cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Decca navigasjonssystem
Rekkevidde og nøyaktighet
Når vi er vant med nøyaktigheten til satellittnavigasjon, spesielt med bruk av korreksjonssendere, virker nøyaktigheten til Deccasystemet ganske dårlig. Da Deccasystemet var den beste tilgjengelige og muligens den eneste navigasjonsmuligheten for mange sjøfarende var det til stor nytte for mange. Siden behovet for nøyaktig navigasjon er mindre til havs, spilte den reduserte nøyaktigheten liten rolle.
Opprinnelsen
William J. O'Brien, en amerikansk ingeniør, fikk tuberkulose i 1936 og fikk et avbrudd i karrieren på to år. I denne tiden fikk han ideen om å fastsette posisjon etter faseforskyvning i radiobølger som sendes uten avbrudd.
Han antok at det mest aktuelle markedet var for fly, så det ble foretatt forsøk i California i 1938. Da han la frem tankene for den amerikanske hær og marine, ble systemet vurdert som altfor komplisert.
O’Brien hadde en venn, Harvey F. Schwarz, som var sjefingeniør i plateselskapet Decca Records i England. I 1939 sendte O'Brien beskrivelse av systemet for å legge det frem for britiske militære myndigheter.
Først så Schwartz over saken uten å følge den opp, men i oktober 1941 fattet "British Admirality Signal Establishment (ASE)" interesse for systemet. O’Brien reiste til England og det ble foretatt forsøk både i Den engelske kanal og i Irskesjøen som begge var vellykkede.
Før landgangen i Normandie ble minesveipere utstyrt med enkle mottakere for med stor presisjon å fjerne miner utenfor kysten av Frankrike.
Utbygging
Etter slutten av annen verdenskrig ble "Decca Navigator Co. Ltd." opprettet og systemet fikk en rask utbredelse, særlig i områder med britisk innflytelse. Da systemet var maksimalt utbredt, var det sendere i alle de viktigste farvann for skipsfart i verden.
De viktigste kjedene som dekket norsk område, inkludert havområdene
Norge hadde fem Decca-kjeder, én av dem med en britisk slavestasjon. En svensk kjede hadde også én norsk slavestasjon. I tillegg dekket Danskekjeden (stasjoner i Danmark) og North Scottish Chain (britiske stasjoner) deler av norske havområder.
Decca, Racal og nedleggelsen
Aktieselskabet Dansk Philips (populært kalt ap) begynte å produsere mottakere som viste et fartøys posisjon (lengde og bredde) direkte i grader og minutter med to desimaler (opprinnelig bare i datum ED50). Så oppløsningen på skjermen var bedre enn ±9,3 m, mye bedre enn posisjons­nøyaktigheten til Decca-systemet. Med slike mottakere ombord var det ikke lenger noe behov for de spesielle Decca-kartene. Ettersom brukerne ikke betalte leie for systemet heller, ble disse mottakerne veldig populære i fiskefartøyer og fritidsbåter.
I påfølgende rettssaker mistet Decca monopolet sitt og inntektene skrumpet inn. På tidlig 1990-tall ble driften av senderne i Storbritannia overtatt av britiske sjøfartsmyndigheter.
Tommy DeVito
Tommy DeVito (født 19. juni 1928 i Belleville i New Jersey, død 21. september 2020 i Las Vegas) var en amerikansk gitarist og sanger. Han er kjent fra gruppa The Four Seasons.
På begynnelsen av 1950-tallet starte DeVito gruppa The Variety Trio sammen med tvillingbroren Nick og Hank Majewski. Etter hvert kom Frank Castelluccio (seinere kjent som Frankie Valli) med, og de skifta navn til The Four Lovers. I 1960 tok de navnet The Four Seasons. Nick DeVito og Majewski slutta og blei erstatta av Bob Gaudio og Nick Massi. Under dette navnet og med denne besetninga blei gruppa berømt og fikk ei rekke slagere.
Det var også disse som ble innvalgt i Rock and Roll Hall of Fame i 1990 og i Vocal Group Hall of Fame i 1999.
DeVito sluttet i The Four Seasons i april 1970.
Rubén Plaza
Rubén Plaza Molina (født 29. februar 1980 i Ibi) er en tidligere profesjonell spansk landeveissyklist.
Plaza var blant de trettitalls profesjonelle syklister som i 2006 ble navngitt som klienter av dopinglegen Eufemiano Fuentes.
Han la opp etter 2019-sesongen.
Hasnaoui
Noen av gjestene var Henning Mankell, Torgrim Eggen, Nikolai Astrup, Espen «Shampo» Knutsen, Teitur Thordarson, Marie Simonsen, Ane Dahl Torp og Ingrid Lorentzen.
Premieren ble sett av 339 000, men utover høsten falt tallene til i underkant av 300 000. Dette anså TV 2 å være for dårlig og det ble derfor tatt av lufta etter 12 av 30 planlagte sendinger.
Avenida Juárez
Avenida Juárez er en gate i Mexico bys historiske sentrum. Den går fra Paseo de la Reforma, østover langs med Alameda Central, til den krysser Eje Central Lázaro Cárdenas, hvor Palacio de Bellas Artes og Torre Latinoamericana befinner seg. Derfra fortsetter den mot Zócalo som Calle Francisco I. Madero.
Gata er oppkalt etter president Benito Juárez. I Alameda Central, langs Avenida Juárez, står minnemonumentet Hemiciclio a Juárez til ære for ham.
Edwyn Owen
Edwyn Robert Owen (født 8. juni 1936, død 5. oktober 2007) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley.
Owen ble olympisk mester i ishockey under vinter-OL 1960 i Squaw Valley. Han var med på det amerikanske ishockeylaget som vant turneringen foran Canada og Sovjetunionen. Det var ti lag som deltok, etter gruppespillet spilte de seks beste lagen en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. USA vant alle fem kampene i sluttspillsserien og vant serien med maksimale ti poeng foran Canada med åtte og Sovjetunionen med fem poeng.
Owen ble også verdensmester i ishockey 1960, OL-turnering i Squaw Valley var også det 27. verdensmesterskapet i ishockey.
Avenida Río Churubusco
Avenida Río Churubusco er en aveny i Mexico by. Den starter øst i byen, ved Benito Juárez internasjonale flyplass, som en avkjørsel fra Anillo Periférico. Den første strekninga går den sørvestover gjennom Iztacalco, og utgjør en del av Eje 4 Norte. Deretter går den rett vestover, og blir en del av Circuito Interior. Den går gjennom Coyoacán og krysser Avenida de los Insurgentes, hvor den skifter navn til Avenida Río Mixcoac.
Avenyen er oppkalt etter elva Churubusco, som tidligere rant der hvor veien går i dag.
Glede
Glede er en følelse som setter i gang en til­stand av lykke. Gleden er en individuell opplevelse og hva som føles som glede for en person, er ikke nødvendigvis glede for andre.
Størrelsen av gledesfølelse har ikke noe med «surhetsfølelse» å gjøre, men er helt klart avhengig av personens følsomhet og et temperamentsspørsmål som er forbundet med personlighetstrekkene. Noen har et stabilt følelsesliv uansett hva følelsen er, andre har et mer intensivt følelsesliv, og andre befinner seg et sted midt i mellom. Mennesker som generelt sett har positivt livssyn føler seg mer glad enn mennesker med et negativt livssyn.
Sitater om glede
Investeringsekspert James Montier har sagt: «''Materialistiske mål er ikke en vei til vedvarende lykke. Det er massiv dokumentasjon for at mennesker, som har materialistiske mål, er mindre lykkelige en de som har immaterielle mål, som for eksempel relasjoner og personlig utvikling''».
Den greske filosofen Aristoteles sa: «Lykke er så viktig at det overgår alle andre verdslige hensyn».
Den amerikanske psykologen William James (1842–1910) sa: «Lykke er for de fleste, til alle tider, det hemmelige motiv til alt hva de gjør.»
Forskning
Forskning utført av psykolog Martin Seligman forklarer at å kjenne glede gir en bedre helse, men det hjelper ikke bare å tenke positivt. Du må gå aktivt inn for å trene «gledesmuskelen». Visjonen hans er å snu psykologiens fokus fra det å reparere det vanskelige ved livet, til å heller styrke hvert enkelt individs kvaliteter. Han beskriver at det finnes snarveier til å oppleve glede; som å shoppe, se på kommersiell TV eller bruke narkotika, men det finnes ingen snarveier til dypere glede. Snarveier til glede er kun en kortvarig glede som raskt går over. Eneste måten å oppleve en dypere glede er å bruke de sterke sidene og talentene dine i møtet med de utfordringene du opplever. Glede handler om mer enn positiv tenkning. Det handler om å våge og tørre møte på utfordringene og problemene som kan oppstå, for så å bygge seg sterk slik at du klarer å kjenne på en dypere følelse av glede.
Susan Tyrrell
Susan Tyrrell (født Susan Jillian Creamer 18. mars 1945 i San Francisco, California, død 16. juni 2012) var en amerikansk skuespillerinne, maler og manusforfatter. Hun er best kjent for rollen som Oma i Fat City, som ga Tyrrell en Oscarnominasjon for beste kvinnelige birolle, og for rollen som Ramona Rickettes i John Waters Cry-Baby, hvor Tyrrell spilte mot Johnny Depp. Tyrrell vant også Saturn Award for beste kvinnelige birolle for rollen sin i Bad. I 2000 fikk hun diagnosen trombocytemi, og i 2012 døde hun som følge av sykdommen.
Fuharankenshutain tai baragon
Fuharankenshutain tai baragon er en japansk film fra 1965, regissert av Inoshiro Honda, og er en av mange filmer basert på Mary Shelleys historie om «Frankenstein».
Handling
Den tidligere keiser-flåtens offiser Kawai, som brakte hjertet til Hiroshima, jobber nå ved en fabrikk i Akita prefektur, når et plutselig jordskjelv ødelegger området. Redd for hans store styrke låser forskerne gutten i et bur. Kawai forteller at gutten kunne ha vokst fra hjertet av Frankensteins monster. Dr. Riesendorf anbefaler å kutte av en kroppsdel på gutten, i den tro at en ny kroppsdel kommer til å vokse tilbake. men Sueko og Bowen protesterer sterkt mot denne metoden. Men planene deres blir avbrutt av en TV-produksjon med kamera, som gjør Frankenstein rasende og han bryter seg løs. Bowen, Sueko og Kawaji forsøker å finne Frankenstein på egen hånd.
Ferjesambandet Igerøy–Horn
Igerøy–Horn er et ferjesamband som krysser Ylvingsfjorden farvannet nord for Tilremfjorden som del av fylkesvei 839 på Helgeland. Det betjener ferjekaiene Igerøy og Ylvingen i Vega kommune, og Horn ferjekai i Brønnøy. Sambandet drives av Torghatten Trafikkselskap.
Sambandet blir betjent av MF «Hornstind» 5 - 8 ganger daglig om hverdagen, Ylvingen blir betjent ved behov.
Oklahoma City-bombingen
Bombingen
Klokken 09.02 på morgenen onsdag 19. april 1995 eksploderte en leiebil med omtrent 2,3 tonn eksplosiver på gata foran Murrah-bygningen. Bomben i leiebilen var laget av ammoniumnitrat, brukt i kunstgjødsel, og drivstoffet nitrometan – en blanding som kalles ANNM. Timothy McVeigh, en Gulfkrig-veteran, ble stanset av politiet en time etter bombingen, på grunn av manglende skilter på bilen.
I rettssaken ble det argumentert fra aktor at McVeighs motivasjon for angrepet var å hevne de døde Branch Davidians etter beleiringen i Waco, Texas, som McVeigh mente hadde blitt myrdet av føderale agenter. Bombingen ble gjennomført på toårs-dagen for beleiringen i Waco. McVeigh omtalte de omkomne i eksplosjonen som «collateral damage» – krigsofre, og sammenlignet bombingen med oppdrag han hadde utført under Gulfkrigen. McVeigh hentet antageligvis planene for bombingen fra en lignende hendelse beskrevet i The Turner Diaries, en rasistisk bok som ble funnet hos McVeigh idet han ble pågrepet. Både hendelsen i boka og McVeighs bombing sammenfaller med datoen for begynnelsen på den amerikanske borgerkrigen, og noen mener at han valgte denne datoen nettopp fordi den representerer dristig handling.
Effekten bombingen fikk på byen var enorm. Utover de 168 dødsofrene (inkludert 19 barn og en redningsarbeider) ble 800 mennesker skadet. Mer enn 300 nærliggende bygninger ble enten ødelagte eller sterkt skadet, slik at hundrevis av mennesker ble husløse og mange arbeidsplasser ble stengt. Noen beregninger sier at en tredjedel av Oklahoma Citys halv million innbyggere kjenner noen som ble drept eller skadet i bombingen. Over 12 000 mennesker deltok i redningsoperasjonene som pågikk i dagevis etter sprengningen – hvorav mange senere utviklet post-traumatisk stressyndrom. Den nasjonale og globale reaksjonen var umiddelbar og overveldende, i likhet med medias reaksjon. Området ble flommet med bistandsorganisasjoner og redningsarbeidere fra hele USA, sammen med hundrevis av kjøretøy fra pressen for å dekke saken.
Det nasjonale fokuset toppet seg 23. april, da president Bill Clinton holdt en appell i Oklahoma City. I ukene etter bombene ble redningsarbeidet trappet ned, bygningen var implodert og medias oppmerksomhet skiftet til rettssaken mot Timothy McVeigh og hans medsammensvorne.
Rettssak og etterspill
Restene av den halvt ødelagte føderale bygningen ble revet ned i mai 1995. Noen lovendringer ble gjennomført som en følge av angrepet, blant andre The Antiterrorism and Effective Death Penalty Act av 1996 («Lov om Antiterrorisme og effektiv dødsstraff»). Frem til 11. september 2001 stod Oklahoma City-bombingen som den verste terroraksjonen på amerikansk jord, men ikke den verste mot USA (det verste terroranslaget mot USA før 11. september var Pan Am Flight 103). Åstedet ble gjort til en del av National Park Service, og 19. februar 2001 ble et museum dedikert til hendelsen åpnet på Oklahoma City National Memorial Center.
Timothy McVeigh ble dømt til døden for bombingen, etter å ha blitt kjent skyldig i blant annet drap på føderale tjenestemenn. Han inviterte California-dirigenten David Woodard til å fremføre massemusikk før henrettelsen; mens han irettesatte McVeighs ugjerninger, samtykket Woodard. McVeigh ble henrettet ved dødelig injeksjon 11. juni 2001 i fengselet i Terre Haute, Indiana. Medløper Terry Nichols ble 26. mai 2004 funnet skyldig i blant annet 160 tilfeller av overlagt drap av en føderal domstol. Juryen ble aldri enige om å idømme dødsstraff (såkalt "deadlock"), hvilket etter føderal lov automatisk setter straffen til fengsel på livstid. James Nichols, broren til Terry, ble også tiltalt for å ha tatt del i bombingen. Han ble satt fri og tiltalen frafalt grunnet bevisets stilling. Michae Fortier, en medløper og nøkkelinformant, ble 27. mai 1998 dømt til 12 års fengsel med $200 000 i bot for ikke å ha advart myndighetene om angrepet. På mange måter betydde Oklahoma City-bombingen slutten for den anti-føderale militsbevegelsen som McVeigh var tilknyttet. I årene etter bombingen ble de fleste lignende grupper oppløst eller ble presset ut i sidelinjen i amerikansk politikk.
I ukene rett etter bombingen ble alle føderale bygninger gjerdet inne for å hindre nye lignende angrep. I tiåret som har gått er de fleste inngjerdingene blitt gjort permanente. I tillegg blir alle nye føderale bygninger bygd med sperringer som skal tåle et kjøretøy.
I februar 2004 ble etterforskningen gjenopptatt, etter at FBI-agenter som etterforsket MidWest Bank-ranerne (en gruppe hvite rasister som McVeigh var tilknyttet før bombingen) fant tennsatser av samme type som ble brukt i Oklahoma City-bombingen.
Andre følger
I kjølvannet av bombingen sendte skoler over hele landet hjem elevene og ble beordret stengt. At 19 barn tilhørende bygningens barnehage ble drept i bombingen tok mye fokus i media. Selv blant barn som ikke hadde noen direkte tilknytning til hendelsen ble det i ettertid påvist tegn på post-traumatisk stressykdom. Et fotografi av brannmann Chris Fields som bærer ut en baby (som senere døde på sykehuset) fra ruinene ble trykket over hele verden og gjort til symbol for tragedien. Fotoet vant en Pulitzer-pris i 1996.
I de første dagene etter bombingen var president Bill Clinton og hans kone Hillary veldig opptatte av hvordan barn ville reagere på nyhetene. De fikk råd fra fagpersoner om hva slags svar man burde gi barn i en slik situasjon, og lørdagen etter bombingen, 22. april, inviterte ekteparet Clinton barna til de føderalt ansatte som hadde tilhold i Murrah-bygningen til Det hvite hus og svarte på spørsmålene deres.
Oklahoma-bombingen skal også ha inspirert gjerningspersonene Eric Harris og Dylan Klebold til å utføre et massemord ved Columbine high school, der 12 elever og 1 lærer ble drept den 20. april 1999.
Fylkesvei 28
Fylkesvei 28 (Fv28, Kopparleden) er en vei i Hedmark som går mellom Os og Sømådal i Engerdal.
Veien starter fra Fv26 i Sømådal, og går derfra i nordvestlig retning over det korte eidet til Buvika ved Femundens vestbredd. Den fortsetter videre i samme retning til Tufsingdalen i Os kommune, hvor den snur mot nord og følger dalføret til elva Tufsinga opp til bygda Tufsingdal. Her snur veien mot nordvest og passerer forbi innsjøen Siksjøen øverst i dalen. Vest for Siksjøen ligger Kvilvangen og veiens høyeste punkt (760 moh), på vannskillet mellom elvene Tufsinga (som renner mot Femunden og Trysilelva og Nøra (som ligger i Glommas nedslagsfelt. Kvilvangen var i tidligere tider et kvilested for både folk og dyr under reiser med hest og okse til og fra Røros. Vest for Kvilvangen passerer veien Narsjøen og bygda Narbuvoll. Etter Narbuvoll går veien nordvestover gjennom Nøradalen, forbi bygda Narjordet midtveis i dalføret, til den møter Fv30 ved Myra, like øst for Os sentrum.
Historikk
Tidligere var veien del av riksvei 26, som gikk mellom Os og riksgrensen ved Lutnes i Trysil. Samtidig var strekningen Tynset – Koppang skiltet riksvei 28.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Michael Baziljevich
Michael Baziljevich (født 14. august 1965) er fysiker. Han er professor i kondenserte fasers fysikk ved Universitetet i Oslo.
Baziljevich er cand.scient. fra Universitetet i Oslo i 1990 og tok doktorgrad samme sted i 1996. Han er tilknyttet fysisk institutt og arbeider innenfor fagområdet lavtemperaturfysikk/superkonduktivitet.
Betongfagarbeider
Betongfagarbeider er en person som arbeider med både forskaling, armering og støping. En betongfagarbeider produserer betongkonstruksjoner innen bygg- og anleggsvirksomhet. Tidligere var disse fordelt på flere fagbrev; forskalingssnekker, jernbinder og betongindustriarbeider. Det ble endret etter Kunnskapsløftet i 2006.
Michael Baziljevich
Han mottok Prisen for god forskningsformidling ved Universitetet i Oslo i 2003, og i 2011 ble han slått til Kommandør af Store Biørn av Realistforeningen for sitt arbeid med Astrofestivalen. Han har tidligere fått Norges forskningsråds formidlingspris for sitt arbeide med å øke interessen for forskning og vitenskap, spesielt blant unge. Han har også tidligere vært leder for Foreningen Unge Forskere.
Betongfagarbeider
Fag
Fra begynnelsen av 1900-tallet kom betong gradvis inn som et viktig materiale i norske fundamenterings- og grunnarbeider. Norges klima og ofte vanskelige grunnforhold har medført at vi i dag har høy kompetanse innen betongarbeid.
Faget inkluderer:
Betongfagarbeider jobber oftest i arbeidslag som kan bestå av 3-10 betongfagarbeidere og er ledet av en lagbas.
Yrkeskompetanse får man etter 2 års videregående opplæring i skole og to år i lære. Et eventuelt opplegg tilbys også gjennom TAF-ordningen på utvalgte skoler.
Eksterne lenker
«Betongfagarbeider», Jobbfeber.no
Michael Baziljevich
I 2015 utgav han boka Sansenes vidunderlige verden om optiske illusjoner og andre sansebedrag, samt hvordan disse kan forklares gjennom fysiologi.
Chitoria
Chitoria er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen glanssommerfugler (Apaturinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
Store (vingespenn gjerne 60-80 millimeter), kraftige, gule og brune sommerfugler med litt tilspissede vinger.
Levevis
I likhet med mange andre Apaturinae lever larvene på nesletre-slekten (Celtis, hampfamilien).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Øst-Asia.
Fylkesvei 172
Fylkesvei 172 (Fv172) går mellom Sørumsand og Sundet i Lillestrøm.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Krigen om vannet
Krigen over vannet er navnet på en periode på to og et halvt år med grensetrefninger og slag om kontrollen over ferskvannet i Jordanelva. Striden foregikk fra 1964 til 1967 og stod mellom Israel på den ene siden – og Syria og Libanon på den andre siden. Israel mente at dette vannet var livsviktig for at staten skulle ha fremgang og utvikling, mens de tilstøtende araberlandene var redd for at Israel skulle bli for mektig, og at avledningen skulle skade deres lands muligheter for vekst og utvikling.
Spenningen som denne konflikten skapte var en faktor som var med å bidro til seksdagerskrigen i 1967.
Bakgrunn
Konflikten rundt benyttelsen av vannet i Jordanelva begynte i 1940-årene. Elva ble ansett som meget viktig for de tilstøtende landenes utvikling og vekst.
I 1955 tilbød USA 121 millioner dollar som startkapital for et stort damanlegg ved Galileasjøen. Vannet fra dette anlegget skulle fordeles med en tredjedel til Israel og to tredjedeler til de tilstøtende araberstatene. Israel sa seg positiv til forslaget, men araberstatene var skeptisk og avviste planen. Det har blitt antatt at dette var hovedårsaken til at Israel etterhvert bestemte seg for legge egne planer for å avlede vann fra Jordanelva.
Rundt 1960 tilkjennegav Israel en plan som gikk ut på å utlede en tredjedel av Jordanelvens vann ut ved Genesaretsjøen. Derfra skulle vannet føres via et omfattende system av kanaler, tuneller og rørledninger til Negevørkenen, som ligger over 20 mil lenger sør. På vei til Negev skulle deler av vannet etter planen benyttes til både kraftstasjoner og overislingsanlegg - og resten til å gjøre Negev fruktbart. Israelerne regnet med å kunne skape dyrkbart land for 600 000 mennesker på kort sikt og over to millioner på lengre sikt. Disse planene, samt en rekordtørke i Jordandalen i 1960, bidro til å tilspisse situasjonen mellom partene. De arabiske nabolandene mente planene ville føre til en katastrofe for dem.
I 1963/64 fastslo eksperter fast (etter 20 års studier) at 77 prosent av vannmassene hadde sitt utspring på arabisk territorium, 23 prosent på israelsk. I 1964 ble ca. en syvendedel av vannet utnyttet. Resten rant ut i Dødehavet eller fordampet.
Opptakt
På høsten 1959 besluttet Israel å avlede vann fra elva Jordan. Da Den Forente Arabiske Republikk sin regjering diskuterte spørsmålet på høsten 1959 ville de syriske lederne at man som mottrekk skulle sperre av Tiransundet. Nasser vegret seg, vel vitende om at man ikke hadde mulighet til å klare en krig særlig bra. I stedet begynte Syria og Libanon å avlede vann til sitt eget jordbruk.
Ved det arabiske toppmøtet som ble holdt i Kairo 13. til 17. januar 1964 ble det besluttet å ikke anvende militærmakt for å hindre Israel i å ta vann fra Jordan. Med hjelp av oljepenger bestemte de å endre løp på elva Hasbani slik at vannet i stedet havnet i elva Banias i Syria og derfra til Jarmuk i Jordan. Araberlandene uttrykte frykt for at de israelske planene med elvevannet vil gi grunnlag for en betydelig økning av folketallet i Israel og styrke landets militære og økonomiske makt. Sovjets leder, Nikita Khrusjtsjov, gav like etter toppmøtet full støtte til den arabiske siden og beskyldte Israel for å ha imperialistiske hensikter.
Konflikten
I mai 1964 begynner Israel å avlede vann fra Jordanelva. Den 10. juni 1964, avsluttet Israel byggingen av anlegg som forsynte store deler av Israel med vann.
Syria forsøkte å avlede Jordanelva til å gå via Jordan i stedet for Israel, noe de fikk støtte i fra Libanon, og som Israel satte seg kraftig til motverge mot.
Beslutningen om å avlede Jordanelva til å gå via Jordan var akseptert på det arabiske toppmøtet. Syria, som ønsket å starte en krig med Israel i utgangspunktet, aksepterte avgjørelsen og begynte målinger og forberedelse til bygging. Libanon deltar i den syriske byggeplanen.
I september 1964 hadde Den arabiske liga godkjent planen om at arbeidet med avledning av vann ville starte i november samme år. Israel ønsket å motarbeide dette. I tillegg ønsket de å få slutt på stadige syriske beskytninger av israelsk territorium. Derfor besluttet Israel å angripe de syrisk-libanesiske anleggene mens de var under bygging.
Selv om Syria og Libanon flyttet byggingen bort fra den israelske grensen, gav ikke Israel opp, og gjennomførte stadige angrep for å forhindre prosjektet.
Anwar al-Awlaki
Anwar al-Awlaki (født 22. april 1971 i Las Cruces, New Mexico, USA, død 30. september 2011 Jemen) var en muslimsk foreleser og tidligere imam, som ble regnet som medlem av Al-Qaida. Med egen blogg og Facebook-side ble han blitt kalt «Internetts bin Laden».
Krigen om vannet
Konflikten
Syrerne fortsetter å arbeide i forskjellige seksjoner, men prosessen gikk svært tregt.
I løpet av konflikten skjedde det flere skyteepisoder mellom de to sidenes styrker. Til slutt gav Syria opp prosjektet, og dermed gikk Israel seirende ut av konflikten.
Resultat
Konflikten skadet forholdet mellom Israel og Syria, og førte til sterke spenninger som igjen førte til opptakten av seksdagerskrigen.
Anwar al-Awlaki
Han bodde i USA i sju år, før familien flyttet til Jemen. Faren Nasser al-Aulaqi, var i en periode landbruksminister i landet. I 1991 returnerte al-Awlaki til USA for å studere. Han ble imam ved en moske i Denver i 1994. I 1996 flyttet han til San Diego, hvor han fortsatte som imam fram til 2000. Det året møtte han Nawaf al-Hazmi og Khalid al-Mihdhar, som begge var med på terrorangrepet 11. september 2001. I 2000 begynte han å jobbe i moskeen Dar Al-Hijrah i Washington, D.C.. Der møtte han igjen al-Hazmi, sammen med Hani Hanjour en annen av mennene bak angrepet 11. september.
I 2002 flyttet han fra USA, og holdt en periode til i Storbritannia. I 2004 flyttet han til Jemen.
Dødsfall
Awlaki drept i et amerikansk droneangrep den 30. september 2011. Han ble drept sammen med Samir Khan, en annen person som hadde en fremtredende rolle i Al-Qaida. Også han hadde amerikansk statsborgerskap.
Jurister som lenge hadde kritisert USA for drap på al-Qaida medlemmer i utlandet, mente at drapet på al-Awlaki kunne være et brudd på amerikansk lov. Mary Ellen O'Connell, professor i internasjonal rett ved University of Notre Dame hevdet i 2011 at siden al-Awlaki var både amerikansk og jemenittisk statsborger, betyr at han har ekstra beskyttelse i henhold til amerikansk lov som han ikke ville hatt om han bare var en jemenittisk statsborger. Awlaki var den første amerikanske statsborgeren som ble satt på USAs såkalte dødsliste etter terrorangrepene mot New York og Washington.
Hans 16-år gamle sønn ble drept i et amerikanske droneangrep i 2011 og i 2017 ble hans 8-år gamle datter drept til et tilsvarende amerikansk angrep.
Guarani (Minas Gerais)
Guarani er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Zvezda
Zvezda (russisk: Звезда, betyr «stjerne»), også kjent som «Zvezda Service Modul», er en komponent til Den internasjonale romstasjonen (ISS). Det var den tredje modulen som ble skutt opp, og sørger for deler av romstasjonens støttesystemer for å opprettholde liv ombord, og er også bo-kvarter for 2 av mannskapet. Det er den strukturelle og funksjonelle senteret til den russiske delen av stasjonen. Zvezda ble skutt opp med en Proton-rakett 12. juli 2000 og ble koblet sammen med Zarja-modulen 26. juli samme år. Raketten var en av de første som hadde reklame på seg, det var dekorert med logoen til restaurantkjeden «Pizza Hut», som selskapet betalte 1 millioner dollar for.
Konstruksjon
Kjernestrukturen av Zvezda, kjent som "DOS-8" var tilog begynne med bygd på 1980-tallet, for å være kjernen av det skulle bli Mir-2 romstasjonen. Dette betyr at Zvezda er tilsvarende til den kjernemodulen (DOS-7) ombord på Mir. Den var faktisk merket med Mir-2 for en lang tid på fabrikken. Designet stammer imidlertid helt tilbake til de originale Saljut-stasjonene. Hoveddelene var ferdig bygget i februar 1986, og mesteparten av det interne utstyret var installert i oktober 1986.
Modulen var bygget av det russiske selskapet «S.P. Korolev Rocket and Space Corporation Energia» og er den eneste 100% russisk bygget og finansierte delen av ISS sammen med Pirs.(Zarya ble bygget av Russland, men ble finansiert og eies av USA).
Spesifikasjoner
Se NASA – Zvezda Service Module for ytterligere spesifikasjoner.
Zvezda består av en sylindrisk «arbeidsrom» hvor mannskapet jobber og lever, et sylindrisk «Transfer-kammer» som har en tilkoblings-port, en trykkløs del (Assembly Compartment)av modulen omringer «Transfer-kammeret», og et siste «transfer-rom» med tre tilkoblings-porter.
«Transfer-rommet» er festet i Zarja-modulen og har tilkoblingsporter ment for Science Power Platform og den Universal Docking Module. For tiden er kun Pirs koblet til. Den kan brukes som en luftlås, men hvis luken svikter, vil det være umulig å bevege seg til resten av stasjonen, så denne muligheten har aldri blitt brukt. «Transfer-kammeret» er utstyrt med automatisk tilkoblings-utstyr og er brukt til å motta Soyuz og Progress-romskip.
Zvezda inneholder soveplasser for 2 kosmonauter, en tredemølle fra NASA og en sykkel for trening, toalett og andre hygieniske fasiliteter og en bysse med kjøleskap og fryser. Modulen har hele 14 vinduer spredd på de ulike delene. Den inneholder også Elektron-systemet som sørger for å skille ut og resirkulere kondensert fuktighet og vann fra avfallssystemet, samt å sørge for hydrogen og oksygen. Hydrogenet blir sluppet ut i rommet, mens oksygenet blir brukt ombord. Det er 18 små raketter på modulen og to store for fremdrift, og 8 batterier for å lagre elektrisk kraft.
Elektron-systemet har krevd vesentlig vedlikehold, og har stoppet flere ganger. Dette har medført at mannskapet ombord har måtte bruke andre oksygen-kilder for lengre perioder. Det inneholder også Vozdukh-systemet som fjerner karbondioksid fra luften. Zvezda har blitt kritisert av mannskapene ombord på romstasjonen for å være svært bråkete, og mannskapene har vært observert med øreplugger mens de jobber der.
Sammenkobling til ISS
26. juli 2000 ble Zvezda den tredje modulen i ISS når den koblet seg til den bakre porten på Zarja. Zarja hadde allerede blitt tilkoblet den amerikanske Unity-modulen. Senere i juli overlot datamaskinene ombord i Zarja kommandofunksjonene til Zvezda.
11. september 2000 foretok 2 av mannskapet på STS-106 den endelige sammenkoblingen mellom Zvezda og Zarja: Under en 6 timer og 14 minutter lang romvandring, koblet kosmonaut Yuri Malenchenko og astronaut Ed Lu sammen 9 kabler mellom de to modulene, inkludert 4 kraft-kabler, 4 video- og datakabler og en fiberoptisk telemetri-kabel. Den påfølgende dagen (11. september, kl 12:20 a.m. CDT)kunne mannskapet ombord på STS-106 flyte inn i Zvezda for aller første gang.
Paris
Paris er en europeisk verdensby som er hovedstaden i Frankrike og den mest folkerike byen i landet. Dens administrative areal er 105 km2 og den har en offisiell befolkning på 2,206,488 innbyggere (pr 2017). Byen er både en kommune og et departement, og den danner hjertet av regionen Île-de-France («Région parisienne»), en region som (i 2016) hadde en befolkning på 12,142,802 innbyggere, noe som da representerte rundt 18 prosent av befolkningen i hele Frankrike. I internasjonal sammenheng gir dette regionen annenplass på listen over europeiske storbybelter, etter Londons pendlerbelte med rundt 15 millioner innbyggere.
Byen ligger ved elven Seinen nord i Frankrike, og siden 1600-tallet har Paris vært ett av de mest betydelige sentra i Europa for finans, handel, moter, vitenskap og kunst. Paris-regionen står for Frankrikes sentrale økonomiske aktiviteter, og La Défense, en egen finansbydel med store forretningsbygg og skyskrapere, ligger 2,5 km vest for den gamle bykjernen. I 2014 hadde Paris-regionen en BNP på 649,6 milliarder euro (tilsvarende 763,4 milliarder dollar), noe som utgjør 30,4 prosent av Frankrikes BNP. I henhold til offisielle beregninger hadde Paris-regionen for 2013-2014 den tredje høyeste BNP i verden og den største regionale BNP i EU.
Byen Paris’ administrative grenser danner en øst-vest-orientert oval sentrert på øya som er byens historiske hjerte, Île de la Cité. Denne øya ligger omtrent midt på en buktning av elven Seinen som deler byen i en sørlig elvebredd, kjent som «venstre bredd» og en nordlig bredd, som motsvarende er kjent som den «høyre bredd». Utover denne tradisjonelle todelingen av byen, er byen delt opp i tyve arrondissementer, som blant annet markeres på gateskiltene, slik at de kan brukes som grove inndelinger i den lokale geografi.
Paris er et betydelig knutepunkt for jernbane, motorveier og flytrafikk som betjenes av to internasjonale flyplasser: Charles de Gaulle internasjonale lufthavn (den nest travleste flyhavn i Europa etter London Heathrow lufthavn med 63,8 millioner passasjerer i 2014) og Paris Orly lufthavn, rett sør for Paris. Paris Métro, som åpnet i 1900, er byens travle undergrunnssystem og betjente 5,23 millioner passasjerer daglig. Det er den nest travleste metrosystem i Europa etter Moskvas metro. Paris’ jernbanestasjon Gare du Nord er en av de ti travleste jernbanestasjoner i verden, og hadde 262 millioner passasjerer i 2015.
Byen mottok 23 millioner besøkende og turister i 2017, noe som gjør Paris til det fremste turistmålet i verden. Paris er særlig kjent for sine museer og arkitektoniske landemerker: Louvre (Musée du Louvre) var det mest besøkte kunstmuseum i verden i 2016 med 7,4 millioner besøkende. Musée d'Orsay og Musée de l'Orangerie er kjent for sine samlinger av franske impresjonisme, og Pompidou-senterets Musée National d'Art Moderne har den største samlingen av moderne og samtidskunst i Europa. Det historiske distriktet langs Seinen i byens sentrum er klassifisert som et kulturarvsted av UNESCO. Populære landemerker i byens sentrum er blant annet katedralen Notre-Dame og det kongelige kapell Sainte-Chapelle, et av de fineste eksemplene på fransk gotisk arkitektur; begge er beliggende på Île de la Cité. Attraksjoner som trekker folk til byen er blant annet ikoniske Eiffeltårnet, bygget for verdensutstillingen i Paris i 1889; Grand Palais og Petit Palais, begge bygget i forbindelse med verdensutstillingen i 1900; Triumfbuen (Arc de triomphe de l'Étoile), et monument på Place Charles de Gaulle; og basilikaen Sacré-Cœur på Montmartre med utsikt over hele Paris. Disneyland Paris, en fornøyelsespark som ligger et stykke utenfor byen, trekker også mange mennesker til Paris.
Etymologi
Stedsnavnet Paris er avledet fra stedet eldste innbyggere, det keltiske folket parisii fra fransk jernalder. Byens navn er altså ikke knyttet til den mytiske figuren Paris fra den greske mytologien.
Opprinnelse
Parisii, stavet slik de ble omtalt av romerne, var en understamme av de keltiske senonere, og befolket området rundt dagens Paris fra i alle fall rundt 200 f.Kr. En av de store handelsrutene som gikk nord-sør krysset Seinen ved île de la Cité. Dette møtestedet mellom land- og vannveiene utviklet seg gradvis til en by og et viktig handelssenter. Oldtidens parisere handlet med mange elvebyer, noen så langt unna som den iberiske halvøy, og preget sine egne mynter for bruk i denne handelstrafikken.
Romerne erobret Parisbekkenet i 52 f.Kr. og etter å ha gjort øya i Seinen om til en militærleir, begynte de å skape en mer fast bosetning på Paris’ venstre bredde. Den gallo-romerske byen ble opprinnelig kalt for Lutetia (fullt navn var Lutetia Parisiorum, «Parisernes Lutetia»). Den ble en fremgangsrik by med et forum, bad, templer, teatre, og et amfiteater.
Ved slutten av Vestromerrikets tid var byen kjent som Parisius, et latinsk navn som senere ble til Paris på fransk. Kristendommen ble introdusert som en ny religion på midten av 200-tallet e.Kr. av Dionysius, kalt Denis på fransk, som ble byens første biskop. I henhold til legenden, da han nektet å si fra seg sin tro overfor de romerske herskerne, ble han halshogd på en høyde som siden ble kjent som Mons Martyrum, latin for «Martyrenes ås», i dag Montmartre, og derfra skal han ha spasert med hodet i hendene til et sted nord i byen, hvor han til slutt falt om. På det stedet han falt ble han så begravet, og over hans grav ble det senere oppført en kirke til hans minne; dette er bakteppet for at mange senere franske konger ble gravlagt der.
Frankeren Klodvig I, den første kongen fra merovingernes dynasti, gjorde byen til sin hovedstad fra 508. Da det frankiske herredømmet over Gallia begynte, var det en gradvis innvandring av frankere til Paris, og den parisisk-frankiske dialekten (francien) begynte å danne seg. Befestningen av Île-de-France klarte ikke å forhindre at nordboere fra Norden, hovedsakelig fra Danmark, herjet som vikinger i 845, men Paris’ strategiske betydning — med dens broer som hindret langskipene å passere — ble etablert med vellykket forsvar under beleiringen av Paris (885–886). I 987 ble Hugo Capet, greve av Paris (comte de Paris) og hertug av frankerne (duc des Francs), valgt som konge av frankerne (roi des Francs). Under de kommende konger av hans slekt, huset Capet, ble Paris gradvis den største og mest fremgangsrike byen i Frankrike.
Middelalderen
Ved slutten av 1100-tallet hadde Paris blitt den politiske, økonomiske, religiøse, og kulturelle hovedstaden i Frankrike. Palais de la Cité, palasset som var den kongelige residens, lå i den vestlige enden av Île de la Cité. I 1163, under styret til kong Ludvig VII, satte Maurice de Sully, biskop av Paris, i gang byggingen av katedralen Notre Dame i den motsatte enden av øya.
Paris’ kulturelle sentrum hadde begynt å flytte seg til høyre bredd hvor myrområdet hadde blitt drenert og omformet til landbruksområde. I 1137 hadde en ny markedsplass i byen, de senere Les Halles, erstattet to mindre på Île de la Cité og Place de la Grève (Hotel de Ville). Sistnevnte sted huset hovedkvarteret til elvehandelslauget i Paris, en organisasjon som senere ble, først uformelt og deretter formalisert, Paris første lokalmyndighet.
På slutten av 1100-tallet utvidet kong Filip II August festningen Louvre for å forsvare byen mot invasjoner opp elven fra vest. Byen fikk sine første forsvarsmurer mellom 1190 og 1215. Han ombygde også broene på begge sider av den sentrale øya og la brostein på gjennomgangsveiene. I 1190 omformet han den tidligere katedralskolen til et student-lærer-kooperativ som kom til å utvikle seg til Universitetet i Paris, og tiltrakk seg studenter fra hele Europa.
I løpet av hundreårskrigen ble Paris fra 1418 okkupert av styrker fra Burgund, som var alliert med England. Deretter ble den franske hovedstaden inntatt av engelske styrker da Henrik V av England gikk inn i Paris i 1420, og til tross for et forsøk fra Jeanne d’Arc i 1429 på å frigjøre byen, forble byen under engelsk okkupasjon frem til 1436.
I de franske religionskrigene på slutten av 1500-tallet var Paris et sentrum for Den katolske liga. Ligaen hadde som mål å utrydde protestantismen, og den 24. august 1572 satte katolikkene i gang en massakre hvor tusenvis av franske protestanter ble myrdet i det som ble kalt for Bartolomeusnatten, «det verste av århundrets religiøse massakrer». Konfliktene ebbet ut da Henrik IV av Frankrike, en pretendent til tronen etter å ha konvertert til katolisismen, ankom Paris og overtok den franske tronen. Kongen gjorde flere forbedringer til hovedstaden i løpet av sin kongstid: han fullførte byggingen av Paris’ første udekkede bro med fortau, Pont Neuf («Den nye bro»), åpnet i 1607. Han bygget også en utvidelse til Louvre som knyttet det til Palais des Tuileries. Han bygget også Paris’ første residenstorg, Place Royale, nå Place des Vosges. Kongen endte sitt liv i hovedstaden, myrdet i en trang gate i nærheten av markedet Les Halles i 1610.
I løpet av 1600-tallet var kardinal Richelieu, førsteminister hos Ludvig XIII, fast bestemt på å gjøre Paris til den vakreste byen i Europa. Han bygget fem nye bruer, et nytt kapell for Collège de Sorbonne, det teologiske fakultetet til Universitetet i Paris, og et palass for seg selv, Palais Cardinal, som han siden testamenterte til Ludvig XIII. Etter Richelieus død i 1642 ble det omdøpt til Palais-Royal.
Fronden var en periode med borgerkrigslignende uroligheter i Frankrike mellom 1648 og 1653, i tiden under kardinal Mazarins regentskap da Ludvig XIV var umyndig. Ordet fronde betyr «slynge», og henspiller på de våpen den parisiske pøbelen knuste motstandernes vinduer med. Hoffet til kongen ble flyttet til et nytt palass utenfor Paris, Versailles, i 1682. Selv om Paris da ikke lenger var Frankrikes hovedstad, fortsatte kunstartene og vitenskapene å blomstre med teateret Comédie-Française, lærestedene Académie Royale de Peinture et de Sculpture, og Académie des sciences. For å demonstrere at byen var trygg for angrep, lot kongen byens forsvarsverker rive ned og erstattet dem med boulevarder kantet med trær som ble dagens Grands Boulevards. Andre markeringer av hans styre var historiefakultetet Collège des Quatre-Nations, plassen Place Vendôme, den sirkulære seiersplassen Place des Victoires, og Les Invalides, et større område som kom til å omfatte museer og monumenter, alle knyttet til den militære historie i Frankrike, samt et sykehus og et nå nedlagt hjem for krigsveteraner, herav navnet.
1700- og 1800-tallet
Paris’ befolkning vokste fra rundt 400 000 i 1640 til rundt 650 000 i 1780. En ny boulevard, Champs-Élysées, utvidet byen vestover til Place d'Étoile, mens arbeiderklassestrøket Faubourg Saint-Antoine på byens østside vokste mer og ble sammentrengt av fattige innvandrere fra andre regioner av Frankrike.
Paris var et sentrum for den voldsomme filosofiske og vitenskapelige aktiviteten i opplysningstiden. Diderot og d'Alembert publiserte den nå så velkjente Encyclopédie i 1751–1752, og brødrene Montgolfier satte i gang sin første bemannede tur i en varmluftsballong den 21. november 1783, en oppstigning som skjedde fra hagen i palasset Château de la Muette. Paris var finanshovedstaden i det kontinentale Europa, den fremste byen for bokutgivelser, moter og framstilling av kostbare møbler og luksusvarer.
Mot slutten av 1700-tallet økte motsetningene mellom de fattigste og adelsstanden, på en tid da kongen var formelt eneveldig, «innstiftet av Gud», men i realiteten ute av stand til å påtvinge adelsstanden sine bestemmelser. Samtidig hadde det vokst fram en ny tredjestand, borgerskapet. Motsetningene mellom disse samfunnsklassene kokte over sommeren 1789 da Paris ble sentrum for den franske revolusjon. Den 14. juli tok en folkemengde arsenalet ved Les Invalides, skaffet seg tusenvis av geværer, og bevæpnet med disse stormet de Bastillen i sentrum av byen under mottoet Liberté, égalité, fraternité (Frihet, Likhet og Brorskap). Bastillen var et forhatt statlig fengsel, et symbol på den kongelige autoritet, og erobringen ble et symbol for den revolusjonære bevegelsen. Den første uavhengige Pariskommunen, eller byrådet, møttes i Hôtel de Ville og den 15. juli valgte de en borgermester, det ble astronomen Jean Sylvain Bailly.
Kong Ludvig XVI og den kongelige familie ble fraktet til Paris og fengslet innenfor murene av Palais des Tuileries. I 1793 da revolusjonen endret seg i en mer radikal retning ble kongen, dronningen og borgermesteren henrettet i giljotinen, sammen med rundt 16 000 andre over hele Frankrike i den tiden som kalles skrekkveldet. Eiendommene til aristokratiet og kirken ble nasjonalisert, og byens kirker ble stengt, solgt eller revet. En rekke av revolusjonære fraksjoner styrte Paris fram til den 9. november 1799 da statskuppet coup d'état du 18 brumaire skjedde ved at Napoléon Bonaparte grep makten som førstekonsul.
Under revolusjonen hadde befolkningen i Paris minsket med rundt 100 000, men mellom 1799 og 1815 fikk den en tilstrømning med rundt 160 000 nye innbyggere, og utgjorde til sist rundt 660 000 innbyggere. Napoléon Bonaparte erstattet den valgte regjeringen av hovedstaden med en prefekt som rapporterte direkte til ham. Han begynte også å reise monumenter som hyllet militær ære og prakt, inkludert Triumfbuen (som riktignok ikke ble ferdigstillet før efter hans død), og forbedret den neglisjerte infrastrukturen i byen med nye fontener, Canal de l'Ourcq (en kanal for å føre drikkevann til byen), kirkegården Cimetière du Père Lachaise, samt byens første bro av metall, Pont des Arts.
I løpet av restaurasjonen, gjenopprettelsen av «den gamle orden» og gjeninnsettelsene av Bourbonerne på den franske tronen etter den endelige seieren over Napoléon Bonaparte, fikk byens broer og torg tilbake de navnene som de hadde fra før revolusjonen. Julirevolusjonen i 1830 i Paris, minnet ved Julisøylen (Colonne de Juillet) på Place de la Bastille i 11. arrondissement, brakte en konstitusjonell monark, Ludvig Filip, til makten. Den første jernbanelinje til Paris ble åpnet i 1837 og den bidro til en ny periode med stor innflytning fra provinsene til byen.
Ludvig Filip ble veltet av et folkelig opprør i Paris’ gater i 1848. Hans etterfølger, Napoleon III, og den nylig utpekte prefekt for Seinen, Georges-Eugène Haussmann, satte i gang enorme offentlige byggeprosjekter for å konstruere nye, brede boulevarder, et nytt operahus, et sentralt marked, nye akvedukter, kloakker og parkanlegg, inkludert Bois de Boulogne og Bois de Vincennes. I 1860 annekterte Napoleon III de omliggende byer og opprettet åtte nye arrondissementer og ekspanderte Paris til byens nåværende grenser.
I løpet av den fransk-prøyssiske krig (1870–1871) ble Paris beleiret av den prøyssiske hæren. Etter måneder med blokade, sult, og deretter bombardement av prøysserne ble byen tvunget til å overgi seg den 28. januar 1871. Den 28. mars grep en revolusjonær regjering som kalte seg Pariskommunen makten i Paris. De beholdt makten i byen i to måneder inntil de ble brutalt slått ned av den franske hæren i løpet av «den blodige uken» mot slutten av mai 1871.
Mot slutten av 1800-tallet var Paris vertskap for to store internasjonale utstillinger: verdensutstillingen i 1889, som ble holdt som en markering for at det var hundre år siden den franske revolusjon og med det nye landemerket i Paris, Eiffeltårnet som inngangsportal; og ved overgangen til det nye århundret, verdensutstillingen i 1900, som ga Paris den nye buebroen Pont Alexandre III over Seinen, palassene Grand Palais og Petit Palais, og Métro de Paris, hovedstadens første tunnelbane. Paris ble et ledende sentrum for utviklingen av den litterære naturalismen (Émile Zola) og symbolismen (Charles Baudelaire og Paul Verlaine), og av impresjonismen i malerkunsten (Courbet, Manet, Monet, Renoir).
1900- og 2000-tallet
Ved 1901 hadde befolkningen i Paris vokst til 2,715,000 innbyggere. Ved begynnelsen av århundret kom det kunstnere fra hele verden, også norske, til Paris, blant dem Picasso, Modigliani, og Matisse. Paris var fødestedet for kunstretninger som fauvisme, kubisme og abstrakt kunst, og forfattere som Marcel Proust utforsket nye tilnærminger til skjønnlitteraturen.