cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vestromerriket
Indre uro
Majorianus var den siste vestromerske keiser som forsøkte redde Vestromerriket med egne militære styrker. Han forsøkte å styrke den vestromerske hæren med å rekruttere et stort antall barbarere som leiesoldater, blant dem gepidere, østgotere, rugiere, burgundere, hunere, bastarnere, svebere, skytere, alanere og andre, og bygget to flåter, en ved Ravenna, for å bekjempe den sterke flåten til vandalene. Han ledet personlig hæren for føre krig i Gallia, og etterlot Ricimer for å håndtere Italia. De galliske provinsene og det vestgotiske rike hadde gjort opprør som et resultat av at Avitus var blitt avsatt og nektet å anerkjenne Majorianus som den rettmessige keiser. I slaget ved Arelate beseiret Majorianus vestgoterne under Teoderik II. Vestgoterne ble tvunget til å overgi sine store besittelser i Hispania og gå tilbake til sin tidligere status som foederati. Han dro deretter opp elvedalen til Rhône og beseiret burgunderne og gjenerobret den opprørske byen Lugdunum (dagens Lyon). Da Gallia igjen var under romersk kontroll, vendte Majorianus oppmerksomheten mot vandalene i nordlige Afrika. Ikke bare var vandalene en trussel mot kysten av Italia og handelen i Middelhavet, men provinsen var vital for matforsyninger i Italia, særlig Roma. Majorianus begynte ved å gjenerobre Hispania for å bruke landet som base for gjenerobringen av Afrika. Gjennom hele 459 drev han krig mot sveberne i nordvestlige Hispania.
Hjartdal prestegjeld
Hjartdal prestegjeld og dets sogn er nå en del av Hjartdal kirkelige fellesråd, som er underlagt Aust-Telemark prosti.
Historikk
Hjartdalr sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Hjartdal prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.
Hjertdal prestegjeld dannet grunnlaget for Hjertdal formannskapsdistrikt, som ble opprettet i 1837.
Navnet på kommune og prestegjeld ble endret til Hjartdal i 1884.
Ved avviklingen bestod Hjartdal prestegjeld av menighetene i Hjartdal, Sauland og Tuddal.
Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.
Vestromerriket
Sammenbruddet
Det endelige sammenbruddet for Vestromerriket var markert av i økende grad ørkesløse likesomkeisere som var dominert av sine germanske herrer i hæren. Den mest utpekte eksempelet er Ricimer som effektivt ble «makten bak makten» etter å ha avsatt både Avitus og Majorianus. Som barbar kunne han ikke bli keiser selv, men utpekte en rekke liksomkeisere som ikke kunne gjøre noe for å hindre oppløsningen av romersk autoritet og tapet av de områdene som Majorianus hadde erobret. Den første av disse liksomkeiserne var Libius Severus, som ikke hadde noen anerkjennelse utenfor Italia. Den østromerske keiser Leo I og provinsguvernørene i Gallia og Illyria nektet alle å anerkjenne ham.
Severus døde i 465 og Leo I, med Ricimers godkjennelse, utnevnte den dyktige østromerske general Anthemius som følge av et atten måneders interregnum. Forholdet mellom Anthemius og Østromerriket var som forventet godt, og han var den siste vestromerske keiseren som anerkjente østromersk lovverk. De to keiserhoffene utførte en felles militær operasjon for å gjenerobre nordlige Afrika fra vandalene, og som kulminerte med det katastrofale slaget ved Kap Bon i 468. Det var en av største landgangsoperasjoner i antikken som involverte 1 113 skip og over 50 000 menn, men forsøket på å ta Kartago ble stoppet av vandalenes brannskip. Det brøt ut kaos, vandalenes flåte angrep og senket over 100 romerske skip og rundt 10 000 døde i det påfølgende slaget. Senere feilet Anthemius i en krigskampanje mot vestgoterne for å hindre deres ekspansjon.
Rettssaken og den påfølgende henrettelsen av Romanus, en italiensk senator og en venn av Ricimer, anklaget for forræderi i 470, gjorde Ricimer fiendtlig innstilt mot senator. Etter to år med fiendtligheter greide Ricimer å få avsatt og drept Anthemius i 470. Deretter opphøyde han aristokraten Olybrius ny vestromersk keiser. I løpet av Olybrius’ korte tid som liksomkeiser døde Ricimer og hans nevø Gundobad etterfulgte ham som magister militum. Etter kun sju måneder som keiser døde Olybrius av stuvning. Gundobad opphøyde da Glycerius som ny keiser. Østromerriket som hadde avvist Olybrius, nektet også å anerkjenne Glycerius. Isteden ga det østromerske hoffet sin støtte til deres egen kandidat, Julius Nepos, magister militum i Dalmatia. Med støtte fra de østromerske keiserne Leo II og Zenon, krysset Nepos Adritaerhavet våren 474 for å avsette Glycerius. Da Nepos gikk i land i Italia abdiserte Glycerius uten kamp og fikk deretter lov til å fortsette å leve som biskop av Salona (dagens Split-Makarska).
Det korte styret til Nepos i Italia endte i 475 da Orestes, en tidligere sekretær for Attila, og magister militum for Julius Nepos, tok kontroll over Ravenna og tvang Nepos til flykte med skip til Dalmatia. Senere det samme året kronet Orestes ikke seg selv, men sin unge sønn til vestromersk keiser under navnet Romulus Augustus. Østromerriket nektet å anerkjenne den nye keiseren, og isteden fastholdt at Nepos i Dalmatia var den rettmessige keiseren.
Den 4. september ble Ravenna erobret av Odovakar, lederen for de germanske foederati i Italia. Orestes ble drept og Romulus ble avsatt. Selv om situasjonen var endret kom ikke Nepos tilbake til Italia, og fortsatt å styre som vestromersk keiser i Dalmatia og med støtte fra Konstantinopel. Odovakar utropte seg selv til hersker av Italia og begynte å forhandle med den østromerske keiser Zenon. Keiseren ga til sist Odovakar statusen som patrisier som anerkjennelse av hans autoritet og aksepterte ham som sin visekonge i Italia. Zenon insisterte imidlertid at Odovakar bøyde seg for Julius Nepos som den rettmessige vestromerske keiser. Odovakar aksepterte dette og utstedte mynter i navnet av Julius Nepos over hele Italia. Det var imidlertid kun en tom politisk gest da han aldri overførte noen virkelig makt eller områder til Nepos. Mordet på Nepos i 480 fikk Odovakar til øyeblikkelig å invadere Dalmatia og annektere det under sin italienske kongerike.
Samuel Kobia
Kobia har en lang karriere i den økumeniske bevegelsen. Fra 1978 til 1984 jobbet han for Kirkenes Verdensråd i Afrika, før han fra 1984 begynte å jobbe for Kenyas kirkeråd,, fra 1987 til 1993 som generalsekretær. Fra 1993 var han leder for Kirkenes Verdensråds arbeidsgruppe Unit III – Justice, Peace and Creation, noe han var fram til 1999, da han tok over gruppen Issues and Themes som han ledet fram til 2002. I 2003 og frem til han ble generalsekretær, var han spesialutsendig til Afrika for Kirkenes Verdensråd.
Vestromerriket
Vestromerrikets fall
Tradisjonelt har det vært hevdet at Vestromerriket endte den 4. september 476 da Odovakar avsatte Romulus Augustus, men de historiske nedtegnelsene har ført til at det er diskutabelt. Isteden fikk avsettelsen Romulus Augustus liten oppmerksomhet i samtiden. Romulus var en tronraner i øynene på Østromerriket og de gjenværende områdene utenfor Italia da den tidligere keiseren Julius Nepos fortsatt levde og å hevdet å styre Vestromerriket i Dalmatia. Hoffet i Vestromerriket manglet virkelig makt og hadde vært underlagt sterke germanske adelsmenn i flere tiår allerede. Det meste av områdene utenfor Italia hadde vært under kontroll av barbarkongeriker. Med Odovakars formelle anerkjennelse av Julius Nepos og senere av Zenon i Konstantinopel som sin overherre, fortsatte romersk kontroll i navnet i Italia. Syagrius, som hadde greid å bevare romersk herredømme i en eksklave i nordlige Gallia (et rike så i dag er kjent som blant annet kongeriket eller besittelsen Soissons) anerkjente også Nepos som sin overherre og som den rettmessige vestromerske keiser.
Julius Nepos ble myrdet i 480, en sammensvergelse som ble tilskrevet Odovakar, men også den tidligere avsatt keiser Glycerius, og den østromerske keiser Zenon valgte å ikke utpeke en ny vestromersk keiser. Zenon innså antagelig at det var ingen direkte romersk kontroll igjen over de landområdene som juridisk var underlagt det vestromerske hoffet. Han valgte isteden å oppheve den juridiske delingen av posisjonen som keiser, og erklærte seg selv som enekeiser av det utdelte Romerriket. Zenon ble den første romerske enehersker siden delingen mellom vest og øst etter Theodosius den store, 95 år tidligere, og keisertittelen ble aldri delt igjen. Som sådan var de (østlige) romerske keiserne etter 480 etterfølgerne til det vestlige, om enn kun i juridisk mening. Disse keiserne fortsatte å styre det (østlige) romerske rike fram til Konstantinopel falt i 1453, bort imot tusen år senere. Da 480 markerer slutten på den juridiske delingen av riket i to adskilte keiserhoff, refererer en del historikere til drapet på Nepos og opphevelsen av Vestromerriket av Zenon som den faktiske slutten på Vestromerriket.
Til tross for oppløsningen av Vestromerriket, var det mange av de nye barbarkongene i Vest-Europa som fortsatte å fungere bestemt innenfor et romersk administrativ rammeverk. Det er særlig sant i tilfellet med østgoterne, som kom til å styre Italia etter Odovakar. De fortsatte å benytte de administrative posisjonene som var bemannet utelukkende av romere. Det romerske senatet fortsatte å fungere som det alltid hadde gjort og romerske lover ble fortsatt benyttet i det juridiske systemet, skjønt goterne ble selv styrt av deres egne tradisjonelle lover. De vestromerske administrative institusjoner, særskilt de i Italia, fortsatte å bli benyttet under gotisk styre, og etter at østromerske styrker hadde gjenerobret en del av de tidligere keiserlige områder. En del historikere refererer således til omorganiseringen av Italia og oppløsningen av gamle og adskilte vestromerske administrative enheter, slik som det pretorianske prefekturet av Italia, i løpet av 500-tallet som det «virkelige» oppløsningen av Vestromerriket.
Samuel Kobia
Kobia har også hatt flere andre verv og tillitsoppgaver i økumenisk arbeid og demokrati og fredsarbeid.
Vestromerriket
Vestromerrikets fall
De romerske kulturelle tradisjoner fortsatte i områdene til Vestromerriket lenge etter at riket var forsvunnet, og en nyere retning med historiske tolkninger argumenterer for at de store politiske endringene kan bli mer nøyaktig beskrevet som en kompleks kulturell omforming, framfor et sammenbrudd.
Liza pentras bildojn
«Liza Pentras Bildojn» (norsk: Liza maler bilder) er en sang skrevet av esperantorockegruppen Persone. Sangen er en av de mest kjente som er skrevet av Persone. Den er en del av albumet Sed estas ne...
Vestromerriket
Politisk etterspill
En del av områdene med romersk kontroll fortsatte å eksistere i Vest-Europa i en slag form etter 480. Kongeriket eller besittelsen Soissons, en reststat i nordlige Gallia som ble styrt av Syagrius, overlevde fram til 486 da den ble erobret av frankerne under kong Klodvig I etter slaget ved Soissons. Syagrius var kjent som «romernes konge» av germanske folk i regionen, men han fortsatte å hevde at han kun styrte en romersk provins, ikke et uavhengig rike.
Et romersk-maurisk rike overlevde i provinsen Mauretania Caesariensis fram til tidlig på 700-tallet. Det var et uavhengig kristen berbisk rike. En inskripsjon på festningsverket i ruinene av byen Altava fra året 508 identifiserte en mann ved Masuna som konge av «Regnum Maurorum et Romanarum», kongeriket til maurere og romere. Det er mulig at Masuna er den samme mann som «Massonas» som allierte seg med de østromerske styrker som kjempet mot vandalene i 535. Som et maurisk-romersk rike minsket det i omfang og ble til sist kjent som «kongeriket Altava» etter dens hovedstad. Grunnet mangelen på skriftlige kilder er det mulig at dette byriket kan ha blitt beseiret av den østromerske magister militum Gennadius i 578 og underlagt romersk styre atter en gang. Det ble uansett undertrykt av den islamske erobringen på 700-tallet.
Liza pentras bildojn
Tekst
{|
På esperanto
Longe for de mia mond’ Mi portiĝis per etera ond’ Al loko stranga tre Fore de l’ amika rond’ Plene je demandoj sen respond’ Kaj motorpane’
Vestromerriket
Germanske Italia
Da Julius Nepos ble myrdet i 480 forfulgte Odovakar pliktskyldige morderne og fikk dem henrettet, og etablerte samtidig sitt eget styre i Dalmatia. Odovakar etablerte egen makt med lojal støtte fra det romerske senatet, en lovgivende forsamling som hadde fortsatt selv uten en keiser boende i Italia. Faktisk synes det som om senatet fikk økt makt under Odovakar. For første gang siden midten av 200-tallet ble det preget kobbermynter med forklaringen S C (Senatus Consulto). Disse myntene ble kopiert av vandalene i nordlige Afrika og utgjorde også grunnlaget for valutareformen til keiser Anastasios i Konstantinopel.
Under Odovakar fortsatte konsuler å bli utnevnt som de hadde blitt under Vestromerriket og ble akseptert ved hoffet i Østromerriket. Den første av disse var Caecina Decius Maximus Basilus i 480. Han ble senere gjort til pretoriansk prefekt av Italia i 483, en posisjon som fortsatte å eksistere under Odovakar. Ytterligere 11 konsuler ble utnevnt av senatet under Odovakar fra 480 til 493, og enda en pretoriansk prefekt av Italia ble utnevnt, Caecina Mavortius Basilius Decius (486-493).
Liza pentras bildojn
På esperanto
Marso aŭ Aldebaran’ Stelo sen samidean’ Vere mankis ies akompan’
Vestromerriket
Germanske Italia
Selv om Odovakar styrte som en romersk guvernør ville ha gjort og sørget for å formelt å opptre som underordet til Konstantinopel, begynte den østromerske keiser Zenon i økende grad å se på ham som en rival. Av den grunn lovte Zenon den østgotiske høvdingen Teoderik, foederati av Østromerriket, kontroll over den italienske halvøy om han greide å beseire Odovakar. Teoderik ledet østgoterne over de juliske Alper og inn i Italia i 489. Han beseiret Odovakar i slag to ganger det samme året. Som følge av fire år med fiendtligheter greide Johannes, biskop av Ravenna, å forhandle fram en avtale mellom Odovakar og Teoderik hvor de ble enige om å styre Ravenna og Italia i fellesskap. Teoderik kom til Ravenna den 5. mars og under et felles måltid ti dager senere drepte Teoderik sin rival Odovakar.
Teoderik arvet og overtok Odovakars rolle og posisjon som fungerende visekonge av Italia og tilsynelatende som en patricius og en undersått av keiseren i Konstantinopel. Den posisjonen ble anerkjent av keiser Anastasios i 497, fire år etter at Teoderik hadde beseiret Odovakar. Selv om Teoderik fungerte som en uavhengig hersker, bevarte han omsorgsfullt de ytre framtoningene av sin underordnete posisjon. Han fortsatte å benytte de eksisterende administrative systemene til Odovakars kongerike, i vesentlighet de som var videreført fra Vestromerriket, og de administrative posisjonene fortsatte å bli bemannet utelukkende med romere. Senatet fortsatte å fungere slik det alltid hadde gjort og rikets lover ble anerkjent som styrende for den romerske befolkningen, skjønt gotere ble styrt av deres egne tradisjonelle lover. Som en underordnet hadde ikke Teoderik retten til å utforme sin egen lover, kun edikter eller klargjøringer. Imidlertid var hæren og militære offiserer utelukkende bemannet av gotere, hovedsakelig bosatt i nordlige Italia.
Liza pentras bildojn
På esperanto
Liza ĉiam volis pentri bildojn Kaj ankaŭ mi, sed ne kun sama ĝu’ Kaj mia farbskatol’ Perdiĝis kun la vol’ Sed Liza pentras bildojn daŭre plu
Vestromerriket
Germanske Italia
Selv Teoderik fungerte som underordnete i innenrikspolitikken, fungerte han i økende grad uavhengig i sin utenrikspolitikk. For å gi motvekt til Østromerriket sørget han for en rekke dynastiske forbindelser i Vesten. Han giftet sine døtre bort til den vestgotiske kong Alarik II i Hispania og til den burgundiske kong Sigismund, hans søster Amalfrida ble giftet bort til vandalkongen Trasamund og han giftet seg selv med Audofleda, søster av den frankiske kong Klodvig I. Via disse alliansene og tidvise konflikter, utgjorde de områdene som Teoderik kontrollerte tidlig på 500-tallet bortimot et gjenopprettet Vestromerrike. Hersker av Italia siden 493, ble han koneg av vestgoterne i 511 og utøvde overherredømme av vandalene i nordlige Afrika mellom 521 og 523. Som sådan strakte hans styre seg over hele den vestlige delen av Middelhavet. De vestlige keiserlige riksregalier var oppbevart i Konstantinopel siden Romulus Augustulus ble avsatt i 476, og de ble levert tilbake til Ravenna av keiser Anastasios i 497. Teoderik var da en vestromersk keiser i alle henseende, unntatt i navnet. Han kunne ikke ta en keiserlig tittel, ikke bare for at et adskilt vestlig keiserhoff var blitt oppløst, men også for at han ikke var romer, men grunnet hans etniske opphav som «barbar», på samme måte som Ricimer før ham ble forhindret til å ta tronen.
Liza pentras bildojn
På esperanto
Mi promenas dum vesper’ En la poŝ’ bileto kaj moner’ Por subteni min Estas sur la tuta ter’ Unu nur kun ĝusta karakter’ Por kompreni min Ĉu kritiko aŭ admon’ Ĉu ideo aŭ propon’ Vi kontaktu min per telefon’
Vestromerriket
Germanske Italia
Da Teoderik døde i 526 begynte hans nettverk med allianser å bryte sammen. Vestgoterne fikk selvstyre under kong Amalarik og deres forhold til vandalene ble økende fiendtlig under styret til den nye østgotiske kong Atalarik, et barn under regentskapet til sin mor Amalasuntha. Hun hadde til hensikt å fortsatte politikken med forsoning mellom gotere og romere, og støttet den nye østromerske keiser Justinian I den store. Hun tillot ham å benytte Sicilia som base for gjenerobringen av Afrika i vandalkrigen. Da Atalarik døde atten år gammel i 534 uten arvinger, kronet Amalasuntha sin fetter og eneste slektning Teodahad som konge i håp om hans støtte. Isteden ble Amalasuntha fengslet og selv da Teodahad forsikret keiser Justinian om hennes sikkerhet ble hun likevel henrettet kort tid etter. Dette overgrepet ble benyttet som årsak for en rettferdig krig for Justinian, som forberedte seg på å invadere og underlegge den italienske halvøya for Romerriket.
Barbarkongeriker
I konteksten av Vestromerriket benyttes betegnelsen «barbarkongeriker» om germanske kongeriker som dannet seg på de tidligere områdene som Vestromerriket etterlot seg. Deres begynnelse, sammen med slutten på Vestromerriket, markerte overgangen fra senantikken og til middelalderen. De barbariske kongedømmene erstattet gradvis det gamle romerske systemet, særskilt i Gallia og Italia, i løpet av 500- og 600-tallet.
Liza pentras bildojn
På esperanto
Eble mi jam sciis de komence Eble malgraŭ ĉio pravis mi…
Vestromerriket
Barbarkongeriker
Det var flere ulike kongeriker av forskjellige størrelse, makt og opprinnelse. Det vestgotiske kongerike var et av de første som ble etablert, grunnlagt som en vasallstat av Vestromerriket gjennom at vestgoterne ble gitt landområder i sørlige Gallia av keiser Honorius i 418. Etter at det ble etablert ble forholdene mellom vestgoterne og det vestromerske hoffet blandet. Selv om de var i navnet allierte, forble vestgoterne uavhengige og begynte en rask periode med ekspansjon på bekostning av Vestromerriket. Vestgoterne var således i perioder fiender av det vestromerske hoffet, og under den felles trusselen av hunernes invasjoner, ble de allierte igjen og en felles vestgotisk-romersk hær beseiret Attila og hunerne i slaget ved Chalons i 451. På samme tid som Vestromerriket falt sammen i 476/480, kontrollerte vestgoterne store områder av sørlige Gallia foruten også det meste av Hispania. Deres rike utgjorde delvis erobringer og delvis hva som ble gitt til av dem av den vestromerske keiser Avitus på 450- og 460-tallet.
Som de germanske kongerikene i Italia fortsatte vestgoterne å anerkjenne keiseren i Konstantinopel som den formelle overherre, fortsatte å prege mynter i deres navn fram til styret til Justinian I den store på 500-tallet. Det vestromerske kongeriket fortsatte å kontrollere Den iberiske halvøy fram til det falt for den muslimske erobringen på 720-tallet. Kongedømmet Asturias ble opprettet av den vestgotiske adelsmannen Pelayo (eller Pelagius) på omtrent samme tid og var det første kristne rike som ble etablert i Iberia som følge av vestgoternes nederlag og som ga motstand mot muslimenes totale undertrykkelse av hele Den iberiske halvøy. Kongedømmet Asturias ble senere omformet til kongedømmet León i 924, og som senere utviklet seg en forgjengerne til dagens moderne Spania.
Vandalenes kongerike ble grunnlagt som følge av vandalenes erobring av provinsen Africa i nordlige Afrika, kulminerte med beleiringen og erobringen av Kartago i 439. Vandalenes jevnlig anvendelse av en imponerende flåte førte til angrep og plyndringer av kystområdene til både Vest- som østeromerriket. Etter at Attila var død kunne romerne gi økende oppmerksomhet mot vandalene og gjøre gjentatt anstrengelser på å gjenerobre Afrika grunnet dets rike landbruksområder. Da flere planlagte kampanjer som aldri ble satt i gang og de som faktisk ble det mislyktes, forble vandalene ved makten og faktisk invaderte Italia og herjet Roma i 455. I motsetningen til vestgoterne i Hispania og sørlige Gallia preget vandelene sine egne mynter og var både faktisk og reelt uavhengige. Som østgoterne i Italia ble vandalenes kongerike til sist erobret under de vestlige krigføringene til keiser Justinian.
Liza pentras bildojn
På esperanto
Verŝajne Liza pentras bildojn daŭre plu
Vestromerriket
Barbarkongeriker
Etter at Teoderiks kontroll over vestlige delen av Middelhavet gjennom dynastiske allianser falt sammen, var det Frankerriket som kom til å vokse til å bli det mektigste av de barbariske kongerikene etter å ha tatt kontrollen over det meste av Gallia i fraværet av romersk styre. Under Klodvig I fra 480-tallet og til 511, kom frankerne til utvikle seg til stor regional makt, erobret besittelsen Soissons i 481, beseiret alamannerne i 504 og erobret hele de vestgotiske områdene nord for Pyreneene, unntatt Septimania, i 507. I motsetningen til de fiendtlige vandalene var forholdene mellom frankerne og Østromerriket tilsynelatende positiv, og hvor keiser Anastasios I bevilget Klodvig tittelen som konsul som følge av hans seier over vestgoterne. På tiden av Frankerrikets oppløsning på 800-tallet, hadde kongeriket vart langt lengre enn andre barbariske riker i folkevandringstiden, og de adskilte frankiske etterfølgerne utviklet seg til middelalderens stater som Frankrike (fra Vestfrankerriket) og Tyskland (fra Østfrankerriket).
Liza pentras bildojn
På norsk
Langt unna min verden Ble jeg feid vekk av en eterisk ånd Til et veldig underlig sted Vekk fra vennesirkelen Fullt av spørsmål men uten svar Og motorstopp
Mars eller Aldebaran En stjerne uten trosfelle Som virkelig savner noens selskap
Vestromerriket
Østromersk gjenerobring
I løpet av 500-tallet greide Østromerriket under Justinian å gjenerobre store områder som tidligere hadde tilhørt Vestromerriket. Da den pro-romerske vandalkongen Hilderik hadde blitt avsatt av Gelimer i 530, forberedte Justinian en ekspedisjon ledet av general Belisarius som raskt gjenerobret nordlige Afrika fra juni 533 til mars 534, førte den rike provinsen tilbake til romersk styre. Som følge av gjenerobringen, gjenopprettet Justinian raskt romersk administrasjon i provinsen, etablerte et nytt pretoriansk prefektur og tok grep for å redusere vandalenes innflytelse, noe som til sist førte til at det vandalske folket fullstendig opphørte som egen identitet.
Som følge av henrettelsen av den pro-romerske østgotiske dronningen Amalasuntha og da den østgotiske kong Teodahad nektet å si fra seg kontrollen over Italia, beordret Justinian at også Italia skulle erobres, det antikke kjernen i riket. Fra 534 til 540 drev de østromerske styrkene krigføring i Italia og erobret Ravenna, den østgotiske og tidligere vestromerske hovedstaden, i 540. Den gotiske motstanden ble samlet på nytt under kong Totila i 541, og ble kun beseiret som følge av krigføringen til general Narses, som også slo tilbake invasjoner av Italia av frankerne og alamannerne. Justinian kunngjorde pragmatisk sanksjon for å reorganisere styret av Italia. En del byer i nordlige Italia fortsatte å holde ut til fram på 560-tallet. Mot slutten av konflikten opplevde Italia betydelige ødeleggelser og avbefolkning, som kombinert av de katastrofale effektene av den justinianske pesten gjorde det vanskelig å beholde grepet i påfølgende århundrene.
Justinian drev også mer begrenset krigføring mot vestgoterne i Hispania og gjenerobret deler av sørkysten av Iberia. Den spanske provinsen varte fram til 620-tallet da vestgoterne under kong Suintila gjenerobret sørkysten. Disse regionene forble under romersk kontroll gjennom hele tiden til Justinian. Kun tre år etter hans død invaderte langobarderne Italia, erobret store deler av den ødelagte italienske halvøya på slutten av 500-tallet, og etablerte det langobardiske kongerike. Langobarderne var jevnlig konflikt med eksarkatet Ravenna, en enhet etablert for å erstatte den gamle pretorianske prefekturet av Italia og gjennomføre romersk styre i Italia. De rikeste delene av provinsen, inkludert byene Roma og Ravenna, forble værende på romerske hender under eksarkatet gjennom hele 600-tallet.
Liza pentras bildojn
På norsk
Jeg går en tur om kvelden Med en billett og noen mynter i lommen For å holde meg oppe Det er på denne jord Bare en med riktig karakter For å forstå meg Enten det er kritikk eller formaning Enten det er en ide eller et forslag Kontakt meg per telefon
Vestromerriket
Østromersk gjenerobring
Selv om en del østlige keisere etter Justinian forsøkte tidvis å drive militære kampanjer i Vesten var den ingen av dem som var særlig vellykket. Etter 600 var det hendelser som fordrev vestlige provinser ut av Konstantinopels kontroll mens keiserdømmets fremste fokus var rettet mot krigføringen med det persiske Sasanideriket og deretter framveksten av islam. For en tid forble Vesten viktig med keiser Konstans II som styrte et romersk rike fra byen Siracusa på Sicilia som strakte seg fra Nord-Afrika til Kaukasia på 660-tallet, fornyet krigen med araberne på 680-tallet, og deretter en periode med kaos mellom 695 og 717. Sistnevnte var en tid hvor Afrika gikk tapt på nytt og denne gangen for godt etter å ha blitt erobret av muslimske arabere. Ved reformer og militære kampanjer forsøkte keiser Leo III å gjenopprette orden og stabilitet i riket, men hans doktrinære reformer, kjent som den kontroversielle ikonoklasme, var meget upopulær i vest og ble fordømt i pave Gregorius III.
Liza pentras bildojn
På norsk
Kanskje jeg allerede viste det fra starten av Kanskje jeg hadde rett på tross av alt..
Vestromerriket
Østromersk gjenerobring
Det førte til det endelige sammenbrudd for keiserstyret over Roma, og den gradvise overgangen fra eksarkatet Ravenna og til de uavhengige pavestatene, styrt av paven som verdslig herre. I et forsøk på sikre støtte mot langobarderne, anmodet paven om støtte fra Frankerriket framfor å henvende seg østover til Konstantinopel. Til sist kronet paven den frankiske kong Karl den store som «romersk keiser» i 800. Denne kroningen var sterkt motsatt seg av Østromerriket, men det var lite det kunne gjøre da deres innflytelse i Vest-Europa hadde minsket kraftig. Etter en rekke mindre kriger på 810-tallet, anerkjente keiser Mikael I Rangabe den frankiske Karl som «keiser» med autoritet i Vest-Europa, men nektet å anerkjenne ham som «romersk keiser», en tittel han reserverte for seg selv og sine etterfølgere. Isteden ble han anerkjent noe mindre pretensiøst som «keiser over frankerne».
Liza pentras bildojn
På norsk
Liza ville alltid male bilder Meg også, men ikke med samme glede Og mitt malingsspann Mistet viljen Men Liza fortsatte å male bilder
Sannsynligvis kommer Liza til å fortsette å male bilder
Vestromerriket
Økonomisk tilbakegang
Vestromerriket, mindre urbanisert enn Østromerriket og med en befolkning som var spredt utover, kan ha opplevd en økonomisk nedgang gjennom hele senantikken i en del provinser. Sørlige Italia, nordlige Gallia (unntatt for de store byene), og til en viss grad Hispania og omådene langs Donau kan ha vært merket av nedgangen. Østromerriket var ikke så nødlidende, særlig ettersom keisere som Konstantin den store og Konstantius II hadde investert så tungt i økonomien i øst. Som et resultat kunne Østromerriket ha råd til et stort antall med profesjonelle soldater og forsterke hæren med leiesoldater, noe Vestromerriket ikke hadde råd til i samme grad. Selv i betydelige nederlag kunne Østromerriket, om enn ikke uten vanskeligheter, betale fienden løsepenger.
Vestromerriket var langt mer fragmentert enn i øst. Dets hovedstad ble overført til Ravenna i 402, hovedsakelig grunnet at den var lettere å forsvare, og den hadde lett tilgang til den østromerske flåte, men var isolert i andre aspekter ved at den var omgitt av myr- og våtområder. Denne isolasjonen var forsettelig da Ravenna ble valgt som hovedstad ved at den var vanskeligere å erobre. Den økonomiske makten forble fokusert på Roma og byens ekstremt rike senatoraristokrati som dominerte mye av Italia og nordlige Afrika. Etter at Gallienus nektet senatorer militære posisjoner på midten av 200-tallet mistet senatoreliten all erfaring og interesse for militærlivet. Tidlig på 400-tallet var den rike jordeiereliten i det romerske senatet i stor grad fratatt sine tjenere og arbeidere fra militærtjeneste, men nektet også å godkjenne nødvendig finansiering for å opprettholde en slagkraftig hær med leiesoldater til forsvare riket og paradoksalt deres egen trygghet. Vestromerrikets viktigste militære område var nordlige Gallia og grensen mot Rhinen på 300-tallet da Trier jevnlig fungerte som rikets hovedstad og mange av de ledende vestromerske generalene var germanere.
Etter borgerkrigen i 394 mellom Theodosius og usurperen Eugenius, måtte den nye vestromerske regjeringen opprettet av Theodosius i økende grad dirigere bort militære ressurser fra Britannia og Rhinen for å beskytte Italia. Det førte på sin side til ytterligere opprør og innbyrdeskriger da sentralregjeringen ikke lenger kunne gi den militær beskyttelse i de nordlige provinsene som de trengte for å stå imot angrep fra barbarerne.
Vestromerrikets ressurser var begrenset og mangelen på folk og tilgjengelig soldatmateriell tvang myndighetene til støtte seg enda mer på allierte germanske tropper under deres egne hærførere samtidig som de ofte hadde vanskeligheter med å skaffe betaling. I bestemte tilfeller ble det gjort avtaler med hærførerne av disse leiesoldatene hvor de ble belønnet med landområder innenfor riket, noe som ytterligere svekket riket ved at færre landområder betydde mindre skatteinntekter til å finansiere militæret. Da sentralmakten ble svekket, mistet riket gradvis kontrollen over grensene og provinsene, foruten også kontrollen over Middelhavet. Romerske keisere forsøkte å beholde kontrollen over havet, men straks vandalene erobret Nord-Afrika, bygde de opp en flåte som utfordret den romerske som måtte dekke større områder med begrensete ressurser. Tapet av de afrikanske provinsene kan ha vært en verre reversering på Vestens skjebne ettersom de var blant de rikeste av provinsene og var vesentlig for import av korn til Italia. Flere steder brøt de romerske institusjoner sammen med den økonomiske stabiliteten. I en del regioner, som Gallia og Italia, førte bosetningen av germanere på tidligere romerske land til tilsynelatende relativ få endringer i jordbruksproduksjonen ved at germanerne benyttet og videreførte de romerske systemene som allerede eksisterte.
Arven etter Vestromerriket
Mens Vestromerriket ramlet sammen var det de nye germanske herskerne som hadde erobret provinsene som fortsatte mange av de romerske lovene og tradisjonene. Mange av de germanske stammene var allerede blitt kristnet, skjønt mange var tilhengere av ariansk kristendom som katolikker oppfattet som kjetteri. De kom over tid til å konvertere til den offisielle kristendom med paven i Roma som overhode. Kristendommen fikk etter hvert større lojalitet i den lokale romerske befolkningen og ble en identitet i seg selv. Selv om germanerne i begynnelsen fulgte sine gamle tradisjoner og stammelover, ble de påvirket av romersk lov og gradvis overtok den. Romersk lov, særskilt Corpus Juris Civilis som ble samlet på ordre av Justinian I, er det antikke grunnlaget som moderne sivile lover står på. Disse lovene er det mest utstrakte lovsystemet i verden, rundt 150 land bekjenner seg til den i en eller annen form.
Latin som et språk har egentlig aldri forsvunnet. Vulgærlatin kombinert med germanske og keltiske språk har frambrakt mange moderne romanske språk som italiensk, fransk, spank, portugisisk, rumensk og et stort antall mindre språk og dialekter. I dag er det mer enn 900 millioner mennesker som er etterkommere av denne språkarven verden over. I tillegg er det mange romanske språk som benyttes i verden som lingua franca, fellesspråk. Latin har også påvirket germanske språk som engelsk og tysk. Latin har også påvirket alle overlevende keltiske språk, albansk, og slaviske språk (som polsk og tsjekkisk), og selv ikke-indoeuropeiske ungarsk. Latin har overlevd i en «forfinet» form som språket til den katolske kirke (messen ble holdt utelukkende på latin fram til 1969), og var også diplomatspråk mellom mange nasjoner fram til 1800-tallet. Latin har forblitt et viktig, om enn begrenset språk innen medisin, jus og andre akademiske studier. Det latinske alfabetet ble utvidet grunnet delingen av bokstaven I til I og J og av V til U, V og (for en del språk som tysk og polsk) W. Det er det mest omfattende brukte alfabetiske skrivesystem i verden i dag. Romersk tall er fortsatt i bruk innenfor en del felter og situasjoner, men er i hovedsak erstattet av arabiske tall.
En meget synlig arv etter Vestromerriket er den romersk-katolske kirke. Kirken begynte langsomt å erstatte romerske institusjoner i Vest-Europa, og i mange tilfeller var den eneste kilden til lov og sivil administrasjon den lokale biskop, ofte selv en tidligere guvernør, som eksempelvis Ambrosius av Milano og Germanus av Auxerre.
Etter at Italia og selv Roma ble invadert av germanske stammer, ble disse etter hvert assimilert, og ved tidlig middelalder det mest av de tidligere romerske områdene i Vest-Europa blitt konvertert til romersk-katolisisme og anerkjent pave som Vicarius Christi, Kristi stedfortreder. Den første av de germanske kongene som konverterte til kristendommen var Klodvig I, frankernes konge, og andre kongeriker, slik som vestgoterne, fulgte etter.
Da pave Leo III kronet Karl den store som «romersk keiser» i 800 knyttet han anstrengte bånd med det opprørte østromerske rike og etablert den presedens at ingen mann i Vest-Europa kunne være keiser uten å være kronet av paven. Selv om pavens makt endret seg betydelig gjennom middelalderen og tidlig moderne tid, forble posisjonen som overhode av den romersk-katolske kirke og verdslig hersker av Kirkestaten, den minste selvstendige stat i verden. Paven holdt konsekvent tittelen som Pontifex Maximus siden før Vestromerriket ramlet sammen og har beholdt denne tittelen til denne dag, en tittel som i antikken ble benyttet av ypperstepresten i den gamle romerske religionen.
Selv om det er borte i moderne tid overlevde det romerske senatet det innledende sammenbruddet av Vestromerriket. Dets autoritet synes faktisk å ha økt under styret av Italia ved Odovakar, øyensynlig ved at senatet i 498 greide å innsette Symmachus som pave til tross for at både Teoderik den store i Italia og keiser Anastasios I i Konstantinopel støttet den andre kandidaten, Laurentius. Når senatet faktisk forsvant er uklart, det er kjent at institusjonen forble værende inn i 500-tallet da gaver fra senatet ble mottatt av keiser Tiberius II i 578 og 589 i håp om hjelp mot langobardenes invasjon. Den tradisjonelle senatsbygningen, Curia Iulia, ble ombygd til en kirke under pave Honorius I i 630, antagelig med tillatelse fra Herakleios.
Nomenklatur
Marcellinus Comes, en østromersk historiker og haffmann for Justinian I, nevner det vestromerske riket ved en del punkter i sin krønike Annales, som hovedsakelig dekker Østromerriket fra 379 til 534. I denne er det klart at Marcellinus skilte mellom Øst og Vest ved både å omtale et geografisk øst («Oriens») og vest («Occidens») og et keiserlig øst («Orientale imperium» og «Orientale respublica») og et keiserlig vest («Occidentalie imperium», «Occidentale regnum», «Occidentalis respublica», «Hesperium regnum», «Hesperium imperium» og «principatum Occidentis»). I tillegg skilte Marcellinus særskilt mellom en del keisere og konsuler for å være «østlig», henholdsvis «Orientalibus principibus» og «Orientalium consulum». Begrepet «Hesperium Imperium», oversatt som «Vestriket», har tidvis også blitt benyttet på Vestromerriket av også moderne historikere.
Selv om Marcellinus ikke refererer til riket som en helhet etter 395, kun refererer særskilt til dets adskilte halvdeler, identifiserer han klart til begrepet «romersk» for riket som en helhet. Når han benytter begreper som «oss», «våre generaler» og «vår keiser», skiller Marcellinus i begge inndelinger av riket fra ytre fiender som sasanidiske persere og hunere. Dette synet er konsistent med kunnskapen om at samtidige romere på 300- og 400-tallet fortsatte å betrakte riket som en enkelt enhet, dog mer ofte enn ikke med to herskere framfor en. Selv om det var første gangen posisjonen med keiser var delt geografisk, var selv konseptet med mer enn en keiser i sin tid ikke enestående selv før Diokletian og tetrarkiet da det hadde vært flere perioder med mer enn en medkeiser, slik som med Caracalla og Geta i 210-211.
Forsøk på gjenopprettelse av et vestlig hoff
De tidligste forsøk på å krone en ny vestlig keiser etter at tittelen ble avskaffet skjedde allerede under de gotiske kriger under Justinian. Belisarius, en dyktig general som allerede hadde med suksess drevet militære kampanjer for å gjenopprette romersk Nord-Afrika og store deler av Italia, inkludert Roma, ble tilbudt posisjonen som vestromersk keiser av østgoterne mens han beleiret Ravenna, den østgotiske hovedstaden, i 540. Østgoterne var desperate over å miste kontrollen over Italia, tilbød tittelen og troskapen til Belisarius som vestlig keiser. Lojal overfor Justinian (som håpet å herske over det gjenopprettete Romerriket alene, og hvor Codex Justinianus uttrykkelig utpekte en pretorisk prefekt av Afrika som underordet av keiseren i Konstantinopel. Belisarius lot som han aksepterte tittelen for å kunne komme inn i byen, og deretter sa han den øyeblikkelig fra seg. Til tross for at han uttrykkelig ikke aksepterte tittelen, gjorde tilbudet Justinian mistenksom og Belisarius ble beordret til å reise tilbake til den østromerske hovedstaden.
Ved slutten av keiser Tiberius IIs styre i 582 hadde Østromerriket beholdt kontrollen over relativt store deler av de regionene som var erobret under Justinian. Tiberius valgt to person med tittelen som cæsar, general Maurikios og guvernør Germanus, og giftet sin to døtre til dem begge for å knytte deres troskap tettere til seg. Germanus hadde klare forbindelser til de vestlige provinser, og Maurikios til de østlige provinsene. Det er mulig at Tiberius hadde planer om å dele riket inn i vestlige og østlige administrative enheter enda en gang, men om disse planene eksisterte ble de aldri virkeliggjort. Da Tiberius døde arvet Maurikios hele riket da Germanus avslo tronen. Maurikios kom til å etablere en ny form for administrative enheter, eksarkater, og organiserte de gjenværende vestlige områdene under sin kontroll i to slike eksarkater, eksarkatet Ravenna og Africa.
Senere krav på den keiserlige tittel i vest
Foruten å være et konsept for en administrativ enhet i det gjenværende riket, fortsatte idealet om Romerriket som et mektig kristen rike under en enkelt hersker å appellere til mange store herskere i Vest-Europa. Med pavens kroning av Karl den store som «romernes keiser» i 800 ble hans kongerike uttrykkelig utropt som gjenopprettelsen av Romerriket i Vest-Europa under konseptet av translatio imperii («overføring av styre»). Selv om det karolingske rike falt sammen i 888 og Berengar av Friuli, den siste «keiser» som krevde etterfølgelse av Karl den store, døde i 924, kom konseptet av et pave- og germansk basert romersk rike i vest til å bryte overflaten igjen i form av det tysk-romerske rike i 962. De tysk-romerske keiserne kom til å opprettholde forestillingen at de hadde arvet den høyeste makt og prestisje til de romerske keiserne fra gammel av helt til det tysk-romerske rike døde i 1862.
Karl den store og de påfølgende tysk-romerske keiserne var ikke, og hevdet heller ikke å være herskere av et gjenopprettet Vestromerrike. Pave Leo III og samtidige historikere var fullt klar over at forestillingen om et adskilt vestlig hoff hadde blitt avskaffet over tre århundrer tidligere og betraktet Romerriket for å være «ett og udelelig». Herskeren over Romerriket på tiden av Karl den stores kroning var Irene, mor til keiser Konstantin VI som hun hadde avsatt. Leo III betraktet Irene for å være en usurpator (tronraner) og hadde ingen lovlig rett til å styre ettersom hun var en kvinne. Som sådan var den vestlige forståelsen at den keiserlige tronen var ledig. Karl den store ble ikke kronet som hersker av Vestromerriket og som etterfølger av Romulus Augustulus, men som etterfølger av Konstantin VI og som den eneste romerske keiser. Irene ble siden avsatt ikke lenge etter og erstattet av keiser Nikeforos I, og Østromerriket nektet å anerkjenne Karl den stores keisertittel. Keiser Mikael I Rangabe kom dog til sist å anerkjenne Karl den store som «keiser» etter flere kriger på 810-tallet, men som det noe ydmykende «keiser av frankerne» framfor «romersk keiser», en tittel han forbeholdt for seg selv. I de neste århundrene ble et «gjenopplevd» vestlig hoff og det østlige hoffet i direkte etterfølgelse av gamle tiders romerske keisere, gjøre konkurrerende krav på å være herskere av det hele, og som sådan eneste lovlige romerske rike. Da Østromerriket betegnet det tysk-romerske rike som «frankernes rike», ble det populært ved det frankiske hoffet referere til «grekernes rik» til det som hadde hovedstad i Konstantinopel.
Som følge av det endelige fall for Østromerriket etter at Konstantinopel ble erobret i 1453 og oppløsningen av det tysk-romerske rike i 1806, ble tittelen «keiser» spredt blant europeiske monarker. Det østerrikske rike gjorde krav på å være arvingen til det tysk-romerske rike da Østerrikes habsburgere forsøkte å forene Tyskland under sitt styre. Det tyske keiserrike, etablert i 1871, forsøkte også hevde å være etterfølger til Roma via avstammingen til det tysk-romerske rike. Begge disse rikene benyttet tittelen kaiser, tysk for keiser, avledet fra cæsar. Det tyske riket og Østerrike-Ungarn, etterfølgeren til det østerrikske keiserriket, falt begge i kjølvannet av den første verdenskrig sammen med det russiske keiserdømmet og det osmanske rike som hadde krevd å være etterfølgere til Østromerriket.
Cecilienhof
Cecilienhof slott (tysk: Schloss Cecilienhof) ligger i den nordlige del av parken kalt Neuer Garten i Potsdam i den tyske delstaten Brandenburg, ikke langt fra innsjøen Jungfernsee. Dette som skulle bli Hohenzollernes sist oppførte slott ble oppført under keiser Wilhelm II for hans sønn kronprins Wilhelm og hans gemalinne Cecilie av Mecklenburg. Etter planer av arkitekt Paul Schultze-Naumburg ble slottet oppført mellom 1914 og 1917 i engelsk stil.
Cecilienhof ble særlig kjent som møtested for Potsdamkonferansen som ble holdt her fra 17. juli til 2. august 1945. I mai 2007 ble slottet brukt som møtested for utenriksministrene i G8.
Slottet er oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv som en del av Slott og parker i Potsdam og Berlin.
Grenen
Grenen nord for Skagen er spissen av Skagens Odde, som er Danmarks nordligste punkt. Grenen er dannet av sand, som er transportert nordover av vinden langs hele Jyllands vestkyst. Odden vokser gjennomsnittlig med ca. 10 meter om året i nordøstlig retning mot Sverige.
Ved Grenen møtes to hav – Skagerrak og Kattegat, og det kan ses på bølgene, som kommer fra hver sin side. Det skaper voldsomme strømforhold, som gjør at det er strengt forbudt og forbundet med livsfare å bade der. Man kan gjerne vasse, og prøve å stå med en fot i Skagerrak og en fot i Kattegat.
Grenen er et vakkert og populært utfluktsmål. Mange turister samles i sommerhalvåret på grenens ytterste spiss. Mange er fraktet ut med den populære «Sandorm» – traktorer med passasjervogner – som kjører i skytteltrafikk fra parkeringsplassen ved Grenen kunstmuseum til Grenens ytterste spiss.
Skagens Odde og Grenen er ikke bare populære blant turister. Rovfugl flokkes her i trekktiden om våren. Stedet er Nordeuropas beste observasjonssted for rovfugl under vårtrekket. Rovfuglene er sveveflyvere, som utnytter oppdrift, som kun dannes over land. De krysser derfor helst ikke store strekninger over åpent hav, og fuglene som kommer sydfra ledes dermed langs kysten hele veien opp til odden, hvor de samles før de krysser Kattegat de 65 kilometerne over til Sverige, på vei mot hekkeplassene nordpå. Det ses flest rovfugl på odden, hvis vinden er i sydøst. Ved vestavind blir fuglene presset lenger østover og velger da en rute over Fyn og Sjælland.
Ringveiene i Oslo
Ringveiene i Oslo ble bygget for å avlaste sentrumsgatene for gjennomgangstrafikk: Ring 1, Ring 2 og Ring 3 (Store Ringvei). I tillegg går Europavei 18 i tunnel under bykjernen, mens Europavei 6 går nord–sør igjennom flere av de østlige bydelene. Disse veiene blir på ulike måter derfor koblet til ringveiene på deres endepunkter, for eksempel starter alle ringveiene i vest ved å gå nordover fra E18 og ender på E6.
Ring 2 og Ring 3
Dette er de egentlige ringveiene rundt Oslo sentrum. De tjener noe forskjellige formål. Dette gjenspeiler seg i de fysiske egenskapene:
VM i futsal 2016
Verdensmesterskapet i futsal 2016 var det åttende verdensmesterskapet i futsal og ble arrangert i Colombia fra 10. september til 1. oktober 2016.
Trekning
Gruppene ble trukket 19. mai 2016.
De 24 lagene ble delt i fire potter på seks lag, hvor hver gruppe inneholdt ett lag fra hver pott. FIFA hadde som mål å skape geografisk spredning i gruppene, og ingen lag fra samme konføderasjon kunne bli trukket ut i samme gruppe (med unntak av én gruppe med UEFA-lag).
Gruppespill
I gruppespillet ble de 24 lagene delt inn i 6 grupper á 4 lag i hver gruppe. De to beste lagene fra hver gruppe og de fire beste treerne gikk videre til sluttspillet.
For VM bruker FIFA følgende kriterier for å avgjøre rekkefølgen mellom lagene:
Ringveiene i Oslo
Ytre Ringvei
En ytre ringvei ble også påbegynt, men ble ikke fullført. Den går mellom Skullerud og Alnabru sørøst og øst i Oslo. Flere reguleringsplaner ble vedtatt i løpet av 1960-tallet med sikte på å fullføre byggingen av Ytre Ringvei. Disse reguleringsplanene er i dag ikke lengre gjeldende og har i de fleste tilfeller blitt erstattet av nyere reguleringsplaner. Likevel finnes det enkelte områder hvor disse planene formelt fortsatt er gyldige.
Passeringer utenfor kommunen
Ring 3 ble laget for å lede biltrafikken rundt bykjernen, men utnyttes til full kapasitet i rushtidene. Derfor er flere ringveiprosjekter (av og til kalt «Ring 4», «Ring 5» eller «Ytre ytre ringvei») blitt foreslått, men aldri vedtatt politisk. Derimot finnes stamveiprosjekter som kan kalles deler av ringveier. Også på disse veiene er startpunktet E18 (eller E16 nord for E18) i vest, og E6 møtes/krysses i øst.