cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Humus
Humus finnes i større eller mindre grad i de fleste vannkilder, og vil gi vannet en farvetone, fra svakt gulaktig til helt brun. Humus i vannet vil lett kunne ses på en hvit bakgrunn, som i en plastbøtte eller i et badekar. Humus setter en svak smak av jord på vannet, men er i utgangspunktet helt ufarlig å drikke. Hvis vannet desinfiseres med klor, kan det dannes kloroform og andre antatt kreftfremkallende organiske forbindelser. Humus reduserer strålingsintensiteten ved desinfeksjon med ultrafiolett stråling.
Trekkspill-Anders
«Trekkspill-Anders» ble presentert som et skillingstrykk i «Magasinet for Alle» på midten av 1950-tallet, i visespalten til Alf Prøysen. Selv var ikke Prøysen overbevist om at dette var en meget gammel vise, han skriver i et notat under visa at det er mye som tyder på at det er en dreven visemaker fra nyere tid som har diktet denne.
Teksten
2.Anders spillet har i lange tider og hans doredrag er hevet over ros, når han fingre langs de blanke taster glider føler han seg som en verdens-vitituos. Og han møter om enn nokså silde alltid villig når man beiler til hans gunst. Han har vel spillet ved så mangt et lystig gilde når med snaps og sølv man lønnet har hans gunst.
3.Dengang Anders var en knekt med dun på kinnen traff han sammen med en lyseblond pikelill hun var arm som ham, men fin og slank som hinden svært betatt hun gjerne lyttet til hans spill. Å hvor grenseløst han kunne fantasere mannens lengsel hun bak tonene forsto, de ble gode venner, siden meget mere for musikken er en forbundsfelle god.
5.Er det minnene der om som dugger øyet og gjør toneklangen sitrende og sprø. Når den gamle stiv og strunk i søndagstøyet bearbeider spilleverket på sitt skjød. Er det lengselen fra fjerne ungdomsdager all den skuffelse det arme hjerte led. Som igjennom instrumentets dumpe klager lik en hulken bryter sommerdagens fred.
Isabella Moore
Isabella «Belle» Mary Moore (født 23. oktober 1894 i Glasgow død 7. mars 1975) var en britisk svømmer som deltok under OL 1912 i Stockholm.
Iver Vind
Iver Vind (født 1. juni 1590, død 17. februar 1658) var en dansk riksråd.
Isabella Moore
Moore ble olympisk mester i svømming under OL 1912 i Stockholm. Hun var med på det britiske laget som vant 4 x 100 meter fri. De vant foran Tyskland med tiden 5.52,8. De andre svømmerne på gull-laget var Jennie Fletcher, Annie Speirs og Irene Steer. Det var kun fire nasjoner som stilte med lag i 4 x 100 meter fri for damer. Finalen ble avholdt 15. juli 1912. På 100 meter fri individuelt ble hun utslått i semifinaleheatet.
Iver Vind
Han var sønn av Jakob Vind til Grundet (1544-1607) og Elise Jørgensdatter Høg (d. 1649). Som 17-årig studerte han ved universitetet i Jena hvoretter han reiste videre til Sveits, Frankrike og Holland. Ved hjemkomsten i 1612 ble han ansatt i kancelliet og fikk 1614 et kanonikat i Ribe.
Vind fortsatte reisevirksomheten, han var blant annet i Russland og i 1616 og 1619 var han til herredager i Norge, i 1619 var han også med til Christian IVs møte med Gustav Adolf i Halmstad. I 1620 var han til landdag i Flensborg. I 1624 deltok han i bisettelsen av kongens bror, hertug Ulrik, i Bützow.
I 1626 ble han øverste sekretær i kancelliet og fikk samme år et kanonikat i Aarhus og 1631 kantoriet ved Viborg domkapitel. I 1629 var han blitt forlent med Lister i Norge, hvilket han i 1637 byttet til Lundenæs i Jylland.
I 1644 ledsaget han kongen til sjøs og var med i slagene ved Listerdyb og Kolberger Heide. Samme år ble han medlem av riksrådet.
I 1646 fulgte han Christian IV til herredag i Christiania, her var han også til Frederik IIIs hylding i 1648. I januar 1658 oppholdt han seg i Odense og ble der sammen flere andre riksråder tatt til fange av kong Carl Gustav. Han døde kort etter den 17. februar 1658 og ble begravet i Dalum kirke, hvortil han og hustruen Helvig Skinkel (1602–1677) hadde skjenket prekestol og altertavle.
Gerhard Weinberg
Gerhard Weinberg, fullstendig navn Gerhard Ludwig Weinberg (født 1. januar 1928) er en tyskfødt amerikansk historiker. Han har arbeidet med militær- og diplomati-historie, og er kjent for sine arbeider knyttet til Tyskland under diktatoren Adolf Hitler og andre verdenskrig. Weinberg er William Rand Kenan, Jr. Professor Emeritus i historie ved University of North Carolina at Chapel Hill. Han har vært medlem av staben ved det historiske fakultet ved UNC-Chapel Hill siden 1974. Han har tidligere arbeidet ved historiefakultetene ved University of Michigan (1959–1974) og University of Kentucky (1957–1959).
Unge år og utdannelse
Weinberg ble født i Hannover i Tyskland, og bodde der de ti første årene av sitt liv. Under diktatoren Adolf Hitlers styre ble han og hans familie utsatt for stadig tiltagende forfølgelser. De klarte å emigrere i 1938, først til Storbritannia, og så i 1941, til delstaten New York i USA. Weinberg ble amerikansk statsborger og tjenestegjorde i United States Army under dens okkupasjon av Japan, i årene 1946–1947, og returnerte så til USA, hvor han fikk en BA i humanistiske fag ved The State University of New York at Albany. Han mottok sin MA i 1949, og tok doktorgrad i historie i 1951 ved University of Chicago. Weinberg fortalte om noen av sine minner som barn, og sine erfaringer i et to timers langt intervju for United States Holocaust Memorial Museum.
Tidlig karriere
Weinberg har studert Tysklands utenrikspolitikk under Nazi-Tyskland, og andre verdenskrig hele sitt yrkesliv som historiker. Hans doktorgradsavhandling i 1951, under veiledning av Hans Rothfels, var German Relations with Russia, 1939–1941, utgitt som bok i 1954 under tittelen Germany and the Soviet Union, 1939–1941. I årene 1951 til 1954 var Weinberg forsker for krigsdokumentasjonsprosjektet ved Columbia University og leder for American Historical Associations prosjekt for mikrofilming av beslaglagte tyske dokumenter i 1956–1957. Etter å ha sluttet seg til prosjektet med å mikrofilme erobrede dokumenter i Alexandria, Virginia i 1950-årene utga Weinberg Guide to Captured German Documents (1952). I 1958, Weinberg oppdaget Hitlers såkalte Hitlers annen bok (tysk: Zweites Buch), en upublisert fortsettelse til Mein Kampf, blant erobrede tyske arkiver. Hans oppdagelse ledet til publiseringen i 1961 av Hitlers zweites Buch: Ein Dokument aus dem Jahr 1928, senere utgitt på engelsk som Hitler's Second Book: The Unpublished Sequel to Mein Kampf (2003).
I 1953–1954 deltok Weinberg i en akademisk diskusjon med Hans-Günther Seraphim og Andreas Hillgruber i tidsskriftet Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte. Spørsmålet som ble debattert var hvorvidt operasjon Barbarossa, den tyske invasjonen av Sovjetunionen i 1941, var en preventiv krig, som Hitler ble tvunget inn i, grunnet frykten for et nært forestående sovjetisk angrep. I en anmeldelse av Hillgrubers bok Hitler, König Carol und Marschall Antonescu i 1956 anklaget Weinberg forfatteren for å tidvis unnskylde Nazi-Tyskland ved å hevde at andre verdenskrig begynte med den britiske og franske krigserklæringen mot Tyskland 3. september 1939, i stedet for den tyske invasjonen av Polen 1. september 1939. I hans monografi fra 1980, The Foreign Policy of Hitler's Germany Starting World War II 1937–1939, bemerket Weinberg i spørsmålet om krigsutbruddet at «min oppfatning er noe annerledes» enn Hillgrubers. I hans bok fra 1981, World in the Balance, Weinberg uttrykker at «Hillgrubers tolkning er imidlertid ikke fulgt her» I hans bok fra 1994, A World At Arms, omtaler Weinberg tesen Hillgruber fremla i boken Zweierlei Untergang – Die Zerschlagung des Deutschen Reiches und das Ende des europäischen Judentums (To slag nederlag – ødeleggelsen av det tyske riket og slutten på jøder i Europa) som «... en latterlig endring av realitetene». Weinberg kommenterte sarkastisk at om det tyske Wehrmacht hadde holdt ut lenger mot den røde armé i 1945, som Hillgruber hadde ønsket, ville ikke resultatet vært flere sparte tyske liv, som Hillgruber påsto, men bruk av amerikanske kjernefysiske våpen mot Tyskland.
En annen akademisk debatt Weinberg deltok i gikk i 1962–1963, etter han skrev en bokanmeldelse av David Hoggans bok fra 1961, Der Erzwungene Krieg, for tidsskriftet The American Historical Review. Boken hevdet av krigsutbruddet i 1939 var resultatet av en britisk-polsk sammensvergelse mot Tyskland. I anmeldelsen antydet Weinberg at Hoggan antakeligvis hadde forfalsket dokumenter (anklagen ble senere bekreftet). Weinberg bemerket at Hoggans metode besto av å omsvøpsløst akseptere alle Adolf Hitlers «fredstaler», og ignorere bevis for tyske planer om aggresjon, som vist i Hossbach-protokollen. Videre bemerket Weinberg at Hoggan ofte endret hendelser kronologisk, for å underbygge sine teser. Eksempelvis oppga Hoggan den polske avvisningen av det tyske kravet om tilbakeføring av Fristaden Danzig (i dag Gdańsk i Polen), til Tyskland, å ha skjedd i august 1939, i stedet for oktober 1938 (slik det faktisk var), for derved å gi et falskt inntrykk av at den polske motstanden mot endring av byens status grunnet i press fra britene.
Weinberg bemerket videre at Hoggan syntes å bidra til å spre løgner ved å produsere dokumenter og oppgi uttalelser som ikke ble funnet i arkivdokumenter. Som et eksempel viste Weinberg til et møte mellom Neville Chamberlain og Adam von Trott zu Solz i juni 1939, hvor Hoggan tilla Chamberlain uttalelsen at den britiske garantien for polsk uavhengighet som ble gitt 31. mars 1939 «ikke passet ham personlig. Han ga derved inntrykket av at Halifax var alene ansvarlig for Storbritannias linje.» Som Weinberg skrev, hva Chamberlain virkelig sa var følgende:
"Tror du (Adam von Trott zu Solz) at jeg gladelig aksepterte disse forpliktelsene? Hitler tvang meg inn i de!"
Etter det skrev både Hoggan og hans mentor Harry Elmer Barnes en rekke brev til The American Historical Review hvor de protesterte mot Weinbergs anmeldelse og forsøkte å imøtegå hans argumenter. Weinberg på sin side offentliggjorde brev som tilbakeviste Barness og Hoggans påstander.
Sentrale verk
Blant Weinbergs første større verk var to bind om Hitlers diplomatiske forberedelser for krig, The Foreign Policy of Hitler's Germany (1970 og 1980; utgitt på ny i 1994). I de to bøkene skildret han Hitler, som forpliktet til sin ideologi, uansett hvor vanvittig eller tåpelig den kunne synes for andre, og derfor en leder som var bestemt på å bruke utenrikspolitikk for å nå helt bestemte mål. I dette gikk Weinberg mot andre, som den britiske historikeren A. J. P. Taylor, som i boken The Origins of the Second World War (1962) hevdet at Hitler hadde handlet som en tradisjonell statsleder ved å dra nytte av utenlandske rivalers svakhet. Første bind av The Foreign Policy of Hitler's Germany ble hedret med George Louis Beer Prize, fra American Historical Association i 1971.
Weinbergs oppmerksomhet ble deretter dreid mot andre verdenskrig. Han publiserte dusinvis av artikler om krigen, og bind med samlinger av essay, som World in the Balance: Behind the Scenes of World War II (1981). Det arbeidet forberedte utgivelsen i 1994 av hans ett binds historie om krigen, A World at Arms: A Global History of World War II, som han for andre gang vant George Louis Beer Prize for i 1994. Weinberg fortsatte sine studier av perioden også etter utgivelsen av hans oversiktsverk. Han gransket så de ledende aktørenes oppfatning av den verden de anså de kjempet for å skape. Den ble publisert i 2005 som Visions of Victory: The Hopes of Eight World War II Leaders. I boken så Weinberg på hva åtte ledere håpet å se etter krigen var slutt. De åtte lederne var Adolf Hitler, Benito Mussolini, general Hideki Tōjō, Chiang Kai-shek, Joseph Stalin, Winston Churchill, general Charles de Gaulle, og Franklin D. Roosevelt.
Weinberg har fortsatt å være kritisk til de som har hevdet at det tyske angrepet på Sovjetunionen i 1941, operasjon Barbarossa, var en «preventiv krig» som ble tvunget på Hitler. I en gjennomgang av boken Stalin's War Ernst Topitsch, omtalte Weinberg de som fremmet tesen om en preventiv krig som mennesker som trodde på eventyr. I 1996 var Weinberg noe mindre kritisk i sin omtale av Topitschs bok, men var fremdeles svært kritisk i sin vurdering av den tjekkiske historikeren R.C. Raacks Stalin's Drive to the West. Denne boken godtok ikke tesen om preventiv krig, men Raack hevdet at sovjetisk utenrikspolitikk var langt mer aggressiv enn mange andre historikere anså, og at de vestlige lederne var for forsiktige i deres kontakt med Stalin.
I debatten om Nazi-Tysklands utenrikspolitikk (global, eller kontinental, engelsk: globalist versus continentalist debate), om hvorvidt Hitler hadde ambisjoner om å erobre hele verden, eller kun Europa, står Weinberg for et globalt standpunkt, og hevder Hitler hadde planer for å erobre hele verden. I spørsmålet om Hitler siktet mot å drepe alle med jødisk bakgrunn i Europa før han kom til makten, tar Weinberg posisjon som intensjonalist (funksjonalisme eller intensjonalisme er en debatt om bakgrunnen for holocaust, engelsk: functionalism–intentionalism debate) posisjon, og hevder Hitler hadde formulert ideer om holocaust på den tiden han skrev Mein Kampf. I en artikkel i 1994 kritiserte Weinberg den amerikanske funksjonalistiske historikeren Christopher Browning for å hevde at avgjørelsen om å iverksette den endelige løsningen på det jødiske problemet ble tatt i september–oktober 1941. Ifølge Weinberg var juli 1941 en mer sannsynlig dato. I samme artikkel anerkjente Weinberg arbeidet til den amerikanske historikeren Henry Friedlander for hans argumentasjon at bakgrunnen for holocaust kan spores til programmet aktion T4 (drap av mentalt syke og funksjonshemmede), som begynte i januar 1939. Weinberg ga også anerkjennende ord om tesen den amerikanske historikeren Richard Breitman la frem at planlegging for holocaust begynte vinteren 1940–1941, men hevdet at Breitman overså hva Weinberg mente var et avgjørende poeng. Fordi T4-programmet hadde ført til offentlige protester, var Einsatzgruppens massakrer på sovjetborgere med jødisk bakgrunn et slags forsøk, for å måle tyskeres reaksjon på folkemord.
Et sentralt tema i Weinbergs arbeider om bakgrunnen for andre verdenskrig har vært en revidering av fremstillingen av Neville Chamberlain og Münchenavtalen. Etter studier av tyske dokumenter viste Weinberg at kravene Hitler gjorde om avståelse av regionen Sudetenland i Tsjekkoslovakia ikke var ment å bli akseptert, men siktet mot å gi et grunnlag for maktbruk mot Tsjekkoslovakia. Weinberg har dokumentert at Hitler anså Münchenavtalen som et diplomatisk nederlag, som frarøvet Tyskland krigen som var påtenkt å begynne 1. oktober, 1938. Weinberg har argumentert mot påstanden om at den britiske statsminister Neville Chamberlain var ansvarlig for at det foreslåtte kuppet i Tyskland, mot Hitler, i 1938, ikke ble noe av. Weinberg hevder at de tre besøk i London, sommeren 1938, av budbringere fra opposisjonen, som alle hadde samme budskap (hvis Storbritannia lovet å gå til krig om Tsjekkoslovakia ble angrepet, ville et kupp finne sted, hvor de ulike budbringerne ikke var oppmerksom på de andre), ga et inntrykk av en gruppe dårlig organiserte personer, og at det er urimelig for historikere å forvente at Chamberlain skulle satse alt på ubekreftede ord fra en så dårlig organisert gruppe. I en anmeldelse i 2007 av Ian Kershaws bok Fateful Choices, kommenterte Weinberg, som generelt var positiv overfor Kershaw, at Chamberlain spilte en betydelig større rolle i avgjørelsen om å kjempe videre, til tross for de store tyske seierene våren 1940, og ved  å sørge for at Churchill ble hans etterfølger, i stedet for den mer freds-innstilte lord Halifax, enn Kershaw ga Chamberlain kreditt for i hans bok. Weinbergs fremstilling av Chamberlain er omdiskutert. Den amerikanske historikeren Williamson Murray kritiserte Weinberg for hans «... forsøk på å fremstille den britiske statsministeren i et så gunstig lys som mulig.»
Hitlers dagbøker
Da det tyske tidsskriftet Stern i 1983 rapporterte om sitt kjøp av Adolf Hitlers dagbøker, ba det amerikanske tidsskriftet Newsweek om Weinberg raskt kunne undersøke de i et bankvelv i Zürich i Sveits. Sammen med Hugh Trevor-Roper og Eberhard Jäckel, var Weinberg én av tre eksperter på Hitler, som ble bedt om å undersøke om de var autentiske. Weinberg hadde bare noen timer på seg, men meldte til Newsweek at «i hovedsak heller jeg i retning å anse materialet som autentisk». Weinberg bemerket også at dagbøkene antakeligvis ville gi oss mindre innsikt i andre verdenskrig enn mange kanskje trodde, og at mer arbeid måtte legges ned for å «gjøre dommen [om autensitet] vanntett». Da det arbeidet ble gjort av det tyske nasjonalarkivet Bundesarchiv, ble det avslørt at dagbøkene var falsknerier.
Milepæler som historiker
Weinberg ble valgt til president for German Studies Association (en internasjonal organisasjon av ulike akademiske profesjoner som studerer Tyskland, Østerrike og Sveits) i 1996. Weinberg har vært medlem av American Council of Learned Societies, han har vært professor, via Fulbright-programmet ved Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität i Bonn, Tyskland, han har mottatt et Guggenheim Fellowship, og er en Shapiro Senior Scholar in Residence ved United States Holocaust Memorial Museum, blant mange andre tilsvarende utmerkelser.
I juni 2009 ble Weinberg valgt til å motta prisen på 100,000 dollar fra Pritzker Military Library Literature Award for livslang utmerket innsats i skriving om militære forhold, støttet av den Chicago-baserte Tawani Foundation. Som en del av hans aksept av utmerkelsen, ga han en forelesning med tittelen «New Boundaries for the World: The Postwar Visions of Eight World War II Leaders». Han ble tildelt Samuel Eliot Morison Prize for 2011, en utmerkelse for livslang virksomhet tildelt av Society for Military History.
Fotnoter
<references group='note'/>
Malm (bydel)
Malm beskriver i forbindelse med stedsnavn et område utenfor bykjernen i flere byer i Sverige og Finland, blant annet i Stockholm og Helsingfors.
Navnet betyr sand/grus og har sin opprinnelse i det svenske verbet mala (på norsk male i betydningen sønderknuse) og er således en betegnelse for noen av de moreneavleiringene, ofte åser, som oppsto ved innlandsisens avsmeltning i Skandinavia. Herav kommer også eksempelvis stedsnavnene Malmslätt (sandslette) og Malmö (sandøy).
Stockholms malm-kvarterer
De opprinnelig ubebodde sandområdene nord og syd for Stockholms Stadsholmen (nåværende Gamla stan) var karakterisert av skogkledte åser og ble kalt Norrmalm og Södermalm, og malm fikk derved bibetydningen forstad. Ordet kom senere til å inngå i de yngre benevnelsene Östermalm og Västermalm.
I eldre tider var det alminnelig å ha landhus, badstuer og kolonihaver på «malmene» nord og syd for Stockholm. De herregårdene som vokste frem på 1600- og 1700-tallet på Stockholms «malmer», kom etterhvert til å bli kalt malmgårder.
På 1800-tallet, da innflytningen til Stockholm var kraftig, ble «malmene» bebygget og malm-kvarterene tok form.
Borgulfsen
Borgulfsen (først kjent som Nattredaksjonen)  er et norsk humoristisk underholdningsprogram som gikk på NRK Radio fra 1982 til 1997. Programmet ble ledet av Knut Borge og Torkjell Berulfsen (herav navnet).
Programmet ble sendt på fredagskvelden fra kl. 23.00 til kl. 01.00 og bestod av flere faste innslag, herunder Riksgåtto og Upper Ten. Sistnevnte var en ranking hvor de mest profilerte personer i media ble behørig kommentert for sine bravader i uken som var gått.
Programlederne har også dukket opp i påskesammenheng som "Borgulfsæter Fjellstue" etter 1997.
Programmet ble sendt i reprise på NRK Gull (DAB-kanal) høsten og vinteren 2008/2009.
Riksgåtto
Riksgåtto var en fast spalte i programmet. Denne delen var en humoristisk parodi på gjetteprogrammer med sterkt absurd tilsnitt. Spalten ble ledet av Knut Borge og Morten M, dessuten deltok som regel Ragnar «Joker» Pedersen.
Spalten hadde en fast oppbygging med velkommenmelding fra de to programlederne som opplyste om at de opererte med et mandat fra Gåteinstituttet i en tysk by som skiftet navn fra gang til gang, så gikk de gjennom premielisten som gjerne besto av gjeddedempere, fillepellere, snørrkatter og pingvinslynger, deretter ba de lyttere om å hente «tapir, kopimaskin, banan og appelsin» mens de «spiller en hyggelig plate»; denne platen varte rundt 5 sekunder og besto av skriking. Deretter ble selve gåten sendt. Denne ble nesten alltid introdusert av Knut Borge som hylte høyt: «Gååååååååta!».
Denne gåten bestod som regel av en situasjon der de to programlederne foretok seg noe kryptisk à la dette: En person går til banken for å ta ut penger. Når han kommer frem møtes han av en vakt som slår ham ned og sier at han kan leies. Løsningen viser seg å være: «Bankbokser til leie». Andre eksempler på gåter er at de to herrene undersøker en dukke som ser ut som Bjartmar Gjerde og finner ut at det er noe som er løsnet inne i dukken. Dette blir til «Det er noe i Gjerde». Et tredje eksempel: de to herrene sitter på en veikro og er sjokkert over en rastafarianer som bestiller porsjon etter porsjon med middagsmat. Svar: «Han får aldri rasta færi`».
Imidlertid, før vi får vite dette svaret opplyser Knut Borge alltid om at «det ringer aldri noen inn så derfor tilfaller premiene oss!» Etter at han sier dette ringer alltid Ragnar Pedersen inn og sier «Hei, det er meg!» Deretter gjetter han på gåten, imidlertid gjetter han alltid feil og samtalen blir brutt. Deretter ler programlederne høyt og sinnssykt mens de gotter seg over det faktum at innringeren svarte feil. Så får lytterne vite svaret, gjerne mens det fortelles at det er rart at ingen klarte det for det "var jo så lett". Så avrundes spalten. Hele sendingen var preget av skriking, pesing, snøfting og underlige lyder, gjerne ledsaget av utsagn som «Så tok hu tak i skjørtet på meg», «Det er så mye luft!» og «Var det feil bak?».
Menai Suspension Bridge
Menai-hengebroen eller Menai Suspension Bridge (walisisk: Pont Grog y Borth) er en hengebro mellom øya Anglesey og Wales fastland. Broen ble konstruert av Thomas Telford, og stod ferdig i 1826.
Byggeprosessen
Før broen ble ferdigstilt i 1826, hadde ikke øya noen regulær forbindelse til fastlandet, og all transport til og fra Anglesey skjedde via ferge i stri strøm i det farlige farvannet i Menaistredet. Hovednæringen på Anglesey var storfeoppdrett, og for å transportere dyrene til markedet på fastlandet, inkludert London, måtte de drives ut i sjøen og tvinges til å svømme over stredet, noe som var en farlig praksis som ofte førte til tap av verdifulle dyr. Siden Holyhead er det nærmeste punktet, og en av de viktigste havnene for ferger til Dublin, ble ingeniøren Thomas Telford engasjert for å for å kartlegge ruten fra London til Holyhead, og han foreslo at en bro burde bygges over Menaistredet fra et punkt i nærheten av Bangor på fastlandet til landsbyen Porthaethwy (som nå er kjent som Menai Bridge) på Anglesey.
På grunn av de høye strandbankene og den strie strømmen i stredet, ville det ha blitt vanskelig å bygge fundamenter på sjøbunnen hvor sandgrunnen stadig var i bevegelse, og selv om det var mulig ville det ha hindret sjøfarten. Broen måtte også være så høy at datidens seilskip kunne passere. I lys av dette foreslo Telford at man skulle bygge en hengebro, og hans anbefaling ble akseptert av det britiske parlamentet.
Byggingen av broen, etter Telfords tegninger, begynte i 1819 med tårnene på hver side av stredet. Disse ble konstruert av kalkstein fra Penmon, og var innhule med interne kryssvegger. Deretter kom de seksten store hovedkablene som hver bestod av 935 jernstenger som bærer hovespennet på 176 m. For å hindre rustdannelse ble jernet dyppet i linolje og deretter malt. Hver kabel var 522,3 m og veide over 120 tonn. Bæreevnen til kablene var beregnet til litt over 2000 tonn. Broen ble åpnet med stor festivitas 30. januar 1826.
Nyere historie
Veibanen var bare 7,2 m bred, og uten avstivning viste den seg fort å være svært ustabil i vind. Brodekket ble forsterket i 1840 av W. A. Provis og i 1893 ble hele brodekket av tre erstattet med et dekke av stål konstruert av Sir Benjamin Baker. Etter hvert ble vektbegrensningen på 4,5 tonn problematisk for den stadig økende transportbransjen og i 1938 ble de opprinnelige kjettingene av smijern erstattet med kjettinger av stål uten at det var nødvendig å stenge broen. I 1999 var broen stengt i rundt en måned for å legge nytt toppdekke og forsterke konstruksjonen, noe som gjorde at all trafikk måtte gå via den nærliggende Britannia Bridge.
Broen ble nominert til UNESCO som kandidat til verdensarvlisten 28. februar 2005. Samme dag ble en av broens veibaner stengt i seks måneder. Trafikken ble dirigert i retning til fastlandet om morgenen og til Anglesey om ettermiddagen. Gjenåpning for trafikk i begge retninger skjedde 11. desember 2005 etter at hele broen hadde blitt malt for første gang på 65 år.
Omgivelser
Kyststien Anglesey Coastal Path passerer under broen. Broen har et minnesmerke for ofrene i Aberfanulykken på Angleseysiden.
Kulturelle referanser
Det nærmeste tettstedet er landsbyen Menai Bridge. En avbildning av Menai Bridge med en bord rundt finnes på baksiden (revers) av britiske ett-punds mynter preget i 2005. Mynten ble formgitt av Edwins Ellis.
Grytkollen
Grytkollen er et grensefjell mellom Sunndal kommune i Møre og Romsdal og Oppdal kommune i Trøndelag. Det har en høyde på 1 836 meter over havet.
Federico Axat
Federico Axat (født 19. juni 1975 i Buenos Aires) er en argentinsk romanforfatter. Han fikk sitt internasjonale gjennombrudd med sin tredje roman La ultima salida, oversatt til norsk med tittelen Aller siste utvei.
Aprilsnarr
Aprilsnarr er den godtroende som blir lurt 1. april, som er en dag da det skal være lov å narre hverandre. Skikken er utbredt over hele Europa og Nord-Amerika.
Poisson d’avril (= «aprilfisk»)
Det er blitt påstått at den nordiske formen for aprilsnarr er et innlån fra fransk skikk. Ved overgangen til den gregorianske kalenderen, som i Frankrike skjedde i 1582, ble nyttår flyttet til 1. januar, og de som fremdeles praktiserte gammelt nyttår ved vårjevndøgn, «ga man aprilfisken» (= donner le poisson d'avril), dvs. at man i hemmelighet forsøkte å få hengt en utklippet papirfisk på ryggen til vedkommende.
Imidlertid har det å narre april trolig sammenheng med vårfestene i keisertidens Roma. Under de tøylesløse vårfestene som markerte vårens komme, ble lovverket tilsidesatt, en formildende omstendighet hvis man gjorde andre et pek på denne tid. Det ble kastet mel og råtne tomater, snudd oppned på tilværelsen, festet og drukket. Kvinnene kunne gå i mannsklær og vice versa, soldatene kommanderte offiserene, og det utviklet seg spøk og narrestreker. Dette bruddet med vanlig samfunnsorden kan virke som en sosial sikkerhetsventil i et strengt autoritært system.
Selve narredagen var ved inngangen til påsken, som samtidig ble oppfattet som starten på det nye året. Men ettersom påsken falt på såkalt bevegelige helligdager og vekslet fra år til år, ble i det i 1566 slått fast at 1. april skulle være nyttår. Dette med å knytte narringen til årets gjenoppvåkning og grødevekstene, ser vi også av det i eldre norsk tradisjon var alminnelig å drive narrestrekene sist i april eller i begynnelsen av mai. Offeret ble da kalt for «maikatt» eller «maigås». Aprilsnarr er idag en kjent og praktisert tradisjon over hele Europa. Et unntak er Spania, der brukes Día de los Santos Inocentes (dvs. «de uskyldige barns dag»), hvor folk lures den 28. desember.
Alle tåpers dag
Det en i engelsktalende land omtaler som April fool’s day eller all fool’s day er en folkelig festdag. Her heter det også at en skal begrense narringen til formiddagen, før noon, men det heter også at en ikke skal avsløre de store kollektive narrespillene før etter klokken 12.
Flere teorier om narreskikkens opprinnelse
Opprinnelsen til denne skikken er omdiskutert, og mange teorier er lagt frem. Noen hevder at den stammer fra en minnefest hvor Jesus Kristus ble sendt fra Annas til Kaifas, fra Kaifas til Pilatus, fra Pilatus til Herodes og fra Herodes tilbake igjen til Pilatus, der korsfestelsen fant sted rundt første april.
Det som virker sikkert, er at det er en etterlevning av de en gang universale feiringene av vårjevndøgn, som startet på den gamle nyttårsdagen den 25. mars og som sluttet 21. april. I India er vårjevndøgnfesten navngitt som Holifesten, og den avsluttes den 31. mars. Folk blir som regel lurt ved å sendes ut på fruktløse ærend, og tradisjonen sies å ha pågått i uminnelige tider.
Likevel er det usannsynlig at denne forklaringen på aprilspøkens opprinnelse er korrekt. Lenge før 1582, da kong Karl IX av Frankrike brakte inn den nye gregorianske kalenderen, hadde franske og nederlandske kilder fra 1508 og 1539 beskrevet aprilspøker og skikken med å lage dem på den 1. april.
Selv om 1. april lenge så ut til å ha vært en vanlig fest i Storbritannia så var det tydeligvis ikke før starten på 1700-tallet at aprilspøker ble en vanlig skikk. I Skottland er skikken kjent som Hunting the Gowk, som vil si å jakte på gjøken, og aprilspøker var aprilgjøker, der gjøken var, som i de fleste land, et ord for forakt.
Nederlenderne har sine egne grunner. Tilbake i 1572 var Nederland fremdeles styrt av kong Filip II av Spania. Det var nederlandske opprørere rundt omkring som kalte seg selv Geuzen etter det franske Geux som betyr tiggere. Den 1. april 1572 inntok de en liten kystby kalt Den Briel. Denne hendelsen var også starten på et omfattende opprør mot spanjolene i andre byer i Nederland. General Alva av den spanske hæren kunne ikke gjøre mye. Bril er det nederlandske ordet for briller, og den 1. april 1572 oppstod uttrykket mistet Alva sine briller. Nederlendere finner dette ordspillet så morsomt at de fremdeles markerer denne dagen.
Skikken med spøker den 28. desember eksisterer også i noen deler av Belgia, som for eksempel i provinsen Antwerpen. Den flamske tradisjonen er at barn skal låse ute sine foreldre eller lærere og bare slippe dem inn hvis de lover å ta med godteri samme kveld eller neste dag.
I Iran spiller folk hverandre puss den 3. april, den trettende dag av den persiske kalenders nyår (Norooz). Denne dagen kalles Sizdah Bedar som betyr utendørs-tretten. Det sies at folk bør gå ut denne datoen for å unnslippe ulykken fra tallet 13.
Det har i nyere tid blitt veldig populært å trykke aprilspøker i aviser, og å vise fabrikkerte nyhetsinnslag på TV. I 2015 droppet både Verdens Gang, Dagbladet, Aftenposten, NRK og TV 2 aprilspøk.
Uskyldige ofre
En form for aprilspøk går ut på å legge igjen en beskjed med bud om å ringe for eksempel «Mister C.Lion» eller «Mr. L.E. Fant», med et vedlagt nummer til en dyrepark. Denne spøken er det mange som blir utsatt for, og det resulterer i en strøm av telefoner til dyreparkene.
I noen tilfeller får spøker i aviser lesere til å sende post til ikke-eksisterende adresser, noe som skaper problemer på postkontor rundt om.
Store Jukleeggi
Store Jukleeggi er et fjell i Lærdal kommune i Sogn og Fjordane. Det har en høyde på 1 834 meter over havet.
Haukar Hafnarfjörður
Haukar Hafnarfjörður er en islandsk idrettsforening fra Hafnarfjörður med lag innen fotball, håndball, basketball, karate, ski og sjakk.
Gift
Gift er en substans som i en viss konsentrasjon er skadelig eller dødelig for levende organismer. Dette skjer ved at den forstyrrer, stopper eller ødelegger muligheten til å utføre en livsviktig prosess i organismen.
I biologisk forstand menes stoffer som gjennom sin kjemiske natur endrer livsvilkårene for cellene, slik at disse helt eller delvis slutter å fungere. Gift skal merkes med faresymbol. Giftigheten uttrykkes dels i form av LD50 og dels i form av TD50.
TD50 verdier ved inntak i væskeform gjennom munnen, målt i mg/kg:
Gift opptrer innen enkelte kjemiske industribedrifter, som forurensning fra industri, i maling og lakk, i enkelte husholdningsprodukter hos enkelte dyr m. m.
Gift kan brukes til bekjempelse av skadedyr eller ugress, kjemisk krigføring, henrettelse av dødsdømte fanger eller som medisin.
Gift er brukt ved attentat, mord, selvmord og henrettelse. Giftstoffet kan da spises, drikkes (Sokrates), inhaleres (gasskammer), eller injiseres (giftsprøyte).
Typer gifter
Giftstoffer som kan oppstå under gitte omstendigheter i naturen kalles toksiner. Enkelte bakterier, planter, sopper og dyr, kan bruke toksiner til å forsvare seg eller som angrepsmiddel for å skaffe seg mat. Gifter som ikke har opphav fra en biologisk organisme kalles for toksikanter, disse kan ha ulikt opphav.
Det er flere måter å gruppere giftstoffer på. Den ene måten er hvordan de virker og hvor de virker. Den andre er hvilken stoffgruppe stoffet tilhører. Det er som oftest ingen forbindelse mellom disse to, da en stoffgruppe kan virke på mange forskjellige måter, og visa versa. Heller ikke alle stoffene innen en stoffgruppe behøver å være giftig. Stoffgruppene kan også ha glidende overganger, det vil si at de kan være del av flere grupper samtidig. Noen av disse er:
Gift og motgift
Mange giftstoffer kan nøytraliseres med motgift:
Giftutslipp i Norge
De siste årene har det foregått en rekke med giftutslipp i Norge. Mest kjent er uhell ved industribedrifter der gift er tilført vassdrag, men det har også vært saker der bedrifter bevisst har forsøkt å kvitte seg med giftig avfall som over tid har forurenset miljøet. Aktuelt nylig er yrkesskade som følge av kontakt med kjemilalier spesielt innenfor oljevirksomheten.
Miljøorganisasjoner
Miljøorganisasjonen Bellona har stått sentralt i arbeidet med å avdekke miljøkriminalitet i Norge. Etterhvert har andre norske miljøorganisasjoner som Norges Naturvernforbund og Framtiden i våre hender kommet med i denne debatten.
Melhus prestegård
Melhus prestegård ligger ved Melhus kirke. Våningshuset er ei trønderlån som ble bygget i 1720–1722. I 1744 ble den påbygget i begge ender.
I 1878 gjennomgikk våningshuset en større oppgradering, som innbefattet delvis ny grunnmur, ompaneling, omtekking, utskifting av vinduer og fornying av gulv. Ombyggingen ble ledet av arkitekt Johan P. Digre.
De ulike prestene som bodde i huset klagte til Riksantikvaren om trekk og for store rom, og dette ble opptakten til en større restaurering etter tegninger av den unge arkitekten Roar Tønseth i 1922. På grunn av problemer med finansieringen, ble restaureringen gjennomført først i 1929. Restaureringen bestod i å tilbakeføre bygningen til slik den var før ombyggingen til sveitserstil i 1878.
Bygningen var prestebolig fram til 1962. I 1980-årene var det behov for å utvide kirkegården, og våningshuset ble foreslått revet. Det førte til at foreningen Prestegårdslånas Venner ble stiftet i 1985. I 1996 ble våningshuset og hagen fredet av Riksantikvaren.
Ramaskrik filmfestival
Ramaskrik filmfestival er en av Norges meget få skrekkfilmfestivaler, arrangert hver høst på Oppdal Kulturhus. Høsten 2022 arrangeres festivalen for 12. gang over fire dager fra 20. til 24. oktober. Festivalen har lykkes i å etablere et navn internasjonalt og hatt flere internasjonale gjester samtidig som det også gis oppmerksomhet til lokale filmskapere. Ramaskrik har langvarig støtte fra NFI, Trøndelag fylkeskommune og Oppdal kommune. Festivalen samarbeider med Tysvær Skrekkfæst om programmet og bidrar også til å sette sammen et skrekkfilmprogram for Kosmorama Trondheim internasjonale filmfestival i mars hvert år, samt et kortfilmprogram til Minimalen kortfilmfestival som arrangeres i januar.
Ramaskrik er en populær og kjærkommen nisjefestival som bidrar til å gi rom for et bredere tilbud til skrekkfilm-entusiaster og skaper et fora for kritisk samtale og større bevissthet rundt genren. I 2016 solgte festivalen 2259 billetter, mot under 2000 billetter i 2015. I 2017 endte besøkstallet på 2713, en økning på 20%! I 2018 økte besøkstallet ytterligere og endte på 3000. I 2019 ble det nok en besøksrekord med hele 3768 solgt billetter.
I 2018 ble Ramaskrik kåret av filmmagasinet MovieMaker til en av de 30 beste genrefestivalene i verden
2022
Den 12. Ramaskrik filmfestival ble avholdt 20. - 23. oktober. Åpningsfilmen var Leave, regissert av Alex Herron. Gjester inkluderte Herron, Tommy Wirkola, Herman Tømmeraas, Neil Marshall, Kjersti Helen Rasmussen m.fl.
2021
Ramaskrik 2021 ble avholdt 21. - 24. oktober. Åpningsfilmen var Last night in Soho, regissert av Edgar Wright. Blant gjestene var Alan Jones som presenterte Dario Argentos ""Fuglen med krystallfjærene".
2020
På grunn av koronapandemien ble festivalen i 2020 avholdt digitalt.
2019
Gjester ved årets festival var:
Annet: Brian Yuzna i samtale med Kim Newman
Alle filmer (i alfabetisk rekkefølge):
Kortfilmer:
2018
Den 8. Ramaskrik filmfestival ble avholdt 18. - 21. oktober 2018. Det ble vist til sammen 26 langfilmer og 11 kortfilmer.
Gjester ved årets festival var:
Alle filmer (i alfabetisk rekkefølge):
2017
Gjester:
Åpningsfilm: Hjemsøkt Spesialvisning: Juleblod
Alle filmer (i alfabetisk rekkefølge):
Kortfilmer
2016
Gjester
2015
Gjester:
Alle filmer (i alfabetisk rekkefølge):
2014
Gjester:
Åpningsfilm: Housebound
Alle filmer (i alfabetisk rekkefølge):
Baar
Baar (skrives ofte Baar ZG for å unngå forveksling med andre steder) er en kommune i kantonen Zug i Sveits. Kommunen, som ligger nord for byen Zug, grenser i nord til kantonen Zürich. Kommunen hadde 21 787 innbyggere i (2010) og et areal på 24,8 km². Kommunesenteret ligger 443 meter over havet.
Ramaskrik filmfestival
2013
Gjester:
Baar
Kommunen ligger nord på elvesletten til Lorze. Den var opprinnelig en landsby langs veien mellom Zugersjøen og Zürichsjøen. Siden 1960-tallet har kommunen vokst kraftig og består av landsbyen Baar og flere grender i nærheten.
Ramaskrik filmfestival
2013
Alle filmer (i alfabetisk rekkefølge):
Baar
Baar ligger like ved motorveien A4 og byen har god togforbindelse med andre deler av landet.
Ramaskrik filmfestival
2012
Åpningsfilm: Dunderland
Alle filmer (i alfabetisk rekkefølge):
2011
WIP: Dunderland og Thale Sniktitt på Hellfjord
Annie Speirs
Annie Coupe Speirs (født 14. juli 1889, død 26. oktober 1926) var en britisk svømmer som deltok under OL 1912 i Stockholm.
Ramaskrik filmfestival
2011
Alle filmer (i alfabetisk rekkefølge):
Annie Speirs
Speirs ble olympisk mester i svømming under OL 1912 i Stockholm. Hun var med på det britiske laget som vant 4 x 100 meter fri. De vant foran Tyskland med tiden 5.52,8. De andre svømmerne på gull-laget var Jennie Fletcher, Isabella Moore og Irene Steer. Det var kun fire nasjoner som stilte med lag i 4 x 100 meter fri for damer. Finalen ble avholdt 15. juli 1912. På 100 meter fri individuelt kom hun på femteplass.
Ramaskrik filmfestival
2011
Kortfilm:
WIP:
Rune Christiansen
Rune Christiansen (født 10. april 1963 i Bergen) er en norsk lyriker og romanforfatter. I 2011 overtok han det kunstneriske ansvaret for Forfatterstudiet i Bø ved Høgskolen i Telemark etter at Eldrid Lunden gikk av for aldersgrensen.
Rune Christiansen debuterte som dikter i 1986. Siden da har han skrevet tolv diktsamlinger og ni romaner. Han har også gjendiktet poetene Alain Bosquet, Eugenio Montale, Frank Kuppner og Edmond Jabès.
Amadeus (teaterstykke)
Stykket handler om konkurranseforholdet mellom komponistene Wolfgang Amadeus Mozart og Antonio Salieri. Stykket bygger på myten om at Sallieri var skyld i Mozarts tidlige død, og er inspirert av Aleksandr Pusjkins korte teatertekst Mozart og Salieri fra 1830.
Filmatisering
Filmen Amadeus hadde premiere i Los Angeles i USA 19. september, 1984. Filmen er regissert av Miloš Forman, med skuespilleren Tom Hulce som Mozart og F. Murray Abraham som Antonio Sallieri. Filmen vant åtte Oscars, samt flere andre priser, blant annet Amanda for beste utenlandske spillefilm.
Stormklockan
Stormklockan ble startet i desember 1908 av Stockholm-avdelingen i det svensk socialdemokratiske ungdomsforbundet. «Klockan» kom til å bli talerør for den radikale fløi innen forbundet, og kom snart til å gi navn til denne politiske strømningen; «Stormklockerörelsen». Redaktør var den profilerte Zeth Höglund.
Stormklockan kom ut ved siden av publikasjonen Fram, som var startet av Per-Albin Hansson og var forbundets offisielle avis.
Under den første verdenskrigen kom Stormklockan til å bli talerør for venstresiden i den svenske arbeiderbevegelsen. Under de politiske partistridene i 1924 og 1929 var den organ for Komintern, og kom en tid som dagsavis.
Stormklockan ble fra 1930 igjen organ for ungdomsbevegelsen til Sveriges Kommunistiske Parti, det senere Vänsterpartiet kommunisterna, VPK.
I Sverige utkom Kommunistisk ungdom, Stormklockan fra 1972 til 1977 og Stormklockan: tidning för arbetande ungdom i stad och på land fra 1977 til 1982.
Skjálfandi
Skjálfandi er en bukt nord på Island. Navnet betyr «skjelvende» på norsk og kan referere til jordskjelv som oppstår ganske ofte i området. Dei fleste jordskjelvne er derimot for svake til at de kan merkest.
Bukten ble opprinnelig dannet av isbreer og to elver munner ut i den: Skjálfandafljót, som er en breelv og Laxá som er en ferskvannselv. Laxá er kjent for laksen som finns her (lax betyr laks på norsk) og deler av elven er vernet av Ramsar-konvensjonen.
Det største stedet i Skjálfandi er Húsavík, som ligger på andre siden for Kinnarfjöll, fjellkjeden på andre sida av bukten og som er dekket av snø året rundt. Den høyeste toppen her er på rundt 1 100 meter. Som de fleste fjell på Island har de vulkansk opprinnelse.
Bukten er kjent for de mange hvalartene som stundom held til her. Det er lettest å observere disse på hvalsafari fra Húsavík.
Den svenske vikingen Gardar Svavarsson var den første europeeren som bosette seg på Island, rundt 860. Han bygde et hus Skjálfandi, men var her bare ett år før han forlot Island igjen.
Bergljot Bratland
Kristine Bergljot Bratland (født Vangen 8. november 1871 i Melhus, død 20. april 1947 i Oslo ), var en norsk skuespiller.
Familie
Kristine Bergljot Bratland var datter av jernbaneingeniør Ole Olsen Vangen og Andrea Rebekka Jensen. Hun ble 18. november 1892 gift hos Byfogden i Kristiania med kunstmaler Jacob Bratland (1859-1906).
Liv og virke
Bergljot Bratland hadde engasjementer ved Fahlstrøms Theater, hos Olaus Olsen og ved Den norske Ibsen-turné 1908-1909. I tillegg til å besøke flere norske byer, brakte turneen henne til Sverige og Danmark. Sin debut fikk hun på Fahlstrøms Theater 22. oktober 1903, som Katinka i stykket Familien Jensen.
Ved første verdenskrigs begynneslse var Bratland engasjert ved Theodor Tønders selskap, som ga forestillinger flere steder i landet. I 1919 medvirket hun i Strindberg-tourneen.
I 1918 medvirket Bratland i den norske stumfilmen Vor tids helte. Filmen regnes som tapt.
Anker Kihle
Anker Kihle (1917–2000) var en norsk fotballspiller. Han var målvakt og representerte Storm fra Skien. Kihle spilte i 1939 to kamper for det norske. Han var dessuten reserve for Henry Johansen under Fotball-VM i Frankrike i 1938.
Hans to år yngre bror Ewald Kihle ble også landslagsmålvakt (to landskamper i 1951).
Det var i fjor jag tjente som dreng
«Det var i fjor jag tjente som dreng» er et skillingstrykk som sto i «Arbeider-Magasinet» i 1930. Alf Prøysen tok den også med i visespalten sin i 1956 i «Magasinet for Alle». Skillingsvisen var velkjent for Prøysen også, og han skriver at hjemme på Ringsaker gikk visa bare under navnet «Visa hass Tater-Hjalmar».
Teksten
1.Det var i fjor jag tente dreng hos tjukke Per på Nergårdseng det var et farlig slit og sleng på åker og på eng. Der var gubben arg og kjerringa snål det var dårlig mat til varje mål det var sure epler og råtten kål det var soknets sämsta gård.
2.Til høsten vil jag sluta her da vil jag sega som det er en flicka har jag fått så kjær det børjade så her. Det var en dag sa sola skjen vi satt oss på en liten sten for at hvila våra trøtta ben det var jag og min Helen.
3.Vi satt på dikets kant så grann med munn mot munn og hand i hand vi satt på dikets kant så grann og så på vatnet som rann. Men da vi skulle oppat stå hva illa hende det ju då i diket fall vi både två i bøljorna de blå.
4.Vi reiser opp en minnesten til minne om våra trøtta ben vi reser opp en minnesten det var jag og min Helen PÅ denne minnesten skal stå: I diket falt vi båda två og dermed börja vår kärlek slå så ille kan det gå.
6.Det er den beste pojk jag vet som reddat meg från dødlighet som reddat meg från dødlighet en gang vi satt og gret og da vi hadde gretet slut så tørka vi oss med en klut og kysste så det rant på trut og senn så var det slut.
7.Om fredag vi til presten gå en lysning der vi redan får kan hende det er laga så vi blir et par vi två. En pojk vi har så fin og grann sin pappa liknar han minsann og blir den andra likadan blir jag en lycklig mann.
Irene Steer
Irene Steer (født 10. august 1889 død 18. april 1947) var en britisk svømmer som deltok under OL 1912 i Stockholm.
Steer ble olympisk mester i svømming under OL 1912 i Stockholm. Hun var med på det britiske laget som vant 4 x 100 meter fri. De vant foran Tyskland med tiden 5.52,8. De andre svømmerne på gull-laget var Jennie Fletcher, Annie Speirs og Isabella Moore. Det var kun fire nasjoner som stilte med lag i 4 x 100 meter fri for damer. Finalen ble avholdt 15. juli 1912. På 100 meter fri individuelt ble hun utslått i semifinaleheatet.
Liste over fjorder på Island
De viktigste fjordene og buktene på Island:
Dråby kirke (Djursland)
Dråby kirke ligger på Djursland i Syddjurs kommune i Danmark.
På stedet der kirken står var det opprinnelig en liten mursteinskirke fra 1200–1400-tallet. Den ble erstattet av den nåværende kirke på 1400-tallet – 1500-tallet. Det nåværende «styltetårn» ble bygget rundt 1730. På vestsiden av tårnets vestside er årstallet 1739 og initialene «SAB» og «AR» for Sophia Amalia Benzon og hennes ektefelle, Andreas Rosenpalm.
Kirken er 35 meter lang med syv krysshvelvinger og er bygget i gotisk stil. På grunn av størrelsen kalles kirken somme tider for Djurslands Domkirke.
I middelalderen var Dråby antagelig en havneby ved Kattegat og lå på draget mot Ebeltoft Vig, og kirken er viet til de sjøfarendes helgen, Sankt Nicolaus. Kirken var tidligere knyttet til godset Skærsø, som var eiet av adelsfamilien Rosenkrantz og senere slekten Gøye. Begge familiers våpen er malt i kirken.