cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klimameldingen
Den avløser St.meld. nr. 34 (2006–2007) Norsk klimapolitikk fra 22. juni 2007, og som den gamle legger den føringer for norske regjeringens klimatiltak i dette århundre for å tilfredsstille Kyoto-avtalen og redusere utslippet av CO2 (karbondioksid)og andre klimagasser. Stoltenberg-regjeringen la fram begge klimameldingene. De inneholder sektorvise planer for redusert utslipp av CO2 i Norge og i den første klimameldingen fremfor alt kjøp av klimakvoter i utlandet, noe som vakte sterk kritikk fra miljøvernhold, blant annet for å ha vært for langsiktig og ikke berøre petroleumsindustrien i tilstrekkelig grad. I den nye meldingen (St.m. 21) legges det opp til at 2/3 av Norges klimakutt skal tas nasjonalt.
Meldingen må ses i sammenheng med klimaforliket. Det legges opp til å kutte utslipp av klimagasser (målt som CO2-ekvivalenter) med 30 % innen 2020, med 1990 som referanseår, med ytterligere 10 % om mange nok andre land legger seg på tilsvarende mål. Norge skal bli karbonnøytralt innen 2050, om en får en "ambisiøs internasjonal klimaavtale på plass" innen 2030.
Oinner bordet
Oinner bordet er Terje Tyslands sjuende plateutgivelse og ble utgitt på Plateselskapet AS i 1984. Albumet lå på VG-lista i fem uker med ellevteplass som beste plassering.
Ellef Ringnes
Ellef Ringnes (født 25. oktober 1842 på Ringnes gård i Krødsherad, død 15. mars 1929 i Oslo) var en norsk gründer som stod for opprettelsen av bryggeriet Ringnes.
Sammen med broren Amund Ringnes reiste han til Oslo for å arbeide ved Christiania Bryggeri. I 1877 startet de Ringnes Bryggeri i samarbeid med Axel Heiberg. De to brødrene styrte selv med den daglige driften av bryggeriet, og det var Ellef som hadde ansvar for forretningene utad. Etter at Amund døde i 1907 sto Ellef alene for driften av bryggeriet.
Sammen med sin bror, Axel Heiberg og Thomas Fearnley dannet Ellef rederikomiteen som sto bak Fridtjof Nansens polferd og Otto Sverdrups «Fram»-ekspedisjon. Til minne om dette fikk han en øy i det nå kanadiske arkipel oppkalt etter seg, Ellef Ringnes' øy, på samme vis som sin bror Amund. De donerte også statuene av Henrik Ibsen og Bjørnstjerne Bjørnson utenfor Nationaltheatret. Ringnes ble i 1908 utnevnt til kommandør av 1. klasse av St. Olavs Orden.
Ellef Ringnes ligger gravlagt på vestre del av Vår Frelsers gravlund i Oslo.
Schluchsee-demningen
Demningen er en gravitasjonsdam i betong. Den er 64 meter høy og 250 meter lang, og ved foten er den 3,7 meter tykk. Oppdemmet vannmasse er inntil 114.3 millioner m³. Demningen ble reist 1929-32, og er den høyest beliggende demningen i Tyskland. Riktignok ligger Hornbergbecken] på 1.048 moh. høyere, men dette er et bekkenreservoar uten innsjø, og ikke en demning. Denenfor demningen følger en kaskade av reguleringer og vannkraftverk, kalt Schluchsee-gruppen. Schluchsee-demningen fører vann til Häusern vannkraftverk via en 6,2 km lang underjordisk tunnel.
Ellef Ringnes
Ellef Ringnes er bestefar til forfatteren og journalisten Haagen Ringnes og oldefar til eiendomsinvestoren Christian Ringnes.
Ekvatorial-Guinea
Republikken Ekvatorial-Guinea (spansk: República de Guinea Ecuatorial; fransk: République de la Guinée Équatoriale) er et sentralafrikansk land med grense mot Kamerun i nord, Gabon i øst og sør og Guineabukta i vest. Landet ligger delvis på fastlandet i Vest-Afrika og delvis på fem bebodde øyer. Hovedstaden Malabo ligger på øya Bioko. Ekvatorial-Guinea er det eneste selvstendige landet i Afrika med spansk som offisielt språk. Fransk er også offisielt.
Schluchsee-demningen
Schluchsee er 7,5 km lang og 1,4 km bred, og har et største volum på 5,14 km². Nedslagsfeltet for vannforsyningen er på 72,8 km², og ligger i høyere deler av Schwarzwald. Før oppdemmingen var dette en bresjø som lå 30 meter lavere, var bare 3 km lang og knapt 1 km bred.
Ekvatorial-Guinea
Naturgeografi
Øya Bioko er fjellrik og vulkansk med fruktbar jord. Det har lenge vært dyrket kakao i lavlandet, mens det er kaffeplantasjer på skråningene, som hever seg opp til Pico de Santa Isabel, landets høyeste fjell. På den sørlige delen av øya er det kupert terreng og fossefall. På det tynt befolkede fastlandet fører mangrovesumper langs kysten inn til tette, tropiske skoger. Her har internasjonale firmaer konsesjon på å ta ut tømmer, særlig tresortene okoume og mahogni.
Naturressurser: olje, tømmer, små uutforskede forekomster av gull, mangan, uran, titan og jernmalm.
Schluchsee-demningen
Byggingen startet med at innsjøen ble gjort dypere i 1930, da sprengte man ut en fure i sjøbunnen med dynamitt. Deretter kunne reisingen av demningen starte, og etter oppdemmingen ble sjøen hele 61 meter dyp på det dypeste. Deretter tok dambyggingen to år.
Ekvatorial-Guinea
Klima og miljø
Klimaet er tropisk. Kraftige stormer og oversvømmelser forekommer.
Landets største miljøproblem er mangel på drikkevann og for stor avvirkning av skog. Om lag 90 % av elektrisiteten produseres av fossilt brensel, resten av vannkraft.
Schluchsee-demningen
I 1983 ble hele reservoaret tappety ut for inspeksjonsformål, og da var både sjøbunnen og restene av oversvømte bosettinger synlige for skuelystne.
Ekvatorial-Guinea
Demografi
Et stort helseproblem er hiv og aids. I 2001 var 3,5 % av den voksne befolkningen smittet.
Historie
Bioko – den største av øyene – var opprinnelig portugisisk, og var i århundrer kjent som slavedepotet og utskipningshavnen Fernando Póo, oppkalt etter portugiseren Fernando do Po, som utforsket kyststrekningen på 1400-tallet. Spania overtok i 1778. Landet var da kjent som Spansk Guinea.
Etter at landet hadde fått sin uavhengighet fra Spania i den 12. oktober 1968, kom Francisco Macías Nguema til makten. Nguema tilhørte folkegruppen fang, og var medlem av mongomoklanen. Han ble i 1968 valgt i det første demokratiske valget som ble holdt i landet. Hans despotiske og blodige styre varte i 11 år, til han ble avsatt og henrettet for folkemord og høyforræderi.
Den nåværende presidenten, Theodoro Obiang Nguema, som er Macías' nevø, tok makten gjennom et kupp i 1979. Han fortsatte i stor grad å styre landet på samme måte som sin slektning. Formelt har Ekvatorial-Guinea vært et demokrati fra 1991, men i de valg som har vært holdt siden da har det sannsynligvis forekommet valgfusk. Observatører beskrev ettpartivalget i 1996 som meningsløst.
Politikk og administrasjon
Ekvatorial-Guineas politiske system er basert på spanske institusjonsmodeller, men bare 11 år etter landets uavhengighet fra Spania i 1968 ble regjeringen styrtet gjennom et statskupp, og general Teodoro Obiang Nguema Mbasogo har sittet med makten siden 1979. Han fungerer som statssjef (president) og stiller til valg hvert 7. år. Mbasogo har til nå hatt et overveldende flertall ved valg, og det er ingen begrensning på antall perioder presidenten kan sitte. Landet har også en statsminister som blir utpekt av presidenten. Parlamentet er unikammeralt, men har de facto svært liten makt, da konstitusjonen fra 1995 legger all reell makt til presidentembetet.
Administrativ inndeling
Ekvatorial-Guinea er inndelt i sju provinser (provincias):
Internasjonale medlemskap
ACP, Afrikabanken, Den afrikanske union (AU), BDEAC, CEMAC, CPLP, FAO, CFA-franc, G77, Den internasjonale bank for gjenoppbygging og utvikling, Den internasjonale organisasjonen for sivil luftfart, Røde Kors, IDA, IFAD, IFC, IFRCS, ILO, IMF, IMO, Interpol, IOC, ITSO, ITU, MIGA, NAM, OAS (observatør), La Francophonie, OPCW, FN, UNCTAD, UNESCO, UNIDO, UNWTO, UPU, WHO, WIPO, WTO (observatør)
Næringsliv
I årene før landet ble selvstendig, sørget kakaoplantasjene på Bioko for at landet hadde Vest-Afrikas høyeste inntekt per innbygger. Da Macias styre sluttet, var imidlertid landet en politisk og økonomisk ruin, og minst 100 000 innbyggere hadde rømt til nabolandene. Mesteparten av dem som ble igjen i landet, lever som småbrukere og dyrker yams, kassava og bananer til eget forbruk.
Det ble oppdaget olje i landet i 1996. Utvinning av landets store oljerikdommer har skapt en kraftig økonomisk vekst i landet. Andre viktige næringsgrener er skogbruk, jordbruk og fiske.
Verdensbanken og andre land har stort sett avsluttet sine hjelpeprogram (fra 1993) i Ekvatorial-Guinea på grunn av korrupsjon og vanstyre i landet. De fleste foretak eies av regjeringsmedlemmer og deres familier.
Badminton under Asialekene 1974
Badminton under Asialekene 1974. Badminton var en av flere sporter under de sjuende Asialekene som ble arrangert i Teheran i Iran i perioden 1. til 16. september 1974. Det var fjerde gangen badminton var med på programmet i Asialekene. Det ble spilt single, double og lagkonkurranse for både damer og menn, og en mixeddobleturnering. Kina ble beste nasjon med fem gullmedaljer foran Indonesia med to.
Åbjøra
Åbjøra kan referere til:
Leggsår
Leggsår er sår på leggen som skyldes dårlig blodsirkulasjon i venene i leggene på grunn av åreknuter, ødelagte veneklaffer eller tidligere gjennomgått årebetennelse, f.eks. under graviditet.
Det er først og fremst mennesker over 60-70 år, både kvinner og menn, som får venøse leggsår.
Monrad Mjelde
Monrad Mjelde (født 7. mars 1902 i Bergen, død 1. februar 1945 i Breslau) var en norsk kommuneingeniør og motstandsmann.
Kriseforliket
Kriseforliket var en samarbeidsavtale mellom Arbeiderpartiet og Bondepartiet som ble inngått i 1935 og la grunnlaget for Johan Nygaardsvolds regjering som ble innsatt 20. mars 1935.
Bakgrunn
Det var den økonomiske og sosiale krisen på 1930-tallet som i realiteten førte til Kriseforliket. I bakgrunnen hadde en depresjonen som startet med Børskrakket i 1929 i USA. Konsekvensene ble globale og Norge merket effektene særlig fra 1931, noe som blant annet gav sterk vekst i arbeidsledigheten. Gjennomsnittlig ledighet i årene 1932–34 var på 30 %, og om vinteren var den oppe i 40 %.
Roosevelts kriseprogram New Deal i USA, og den veksten Sovjetunionen opplevde i mellomkrigstiden, ga sterk inspirasjon til venstresidens økonomer. Ole Colbjørnsen var en ivrig talsmann for treårsplaner, skatteøkninger og statlige investeringer i 1930-årene. Mer praktisk var professor Ragnar Frisch ved Universitetet i Oslo, som sent på 1930-tallet ledet et større forskningsarbeid om sammenhengene mellom økonomisk politikk, nasjonalregnskap og økonomisk næringsstruktur. Han identifiserte også konjunkturbølger som kunne dempes med aktiv statlig innsats gjennom pengepolitikken og økt offentlig etterspørsel over statsbudsjettet, enten gjennom skatteletter eller budsjettunderskudd.
Colbjørnsen og Frisch utarbeidet sammen Arbeiderpartiets kriseprogram i 1934, som tok til orde for å øke statsutgiftene med 135 millioner kroner, hvorav 80 millioner kroner gjennom å stryke avdrag på statsgjelden og nye låneopptak.
Under finansdebatten i mars 1935 stilte statsminister Johan Ludwig Mowinckel forslag om at budsjettet ikke skulle økes ved nye låneopptak eller høyere skatter. Forslaget falt da både Arbeiderpartiet og Bondepartiet stemte imot, og Johan Ludwig Mowinckels tredje regjering søkte avskjed.
Innhold
Forliket sikret Arbeiderpartiet regjeringsmakt, mens Bondepartiet fikk gjennomslag for økonomiske virkemidler for økt lønnsomhet i landbruket.
Blant kravene til Bondepartiet var økte priser på smør og kjøtt, samt innføring av korntrygd. Staten skulle forplikte seg til å kjøpe norskprodusert korn fra norske bønder før eventuell import av billig korn fra utlandet. Canadisk korn kostet en tredel av den norske, og mange bønder var kritiske til konkurransen fra utlandet.
Arbeiderpartiet fikk også politiske gjennomslag hos Bondepartiet, og fikk blant annet støtte for etablering av ny industri, innføring av én prosent omsetningsavgift («fattigmannsskatten»), som var forløperen til dagens merverdiavgift.
Kriseforliket hadde også for første gang brakt sammen de to klassepartiene i Norge, men fordi Arbeiderpartiet økte oppslutningen i kommende stortingsvalg søkte Bondepartiet senere mot høyresiden for å prøve å få gjennomslag for sin politikk.
Tjumen
Tjumen (russisk: Тюме́нь) er en by i Russland, og administrativt senter for Tjumen oblast. Byen ligger ved elva Tura, på det vestsibirske lavland, rundt 2,000 km øst for Moskva. Innbyggertall: 510,719 (2002), 476,869 (1989).
Historie
Tjumen var den første russiske byen i Sibir, grunnlagt i 1586 av Fjodor I av Russland på stedet hvor tatarbyen Tsjimgi-Tura lå. Tjumenområdet av Sibirkhanatet ble annektert til Russland av kosakken Jermak Timofejevitsj i 1585, og året etter ble byen Tjumen grunnlagt som et russisk fort. Til å begynne med utgjorde streltsere og kosakker brorparten av befolkningen i Tjumen.
Under den russiske borgerkrigen ble Tjumen først kontrollert av admiral Aleksander Koltsjak og hans sibirske hvite armé, men i januar 1918 ble byen tatt av Den røde armé.
På 1930-tallet ble Tjumen en av Sovjetunionens store sibirske industribyer. Blant produktene som ble laget i byen var dampbåter, frakteskip, møbler, pelsverk og lærbekledning.
Under andre verdenskrig ble Lenins balsamerte kropp flyttet fra Moskva til et skjult gravkammer i det som nå er Tjumens jordbruksinstitutt. Mange fabrikker ble også flyttet fra den europeiske delen av Sovjetunionen til Tjumen. Mange slags militærutstyr ble produsert i byen. 14. august 1944 ble byen hovedstad i det vidstrakte Tjumen oblast.
I 1948 ble det oppdaget olje i Tjumenområdet, og på 1960- og 1970-tallet ble oljeindustrien en sentral del av byens økonomi.
Økonomi og næringsliv
Tjumen er i dag et viktig senter for olje og gassindustrien i Russland. Levestandarden til Tjumens innbyggere er med unntak av Moskva den høyeste i landet. Selskaper som Gazprom, LUKoil og Yukos har basert store deler av sine aktiviteter i Tjumen.
Ellers er de viktigste industriene skips- og maskinbygging, i tillegg til produksjon av kjøttprodukter og kjemisk industri. Tjumen ligger ved hovedstrekningen på den transsibirske jernbanen, og har en elvehavn og en internasjonal lufthavn, hvor flyselskapet UTair har sitt hovedkvarter.
Geografi og klima
Bysenteret består av en kombinasjon av nyere bygninger og sjarmerende gamle tømmerhus. Lengre ut består byen av en blanding av slitte boligblokker fra sovjettiden, nyere høyhus og gamle tømmerbygninger.
Tjumen har kontinentalt klima, med varme somre og kalde vintre. Om vinteren bygger lokalbefolkningen flere isparker med skulpturer av snø og is og lekeområder for barna.
Saron (bedehus)
Saron er et bedehus på Bryne. Her holder mange organisasjoner til, de største er nok Indremisjonsforbundet, Normisjon og Norsk Luthersk Misjonssamband.
MS «Nordlys» (1994)
MS «Nordlys» (IMO: 9048914) er et norsk-registrert hurtigruteskip eid av MS Nordlys AS og som opereres av Hurtigruten Coastal AS (Hurtigruten Norge) på kystruten Bergen–Kirkenes. Skipet var byggnummer 102 ved Volkswerft GmbH i Stralsund i Tyskland, og ble opprinnelig levert for Troms Fylkes Dampskibsselskap (TFDS) den 15. mars 1994. Skipet erstattet «Nordstjernen» fra 1956, som begynte å gå i turisttrafikk på Svalbard. MS «Nordlys» har gått i fast rotasjon i hurtigruten siden 1994, bare avbrutt av verkstedopphold. I november 2008 ble skipet lagt i vinteropplag på Åndalsnes sammen med «Nordnorge». MS «Nordlys» er søsterskip til «Kong Harald» og «Richard With» i Kong Harald-klassen, og var det tredje skipet av den nye generasjonen hurtigruteskip.
MS «Nordlys» er det andre hurtigruteskipet som bærer dette navnet. Det første var Det Bergenske Dampskibsselskabs (BDS) «Nordlys» fra 1951.
Historie
I juni 1990 vedtok Stortinget å stille 1,875 milliarder kroner til rådighet for å omstille hurtigruten til kommersiell drift. Selskapene kunne dermed gå i gang med å prosjektere nye skip, og Skipskonsult AS i Bergen utarbeidet et prosjekt som ble sendt ut til omkring 30 skipsverft over hele verden. Av konstruksjonsforslagene var det seks som skilte seg ut, men det ble til slutt forslaget fra det tyske Meyer Werft i Papenburg som ble valgt. Verftet er et cruiseskip-verft, og lugarløsningen i forslaget innebar at hele 212 av de 230 lugarene ble plassert utvendig. Byggekontrakten for det første skipet, («Kong Harald»), og opsjoner på to søsterskip gikk til Volkswerft GmbH i Stralsund i Tyskland, som på grunn av omstillingsmidler for verftsindustrien i det tidligere Øst-Tyskland, hadde det laveste anbudet. I mai 1991 benyttet Troms Fylkes Dampskibsselskab seg av opsjonen, og kontrakten på rederiets andre skip fra verftet ble undertegnet i desember samme år med en kjøpesum på 320 millioner kroner.
Skipet ble overlevert 16. mars 1994 i Stralsund, og ble presentert for reiselivsnæringen i Hamburg og København. I Hamburg var 30 000 mennesker om bord for å ta skipet i øyesyn. Hun gikk deretter til Oslo, og ble døpt «Nordlys» den 22. mars av stortingspresident Kirsti Kolle Grøndahl. Etter dåpen la «Nordlys» ut på en lanséringstur til Stavanger, London og Newcastle. Mandag 4. april 1994 seilte skipet ut fra Bergen på nordgående på sin første rundtur i hurtigruten, og avløste «Nordstjernen». 19. februar 2002 fikk «Nordlys» motorstopp mellom Nesna og Ørnes. Årsaken viste seg å være vann i drivstofftankene. I juli 2003 ble skipet solgt til Kirberg Shipping i Bergen og leid tilbake av TFDS på langsiktig avtale. TFDS sto fortsatt for den daglige driften og bemanningen. I mars 2006 fusjonerte Ofotens og Vesteraalens Dampskibsselskab (OVDS) med Troms Fylkes Dampskibsselskap (TFDS) og dannet Hurtigruten Group, senere omdøpt Hurtigruten ASA. MS «Nordlys» fikk ny skorsteinsdekor, men beholdt navnet og hjemmehavnen.
14. november 2008 ble «Nordlys» lagt i vinteropplag på Åndalsnes i Møre og Romsdal for å redusere rederiets driftskostnader. 29. januar 2009 ble skipet tatt ut av vinteropplaget og satt inn i hurtigrutetrafikk som erstatning for «Richard With» som var på verksted etter grunnstøtingen 6. januar 2009. I vintersesongen 2009-10 ble skipet igjen tatt ut av hurtigruten etter at rederiet fikk tillatelse til å bruke bare ti skip, men da «Finnmarken» ble leid ut, ble «Nordlys» igjen satt inn i fast rotasjon i november 2009.
Ulykker
MS «Nordlys» var til inspeksjon i april 2011, hvor det fikk tre pålegg hvorav to gikk på brannsikkerhet. Alle forholdene ble rettet innen fristen som var 16. april.
Maskinromsbrannen
Torsdag 15. september 2011, mens «Nordlys» befant seg noen hundre meter fra kai i Ålesund, brøt det ut brann i maskinrommet, trolig i styrbord hovedmotor. Hurtigruteskipet ble evakuert og en redningsskøyte tauet skipet inn til Skansekaia. Det var 262 personer om bord da brannen startet, av disse var 207 passasjerer. To av mannskapet omkom og 16 personer ble skadet, to av disse kritisk. Deler av Ålesund sentrum ble avsperret på grunn av røyken. Vitneutsagn og tekniske spor tydet på at det hadde vært en eksplosjon. Skipet tok inn vann gjennom et hull i skroget, og det var fare for at det skulle kantre og synke.
Fredag morgen hadde krengningen økt til 21,7°, som er over skipets kritiske grense. Oljelenser ble lagt ut for å hindre spredning av de rundt 300 kubikkmeter med blandingsdrivstoff om bord, i tilfelle kantring. I løpet av fredagen fikk redningsarbeiderne kontroll over situasjonen, og reduserte krengningen. Skipet ble deretter losset for det meste av last og biler gjennom en reserveport.
Onsdag 21. september ble skipet slept til Fiskerstrand Verft og lagt i tørrdokk. Ifølge Statens havarikommisjon for transports foreløpige rapport skyldtes brannen at en drivstoffpumpe ikke var godt nok festet, noe som førte til tretthetsbrudd i et dieselrør. Dieselen ble antent da den traff en varm flate i motoren. Videre stoppet nødgeneratoren på grunn av mangel på luft.
Skipet
MS «Nordlys» er nærmest identisk med «Kong Harald», og svært lik «Richard With» – sine søsterskip fra Stralsund (ofte kalt Stralsund-skipene). MS «Nordlys»' tonnasje er 11 204 bruttotonn, 4 153 nettotonn, og lasteevnen er på 850 dødvekttonn. Skipet har 3 kjøle-/fryserom med totalt volum på 880 m³, og et lasterom på 1 500 m³. Lasting og lossing foregår med gaffeltruck gjennom en stor sideport med 5 tonns palleheis på babord side.
Hovedmotorene er 2 sekssylindrede firetakts Krupp MaK DM 6 M552 C dieselmotorer som driver hver sin propell. Oppgitt ytelse er 12 228 hestekrefter totalt, noe som gir en toppfart på 18,5 knop. MS «Nordlys» er utstyrt med 2 Brunvoll FU63 LTC sidepropeller i baugen, hver med en ytelse på 1 075 hestekrefter.
MS «Nordlys» er sertifisert for 622 passasjerer i kystfart, og har 469 køyeplasser fordelt på 228 lugarer. Skipet har 7 dekk, og fellesarealene er store og inkluderer bar, utsiktssalong, kafeteria, spisesal og konferanserom. Landgangen er integrert i passasjer-porten, og foldes ut og inn ved hjelp av hydraulikk. I likhet med de andre skipene av den nye generasjonen, er «Nordlys» utstyrt med aktive stabilisator-finner.
Pieksämäki økonomiske region
thumb|200px|Pieksämäki økonomiske region Pieksämäki økonomiske region (svensk: Pieksämäki ekonomiska region, finsk: Pieksämäen seutukunta) er en økonomisk region i landskapet Södra Savolax i Finland. Regionens areal er 3,894 km², og i 2011 var folketallet 31,944. Pieksämäki økonomiske region består av følgende kommuner:
Den 1. januar 2011 ble Rantasalmi kommune overført fra regionen til Nyslotts økonomiske region.
Hemolyse
Hemolyse (lat. hem, blod og lysis, nedbrytning) er den medisinske betegnelsen på at blodets røde blodlegemer (erytrocytter) brytes ned.
Årsaker
Det er flere mulige årsaker til røde blodlegemer brytes ned. Disse kan deles inn etter mekanisme:
Autologe årsaker
Det er i kroppen en stadig utskiftning av de røde blodlegemene. Gamle erytrocytter brytes ned for å gi plass til de nye (reticulocyttene). Denne utlukningen av gamle erytrocytter skjer hovedsakelig i milten. I milten er det veldig små kapillærer. Erytrocyttene mister fleksibiliteten sin over tid. Etter 120 dager er fleksibiliteten såpass nedsatt at erytrocyttens cellemembran sprekker når den prøver å presse seg gjennom miltens kapillærer. Normal levetid for en erytrocytt hos mennesket er altså ca. 120 dager.
Hos nyfødte er det en overgang fra føtalt hemoglobin til voksent hemoglobin rett etter fødsel. Dette medfører at det må skje en stor utskiftning av erytrocytter i kroppen, med en naturlig hemolyse til følge. Fostre har en annen hemoglobinsammensetning som er mer tilpasset fosterets oksygentilgang. Hb F (føtalt hemoglobin) har en disassosiasjonskurve for oksygen som gjør at oksygen enkelt kan disassosiere fra maternelt blod over til føtalt blod.
Strukturelle avvik
Sykdommer som gjør at erytrocyttene får en endret form, kan føre til at milten bryter ned erytrocyttene fortere enn vanlig.
Immunreaksjoner
En forholdsvis sjelden sykdomstilstand innebærer at kroppen danner antistoffer mot egne erytrocytter. Dette gir en kronisk anemi (blodmangel).
Vanligere er det at antistoffer passerer gjennom morkaken fra mor til barn under svangerskapet. Dette forekommer hvis mor og barns blodtyper er uforenelige, og mor har dannet antistoffer mot barnets blodtype. Dette forutsetter at mor har blitt eksponert for blodlegemer av barnets type (ved fødsel, blodoverføring etc. M.a.o. så vil denne reaksjonen vanligvis ikke forekomme i første svangerskap med et barn med uforlikelig blod). Mest uforlikelige er blodtypene Rh- hos mor og Rh+ hos barn. Nest etter kommer blodtype O hos mor og type A hos barn.
Ved blodoverføring av uforlikelig blod vil man også kunne se hemolyse. Dette forekommer imidlertid veldig sjelden i dagens medisin, ettersom man typer blodet meget nøye før man overfører.
Transfusjonsmedisinen blir nøye overvåket av Hemovigilanssystemet. Dette er en organisasjon som rapporterer alle uønskede hendelser som har med blodoverføring å gjøre.
Kjemisk / medikamentell
En rekke legemidler og kjemikalier kan gi hemolyse. Følgende er klassifisert som spesielt risikable ifht. hemolyse, og spesielt hos personer som mangler G6PD:
Infeksjon
En rekke infeksjoner, bakterielle og virale, kan føre til hemolyse. Dette kan skje ved at bakteriene skiller ut lysin (et enzym som bryter ned blodlegemene), eller ved at kroppens immunforsvar bryter ned blodlegemene som en del av forsvarsreaksjonen.
Symptomer og funn
Når store mengder røde blodlegemer brytes ned, frigjøres det en rekke stoffer i blodet. Mest fremtredende av dem er fargestoffet bilirubin, mens andre er kun nyttige i den diagnostiske prosessen.
Gulsott
Bilirubin er fargestoffet som gir fargen til de røde blodlegemene. Dette frigjøres når de røde blodcellene brytes ned. Det er fettløselig, og trenger derfor fort inn i kroppens bindehinner, hvor det gir en karakteristisk gulfarge – gulsott. Leveren konjugerer bilirubinet slik at det kan skilles ut med gallen, og ved høye nivåer bilirubin i blodet, vil man kunne se en misfarging av urinen (mørk, cola-farget).
Hos nyfødte kan gulsott være hjerneskadelig, men hos voksne regner man ikke med at gulsotten i seg selv er farlig.
Laboratorieprøver
Flere verdier i blodet vil endres ved en hemolyse:
I urinen vil man også kunne finne bilirubin og hemosiderin (sistnevnte spesielt ved kronisk hemolyse).
Saron
Saron kan referere til:
Ivar Digernes
Ivar Digernes (født 29. april 1904 på Digernes i Ørsta, død 8. februar 1958 i Oslo) var en norsk politiker (Norges Kommunistiske Parti), oversetter og pressemann.
Digernes var en av få medlemmer av Mot Dag som ble værende i NKP etter at organisasjonene skilte lag i 1929. Digernes flyttet til Kristiania for å studere i 1923 og sluttet seg der til Mot Dag. Etter blant et år som redaksjonssekretær i Rjukan Arbeiderblad under Jacob Friis' ledelse og virke som lærer i Bergen. Kort tid etter at han var blitt med i NKP startet han i 1927 et niårig opphold i Sovjetunionen. Her var hovedbeskjeftigelsen hans å arbeide med oversettelser av Lenins verker til norsk og generelt arbeid i det statlige sovjetiske forlaget for fremmedspråk. Han møtte også Nordahl Grieg under hans opphold i Moskva i 1933. I 1930 giftet han seg med russiske Tatjana Nesterova, som han fikk tre barn med.
I 1936–37 arbeidet Digernes nært med Nordahl Grieg som redaksjonssekretær i Veien Frem. I 1939 flyttet han til Narvik for å arbeide som adjunkt. Under annen verdenskrig oppholdt han seg mesteparten av tiden i Sverige, og etter krigen begynte han som journalist i Friheten, en stilling han hadde til sin død. Han var også bidragsyter til tidsskriftene Fossegrimen (tidsskrift) og Ringen. I sine siste år var han også engasjert som oversetter for den sovjetiske ambassaden.
Referanser
<References/>
Cook Island
Cook Island kan vise til:
Manfrinópolis
Manfrinópolis er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Cook Island (Sør-Sandwichøyene)
Cook Island er en ubebodd øy i øygruppen Sør-Sandwichøyene, som administreres av det britiske oversjøiske territoriumet Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene. Cook Island utgjør den sørlige delen av Sør-Sandwichøyene sammen med Bellingshausen Island og Thule Island under navnet Southern Thule.
Øya ble oppdaget i 1775 av James Cook og ble navngitt Cook Island under en russisk ekspedisjon under ledelse av Fabian Gottlieb von Bellingshausen i 1819-20.
Frekk og fredelig
Frekk og fredelig er Terje Tyslands åttende plateutgivelse og ble utgitt på Plateselskapet AS i 1985. Albumet lå på VG-lista i åtte uker med sjetteplass som beste plassering.
Vrimlekryss
Et vrimlekryss er en form for veikryss der all kjøretøytrafikk stanses slik at fotgjengere kan krysse i alle retninger, også diagonalt. I Norge finnes det også en type vrimlekryss. I disse kryssene er det ingen spesiell merking som viser at gående kan krysse utenom fotgjengerovergangene. Det er lysreguleringen som er satt opp slik at den har en egen vrimlefase, der kun fotgjengere har grønt lys.
Krysstypen ble først tatt i bruk i Canada og USA i 1940-årene. Slike kryss er senere etablert i andre land og byer, siden den anses å gi fotgjengere en større sikkerhet. I Trondheim finnes en rekke kryss med vrimlefase.
Fordeler og ulemper
Siden denne typen kryss stopper all kjøretøytrafikk har enkelte trafikkingeniører funnet denne løsningen ineffektiv og enkelte kryss er derfor gjort om igjen for å spare forsinkelser og kork. Andre mener det er galt å gi kjøretrafikken slike fordeler til fortrengsel for fotgjengerne.
Det er også påpekt at denne løsningen forutsetter at det er tilstrekkelig med fortausareal nær krysset til at det blir et større antall fotgjengere som kan nyttiggjøre seg fotgjengerperioden. I enkelte tilfeller mener en å påvise redusert sikkerhet for fotgjengere. Dette fordi vekslingen mellom biler og fotgjengere settes i lengre intervaller, noe som kan føre til at fotgjengere krysser på rødt.
John R. Dailey
John R. Dailey (født 17. februar 1934 i Quantico i Virginia) er en tidligere fire-stjerners general i det amerikanske militæret.
Dailey studerte til en bachelorgrad ved University of California (UCLA) i Los Angeles i 1956. Etter endt eksamen fra UCLA, begynte Dailey som fenrik i militæret i juni 1956, og han begynte deretter med flygetrening. Hans operasjonelle fly-erfaring omfatter over 7 000 flytimer i blant annet jagerfly, skarpe angrep, rekognosering, og elektronisk krigføring, transport av militært materiell og mannskaper, og han har flydd helikopter.
I 1975 begynte Dailey å studere ved National War College, og etter endt utdanning derfra fortsatte han med flytreningen. I juli 1980 overtok han nye oppgaver som stabssjef. I mai 1985 overtok han kommandoen over den første marine amfibiske brigade på Kaneohe Bay, Hawaii. Dailey ble forfremmet til generalmajor, den 12. juni 1986. Han tjenestegjorde som assisterende kommandant for Marine Corps (ACMC) og generalstaben mellom 1990 og 1992 og han var direktør for National Air and Space Museum (NASM) siden 2000. Hans karriere i det amerikanske militæret strakte seg over en periode på hele trettiseks år, og inkluderte en rekke operasjonelle oppgaver. Han var også pilot med over 7 000 flytimer i både faste og roterende fly.
Dailey har omfattende erfaring med å holde kommandoer, blant annet fra kommandolinjen og Forsvarets Stabsskole. Han fløy til sammen 450 timer på forskjellige oppdrag i løpet av sine to deployeringer i Vietnam, og han har blitt tildelt mange dekorasjoner som han mottok for deltakelse i mange forskjellige kampoperasjoner. Dailey satt som administrerende direktør for National Aeronautics and Space Administration (NASA) fra 3. november 1992 til 31. desember 1999, da han ble etterfulgt av dr. Daniel Mulville.
Dekorasjoner og utmerkelser
Daileys personlige dekorasjoner inkluderer:
Nyslott økonomiske region
Nyslott økonomiske region (svensk: Nyslotts ekonomiska region; finsk: Savonlinnan seutukunta) er en økonomisk region i landskapet Södra Savolax i Finland. Regionens areal er 7,031 km², og i 2011 var folketallet 49,072. Nyslott økonomiske region består av følgende kommuner:
Den 1. januar 2011 ble Rantasalmi kommune overført til regionen fra Pieksämäki økonomiske region.
Franz Ferdinand av Østerrike-Este
Franz Ferdinand (tsjekkisk og slovakisk: František Ferdinand, kroatisk og slovensk: Franc Ferdinand, ungarsk: Ferenc Ferdinánd) (født 18. desember 1863 i Graz, død 28. juni 1914 i Sarajevo i Bosnia-Hercegovina, myrdet) var kronprins og erkehertug av Østerrike-Ungarn fra 1889, nevø av keiser Franz Josephs yngre bror Karl Ludvig av Østerrike (1833–1896) og Maria Annunciata av De to sicilier.
Tronarving
Da Franz Ferdinands slektning, tidligere hertug av Modena døde i 1875 testamenterte han tittelen «erkehertug av Østerrike-Este» til Franz Ferdinand til tross for at denne ikke nedstammet fra Huset Este, men Franz Ferdinand tok den tittelen med sine mange andre. Hans far, Karl Ludvig, gikk av som tronfølger i 1889, etter at kronprins Rudolf av Østerrike døde ved antatt selvmord på slottet Mayerling (se Mayerlingdramaet). Keiserens eldre bror, Maximilian, hadde gitt avkall på sin rett til tronen da han ble keiser av Mexico, en posisjon han hadde i tre år før han ble henrettet av meksikanske revolusjonære i 1867. Franz Ferdinand ble den fremste tronfølgeren til Østerrike-Ungarn ved farens bortgang på grunn av tyfus i 1896 etter at han som en troshandling hadde drukket av det sterkt forurensede vannet i elva Jordan. Franz Ferdinand var både den utpekte og den naturlige tronarving, men keiseren holdt seg taus om saken såpass lenge det var opplagt at han egentlig foretrakk Franz Ferdinands yngre bror erkehertug Otto.
Til tross for byrden med å være tronarving greide Franz Ferdinand å skaffe seg tid til å reise og personlig interesse. Eksempelvis tilbrakte han tid med å jakte på kenguru og emu i Australia i 1893, og tilbakereisen til Østerrike seilte han over Stillehavet ombord på RMS Empress of China fra Yokohama i Japan til Vancouver i Canada.
Ekteskap
Bryllupet fant sted den 1. juli 1900 ved Reichstadt (i dag Zákupy) i Böhmen. Franz Joseph var ikke til stede. Det var heller ikke noen erkehertug, inkludert Franz Ferdinands brødre. De eneste medlemmene av den keiserlige familie som var til stede var hans stemor, Maria Theresa, og hennes to døtre. Som gift fikk Sophie tittelen fyrstinne av Hohenberg (Fürstin von Hohenberg) som ble stilet Hennes fyrstelig høyhet (Ihre Durchlaucht). I 1909 fikk hun tittelen hertuginne av Hohenberg (Herzogin von Hohenberg) som ble stilet Hennes høyhet (Ihre Hoheit). Det økte hennes status betydelig, men hun holdt fortsatt under rang ved hoffet til alle andre erkehertuginner.
Deres barn var:
Politiske syn
Politisk var Franz Ferdinand en som ønsket å gi større selvstyre til alle etniske grupper i riket, og for adressere deres klagemål, særlig til tsjekkere i Böhmen og de jugoslaviske folkene i Kroatia og Bosnia som hadde blitt utelatt fra det østerriksk-ungarske kompromiss i 1867. Han fremmet også en forsiktig tilnærming til Serbia, og gjentatt ganger bremset Franz Conrad von Hötzendorf, sjefen for generalstaben i Wien som sto for den harde linje, og advarte at brutal behandling av Serbia ville føre Østerrike-Ungarn inn i en åpen konflikt med Russland, noe som ville være ødeleggende for begge riker. Franz Ferdinand var framstående og innflytelsesrik støtte for den østerriksk-ungarske marine i en tid da sjømakt ikke var en prioritet for den østerrikske utenlandspolitikk og marinen var lite kjent og støttet av folket. Franz Ferdinand hadde en ivrig privat interesse i flåten og var en ivrig kampanjeleder for saker som angikk marinen. Etter at han ble myrdet i 1914 beæret marinen ham og hans hustru ved å la dem lit de parade (paradeseng) ombord på slagskipet SMS «Viribus Unitis».
Mordet i Sarajevo
Dette var grunnlaget for Østerrike-Ungarns krigserklæring mot Serbia en måned senere, som førte til den første verdenskrig.
Franz Ferdinands nevø, erkehertug Karl, ble tronarving og i 1916 keiser og konge. I 1918 ble han avsatt av republikken Deutschösterreich, og dobbeltmonarkiet ble oppløst.
Yadong
Yadong (kinesisk: 亚东县; pinyin: Yàdōng Xiàn, Wade-Giles: Ya-tung; tibetansk: གྲོ་མོ་རྫོང༌།, Wylie: gro-mo rdzong) er et fylke i prefekturet Xigazê i den autonome region Tibet i Folkerepublikken Kina.
Yatung ligger midt i Himalaya, og har et areal på 4306 km².
Det grenser mot Bhutan i øst og den tidligere selvstendige staten Sikkim i vest, og har veiforbindelse til Sikkim (og dermed India) over Nathu La-passet. Byen Pali (4300 moh) betraktes som verdens høyest beliggende by.
Fylkets viktigste trekkplastre er klostrene Dungkhar og Gajiu og de varme kilder i Kangbu.
Klima
Norddelen av fylket, som har en middelhøyde på 4300 moh, har en middeltemperatur i januar på -9 °C og om sommeren på 8 °C. På årsbasis gir det en gjennomsnittstemperatur på 0 °C. Gjennomsnittsnedbør per år er 410 mm.
Dørdelen av fylket, som er på 2000 til 3400 moh, har varmere gjennomsnittstemperaturer.
Administrative enheter
Fylket består av to storkommuner og fem kommuner:
Modern Times Group
Modern Times Group (MTG) er et internasjonalt mediekonsern med virksomhet innen fri-TV, betal-TV, radio og innholdsproduksjon på fire kontinenter.
MTGs Viasat Broadcasting driver fri-TV- og betal-TV-kanaler som er tilgjengelige på Viasats egne satellitt-TV-plattformer og tredjepartsnettverk, og selskapet distribuerer også TV-innhold via internett. MTG er hovedaksjonær i CTC Media, en uavhengig TV-kringkaster i Russland.
Modern Times Group er børsnotert på Nasdaq OMX Stockholm. I 2018 ble Nordic Entertainment Group skilt ut fra MTG.
MTG Norge
MTG Norge hadde ca. 250 ansatte. Fra 2012 var Kalle Lisberg administrerende direktør i selskapet. I Norge nådde MTGs radio- og TV-tilbud ut til mer enn to millioner lyttere og seere hver dag. Virksomheten er lokalisert i Akersgata 73 i Oslo sentrum og på Lillehammer, hvor P4 har sitt hovedkvarter. I 2018 skiftet Modern Times Group MTG AS navn til Nordic Entertainment Group Norway AS.
Fjernsynsvirksomhet
MTG eier satellitt-TV-selskapet Viasat, med merkevarene Viasat Film, Viasat Fotball og Viasat History. Viasat tilbyr egne kanaler og tredjepartskanaler gjennom kanalpakker på Viasats egen satellitt-TV-plattform, samt via partnersamarbeid med Altibox, NextGenTel, Telia og Canal Digital (sattelitt) og RiksTV. Viasat eier og driver også strømmetjenesten Viaplay, som tilbyr filmer, direktesendt sport, dokumentarer og TV-underholdning over internett.
Fjernsynskanalene TV3, TV6 og Viasat 4 leverer underholdningsprogrammer til norske seere. Med disse kanalene er MTG et av Norges største mediehus for fri-TV.
Nettbaserte tjenester
Viafree.no er en reklamefinansiert streamingtjeneste
Radiovirksomhet
P4 Radio Hele Norge er Norges største kommersielle radiokanal med en daglig dekning på over én million lyttere. I løpet av en uke lytter mer enn halvparten av Norges befolkning på P4.
MTG Norge driver også lokalradio (P5) med studioer og kontorer i Oslo, Bergen, Trondheim og Stavanger.
Petersburg James A. Johnson lufthavn
Petersburg James A. Johnson lufthavn er en lufthavn lokalisert 2 kilometer fra byen Petersburg i Alaska.
Kira av Preussen
Prinsesse Kira av Preussen (født 27. juni 1943 i Cadinen i Vestpreussen, død 10. januar 2004 i Berlin) var den nest eldste datteren av prins og tronpretendent Louis Ferdinand (1907–1994) og hans hustru, den russiskfødte storfyrstinnen Kira Kirillowna (1909–1967).
Kira av Preussen har engasjert seg i forskjellige veldedige tyske stiftelser, bl.a. Prinzessin Kira von Preußen Stiftung og i Russlandshjelpen.
Rengo
Rengo kan vise til:
Sem Sæland
Sem Sæland (1874–1940) var en norsk fysiker. Han var professor i fysikk, kjent for sine studier av geomagnetisme, og rektor ved både NTH (1910–1914) og Universitetet i Oslo (1928–1936).
Han var uavhengig stortingsrepresentant for valgkretsen Bakklandet i Trondhjem i én periode, 1916–1918. Han var nominert av de borgerlige partiene Høyre, Venstre og Frisinnede Venstre. Han stilte på forsvarssaken; han var på det tidspunktet formann i Trondhjems forsvarsforening.
Bakgrunn og utdanning
Sem vokste opp på gården Sæland i Time i Rogaland, som eldste sønn av Ragnhild Jonsdotter Lende og Einar Gunleivsson Sæland. Faren hadde tre barn fra et tidligere ekteskap, tre barn med Ragnhild og tre barn i sitt tredje ekteskap etter at Ragnhild døde. Sems helbror Jon Sæland ble statskonsulent i småfeavl.
I 1898 ble Kristian Birkeland professor i fysikk ved Universitetet i Oslo. Sæland fikk delta på den første nordlysekspedisjonen til Finnmark i 1899–1900. Da han kom tilbake i 1900, ble han amanuensis ved Fysisk institutt ved Universitetet. Dette var mens han fremdeles var student. I 1901–03 organiserte han magnetiske stasjoner for Birkelands nordlysekspedisjoner både på Novaja Semlja og på Island. Han hadde utenlandsstudier i Edinburgh, Potsdam og Heidelberg. I 1905–06 foretok han jordmagnestiske målinger i Nordland. I 1907–09 underviste han i fysikk ved Oslo handelsgymnasium, mens han fortsatt var amanuensis ved Universitetet.
Med NTH fra starten
Han var professor i fysikk i NTH 1909–1923 og rektor 1910–1914 ved Norges tekniske høgskole. 1914–1916 var han viserektor.
I juli 1909 ble Sem Sæland utnevnt til professor i eksperimentalfysikk ved den tekniske høyskolen i Trondheim. Sammen med fire andre professorer ble Sæland med i Professorrådet. I løpet av vinteren og våren fikk de hendene fulle med arbeid til åpningen av Norges tekniske høgskole (NTH) i september 1910. Utover våren ble det utnevnt nye professorer. Da høyskolen skulle åpnes ble Sem Sæland valgt til formann i Professorrådet, og han ble høyskolens første rektor. Det første året skulle skolen ta opp 50 studenter, men 120 søkte plass. Professorrådet fikk departementets samtykke til å ta opp 103 studenter. Like etter åpningen av høyskolen ble det planlagt flere bygninger for et studenttall på 150 i året. Alt i 1914 var flere av fløyene klare til bruk. 15. september 1910 var den høytidelige åpningsdagen til NTH, og da ble de første 103 studentene immatrikulert. Mange hedersgjester deltok på åpningsfesten; kongen, representanter for regjeringen, Stortinget og andre celebre gjester. Det var kong Haakon som stod for den offisielle åpningen, mens Sæland holdt hovedtalen. Han sa blant annet at skolen skal «gi vår bygningskunst, vår industri og teknikk det høyeste og bredeste vitenskapelige og kulturelle grunnlag, og til like i første rekke en sund og trygg økonomisk underbygning. Det fordres av oss at vi skal skaffe våre studenter en utdannelse som setter dem i stand til å hevde seg i konkurransen med studenter fra en hvilken som helst annen høyskole, og en utdannelse som først og fremst setter dem i stand til å hevde norsk industri likeoverfor all fremmed, og til å heve landets økonomiske evne».
På denne tiden arbeidet Sæland aktivt for å få et eget fysisk institutt ved høyskolen i Trondheim. Det var i stor grad hans fortjeneste at instituttet ble sikret. En studiereise til USA hadde stor betydning for opprettelsen av instituttet i Trondheim. Sæland gledet seg til å arbeide ved det nye fysiske instituttet. Men før byggingen var ferdig, forlot han Trondheim fordi han ble utnevnt til professor i fysikk ved Universitetet i Oslo. Under sterk tvil flyttet han og familien sørover, og de første årene lengtet han tilbake til Trøndelag.
Oslo
Fra 1923 var han professor i fysikk ved Universitetet i Oslo, og han var rektor der 1928–1936.
Erfaringene fra etableringen av NTH i Trondheim kom fort til nytte i Oslo. I 1927 ble han valgt til rektor for universitetet, et verv han hadde i ni år. Sæland ble som rektor leder av plankomiteen for det nye universitetsanlegget på Blindern. Sæland var en foregangsmann, og han pekte ofte på hvor viktig det er å legge forholdene til rette for en selvstendig forskning og videreutdanning for fysikere. Derfor la han ned en stor innsats for moderne institutter for kjemi og fysikk både ved høyskolen og ved universitetet. I en minnetale over professor Sem Sæland sa Olaf Devik: «Vi er glad over vitenskapsmannen og mennesket vi møtte i Sæland, og vi er stolt over hva han var for land og folk. Han var en god nordmann, en av de byggende.»
Han var medredaktør for 3. utgave av Aschehougs konversasjonsleksikon, og satt i redaksjonskomiteen for første utgave av Norsk biografisk leksikon. Han var medutgiver av Den tekniske undervisnings historie.
Sem Sæland hadde ikke noen solid helse. En tid før krigen hadde han hjerteproblemer, og en Amerikatur ble avlyst på grunn av det. Da tyskerne okkuperte Norge i aprildagene 1940, flyktet han til Eidsvoll-traktene. Men kampene ble enda hardere her enn i hovedstaden. Påkjenningen ble for stor, og han fikk et hjertetilfelle. 25. april 1940 døde han på Lovisenberg sykehus i Oslo.
Familie og ettermæle
Sem Sæland ble 12. mars 1904 gift med legen Gudrun Schøning fra Grøtøy i Steigen i Nordland. De hadde tre barn. Ragnhild (1905–1934) ble lege og var gift med legen Gunnar Ulland. Gudrun ble født i 1911 og gift med Anders Tømmerbakke. Einar ble født i 1915. Fra 1964 var han generaldirektør for Det europeiske atomenergibyrå i Paris. Alle etterkommerne flyttet etter hvert til utlandet, per 1999 hadde han seks oldebarn, de bodde i England, Frankrike og Spania.
Han har veier oppkalt etter seg både i Oslo og Trondheim: Sem Sælands vei (Oslo) og Sem Sælands vei (Trondheim).
MJF
MJF kan referere til
Morten Smelror
Morten Smelror (født 12. mai 1958) er cand.scient. og dr.philos. i geologi fra Universitetet i Oslo. Han var direktør i Norges geologiske undersøkelse (NGU) fra 2006 til 2018.
Hans forskning gjelder norsk kontinentalsokkel og Arktis. Tidligere har Smelror vært seniorforsker, seksjons- og avdelingsleder ved IKU Petroleumsforskning, direktør ved Fakultet for naturhistorie ved NTNU og underdirektør ved Institutt for naturhistorie ved NTNU Vitenskapsmuseet. 1. januar 2000 ble Smelror ansatt som avdelingsdirektør ved Geofaglig avdeling ved Norges geologiske undersøkelse. Han ble 30. juni 2006 utnevnt som administrerende direktør for etaten. Den 1. august 2006 overtok han direktørstillingen etter Arne Bjørlykke. Smelror er i dag seniorforsker ved NGU.
Breakcore
Breakcore er en eksperimentell elektronisk musikkstil som benytter seg av rearrangerte breakbeats til å lage et mer ekstremt lydbilde. Breakcore oppstod på midten av 1990-tallet, utviklet fra musikksjangre som drum and bass, hardcore techno, IDM, mashup, industrial og noise.
Sør-Korea under Sommer-OL 1956
Sør-Korea under Sommer-OL 1956. Trettifem sportsutøvere fra Sør-Korea deltok i sju sporter i Sommer-OL 1956 i Melbourne. Sør-Korea kom på delt 29.-plass på medaljestatistikken med en sølv- og en bronsemedalje.
Mangueirinha
Mangueirinha er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Petersburg (Alaska)
Petersburg (tlingit: Séet Ká) er en by i Petersburg Borough i den sørøstlige delen av den amerikanske delstaten Alaska. Byen ligger på nordkysten av Mitkof Island, om lag 190 kilometer sør for Juneau, og har 2 920 innbyggere, hvorav 82 prosent hvite og 7 prosent urinnbyggere (i 2000).
Historie
Området ble opprinnelig brukt som sommersted for tlingit-folket. Mot slutten av 1890-tallet kom nordmannen Peter Buschmann, som byen har blitt oppkalt etter, til stedet. Frem til 1900 bygde han en hermetikkfabrikk, et sagbruk og en havn. En større del av befolkningen var av skandinavisk herkomst, og stedet går ofte under navnet «Little Norway».
I 1910 hadde stedet vokst til en by med eget styre, og i 1920 bodde det 600 mennesker i Petersburg. Petersburg har vokst til et av Alaskas største fiskesamfunn, og Buschmanns hermetikkfabrikk drives fremdeles med navnet Petersburg Fisheries.
Næringsliv og infrastruktur
Næringslivet i Petersburg består i hovedsak av fiske, tømmerhogst og turisme. Staten driver et fiskeklekkeri, og der er flere hermetikkfabrikker og pakkerier. Byen har en barne-, en ungdomsskole, en high school og et medisinsk senter.
Petersburg ligger langs en av hovedrutene til Alaska Marine Highway, og har fergeforbindelser til blant annet Juneau, Wrangell og Ketchikan. Sør for bebyggelsen ligger Petersburg James A. Johnson lufthavn.