cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Starterbakterier
I produksjon av yoghurt brukes en termofil kultur bestående av to organismer, Streptococcus thermophilus og Lactobacillus delbrueckii subsp.bulgaricus. Disse to organismene vokser bedre og produserer mer melkesyre om de er sammen enn om de vokser hver for seg.
Melkesyrebakteriene omdanner laktose i melken til laktat (melkesyre) i en prosess som kalles fermentering. Det benyttes forskjellige typer bakterier og blandingsforhold mellom bakterier til forskjellige typer oster. De ulike bakteriene har forskjellige egenskaper hva angår produksjon av smakskomponenter (både ønskede og uønskede) og hvor mye melkesyre de kan produsere. Produksjon av melkesyre i riktig mengde og til riktig tid er av stor betydning for å kunne produsere ost av god kvalitet. Syreproduksjon påvirker og er vesentlig for flere sider av ystingen, bl.a :
Purwodadi
Purwodadi er en by i provinsen Midt-Java på Java i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 150 300.
Eumycterus
Eumycterus er en slekt av biller som hører til familien snutebiller (Curculionidae). Disse billene er oftest blankt svarte og mange lever på planter i korsblomstfamilien (Brassicaceae), som omfatter blant andre kål og raps. Noen av artene kan derfor opptre som skadedyr.
Utseende
Små til middelsstore, avlange snutebiller, som oftest svarte med en dempet (skokrem-aktig) glans, noen ganger er oversiden helt eller delvis dekket med lyse skjell. Snuten er lang, slank og krum og normalt rettet mer eller mindre nedover. Antennene sitter festet i snutens ytre halvdel, ofte nær spissen. De er middels lange, knebøyde, og antenneskaftet (det innerste leddet) er noe kølleformet. Brystskjoldet (pronotum) er avrundet, bakerst like bredt som dekkvingene, og sterkt punktert. Dekkvingene har tydelige punktrader, og beina er temmelig korte.
Levevis
Glanssnutebillene lever på planter, spesielt på arter i korsblomstfamilien (Brassicaceae), men også på en rekke andre planter, blant annet solsikke og reseda. Noen arter opptrer av og til som skadedyr. På den andre siden er noen arter i denne gruppen ganske sjeldne og kanskje truede.
Utbredelse
Gruppen forekommer i Sørøst-Europa og mye av Asia.
Transhumans
Transhumans er en beiteform der bufeet aldri beiter nær de permanente bosetningene. Istedenfor drives bufeet frem og tilbake mellom sommer- og vinterbeitene, som begge kan ligge flere dagsmarsjer fra de egentlige bosetningene. Sommerbeitet er vanligvis og vinterbeitet til tider et fjellbeite. Transhumans ble vanligvis bedrevet med tamsau av betalte gjetere, mens bøndene (bufeets eiere) drev jordbruk i nærheten av den permanente bosetningen. Transhumans var vanlig i mediterrane områder (bl.a. på Alpenes sørside, i de spanske og Atlasfjellene), fordi det her på grunn av lite nedbør er sommerbeitene som er den begrensende faktoren for febestanden. I dag har driftsformen blitt sjeldnere og er stort sett erstattet av ekstensiv sauehold uten gjeting, og med lastebiltransport til sommerbeitene.
Forskjellen mellom transhumans og seterdrift er altså fremfor alt at bufeet gresser ute hele året. I Europa er dette stort sett ikke mulig nord for Alpene, og feet må derfor fôres gjennom vinteren i fjøset, som ligger på eiernes hjemgård. En annen karakteristikk for transhumans er de store avstandene mellom sommer- og vinterbeitene, som kunne ligge over hundre kilometer fra hverandre, og til dels i forskjellige land. Bønder fra Bergamo-Alpene (Nord-Italia) har f.eks. helt frem til 1900-tallet brukt fjellbeiter i Engadin (Sveits), mens sydfranske bønder benyttet beiter i Piemonte.
Det fins ulike overgangsformer mellom transhumans og seterdrift:
Se også
Setring
Västra Nyland
Västra Nyland er en svenskspråklig lokalavis for Raseborgsregionen i Finland. Avisens hovedkontor ligger i Ekenäs. Den utkommer seks dager i uken og har et opplag på rundt 11,000 eksemplarer. Avisen dekker også nyheter i Sjundeå, Kyrkslätt og Lojo.
Første eksemplar av Västra Nyland utkom den 7. oktober 1881. Avisen eies av mediehuset KSF Media. Nyhetene publiseres også på avisens nettside.
Joseph Schereschewsky
Samuel Isaac Joseph Schereschewsky (født 6. mai 1831 i Tauragė i [den litauiske del av] Tsarrussland, død 15. oktober 1906) var anglikansk biskop av Shanghai årene 1877-1884. I 1879 grunnla han St. John's University i Shanghai.
På kinesisk var han kjent som 施约瑟 (Shī Juēsè); på litauisk ville navnet vært Jozefas Šereševskis.
Unge år
Schereschewsky ble etter alt å dømme oppkalt etter sin far. Moren var Rosa Salvatha. Han ble foreldreløs i barndommen, og han ble muligens oppdratt av en halvbror som var velhavende som trevarehandler. Ettersom han gjorde det godt på skolen, var det slektens ønske at han skulle utdannes til rabbiner. Men først virket han som privatlærer og glassarbeider. I rabbinerskolen i Zhitomir kom han over et eksemplar av Det nye testamente på hebraisk, utgitt av London Society for Promoting Christianity amongst the Jews. Ved egenstudier av dette ble han etterhvert overbevist om at Jesus av Nasaret måtte være den Messias som ble profetert i den jødiske Bibel.
Som 19-åring dro han til Tyskland, der han studerte i ett år, eller noe lengre, ved universitetet i Frankfurt am Main, og deretter i to år ved Universitetet i Breslau. Han var flytende både i jiddisch, polsk og russisk, og ble det etterhvert også på tysk.
Til Kina
Sommeren 1854 bestemte han seg til å utvandre til USA. I New York City traff han på messianske jøder, og våren 1855 gikk han over til den kristne tro ved å la seg døpe ved full neddykking i en baptistisk menighet.
Av ukjent grunn ble han snart etter presbyterianer, og begynte på presbyterianernes Western Theological Seminary i Allegheny i Pennsylvania. Etter to år forlot han også prebyterianerne, og trådte inn i Den episkopale kirke og fortsatte teologistudiene ved deres General Theological Seminary. Planen hans om å fullføre de siste to studieårene der ble avkortet da han tilbød seg å reise ut som misjonær til Kina. Han ble diakonviet den 17. juni 1859 i St. George's Church, New York, av biskop William Jones Boone.
Han ankom Wusong den 21. desember 1859 med skipet Golden Rule. Den 28. oktober 1860 ble han presteviet av biskop Boone i Shanghai.
Schereschewsky drev på med oversettelser, til å begynne med av Salmenes bok, til Shanghaidialekt. Sammen med den engelske misjonær John Shaw Burdon oversatte han så Book of Common Prayer til kinesisk.
Han ble anglikansk biskop av Shanghai i 1877, og holdt det gående så lenge helsen tillot det. De senere år av livet tilbragte han i rullestol.
I 1879 grunnla han St. John's University i Shanghai. Undersvisningsspråket var til å begynne med utelukkende kinesisk, men i 1891 gikk man over til engelsk.
Samuel Isaac Joseph Schereschewsky ble begravet i Tokyo.
Støv (Bjørnson)
Støv er en fortelling av Bjørnstjerne Bjørnson. Den er en av Bjørnsons bondefortellinger som ble påbegynt i 1877 og publisert først i februar 1882. Fortellingen hører særlig sammen med Kongen (1877), Over Ævne I (1883) og Paa Guds veje (1889), til Bjørnsons mest kristendomskritiske verker og tar også opp kvinnens stilling i ekteskapet samt frigjøringspotensialet som ligger i den nye vitenskap.
Fortiden er i fortellingen særlig representert ved troen på sjelens udødelighet og ved tanken om at det hinsidige liv egentlig er å foretrekke mot det dennesidige.
Bjørnson bodde på Villa Retiro like utenfor Molde by en tid vinteren 1877 og hentet der inspirasjon til Støv.
Kort om handlingen
Det hele begynner med at fortelleren en stemningsfull vinterdag kommer kjørende i hest og vogn for å besøke en gammel venn og hans kone på gården, nesten to timers reise fra nærmeste by. Han har ikke sett paret siden deres bryllupsreise i Dresden (Tyskland) ni år tidligere, og det viser seg snart at ektefellene har utviklet seg i svært ulik retning. Mannen, Albert Atlung, leser Bjørnsons favoritter Bain og Spencer, mens konen Amalie har beholdt en uforstyrret barnetro. Denne uenigheten har lammet oppdragelsen av husets to små sønner, som mannen vil sende bort, noe som gjør Amalie engstelig og desto mer opptatt av det religiøse. For barna er tanken om det hinsidige dessuten blitt gjort alvor av ved at en husmannsgutt nettopp har gått gjennom isen og druknet, og ved at de deretter ble trøstet av barnepiken Stina som selv har hatt et hardt liv og søkt tilflukt i religionen. Kjernen i handlingen er så at guttene etter en fantestrek, de blir ledet til å rope støtende ord etter en av gårdsjentene. Og flykter ut i vinternatten, mens de voksne blir grepet av panikk med tanken på at de skal velge en død i skjønnhet fremfor straffen faren har lovet dem.
Marowijne (distrikt)
Marowijne er et av ti distrikter i Surinam. Det ligger helt nordøst i landet, langs kysten og grenser til Fransk Guyana i øst. Tidlig på 1900-tallet ble det funnet bauxitt i Marowijne. Bauxittgruvene er fremdeles distriktets hovednæring. Det ligger også en del quilomboer i Marowijne. Dette er maroonbosettinger grunnlagt i kolonitiden av rømte slaver. Distriktet hadde 18 294 innbyggere i 2012.
Pemalang
Pemalang er en by i provinsen Midt-Java på Java i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 184 200.
Kabupaten Pemalang
Gabba Gabba Hey
Gabba Gabba Hey er et hyllestalbum til The Ramones fra 1991. Gabba Gabba Hey er det første tributealbumet for The Ramones. Gabba Gabba Hey ble Ramones' slagord og er hentet fra sangen «Pinhead». Teksten går «Gabba gabba we accept you, we accept you're one of us» og avsluttes med «Gabba gabba hey, gabba gabba hey...!». Under konserter kom ofte en «Pinhead» ut på scenen med et stort skilt som det sto «Gabba Gabba Hey» på. Dette kan blant annet sees i filmen Rock 'n Roll High School.
Slagordet kommer fra filmen Freaks fra 1932 hvor personene sier «Gobble, gobble, we accept you...!».
Lionothus
Lionothus er en slekt av mycelbiller som særlig finnes knyttet til underjordiske sopp.
Utseende
Små, ovale og høyt hvelvede, blanke, brunlige mycelbiller.
Levevis
Artene i underfamilien mycelbiller (Leiodinae) lever av og på sopp. Denne slekten finnes gjerne i middels fuktige skoger på sandete grunn.
Utbredelse
Slekten er utbredt fra det sørlige Canada i nord til Colombia i sør.
Sykling under de britiske imperie- og samveldeleker 1954
Sykling under de britiske imperie- og samveldeleker 1954. Sykling var en av flere sporter under de britiske imperie- og samveldeleker (British Empire and Commonwealth Games) som ble arrangert i Vancouver i Canada i perioden 30. juli til 7. august 1954. Det var de femte lekene i det som kom til å bli Samveldelekene (Commonwealth Games) fra 1978. De fire foregående lekene het de britiske imperielekene (British Empire Games). I lekene i 1954 ble det konkurrert i fire øvelser i bane- og en i landeveissykling, kun for menn, detsamme som ved de forrige lekene fire åt tidligere. England ble beste nasjon med tre gullmedaljer foran Australia med to.
Purwokerto
Purwokerto er en by i provinsen Midt-Java på Java i Indonesia. Befolkningen anslås til 217 200 (2005).
Nickerie (distrikt)
Nickerie er et av ti distrikter i Surinam. Det ligger nordvest i landet, langs kysten og grenser til Guyana i vest. Administrasjonssenteret Nieuw-Nickerie er også Surinams nest største by. På grunn av grensekonflikt mellom Guyana og Surinam er det få åpne grenseoverganger. I Nickerie er det kun en fergeavgang over elva til Guyana. Distriktet hadde 34 233 innbyggere i 2012.
Purworejo
Purworejo er en by i provinsen Midt-Java på Java i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 105 100.
Annike Krahn
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok gull i kvinnenes turnering.
Nival
Adjektivet nival (av latin nix, genitiv nivis: «snø») betegner forhold som er preget av snø. Begrepet brukes i
Pingqiao
Pingqiao (forenklet kinesisk: 平桥区, pinyin: Píngqiáo Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Xinyang i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 1.889 km² og teller ca. 760.000 innbyggere (2002).
Arkeologi
I bydistriktet ligger kommunen Changtaiguan (长台关乡), som er av stor betydning for arkeologien, på grunn av utgravningene på funnstedet Changtaiguan Chumu (长台关楚简, «Chugravene ved Changtaiguan»). I 2006 ble kommunenavnet Changtaiguan endret til Changtai (长台乡).
Utgradningene fant sted i 1957 og 1958, og i Chu-gravene ble det blant annet funnet bambustekster, lakkvarer og musikkinstrumenter. Det var funnet to graver fra De stridende staters tid. Særlig interesse vakte de konfucianske tekstene fra grav 1. Det ble funnet over hundre beskrevne bambustavler. En av tekstene var et «gravinventar» (qiǎncè, 遣策) hva alt som var blitt lagt ned i graven var oppregnet.
Blærerotslekta
Blærerot (Utricularia) er en planteslekt i blærerotfamilien. Slekten har flere arter og fanger mindre dyr (insekter), som den tar til seg, som et viktig næringtilskudd.
I Norge finnes det 6 arter av blærerot og planten finnes i hele Norge.
Utseende
Blærerot er rotløse planter som ligger på bunnen eller flyter i vannet. Men noen kan være festet til bunnen. Bladene er findelte og tynne og ligner lite på et ordinært blad.
Blomstene er gule og sitter på blomsterstengler som stikker litt opp av vannet. Men det er bare planter som vokser på grunt vann får blomster.
Levested
Blærerot finnes helst i næringsfattige og ofte sure vann, gjerne i myrtjern og kan finnes i forsurete innsjøer. Storblærerot, den største arten kan ha skudd på en meter og trives også i næringsrikt vann.
Kjøttetende plante
Små vannlevende dyr, som insekter og andre, blir fanget av blærer på bladflikene. Blærene har et undertrykk, og har minket sitt opprinnelig volum med ca. 40% når planten (blæren) er fangstklar. Hver blære har tynne hår rundt åpningen, og når disse berøres, reagerer planten. Blæren er lukket av en klaff, som åpnes. Undertrykket i blæren slippes, noe som medfører at vann suges inn i blæren. Smådyret følger med og blir inne i blæren oppløst til næring for planten.
Blærerot klarer seg uten næringstilskuddet smådyrene gir, som særlig er nitrogen og fosfor. Men planten klarer seg bedre om den fanger smådyr. Planter med denne egenskapen kalles kjøttetende planter.
Mikroorganismer i blærene bidrar også i blærerotens næringsopptak. Mikroorganismene bryter ned plantemateriale som blir sugd inn i blæren og frigjør dermed næringsstoffer for blæreroten. Blæreroten ser også ut til å regulere pH inne i blærene på en måte som gagner mikroorganismene.
Frederik van Zyl Slabbert
Frederik van Zyl Slabbert (født 2. mars 1940 i Pietersburg i Sør-Afrika, død 14. mai 2010 i Johannesburg ) var en sørafrikansk politisk analytiker, sosiolog, forretningsmann og politiker. Han var leder for den offisielle opposisjonen – Progressive Federal Party (PFP) – i House of Assembly mellom 1979 til 1986.
Bakgrunn
Frederik van Zyl Slabbert kom fra en afrikaans familie og vokste opp i Pietersburg (senere Polokwane) i det nordlige Transvaal i Sør-Afrika. Han ble immatrikulert ved Pietersburg Afrikaans High School i 1958.
Han disputerte med en doktorgrad i sosiologi ved Stelenbosch-universitetet i 1967. I 1973 ble han utnevnt til dekan ved institutt for sosiologi ved universitetet i Witwatersrand.
Politikk
I det sørafrikanske valget i 1974 stilte van Slabbert for PFP i valgkretsen Rondebosch. Selv om han ikke var forventet å vinne setet, slo han United Party (UP) sin kandidat med 1600 stemmer. Van Zyl Slabbert forsvarte og beholdt dette setet i parlamentsvalget ved valgene i 1979 og igjen i 1981. Van Zyl Slabbert steg etterhvert i gradene innen partiet, og kom til å spille en viktig rolle i utviklingen av partiets ideologi, spesielt som leder av konstitusjonskomitéen.
I 1979 ble han leder for PFP, en gruppering bestående av diverse andre liberale elementer, spesielt Harry Schwarz's Reform Party. PFP gjorde det bra under valget i 1979 og 1981, og van Zyl Slabbert fungerte dermed som leder for den politiske opposisjonen i 12 år.
I 1986 trakk van Zyl Slabbert seg fra sin stilling som leder av opposisjonen, fordi han følte at parlamentet var å blitt til en irrelevant institusjon i sammenheng med Sør-Afrikas politiske problemer. Han publiserte en bok på denne tiden kalt The Last White Parlament, der han forklarte sine tanker og handlinger, samt hans spådommer for fremtiden til Sør-Afrika. På slutten av 2008 fikk han et hjerteinfarkt, noe som førte til at han fikk pacemaker.
I begynnelsen av mai 2010 ble Van Zyl Slabbert utskrevet fra sykehuset etter å ha mottatt behandling for en leversykdom. Han døde i sitt hjem den 14. mai 2010.
Van Zyl Slabbert etterlot seg sin kone Jane og to barn fra hans første ekteskap, Tania og Riko. Mange offentlige personer i Sør-Afrika hyllet van Zyl Slabbert for rollen han spilte mot slutten av apartheidtiden.
Aphoenops
Aphoenops er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Små til middelsstore (ca. 5 millimeter), spinkle, lysbrunlige løpebiller med lange antenner. De har reduserte øyne og er blinde.
Levevis
Artene lever i huler, der de trolig ernærer seg av andre smådyr.
Utbredelse
Slekten er utbredt i hulesystemer i Pyreneene. Den har en ganske begrenset utbredelse.
Systematisk inndeling
Systematikken følger Carabidae of the World. Navnet blir ofte stavet Aphaenops.
Kvinneforskning
Kvinneforskning i betydningen forskning på kvinner eller temaer av spesiell relevans for kvinner har røtter langt tilbake. Fra 1960-tallet ble kvinneforskning etablert som egen disiplin eller forskningsområde, og det ble etterhvert opprettet egne institutter, tidsskrifter og studieprogrammer innen faget, særlig i USA. Brukt som samlebetegnelse på forskning på kvinner er ikke kvinneforskning en selvstendig disiplin, men et tematisk fokus.
Analogt til kvinneforskningen har forskningsområdet mannsforskning utviklet seg. Mens kvinneforskning fokuserer på kvinners livssituasjon, tematiserer kjønnsforskning (Gender Studies) den sosiokulturelle konstruksjonen av sosialt kjønn (Gender). Noen ganger blir imidlertid kvinneforskningen oppfattet som en del av kjønnsforskningen, eller begrepene brukt mer eller mindre synonymt eller overlappende. Det kan likevel skilles mellom kvinneforskning og kjønnsforskning i snever forstand.
På engelsk kalles kvinneforskning som oftest kalt Women's Studies eller Feminist Studies, noen ganger Research on Women, avhengig av om man ser det som egen disiplin eller et forskningsfokus. På tysk brukes begrepet Frauenforschung som direkte tilsvarer det norske begrepet.
I Skandinavia
I Skandinavia vokste kvinneforskningen frem fra 1970-tallet, f.eks. innen jusfaget i form av kvinneretten med Tove Stang Dahl som pionér. Også innen samfunnsvitenskap, særlig sosiologi, og teologi, har kvinneperspektivet stått sentralt. Kvinneforskning som forskningsområde var dels integrert i etablerte fag og dels ble det opprettet egne forskningssentre. Ved Universitetet i Bergen oppstod Senter for samfunnsvitenskapelig kvinneforskning tidlig på 1970-tallet og Senter for humanistisk kvinneforskning i 1975, hvor for øvrig litteraturviteren Toril Moi var leder fra 1986. Ved Universitetet i Oslo ble Senter for kvinneforskning etablert i 1986 (senteret skiftet i 2008 navn til Senter for tverrfaglig kjønnsforskning). Senter for kvinneforskning ved Universitetet i Trondheim ble grunnlagt i 1989. NAVFs sekretariat for kvinneforskning ble etablert i 1977. Avdeling for kvinnerett ved Institutt for offentlig rett ved Universitetet i Oslo ble etablert i 1978 med Dahl som leder. De institusjonene som tidligere var betegnet sentre for kvinneforskning har i Norge nå endret navn slik at kvinneforskning er byttet ut med kjønnsforskning, under påvirkning fra postmodernistisk teori. Dette gjelder likevel ikke avgrensede og etablerte fagområder, slik som kvinnerett. Internasjonalt er begrepet kvinneforskning fortsatt utbredt, særlig som betegnelse på empirisk orientert forskning på forhold som gjelder kvinner.
I Skandinavia er Nordic Journal of Feminist and Gender Research (NORA, tidligere Nordic Journal of Women's Studies) det ledende tidsskriftet innen (hovedsakelig samfunnsvitenskapelig og humanistisk) kvinneforskning. Kvinneforskning var frem til 2005 tittelen på det nåværende norske tidsskriftet Tidsskrift for kjønnsforskning. Innenfor juridisk kvinneforskning (kvinnerett) finnes det ikke egne tidsskrifter i Skandinavia med et slikt fokus, men forskning publiseres i mer generelle juridiske tidsskrifter. Det samme gjelder flere andre fagområder.
Salatiga
Salatiga er en by i provinsen Midt-Java på Java i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 172 700.
Semarang
Semarang er en millionby i provinsen Midt-Java på Java i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 1 288 200.
Karin Månsdotter
Karin Månsdotter (født 6. november 1550 i Uppland, død 13. september 1612 på Liuksiala kongsgård i Birkaland, Finland) var dronning av Sverige 1567–1568 gjennom sitt ekteskap med kong Erik XIV av Sverige.
Karin Månsdotter ble kronet til svensk dronning den 5. juli 1568, dagen etter at hun offisielt giftet seg med Erik XIV. Allerede 13. juli 1567 ble det arrangert ett hemmelig bryllup med erkebiskopen som viksler og godkjent av riksrådet. Da hadde hun allerede i tre år vært kongens elskerinne, og født ham det første av i alt fire barn: datteren Sigrid.
Glasial
Adjektivet glasial (av latin glacies: «is») betegner forhold som er preget av is(breer). Begrepet brukes i
Jean Balland
Jean Balland (født 26. juli 1934 i Bué i Cher i Frankrike, død 1. mars 1998 i Lyon) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var erkebiskop av Lyon 1995–1998.
I 1998 ble han kreert til kardinal av pave Johannes Paul II, ni dager før sin død, med San Pietro in Vincoli som tittelkirke.
Baza
Baza er en by og kommune i det sørøstlige Spania, i provinsen Granada. Kommunen har 20,281 innbyggere (2021).
34. serierunde i Premier League 2018/19
34. runde i Premier League 2018/19 startet med –  fredag 12. april, mens hoveddelen av kampene ble spilt lørdag 13. april, og runden ble avsluttet med –  mandag 13. april
From the Other Side of the Sparkling Dang
From the Other Side of the Sparkling Dang er en EP med Per Ivars Orkester, utgitt i 1997.
Samisk filmfestival
Samisk filmfestival var en årlig internasjonal filmfestival som ble avholdt i Kautokeino hver påske i perioden 1996-2012. Festivalen ble drevet av en stiftelse opprettet i 2001 av Kautokeino kommune og Samiske filmforbund/Sámi Filbmabargiid searvi. I 2011 ble stiftelsens styre politianmeldt av Lotteri- og stiftelsestilsynet fordi festivalen ikke hadde levert regnskap og øvrige rapporter verken for 2009 eller 2010. Tilsynet skrev i anmeldelsen at det forelå «mistanke om en totalt manglende regnskapsføring og bokføring» og at «en slik neglisjering av lovmessige plikter over et slikt tidsrom må også ses på som en grov overtredelse». Året etter besluttet styret å nedlegge festivalen, for øvrig etter at daglig leder hadde vedtatt et forelegg på kr. 25.0000,-.
Historikk
Festivalen hadde fokus på samiske filmer og filmer laget av og for urfolk. Det ble vist film både innendørs og på iskino, hvor lerretet er bygget opp av sne. Sitteplasser og vegger ble bygget opp av sne og is. Formen på iskinoen varierte hvert år. Iskinoen var verdens eneste snowmobile-drive-in, hvor publikum kunne ankomme sneskuter eller rein, og sitte på skuteren eller sleden for å nyte film.
Samisk Film Festival samarbeidet med andre festivaler, blant annet i USA og Polen, for å gi samiske filmskapere muligheten til å få filmene sine vist ute i verden. Festivalen hadde som formål å være en arena hvor samiske filmskapere kunne vise sin filmer og bruke festivalen som et springbrett ut i verden.
Festivalen gikk over tre dager, og antallet filmvisninger varierte fra år til år. På det meste viste filmfestivalen 55 filmer i løpet av de tre dagene festivalen varte.
Filmfestivalen samarbeidet også med Samisk filmsenter om kurs og seminarer for samiske filmarbeidere.
Paul Vial
Paul Vial (邓明德; født 3. januar 1855 i Voiron i Frankrike, død 7. desember 1917 i Tsin-chan-keou (青山口) i Shilin i Yunnan i Kina) var en fransk katolsk kinamisjonær tilhørende Det parisiske ytremisjonsselskap. Han ble en ledende sakkyndig på Yi-folket. Hans hovedverk om dette sørvestkinesiske folket, og også går under navnet Lolo, omhandler dets språk, historie, skikker og skrift.
Surakarta
Surakarta, også kalt Solo, som også er navnet på elven den ligger ved, er en by i provinsen Midt-Java på Java i Indonesia. Befolkningen anslås (per 2005) til 555 400.
Leiv Mjeldheim
Leiv Mjeldheim (født 26. januar 1929 i Arna, død 12. oktober 2011) var en norsk historiker.
Han tok magistergraden i statsvitenskap i 1953. Han var utenriksmedarbeider i Bergens Tidende 1955–1966, universitetslektor i historie ved Universitetet i Bergen fra 1966, og professor samme sted 1975–1996. Hans fagområde var særlig norsk politisk historie og partiforhold.
Mjeldheims viktigste verk som historiker var to store bind om Venstres historie fra etableringen til 1940 – ''Folkerørsla som vart parti. Venstre frå 1980-åra til 1905 og Den gylne mellomvegen. Tema frå Venstres historie 1905 – 1940''. Han skrev også en studie av partiet under valgordningen av 1905/06: ''Parti og rørsle. Ein studie av Venstre i landkrinsane 1906-1918''. Boken er detaljrik og veldokumentert med grunnlag i kilder fra en rekke arkiver, både lokalt og nasjonalt.
Mjeldheim skrev om sitt lokalmiljøs historie og ledet arbeidet i Arna bygdeboknemd.
Mjeldheim var dessuten forfatter og medforfatter til flere lærebøker i samfunnsfag og politikk.
November (album)
November er et musikkalbum med Odd Nordstoga. Albumet ble utgitt den 4. oktober 2010. For albumet ble han nominert til Spellemannprisen 2010 i klassene mannlig artist, tekstforfatter og populærkomponist.
EM i friidrett 1994 – Maraton kvinner
De offisielle resultatene ved øvelsen Maraton damer ved EM i friidrett 1994 i Helsingfors, Finland som ble avholdt 7. august.
Norge var ikke representerte i øvelsen.
Bjarni Sigurðsson
Bjarni Sigurðsson (født 16. oktober 1960) er en tidligere islandsk fotballspiller. Han var keeper for Brann fra 1985 til 1988. Han spilte også en sesong for Brann i 1994, hvoretter han reiste tilbake til Island. Sigurdsson spilte tilsammen 124 kamper for Brann. Han vant ingen titler med Brann.
Todos Somos Ramones
Todos Somos Ramones er et tributealbum til The Ramones fra 2005 som er utgitt av et argentinsk selskap. Albumet er produsert av Ed Stasium, som produserte mange av Ramones' album. Låter fra alle Ramones' 13 studioalbum er med på albumet og dessuten noen B-sider og uutgitte låter. «Todos Somos Ramones» betyr «vi er alle Ramones».
Sporliste
CD1:
CD2:
Zhenjiang (Shaoguan)
Zhenjiang (kinesisk: 浈江区; pinyin: Zhēnjiāng Qū) er et bydistrikt i byfylket Shaoguan i provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 523 km² og har 358.100 innbyggere (2006). Det er sentrum og sete for prefekturregjeringen.
VM i seiling 2014
VM i seiling 2014 fant sted i Santander i Spania fra 8. til 21. september 2014. Dette var det fjerde verdensmesterskapet i seiling, og det ble konkurrert i alle de 10 olympiske båtklassene. Mesterskapet var også kvalifisering til Sommer-OL 2016. Totalt 1250 utøvere fra 83 nasjoner deltok i mesterskapet.
Federico Callori di Vignale
Federico Callori di Vignale (født i 15. desember 1890 i Vignale Monferrato i Italia, død 10. august 1971 i Vatikanet) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
I 1965 ble han kreert til kardinal av pave Paul VI.
Paulo Ferrari
Paulo Andrés Ferrari (født 4. januar 1982) er en argentinsk fotballtrener og tidligere fotballspiller. Fernández har tidligere også spilt for River Plate.
Andreas Rogert
Andreas Rogert (født november 1754 i Trondheim, død 10. juni 1833) var en norsk justitiarius og medlem av Riksforsamlingen på Eidsvoll.
Rogert hadde juridisk utdannelse fra København, og arbeidet som sorenskriver og assessor før han i 1805 ble justitiarius i Trondheim Stiftsoverrett.
Han representerte sammen med Peter Schmidt Trondeim by på riksforsamlingen. Han var visepresident for forsamlingen den første uken og var én av de femten som satt i Konstitusjonskomiteen.
Rogert tilhørte selvstendighetspartiet. Han engasjerte seg i saker med nasjonal symbolverdi, blant annet var han talsmann for den gamle norske tronfølgeloven og sammen med Georg Sverdrup fikk han gjennomslag for en forskrift om kongekroning i Trondheim. Han var ellers ikke særskilt aktiv på forsamlingen, noe som kan skyldes hans helsetilstand. Jacob Aall skrev om han (sitat fra Dansk biografisk leksikon): «Om R.s Kundskaber kunde ingen Tvivl være; men hans Sygelighed hemmede hans Virksomhed. Denne alvorlige og stille Mand, der var mer Olding formedelst Svaghed end af Alder, tog liden Del i Komiteens Forhandlinger som i Rigsforsamlingens i det hele. Fædrelandets politiske Farer forøgede hans melankolske Stemning, hvilken han dog sjælden og kun i Vennekreds lagde for Dagen i enkelte Ulykkesspaadomme. Kun da Talen var om Kongens Kroning, kom han noget i Aande og ivrede for, at den skulde ske i Throndhjem, hvilken Bestemmelse i Grundloven ogsaa skyldes ham.» Etter riksforsamlingen tok Rogert med seg Falsens og Adlers grunnlovsutkast hjem til Trondhjem, og han hadde det i sin private boksamling til sin død i 1833. På auksjonen etter Rogert ble manuskriptet kjøpt av eidsvollsmannen Christian Horneman.
Rogert var ikke aktiv i politikken etter riksforsamlingen. Hans bolig i Trondheim i 1814 var den staselige Collingården. Den ble revet i 1898 for å gi plass til Trondhjems Tekniske Læreanstalt. Området ble imidlertid ikke bebygget og utgjør i dag hoveddelen av Archidiakoni plass bak byens rådhus.
Det er reist en bautastein til ære for de to eidsvollsmennene Peter Schmidt og Andreas Rogert utenfor Nidaros domkirke.
Tegal
Tegal er en kystby mot Javahavet vest i provinsen Midt-Java på Java i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 237 100. Nærliggende byer i regionen er Adiwerna, Brebes, Dukuhturi, Kramath, Pangkah, Slawi og Talang.
Subbotnikere
Subbotnikere (russisk: Субботники, boksavelig «sabbatianere», eller sabbatholdere) er en russisk religiøs enhet som er klassifisert under det generelle betegnelsen «jødiske kristne sekter», på engelsk kalt for judaizers (de som følger jødisk tradisjon uten å være jøder). I det hele skilte subbotnikere seg i begynnelsen lite fra andre jødiske samfunn. Hvorfor disse russerne i utgangspunktet valgte å følge jødiske skikker er uklart. Kun noen få menigheter eksisterer i dag med minkende antall medlemmer i hovedsakelig Israel, Russland, Armenia og Aserbajdsjan.
Subbotnikere dukket opp først under styret til tsarina Katarina II av Russland på slutten av 1700-tallet. I henhold til offisielle rapporter fra myndighetene i Tsar-Russland drev de fleste av sektens tilhengere Brit Mila, jødisk omskjæring, trodde på absolutt monoteisme framfor den kristne treenigheten, aksepterte kun den jødiske Bibelen, og hadde Sabbat (jødisk)sabbaten på lørdag framfor på søndag. I henhold til de samme kildene var det en del av dem, eksempelvis subbotnikerne i Moskva, som ikke praktiserte omskjæring og trodde på Jesus, betraktet ham som en helgen og profet framfor Guds sønn. Andre grupper skal ha ventet på Messias som en konge på jorden, i overensstemmelse med jødedommen. En del skal ifølge rapportene aktet Det nye testamente mens andre plasserte den kristne Bibelen på et lavere nivå enn den jødiske Bibelen.
Opprinnelse
Det er mulig at subbotnikerne opprinnelige var dissentere og radikale kristne som knyttet seg til den gammeltestamentlige tradisjonen i en slik sterk grad at de opphørte å være kristne i tradisjonell grad. Til sammenligning finnes de russiske gammeltroende betegnelsen på flere religionssamfunn i Russland som siden 1600-tallet har brutt med Den russisk-ortodokse kirke. Noen av dem følger den lære som ligner den ortodokse kristendommen, mens andre i større grad adskiller seg fra den. En annen strømning var molokanere («melkedrikkere», fra det russiske ordet molokó, melk) var en sekt dukoborzere («fornektere») innenfor den russisk ortodokse kirke som gikk i mot kirkens forbud ved å drikke melk i fastetiden. Disse kom til den overbevisning at jødedommen var den rette religion og Israel «det lovede land». En del av disse flyktet til Midtøsten, og en del av dem konverterte på begynnelsen av 1900-tallet først til subbotnikernes tro og deretter til jødedommen.
En annen mulighet, selv om det ikke finnes noe bevis, er at selv før den russiske annekteringen av de polske områdene med store jødiske bosetninger på slutten av 1700-tallet var det jøder som havnet i Tsar-Russland som krigsfanger et hundre år tidligere i løpet av de russiske kriger mot Polen. De bosatte seg av nødvendighet i russiske landsbyer, giftet seg med russiske kvinner, «men fortsatte se på seg selv og de barn som ble født av dem som tilhørende den jødiske religion».
Se også Khazarer
Forholdet til jødene
Russiske offisielle kilder fra denne perioden kan imidlertid ikke bli tiltrodd ubetinget ettersom subbotnikerne, som andre jødiske sekter, omhyggelig skjulte deres religiøse tro og ritualer fra det omliggende kristne storsamfunnet. De viste imidlertid ikke samme det vaktsomheten overfor jøder og en del samfunn refererte til seg selv som «jøder». I løpet av 1800-tallet ble en del samfunn ikke til å skjelne fra russiske askenasiske jøder og muligens var det også en del inngifte mellom samfunnene. I tillegg til omskjæring slaktet de også husdyrmat i henhold til Sjeḥitá, hvor de var i stand til å lære seg og følge slakting etter jødiske religiøse forskrifter. I tillegg hold skjult praksisen med tefillin (bønneremmer), sisít (bønnesjal), og mezuza (husamulett), og praktiserte bønner på bortimot samme vis som jøder, det vil si i private bønnehus med tildekket hode, framsa sine bønner fra jødiske bønnebøker oversatt til russisk. Kantoren leste bønnene høyt og menigheten i stillhet. På lørdagene ble det også lest fra Tora. Av alle jødiske ritualer og tradisjoner fulgte subbotnikerne sabbaten mest nidkjært, derav navnet. De var omsorgsfulle ved å unngå alle former for arbeid på denne dagen og bestrebet seg på å unngå å snakke om verdslige emner.
I henhold til vitnemål, private og offisielle, var subbotnikerne av alle de som ble undersøkt i tsartiden de mest arbeidsomme: de leste og skrev, var gjestfri, ikke hengitt til drukkenskap, fattigdom eller prostitusjon. Fram til 1820-tallet levde subbotnikerne hovedsakelig i områdene Voronezj, Orjol, Moskva, Tula, og Saratov. Etter dette året begynte undertrykkelsen og forfølgelsen subbotnikerne av myndighetene og den russisk-ortodokse kirke. Ved slutten av 1830-tallet flertallet av dem blitt forvist fra den europeiske delen av Russland og til Kaukasus, til Transkaukasus, og til områdene Irkutsk, Tobolsk, og Jenisejsk i Sibir. Mange av barna ble tatt og gitt til kristne familier hvor de ble døpt. De landflyktige subbotnikerne etablerte nye samfunn i fjerne strøk.
Under Aleksander I og Nikolaj I
Under Aleksander I, grunnet hans toleransepolitikk, ble vilkårene for subbotnikerne lettere. Likevel drepte det russiske presteskapet rundt 100 subbotnikerne og åndelige ledere i Mahiljoŭ (i dagens Hviterussland), inkludert den tidligere erkebiskop Romantzov. Sistnevntes sønn ble torturert med glødende jern før han ble brent. Subbotnikerne greide til sist å oppnå en form for fred ved å inngå en avtale med russiskortodokse prester. For at kirken ikke skulle tape frafall fra subbotnikernes kretser, aksepterte subbotnikerne å betale den vanlige avgiften på to russiske rubler for hver fødsel og tre rubler for hvert bryllup i deres menigheter. Tsaren tillot deretter subbotnikerne til åpent å bekjenne seg til sin tro på det vilkår at de ikke ansatte rabbinere eller forsøkte å omvende kristne.
Under Nikolaj I kom det uro blant subbotnikerne. Mange av dem ønsket å omfavne jødedommen, og en del av dem ble sendt til jødiske bosetninger for å bli skolert i jødedommen. Da de russiske myndighetene fikk vite om dette ble det sendt en rekke prester til subbotnikerne for å overtale dem til å «vende tilbake» til den russisk ortodokse kirke. Da dette ikke ga det ønskede resultat ble det bestemt å undertrykke subbotnikerne med makt. I 1826 ble de som åpent bekjente seg som subbotnikerne som nevnt over deportert fra den europeiske delen av Russland og til Kaukasus, Sibir og den sørlige delen av Volgaregionen, samtidig som det ble gitt forbud mot jøder og kristne å bosette seg i deres områder.
Sovjetperioden
Siden midten av 1900-tallet nærmet subbotnikerne seg jødedommen, særlig tradisjonene til askenasiske jøder. Deretter delte de seg i to strømninger: subbotnikerne som konverterte til jødedommen, kalt for shaposhniki på russisk, avledet fra shapka, som i usjanka, og som betyr hatt og viser til skikken dekke til hodet ved bønn; og karaite subbotnikerne («barhodede») som aksepterte den hebraiske Bibelen, men avviste Talmud og rabbinsk lære og så på karaittisme som deres modell for å emulere den jødiske verden.
I løpet av holocaust ble subbotnikerne i naziokkuperte området i Ukraina drept sammen med, og som, jøder. Etter den andre verdenskrig forsøkte kommunistmyndighetene i Sovjetunionen å fjerne subbotnikernes juridiske og etniske status, og framfor å registrere dem som jøder, ble de registrert som russere, noe som har skapt vanskeligheter for moderne medlemmer som ønsker å gjøre Aliyah under Israels lov om tilbakevending.
Dagens situasjon
Etter at Sovjetunionen brøt sammen i tiden 1990–1991 forlot mange subbotnikere Russland til fordel for Israel sammen med over en millioner jøder. Siden 1970-tallet har det skjedd innbyrdes giftemål, til tross for foreldrenes motstand, mellom subbotnikere og andre som kristne. Den israelske ambassaden gir kun visa til subbotnikere som er gift med subbotnikere eller andre jøder. Ved å benytte vitnemål fra medlemmer av 800 gjenværende subbotnikere i Vysoki som representativt eksempel har Shavei Israel (en jødisk organisasjon dedikert til strekke seg ut til «tapte jøder» rundt om i verden) arbeidet for å lette deres vanskeligheter.
Det er vanskelig å avgjøre det nøyaktige antallet subbotnikere i Russland nå og tidligere. Avvikene mellom offisielle statistikker og det egentlige medlemskapet varierer i stort. Offisielle data fra Tsartiden angir et antall på flere tusen mens Ephraim Deinard, en jødisk reisende og skribent, som kom i personlig kontakt med subbotnikere hevdet at det var så mange som 2 500 000. Det kan være at Dinard i sin beregning omfatter samtlige jødisk kristne sekter og ikke utelukkende subbotnikere. Angående klesdrakt og livsstil, bortsett fra deres religiøse ritualer, var subbotnikere ikke til å skjelne fra russiskortodokse kristne eller sekulære russere. En israelsk beregning antar at det er rundt 10 000 subbotnikere eller konvertitter og deres etterkommere i Russland som har bevart deres jødiske identitet.
Liste over kaninraser
Liste over kaninraser er nødvendigvis ikke komplett. I Norden eksisterer det 64 kaninraser anerkjent av Nordisk Kaninstandard per 1. oktober 2011. Disse deles inn etter størrelse. Hver av rasene kan enten bestå av en fargevariant eller flere. Det totale antallet varianter kan således overstige 2 000. Se kanin og tamkanin for ytterligere informasjon om arten.
Dvergraser
Gruppen med dvergraser består av kaninraser som har en maksimalvekt på cirka 0,8-1,5kg. Det finnes 7 raser i Gruppen.
Små raser
Gruppen med små raser består av kaninraser som skal veie 2,51-3,2 kg.
Mellomstore raser
Gruppen med mellomstore raser består av kaninraser som skal veie 3,01-4,6 kg.
Raser med avvikende hårstruktur
Gruppen med avvikende hårstruktur består av kaninraser som veier fra cirka 2 kg og oppover.
Store raser
Gruppen med store raser består av kaninraser som skal veie 4,01 kg eller mer.
Kjemperaser
Gruppen med kjemperaser består av kaninraser som skal veie 5,51 kg eller mer.
Raser som er ikke er godkjente
Det finnes noen raser som ikke er godkjente i Nordisk Kaninstandard, men som er godkjente i andre anerkjennelsesorganisasjoner.
Wujiang (Shaoguan)
Wujiang (kinesisk: 武江区; pinyin: Wǔjiāng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Shaoguan i provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 682 km² og teller 240.300 innbyggere (2006).
Jernbane
Beijing-Hongkong høyhastighetsjernbane har stoppested her.
Eksterne lenker
District de Wujiang (Shaoguan)
Greensboro (Nord-Carolina)
Greensboro er en by i Guilford County i den amerikanske delstaten Nord-Carolina. Den ligger om lag ti mil nordvest for Raleigh. Greensboro hadde pr. 2013 ca. 280 000 innbyggere.
Norgesmesterskapet for brassband 1989
Norgesmesterskapet for brassband 1989, det 11. NM for brassband ble arrangert 10.- og 11. februar 1989 i Grieghallen, Bergen.
Norgesmesterskapet 1989 ble vunnet av Ila Brass Band (dirigent Karl Ole Midtbø).
= Resultat og musikk =
1. divisjon
Pliktverk i 1. divisjon i 1989 var Festival Music av Eric Ball. Dommere var Jan de Haan, Gareth Jones og James Scott.
3. divisjon Kopervik Musikkorps vant 3. divisjon - pliktverk This Happy Island (Gareth Wood); dommere var Jappie Dijkstra og Kjell Larsen.
26. serierunde i 2. divisjon avdeling 4 2009
'''26. serierunde i 2. divisjon avdeling 4 2009''' ble spilt 24. oktober.
War Horse
War Horse er et amerikansk krigsdrama fra 2011, regissert av Steven Spielberg. Filmen er basert på boken War horse: Krigshesten (1982) av Michael Morpurgo. Boken ble satt opp som teaterstykke i 2007.
Filmen følger historiene til Albert Narracott og hesten Joey som begge kjempet i Frankrike under første verdenskrig.
Filmen ble nominert både til en Golden Globe og en Oscar for beste dramafilm.
Handling
I 1912, blir Albert Narracott (Jeremy Irvine) fra Devon, vitne til fødselen av et føll. Hans mor Rose (Emily Watson), og hans far Ted (Peter Mullan) kjøper føllet på auksjon, til tross for at det finnes mer passende arbeidshester på auksjonen. Ted byr mot landeieren Mr. Lyons (David Thewlis), og han byr høyere og høyere for føllet. Den endelige prisen blir over 30 pund, som betyr at han er ute av stand til å betale leie for eiendommen til Mr. Lyons. Lyons truer med å ta over gården og kaste dem ut hvis pengene ikke blir betalt innen høsten. Albert gir hesten navnet Joey, og vier mye tid til å trene ham. Alberts bestevenn, Andrew Easton (Matt Milne), ser på mens Albert lærer hesten mange triks, deriblant å komme når Albert imiterer lyden av en ugle.
Ted har et dårlig ben etter en krigsskade. Moren Rose viser Albert farens medaljer fra boerkrigen, hvor Ted tjenestegjorde som sersjant. Ted ble skadet, og han mottok Distinguished Conduct Medal for tapperhet. Rose gir Albert farens gamle regimentsvimpel, og forteller Albert at hans far ikke er stolt av det han gjorde under krigen. Ted kastet vimpelen og medaljene, men Rose beholdt dem. Albert trener Joey til å bruke plogen, og han planter neper i en steinete skråning. Men avlingen blir ødelagt i en regnstorm. Ted selger Joey for å betale landeieren, men uten å fortelle det til Albert. Joey blir solgt til kaptein James Nicholls (Tom Hiddleston). Albert trygler kapteinen om å ikke ta hesten, men Nicholls kan bare love å ta seg av Joey som sin egen hest og forhåpentligvis returnere ham etter krigen. Albert prøver å verve seg, men han er for ung. Før kapteinen tar med seg Joey, knytter Albert farens vimpel til Joey.
Joey møter Topthorn, en annen hest, og de blir sendt til Flandern under kommando av James Nicholls og major Jamie Stewart (Benedict Cumberbatch). Britene oppnår innledende suksess, men Nicholls blir drept, og tyskerne tar Joey og Topthorn til fange. Hos tyskerne blir hestene satt til å trekke en vogn, og blir ledet av Gunther (David Kross). Gunther gir vimpelen som er festet til Joey som lykke-amulett til broren Michael som blir sendt til frontlinjen. Senere prøver Gunther og Michael å stikke av ridende på Topthorn og Joey. Deres mål er å ri til Italia, men de stopper ved en gård hvor de blir oppdaget av tyske soldater. De blir henrettet ved skyting for å ha prøvd å stikke av. På gården bor den unge foreldreløse franske jenta Emilie (Céline Buckens) sammen med bestefaren. De finner hestene, og tar vare på dem. Tyske soldater konfiskerer forsyninger fra gården, men Emilie skjuler hestene.
Emilie har en sykdom som gjør beinene skjøre, og hun får ikke lov til å ri på hest i frykt for å falle av. Bestefaren gir henne lov til å ri en liten tur på bursdagen hennes, og hun galopperer rundt gården. Når Emilie ikke returnerer umiddelbart, løper Topthorn og bestefaren etter. De møter de samme tyske soldatene som kom til gården deres tidligere. Tyskerne tar hestene, til tross Emilies protester. Bestefaren beholder Joeys vimpel. Joey og Topthorn blir satt til å trekke artilleri for tyskerne, en ekstremt slitsom oppgave som dreper hester raskt, enten ved skyting eller av ren utmattelse. Joey og Topthorn blir tatt vare på av Friedrich (Nicolas Bro). I 1918, har Albert og bestevennen Andrew vervet seg under kommando av Lyons sønn David (Robert Emms). Etter en britisk aksjon kommer Albert, Andrew og flere britiske soldater over giftgass.
Joey og Topthorn har overlevd lenge med beinhard tjeneste i den tyske hæren, mye lenger enn andre hester. Men Topthorn bukker under for utmattelse og Joey blir forlatt ved siden av den døde Topthorn. Joey galopperer gjennom den forlatte slagmarken, og blir viklet inn i kraftig piggtråd. Fra sine respektive skyttergraver, får både britiske og tyske soldater øye på Joey. En britisk soldat prøver å hjelpe hesten, en tysk soldat kommer også, og sammen frigjør de Joey fra piggtråden. De slår mynt for å avgjøre hvem som skal få hesten. Briten vinner og tar Joey. Andrew ble drept i gass-angrepet. Albert overlevde, men mister synet på øynene. Ved et feltsykehus hører Albert om den "mirakuløse hesten" som ble funnet i ingenmannsland.
En lege (Liam Cunningham) gir ordre om å avlive Joey på grunn av skadene. Men rett før han skal skytes, hører Joey lyden av en ugle som han lærte som fole. Albert imiterer lyden av en ugle, og fremdeles med bandasjer over øynene, gir han en nøyaktig beskrivelse av hesten. Joey er dekket av gjørme, så legen avviser det Albert sier, men en soldat vasker hesten, og kjennetegnene blir synlige. Samme dag som krigen tar slutt får Albert igjen synet. Men det er bare offiserenes hester som blir sendt hjem, og de andre hestene skal selges på auksjon. En fransk slakter byr 30 pund for Joey, så kommer et bud på 100 pund fra er en eldre mann, Emilies bestefar, som sier at hvis noen byr mot ham vil han selge gården sin og gi 1000 pund. Ingen andre bud blir gitt, og bestefaren tar Joey.