An-Magritt er en filmatisering av Johan Falkbergets to bøker Plogjernet og An-Magritt, som er en del av hans firedelte romanserie Nattens brød.
Handling
Handlingen er lagt til en norsk bergstad på 1600-tallet – et typisk mannssamfunn. An-Magritt fødes inn i en tilværelse som fra første stund er en beinhard kamp om å overleve. Hun er resultatet av en voldtekt, og moren ble dømt til gapestokken for sitt «syndige samleie» med en tilfeldig soldat. Når moren velger døden i fossen, blir det den gamle bestefaren som redder An-Magritt. Men hun er ennå bare barnet når hun selv må begynne å brødfø bestefaren og seg selv. Hun står alene blant menn og må kjempe den samme harde kampen som dem. Gjennom den bitende vinterkulden kjører de malm fra gruvene til smelteovnene. Men An-Magritt har ingen hest; hun kjører med okse.
Til dette nødens og kampens samfunn kommer en fremmed kunstknekt, Johannes (Wolf von Gersum), og med ham kommer kjærligheten inn i An-Magritts liv. Den gir henne ny kraft og en trang til oppdrift som ingen kan stanse.
Etterhvert tar hun opp kampen mot malmveieren som snyter på vekten. Hun vil slåss for å få sitt navn innskrevet i kirkeboken. Hun krever å få oppgjør i korn i stedet for i klingende mynt. Og hun slåss med oksen for å legge nytt land under plogen. Men An-Magritt fører også en kamp på et annet plan – mot sin egen uvitenhet. Hun vil ikke lenger være et «kreatur uten sjel» som hun en gang ble kalt. Hun stjeler tavle og griffel, for hun vil ikke stå tilbake for dem som kan lese og skrive.
Til slutt tar hun opp kampen for sine arbeidskamerater, malmkjørerne. Hun blir den som, når hungersnøden truer, organiserer et protesttog til rikskansler Bjelke i Trondheim. Også med rikets øverste tar hun opp kampen og vender hjem i triumf med korn og fisk.
Ved siden av Johannes er det én mann til som med vaktsomme øyne følger An-Magritts utvikling. Det er eventyr-skikkelsen Hedstrøm (Per Oscarsson), som alltid er parat til å hjelpe.
Produksjon
Dette var den dyreste filmen som noen gang var laget i Norge, med et budsjett mellom på 2 og 3 millioner kroner.
Mottagelse
Det ble på 1960-tallet ansett som et risikabelt foretak for en filmregissør å overføre kjente klassiske litterære verk til film, og ikke minst var det en utfordring for Skouen å gjenskape Falkbergets episke form på lerretet. Da filmen hadde premiere i 1969, var de fleste kritikerne imidlertid enige om at Skouen hadde lykkes i å gjenskape et av Norges mest kjente og kjære litterære verk på film.
Filmen ble meget godt mottatt av Aftenpostens- og Dagbladets anmeldere da den kom.
Aftenpostens Sven Krohn skrev blant annet:"«Falkbergets malmfulle diktning bryter gjennom marg og bein og like inn i hjertet på oss hos Skouens sterke gjendiktning på film av romansyklusen Nattens brød. Resultatet er så meget mer beundringsverdig… Filmens helt dominerende og bærende kraft er Liv Ullmann som med sin varme og blendende innlevelse fyller alle krav til fremstillingen av den betagende kvinneskikkelsen An-Magritt»."Dagbladets Arvid Andersen var også imponert og skrev blant annet følgende: «An-Magritt er ikke blitt en slavisk gjenfortelling av stoffet, slik vi så det i fjernsynsfilmen om Skipper Worse, men filmen er blitt en krevende kunstnerisk gjendiktning på høyt nivå. Skouen har vist stor journalistisk finesse i forkortelse og tilstramning om et vesentlige, han har avslørt filmskaperens evne til å konsentrere i megetsigende bilder det som ellers måtte skildres omstendelig og vedvarende». Filmen fikk terningkast seks av VGs anmelder. «...skuespillerne med Liv Ullmann i spissen har i høy grad bidradd til å formidle forfatterens hensikt og egentone», skrev anmelderen.
En kritisk motstemme var Dagbladets Harald Kolstad, som i sin anmeldelse «“An-Magritt”: En dissens» kalte An-Magritt en «drittfilm» og en «spekulasjon i alibier». Kolstad mente at filmen var symptomatisk for enkelte tendenser innenfor norsk filmproduksjon, som blant annet en mangel på forståelse for auteurteori og regissørens kunsteriske frihet, samt en tendens til å «gjemme seg bak litterære mellommenn og husguder». Selvom han berømmet Ullmann og Oscarsson for sine «respektable rolletolkninger», mente han at miljøskildringen var lite overbevisende, og at de øvrige karakterene ikke var annet enn «staffasje». Kolstads artikkel fikk mye oppmerksomhet, og skulle gjøre ham beryktet som en høyst kritisk stemme innenfor norsk filmanmeldelse.
Ettermæle
Dette var den siste spillefilmen som Arne Skouen regisserte. Han har uttalt at grunnen til at han sluttet med film i 1969, var at han da hadde fått sagt det han hadde å si med filmen som medium.
Farzaneh Rezasoltani
Farzaneh Rezasoltani (født 13. september 1985) er en iransk langrennsløper. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste resultat var nummer 73 på 10 kilometer klassisk.
Anna av Sachsen (1544–1577)
Biografi
I 1544 fikk Anna en lillebror Albrecht, som døde allerede to år etter. Da moren ikke fikk flere barn, vokste Anna opp som enebarn, høyt elsket og litt bortskjemt. Barndommen tilbrakte hun i Dresden, hvor også morens yngre søsken Georg og Elisabeth av Hessen oppholdt seg. I denne lille familiekretsen følte Anna seg godt tilpass. Foreldrenes ekteskap var lykkelig, selv om faren for det meste befant seg på en eller annen krigsskueplass. I 1553 ble faren hårdt skadet i slaget ved Sievershausen, og døde senere av skadene. Da han ikke hadde noen sønn, gikk kurfyrstetittelen av Sachsen videre til hans yngre bror August.
Moren giftet seg på ny, men døde selv allerede i 1555, og etterlot Anna alene. Som 11-åring måtte hun nå tilpasse seg livet hos sin grådige og beregnende onkel August og dennes yngre kone Anne av Danmark. Hun følte seg både ulykkelig og alene, og kom til å hate sin pertentlige tante, og den strenge religiøse oppdragelsen hun påla henne. Onkelen var mest interessert i å øke sine territoriale besittelser, så hans oppmerksomhet fikk hun sjeldent.
Ekteskap og barn
Anna hadde en deformert skulder, og hun haltet lett, men hennes posisjon og mange penger ga henne en del beilere. I 1556 ba Gustav Wasas sønn Erik om hennes hånd, men ekteskapet ble ikke noe av.
Derimot aksepterte hun et frieri fra Wilhelm den tause, og de giftet seg 25. august 1561. Anna var ustabil, og svinget mellom melankoli, voldelig adferd og suicidal fortvilelse, så Wilhelm gikk fort lei av henne. Hun ble upopulær både i hans familie og hos folket.
Etter at sønnen Maurits døde i 1566, gikk Anna inn i svære depresjoner som hun forsøkte å drukne i alkohol. I slutten av 1569 vendte hun seg mot den fremgangsrike advokaten Jan Rubens, og hadde en affære med ham. Pga. sin kalvinistiske tro hadde han og konen Maria Pypelinckx med deres fire barn, blitt tvunget til å flykte fra Antwerpen. 22. august 1571 fødte Anna en datter, som fikk navnet Christina (av Diez). Nyheten om Annas antatte indiskresjon nådde Wilhelm, som nektet å anerkjenne barnet som sitt eget. Jan Rubens ble arrestert og sendt hjem til sin kone, som fødte ham den senere så berømte Peter Paul Rubens.
Anna ble siden tvangsflyttet til Dresden, hvor hennes gemakker ble tilgitret og murt igjen. I døren fantes en liten åpning hvor mat og drikke kunne innføres. Fra mai 1577 led hun av blødninger, og døde 18. desember 1577, like før hennes 33. fødselsdag. Hun ble begravet navnløs ved sine slektningers kostbare epitafier i Meißen domkirke.
Zaporizjzja kraftverk
Zaporizjzja kraftverk er et varmekraftverk i Ukraina. Det har en installert produksjonskapasitet på 3600 MW, fordelt på 7 turbiner. Dette er et av Øst-Europas største kraftverk målt etter effekt. Operatør er energiselskapet Dniproenergo.
Anlegget ble påbegynt omkring 1968 og stod ferdig i 1977. Brenselkilden er kull, naturgass og olje.
Sportsåret 1914
Sportsåret 1914 er en oversikt over hendelser, resultater, fødte og avdøde personer med tilknytning til sport i 1914.
Norsk arkitekturportal
Norsk arkitekturportal (NAP) var i utgangspunktet et prosjekt for å utvikle en nettportal til informasjonskilder for norsk arkitektur og byggeskikk. NAP var støttet av ABM-utvikling og skulle inngå som en spesialfaglig del av Norsk digitalt bibliotek (NDB).
Samarbeidspartnere
Fra starten var NAP et samarbeidsprosjekt mellom de tre sentrale arkitekturbibliotekene i Norge: NALs bibliotek; AHO – biblioteket og Universitetsbiblioteket i Trondheim, Biblioteket for arkitektur/bygg/design. Fra oktober 2005 deltok også Riksantikvarens bibliotek i utviklingen av basen. Etter at prosjektperioden er over, var det meningen at et konsortium skulle samarbeide om den videre drift og utvikling av portalen. Aktuelle konsortiemedlemmer var bibliotekene og informasjonssentrene ved sentrale, norske organisasjoner som Husbanken; Statsbygg; Nasjonalmuseet – Arkitektur; Norsk Folkemuseum og SINTEF Byggforsk. Prosjektgruppen hadde i tillegg en kontaktperson hos ABM-utvikling gjennom hele prosjektperioden.
Videreføring i bokmåls-/riksmålsversjonen av Wikipedia
NAP-prosjektet benyttet fri programvare. Nettstedet var publisert som en beta-versjon, da teamet bak dataverktøyet valgte å avslutte vedlikehold og utvikling av dette. Etter en vurdering av ulike andre portalverktøy, vedtok NAP-redaksjonen i 2009 å avslutte prosjektet Norsk arkitekturportal og videreføre arbeidet gjennom underprosjektet Norsk arkitektur i bokmåls-/riksmålsversjonen av Wikipedia. Et hovedmål her er, som det var i NAP, å formidle informasjon om sentrale kilder og organisasjoner innen fagfeltet. De aktuelle konsortiemedlemmene oppfordres isteden til å delta i underprosjektet.
Varighet
NAP-prosjektet ble formelt igangsatt 11. mai 2004 og avsluttet 15. oktober 2010.
Dokumentasjon
Prosjektet er beskrevet og dokumentert gjennom årlige statusrapporter og avslutningsrapport (juni 2010) til ABM-utvikling; foredrag ved flere konferanser og publikasjonen ’’NAP-nytt’’, som ble distribuert til samarbeidspartnerne to til tre ganger pr år i perioden 2008–2010.
Piloten ANTON
En forutsetning for ABM-utviklings støtte til NAP, var at prosjektet skulle ha overføringsverdi for andre spesialfaglige bibliotek som ønsket å bidra i NDB. I den forbindelse gjennomførte NAP-redaksjonen et pilotprosjekt med digitalisering av et kartotek. Det valgte kartoteket var Antikvarisk oppmålingskartotek. Den digitale versjonen ble kalt ANTON, et akronym for Antikvarisk oppmålingsbase for norske hus.
Syndmøre practiske Landhuusholdningsselskab
Syndmøre practiske Landhuusholdningsselskab var en patriotisk og ideell forening med formål å utvikle næringslivet og landbruket på Sunnmøre. Selskapet ble stiftet 2. november 1773 hos Melchior Falch i Borgund (i dagens Ålesund kommune). Falch selv og presten Hans Strøm sto bak initiativet. Med på stiftelsesmøtet var også andre embetsmenn og ledende folk på Sunnmøre, flere sluttet seg til senere.
Selskapet, som var inspirert av Det kongelige Danske Landhuusholdningsselskab, drev blant annet med premiering av bønder for nyttige tiltak og skulle ellers drive opplysningsarbeid om forbedring av landbruket og andre næringsveger i distriktet. Selskapet var et av de første i sitt slag i Norge og dannet mønster for tilsvarende foreninger andre steder i landet. Selskapet delte for eksempel i 1778 ut premier på 10 riksdaler for bygging av «fæhuser av sten», 8 riksdaler for «opbrutt akerland», 6 riksdaler for «skutt 6 voksne ulver» og 5 riksdaler for potetdyrking. Melchior Falch drev selv et mønsterbruk i Borgund. Selskapet stagnerte da Falch og Strøm forlot Sunnmøre i 1779, men virksomheten Andreas Landmark fikk virksomheten i gang igjen omkring 1802. Arbeidet i selskapet tok helt slutt i 1816, men det er uklart hvorfor. Trolig gikk selskapet inn i Det Kgl. Selskap for Norges Vel. Norges Vel ble stiftet i 1809 med egen distriktskommisjon for Sunnmøre og i denne distriktskommisjonen var samme personene (prost Baade, sorenskrivar Kildal og futen Landmark) som i ledelsen for Landhuusholdningsselskapet.
Medlemmer
Til stede på stiftelsesmøtet:
Blant medlemmene som sluttet seg til senere:
Æresmedlemmer:
Mark Henry
Mark Gordon Henry (født 12. juni 1971) er en amerikansk fribryter signert med WWE World Wrestling Entertainments Smackdown. Mark Henry er nåværende «World Heavyweight Champion». Han vant tittelen fra Randy Orton på Night Of Champions 2011 i september. Og dette greide han etter 15 år. 20. november 2011 forsvarte Mark Henry sin tittel mot Big Show på WWE Survivor Series fra Madison Square Garden i New York. Mark Henry tapte kampen på grunn av diskvalifisering da han sparket Big Show i skrittet, men forble uansett World Heavyweight Champion.
World Wrestling Entertainment
Han er kjent for å kalle seg selv «The World's Strongest Man» (verdens sterkeste mann). På WrestleMania 22 tapte han for Undertaker i en Casket kamp, og høynet Undertakers WrestleMania serie med seire til 14-0. Mark hadde Daivari som manager, men Daivari dro til fordel for den 216 cm høye kjempen, The Great Khali. Henry var i en lang periode inaktiv på grunn av en skade påført av Bastista.
Han returnerte 11. mai 2007 ved å angripe Undertaker (daværende World Heavyweight Champion) bakfra. Edge kom rett etter for å gripe muligheten ved å bruke sin Money in the Bank-kontrakt til å vinne tittelen fra Undertaker.
Posisjonsartilleriet
Posisjonsartilleriet ble opprettet etter initiativ av forsvarsminister, oberst Georg Stang, som en egen artilleribataljon ved stortingsvedtak den 27. mai 1902 med ialt 5 kompanier. Hovedstandplass ble Fredrikstad. Opprettelsen er første gang omtalt i St. prp. 91 1900/01 og ble da offentlig kjent. Sommeren 1901 hadde en imidlertid startet rekruttskole for mannskapene forut for unionsoppløsningen i 1905. Bataljonens mannskaper ble trukket fra Landstormen, de eldre årsklasser, og var den del av hæren som alltid skulle være i Norge. Dette innebar at Posisjonsartilleriet ble en særnorsk avdeling og i praksis en styrking av det norske forsvaret. Posisjonsartilleriet besto dels av mobile artillerienheter, dels av mer stasjonært artilleri i Glommenlinjen og de øvrige grensebefestningene. I tillegg til de rene batteristillingene ble det også opprettet observasjonsstasjoner. En av disse var på Onsøyknipen med vidt utsyn over ytre Oslofjord.
Ett av kompaniene ble forlagt nordenfjells på Tønsåsen batteri i Stjørdal.
Etterhvert fikk oberst Stang innkjøpt 140 hurtigskytende kanoner fra Ehrhardts våpenfabrikk i Düsseldorf. Disse fikk typebetegnelsen 7,5 cm feltkanon M/1901, system Erhardt. I tillegg 8 stykk 10,5 cm posisjonskanon L/28 M/1901 Schneider Canet og 18 stykk 10,5 cm posisjonskanon L/28 M/1904 Cockerill. Betegnelsen posisjonskanon indikerer at dette artilleriet var tiltenkt Posisjonsartilleribataljonen.Egenskapene skiller seg ikke fra 7,5 cm Erhatdt på annen måte enn at vekten var betydelig større slik at de var vanskeligere å forflytte.
En tid etter Stangs avgang ble posisjonsartilleriet slått sammen med kystartilleriet og dannet festningsartilleriet.
Eksterne lenker
Drammenslinjen 1905
Buckle Island
Buckle Island er ei av de tre hovedøyene i de ubebodde Ballenyøyene i Sørishavet. Den ligger om lag 25 km nordvest for Sturge Island og 8 km sørøst for Young Island, og om lag 110 km nord-nordøst for Belousov Point på det antarktiske fastlandet. Øya er en del av Ross Dependency, som New Zealand gjør krav på. Den ble oppdaget 9. februar 1839 av John Balleny, som ga den navn etter John William Buckle, en av handelsmennene som gikk sammen med Charles Enderby om å sende ut ekspedisjonen. US-ACAN aksepterte navnet i 1947.
Øya er omtrent trekantet med en lang side i øst og vest og en kort kyst i nord. Den er om lag 5 km bred på det bredeste, med en største lengde i nord-sør-retning på om lag 21 km. Øya har vulkansk opphav og er fremdeles vulkansk aktiv. Den klassifiseres av vulkanologer som en stratovulkan. Det siste utbruddet kom i 1899. Undersøkelser utført i 1904, 1936 og 1938 tydet imidlertid ikke på noen vulkansk aktivitet.
Det nordligste punktet på Buckle Island er Cape Cornish. Flere små holmer ligger i sundet mellom Cape Cornish og Young Island, og den største av disse er Borradaile Island. Flere mindre holmer ligger utenfor øyas sørligste punkt, kalt Cape McNab (354 moh.), blant annet Sabrina Islet og den 80 meter høye stauren The Monolith. Enkelte steder på øya stuper bratte klipper ned mot vannkanten, mens andre steder danner lange isklipper slake skråninger ned mot kystlinjen. En isbre strekker seg ned mot havet fra det høytliggende klippeområdet ved Cape McNab. Både Buckle Island og Sabrina Islet har kolonier av adelie- og ringpingviner.
Frederick Corder
Frederick Corder (født 26. januar 1852 i London, død 21. august 1932 i London) var en engelsk komponist.
Corder studerte musikk både under Ferdinand Hiller i Köln og ved Royal Academy of Music, hvor han senere ble utnevnt til professor of composition.
Finskvolgaiske språk
Teorien om denne undergruppen er i dag forkastet, men det ble foreslått at finskvolgaiske språk skilte seg ut fra de andre «finsk-permiske språk» rundt 2000 f.Kr.
Jonas Rein Landmark
Jonas Rein Landmark (født 13. november 1848 i Bergen, død 24. september 1917 i Førde) var en norsk sogneprest og hageentusiast.
Finskvolgaiske språk
Den foreslåtte undergruppen skal ha bestått av de østersjøfinske språk, de samiske språk, de «mordvinske språkene» og de mariske språkene. De to sistnevnte ble også omtalt som «volgafinske språk», mens østersjøfinske og samiske språk noen ganger ble gruppert sammen i «finsk-samiske språk».
Jonas Rein Landmark
Han var sønn av sogneprest Johan Daniel Stub Landmark og hustru Elisabeth Laurentia Rein. Farfaren var sorenskriver og stortingsmann Nils Landmark, og morfaren var sogneprest og eidsvollsmann Jonas Rein.
Finskvolgaiske språk
For det andre har idéen om «den mordvinske språkgruppe» også blitt forkastet. Disse språkene regnes nå som en østlig undergruppe av østersjøfinske språk.
For det tredje er «finsk-samisk» i ferd med å bli forkastet som en foreslått språkgruppe. Det er få beviser for en slik språkgruppe, og det antatte «finsk-samiske urspråket», er for en stor del identisk med ururalsk. Spesielt mariske språk skiller seg mye ut fra de øvrige tre kategorier i den foreslåtte finskvolgaiske språkfamilien.
For det fjerde er eksistensen av «finsk-permiske språk» blitt dratt i tvil. Idéen om en finskvolgaisk språkgruppe ble fremsatt på en tid da det var vanlig at lingvistiker produserte svært hierarkiske modeller over uralske språk. Etter årtusenskiftet har man gått over til å bruke en flatere modell. I denne forbindelse har endog eksistensen av ugriske språk blitt dratt i tvil.
Bare én enkelt fonologisk egenskap er felles for de såkalte finskvolgaiske språkene. Og det er tapet av konsonanten *w før avrundede vokaler. De leksikalske bevisene for språkgruppen er også svært sparsommelige. Mindre enn ti ord deles av alle fire medlemmer i den foreslåtte språkfamilien, mens de er fraværende i andre uralske språk.
Jonas Rein Landmark
Etter artium i 1867 og teologisk embedseksamen i 1872 var han lærer ved en jenteskole på Lillehammer 1873–1875, personellkapellan hos sin far i Selje i 1875 og vikar ved farens tidligere sogneprestembede i Beitstad 1875–1876. Han giftet seg i 1875 med Catharina Amalie Hirsch, datter av distriktslege Hirsch i Steinkjer. Blant deres ti barn var filosof Johan Daniel Landmark.
I 1877 ble han utnevnt til sogneprest i Målselv, i 1885 til sogneprest i Flakstad i Lofoten. I 1895 ble han også prost i Lofoten. I 1900 ble han utnevnt til sogneprest i Førde, i 1907 også til prost i Sunnfjord.
Landmark engasjerte seg i hagedyrking og botanikk, og ble en foregangsmann for hagebruk i Nord-Norge da han bodde der. Han ble tildelt Kong Oscar IIs medalje til belønning for det norske landbruk. Landmark testamenterte et herbarium med 4 000 tørkede planter til Bergen Museum.
Angola under Sommer-OL 2000
Angola under Sommer-OL 2000. Tretti sportsutøvere fra Angola deltok i fem sporter, friidrett, basketball, skyting, svømming og håndball under Sommer-OL 2000 i Sydney. Det var femte gangen Angola deltok i et sommer-OL, de vant ingen medaljer. Svømmeren Nadia Cruz var Angolas flaggbærer under åpningsseremonien.
Francesca Bettrone
Francesca Bettrone (født 5. august 1991) er en italiensk skøyteløper.
Hun representerte Italia i Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hennes beste resultat var nummer 16 på fellesstarten.
Basketball under Middelhavslekene 1963
Basketball under Middelhavslekene 1963. Basketball var en av flere sporter under de fjerde Middelhavslekene som ble arrangert i Napoli i Italia i perioden 21. til 29. september 1963. Det var fjerde gangen som basketball var med på programmet under Middelhavslekene. Det var kun herrelag som deltok i basketballturneringen.
Alexandra Camenșcic
Alexandra Camenșcic (født 28. august 1988) er en moldovsk langrennsløper og skiskytter. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste resultat var nummer 71 på 10 kilometer klassisk. Hun deltar også i skiskyting, og deltok under Skiskyting under Vinter-OL 2014.
Tverrsnitt
Et tverrsnitt er i matematikken et snitt gjennom et legeme, vinkelrett på lengderetningen til legemet, samt den plane flaten som blir dannet på denne måten. Denne flaten blir kalt tverrsnittsflaten eller tverrsnittsarealet.
Tverrsnittsarealet (A') til et legeme sett fra en gitt vinkel er det totale arealet til den ortografiske projeksjonen av et legeme fra den vinkelen. For eksemel en sylinder med høyden h og radiusen r har når man ser på sylinderen langs sentralaksen, og  når man ser på sylinderen fra en ortogonal retning. En kule med radius r har når man ser på den fra alle vinkler. Mer generelt kan man regne ut A' med følgende overflateintegral:
der er en enhetsvektor som peker langs synsretningen mot observatøren, d\mathbf{A} er et overflateelement med en utoverrettet normal, og integralet er bare teken over den øverste flaten, den delen av flaten som er «synlig» fra perspektivet til observatøren.
Samisk (andre betydninger)
Samisk kan referere til:
Kleopatra Eurydike av Makedonia
Kleopatra Eurydike (gresk: Ευρυδίκη Κλεοπάτρα), født med navnet Kleopatra (gresk: Κλεοπάτρα) var en makedonsk adelskvinne fra midten av 300-tallet f.Kr., niese av hærføreren Attalos, og den siste av de syv hustruene til kong Filip II av Makedonia.
I henhold til både Junianus Justinus og biografen Satyros fødte Kleopatra Eurydike to barn: en datter, Europa, og en sønn, Karanos.
Etter at Filip II ble myrdet i 336 f.Kr. skal Olympias ha sørget for å få drept de små barna på grusomt vis. Europa skal ha blitt født kun noen dager før hennes far døde. I henhold til Plutark skal Olympias ha tvunget Kleopatra Eurydike til å overvære drapene på sine barn og deretter blitt tvunget til å ta sitt eget liv.
Historikeren Peter Green, forfatter av en biografi over Aleksander den store, forslår at det var Aleksander selv som beordret mordet på Karanos, men at drapene på Europa og Kleopatra Eurydike var resultatet av Olympias' hensynsløshet. Ikke alle moderne historikere er like overbeviste om eksistensen til disse barna. Det synes som en fabrikasjon for å beskrive ondskapen til Olympias. Den britiske historikeren William Woodthorpe Tarn ignorerer datteren Europa helt og holdent og bestrider også den historiske eksistensen av Karanos. Den tyske historikeren Felix Stähelin mener at kun datteren Europa er sannsynlig og at Karanos er en senere diktning.
Aralık
Aralık er en by med 21 495 innbyggere (2015) i den tyrkiske provinsen Iğdır. Den ligger nord for Iran og sør for Armenia.
Anton Rintelen
Anton Rintelen (født 15. november 1876 i Graz i Østerrike, død 28. januar 1946) var en Østerriksk jurist og politiker.
Tidlig liv
Rintelen var sønn av en velkjent advokat og studerte jus ved universitetet i Graz der han begynte å forelese i offentlig lov. Senere ble han professor ved samme institutt. Han var også professor ved Karlsuniversitetet i Praha før han fikk en karriere i politkk med det kristne sosialistpartiet. Han tjenestegjorde i partiet som Landeshauptmann med Styria fra 1919 til 1926 og igjen fra 1928 til 1933 og som politiker i 1926 og 1932. Rintelen var også grunnlegger og president ved Steirer Bank selv om skandalen som fulgte etter sammenbruddet av initiativet i 1926 var nok til at han mistet rollen som landeshauptmann for en periode.
I sin rolle i Styria var han aktiv med å støtte den lokale Heimwehr-leder Walter Pfrimer. Han opprettholdt nære forbindelser med en annen høyreekstrem militsleder Georg Esherich.
Danmark under Vinter-OL 2002
Danmark under Vinter-OL 2002. Elleve sportsutøvere, fem menn og seks kvinner fra Danmark deltok i to sporter, curling og freestyle under Vinter-OL 2002 i Salt Lake City i USA. Danmark, som deltok for tiende gang i et vinter-OL, vant ikke noen medaljer. Beste plassering var en sjuendeplass i curling for menn. Curlingspilleren Ulrik Schmidt var Danmarks flaggbærer under åpningsseremonien.
Storgården på Gausel
Storgården på Gausel er navnet på folkevandringtidsgården på Gausel i Stavanger.
I årene 1997–2000, før området skulle bygges ut til boliger ble det gjennomført store arkeologiske undersøkelser på Gausel. I tillegg til å finne igjen mange av de tapte gravene i området, var hovedhensikten med undersøkelsene å dokumentere sporene etter den forhistoriske gårdsbosettingen her. Gauseldronningens grav lå også her. Gausel ligger på en morenerygg av løsmasser som ble avsatt i løpet av den siste istid. Fjellknausen Husaberget markerer det høyeste punktet på Gausel, 89 meter over havet. Fra toppen av høydedraget er det vid utsikt i alle retninger. Frem til det store Stokkavatnet på Forus ble tappet ut på begynnelsen av 1900-tallet, lå gårdene på Gausel svært strategisk til for å dominere ferdselen til og fra Stavangerhalvøyen.
Omkring 300 e.Kr. var gården på Gausel blitt en storgård med to 40 meter store langhus og en egen fjøsbygning. Folkevandringtidsgården på Gausel var nå vesentlig større enn det som var vanlig på den tiden. De to store parallelle hovedbygningene må også ha vært imponerende med sin beliggenhet mot toppen av høydedraget. På storgården har høvdingen og hans familie regjert i flere hundre år. I midten av den ene bygningen var hallen hvor høvdingen tok i mot gjester og utøvde sin makt.
Narrmarihand
Narrmarihand (Anacamptis morio) er en plante i orkidéfamilien (marihandfamilien).
Utseende
Narrmarihand er en fargerik orkidé. Den får aks med store, purpurfarga blomster, som synes langt av gårde. Narrmarihand blir ikke så stor, rundt 30 centimeter, men tar det igjen ved ofte å opptre i store bestander på opptil flere tusen planter der den finnes.
Forekomster i Norge
Narrmarihand har en svært begrensa opptreden i Norge. Den finnes faktisk kun i to kommuner, nemlig Grimstad og Lillesand i Aust-Agder. Størstedelen av forekomstene er i Grimstad. Blomsten er funnet kun på ett landfast sted i Norge, på den sørlige delen av Kalvehageneset i Homborsund. Der narrmarihanda vokser i Norge er den sterkt knytta til havet, og den går sjelden mer enn 50 meter unna sjøen.
Tidligere var det en brei oppfatning om at narrmarihand var en kalkkrevende art i Norge, som den er på de fleste voksestedene i Europa. Undersøkelser av voksestedene har derimot vist at den helst vokser på svaberg og grasmark med lave pH-verdier, også der det i nærheten fantes skjellsandbanker.
Narrmarihand er på grunn av den lille utbredelsen både totalfreda og på Norsk rødliste for arter som kritisk truet (CR) i Norge.
Placer County
Placer County er et fylke i den amerikanske delstaten California.
Otgontsetseg Chinbat
Otgontsetseg Chinbat (født 30. april 1991) er en mongolsk langrennsløper. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste resultat var nummer 70 på 10 kilometer klassisk.
Orange County (California)
Fylket er med sine 2 846 289 (2000) innbyggere Californias nest mest folkerike fylke og det femte mest folkerike i USA. Administrasjonssenteret ligger i byen Santa Ana. Fylkets areal er 2455 kvadratkilometer.
TV-serien The O.C. (Orange County) handler om noen tenåringers liv i dette fylket, men er hovedsakelig innspilt i Los Angeles County. I fylket ligger også fornøyelsesparken Disneyland.
USAs kvinnelandslag i ishockey
USAs kvinnelandslag i ishockey er underlagt USA Hockey. USA har vært et av de to beste ishockeylaga i internasjonal sammenheng, der det andre er Canada. USA har vunnet gull eller sølv i nær sagt alle internasjonale turneringer. Et unntak var Vinter-OL 2006 der de hverken vant gull eller sølv, men tok likevel bronsen. USA har 59 506 registrerte kvinnelige utøvere av sporten per 2009. Hovedtrener er Mark Johnson.
Spillerstall under Vinter-OL 2010
Målvakter:
Forsvarsspillere:
Angrepsspillere:
Flikbrønsle
Flikbrønsle er en ettårig urt i korgplantefamilien. Arten er utbredd i Europa og Asia. Planten blir omkring 40 cm høy, og har trefliket blad og opprette korger. Alle kroner rørformet. Frukten har to brodder. Den blomstrer rundt august måned i grøfter og på våte steder. Flikbrønsle vokser i Norge nord til Nordland.
Buffy, vampyrenes skrekk
Buffy, vampyrenes skrekk (originaltittel Buffy the Vampire Slayer) er en amerikansk TV-serie skapt av Joss Whedon, med blant andre Sarah Michelle Gellar, Nicholas Brendon, Anthony Stewart Head og Alyson Hannigan i rollene. Serien ble sendt i 7 sesonger fra 1996 til 2003.
Hovedpersonen Buffy Summers (Gellar) er en ung jente som får et kall om å bekjempe verdens mange manifestasjoner av ondskap; demoner, vampyrer og mer hverdagslige problemer. Serien ble raskt et kultfenomen og har en stor tilhengerskare i hele verden, spesielt i Frankrike, USA og Storbritannia. Serien ble lagt ned og sagt opp av TV-kanalen WB etter femte sesong, men ble tatt opp igjen sesongen etter av UPN som sendte de to siste sesongene.
Serien er basert på filmen Buffy the Vampire Slayer fra 1992, med blant andre Kristy Swanson, Luke Perry og Donald Sutherland. Filmen skulle fungere som en motvekt til typiske skrekkfilmer der forsvarsløse jenter av endimensjonal karakter som regel blir myrdet i første akt, men manusforfatter Joss Whedon var så misfornøyd med resultatet at da han fikk tilbud om å lage en serie basert på filmen fire år senere grep han sjansen til å realisere sin opprinnelige visjon med nye skuespillere og eget crew.
Buffy har oppnådd anerkjennelse fra kritikere for sin spesielle språkbruk – der popkulturelle referanser og oppfinnsom slang har skapt et eget språk, såkalt «Buffy speak» – og for måten serien bruker overnaturlige elementer som metaforer for vansker de fleste møter i oppveksten og i tidlig voksenliv.
Etter tre sesonger fikk serien en spin-off, da rollefiguren Angel (spilt av David Boreanaz) forlot Buffy og fikk sin egen serie med navnet Angel der handlingen går parallelt med «moderserien».
I 2006 ble den animerte serien om Buffy annonsert.