cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liste over latinske patriarker av Konstantinopel
Titulærpatriarker i eksil
Med Mikael VIII Palaiologos’ gjenerobring av Konstantinopel i 1261 måtte den latinske patriarken forlate byen. Sedisvakanse Sedisvakanse Sedisvakanse Sedisvakanse Sedisvakanse Sedisvakanse Sedisvakanse Sedisvakanse Sedisvakanse Sedisvakanse Sedisvakanse
Pave Paul VI opphevet det latinske patriarkatet Konstantinopel i 1964.
Kramer mot Kramer
Kramer mot Kramer er en Oscar-belønnet amerikansk film fra 1979, filmatisert av Robert Benton fra romanen av Avery Corman, og regissert av Robert Benton. Filmen handler om en skilsmisse og dens innvirkning på alle berørte, inkludert parets unge sønn. Den mottok Oscar for beste film i 1979.
Filmmusikken inneholder blant annet musikk av New York-gitaristen Frederic Hand.
Handling
I filmen møter vi Joanna Kramer (Meryl Streep), en avgangselev ved Smith College, som er en hjemmeværende mor for hennes sønn Billy (Justin Henry). Hun føler seg fanget i husmorrollen og er avvist av sin mann Ted (Dustin Hoffman). Derfor bryter Joanna ekteskapet for å «finne seg selv».
Ted, som har fokusert på sin karriere innen markedsføring, blir sjokkert over Joannas beslutning og blir tvunget til å ta seg av Billy på egen hånd. Med hjelp fra naboen og Joannas venn, Margaret Phelps (Jane Alexander), begynner Ted å skjønne hvorfor Joanna forlot ham. I prosessen blir han også mer deltakende i sin sønns oppdragelse enn i jobben (som han til slutt mister).
Omtrent ett år etter å ha forlatt ham returnerer Joanna til New York for å kreve Billy tilbake. En rettssak om hvem som skal få foreldreretten oppstår.
Mottakelse
Kramer mot Kramer reflekterte et kulturelt skifte som oppsto i 1970-tallets feministbølge, hvor synet på morsrollen og farsrollen endret seg. Filmen mottok svært gode kritikker for måten den gav både Joanna og Teds ståsted like mye vekt, og dermed likestilte foreldrenes synspunkter.
Drømmen om en venn
«Drømmen om en venn» er en roman av Margit Sandemo som ble utgitt i 1996. Originalens tittel var «Drömmen om en vän». I forordet til boken skriver Margit Sandemo, at denne romanen originalt er skrevet i 1963, men at hun lenge trodde manuskriptet var tapt, før det dukket opp under en flytting. Deler av historien og heltinnen har hun senere brukt i romanen «Bergtatt (roman)». Romanens hovedperson Lindis synes at livet er vanskelig. Foreldrene krangler, og behandler henne forskjellig fra sin yngre søster. Da det etterhvert går opp for henne at hun er adoptert, raser hennes verden sammen, og hun utvikler spisevegring. Midt opp i alt dette møter Lindis Lo, en mystisk person ute på heden. En ung vakker mann som samler steiner. Etterhvert viser det seg at Lo er fra en annen planet i Solsystemet, og ham og hans besetning er på forskningstur til Jorden. Lindis og Lo utvikler et kjærlighetsforhold, og romanen ender med at Lindis blir med Lo til hans planet, langt ut i solsystemt. Romanen er også utgitt som bok nr 46 i serien «Margit Sandemos beste føljetonger».
Rolex Paris Masters 2018
Rolex Paris Masters 2018 var en tennisturnering, og del av ATP-touren 2018 som fant sted i Paris i Frankrike fra 29. oktober til 4. november 2018.
Det ble konkurrert i singel og dobbel for menn på hardcourt.
Olsokbreen
Olsokbreen er en 20 km lang og 136 km² stor isbre helt sør på Spitsbergen, Svalbard, i fjellområdet i sørlige Sørkapp Land. Volumet er 25 km³. Breen strekker seg fra Sørkappfonna og Haitanna (937 m) i øst, til havet ved Stormbukta i vest nedenfor Hilmarfjellet (702 m). Olsokbreen er både en massiv innlandsbre og har en utløper til hav, med en enorm morene fra Olsokneset og østover inn fra Stormbukta mot sletteområdet Øyrlandet.
Regnet fra nord og med klokken har den sidebreene Mefonna, Kvithettebreen og Valettebreen i nord, Brazybreen i nordøst, Vassilievbreen i øst, Sørkappfonna i sør, og Nøisbreen og Vitkovskijbreen i vest mot fjellet Plogen (696 m).
Giuseppe della Porta Rodiani
Giuseppe della Porta Rodiani (født 5. september 1773 i Roma i Italia, død 18. desember 1841 i Roma) var latinsk patriark av Konstantinopel og en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie.
Olsokbreen
Olsokbreen har sitt navn etter den norske helligdagen olsok, etter at Adolf Hoel og to andre polarforskere ankom breen på olsok i 1929.
Fylkesvei 4328
Fylkesvei 4328 går mellom Ogna og Hylland i Hå kommune.
Giuseppe della Porta Rodiani
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Fylkesvei 4328
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 135.
Bolgatanga
Bolgatanga (oftest kalt bare Bolga) er en by i Ghana. Den er administrasjonssenter for Upper East Region, og er den viktigste byen mellom Tamale 161 km lenger sør og grensen til Burkina Faso 45 km mot nord. Det er omkring 30 km til grensen til Togo.
Edam-Volendam
Edam-Volendam er en kommune i den nederlandske provinsen Noord-Holland. Byen Edam, som er kjent for edamerosten er kommunens administrative sentrum.
Bolgatanga
Bolga er kjent som det nordlige Ghanas håndverkssentrum, og har et stort marked midt i byen. I tillegg til slikt man kan få kjøpt overalt i Ghana, lages og selges de særegne Bolgahattene der.
Nevin Yanıt
Nevin Yanıt (født 16. februar 1986 i Mersin) er en tyrkisk friidrettsutøver som konkurrerer i 100 meter hekk. Under EM i friidrett 2010 i Barcelona tok hun gull foran Derval O'Rourke og Carolin Nytra med tiden 12.63, noe som er hennes eneste mesterskapsmedalje i et større seniormesterskap. Under Sommer-OL 2008 i Beijing representerte hun Tyrkia under Sommer-OL 2008, der hun ble nummer 14 i semifinalen og gikk ikke videre til finalen. Hennes personlige rekord er 12.63 satt i Barcelona i 2010.
Padling under Sommer-OL 2008 – K-2 500 meter kvinner
Sprint K-2 500 meter – kvinner i Padling under Sommer-OL 2008 fant sted den 19. til 23. august 2008 på Shunyi Olympic Rowing-Canoeing Park i Beijing.
Hans Thomas Knudtzon
Hans Thomas Knudtzon (født 18. desember 1857 i Trondheim, død 30. august 1921 i Arendal) var en norsk jurist, som var amtmann i Nedenes amt fra 1917 til 1918 og deretter fylkesmann i Aust-Agder fra 1919 til sin død i 1921.
Han avla juridisk embedseksamen i 1880. Etter dette arbeidet han fra 1881 som edsvoren fullmektig hos sorenskriveren i Numedal og Sandsvær H.B. Gjertz, deretter i Indredepartementet og ved Akershus amtskontor under amtmann Johan Christian Collett. Han ble autorisert som overrettssakfører og beskikket som referent og forsvarer i Akershus amt i 1889, ble antatt som aktor i Follo og Drøbak i 1890, autorisert som politiaktor i Aker og Follo i 1892 og utnevnt til inspektør ved Akers politi i 1893. Samme år ble han også beskikket som forsvarer i Nes og Eidsvoll.
I 1896 ble han utnevnt til borgermester i Kristiansand og tiltrådte i april året etter. Han var konstituert amtmann i Akershus flere ganger, og var konstituert i en rekke andre embeder.
VIVA (TV-kanal)
Viva var en tysk TV-kanal med hovedkontor i Berlin.
42 (tall)
42 (førtito, også skrevet toogførti på riksmål) er det naturlige tallet som kommer etter 41 og kommer før 43. Tallet kan vise til:
Paralympiske sommerleker 1968
Paralympiske sommerleker 1968. Paralympics ble arrangert for tredje gang i 1968. Opprinnelig var det planlagt at lekene skulle arrangeres i Mexico by i Mexico men den mexicanske regjeringen sa nei i 1966. Lekene ble arrangert i Tel Aviv i Israel og avviklet mellom 4. og 13. november. 750 utøvere fra 29 nasjoner deltok og det ble konkurrert i 181 øvelser.
43 (tall)
43 (førtitre, også skrevet treogførti på riksmål) er det naturlige tallet som kommer etter 42 og kommer før 44. 43 er også et primtall, det neste primtallet er 47.
Demomisis
Demomisis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Systematisk inndeling
Slektslisten følger.
Glade Gorm
Glade Gorm er en rollefigur fra Terje Formoes univers om Kaptein Sabeltann.
Karakteren dukket for første gang opp i tegnefilmen om Kaptein Sabeltann i 2003. Karakteren har senere medvirket i forestillingen Kaptein Sabeltann og Grusomme Gabriels skatt.
Om Glade Gorm
Glade Gorm utgir for å være arbeidsløs kokk på jakt etter jobb. Han overhører en samtale å prøver å få Pinky til å godsnakke med Kaptein Sabeltann slik at han får jobb som skipskokk på Den Sorte Dame med sine menn, Tøge og Birk. Han er ikke så snill som han ser ut som, han ønsker å ta over Den Sorte Dame sammen med sine menn å bli kaptein på skuta. En dag gjennomføres planen hans, der Kaptein Sabeltann blir tatt til fange og resten av mannskapet blir holdt under hans kontroll. Han truer med å tenne på Kjuttaviga hvis han ikke får Grusomme Gabriels skatt øyeblikkelig. Som han sier: "Hvis jeg ikke får Grusomme Gabriels skatt øyeblikkelig, vil hodet rulle og denne stakkars lille husklynga Kjuttaviga, vil gå opp i flammer!."
44 (tall)
44 (førtifire, også skrevet fireogførti på riksmål) er det naturlige tallet som kommer etter 43 og kommer før 45.
Drowning Pool
Drowning Pool er et Nu Metal band fra Dallas, Texas. Bandet ble dannet i 1996 og består av medlemmene Jasen Moreno på vokal, C.J. Pierce på gitar, Stevie Benton på bass og Mike Luce på trommer. Tidligere medlemmer er Dave Wiliams, Ryan McCombs og Jason Jones; de var alle vokalister for bandet.
Stil
Drowning Pool stil har blitt vurdert som heavy metal, alternativ metall, hard rock, post-grunge og nu metal. Bandet har også blitt påvirket av black metal og death metal. Bandet er påvirket av Metallica, Guns N 'Roses, Anthrax, Testament, Slipknot, Alice in Chains, Opeth, Soundgarden, AC/DC, Led Zeppelin, Mötley Crüe, The Beatles og Pantera.
Skif
Handling
Før eller senere kommer en sivilisasjon til å erstatte en annen, og en ny æra er i ferd med å begynne i det sentrale Eurasia. Scythianer-folket, en gang stolte krigere, har nesten blitt utryddet. Deres få etterkommere har blitt hensynsløse leiemordere.
Lutobor, er en soldat som har blitt tildelt en vanskelig oppgave. Han blir involvert i innbyrdes konflikter, og må legge ut på en farefull reise hvis han skal ha noe håp å redde sin egen familie. Guiden hans Marten og Lutobor og er bitre fiender. De ber til forskjellige guder, men de må legge ut på denne reisen sammen - og lære seg å samarbeide, hvis de skal overleve.
Pinky
Pinky er en rollefigur fra forestillingene om Terje Formoes sjørøverkarakter Kaptein Sabeltann.
Karakteren dukket for første gang opp i den aller første forestillingen, Kaptein Sabeltann og skatten i Kjuttaviga
Pinky er kjent som «verdens yngste sjørøver». Sjørøverne fant ham som lite spedbarn under en voldsom storm ute på Grashavet. De tok ham med seg til Det Usynlige Land, der han vokste opp i landsbyen Abra. Pinky fikk jobb som byssegutt om bord på Den Sorte Dame. Men han fikk snart merke hva det vil si å være den minste og svakeste ombord på en sjørøverskute. Derfor drømmer Pinky om at Kaptein Sabeltann en dag skal anerkjenne ham som en av sine menn. I Kjuttaviga finner han venner som hjelper ham og lar ham føle seg velkommen. Det forandrer livet hans.
Alessandro Spada
Alessandro Spada (født 4. april 1787 i Roma i Italia, død 16. desember 1843 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert in pectore til kardinal i juni 1834 av pave Gregor XVI, publisert i april 1835.
Magnus Holst Andreassen
Magnus Holst Andreassen (født 12. desember 1986) er en norsk bandyspiller. Han gikk gradene i Stabæks junioravdeling og debuterte for klubbens A-lag sesongen 2007/2008. Han spilte for Stabæk til 2010 og var med på å vinne NM i 2009 mot Solberg. Senere har han spilt for Haslum og Ullern.
Fylkesvei 4326
Fylkesvei 4326 går mellom Sirevåg havn og Sirevåg i Hå kommune.
Magnus Holst Andreassen
Andreassen har representert Norges juniorlandslag i alle årsklasser. Han er bror av tidligere bandyspiller Even Holst Andreassen. Utenfor bandybanen er han en habil golfspiller.
Fylkesvei 4326
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 134.
Vest-Afrika
Vestlige Afrika er en subregion i Afrika som dekker et landareal på 6 064 060 km² med 429 085 000 innbyggere i juli 2022. .
Følgende seksten stater inngår:
I tillegg inngår St. Helena, Ascension og Tristan da Cunha (394 km² med 7 925 innb.), som er et biland til Storbritannia beliggende på øyer i Atlanterhavet.
Niels Cornelius Bonnevie
Niels Cornelius Bonnevie (født 3. mars 1827 i Christiania, død 10. august 1899 samme sted) var en norsk jurist, som var amtmann i Nedenes amt fra 1868 til 1895.
Vest-Afrika
Nigeria er det klart mest folkerike landet i regionen, Niger har størst areal.
Niels Cornelius Bonnevie
Han tok juridisk embedseksamen i 1849 og arbeidet deretter i Indredepartementet der han gikk gradene opp til ekspedisjonssekretær, en stilling han hadde til han ble amtmann i Nedenes i 1868.
Vest-Afrika
Største byområder er Lagos, Abidjan, Kano, Ibadan, Abuja, Kumasi, Dakar, Port Harcourt og Ouagadougou.
Niels Cornelius Bonnevie
Han ble ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 1865 og ble forfremmet til kommandør av 1. klasse i 1891. Han var formann i Skogkommisjonen i 1874.
Vest-Afrika
Grensene mellom landene i regionen er i stor grad bestemt av kolonitidens grenser, og tar derfor ikke hensyn til grenser mellom forskjellige etniske grupper. Den sørlige og vestlige grensen er definert av Atlanterhavet, eller mer presist Guineabukta. Mot nord grenser regionen mot Sahara.
Niels Cornelius Bonnevie
Hans foreldre var Honoratus Bonnevie (borgermester i Trondhjem, stortingsmann) og Sofia Augusta Baumann. Han var bror av politikeren Jacob Aall Bonnevie.
Kokevannsreaktor
En kokevannsreaktor eller kokvannsreaktor er en atomreaktor som bruker lett vann til generering av elektrisk kraft. Det er et design som er forskjellig fra en Sovjetisk RBMK. Det er den nest vanligste typen elektrisitetsgenererende atomreaktor etter trykkvannsreaktor, som også bruker lett vann. Hovedforskjellen mellom en kokevannsreaktor og trykkvannsreaktor er at i en trykkvannsreaktor varmes vann opp, som blir til damp og deretter driver en dampturbin. I En trykkvannsreaktor varmer reaktorkjernen vann, som ikke koker. Dette varme vannet bytter deretter varme med et lavere trykksystem, som gjør vann til damp som driver turbinen. trykkvannsreaktor er utviklet av Argonne National Laboratory og General Electric (GE) i midten av 1950-årene. Den viktigste nåværende produsenten er Ge Hitachi Kjernekraft, som spesialiserer seg på design og konstruksjon av denne typen reaktorer.
Thyada
Thyada er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
Middelsstore, mer eller mindre brunspraglete trebukker.
Levevis
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.
Utbredelse
Arten er utbredt i Australia (New South Wales og Queensland).
Giuseppe Alberghini
Giuseppe Alberghini  (født 13. september 1770 i Cento ved Bologna i Kirkestaten, død 30. september 1847 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert in pectore til kardinal i juni 1834 av pave Gregor XVI, publisert i april 1835, med Santa Prisca som tittelkirke.
Han deltok ved konklavet 1846 som valgte pave Pius IX.
Alexi Laiho
Alexi «Wildchild» Laiho (født 8. april 1979 i Esbo, Finland, død desember 2020 eller januar 2021) var en finsk musiker. Han var først og fremst kjent som vokalist og gitarist i bandet Children of Bodom. Han var også gitarist i bandene Sinergy og Kylähullut.
Biografi
I femårsalderen begynte han å spille fiolin, men med innflytelse fra musikken søsteren hans Miriam hørte på (hard rock og heavy metal band som Poison, Stone og W.A.S.P.) gikk han vekk fra det klassiske instrumentet til fordel for gitar da han var 11. Han begynte så på den finske pop & jazz musikkskolen for å studere instrumentet, hvor han også lærte seg pianospilling. Gitarspillingen hans ble meget inspirert av Stone's Roope Latvala (som mange år senere ble bandkameraten hans både i Sinergy og Children Of Bodom).
I 1993 startet Alexi black/neo-klassisk metal bandet IneartheD (som senere ble Children Of Bodom) sammen med trommeslageren Jaska Raatikainen og den tidligere bassisten Samuli Miettinen.
Inspirasjoner
Alexi har sagt at han er influert av en hel rekke band. Tidlig på 80-tallet begynte han og høre på glam rock/metal band som Twisted Sister, Motley Crue, Skid Row og W.A.S.P. Senere ble han inn for Thrash metal, med band som Anthrax og Slayer. Etterhvert begynte han også å høre på Death metal-band som Hypocrisy og Obituary. Alexi er også et stort fan av Norsk black metal.
Utenom metal og hard rock sjangere hører han på klassisk musikk, blues rock og punk rock, noen av hans favoritter er Muddy Waters, Billy Idol og Blondie.
Alexi inkorporer også musikken til gitarister som Steve Vai, Randy Rhoads og Yngwie Malmsteen. Han har også sagt at Timo Tolkki fra Stratovarius har vært veldig viktig for utviklingen av hans egen spillestil.
Instrumenter
Alexi pleide før å bruke Jackson guitars, hvor han brukte gitarer av RR-Serien. Han hadde sin egen custom shop Jackson, hvor det stod "Wildchild", som er Alexi's artistnavn, på gitaren. Alexis gitar ble en gang stjålet fra ham under en konsert, og siden Jackson var gått konkurs og hadde blitt kjøpt opp av Fender hadde de ikke mulighet til å lage en ny signaturmodell. Alexi fikk dermed en kontrakt med ESP, som laget en gitar som var veldig lik RR-Serien med noen små detaljeforskjeller, for ikke å bli saksøkt for plagiat. Denne modellen ble døpt opp etter Alexi og heter Alexi-V. Denne modellen bruker han enda.
Med Children of Bodom
Album, Demoer, og EP-er
Singler
Med Sinergy
Album
Med Kylähullut
Album
Med Impaled Nazarene
Album
Lotte Reiniger
Charlotte «Lotte» Reiniger (født 2. juni 1899 i Charlottenburg, død 19. juni 1981 i Dettenhausen ved Tübingen) var en tysk-engelsk silhuettkunstner, animasjonsfilmskaper og bokillustratør. Arbeidene hennes tilhører tradisjonen med detaljerte silhuetter, som ble moderne i Europa på 1700-tallet, og skyggespill som har sitt opphav i Asia. Hun tok silhuettkunsten og skyggespilltradisjonen med over til filmen, og ble en pionér innenfor silhuett-animasjonsfilm. Teknikken hun anvendte i sine mer enn 60 silhuettfilmer, i hovedsak kortfilmer, var stop motion.
På de aller fleste filmene arbeidet hun sammen med ektemannen, Carl Koch, som var hennes produsent og filmfotograf. De arbeidet først i Berlin, men da nazistene kom til makten i Tyskland i 1930-årene, forlot ekteparet landet og arbeidet i Paris, Roma og London, der hun bodde størstedelen av sitt voksne liv. Hun ble britisk statsborger i 1962.
Reiniger hadde en nesten 65 år lang karriere innenfor silhuettfilm. De første silhuettene for film klippet hun i 1916, til tekstplakatene i Paul Wegeners film Rübezahls Hochzeit. Den aller siste silhuettfilmen, Düsselchen und die vier Jahreszeiten, ble til i 1980, ett år før hun døde.
I forbindelse med sitt filmarbeid utviklet hun en forløper for multiplankameraet, som gjorde det mulig å lage en illusjon av dybde i filmene. Multiplankameraet ble senere utviklet og brukt i tradisjonell animasjon av andre filmskapere. Walt Disney patenterte et slikt kamera i 1940.
Vasil’evbreen
Vasil'evbreen er en 13 km lang og 211 km² stor isbre helt sør på Spitsbergen, Svalbard, i fjellområdet i sørlige Sørkapp Land. Volumet er 43 km³. Breen strekker seg fra Sørkappfonna og Haitanna (937 m) i sørvest, til havet ved Isbukta i øst nord for Dumskolten (596 m). Vasil'evbreen er både en massiv innlandsbre i sørvest og en utløper til hav, med en enorm morene i nordøst under Hagerupfjellet.
Lotte Reiniger
I tillegg til å være en pionér innen animasjonsfilm, har Reiniger hatt stor betydning for utviklingen av skyggeteater i Europa.
Vasil’evbreen
Regnet fra nord og med klokken har den sidebreene Austjøkulen, Øydebreen og Skilfonna i nord, Randbreen i sørøst, Sørkappfonna i sør, og Olsokbreen og Lathambreen i vest mot fjellmassivet ved Haitanna. I nordvest ligger de mindre Leifbreen og Brattkneikbreen mellom fjellene.
Lotte Reiniger
Liv og virke
Lotte Reiniger ble født i 1899 i den tyske byen Charlottenburg, som i dag ligger innenfor bydelen Charlottenburg-Wilmersdorf i Berlin. Hun var eneste barn av Eleonore, som var av fransk hugenottslekt og Karl Reiniger, som var bankmann. Hun har selv beskrevet den unge Lotte som en entusiastisk jentunge som bare kunne gjøre én ting bra: å klippe silhuetter.
Vasil’evbreen
Vasil'evbreen har sitt navn etter den russiske astronomen Aleksandr Semenovitsj Vassiliev, som også Aleksanderbreen er oppkalt etter.
Lotte Reiniger
Inspirasjon
«Scherenschnitte», klipping av dekorasjoner og figurer av papp og papir, har lange tradisjoner i Tyskland, og var en vanlig aktivitet i skolen da Lotte Reiniger var barn. Hun oppdaget tidlig at hun hadde et eget talent for å klippe presise silhuett-portretter og -figurer, men hun var ikke tilfreds med urørlige pappfigurer, så da hun var 12 år gammel bygget hun sitt eget primitive skyggeteater. Der kunne hun bevege figurene og vise forestillinger for venner og familie. Hun opptrådte også med silhuettfigurer i et par skoleforestillinger. Flere kilder oppgir at Reiniger var inspirert av at hun som barn hadde opplevd «ombres chinoises» (fransk for kinesiske skygger), den europeiske versjonen av kinesisk skyggeteater, som har vært på moten med visse mellomrom, men hun har selv benektet dette. Hun kjente ikke til at det var noen kinesiske skyggeteatre i Berlin under hennes oppvekst: «Nei, det var skyggeteaterdukker i museer, men jeg så dem faktisk ikke før langt senere. Det er ikke sant at jeg var påvirket av kinesisk skyggeteater».
I tillegg til barndommens silhuettklipp, ble Reiniger i oppveksten inspirert av art nouveau-kunstneren Karl Wilhelm Diefenbachs postkortserie, basert på hans frise Per Aspera Ad Astra. Originalene var malt med tusj, eller svart blekk, men uttrykket kunne overføres til Reinigers presise klippemetode.
Da hun var ung ble hun svært interessert i kino og film, først den franske filmpioneren Georges Méliès' filmer, på grunn av spesialeffektene han brukte, deretter i filmene skuespilleren og regissøren Paul Wegener skapte.
En interesse som fulgte henne gjennom livet, var eventyr og eventyrfortelling, og eventyr fra Tusen og én natt og Brødrene Grimms eventyr var utgangspunkt for mange av filmene hennes.
Etterhvert ble også opera, ballett og musikk, spesielt Mozarts musikk, viktige inspirasjonskilder:
Etter at hun flyttet til Storbritannia for godt i 1949, fikk hun flere kortfilmoppdrag fra både BBC og Telecasting America. Dette var filmer for barn, der hun, i billedform, siterte direkte fra den engelske silhuettkunstneren Arthur Rackhams Fairy Books.
1916–1922: Teaterskole og tidlige animasjonsforsøk
I påsken 1916 hørte hun Paul Wegener holde forelesningen «Neue Kinoziele» (norsk: nye kinomål), om animasjonsfilmens fantastiske muligheter. Forelesningen gjorde sterkt inntrykk på henne. Hun har senere skrevet at dette foredraget avgjorde hennes fremtid. Hun ville lære mer av denne mannen. Hun overtalte foreldrene sine til å la henne gå på teaterskolen som var tilknyttet Das deutsche Theater i Berlin, teatret der Max Reinhardt var sjef, og der Wegener var ansatt. Hun var elev ved teaterskolen i 1916–1917. Mens hun var der, fikk hun også prøve seg som statist. I pausene klippet hun silhuettportretter av de ulike skuespillerne. Silhuettene vakte oppsikt og beundring, og ble utgitt i en egen bok, Schauspieler Silhouetten i 1916 eller 1917. Wegener ble også oppmerksom på henne. Han lot henne være statist i noen av filmene sine, og etter kort tid fikk hun klippe silhuetter til tekstplakatene i Wegeners spillefilm Rübezahls Hochzeit, som han regisserte sammen med Rochus Gliese. Reiniger samarbeidet med Gliese om flere filmer gjennom sin karriere, realfilmer med silhuettsekvenser og spesialeffekter. (Se artikkelen Lotte Reinigers filmografi).
I 1918 fikk hun klippe animasjonsfigurer til Wegeners spillefilm Der Rattenfänger von Hameln (norsk: Rottefangeren fra Hameln), og i 1919 hjalp han henne å få innpass ved Institut für Kulturforschung (norsk: Institutt for kulturforskning), et eksperimentelt animasjons- og kortfilmstudio ledet av filmskaperen Hans Cürlis. Reiniger fortalte senere at Wegener hadde sagt: «For himmelens skyld, hjelp meg å bli kvitt denne gale silhuett-jenta. Hun lager svært gode silhuetter som roper etter animasjon! Kan dere ikke la henne lage en film med disse silhuettene, på samme måte som man lager tegnefilmer.» Ved Institut für Kulturforschung møtte hun avantgarde-kunstnere, som Berthold Bartosch og kunsthistorikeren Carl Koch, som hun giftet seg med i 1921, og som ble hennes viktigste kreative medarbeider. Den første tiden arbeidet hun sammen med Bartosch på noen undervisningsfilmer om geografi, for å lære animasjonsteknikken. Senere fikk hun ansvaret for flere filmer selv. På denne tiden var animasjonsfilm helt nytt, men interesserte filmskapere begynte å se på teknikken både i Europa, Japan og USA.
Reiniger var i hovedsak selvlært som animasjonskunstner. Hun hadde heller ingen formell kunstutdannelse. Hun hadde tatt noen kveldstimer ved en privat kunstskole, men følte ikke hun lærte det hun hadde bruk for i silhuettkunst og animasjonsfilmer der. Hun mente det viktigste var å utvikle en slags «profilfantasi». Figurenes anatomi måtte transformeres til å sees og beveges i profil.
I motsetning til Reiniger, mente hennes amerikanske kollega Walt Disney at kunstutdannelse var viktig, og alle hans animasjonskunstnere fikk kunstundervisning, organisert av filmstudioet. Disney mente den beste måten de kunne forbedre sitt håndverk på, var ved å kopiere og overføre kunstverk til tegninger og tegnefilm.
Reinigers første selvstendige film ved instituttet var Das Ornament des verliebten Herzens (Det forelskede hjertets ornament) i 1919. Dette var en kortfilm om to kjærester og et ornament som reflekterte deres følelser. Slike korte animasjonsfilmer ble vist før hovedfilmen under kinoforestillinger. Filmen, som bare var fem minutter lang, fikk svært god mottagelse. Suksessen gjorde at Reiniger fikk mange nye forbindelser og muligheter innenfor animasjonsindustrien.
Hun klippet og regisserte seks kortfilmer i løpet av de neste fire årene. Ektemannen produserte og fotograferte alle, og instituttet sto som produksjonsselskap.
Selv om Reiniger fikk god kritikk for filmene sine, brakte de lite inntekter, og i 1922 måtte instituttet slutte å produsere animasjonsfilmer.
Reklamefilmer
I tillegg til kortfilmene samarbeidet hun og ektemannen om noen få reklamefilmer, som var bedre betalt, blant annet Das Geheimnis der Marquisine (norsk: Markisens hemmelighet), en to minutter lang film. Filmen viser hvordan en ung adelskvinne (markise) oppnår vakker hud med Nivea hudkrem og såpe. Silhuettene i filmen er hvite mot svart bakgrunn.
Reklamefilmene ble produsert av Julius Pinschewers selskap Werbefilm GmbH. Pinschewer var selv en av Tysklands første animasjonskunstnere, og det var mye på grunn av ham at animasjonsfilmer fikk oppmerksomhet i Weimar-årene.
1923–1926: Die Abenteuer des Prinzen Achmed
I 1923 ble Reiniger kontaktet av bankmannen Louis Hagen. Han hadde sett noen av kortfilmene hennes, og tilbød å finansiere en helaftens silhuettfilm. Reiniger er sitert med følgende utsagn: «Vi måtte tenke oss om to ganger. Dette var noe man aldri hadde hørt om. Animasjonsfilmer skulle helst få folk til å brøle av latter, og ingen hadde turd å underholde et publikum med dem i mer enn ti minutter. Alle vi snakket med i bransjen om forslaget, var sjokkert». Reiniger tok imidlertid utfordringen. Hagen ønsket ikke at filmen skulle produseres ved instituttet, så han innredet et atelier for henne og hennes medarbeidere på toppen av sin egen garasje. Hun fikk frie hender, og resultatet ble Die Abenteuer des Prinzen Achmed, ferdigstilt i 1926, etter tre års arbeid. Handlingen var sammensatt av historier fra Tusen og en natt. Reinigers helaftens animasjonsfilm, ble til hele 11 år før Walt Disneys Snehvit og de syv dvergene hadde verdenspremiere i 1937.
Den eldste kjente animasjonsfilmen er argentinske El Apóstol fra 1917, men denne filmen, som varte litt over en time, er forlengst tapt. Det er dessuten usikkert om dette var en spillefilm. Die Abenteuer des Prinzen Achmed er dermed den eldste animasjonslangfilmen som fortsatt eksisterer, om enn i en restaurert versjon.
Da Prinz Achmed-filmen var ferdig i 1926, var det vanskelig å få vist den offentlig. Den var annerledes enn alle andre filmer på samme tid, og kinoene i Berlin ville ikke vise den. Reiniger og medarbeiderne sørget da for å leie et lokale, Volksbühne, for å få vist den offentlig. Deretter ble den vist i Paris, der den ble en suksess. Anmelderen i tidsskriftet Forward skrev at filmen var et mirakel. Omsider kunne den vises i Berlin, og deretter i utlandet. I USA ble den vist offentlig først i 1942, etter problemer med rettighetsavklaringer.
45 (tall)
45 (førtifem, også skrevet femogførti på riksmål) er det naturlige tallet som kommer etter 44 og kommer før 46.
Lotte Reiniger
1927–1929: Doktor Dolittle og andre prosjekter
På grunn av suksessen med filmen om prins Achmed, kunne Reiniger produsere en ny langfilm: Doktor Dolittle und seine Tiere (norsk: Doktor Dolittle og dyrene hans) i 1928. Denne filmen var basert på barneboken The Story of Doctor Dolittle av den engelske forfatteren Hugh Lofting. Filmen besto opprinnelig av tre kortere filmer, som ble satt sammen til én. Den forteller om den gode doktor Dolittle som reiser til Afrika for å hjelpe og helbrede syke dyr. Filmmusikken ble spesielt komponert av Kurt Weill, Paul Hindemith og Paul Dessau.
Et år senere var Reiniger medregissør på sin første realfilm med Rochus Gliese, Die Jagd nach dem Glück (norsk: Jakten på lykken), en historie om en teatertrupp som viser skyggeteater. Jean Renoir og Berthold Bartosch spilte i filmen, som inneholdt en 20 minutter lang silhuett-forestilling klippet og animert av Reiniger. Filmen ble dessverre ferdig akkurat da lydfilmen kom til Tyskland, og ferdigstillelsen ble derfor utsatt til 1930, slik at flere skuespillere kunne legge på stemmer. Resultatet ble skuffende.
Reiniger forsøkte å få realisert en tredje animert langfilm, inspirert av Colette (libretto) og Maurice Ravels opera L'enfant et les sortilèges (1925), men klarte verken å få rettighetene til å bruke musikken eller librettoen. Det fantes i tillegg et uventet antall andre rettighetshavere. Da Ravel døde i 1937 ble frigivelsen enda mer komplisert, og Reiniger oppga etterhvert hele prosjektet, til tross for at hun hadde utformet deler av filmen og animert enkelte scener for å overbevise rettighetshaverne og potensielle sponsorer.
Dette var hennes siste forsøk på å gjøre helaftens animasjonsfilmer.
Reiniger var blitt kjent med Bertolt Brecht under arbeidet med Die Abenteuer des Prinzen Achmed. Hun klippet silhuetter som gjenga scener fra hans opera Tolvskillingsoperaen til stykkets première i Theater am Schiffbauerdamm i 1928. Silhuettene ble utstilt i teatret. På samme måte som Wegener og andre filmregissører hadde integrert silhuettsekvenser av Reiniger i sine filmer, ønsket Brecht å skrive et teaterstykke der Reiniger skulle ha en animasjonssekvens. Stykket skulle hete Die Kaffeesackschmeisser. På grunn av stadig vanskeligere politiske forhold i Tyskland, ble ikke stykket skrevet ferdig.
1930–1948: Naziregime, krig og pengemangel
I perioden 1930–1932 skapte Reiniger tre korte musikkfilmer: Zehn Minuten Mozart, Harlekin og Sissi. Hun utarbeidet også utkast til to filmer som ikke ble realisert: Faust og Lohengrin.
Ved siden av frie produksjoner som Carmen-parodien (1933) og Papageno (1935), gjorde hun også oppdragsfilmer for de tyske myndighetene. Das gestohlene Hertz (1934), utviklet i samarbeid med Arbeitsgemeinschaft für Hausmusik, skulle fremme utøvelse av musikk i hjemmet. Das rollende Rad fra samme år fremstilte historien om hjulet, fra oppfinnelsen til nasjonalsosialistenes prestisjeprosjektet, motorveinettet Reichsautobahn.
1935: Reiniger og Koch forlater Tyskland
På grunn av den økende innflytelsen fra det nasjonalsosialistiske partiet NSDAP bestemte Reiniger og Koch seg for å emigrere. Flere av deres venner flyktet fra Tyskland. Det var vanskelig å finne arbeid, og Reiniger ønsket ikke å tilbringe tiden med reklame- og propagandafilmer for nazistene, så hun og ektemannen reiste til Storbritannia i 1936. Samme høst ble hun engasjert av det nye produksjonsselskapet Facts and Fantasies til å lage en film basert på et dikt av A.A. Milne: The King's breakfast (norsk: Kongens frokost). Dette var en lydfilm, der to sangere sang selve diktet, til musikk av H. Fraser-Simon. Eieren av Facts and Fantasies, Thorold Dickinson, var en bekjent av Reiniger. Han engasjerte henne for en film til, Dream Circus, men selskapet fikk økonomiske problemer og filmen ble aldri ferdigstilt.
Da andre verdenskrig startet, var Reiniger og Koch hos filmmakeren Luchino Visconti i Roma, og samarbeidet med ham og Jean Renoir. Reiniger fikk et oppdrag fra selskapet Scalera Film i Roma bare en ukes tid etter at hun ankom byen i september 1939, en film basert på Donizettis opera L'Elisir d'Amore. Ifølge Alfred Happ hadde filmen première i mai 1940, ifølge andre kilder ble den aldri distribuert.
Reiniger og Koch ble boende hos Visconti til 1944, da de flyttet tilbake til Berlin for å ta hånd om Reinigers syke mor. Reiniger ønsket ikke å arbeide med film i Tyskland på denne tiden, fordi alle filmer måtte godkjennes av det nasjonale filminstituttet, men de trengte inntekter, og mens Koch fikk et oppdrag for Universum Film, begynte Reiniger i 1944 på silhuettfilmen Die goldene Gans (Den gyldne gåsa), det eneste oppdraget hun tok for de nazistiske myndighetene under krigen. Koch arbeidet også denne gangen sammen med henne, til han ble utkommandert til de tyske styrkene i februar 1945. Hun fortsatte arbeidet med filmen også under slaget om Berlin, og etter at Den røde armé hadde inntatt byen. Etter at Tyskland kapitulerte i mai 1945, kom Koch tilbake, og de arbeidet videre med Die goldene Gans i rundt to år til, før den var ferdig i 1947.
Etter at krigen var over, arbeidet Reiniger en tid som scenograf ved Theater am Schiffbauerdamm. Ettersom hun ikke så noen fremtid som filmskaper i Tyskland, reiste ekteparet nok en gang til England.
1949–1978: Londontiden
I 1949 ankom de London. For at tyskere skulle kunne bo i Storbritannia etter krigen, måtte de ha visum. For å få visum for mer enn en kort periode, måtte de ha inntektsgivende arbeid, og for å få arbeid måtte de ha arbeidstillatelse. De fikk midlertidig oppholdstillatelse, og gjorde noen småprosjekter for bekjente, blant annet for John Grierson og hans General Post Office Film Unit (senere Crown Film Unit): reklamefilmer (Reiniger) og dokumentar-animasjonsfilmer om geografiske emner (Koch). Alt så ut til å være i orden, da innenriksministeren i september 1949 informerte dem om at oppholdstillatelsen ikke ville bli fornyet. De fikk beskjed om å forlate landet i løpet av måneden, muligens fordi Koch hadde søkt om tillatelse til å påta seg frilansarbeid for amerikansk TV. Én dag etter at visaene utløp, fikk de imidlertid forlenget oppholdstillatelsen, men med forbud mot å påta seg frilansarbeid. Reiniger fikk et oppdrag fra London Ministry of Health: Mary's birthday (1951), en 30 minutter lang opplysningsfilm om bakterier. Dette var den første silhuettfilmen der hun eksperimenterte med svarte figurer og farget bakgrunn, en teknikk hun brukte i flere eventyrfilmer senere.
1950-årene var de mest produktive for Reiniger. Fra 1951 bodde og arbeidet hun og mannen i «The Abbey Arts Centre», en kunstnerkoloni nær London. BBC TV ville ha flere barnefilmer av Reiniger. Hun og mannen hadde ennå ikke fast oppholdstillatelse, men på grunn av BBC-oppdraget fikk de igjen fornyet tillatelsen i 1952.
I 1953 grunnla Reiniger og Koch filmproduksjonsselskapet Primrose Productions sammen med Louis Hagen junior, sønn av finansmannen som finansierte langfilmen om prins Achmed. Selskapet skulle konsentrere seg om å produsere silhuettfilmer for TV. Like etter at Primrose var etablert, ble Reiniger kontaktet av Richard Kaplan, en amerikansk TV- og filmprodusent, som ville ha eventyrfilmer av henne for et amerikansk publikum, og ba ekteparet flytte til USA. Dette var uaktuelt, de hadde tyske pass, og var redde for å miste oppholdstillatelsene i Storbritannia. Det så dermed ut til at Reinigers filmer ikke ville bli vist i USA, men Louis Hagen fikk Kaplan med som en tredje partner i Primrose Productions, og eventyrfilmene ble produsert av det utvidede selskapet.
I de to neste årene produserte selskapet mer enn 13 silhuett-kortfilmer, basert på Brødrene Grimms eventyr, for BBC TV og Telecasting America. Mange av disse filmene fikk farget bakgrunn, for å tilfredsstille Kaplan og det amerikanske markedet, men Reiniger klarte å overtale produsentene til å la henne animere Thumbelina i svart/hvitt, ettersom dette, etter hennes mening, stimulerte fantasien mer.
Etter en tid ble det en uoverensstemmelse mellom Louis Hagen junior og Lotte Reiniger. Hun og mannen etablerte derfor sitt eget produksjonsselskap: Fantasia Productions LTD. De utviklet og produserte flere filmer for dette selskapet, blant annet Helen la Belle og The abduction from the Seraglio. Fantasia Productions bar seg ikke økonomisk. Det ble nedlagt etter få år, og Reiniger og Koch gikk videre til andre prosjekter.
I desember 1962 ble Lotte Reiniger og Carl Koch britiske statsborgere.
Det siste filmen av Reiner og Koch, var en ny versjon av Askepott, til julepantomimen i Coventry Theatre i 1963. Carl Koch døde samme år, og Reiniger, som gjennom tapet av ektemannen også mistet sin samarbeidspartner, produsent og inspirasjon, solgte animasjonsbordet sitt til Düsseldorf filmmuseum. Det ble ikke flere silhuettfilmer fra hennes hånd på 12 år, før Aucassin and Nicolette i Canada i 1975.
Mot slutten av 1960-årene ble interessen for Reinigers filmer på nytt vekket i Tyskland. I 1969, det året hun fylte 70 år, arrangerte Deutsche Kinemathek en utstilling av hennes arbeider, og viste flere av hennes tidlige filmer i løpet av en tredagers periode. Hun ble også invitert til å reise på turné til flere kommunale kinoer i Tyskland, der hun holdt foredrag og presenterte egne filmer.
Før hun filmet Aucassin and Nicolette, hadde hun vist flere skyggespillforestillinger. Noen ble fremvist på skyggeteaterscener, andre ble direktefilmet for barne-TV, som All creatures great and small (1969), en serie på 26 korte forestillinger med bibelske motiv.
I 1974 spilte og filmet hun en ti minutter lang skyggeteaterforestilling, Der verlorene Sohn, for det tyske bibelselskapet Das Evangelische Bibelwerk.
I perioden 1974–1978 reiste hun flere ganger til Canada og USA og holdt foredrag og ledet idéverksteder. Hun holdt også foredrag i Norge, Tyrkia og Frankrike. Hun gjestet Henie Onstad Kunstsenter på Høvikodden to ganger, i 1973 og 1978.
1979–1981: De siste årene
I 1979 viste NRK TV et kort program med henne, der hun demonstrerte både silhuettklipping, silhuettfilmer og skyggeteater.
I forbindelse med 80-årsdagen i juni 1979 ble hun tildelt den tyske ordenen Bundesverdienstkreuz, Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden.
I september 1980 flyttet hun tilbake til Tyskland. Der bodde hun mesteparten av tiden hos sine venner, ekteparet Helga og Alfred Happ, på prestegården i Dettenhausen, der Alfred Happ var prest. Både Helga og Afred Happ opptrådte med skyggespill, og hadde også hatt forestillinger sammen med Reiniger. Den første måneden hun var hos dem ble hennes siste film til: Düsselchen und die vier Jahreszeiten (norsk: Düsselchen og de fire årstider). Denne klippet og utformet hun foran publikum i løpet av ti dager, under utstillingen «Licht, Träume und Schattenbilder» (norsk: «Lys, drømmer og skyggebilder») i Düsseldorf Filminstitut. Den to minutter lange filmen hadde ikke urpremière før 1. august 1981, noen uker etter at Reiniger døde.
Den 19. juni 1981 døde hun, etter å ha vært sengeliggende siden midten av mai, da hun hadde et alvorlig slagtilfelle med påfølgende lammelser.
Lotte Reiniger og Carl Koch er begravet på kirkegården i Dettenhausen i Tübingen. Kommunen har reist en minnetavle ved graven, der hennes innsats er beskrevet i korte trekk.
Silhuettfilmene
Reiniger skrev om både skyggeteatre og «skyggefilmer» («shadow films»). Hun anbefalte skyggefilmer, det vil si filmet skyggeteater, som et kreativt medium for både amatører og profesjonelle – og i undervisning av barn og unge. Sine egne filmer insisterte hun på å kalle silhuettfilmer, ikke skyggefilmer: «[…] I insisted on calling my films 'Silhouette Films' and not 'Shadow Films'.» Hun skrev at hovedforskjellen på en skygge og en silhuett er at silhuetten, som selv kan kaste skygge, ikke kan forvrenges, og at den eksisterer i seg selv, mens en skygge er et område hvor lyset fra en lyskilde ikke kan nå direkte fordi et objekt er i veien. Skyggen skifter form og størrelse etter objektets plassering i forhold til lyskilden.
Multiplankamera og medarbeidere
Sammen med sin mann og produsent, Carl Koch, utviklet Reiniger forløperen til det første multiplankameraet, mer enn ti år før Walt Disney og Ub Iwerks tok i bruk et lignende kamera. Hun plasserte glassplater over hverandre med en viss avstand, for å oppnå en dybdeeffekt i den ferdige filmen. Aller øverst ble et kamera med manuell lukker plassert. Silhuettene og bakgrunnene som lå på glassplatene, ble belyst fra undersiden. Et slikt kamerastativ ble senere mye brukt i såkalt celle-animasjon.
Reiniger og Koch arbeidet som oftest alene når de produserte kortfilmer, men til arbeidet med langfilmen om prins Achmed utvidet de teamet med fire personer, som hadde sine roller ved multiplankameraet: Walter Ruttmann, Bertholdt Bartosch, Alexander Kardan og Walter Türck. Koch var produsent og hadde kontroll på den tekniske siden av produksjonen, Reiniger klippet alle figurer og kulisser og animerte dem, hjulpet av Kardan og Türck. Ruttmann og Bartosch oppfant og utviklet bevegelige elementer som kunne brukes for flammer, vulkaner, hav i storm – og i scener der magi var viktig.
Silhuettfigurene og «kulissene»
Mens karakterene i realfilm i stumfilmtiden måtte satse på tydelige ansiktsuttrykk for å uttrykke følelser og hensikter, var Reinigers ansiktsløse silhuettkarakterer avhengige av å uttrykke seg gjennom bevegelser. Ettersom animasjonen foregikk for hånd, med små endringer av figurenes posisjon fra bilde til bilde, var prosessen svært arbeidskrevende. Ifølge Reiniger krevde hvert sekund av en film at man tok 24 ulike bilder. For den rundt 65 minutter lange Die Abenteuer des Prinzen Achmed måtte det altså tas mer enn 90 000 bilder.
De første «silhuett-skuespillerne» for film klippet Reiniger av tynne blyplater. Delene var forbundet med metalltråd. Blyplatene ga figurene nok tyngde til at de lå i ro på glassplatene, men hun gikk over til å bygge opp figurene med noen deler av bly og noen av papp, ettersom denne kombinasjonen gjorde det enklere å bevege figurene.
I de første filmene beveget de sorte silhuettfigurene seg mot en hvit bakgrunn, uten noen form for dekor, men Reiniger oppdaget tidlig at en slik bakgrunn viste riper og skader lettere, og ga mer «regn» på filmen enn en bakgrunn med fargetone. Dessuten kunne en bakgrunn med en fargetone og/eller hus, trær og andre elementer være med å skape en ønsket stemning og de rette omgivelsene for «skuespillerne». I Die Abenteuer des Prinzen Achmed eksperimenterte Walter Ruttmann med sand, voks, glass og andre materialer for å få liv i kulissene.
Form og innhold
Reiniger brukte ofte metamorfose som en teknikk, og lot karakterene gjennomgå store forandringer når hun skulle uttrykke hva som skjedde med dem. Dette egnet seg godt i de filmene der hun tok utgangspunkt i eventyr.
I enkelte av de tidlige silhuettfigurene fremstilte Reiniger ulike «raser» på en karikert måte, i tråd med fordommene som rådde på den tiden. Etter krigen var holdningen en annen, nazistenes fordomsfulle syn på ulike menneskegrupper gjorde at hun var redd for å gi rasemessige assosiasjoner i filmene sine. Hun brukte noe av filmmaterialet fra Prinz Achmed om igjen i eventyr-kortfilmer, men da klippet hun flere nye figurer, med mindre ekstreme trekk.
Reiniger foretrakk å arbeide med svart/hvitt-filmer. Flere av dem er «tinted»/farget i ettertid. Mary's Birthday (1951) var den første der hun eksperimenterte med svarte silhuetter mot farget bakgrunn. Denne teknikken brukte hun også for eventyrfilmene for BBC og andre filmer senere i 1950-årene.
Filmene hennes var i hovedsak beregnet for et voksent publikum, gjerne med elskovsscener («fordi jeg er en så romantisk person […] og jeg elsker kjærligheten») , så da hun etter krigen skulle bearbeide filmene for visning for barn, måtte flere av scenene omarbeides eller fjernes helt.
Musikk
I stumfilmens dager var det vanlig at stemningsskapende musikk ble fremført av én eller flere musikere i kinosalen, ved hver fremvisning. Det var varierende hva slags musikk som akkompagnerte filmen. Enkelte stumfilmer ble levert med stikkord-ark, så eventuelle musikerne kunne velge passende musikk, som sjantier til en seilskutefilm, eller musikk av Modest Musorgskij til russiske scener.
Reiniger var nøye med hva slags musikk som fulgte hennes filmer, og overlot ikke valg av repertoar til filmteatrets musikere. Flere av filmene fikk originalmusikk. Et eksempel er Doktor Dolittle und seine Tiere fra 1927/1928. Da filmen hadde urpremiere i Alhambra kino i Berlin 15. desember 1928, hadde Paul Dessau både komponert egen musikk og bearbeidet komposisjoner av andre komponister til de tre delene filmen besto av:
Del 1: «Die Reise nach Afrika» (norsk: Reisen til Afrika). Musikk av Kurt Weill, bearbeidet av Dessau.
Del 3: «Die Affenkrankheit – in der Höhle des Löwen» (norsk: Apesykdommen – i løvens hule). En strykekvartett av Paul Hindemith, bearbeidet av Dessau.