cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Haakon Lie
Betydning
Lahlum framholder at Lie var klar for å dreie hovedfokus tilbake til den nasjonale arena og den norske klassekampen etter 1945. Men Lie var svært tidlig internasjonalt orientert, og erfaringene fra reiser til Tyskland og Sovjetunionen på 1930-tallet og USA på 1940-tallet skapte et engasjement for den eksistenskampen han så måtte komme mellom et seiersbevisst, kommunistisk Sovjetunionen og den demokratiske verden anført av USA. Lie støttet gjennom tiårsperioden 1939-49 aktivt opp om politiske trosfeller i blant annet Spania, Finland, Storbritannia, Israel, Polen, Tsjekkoslovakia og Jugoslavia. Flere steder i taler og forfatterskap framstår Lie som en forsvarer for vestmaktene og demokratiet av internasjonalt format. I den kalde krigens sluttfase vakte derimot dette forsvaret motreaksjoner som gikk Haakon Lie hus forbi. Hans etterhvert mer isolerte forsvar for USA i Vietnamkrigen og Israel etter seksdagerskrigen i 1967 gjorde Lie til en hovedmotstander for den radikale partifraksjonen i Arbeiderpartiet på 1960-tallet og for SF, student- og protestbevegelsene på 1970-tallet. At Lie begikk demokratiske overtramp i sitt bidrag til overvåking av kommunister i Norge i etterkrigstiden, virker godt dokumentert. Samtidig er svært få kjent med hans sentrale rolle for å bygge opp norsk bistand til den tredje verden gjennom Arbeiderbevegelsens solidaritetsutvalg og de tidlige prosjektene i indiske Kerala og det østlige Afrika.
Haakon Lie ble politisk mer radikal og nytenkende på 1990-tallet – da Berlinmuren falt, Israel gikk inn i en mer åpenlyst hardhendt okkupasjon av Vestbredden og Gaza, og siden med slaget om delprivatisering av Statoil og den sterkt konservative høyresidens maktovertakelse ved presidentvalg i USA. Samtidig som ikonene Israel og USA beveget seg raskt bort fra de likhetsstatene hans sosialdemokratiske og demokratiske venner hadde stått for i etterkrigstiden, ble det også mer uavvendelig klart at Arbeiderpartiets håp om rent flertall i Norge var historie. Den største nyorienteringen han gjorde politisk var kanskje støtten til å slippe SV inn i regjeringen – partiet hvis opphav han hadde bidratt til å overvåke førti år tidligere. Dette bidro trolig til den allmenne «rehabiliteringen» Lie opplevde i alle politiske leirer i sine siste år, samt at han mer enn 20 år etter Einar Gerhardsens død fikk påvirke vår tids historieskrivning om partiet og etterkrigstiden på en måte som for lengst døde motstandere ikke fikk.
ŁKS Łódź
ŁKS Łódź er en polsk fotballklubb fra Łódź i Polen. Laget har vunnet den polska ligaen to ganger, men har de siste årene vært i polske 2. division. De har også vunnet den polske cupen en gang. ŁKS Łódź' største rivaler er Widzew Łódź som også er fra Łódź. Fansen fra ŁKS kaller seg for de «riktige Łódź-fødte» da bydelen Widzew består av mange som har flyttet inn til Łódź de siste årene.
Howie Williams
Howard «Howie» Earl Williams (født 29. oktober 1927, død 25. desember 2004 i Phoenix i Arizona) var en amerikansk basketballspiller som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Williams ble olympiske mester i basketball under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det amerikanske laget som vant basketturneringen. Det var tredje gang som basketball sto på det olympiske programmet, tjuetre lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 14. juli til 2. august 1952. USA vant semifinalen over Argentina med 85-76 og i finalen vant de med 36-25 over Sovjetunionen. Williams spilte alle åtte kampene i OL-turneringen.
Schwarze Reichswehr
Schwarze Reichswehr («De sorte riksvern») var en betegnelse under Weimarrepublikkens tid i Tyskland om illegale paramilitære forband som ble opprettet for å omgå Versaillestraktatens bestemmelser om styrkebegrensninger i Tyskland. Forbandene ble opprettet, fremmet og tildels finansiert av det tyske forsvaret, Reichswehr. Videre kunne Reichwehr også stille med opplæring og forlegninger.
I en snever betydning kan en kun regne med major Bruno Buchruckers såkalte arbeidskommandoer som «svart riksvern», etter at kampene med frikorpset i Oberschesien våren 1921 ble omdannet til en reservestyrke. Men i videre forstand må man også ta med:
Hensikten med disse forbandene var:
«De sorte riksvern» skulle ikke bare forberede seg til forsvar mot den indre fiende, men også stå til disposisjon mot ytre fiender. Fra 1923 forberedte man seg intensivt på muligheten for krig mot Frankrike om Ruhr-området.
Fra offisielt hold benektet man naturligvis at slike forband eksisterte. Men etter Küstrinkuppet den 1. oktober 1923 og ved rettssakene mot de såkalte «fememorderne» slapp katten tildels ut av sekken.
Édson Luis da Silva
Han er en fryktet dødballspesialist og har gode dribleferdigheter. Han kom til klubben vinteren 2005/2006. Den nye spilleren i Orange Ekstraklasa fikk raskt oppmerksomhet, blant annet etter noen flotte frisparkmål. Plassen hans ble overtatt av polske Grzegorz Bronowicki. I sesongen 2007/2008, da Bronowicki ble solgt til Crvena Zvezda Belgrad og den nye manageren av Legia Warszawa, Jan Urban kom, ble Edson flyttet opp på midtbanen og fikk tilbake plassen i førsteelleveren. Han mistet igjen plassen da 18 år gamle Maciej Rybus debuterte.
Gabriel Milan
Gabriel Milan (født 1631, muligens ikke i «Tyskland», men i Spania eller i Portugal, død 26. mars 1689 i København, Danmark) var guvernør i Dansk Vestindia fra 1684 til 1686.
Han fikk god kontakt med det danske hoffet og Peder Schumacher Griffenfeld brukte ham i de påfølgende årene som innkjøper av juveler til Dronningen og kunst til Kongen. Milan ble i 1668 utnevnt til dansk faktor og i 1671 til generalfaktor i Amsterdam med hjelp fra Griffenfeld. Kort tid etter kom han på kant med den danske legasjonen i Haag. På samme tid forverret hans økonomiske situasjon seg, da han i stadig større utstrekning måtte forskuttere store beløp for den danske kongen. I tillegg døde mannen som hadde finansiert mye av hans personlige forbruk, hans svoger Josva Abensur.
I 1678 reiste han til København for å inndrive noe av det kongen skylte ham. Inndrivelsen av gjelden gikk langsomt og Milan og hans familie led stor nød i de påfølgende årene. Kongen utnevnte derfor Milan som guvernør i Dansk Vestindia i 1684 istedenfor å nedbetale gjelden. På St. Thomas, som Dansk Vestindia bestod av den gang, førte han et meget strengt og tyrranisk regime overfor øyas befolkning. Forgjengeren i hans stilling, Adolph Esmit, hadde han fått beskjed om å sende hjem til København, men kastet ham i stedet i fengsel i et utpresningsforsøk! Til slutt ble klagene på Milan så sterke at koloniledelsen i 1686 kalte ham hjem til København. Her ble han stilt for retten og dømt til Fortabelse af Ære, Liv og Gods i 1687, en dom som ble stadfestet av Høyesterett i 1689. 26. mars samme år ble Milan halshugget på Nytorv i København.
Parque México
Parque México, tidligere Parque General San Martín, er en park i Colonia Hipódromo i La Condesa i Mexico by. Den er en av byens største parker, og har en rekke dammer og fontener, samt utendørsteateret Teatro al Aire Libre Lindbergh. Benkene og andre arkitektoniske elementer i parken er i art deco-stil. Parjen ble oppført på 1920-tallet, da den omkringliggende bydelen ble oppført.
USAs historie (1945–1964)
Opprinnelsen til den kalde krigen
Krigstidsalliansen mellom USA og Sovjetunionen var en avstikker fra det normale russisk-amerikanske forholdet. Strategisk rivalisering mellom de enorme, utspredte landene går tilbake til 1890-årene. Etter et århundre med vennskap, ble amerikanerne og russerne rivaler grunnet utviklingen av Mandsjuria. Tsarens Russland var ikke i stand til å konkurrere industrielt og forsøkte å samle og kolonisere deler av Øst-Asia, mens amerikanerne krevde ett åpent og konkurransedyktig marked. I 1917 ble rivaliseringen intenst ideologisk. Amerikanerne glemte aldri at regjeringen i Sovjet forhandlet frem en separat fred med Tyskland i første verdenskrig og etterlot de vestlige allierte til å bekjempe sentralmaktene alene. Den sovjetiske mistro kom fra landingen av amerikanske tropper i Russland i 1918, som ble involvert, direkte og indirekte, i å assistere de anti-bolsjevikiske hvite i den russiske borgerkrigen. I tillegg glemte sovjeterne aldri de gjentatte forsikringene fra Franklin D. Roosevelt om at USA og Storbritannia ville åpne en andre front på det europeiske kontinentet, men den allierte invasjonen skjedde ikke før i juni 1944, mer enn to år etter at Sovjet krevde det. I mellomtiden led Sovjet forferdelige tap, så mange som 20 millioner døde.
Da krigen endte i Europa 8. mai 1945 var sovjetiske og vestlige (amerikanske, britiske og franske) tropper lokalisert på spesielle steder, stort sett langs en linje i sentrum av Europa som ble kjent som Oder-Neisse-linjen. Bortsett fra noen få mindre justeringer, ville dette bli «jernteppet» i den kalde krigen. I etterpåklokskap, signaliserte Jalta-avtalen at begge sider kunne bli der de var, og at ingen side kunne bruke makt til å skyve den andre ut. Dette gjaldt i Asia også, som ble bevist av den amerikanske okkupasjonen av Japan og delingen av Korea. Politisk var derfor Jalta en avtale om status quo etter krigen hvor Sovjetunionens hegemoni styrte over rundt en tredjedel og USA over to tredjedeler.
Det var fundamentale kontraster mellom visjonene til USA og Sovjetunionen, mellom kapitalisme og kommunisme. Kontrastene hadde blitt forenklet og blankpusset i nasjonale ideologier til å representere to måter å leve på, hver rettferdiggjort i 1945 av tidligere katastrofer. Kolliderende modeller av selvforsyning mot eksport, av statlig planlegging mot frie foretak, skulle kjempe om troskapen til den utviklende og utviklede verden i etterkrigstiden.
USA, ledet av president Harry S. Truman siden april 1945, var bestemt på å åpne verdens markeder for kapitalistisk handel og å forme etterkrigsverdenen etter de prinsipper som var lagt ned i Atlanterhavserklæringen fra 1941: selvbestemmelse, lik økonomisk tilgang og et gjenoppbygd kapitalistisk Europa som igjen kunne tjene som et knutepunkt i verden. Roosevelt hadde aldri glemt spenningen som han hadde ønsket velkommen prinsippene til Wilsons idealisme under første verdenskrig, og han så sitt oppdrag i 1940-årene å bringe varig fred og ekte demokrati til verden. Hans visjon var likt en visjon av nasjonal selv-interesse. Andre verdenskrig resulterte i enorme ødeleggelse av infrastruktur og befolkninger gjennom hele Eurasia, fra Atlanterhavet til Stillehavet, nesten uten uskadde land. Den eneste betydelige industrielle makten i verden som kom gjennom intakt, og til og med styrket fra et økonomisk synspunkt, var USA, som beveget seg raskt for å konsolidere sin posisjon.
USA ledet også forsøket på å innføre sin visjon for verden med nye internasjonale institusjoner: Verdensbanken og Det internasjonale pengefondet som ble skapt for å sikre åpen, kapitalistisk, internasjonal økonomi. Sovjetunionen valgte å ikke ta del.
Sovjeterne så også sine vitale interesser og nasjonale sikkerhet på spill i etterkrigstidens verden som motiverte deres bestemthet på å forme etterkrigstidens Europa. Stalin innsatte Moskva-dominerte regjeringer i Polen, Romania, Øst-Tyskland og Bulgaria. Winston Churchill, lenge en sterk antikommunist, bannlyste Stalin for å dekke til et nytt russisk imperium med et «jernteppe».
Oppdemmingspolitikk og eskalering av den kalde krigen
I USA ble snart oppdemningspolitikk mot Sovjet en doktrine, etter råd fra folk som embetsmannen George F. Kennan i utenriksdepartementet som argumenterte med at sovjeterne måtte «oppdemmes» ved hjelp av «uforandret motstyrke ved alle punkt», inntil sammenbrudd av sovjetisk makt skjedde. Denne politikken ble videre uttalt i Truman-doktrinen-talen i mars 1947, som argumenterte med at USA ville måtte bruke $4 milliarder (i 2005 verdi) i forsøk på å «demme opp» kommunisme.
USA tjente stort på den kalde krigens frykt ved å sette i gang massive rekonstruksjonsforsøk, først i Vest-Europa og så i Japan (og som i Sør-Korea og Taiwan). Marshallplanen begynte å pumpe $12 milliarder inn i Vest-Europa. Gjennom Mutual Defense Assistance Program gav USA våpenhjelp til i hovedsak Vest-Europa. Stalin svarte med å blokkere adgangen til Berlin som var dypt innenfor den sovjetiske sonen selv om den var underlagt de fire maktenes kontroll, i håp om å få innrømmelser for å heve blokaden. Men det slo kraftig tilbake. Militær konfrontasjon truet mens Truman gikk i gang med et imponerende og provoserende trekk som ville ydmyke sovjeterne internasjonalt ved å fly forsyninger inn over blokaden i 1948–1949.
Truman sluttet seg til elleve andre nasjoner i 1949 og dannet North Atlantic Treaty Organization (NATO), Amerikas første «innblandende» europeiske allianse på 170 år. Stalin svarte ved å integrere økonomiene i Øst-Europa i hans versjon av Marshall-planen, sprengte den første sovjetiske atomenheten i 1949, signerte en allianse med Kina i februar 1950 og dannet Warszawapakten, Øst-Europas motpart til NATO.
I 1949 ble den nasjonalistiske kinesiske regjeringen til Chiang Kai-shek kastet av kommunistenes leder Mao Zedong, som erklærte Folkerepublikken Kina. Mao reiste så til Moskva hvor han fremforhandlet en vennskapstraktat, allianse og likesidig assistanse.
Konfrontert med voksende sovjetisk suksess var amerikanske embetsmenn raske med å eskalere og utvide «oppdemningen». I et hemmelig dokument fra 1950, NSC-68, foreslo de å styrke deres alliansesystemer, firdoble forsvarsutgiftene og sette i gang en propaganda-kampanje for å overbevise amerikanerne om å kjempe denne dyre kalde krigen. Truman beordret utviklingen av en hydrogen-bombe. Tidlig i 1950 kom det første amerikanske forsøket på å motsette seg kommunistiske styrker i Vietnam, planer om å danne en vesttysk hær, og forslag om en fredsavtale med Japan som ville garantere langvarige amerikanske militær-baser.
Koreakrigen
Men Truman gjorde sin egen tabbe og lot styrkene sine gå til den kinesisk-koreanske grensen. Kina svarte med menneskelige bølger-angrep i november 1950 som knuste de amerikanskledede styrkene. Kampene stabiliserte seg langs den 38. breddegrad som hadde separert koreanerne, men Truman stod nå overfor et fiendtlig Kina, et kinesisk-sovjetisk partnerskap, og et tappet forsvarsbudsjett som ble firdoblet på atten måneder. Koreakrigen var også dyr menneskelig sett, med over 50 000 amerikanere drept og nesten en million drepte og sårede koreanere på begge sider.
Eisenhower-regjeringen og «massiv gjengjeldelse»
I 1953 døde Stalin, og den nye presidenten Dwight D. Eisenhower brukte anledningen til å få slutt på koreakrigen, men fortsatte kald krig-politikken. Hans utenriksminister John Foster Dulles var den dominerende figuren i nasjonens utenrikspolitikk i 1950-årene. Han slo fra seg «oppdemningen» til Truman-regjeringen og støttet et aktivt «frigjørings»-program som skulle føre til en «opprulling» av kommunismen. Den viktigste av disse doktrinene var «massiv gjengjeldelse»-politikken, som Dulles annonserte tidlig i 1954, og som satte til side de dyre konvensjonelle bakkestyrkene som karakteriserte Truman-regjeringen til fordel for å samle det enorme overtaket til det amerikanske atomarsenalet og tildekket etterretningen. Dulles definerte denne tilnærmingen som «brinkmanship», og understreket at «kunsten å bevege seg til kanten av stupet uten å komme i krig, er en helt nødvendig kunst.»
Begge landene fortsatte å forsøke å ekspandere sin innflytelsessfære ved å bruke både åpne og tildekkede midler. Den nye sovjetlederen Nikita Khrusjtsjov ekspanderte Moskvas politikk ved å etablere nye forbindelser med India og andre viktige land som ikke var del av noen blokk, ikke-kommunistiske stater i den tredje verden. Khrustsjov øket også Sovjets makt ved å utvikle en hydrogenbombe og ved å skyte opp den første menneskeskapte satellitten i 1957.
Samtidig konsoliderte Sovjet sitt tak på mange av sine allierte og klienter, mens de ekspanderte sin innflytelse. De bygget Berlinmuren i 1961 for å stoppe tyskerne fra å forlate det kommunistiske øst. Mens Berlinmuren propaganda-messig var et tilbakeslag, fikk sovjeterne en stor seier da Khrustsjov dannet en allianse med Cuba etter Fidel Castros vellykkede revolusjon i 1959. I 1956 derimot intervenerte Sovjet for å slå ned et anti-sovjetisk opprør i Ungarn, noe som viste svakheter i den sovjetiske blokken. Samtidig ble de kinesisk-sovjetiske båndene svakere, selv ikke illusjonen om at den kommunistiske verden var én enhet, var der lenger.
Inga Berentz
Berentz debuterte på scene i Kristiania i 1897 og kom til Sverige omkring forrige århundreskifte. I 1909 foretok hun en innspilling av Alice Tegnérs sang Olle i skogen (Mors lilla Olle) på merket Gramophone. Berentz var dermed én av de første i Sverige som spilte inn barnesanger på plate.
Inga Berentz spilte inn akustiske 78-plater på merkene Astoria, Gramophone, Odeon samt Zonophone.
USAs historie (1945–1964)
Eisenhower-regjeringen og «massiv gjengjeldelse»
Sovjetunionen var ikke alene i sine forsøk på å øve innflytelse over andre nasjoner. USA hindret sovjetisk intervensjon ved kjernefysisk overlegenhet og brukte CIA til å kaste fiendtlige regjeringer som Iran. USA reagerte med uro da det så Muhammed Mossadegh, den nasjonalistiske statsministeren i Iran, nasjonalisere sin nasjons britisk-eide oljebrønner i 1951. Overbevist om at Iran, en vestlig klientstat, var i ferd med å skifte til en pro-sovjetisk politikk. Eisenhower brukte CIA, sluttet seg til Irans militære ledere og kastet Irans regjering i det som ble kjent som «operasjon Ajax». Til å erstatte ham, foretrakk USA å løfte den unge sjahen i Iran, Muhammed Reza Pahlavi, fra sin posisjon som konstitusjonell monark til absolutt hersker. Til gjengjeld tillot sjahen amerikanske selskaper å ta del i utviklingen av sin nasjons ressurser.
USA brukte CIA til å kaste andre regjeringer som var mistenkt for å bli prokommunistiske, som Guatemala i 1954, et annet demokratiserende regime. I 1958 sendte USA tropper inn i Libanon for å opprettholde det pro-amerikanske regimet, og mellom 1954 og 1961 sendte Eisenhower økonomisk hjelp og 695 militære rådgivere til Sør-Vietnam.
Inga Berentz
Rollefoto
<Gallery mode=packed heights=330> Inga Berentz Frihetsbröderna Jonason.jpg|I operetten Frihetsbröderna på Vasateatern 1898. Inga Berentz-Trollslottet.jpg|I Trollslottet på Vasateatern 1904. Franskilda frun.jpg|Carl Barcklind (t.v.), Berentz som Jana og Axel Ringvall i operetten Frånskilda frun på Oscarsteatern 1909. Inga Berendz, swedish norwegian actress.jpg|Som Arsén i Zigenarbaronen på Oscarsteatern 1911.
USAs historie (1945–1964)
Eisenhower-regjeringen og «massiv gjengjeldelse»
Den første betydelige uenigheten innad i NATO-alliansen skjedde i 1956 da Eisenhower måtte presse Storbritannia og Frankrike til å trekke seg ut fra en dårlig planlagt invasjon med Israel som var ment å ta Suez-kanalen fra Egypt (se Suez-krisen). Eisenhower-regjeringen motsatte seg franske og britiske imperiale eventyr i regionen av ren forsiktighet, av frykt for at den egyptiske lederen Gamal Abdel Nassers sammenstøt med regionens gamle kolonimakter ville øke sovjetisk makt i regionen.
Vietnam
Etter at fredskonferansen i Genève i 1954 avsluttet Den første indokinesiske krig, trakk Frankrike seg ut av Fransk Indokina, og Vietnam ble midlertidig delt i to med en demilitarisert sone. Planen var at de to sonene skulle gjenforenes etter valg, men disse ble ikke gjennomført. Nord-Vietnam, sammen med sin politiske overbygning FNL startet infiltrasjon i Sør-Vietnam. I november 1961 bestemte president Kennedy å trappe opp den militære hjelpen, og i løpet av 1965 sto det 200,000 amerikanske soldater i Vietnam. Situasjonen utviklet seg videre til en åpen krig.
Kennedy og Cubakrisen
Den kalde krigen nådde sin topp under Cubakrisen, en spent konfrontasjon mellom Sovjetunionen og USA over den sovjetiske utplasseringen av atomraketter på Cuba. Krisen begynte 16. oktober 1962 og varte i tretten dager. Den er regnet av mange som øyeblikket da den kalde krigen var nærmest å bli atomkrig.
Det «rike samfunnet» og det «andre Amerika»
De umiddelbare årene etter andre verdenskrig var preget av stabilitet og rikdom for den hvite middelklassen. Veksten i konsum, forstedene og økonomien overskygget imidlertid det faktum at rikdommen ikke gjaldt alle. Mange amerikanere fortsatte å leve i fattigdom gjennom årene med Eisenhower. Den kalde krigens retorikk om frihet og demokrati var særlig langt fra virkeligheten for en stor del av befolkningen, afroamerikanerne i sør, som fortsatte å lide av sosial, økonomisk og politisk diskriminering.
I sentrum for middelklassens kultur i 1950-årene var en voksende opptatthet av konsumvarer. Ikke bare som et resultat av etterkrigstidens rikdom, men også økningen i variasjon og tilgjengelighet i konsumvarene som reklame i økende grad skapte etterspørsel etter. Velstående amerikanere kjøpte i 1950- og 1960-årene biler, oppvaskmaskiner, søppelkverner, fjernsyn og stereoanlegg. I slående grad var velstanden i 50- og 60-årene konsumentdrevet og ikke investeringsdrevet.
Ettersom befolkningen i drabantbyene, med sin økende mobilitet, vokste til å omfatte en tredjedel av nasjonens befolkning i 1960, svarte amerikanske bilprodusenter i Detroit med stadig mer prangende biler. Veksten av drabantbyene var ikke bare et resultat av etterkrigstidens rikdom, men fremskritt i enebolig-markedet. William Levitt startet en nasjonal trend med sin bruk av masseproduksjonsteknikker til å konstruere et stort «Levittown»-bosetningsanlegg på Long Island. Imens vokste drabantbybefolkningen på grunn av «babyboomen», perioden med økte fødselstall i etterkrigsårene. Forstedene gav større boliger for større familier, sikkerhet fra urban livsstil, privatliv og plass til forbruksvarer
De fleste drabantbyene var forbeholdt hvite. Mens få afroamerikanere hadde råd til å leve i dem, møtte selv velstående afroamerikanere uformelle og formelle barrierer. De få afroamerikanerne som bosatte seg i drabantbyene ble vanligvis skydd på alle passive og åpne måter. Hyllet for sin samfunnssans, har drabantbyene blitt kritisert av senere kritikere for sin konformitet og homogenitet. Og det var virkelig slik at drabantbyene var befolket av mange på samme alder og med samme bakgrunn.
Statusen til afroamerikanere i det dype sør
Stemmerettsdiskriminering forble utbredt i det dype sør inn i 1950-årene. Afroamerikanske avlingsdelere ble ofte kastet ut av hvite bønder når de forsøkte å stemme. Stemmeredistrerings-styrer brukte diskriminerende praksis som disse for å begrense antallet afroamerikanske velgere, som å kreve en høyere standard av afroamerikanere enn hvite, lot hvite søkere registrere seg i sine biler og i sine hjem, behandle svarte søknader sist, selv når de var først i køen, etablerte separate registreringskontorer i forskjellige deler av rådhuset, tilbød assistanse kun til hvite søkere i å fylle ut skjemaet og nektet å opplyse afroamerikanske søkere om deres status på søknaden.
I det dype sør ble til og med hardere metoder for å hindre afroamerikanere fra å stemme satt i verk. Svarte søkere ble ofte fengslet og senter for stemmeutdanning, som Mt. Olive baptiskirke i Terrell County, Georgia, ble satt i brann. De truet, mishandlet og i noen saker, drepte svarte søkere.
Sørlige svarte, som stod imot segresjonen, særlig avlingsdelere som ofte ble kastet ut for å ha registrert seg til å stemme, og særlig svarte bønder, levde i konstant frykt for sine arbeidsgivere som sverget å si dem opp, av hvite «borgerråd» som adopterte en politikk med å foreta økonomisk gjengjeldelse mot demonstranter, av hvite grupper som Ku Klux Klan som utførte et ofte uhindret styre av terror rundt om i sør, hvor lynsjing av afroamerikanere var en vanlig foreteelse og sjeldent fulgt opp. Nesten 4500 afroamerikanere ble lynsjet i USA mellom 1882 og begynnelsen av 1950-årene.
Brown mot skolestyret og «massiv motstand»
I de tidlige dagene til borgerrettsbevegelsen var rettssaker og lobby-virksomhet fokuset i integreringsforsøkene. Høyesteretts avgjørelser i Brown mot skolestyret i Topeka (347 US 483 1954), Powell mot Alabama (287 US 45 1932), Smith mot Allwright (321 US 649 1944), Shelley mot Kraemer (334 US 1 1948), Sweatt mot Painter (339 US 629 1959) og McLaurin mot Oklahoma (339 US 637 1950) førte til en endring i taktikken, og fra 1955 til 1965 var «direkte tiltak» strategien, hovedsakelig bussboikotter, sitt-ned-aksjoner, frihetsryttere og sosiale bevegelser.
Brown mot skolestyret i Topeka, Kansas, (1954) var en milepæl i amerikansk høyesterett som direkte forbød segresjon i offentlige utdanningsinstitusjoner for svarte og hvite, og dømte på grunnlaget av doktrinen «separat men like» som sa at offentlig utdanning kunne aldri gi svarte amerikanere fasiliteter av samme standard som var åpne for hvite amerikanere. 101 medlemmer i representantenes hus og 19 senatorer signerte «det sørlige manifest» som fordømte høyesterettsavgjørelsen.
I 1951 ble skolestyret i byen Topeka anmeldt på vegne av Linda Brown, en student fra Topeka som ble tvunget til å gå 1,5 km til hennes segregerte svarte skole mens en hvit skole lå bare syv kvartal fra hennes hus. Browns sak hadde støtte av NAACP, hvis sjefsrådgiver Thurgood Marshall selv ble utnevnt til høyesteretten i 1967 førte saken. Distriktsdomstolen dømte til fordel for skolestyret og siterte høyesteretts presedens satt i Plessy mot Ferguson i 1896 som tillot statlige lover å kreve «separate men like» fasiliteter i jernbanevogner for svarte og hvite.
Borgerrettsorganisasjoner
Selv om de hadde hvite tilhengere og sympatisører, var den moderne borgerrettighetsbevegelsen lagt for, ledet, organisert og bemannet av afroamerikanere som plasserte seg og deres familier i fremste rekke i kampen for frihet. Deres heltemot ble ført hjem til alle amerikanere gjennom aviser og, senere, fjernsynsrapporter ettersom deres fredelige marsjer og demonstrasjoner ble voldelig angrepet av opprettholdere av lov og orden. Politiet brukte batonger, pisker, brannslanger, politihunder og massearrestasjoner for å skremme demonstrantene. Det andre karakteristiske trekket ved bevegelsen var at den ikke var monolittisk, ledet av en eller to menn. Den var en spredt, grasrot-kampanje som angrep segresjon på mange forskjellige steder ved bruk av mange forskjellige taktikker.
Mens noen grupper og individer innen bevegelsen talte for «svart makt», svart separatisme eller til og med væpnet motstand, forble majoriteten forpliktet på prinsippet av ikkevold, en bevisst beslutning av en undertrykket minoritet til å avstå fra vold for politisk vinning. Ved hjelp av ikkevoldelige strategier, tok borgerretsaktivistene fordelen av økende nasjonale nyhetsrapporter, særlig i fjernsyn, til å kapre nasjonens oppmerksomhet og oppmerksomheten til kongressen og Det hvite hus.
Lederskapsrollen til svarte kirker i bevegelsen var en naturlig forlengelse av deres struktur og funksjon. De tilbød medlemmer en mulighet til å utøve roller som ble nektet dem i samfunnet. Gjennom historien tjente den svarte kirken ikke bare som et tilbedelsessted men også som en samfunnsaktig «oppslagstavle», en kredittunion, en «folkets domstol» til å avgjøre tvister, en støttegruppe og et senter for politisk aktivisme. Disse og andre funksjoner forsterket viktigheten til presten. Den fremste geistlige i borgerrettsbevegelsen var Martin Luther King jr., Time Magazines «Årets mann» i 1964. Han var en mann av folket. Hans utrettelige personlige engasjement for og sterke lederrolle i den svarte frihetskampen vant ham verdensomspennende anerkjennelse og Nobels fredspris.
Regjeringen til president John Kennedy var en blandet velsignelse. Kennedy støttet gjennomføringen av desegresjon i skoler og offentlige fasiliteter. Justisminister Robert Kennedy brakte mer enn 50 saker i fire stater for å sikre svarte amerikaneres rett til å stemme. Men FBIs direktør J. Edgar Hoover var bekymret for mulig kommunistisk innflytelse i borgerrettsbevegelsen og var personlig motstander av Martin Luther King jr., og brukte FBI til å etterforske King og andre borgerrettsledere.
Kennedy og Johnson
Kennedy var president i bare rundt 1000 dager. Denne korte perioden ble preget av bemerkelsesverdige hendelser som akselerasjonen av USAs rolle i romkappløpet, begynnelsen på eskaleringen av den amerikanske rollen i Vietnamkrigen, Cubakrisen og Grisebukt-invasjonen i Cuba. Disse hendelsene forsterket den kalde krigen med Sovjetunionen. Han utnevnte sin bror Robert Kennedy i sin regjering som justisminister.
President Kennedy ble myrdet i Dallas, Texas, 22. november 1963. Lee Harvey Oswald, som ble arrestert for mordet, ble selv dødelig skutt av Jack Ruby før han kunne formelt siktes eller ført for retten. Fire dager etter Kennedy og Oswald ble drept, opprettet president Lyndon B. Johnson Warren-kommisjonen for å etterforske drapet.
Etter attentatet på Kennedy tjente Johnson ut det som var igjen av perioden på en måte han mente var sammenfallende med Kennedys agenda. Han overbeviste Kennedys regjering å sitte ut perioden, inkludert Robert Kennedy (til tross for det dårlige forholdet mellom Johnson og Kennedy). Han brukte også betydelig politisk kraft for å få vedtatt en pakke med liberal lovgivning som han kalte Great Society, deriblant borgerrettslovene av 1964. Disse tiltakene gav Johnson en lett seier i presidentvalget i 1964 over motkandidaten, den konservative senator Barry Goldwater. Det demokratiske parti gikk også fram i begge kamre i Kongressen.
Civil Rights Act (1964)
Civil Rights Act var først fremmet av Kennedyregjeringen, men ble møtt med stor motstand i Kongressen. Etter drapet på Kennedy lyktes det tilhengerne av loven å få den gjennom i Kongressen til tross for omfattende filibuster. President Johnson kunne skrive under loven i 1964. Den forbyr diskrimering bl.a. på grunn av hudfarge.
Dornbirn
Dornbirn er en by i delstaten Vorarlberg i Østerrike. Byen er forvaltningssetet for distriktet Dornbirn og et lokalt senter for tekstilindustrien. Den har om lag 44 000 innbyggere. Elva Dornbirner Ach renner gjennom byen.
Ray LaHood
Raymond H. «Ray» LaHood (født 6. desember 1945 i Peoria i Illinois i USA) er en amerikansk politiker for Det republikanske parti som var transportminister i Barack Obamas regjering fra 2009 til 2013. Han var medlem av Representantenes hus for delstaten Illinois fra 1995 til 2009.
Energiloven
Energiloven (fullt navn lov om produksjon, omforming, overføring, omsetning, fordeling og bruk av energi m.m.) er en norsk lov som har til formål å sikre at produksjon, omforming, overføring, omsetning, fordeling og bruk av energi foregår på en samfunnsmessig rasjonell måte, herunder ta hensyn til allmenne og private interesser som blir berørt.
Loven ble vedtatt av Stortinget 29. juni 1990 og trådte i kraft 1. januar 1991, med unntak av visse bestemmelser som fikk umiddelbar virkning. Den innførte et marked for kjøp og salg av elektrisk energi, og dermed også en mer markedsstyrt energiutbygging, mindre avhengig av politiske vedtak.
Erling Lenvik
Erling Lenvik (født 7. oktober 1957 på Frosta) er en norsk organisasjonsarbeider og politiker (Ap) i Midtre Gauldal. Han satt som ordfører i kommunen fra 2003 til 2015 og var varaordfører fra 1999 til 2003.
Lenvik er født og oppvokst på Frosta. Han har bakgrunn fra organisasjonslivet og kom inn i politisk arbeid som tillitsvalgt for Fellesforbundet i 1979, og har siden gått gradene.
G-kraft
g-kraft er en måleenhet for akselerasjon. Betegnelsen «kraft» er derfor forvirrende. En bedre betegnelse kunne vært «g-faktor» idet g-kraft er forholdet mellom aktuell akselerasjon og standardakselerasjonen 1 g på jordoverflaten. g-kraft kan måles med et g-meter.
Begrepet brukes særlig for å angi belastningen en flyver utsettes for ved en kraftig manøver. En kan legge merke til at to personer i samme fly vil oppleve samme akselerasjon og dermed antall g. Kraften fra setet som skaper denne akselerasjonen vil imidlertid være forskjellig og avhengig av den enkeltes vekt.
Antall g brukes også i andre sammenhenger som eksempel de belastningene en sjåfør utsettes for ved akselerasjon i drag-racing eller for å angi belastningen på de indre komponenten i en mobiltelefon som faller i gulvet.
Bokstaven «g» står for gravitasjon. 1g tilsvarer den kraften jorden har når objektet står stille; tyngdekraften som tilsvarer en akselerasjon på 9,81 m/s². Når man utsettes for eksempel 5g så utsettes man for fem ganger tyngdekraften. Dette oppleves som om kroppen skulle veie fem ganger det den gjør i stillestående tilstand på jordoverflaten.
Ved hurtig dykk i fly eller i en berg-og-dalbane kan man oppleve negativ g-kraft, dvs. man akselerer oppover.
En normal frisk person kan klare opp til 9g uten å besvime, og ved en kroppsvekt på 70 kg vil da kraften være tilsvarende om personen skulle veie 630 kg på jordens overflate i stillestående tilstand. Ved positiv g-kraft presses blodet ut av hodet og ned i kroppen, og mangel på blod i hjernen gjør at man tilslutt besvimer. Ved negativ g-kraft presses blodet opp i hodet og kan føre til at blodkar sprenges i øynene. Dette er farligere enn positiv g-kraft, så man tåler normalt kun 2-3 negative g før man tar skade. I korte øyeblikk kan man tåle mye mer.
Det pavelige råd for kulturen
Det pavelige råd for kulturen (latin Pontificium Consilium de Cultura) er en del av Den romerske kurie, som er Den katolske kirkes sentrale administrasjon. Den har ansvaret for å veilede kirkens ledelse i kulturelle spørsmål.
Skien lufthavn, Geiteryggen
Skien flyplass, Geiteryggen (IATA: SKE, ICAO: ENSN) ligger i utkanten av Skien i Telemark, ca. 2,5 km sørvest for Skien sentrum. Grenland Luftsportssenter AS driver flyplassen og er konsesjonsinnehaver. Selskapet er eid av de tre foreningene, Eastern warbirds of Norway (EWON), Grenland flyklubb (GFK) og Grenland fallskjermklubb (GFSK). Flyplassen har tidligere hatt både nasjonale og internasjonale destinasjoner, men disse er nå nedlagt. Flyplassen er åpen for all GA trafikk etter forhåndstillatelse via www.ippc.no
Widerøe trafikkerte inntil 28. juni 2015 Geiteryggen med 50 seters Dash 8-300, med daglige avganger til Bergen.
Historie
Første fly som besøkte Skien landet på Gråtenmoen i 1914. Det var en flyoppvisning av Chanteloup. På 1930-tallet var det en rekke flystevner og oppvisninger på Børsesjø litt utenfor Skien. I 1928 ble det foreslått flyplass på Herøya i samband med Norsk Hydros utbygging av området. Lokale krefter med tilslutning fra offentlige myndigheter forsto at lufttrafikk var en del av framtidens infrastruktur og regionens økonomiske vekst, og foreslo en flyplass på Geiteryggen i 1936. På grunn av forsinkelser og andre verdenskrig ble det ikke noen utbygging.
I 1946 ble Telemark Flyselskap etablert for å starte en lokal flyplass. Sjøfly brukte i mellomtiden Skiens kanaler og elver for å nå byen med varer og passasjerer, og Skien hadde egen sjøflyhavn. Den lokale flyklubben, Grenland Flyklubb (grunnlagt i 1946) startet flyvninger på Geiteryggen i 1952. Det første flyet, en toseter Piper Cub, landet 7. februar 1952.
Kommersiell flyvirksomhet har foregått på Geiteryggen siden 1952. Fra starten var driften forbundet med Snorre Kjetilson og hans kone Reidun og deres selskap Fjellfly (1952–1972). Etter en treg start opererte selskapet på det meste 14 fly av variert størrelse (1965) og hadde daglige flyruter til Oslo og Hamar. De opererte også charterfly og godstransport. Området ble raskt en lokal attraksjon med fly og to bjørner (Tasselass og Bamsefar) som ble holdt i en inheginng ved flyplassen. Kafeteriadrift var også en viktig inntektskilde. I 1972 besøkte flypioneren Bernt Balchen flyplassen og anbefalte utbygging av flyplassen. Fjellfly ble slått konkurs i 1972.
Flyplassen var opprinnelig et interkommunalt samarbeid mellom Skien, Porsgrunn og Bamble kommuner, men i de senere årene har Skien kommune operert som eneeier. Samarbeidet opphørte april 2002, og flyplassen ble «nedlagt». Ønsket om fornyet aktivitet gjorde at flyplassen raskt oppsto igjen, men denne gang med Skien kommune som hovedeier. I løpet av årene Geiteryggen har eksistert, er det blitt investert rundt 80-90 millioner kroner i terminalbygninger og annen infrastruktur.
Kommunestyret i Skien har pålagt sitt eget eiendomsselskap Kontorbygg AS å overta Skien lufthavn Geiteryggen, noe som gjør at det er nødvendig å ettergi 15 millioner i gjeld før overtakelsen er i orden. I mellomtiden har Kontorbygg AS utbetalt rundt 13 millioner til flyplassen, hvilket er å regne som utbytte. Det er imidlertid ikke betalt skatt av dette beløpet.
Flyplassen er også ofte brukt av politihelikopteret som tanker drivstoff. Ambulansefly og ambulansehelikopter er også ofte nedom. Begge disse etater har uttalt i en rapport at Geiteryggen er viktig for dem.
Passasjertall
I norsk sammenheng er Geiteryggen på 19.-plass i størrelse hva gjelder passasjertall. Da er 48 norske flyplasser regnet med. Det er 5 norske flyplasser som går i pluss eller balanse.
Flyselskaper og destinasjoner
Per 2. april 2018 er det ingen passasjerruter til- og fra Skien lufthavn.
Flyselskap og operatører
Flyplassen er drevet av de 3 foreningene som opererer på plassen under virksomheten Grenland Luftsportssenter as (www.glss.no)
Eastern Warbirds of Norway (EWON) er en forening som drifter og holdt operativ Norges eneste jagerfly av typen L-29 Delfin, et tsjekkisk militært jet treningsfly. Foruten denne maskinen har foreningen en Antonov-2 og en Yak-52.
Grenland Flyklubb og Grenland Fallskjermklubb driver også med flysportsaktiviteter på flyplassen. Foreningen for Luftfart i Telemark åpnet et museum i terminaldelen på lufthavna i januar 2009.
Fra november 2009 vil flyplassen bli lørdagsstengt av økonomiske grunner. Klubbene som har sin base på Geiteryggen hevder at dette vil få katastrofale følger for dem.
Mellom 20 og 30 arbeidsplasser er direkte eller indirekte knyttet til flyplassen. Kommunen får leieinntekter fra en god del av bygningene. Fasiliteter på plassen er restaurant, bilutleie og gratis parkering.
Flyselskaper som tidligere har operert fra Skien lufthavn, Geitryggen, er: Fjellfly, Norving, Norsk Air, Guard Air, Teddy Air, Golden Air, Sun-Air, Coast Air og European Executive Express (EEE).
I 2011 ble Vildanden slått konkurs, og Danish Air Transport etablerte ruter til Bergen og Stavanger med 46-seters ATR 42-300. Etter hvert etablerte også Widerøe seg på Geiteryggen, og fløy i direkte konkurranse med DAT. Det førte til at DAT i første omgang la ned ruten til Bergen. Senere la de også ned Skien-Stavanger, i forbindelse med at de la ned ruten mellom Florø og Stavanger.
Moder Teresa
Moder Teresa av Calcutta (albansk: Nënë Tereza, født Agnes Gonxhe Bojaxhiu (albansk: Anjezë Gonxhe Bojaxhiu) 26. august 1910 i Üsküb i Det os­manske rike (i dagens Nord-Makedonia), død 5. september 1997 i Calcutta i India) var en nonne av albansk avstamming og grunnlegger av Missionaries of Charity, en katolsk kongregasjon som arbeidet blant fattige i Calcutta (nå Kolkata) og andre steder i verden.
Mor Teresa ble helligkåret av pave Frans den 4. september 2016 på Petersplassen, dagen før Mor Teresas 19. dødsdag. Til helligkåringsmessen møtte rundt 130 000 pilegrimer, blant dem flere statsoverhoder. Pave Frans erklærte at den nye hellige ikke skal kalles «den hellige Teresa», slik det er vanlig, men beholde tittelen «Mor» og kalles «den hellige Mor Teresa».
Hun mottok Templetonprisen i 1973, Nobels fredspris i 1979 og Indias høyeste sivile utmerkelse, Bharat Ratna, i 1980. I 1996 ble hun æresborger i USA, en æresbevisning som bare har blitt seks andre personer til del. Etter hennes død fravek pave Johannes Paul II den generelle regelen om at en saligkåringssak ikke kan startes før fem år etter en persons død, slik at den kunne starte allerede i 1999. Den 19. oktober 2003 forrettet han ved saligkåringsmessen på Petersplassen, samme dag som han feiret 25-årsjubileum som pave. I desember 2015 kunngjorde Vatikanet at hun vil bli helligkåret i en seremoni i september 2016.
Tidlig liv
Agnes Gonxhe Bojaxhiu ble født i en katolsk albansk familie i Shkup (Skopje), dengang i Det osmanske riket, i dag hovedstad i Nord-Makedonia. Faren, Nikolla Bojaxhiu, som opprinnelig var fra Kosova (Gjakova), var en vellykket forretningsmann. Moren Dranafile Bojaxhiu var fra Albania og Teresa var den yngste av fem søsken.
Det lille som er kjent om hennes første år kommer fra det hun selv har fortalt. Hun følte fra tolvårsalderen et kall til å hjelpe fattige, og bestemte seg for å bli misjonær i India. På denne tiden var hun med i en ungdomsgruppe i sin lokale menighet. Da hun var atten år gammel fikk hun tillatelse fra Den hellige stol til å slutte seg til Søstrene av Loreto, en irsk kongregasjon som drev misjonsarbeid i Calcutta.
Hun valgte denne kongregasjonen fordi deres hovedoppgave var å sørge for utdannelse for piker. Etter noen måneders opplæring i Dublin ble hun sendt til Darjeeling som novise. I 1931 avla hun sine første løfter, og tok navnet Mary Teresa til ære for Teresa av Avila og Teresa av Lisieux. I mai 1937 avla hun evige løfter.
Fra 1939 til 1948 underviste hun i geografi og katekese ved St. Mary' High School i Calcutta. I 1944 ble hun rektor ved skolen. Hun fortalte senere at fattigdommen hun så overalt gjorde sterkt inntrykk på henne. I september 1946 følte hun et kall til å «tjene Gud blant de fattigste av de fattige».
Hun fikk tillatelse fra pave Pius XII til å forlate sin kommunitet og leve uavhengig av kongregasjonen. Etter et kort kurs hos Medical Mission Sisters i Patna reiste hun tilbake til Calcutta, og fikk bolig hos De fattiges små søstre. Hun åpnet en utendørsskole for hjemløse barn, og samlet sammen frivillige til å drive den. Både kirkelige organisasjoner og kommunale myndigheter gav finansiell støtte.
Grunnleggelsen av Missionaries of Charity
I oktober 1950 fikk hun Den hellige stols tillatelse til å grunnlegge en egen orden. Den ble opprinnelig kalt Bispedømmekongregasjonen for bispedømmet Calcutta, men fikk snart navnet Missionaries of Charity (M.C.). Hun fikk som leder tittelen Moder, den vanlige benevnelse av den som leder en søsterkommunitet. Hennes egen beskrivelse av kongregasjonen var at den skulle arbeide for «de sultne, de nakne, de hjemløse, de forkrøplede, de blinde, de spedalske, alle de i samfunnet som føler seg uønsket, uelsket og uten noen som tar hånd om seg, mennesker som har blitt en byrde for samfunnet og blir utstøtt av alle».
Med assistanse fra indiske embetsmenn fikk hun ta over et nedlagt hindutempel, som ble gjort om til Kalighat hospice for døende. Snart etter opprettet hun enda et hospice, Nirmal Hriday («Det rene hjerte»), et leprosarium kalt Shanti Nagar («Fredens by») og et barnehjem. Kongregasjonen tiltrakk seg nye kall og økonomiske bidrag, og i løpet av 1960-årene ble det åpnet barnehjem og leprosarier over hele India.
I 1965 gav pave Paul VI henne tillatelse til å spre ordenen til andre land. Nye hus ble åpnet en rekke steder; først Venezuela, Roma, Tanzania og deretter i mange land i Asia, Afrika og Europa. Kongregasjonen har siden 2002 et hus i Bergen.
Internasjonalt ry
Moder Teresas arbeid inspirerte andre, og i 1963 ble Missionaries of Charity Brothers grunnlagt. I 1976 kom en kontemplativ gren. Det finnes også tre legordener: Co-Workers of Mother Teresa, Sick and Suffering Co-Workers og Lay Missionaries of Charity. Ettersom kongregasjonen trengte hjelp fra prester grunnla hun i 1981 Corpus Christi-bevegelsen, som rekrutterer prester til perioder med tjeneste for kongregasjonen.
Nazcalinjene
Nazcalinjene er en samling geoglyfer som ligger i Nazcaørkenen i Peru. Kunstverkene befinner seg i et ekstremt tørt område og strekker seg ut mellom byene Nazca og Palpa. Det var folk i nazcakulturen som gjorde tegningene, mellom år 500 f.Kr. og år 500 e.Kr.
Moder Teresa
Internasjonalt ry
I begynnelsen av 1970-årene var Moder Teresa blitt verdenskjent. Malcolm Muggeridge laget i 1969 dokumentarfilmen Something Beautiful, og i 1971 gav han ut boken ved samme navn. Muggeridge har fortalt at de filmet under svært dårlige lysforhold, og regnet med at filmen ville være ubrukelig. Da den ble fremkalt viste det seg at belysningen var helt perfekt. Muggeridge mente selv av dette skyldtes et «guddommelig lys» fra Moder Teresa; mer skeptiske medlemmer av filmteamet tilskrev det til en ny type Kodak-film som ble brukt. Uansett konverterte Muggeridge senere til katolisismen.
Fylkesvei 4742
Fylkesvei 4742 går mellom Kårhus og Raunes i Vindafjord.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 738.
Moder Teresa
Internasjonalt ry
Da hun i 1979 mottok Nobels fredspris ønsket hun ikke å delta på den seremonielle banketten. I stedet ba hun om at de omkring 6000 amerikanske dollar den ville kostet skulle sendes til fattige i India. Under prisutdelingen ble hun spurt hva man kan gjøre for å fremme verdensfred, og hun svarte «gå hjem og elsk din familie».
Nazcalinjene
Linjene danner ulike mønstre, blant annet er det dyretegninger av en kolibri, øgle, edderkopp og ape. Nazcalinjene er mest synlige ovenfra, for eksempel fra fly og satellitt. Derfor tok det Vesten mange hundre år å oppdage tegningene. En hypotese er at nazcaindianerne lagde bildene til ære for gudene de tilba, men man vet ikke med sikkerhet om hypotesen er korrekt eller feil.
Linjene ble laget ved to metoder: enten ved at det tynne laget av småstein ble fjernet slik at den lyse sanden under kom til syne, eller ved å fjerne stein slik at jordoverflaten ble ensfarget Man antar at folkene må ha brukt matematiske hjelpemidler for å få så stor nøyaktighet som tegningen viser, men det er knyttet usikkerhet til dette. Linjene har holdt seg i så mange år fordi det aldri regner eller blåser i Nazcaørkenen.
Moder Teresa
Priser og utmerkelser
De viktigste priser og utmerkelser som ble tildelt henne var: