cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leith Harbour
Rett før utbruddet av Falklandskrigen kom en gruppe på 50 argentinere til Leith Harbour under dekke av å være arbeidere som skulle rydde opp i skrapmetall. Skipet de kom med var leid inn av argentinske myndigheter og etter kort tid ble Leith Harbour okkupert. 25. mars 1982 ble spesialstyrker fra den argentinske marinen satt i land i Leith Harbour fra skipet «Bahía Paraiso». 25. april 1982 gjenerobret britiske styrker Grytviken og dagen etter Leith Harbour uten at noen skudd ble avfyrt.
Christian Salvesen & Co eide Leith Harbour frem til overføringen til den britiske stat i 1992.
Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers
Prajñāpāramitāsūtraen i 100,000 vers (devanāgarī: शतसाहस्रिकाप्रज्ञापारमिता, sanskrit: śatasāhasrikāprajñāpāramitāsūtra, tibetansk: ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ་སྟོང་ཕྲག་བརྒྱ་པ, wylie: shes rab kyi pha rol tu phyin pa stong phrag brgya pa, kinesisk: 初會, pinyin: chū hùi) er en mahāyānasūtra, en hellig tekst innenfor mahāyānabuddhismen. Den er den største av alle mahāyānatekstene, og er en del av den omfattende litteraturen som kalles prajñāpāramitā. Noen ganger brukes den upresise benevnelsen «den store prajñāpāramitāsūtraen».
Utgaven på 100,000 vers er bevart på sanskrit, og i oversettelser til tibetansk, kinesisk og mongolsk, hvorav den eldste er fra år 663 e.Kr. I tillegg finnes en eksegetisk tradisjon som omfatter kommentarer av indiske, tibetanske, sentralasiatiske og kinesiske forfattere.
Prajñāpāramitā er sanskrit og oversettes gjerne med «visdommens perfeksjon». En mer ordrett oversettelse er «visdommen (prajñā) som har trengt hinsides eller transcendert (pāramitā) verdens lidelse». Dette er et teknisk begrep som står sentralt i buddhismens ontologiske lære om «tomheten» (śūnyatā). Det er også den sjette av de seks pāramitās i mahāyānabuddhismen.
Prajñāpāramitā er også navnet på en bodhisattva eller «kommende Buddha», som personifiserer denne visdommen. I Kina er hun kjent som Guānyīn. Som en kvinnelig frelseskikkelse eller symbol på moderlighet, spiller hun en sentral rolle i retningen Det rene land.
«Den store prajñāpāramitāsūtraen»
Benevnelsen «den store prajñāpāramitāsūtraen» har hatt varierende meningsinnhold gjennom historien. Den har blant annet blitt brukt som navn på den samlede prajñāpāramitālitteraturen. Fra 660 til 663 e.Kr. oversatte Xuánzàng et bibliotek med 16 prajñāpāramitātekster fra sanskrit til kinesisk. Den kinesiske tittelen på hele tekstsamlingen var bōrě bōluómì duō jīng (般若波羅蜜多經), som var en gjengivelse av sanskrit mahāprajñāpāramitāsūtra.
Det er vanlig å skille mellom seks store og 24 mindre tekster. Av de mindre tekstene kan nevnes diamantsūtraen og hjertesūtraen. Skiller man ut de mindre tekstene som en egen kategori, kan man kalle de resterende store tekstene for «den store prajñāpāramitāsūtraen». Dette har vært gjort både av østlige buddhister og vestlige orientalister.
Eutychianisme
Eutyches hevdet at Jesus Kristus etter inkarnasjonen kun hadde en natur, og at hans menneskelighet ikke var av samme vesen som vår. Dette ble oppfattet som monofysittisme av hans motstandere, og Eutyches ble ekskommunisert. Eutychianismen ble dermed, sammen med monofysittismen, ettertrykkelig avvist ved konsilet i Khalkedon i 451.
Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers
«Den store prajñāpāramitāsūtraen»
Dette er ikke entydig, men en samlebetegnelse på fem adskilte tekster på henholdsvis 100,000, 25,000, 18,000, 10,000 og 8,000 vers, samt en sjette tekst som bare er bevart på kinesisk. Noen ganger blir hver enkelt av disse seks tekstene, hver for seg, betegnet som «den store prajñāparamitāsūtraen», slik at man sitter igjen med syv forskjellige meningsinnhold.
En av de fremste ekspertene på denne litteraturen var orientalisten Edward Conze. I 1961 publiserte han en oversettelse av «den store prajñāpāramitāsūtraen», som hovedsakelig baseres på utgaven med 25,000 vers. Men samtidig hentet han materiale fra andre store tekster, og presenterte dette som en tekst. Han skånet leseren for kompleksiteten blant «filologiske purister», men har samtidig oversatt en konstruert og fiktiv tekst.
Kontakt med Dharmaguptaka
Det finnes bevis for at utgavene i 100,000, 25,000 og 18,000 vers har en forbindelse med skolen Dharmaguptaka i Sentral-Asia. Det mangler slike doktrinære spor i utgavene på 10,000 og 8,000 vers.
Abhisamayālañkāra
Tekstens struktur blir forklart i avhandlingen Abhisamayālañkāra, som er skrevet enten av Maitreyanātha (ca 270-350 e.Kr.) eller Asaṅga (4. århundre e.Kr.), som begge tilhørte skolen yogācāra. En innflytelsesrik kommentar ble skrevet på 700-tallet av den indiske filosofen Haribhadra. Boken omhandler åtte erkjennelser (alañkāras) og 70 emner som finnes i alle de store sūtraene, uavhengig av antall vers:
1) Erkjennelse av alle aspekter (sarvākārajñatā): 10 emner 2) Erkjennelse av veiene (mārgākārajñatā): 11 emner 3) Erkjennelse av det altomfattende (sarvajñatā): 9 emner 4) Full praktisering av alle aspekter (sarvākārābhisambodha): 11 emner 5) Kulminerende klar forståelse (murdhābhisamaya): 8 emner 6) Seriell klar forståelse (anupurvābhisamaya): 13 emner 7) Klar forståelse i et enkelt øyeblikk (ekaksanābhisamaya): 4 emner 8) Dharmakāya: 4 emner
Inndelingen er blitt brukt av vestlige forskere, deriblant av Edward Conze i sin oversettelse.
Manuskripter på sanskrit
Teksten finnes på sanskrit i form av flere manuskripter som stammer fra buddhistiske klostere i Nepal.
Ingjerd Pytte Sagli
Ingjerd Pytte Sagli (født Ingjerd Pytte i 1967) er en norsk blomsterdekoratør og styrkeløfter som representerer Oslo Politis Idrettslag (OPIL). I 1991 vant hun VM sammenlagt. I 1995 vant hun kongepokalen under NM
Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers
Manuskripter i Cambridge University
Alle manuskriptene stammer fra Nepal; et av dem er skrevet på palmeblader, mens de øvrige er av papir. Skriften er ikke devanagari, men newariskrift (rañjanā). Dette er en av mange former for nepalsk skrift (nepālākşarā) som primært brukes til å skrive det tibetoburmanske språket newari. Buddhister i store deler av Asia betrakter skriften som hellig, og den er brukt i tallrike buddhistiske tekster på sanskrit fra Nepal.
Manuskriptene ble kjøpt av Dr. Daniel Wright, en operasjonslege ved den britiske residens i Kathmandu, mellom februar 1873 og april 1876 og gitt til biblioteket den 26. april 1876. I sin liste over manuskripter omtaler han en femte seksjon eller khaņḑa, som er fraværende i samlingen og som må ha vært en oppsummering av hele teksten. Den engelske etnologen Brian Houghton Hodgson skrev i 1828 at «Satā Sáhasrìka er det samlede navnet på de første fire Khands, hvor den femte ikke nødvendigvis er fraværende; den er i virkeligheten en av flere oppsummeringer av Sāhasrika».
Manuskripter i Japan
Det finnes fire sanskrit-manuskripter i Japan:
En oversettelse av det første og eldste manuskriptet ble publisert av Takayasu Kimura i fire bind mellom 2009 og 2014.
De øvrige manuskriptene er idag oppbevarte i Calcutta og New Delhi.
Den bevarte versjonen
I likhet med manuskriptene på sanskrit, har den tibetanske versjonen 72 kapitler. Det har eksistert syv oversettelser til tibetansk, hvorav den fjerde i rekken er bevart i den tibetanske buddhistiske kanon (Kangyur).
Teksten ble oversatt til tibetansk fra «det indiske språk» (རྒྱ་གར་སྐད།, rgya gar skad), etter alt å dømme sanskrit. Tittelen på den indiske originalen er angitt som sha ta sA ha sri ka pra da nyA pA ra mi tA (ཤ་​ཏ་​སཱ་​ཧ་​སྲི་​ཀ་​པྲ་​ད་​ཉཱ་​པཱ་​ར་​མི་​ཏཱ།) som er en gjengivelse av sanskrit śatasāhasrikāprajñāpāramitā (अतस्हस्रिक्प्रज्प्रमित्) eller «prajñāpāramitā i 100,000 vers».
Seks andre oversettelser
Den syvende karmapa Chödrak Gyatso (ཆོས་གྲགས་རྒྱ་མཚོ་, 1454–1506) omtaler seks andre oversettelser i sitt verk «lampen i de tre verdener» (chos grags rgya mtsho), som er en kommentar til Abhisamayālaṃkāra. Han beretter at Lang Kamba Kocha (ཁམས་པ་གོ་ཆ།, rlangs khamspa gocha) reiste til India, lærte seg teksten utenat, og foretok en oversettelse i fire bind. Trisong Detsen blandet blod fra sin egen kropp med geitemelken fra en hvit geit, og beordret at denne sūtra skulle skrives ned. Den ble oppbevart i en stupa i Lhasa, og var kjent som «de røde notater» og «den mindre overlegne oversettelse».
Den andre oversettelsen ble foretatt av Bé Mañjuśri (དབས་མཉྫུཤྲཱི༡།, dbas [sbas] manydzushri) og den indiske panditen Nyang Indravaro (ཉང་ཨིནྡྲབརོ, nyang indrabaro). De bragte denne teksten fra India, og skrev den ned i fire bind, etter å ha blandet hår fra monarkens hode med geitemelk fra en hvit geit.
Ettersom tekstens repetisjoner bare var gjengitt i en forkortet form, ble oversettelsen bearbeidet på nytt av Vairocana (ལོ་ཆེན་བཻ་རོ་ཅ་ན, lochen bairocana). Denne tredje oversettelsen i seks bind ble kjent som «den mellomliggende overlegne oversettelse». Den var også kjent som «de hundre tusen vers i en bag av rådyrskinn», fordi den ble oppbevart i en slik bag i eremitthulene Samye Chimpu (བསམ་ཡས་མཆིམས་ཕུ།, bsam yas mchims phu).
Under regjeringstiden til keiser Tri Rabalchen (རལ་པ་ཅན, khri ra pal can, 806–841) ble den redigert på nytt (en femte oversettelse) av den indiske panditen Surendrabodhi og de tibetanske oversetterne Gawa Baldseg (སྐ་བ་དཔལ་བརྩེགས, ska ba dpal brtseg) og Jogro Lui Gyaltsen (ཅོག་རོ་ཀླུའི་རྒྱལ་མཚན, cog ro' klu'i rgyal mtshan), og omdøpt til «den store overlegne oversettelse». Den sjette oversettelsen ble foretatt av Jo Kyingdrug (ལྕེ་ཁྱི་འབྲུག, lco khying ’brug) og den syvende oversettelsen ble foretatt av Nanam Shyang Yeshé Dé (སྣ་ནམ་ཞང་ཡེ་ཤེས་སྡེ་, sna nam zhang ye shes sde, sanskrit: Jñanasena), en av disiplene til Rinpoche.
Dergé Kangyur og de fleste andre versjoner av Kangyur mangler en kolofon, men kolofonene i Narthang- og Lhasa Kangyur oppgir Jinamitra, Surendrabodhi, Yeshé Dé «og andre» som oversettere. Katalogen i Dergé Kangyur (dkar chag) bekrefter at sūtra'en også ble oversatt i den tidlige peroden, og nevner tilføyelser som ble gjort av Ngok Lotsāwa.
Plasseringen i den tibetanske kanon
I katalogene over tibetanske buddhistiske skrifter ved universitetet i Tōhoku som ble publisert av Hukuju Ui og Yensho Kanakura, er den tekst nr 8 i Kangyur. Plasseringen i Kangyur varierer, fordi skoler og klostre i tibetansk buddhisme foretok lokale redaksjoner av denne monumentale tekstsamlingen. I de neste avsnittene vises plasseringen i åtte utgaver av Kangyur:
Lithang Kangyur
Lithang Kangyur er en utgave fra 1608–1621. Tekstsamlingen stammer fra Litangklosteret i Litang i den nåværende provinsen Sichuan, og har 110 bind.
I denne utgaven er prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers tekst nr 9 (J.9) og opptar 16 bind (bind 14–29).
Choné Kangyur
Choné (eller Cone) Kangyur (ཅོ་ནེ་བཀའ་འགྱུར, co ne bka'-'gyur) består av 107 bind. Utgaven er fra 1721–1731, og ble laget i Chonéklosteret i den historiske regionen Amdo etter forespørsel av prins Jamyang Norbu (འཇམ་དབྱངས་ནོར་བུ་, 1703–1751). Den var basert på Lithang Kangyur, og dens strukturelle oppbygning ble redigert av Choné-lamaen Drakpa Shedrup (ཅོ་ནེ་གྲགས་པ་བཤད་སྒྲུབ་, co ne grags pa bshad sgrub, 1645–1748).
I denne utgaven er prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers tekst nr 999 (C.999) og opptar 16 bind (bind 57–72).
I Urga Kangyur (1905–1908) er den tekst nr 8 og opptar 12 bind.
I Peking Kangyur (1958) – som er basert på tre trykte utgaver fra henholdsvis 1410 (Yongle Kangyur), 1717–1720 (Qianlong Kangyur) og 1737 (Otani Kangyur), er den tekst nr 730 og opptar 14 bind.
Tekstens struktur i Degé Kangyur
Degé Kangyur (eller Derge Kangyur, སྡེ་དགེ བཀའ་འགྱུར) fra 1733 stammer fra Gonchenklosteret i det tidligere kongedømmet Derge i den historiske regionen Kham. Der inngår teksten i seksjonen sher phyin (ཤེར་ཕྱིན), som er en underavdeling av mahāyānasūtraene eller mdo (མདོ།). Den er tekst nr 9 og opptar 12 bind (bind 14–25) og 9 417 ½ sider. Nedenfor vises kapitler og seksjoner, fordelt på bind og folioer i Degé Kangyur.
Den anglo-tyske orientalisten dr. Edward Conze (1904–1979) oppga at teksten bestod av 300 seksjoner eller bampos (བམ་པོ།, bam po); dette er også riktig dersom vi for eksempel ser på Ulanbaatar Kangyur. Men i Degè Kangyur har teksten 303 seksjoner (kolofonen, avslutningen og 301 i selve tekstkroppen) og 72 kapitler. Bampo er et bindingsystem for palmeblader, hvor en tråd gikk gjennom hullene i manuskriptbladene og holdt dem sammen.
Den mongolske versjonen
Den mongolske versjonen av teksten bærer tittelen bilig-ün cinadu kijaγar-a kürügsen jaγun mingγan toγa-tu. Den ble oversatt fra tibetansk like etter år 1600 av Siregetu guusi chorji etter et dekret av Legdan Qagan (1604–1634) (buddhister i Mongolia praktiserer tibetansk buddhisme). Teksten inngår i den mongolske Ulaanbataar Kangyur fra 1671 i 114 bind. Den er i manuskriptform og blir oppbevart i Mongolias nasjonalbibliotek i hovedstaden Ulan Bator. Den blir også omtalt som bka' 'gyur rgyal rtse'i them spangs ma (བཀའ་འགྱུར་རྒྱལ་རྩེའི་ཐེམ་སྤངས་མ), og tilhører Tempangma-linjen. Tempangma (ཐེམ་སྤངས་མ་, them spangs ma) er et manuskript av Kangyur med 114 bind som ble nedskrevet i Gyantse i 1431 etter ordre fra Rabten Kunzang Pakpa (1389–1442). Det antas at originalen fortsatt er tilstede i Gyantse. Manuskriptet er kopiert mange ganger, særlig under den femte Dalai Lama, Ngawang Lobsang Gyatso (1617–1682).
Også London Kangyur (1712), Tokyo Kangyur (1856–1858) og Stog-palassets Kangyur (1700–1750) er basert på Tempangma.
I 2007 begynte digitaliseringen av 111 av 114 bind (3 mangler) i Ulaanbataar Kangyur; digitaliseringen ble utført gjennom et samarbeid mellom Mongolias nasjonalbibliotek, The Asian Classics Input Project (ACIP) og Yuishoji Buddhist Cultural Exchange Research Institute (YBCERI). Utgaven ble publisert i 2010. I 2015 publiserte Jampa Sampten og Niisaku Hiroaku en katalog over Ulaanbataar Kangyur.
I årene 1942–1944 publiserte den ungarske orientalisten Sajos Ligeti (1902–1987) en katalog over Ulaanbataar Kangyur. Der opptar denne teksten 12 bind (tome, 26–37) og 300 bampos. Den har 72 kapitler (ĵüil) og er katalogisert som N° 746–N° 757.
Blandede linjer: Narthang- og Lhasa Kangyur
Det finnes også utgaver av Kangyur som er basert på både Tsalpa og Tempangma. Narthang Kangyur (སྣར་ཐང་བཀའ་འགྱུར, snar thang bka' 'gyur) er en xylografisk utgave som ble trykt i perioden 1730–1732. Den er basert på manuskriptet Chingwa Taktse (fra Tsalpa-linjen) og Shelkar (fra Tempangma-linjen). Utgaven er opkalt etter Narthangklosteret i prefekturet Shigatse i Tibet, 15 km vest for prefekturets hovedstad Xigazê.
I Narthang Kangyur er prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers tekst nr 9 (N.9) og opptar 12 bind (14–25).
Lhasa Kangyur (ལྷ་ས་བཀའ་འགྱུར, lha sa bka' 'gyur) er en annen blandet utgave. Den ble trykt i et statlig trykkeri nedenfor Potalapalasset i Tibets hovedstad Lhasa fra 1920 til 1934 og består av 100 bind (inkludert et indeksbind). Utgaven er basert på Dergé og Narthang Kangyur. Lhasa Kangyur ble til etter ordre fra den 13. Dalai Lama, Thubten Gyatso (1876–1933). Et nytrykk av utgaven ble produsert av shes rig dpar khang i Dharamsala. I Lhasa Kangyur er prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers tekst nr 9 (H.9) og opptar 12 bind (14–25).
Oversettelser til engelsk
Den tibetanske versjonen er ennå ikke oversatt i sin helhet til noe vestlig språk. I 1888, 1890 og 1891 utga Pratap Chandra Ghosa en engelsk oversettelse fra Dergé Kangyur i tre bind. Oversettelsen omfattet de 11 første kapitlene, og det tolvte kapittelet frem til bampo 78.
Den kinesiske oversettelsen
I årene 660–663 e.Kr. oversatte Xuán Zăng teksten til kinesisk i 400 bokruller med tittelen «den innledende forsamling» (初會, chū huì). Den er første del av hans monumentale oversettelse av et prajñāpāramitābibliotek. Hans oversettelse har 79 kapitler (hvorav de to siste kapitler er kapitlene 30–31 i utgaven på 8,000 vers). Teksten er ikke bevart i andre oversettelser
India
Den andre er «En omfattende kommentar til den Opphøyde Prajñāpāramitā i 100,000 vers, Prajñāpāramitā i 25,000 vers og Prajñāpāramitā i 8,000 vers» (sanskrit: Ârya Shatasāhashrikā Pañchavimshatisāhashrikā Ashtādasha-sāhashrika Prajñāpāramitā brhartthīkā, tibetansk: P'hags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa vbum pa daq nyi khri lqa stoq pa daq khri brgyad stoq pavi rgya cher bshad pa), og ble også oversatt av Surendrabodhi og Yeshes De.
Khotan
«Oppsummering av den 100-myriaders Mahāprajñāpāramitā» (Khotanesisk: Ssa-byūryi mahāprrajñāpārāme hīya hambeca) er en liten kommentar fra den sentralasiatiske bystaten Khotan. Teksten ble oversatt av Baily i 1951.
Drag Me To Hell
Drag Me to Hell er en amerikansk skrekkfilm fra 2009 skrevet og redigert av Sam Raimi og hans eldre bror Ivan Raimi.
Filmens skuespillerstjerner er Alison Lohman, Justin Long og Lorna Raver. Filmen er en tilbakekomst for Raimi, som tidligere hadde opptjent et meget godt rykte for hans kult-skrekkserie The Evil Dead, før han nådde et videre publikum med Spider-Man-filmene. Filmen handler om Los Angeles-långiverkonsulenten Christine Brown (Alison Lohman) og hennes avslag om å utvide et lån for Mrs. Ganush (Lorna Raver) for å imponere hennes sjef. Som hevn setter Ganush en forbannelse på Christine, noe som gjør hennes liv til et helvete. Filmen hyller også en rekke Universal-skrekkfilmer fra 1980-tallet, da filmen viser en årgangsåpningslogo fra det sekelet.
Sammendrag
I 1969 i Pasadena søker et latinamerikansk ektepar hjelp fra en ung spåkone som går under navnet Shaun San Dena. De forteller at sønnen deres er syk og hører onde stemmer etter å ha stjålet et sølvkjede fra en sigøyner, til tross for at de forsøkte å returnere det. San Dena gjennomfører et ritual, men de blir angrepet av en ukjent demon som drar med seg gutten til Helvete.
I nåtidens Los Angeles arbeider Christine Brown i en bank, og forsøker å bli forfremmet. Men hun møter motstand fra Stu Rubin som også ønsker seg en høyere stilling. Sjefen hennes råder Christine til å demonstrere tøffe beslutninger. En eldre sigøyner-kvinne, Sylvia Ganush, kommer innom banken for å be om en tredje forlengelse på lånet sitt. Men Christine avviser henne. Ganush forteller at hun ikke har råd til å betale alle kostnadene for huset sitt, begynner å gråte, og hun lager en scene i banken. Sikkerhetsvaktene dukker opp, og den eldre damen forsvinner fra kontoret.
I et parkeringshus blir Christine angrepet av Ganush. Hun river en knapp fra Christines frakk, og forbanner den. Senere besøker Christine og kjæresten Clay en spåkone, Rham Jas, som forteller Christine at hun blir hjemsøkt av en ond ånd. Hjemme igjen blir Christine angrepet en denne onde ånden, og har en hallusinasjon om Ganush. På jobben de neste dagene hallusinerer hun flere ganger om Ganush igjen, og blør voldsomt neseblod. Samtidig stjeler kollega Stu Rubin noen dokumenter fra Christines skrivebord. Christine ønsker å be Ganush om tilgivelse, men oppdager at den gamle damen nylig har dødd.
Christine vender tilbake til Rham Jas. Hun forklarer at så lenge Christine er eier av den forbannede knappen hennes, vil hun bli plaget av en mektig demon kalt "Lamia" i tre dager før hun blir dratt til Helvete. Spåkonen antyder at et annet offer kan tilfredsstille demonen. Christine ofrer motvillig et kjæledyr, for å hindre at hun selv havner i Helvete. Christine møter Clays foreldre hjemme hos dem til middag, hvor hun igjen plages av groteske hallusinasjoner. Christine kommer tilbake til Jas, som ber om et gebyr på 10 000 dollar. Han introduserer henne for San Dena, som forbereder seg på å felle "Lamia" og drepe den. Ting går galt, og Lamia tar bolig i kroppen hennes. San Dena dør under kampen mot hennes motstander.
Jas forsegler Christines knapp fra frakken hennes i en konvolutt, og sier at hun bare kan fjerne forbannelsen ved å sende knappen videre og forbanne noen andre. Christine bestemmer seg for å gi konvolutten til sin kollega Stu, men hun ombestemmer seg. Jas informerer Christine om at hun kanskje kan gi knappen til en død person. Christine velger å grave opp Ganushs grav, og plasserer konvolutten på liket like før daggry. Christine kommer deretter hjem, og forbereder seg på å møte Clay ved en tog-stasjon i Los Angeles for å reise på en helgetur. Hun får vite fra sjefen hennes om at hun har blitt forfremmet, etter at Stu tilsto å ha stjålet dokumenter fra henne.
Houghton County
Houghton County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger på den nordlige halvøya (Upper Peninsula) ved Øvresjøen (Lake Superior) og det grenser mot Keweenaw County i nord, Baraga County i øst, Iron County i sør og mot Ontonagon County i vest.
Sevens and More
Sevens and More er en demo sluppet av bandet Burn the Priest (nå Lamb of God) og det ble utgitt i 1998.
Houghton County
Houghton Countys totale areal er 3 889 km² hvorav 1 269 km² er vann. I 2000 hadde fylket 36 016 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Houghton.
Fylket ble grunnlagt i 1845 av land fra fylkene Marquette og Ontonagon County og det har fått sitt navn etter geologen Douglass Houghton.
Florian Keller (landhockey)
Florian Keller (født 3. oktober 1981 i Berlin) er en tysk profesjonell landhockeyspiller som representerte Tyskland under Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina. Her tok han gull for det tyske landslaget i landhockey etter å ha slått Spania i finalen med 1-0.
Tyskland tok dermed sitt fjerde OL-gull i landhockey (det forrige i Sommer-OL 2004), og sin syvende landhockeymedalje gjennom tidene.
Colman’s
Colman's er en britisk sennepsprodusent som har sitt hovedsete i Norwich i Norfolk. Colman's of Norwich ble dannet i 1814 og er dermed et av de eldste matmerkene som fortsatt eksisterer. Colman's er nå eid av industrikonsernet Unilever. Sennepens særskilte smak kommer fra blandingen av brun sennep (sareptasennep) og hvitsennep.
I det siste har Colman's sponset den lokale fotballklubben Norwich City F.C. hvor logoen står på lagets skjorter.
Kai-Uwe von Hassel
Kai-Uwe von Hassel (født 21. april 1913 i Gare i Tysk Øst-Afrika (nå Tanzania), død 8. mai 1997 i Aachen) var en tysk konservativ politiker (CDU).
Bakgrunn
Kai-Uwe von Hassels bestefar, generalløytnant Friedrich von Hassel (1833–1890), ble den 22. mars 1887 elevert til den prøyssiske adelsstand. Hans far Theodor von Hassel (1868–1935) var kaptein i Schutztruppe für Deutsch-Ostafrika. Etter at han hadde fullført sin aktive tjeneste, slo han seg til som plantasjeeier i den daværende tyske kolonien.
I 1919 ble familien utvist fra Tysk Østafrika, etter at Tyskland tapte kolonien til britene. Etter abitur (artium) i Flensburg tok han landbruksvitenskapelig utdannelse, og reiste tilbake til kolonien som plantekjøpmann.
I 1939 ble han internert i Dar-es-Salaam og kort etter utvist til Tyskland. Deretter gjorde han tjeneste i hæren, til slutt med tjenestegrad løytnant, frem til han ble tatt som krigsfange.
Politiker
Han begynte sin politiske karrière som borgermester i Glücksburg, og var fra 1954 til 1963 statsminister i Schleswig-Holstein, i denne egenskap også president for Forbundsrådet fra 1955 til 1956, fra 1963 til 1966 tysk forsvarsminister og fra 1966 til 1969 minister for fordrevne, flyktninger og krigsskadede.
Han var president for Den europeiske unionen av kristeligdemokrater fra 1973 til 1981, og fra 1977 til 1980 president for Europarådets parlamentariske forsamling. Fra 1979 til 1984 var han medlem av det første direkte valgte Europaparlamentet.
Kai-Uwe von Hassel var gift to ganger og hadde en sønn og en datter. Sønnen, Oberleutnant zur See Joachim von Hassel, omkom i 1970 da jagerflyet hans styrtet.
Den 8. mai 1997 døde Kai-Uwe von Hassel av et hjerteinfarkt mens han deltok på utdelingen av Karlsprisen i Aachen til daværende president Roman Herzog.
Kai Rittun
Kai Rittun er kjent blant annet for sine tresnitt i svart-hvitt. Motivene er ofte hentet fra naturen og tegningen er en grunnleggende del av arbeidet. Uttrykket er ikke sjelden ekspressivt.
Kai Rittun er sønn av billedkunstnerne Bea (født 1940) og Thorstein Rittun (født 1929). Han vokste opp i kunstnerkolonien Borettslaget Trolltun på Bøler i Oslo. I dag bor og arbeider han på Bislett i Oslo.
Jada Pinkett Smith
Jada Koren Pinkett-Smith (født Jada Koren Pinkett 18. september 1971 i Baltimore i Maryland i USA) er en amerikansk skuespillerinne og sangerinne.
Bakgrunn
Hennes far var entreprenør og hennes mor var sykepleier. Foreldrene tok ut skilsmisse etter kun få måneders ekteskap. Jada Pinkett ble uteksaminert med hovedfag i teater fra Baltimore School for the Arts, der hun møtte klassekameraten Tupac Shakur, som hun utviklet et nært vennskap med. I dokumentaren Tupac: Resurrection sier Shakur at «Jada er mitt hjerte. Hun vil fortsatt være vennen min resten av mitt liv». De forble tette venner inntil Shakurs død i 1996. I 2018 avslørte Pinkett Smith at hun hadde blitt diagnostisert med alopesi.
Karriere
Jada Pinkett Smiths store karrieregjennombrudd kom i 1991 da hun fikk en rolle i NBCs situasjonskomedie A Different World, en spin-off fra The Cosby Show. Hun gjorde sin debut i en spillefilm to år senere, i Menace II Society (1993). Hun fikk imidlertid ingen internasjonal anerkjennelse før sin rolle mot Eddie Murphy i gjenskapelsen av Den helskrudde professoren (1996).
I tillegg til være foran kamera, har hun også tilbragt en del tid bak det, som regissør av musikkvideoer. Hun har også skapt «Maja», et T-skjorte– og kjolemerke for damer, som for det meste selges via postordre.
Jada Pinkett giftet seg med skuespiller Will Smith den 31. desember 1997, og sammen har de en sønn, Jaden Christopher Syre Smith (født 8. juli 1998), og en datter, Willow Camille Reign Smith (født 31. oktober 2000). Hun er også stemor til Smiths sønn fra et tidligere ekteskap, Willard «Trey» Smith III (født i 1992).
Jada Pinkett Smith er i tillegg til å være skuespiller involvert som vokalist i nu metal/rapcore-bandet Wicked Wisdom, som lanserte et selvtitulert debutalbum den 21. februar 2006. Bandet var også med på turnéen Ozzfest sommeren 2005.
Jørgen Frantz Hammershaimb
Jørgen Frantz Hammershaimb (født 6. juli 1767, død 24. mai 1820) var en færøysk jurist. Han var Lagmann på Færøyene i perioden 1805 til 1816. Hammershaimb var den siste lagmannen før Lagtinget ble avviklet i 1816. Jørgen Frantz Hammershaimb var faren til Venceslaus Ulricus Hammershaimb, som regnes som grunnleggeren av det nåværende færøyske skriftspråket.
Spania under Sommer-OL 1948
Spania under Sommer-OL 1948. Sekstifem sportsutøvere fra Spania, alle menn, deltok i ni sporter under Sommer-OL 1948 i London. Spania kom på delt 28.-plass med en sølvmedalje.
Stemmeplikt
Stemmeplikt er en ordning der innbyggere med stemmerett kan straffes juridisk dersom de ikke stemmer. Stemmeplikt forekommer både i demokratiske og ikke-demokratiske stater. I enkelte systemer er stemmeplikten begrenset med henblikk på alder, blant annet i Argentina og Ecuador, eller kjønn, blant annet i Libanon. Det er også systemer, blant annet i Luxembourg, der registrering er frivillig, men der det samtidig er stemmeplikt for dem som har registrert seg, og andre systemer, som i Australia, der er stemmeplikt i føderale og statlige valg, mens det ved lokalvalg i Tasmania, Sør Australia og Vest-Australia, samt valg av lokale råd i Nordterritoriet ikke er stemmeplikt.
Stemmeplikt er særlig utbredt i Latin-Amerika. I Europa er det stemmeplikt i Belgia, Kypros, Hellas, Liechtenstein og den sveitsiske kantonen Schaffhausen. Formelt sett har også Frankrike, Italia og Luxembourg stemmeplikt, selv om den i praksis er avskaffet.
Den norske kirke har møte- og stemmeplikt for medlemmer i kirkelige organer. Likestillings- og diskrimineringsnemnda har også stemmeplikt. Ifølge hovedavtalen mellom LO og NHO har alle stemmeberettigede stemmeplikt ved tarifforslag.
Fordeler
Noen anser det å stemme som en borgerplikt, og å formalisere plikten gjør at valgoppslutningen øker, de folkevalgte får mer legitimitet, og at valgresultatene blir mer stabile. Stemmeplikt forhindrer at marginaliserte grupper ikke stemmer fordi de føler at ingen representerer dem. Stemmeplikt reduserer også effekten av eksterne faktorer slik som dårlig vær eller at det passer dårlig å gå fra jobb for å stemme. Stemmeplikt gjør også at de som er misfornøyde med de politiske partiene må stemme blankt eller ugyldig i stedet for å sitte hjemme, og det antas at ekstremister eller spesielle interessegrupper får mindre gjennomslag som følge av høy valgdeltakelse. Stemmeplikt hevdes også å redusere effekten av politisk ustabilitet drevet frem av ressurssterke og karismatiske demagoger.
Ulemper
Stemmerett kan anses som en rettighet mer enn en borgerplikt. Antallet hjemmesittere kan brukes som en indikator på demokratiets legitimitet og bidrar til en kontinuerlig debatt om demokratiet. Noen, blant annet Jehovas vitner er, ut fra en religiøs overbevisning, ikke delaktige i politiske prosesser, og stemmeplikt kan anses som brudd på deres religionsfrihet. Stemmeplikt kan anses som et brudd på menneskerettighetserklæringen artikkel 2, fordi motstandere av demokrati tvinges til å stemme, og som et brudd på ytringsfriheten fordi det å "ikke si sin mening" også er en rettighet.
Velgere som må stemme på kandidater man ikke vet noe om kan stemme tilfeldig eller i protest for å oppfylle sin borgerplikt. I Australia ble Ricky Muir fra "Australian Motoring Enthusiast Party" valgt selv om han i første runde bare hadde 0,5% oppslutning ved senatsvalget i 2014. Kommentatorer har gått inn for sperregrense og har kritisert systemet med stemmeplikt for å gi påtvungne valg, og at folk ikke vet hvem de stemmer på.
Lars Erik Spets
Lars-Erik Spets (født 2. april 1985) er en norsk tidlige ishockeyspiller som opprinnelig kommer fra Trondheim. Moderklubben er Flatås. Han har i Norge spilt for Lillehammer, Trondheim Black Panthers og Vålerenga. Han har spilt to sesonger i svenske Brynäs. I 2009 ble han norsk mester med Vålerenga, og han ble kåret til den mest verdifulle spilleren i sluttspillet. Han spiller for Vålerenga (get-ligaen) Han har også vært fast spiller på det norske landslaget de siste årene.
Hans brødre Knut Henrik Spets og Vegard Spets spiller også ishockey.
Norsk Fjellfestival
Norsk Fjellfestival er et foretak etablert i 1999 og omdannet til stiftelse i 2004, som har som formål «å arbeide for utbredelse av og interesse for friluftsliv». Hvert år i uke 28 arrangerer stiftelsen en sommerfestival. Om vinteren arrangerer stiftelsen festivalen «Romsdalsvinter», med fokus på «bratt friluftsliv», og fjelløpet Romsdalseggenløpet.
Solrun Sylte er festivalsjef (siden 2011). Tidligere festivalsjefer har vært Christel Siem (2009 – 2011), Marte Berild Hjelle (2008 – 2009) og Gaute Grøtta Grav (2007).
«Årets fjellgeit»
Stiftelsen deler ut hedersprisen «Årets Fjellgeit» i samarbeid med Den Norske Turistforening ved foreningens generalsekretær eller styreleder.
Ronny Wikmark
Ronny Wikmark (født 13. desember 1969) er en norsk musiker (keyboardist) og musikkprodusent.
Wikmark er fra Finnsnes i Troms, men flyttet til Trondheim i 1989. Han grunnla Touchdown Music AS i 1996, og ga ut et album med Frank Hellum samme år. Ronny Wikmark jobber til daglig i Nidaros Studio i Trondheim. Han har spilt med en rekke band, blant annet Dance With A Stranger, Stage Dolls, Knutsen & Ludvigsen og Maria Arredondo. Han jobber som musikkprodusent for MGPjr NRK. Han har mange års erfaring med Vignett og underlagsmusikk til TV og Radio: MGPjr, Norsk Tipping, Ramm, ferdig, gå!, MGP, TV 2 Nyhetene, TV 2 Filmkanalen, TV 2 Nyhetskanalen, Julenøtter og påskenøtter etc.
Fylkesvei 2398
Fylkesvei 2398 går mellom Ringen i Gjøvik og Breiskallen i Vestre Toten.
Počerady kullkraftverk
Pocerady kullkraftverk er et kullkraftverk i Tsjekkia. Det har en installert produksjonskapasitet på 1000 MW, fordelt på 5 like store turbiner, etter at én 500 MW-blokk ble stengt i 1993. Dette er et av landets større kraftverk målt etter effekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1970 og stod ferdig i 1977. Brenselkilden er brunkull. Operatør er det tsjekkiske energiselskapet CEZ as. Det er installert renseanlegg basert på kalkstein og en tilhørende gips-fabrikk like ved som utnytter avfallsstoffet.
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 6 401 000 tonn.
Spill-o-rama
Spill-o-rama er et brettspillarrangement holdt i Stavanger rundt august-september hvert år. Arrangementet ble første gang avholdt i 2004. De to første årene ble Spill-o-rama arrangert på Clarion Hotel Stavanger, deretter flyttet arrangementet over til Thon Hotel Maritim. Spill-o-rama er organisert som en forening hvis ene formål er å arrangere Spill-o-rama. Spill-o-rama er en medlemsforening i Hyperion.
Langset bru
Langset bru (Gamle Minnesundbrua) er ei vegbru på (tidligere E6) over Minnesundet i Akershus. Brua er 598 meter lang, og største spenn er 102 meter. Brua har 18 spenn og ble åpnet av kong Olav V 12. desember 1959. Seilingshøyden er ca. 23 meter. Før den nye Minnesund bru ble åpnet het den Minnesund bru.
De tre bruene over Minnesundet, samt ei fergekai fra 1800, ble i 2002 foreslått vernet i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner. Riksantikvaren fredet Gamle og Nye Minnesundbrua 17. april 2008.
Brynäs IF
Brynäs IF er en svensk ishockeyklubb. Klubben ble startet 12. mai 1912. De første årene hadde klubben idrettene fotball, friidrett, svømming, vannpolo og bandy. Bandyseksjonen ble lagt ned av økonomiske årsaker, og i stedet kom ishockey på programmet i 1939. Treneren er den tidligere norske landslagstreneren Leif Boork. Han hentet nordmennene Lars Erik Spets og Mads Hansen til klubben.
North
North (etablert i 2002) er en norsk jazzgruppe med musikere fra Nord-Norge. Den består av Jørn Øien piano, Atle Nymo tenorsax, Trond Sverre Hansen trommer, Håvard Stubø gitar, og Andreas Amundsen bass. Tidligere var gruppen benevnt Nordnorsk kvintett og Håvard Stubø kvintett, der Konrad Kaspersen i en tid fungere som bassist. Bandet fremfører egenlaget musikk i genren hardcore jazz, basert på amerikansk post-bop.
Scapa
Scapa er et skotsk whiskydestilleri, beliggende på Orknøyene, nær byen Kirkwall. Scapa produserer single malt whisky som karakteriseres av en smak av honning og mindre røyk en hva normalt er for whiskyer fra øyene.
Destilleriet ble grunnlagt i 1885 av Macfarlane & Townsend.
Scapa hadde en periode mellom 1934 og 1936 hvor det ikke var noen aktivitet, og ble i 1941 overtatt av Bloch Brothers Ltd. I 1954 ble virksomheten kjøpt opp av Hiram Walker & Sons Ltd som nå er en del av det franske Pernod Ricard. Scapa ble i 1994 lagt i «møllpose», som innebar at destilleriets aktivitet ble avviklet, men ikke demontert og solgt. I 2004 ble det igjen startet opp whisky-produksjon på Scapa.
Scapa har en kapasitet på 1,000,000 liter i året, som lages i to Lomond still. Vannet som Scapa bruker i produksjonen kommer fra kilden Lingro Burn.
Trivia
Scapa ligger ved bukten Scapa Flow hvor deler av den tyske flåten ble senket etter første verdenskrig
Årets Fjellgeit
Prisen blir delt ut under Norsk Fjellfestival, av festivalsjefen, i samarbeid med Den Norske Turistforening (DNT).
Tomas Tranströmerprisen
Tomas Tranströmerprisen (svensk navn: Tomas Tranströmerpriset) er en litteratur pris på 100 000 SEK som deles ut hvert annet år av Västerås by. Prisen ble innstiftet i og deles ut til en lyriker fra Norden eller annet land som grenser til Østersjøen.
Forfatteren Per Wästberg er juryens leder og Tomas Tranströmer er stadig medlem.
Norske Kokkers Landsforening
Norske Kokkers Landsforening (NKL), tidligere Norges Kokkemesteres Landsforening (1954–2018), er en norsk organisasjon som har til formål å arbeide for kokkefagets fremme, samt ivareta og videreutvikle norsk matkultur.
NKL ble stiftet i 1954. Organisasjonen består (pr. 2023) av 23 foreninger fordelt over hele landet. Som medlem av NKL kan opptas kokk, ernæringskokk og ferskvarehandler med fagbrev, og konditor med svennebrev.
NKL har tre landslag: De norske kokkelandslagene - Senior, De norske kokkelandslagene - junior og De norske kokkelandslagene - Community catering.
Hermann Göring
Hermann Wilhelm Göring (født 12. januar 1893 i Rosenheim i Tyskland, død 15. oktober 1946 i Nürnberg) var en tysk nazist, SA-general og militær leder under andre verdenskrig. Han var øverstkommanderende for Luftwaffe (fra 1935), feltmarskalk (fra 1938) og riksmarskalk (fra 1940). Han var Riksdagens president fra august 1932 og ut den nasjonalsosialistiske epoken, og i en kort periode også næringslivsminister i Hitlers regjering. Han var en svært sentral person i Det tredje riket (Tyskland 1933–1945). Han var jagerflyger og utmerket seg som flyveress under første verdenskrig.
Göring ble etter krigen dømt til døden for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten ved rettsoppgjøret i Nürnberg. Han begikk selvmord kort tid før henrettelsen.
Bakgrunn og familie
Göring vokste opp på Marienbad sanatorium, ved Rosenheim i Bayern. Familien var velstående, og kom fra en aristokratisk slekt med tyskspråklig, sveitsisk bakgrunn. Faren, Heinrich Ernst Göring (31. oktober 1839 – 7. desember 1913), var en tidligere kavalerioffiser, og hadde arbeidet som embetsmann i Tysk Sydvest-Afrika. Der ble medlemmer av herero-stammen satt i konsentrasjonsleir, hvor Heinrich Göring lot sine kolleger utføre medisinske eksperimenter på fangene, med raseforskning som formål.
Görings mor, Franziska «Fanny» Tiefenbrunn (1859-15. juli 1923) kom fra en bayersk bondefamilie, og dette ekteskapet (inngått i 1885) mellom en aristokrat og en kvinne fra de lavere samfunnsklasser var bare mulig siden Heinrich Ernst Göring var enkemann. Hermann Göring var en av fem barn, den eldste søsteren Paula Elisabeth Rosa Göring var fra farens første ekteskap, ellers hadde han brødrene Albert Göring og Karl Ernst Göring, og søsteren Olga Therese Sophia. Selv om antisemittisme var ganske utbredt på denne tiden, skal ikke Görings foreldre ha hatt slike synspunkter.
Broren Albert var motstander av nazismen og hjalp forfulgte personer.
Første verdenskrig og mellomkrigstiden
Göring var jagerflyger og utmerket seg, som såkalt flyveress under første verdenskrig. Han var nestkommanderende under «Den røde baron» Manfred von Richthofen for enheten Jasta 11. Etter von Richthofens død overtok Göring kommandoen over enheten, og ble tildelt ordenen Pour le Mérite for sin innsats i krigen. Dette var den høyeste utmerkelsen i Tyskland på denne tiden.
Etter krigen ble det tyske flyvåpen ved hæren og marinen lagt ned, og Göring ble arbeidsledig. Han reiste til Danmark og Sverige og tok på seg ymse oppdrag som flyver. I Sverige møtte han den svenske adelsdamen Karin von Kantzow (født Fock, 1888–1931). De giftet seg i 1922 og vendte tilbake til Tyskland.
Både han og hustruen gikk da inn i NSDAP (nazipartiet) der Göring tidlig fikk sentrale oppgaver, blant annet som leder av Sturmabteilung (SA). Under det mislykkede ølkjellerkuppet fikk han skuddskader og ble behandlet av en jødisk familie som bodde i nabolaget. Han sørget senere for at de fikk reise ut av Tyskland under jødeforfølgelsene. Selv måtte han reise utenlands etter kuppforsøket, og vendte tilbake til Sverige i noen år. Göring var en stund innlagt på mentalsykehus i Sverige på grunn av morfinmisbruk, som hadde sin bakgrunn i smertene han hadde etter skuddskadene. Misbruket av morfin fortsatte resten av livet.
Tilbake i Tyskland fikk Göring en sentral posisjon i apparatet rundt Hitler, både i terroriseringen av politiske motstandere og i arbeidet med å gjøre NSDAP mer stuerent i de øvre sosiale klasser og overfor næringslivsledelsen. Her spilte også Görings hustru en sentral rolle, med sin adelige og aristokratiske, svenske bakgrunn.
Han var riksdagsrepresentant for det nasjonalsosialistiske (nazistiske) partiet NSDAP fra 1928. Göring ble valgt til Riksdagens president i august 1932, helt i sluttfasen av Weimarrepublikken. Han ble sittende som riksdagspresident også etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen, og beholdt det for resten av den nasjonalsosialistiske epoken. Etter maktovertakelsen hadde ikke lenger Riksdagen noen reell betydning, ettersom all makt var samlet hos diktatoren Adolf Hitler.
Etter maktovertagelsen i 1933
Etter Hitlers maktovertagelse i Tyskland i 1933 ble Göring utnevnt til luftfartsminister. Han ble også utnevnt til riksskogmester og riksjegermester. Andre titler inkluderte riksmarskalk, ministerpresident og innenriksminister i Preussen. Han var sentral i arbeidet med Anschluss, men Hitler mente han gikk bak hans rygg ved Münchenforliket, og Görings posisjon ble fra da av mindre sentral. Göring var imidlertid en livsnyter som likte å smykke seg med fine titler og flotte uniformer. Han var også særdeles ærekjær. Mange regnet Göring lenge som nummer to i Tyskland, etter Hitler.
Ifølge Nürnberg-dommen etter krigen var det Göring som utviklet Gestapo og som etablerte de første konsentrasjonsleirene. Før Tyskland tok kontroll over Bøhmen-Mähren i 1939 truet han president Emil Hácha med å bombe Praha, noe han innrømmet ved rettsoppgjøret etter krigen.
Göring giftet seg på nytt i 1935 med skuespillerinnen Emmy Sonnemann. Sammen fikk de datteren Edda (født i 1938).
Göring var sentral under de lange knivers natt og hadde ansvaret for utrenskningene i Berlin. Dagen etter angrepet på Nederland og Belgia besøkte en svensk delegasjon Göring i anledning av situasjonen i Narvik. Han snakket åpent om general Eduard Dietls problemer og prøvde å true dem til å la Tyskland sende våpen og ammunisjon gjennom Sverige til Narvik. Diplomaten Gunnar Hägglöf refererte at Göring sa: «De, herr Hägglöf, er en uforbederlig jurist og diplomat. De skjønner ingenting av folkenes store skjebnespørsmål», avsluttet med et knyttneveslag i bordet. Om Görings fremtreden sa han: «Göring (...) skrek, var påvirket av morfin, stinket parfyme, hadde like mange smykker som en fornem, gammel enke og var sminket som et gammelt ludder.»
I en radiotale 5. oktober 1942 sa han:
Etter at krigslykken snudde, falt Göring gradvis mer i unåde. Blant annet skyldtes det hans katastrofale strategier under slaget om Storbritannia i 1940. Dessuten hadde Göring vært en forkjemper for Messerschmitt Bf 110 jagerflyet som viste seg å være underlegent de mindre jagerflyene. Hitler betraktet Göring som feig, lat og korrumpert av sin overdådige, usunne livsstil og morfinmisbruket.
Stemmeurne
En stemmeurne er en beholder for stemmeseddeler som brukes ved valg.
Stemmeurnen har en smal åpning hvor man legger i stemmesedlene.
Hermann Göring
Etter maktovertagelsen i 1933
Göring hadde også et stort ansvar for de tyske tapene i slaget om Stalingrad, da han og Wolfram von Richthofen, fetter til «den røde baron» Manfred von Richthofen, garanterte for opprettelsen av en luftbro som skulle sikre forsyningene til den kjempende tyske hær. Ammunisjon og matvarer som ble fløyet inn, var på sitt beste oppe i førti tonn daglig, om lag 15 % av dagsbehovet. I Erich von Mansteins dagboksnotat 24. november 1942 står anført at «etterforsyningen av 6. armé gjennom luften for tiden dekker en tiendedel av dagsbehovet for ammunisjon og drivstoff, forutsatt at det i det hele tatt er mulig å fly».
I 1941 hadde Hitler bestemt at Göring skulle etterfølge ham som Tysklands fører, dersom Hitler skulle dø eller på annen måte bli satt ut av spill. Da Hitler ble værende i det beleirede Berlin mot slutten av april 1945, sendte Göring følgende telegram til Hitler der han minnet føreren om denne avtalen:
Martin Bormann lyktes i å overbevise Hitler om at dette var et forsøk av Göring på å avsette ham som fører. En rasende Hitler beordret Göring arrestert for høyforræderi og fratatt alle stillinger, verv og utmerkelser.
Göring bygget et stort og fasjonabelt jaktslott mellom Großdöllner See og Wuckersee i Brandenburg, 85 km nordøst for Berlin som han ga navnet Carinhall etter sin første hustru. Byggingen begynte i 1933 og fortsatte hele krigen, og han hadde store planer for videre utvidelser. På slottet samlet han plyndrede skatter fra okkuperte lands museer og brukte stedet som representasjonssted for å imponere gjester. I april 1945 sprengte Göring slottet for at skattene ikke skulle falle i hendene på sovjetiske styrker.
Rettssak og død
På slutten av krigen, da Hitler hadde beordret Görings arrestasjon, overgav han seg til styrker fra den amerikanske hær. Göring og hans følge ble funnet i en trafikkork i Radstadt i Østerrike 8. mai 1945. Han hadde planer om å komme i kontakt med Eisenhower for å delta i forhandling om betingelsene for overgivelse. Han hadde uten resultat tatt kontakt med Dönitz for å be om å delta på tyske side sammen med Alfred Jodl. Göring ble flyttet til Zell am See, hovedkvarter 36. amerikanske infanteridivisjon, så til Kitzbühl og hvorfra han ble fløyet til Augsburg og internert som krigsfange. Etter arrestasjonen var han fortsatt opptatt av hvordan han skulle henvende seg til det tyske folk etter å ha oppnådd et tilfredsstillende resultat i forhandlinger med Eisenhower.