cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thai
Pronomen
Det er også vanlig å referere til mennesker man ikke kjenner med familiære titler. De vanligste er น้อง ([nɔ́ ːŋ] yngre søsken) og พี่ ([pʰîː] eldre søsken), den siste brukes langt mer enn den første, ettersom en eldre person er en som respekteres mer. Ofte brukes phi og nong sammen med en persons kallenavn, f.eks. Phi Ann [pʰîː ɛːn] («storesøster Ann»). Noen ganger, særlig i digital bruk, kan man se ordet พี่ [pʰîː] forkortet til den engelske bokstaven P. Er personen mye eldre enn en selv, kan man gjerne å benytte ป้า ([pâ:] mor eller fars eldre søster («tante»)) eller ลุง ([luŋ] mor eller fars eldre bror («onkel»)). Man kan til og med bruke ยาย ([jaj] mormor) og ตา ([ta:] morfar). De to første [pʰîː] og [nɔ ́ːŋ] brukes uavhengig av kjønn, mens de resterende er kjønnsspesifikke. Som man gjerne ville forventet, er ikke damer begeistret for å bli eldre, derfor vil man gjerne kalle damer [nɔ́ːŋ] («lillesøster») selv om de er omtrent like gamle som én selv, eller kanskje til og med litt eldre. Man bør derfor være litt forsiktig med å kalle damer [pâ:] og [jaj], med mindre det er en synlig stor aldersforskjell.
Den følgende tabellen gir noen den av de vanligste pronomenene på thai, og hvordan de brukes.
For gjenstander er det vanlig å bruke นี่ [nî:] นั่น [nân] og โน่น [nô:n] som pronomen. Disse tilsvarer นี้ [ní:] นั้น [nán] og โน้น [nó:n] som er beskrevet ovenfor, der นี่ betegner den aller nærmeste gjenstanden, นั่น en som er lengre borte og โน่น den som er lengst vekke.
Adjektiv
Adjektiv plasseres etter det substantivet det beskriver, eller etter substantivets klassifikator, der dette brukes. Det skilles ikke mellom adjektiv som beskriver et substantiv og adjektiv som opptrer som predikativ: ผู้หญิงสวย [pʰù: jǐŋ sǔa̯j] kan bety både «vakker kvinne» og «kvinnen er vakker». Adjektiv bøyes ikke i kjønn og tall.
Gradbøying gjøres med ordene กว่า [kwàː] «enn» og ที่สุด [tʰîː sùt] «mest». สวยกว่า [sǔa̯j kwàː] (bokstavelig «vakker enn») betyr således «vakrere/mer vakker» og สวยที่สุด [sǔa̯j tʰîː sùt] «den vakreste». Et adjektiv i komparativ inneholder alltid ordet «enn», uansett om setningen inneholder det som substantivet sammenlignes med.
Tid og aspekt
Thai har ikke bøyninger, og ofte avstår man helt enkelt fra å angi tid og aspekt. Tid markeres gjerne bare ved hjelp av adverb (f.eks. «i morgen», «tidligere», «aldri»). I tillegg har man tidsadverbet จะ [tɕá] som brukes for å markere fremtid, og kan anses som å tilsvare det norske «å skulle». Adverbet กำลัง [kamlaŋ] markerer progressivt aspekt (det som gjøres, gjøres over en hvis periode), som engelsk continuous tense (to be + -ing). Begge disse plasseres foran verbet de modererer. เคย [kʰɤj] kan gjerne oversettes med «noensinne» og brukes bekreftende for å understreke at man har gjort noe: เคยไป [kʰɤj paj] «har gått» kan brukes for å understreke at man, på et eller annet tidspunkt har besøkt et sted.
Passivum
Passivum dannes ved hjelp av verbet ถูก [tʰú:k] og preposisjonen โดย [do:j]. ถูก [tʰú:k] settes foran verbet og โดย [do:j] etter verbet. F.eks. แดนถูกเตะโดยดำ [dɛ:n tʰú:k tɛ do:j dam] «Dan sparkes av Dam».
Adverb
Adverb kan dannes på to måter, den ene er ved å doble et adjektiv, den andre, og ordentlige måten, der อย่าง [jà:ŋ] legges foran adjektivet. Setningen «vi kjører fort» kan derfor skrives som både:
Fritz Sauckel
Fritz Sauckel, egentlig Ernst Friedrich Christoph Sauckel (født 27. oktober 1894 i Haßfurt ved Schweinfurt i Bayern i Tyskland, død 16. oktober 1946 i Nürnberg), var en tysk nasjonalsosialistisk politiker. Han var gauleiter i Thüringen 1927–1945, medlem av den tyske riksdagen i 1933. Han hadde æresgraden Obergruppenführer i SA og SS. Fra 1942 var han i Berlin som arbeidsminister og leder for arbeidsprogrammet m slavearbeidere.
Sauckel ble etter krigen dømt til døden for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten.
Bakgrunn
Sauckel hadde en enkel og noe fattig bakgrunn, men hadde hva han selv omtaler en flittig og samvittighetsfull far som arbeidet som postmann og en omsorgsfull, men sykelig mor som arbeidet som syerske. Etter bare fem års skolegang dro han i 1909 som 15-åring til sjøs for å lette familiens vanskelige økonomi. Han fikk først hyre som kahyttsgutt på en norsk tremastet skonnert, senere fikk han hyre på et tilsvarende svensk fartøy. I 1912 opplevde han forlis utenfor kysten av Skottland. Da første verdenskrig brøt ut hadde han vært jorden rundt og hadde hyre som matros på et tysk fartøy underveis til Australia. De ble oppbrakt og internert som krigsfanger i Frankrike. Han hadde spart opp en del midler med sikte på å hjelpe familien og å få videreutdannelse innen sjømannsyrket, men mistet denne muligheten da krigen brøt ut.
Mellomkrigstiden
Etter fredsslutningen returnerte han i 1919 til Tyskland og fikk arbeid på en kulelagerfabrikk i Schweinfurt. Sparepengene var gått tapt på grunn av inflasjonen. Han opplevde elendigheten i Tyskland etter krigen og ble politisk engasjert, i første omgang i retning av sosialdemokratiet som han opplevde ønsket å gjøre mest med de vanskelige forholdene for arbeiderne i Tyskland.
Etter to og et halvt år på kulelagerfabrikken begynte han på en ingeniørskole i Thüringen hvor han gikk i fem år. I 1922 giftet han seg med datteren til en sosialdemokratisk kollega på kulelagerfabrikken.
I 1923 meldte han seg imidlertid inn NSDAP da han avviste den internasjonale sosialismen og den marxistiske tenkningen. Han hadde større tro på Adolf Hitlers tanker om nasjonal enhet, om løftene om sosial rettferdighet og forening mellom de intellektuelle og arbeiderne. Han fornyet medlemskapet i NSDAP etter at Hitler ble løslatt i 1925 og engasjerte seg i partibyggingen i Thüringen. I 1925 ble han ansatt som lokal distriktsleder og i 1927 utnevnt til gauleiter i Thüringen. Etter en folkeavstemning ble han valgt til ministerpresident i Thüringen i 1932, etter en valgkamp hvor han fikk støtte fra alle partiene, bortsett fra kommunistene. Året etter ble han valgt inn i den tyske Riksdagen og like etter utnevnt til reichsstatthalter i Thüringen.
Andre verdenskrig
Da andre verdenskrig brøt ut i september 1939 meldte han seg til tjeneste i Kriegsmarine, men fikk i stedet beskjed om å ta seg av forholdene i Thüringen. Han hadde derfor en relativt tilbaketrukken rolle fram til 21. mars 1942 da han ble kalt til Berlin for å fylle funksjonen som arbeidsminister. Den offisielle tittelen var Generalbevollmächtigter für den Arbeitseinsatz («generalfullmektig for arbeidskraftmobiliseringen»), hvilket førte til at han var ansvarlig for deportasjonen av anslagsvis fem millioner slavearbeidere fra okkuperte områder til den tyske industrien. Etter at Tyskland for alvor opplevde militære tilbakeslag utover i 1943, ble oppgavene utvidet til også å gjelde den totale mobiliseringen av hele det tyske folk.
Han meldte seg for de amerikanske styrkene i Berchtesgaden i mai 1945 og ble internert som krigsforbryter fram til rettsprosessen i Nürnberg startet, og han ble da overført dit.
Nürnbergprosessen
Sauckel selv forsvarte seg med at han bare hadde fulgt ordre, blant annet fra Speer. Videre hevdet Sauckels assistent Walter Stothfang i retten at Sauckel hadde fått kritikk fra Martin Bormann og Heinrich Himmler fordi Sauckel tok for mye hensyn til de utenlandske arbeiderne og behandlet dem for godt.
Breifoss-ulykken
Breifoss-ulykken var en togkollisjon som inntraff på Bergensbanen 28. februar 1944, under den tyske okkupasjonen.
Fritz Sauckel
Nürnbergprosessen
Sauckels forsvarer Robert Servatius la ned påstand om full frifinnelse fordi handlingene hans bunnet i en full lojalitet til Hitler og at Sauckel ikke hadde noen mulighet til å forstå omfanget av de anklagene som var rettet mot ham. Men 1. oktober 1946 ble han kjent skyldig i krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten og dømt til døden ved hengning. Sauckel anket dette, under henvisning til at det hadde vært feil i simultanoversettelsen og at dette hadde forverret hans situasjon i retten, men dette ble avvist av retten.
Breifoss-ulykken
Ulykkesnatten var nattog nr. 607 på vei fra Oslo til Bergen, trukket av damplokomotiv 31b nr. 403. På vei fra Bergen til Oslo var godstog nr. 1428, trukket av damplokomotiv av type 39a nr. 169, med ti tankvogner med solarolje og to vogner med fisk og to åpne godsvogner og med konduktørvogn til slutt. Toget hadde en samlet togvekt på 460 tonn. Det kraftige lokomotivet, som tidligere hadde trafikkert Ofotbanen, tok seg lett opp til Taugevatn, 1301 moh. Alt gikk også normalt ned til Finse der toget hadde et kort stopp før det fortsatte østover. Lokomotivføreren bremset rutinemessig ned mot Haugastøl, men på rettstrekningen mellom Haugastøl og Ustaoset er det ikke nødvendig å bremse. I fallet ned til Geilo sviktet bremsene på godstoget. Toget raste gjennom Geilo stasjon, rev opp sporvekslene og ved Breifoss vest for Hol kolliderte de to togene. Brenselet i godstoget antente slik at flere av passasjervognene tok fyr. 25 nordmenn og et ukjent antall tyskere som satt i første vogn omkom i ulykken som er blant de verste i norsk jernbanehistorie. Blant de omkomne var den 44 år gamle forfatteren Ingeborg Rolfsen Grieg, Nordahl Griegs søster.
The Exterminator
Filmen ble omstridt da den kom på grunn av sine voldsskildringer. Den har en del likhetstrekk med Death Wish fra 1974, og var en del av den såkalte vigilantesjangeren som oppsto etter den.
Fritz Sauckel
Nürnbergprosessen
Natten til 16. oktober 1946 ble han hengt sammen med ni andre dødsdømte. På skafottet erklærte han «''Ich sterbe unschuldig, mein Urteil ist ungerecht. Gott beschütze Deutschland!''» («Jeg dør uskyldig, dommen mot meg er ikke riktig. Gud beskytte Tyskland!»).
Breifoss-ulykken
Tyskerne mistenkte sabotasje, og lokomotivføreren og fyrbøteren på godstoget fra Bergen, som begge hadde hoppet av i fart før toget kom til Geilo stasjon, ble begge fengslet og senere internert på Grini. De ble sluppet fri etter åtte måneder da etterforskningen konkluderte med at teknisk feil var årsak til ulykken.
The Exterminator
The Exterminator fikk hard medfart av den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert. Han omtalte den som et sykt eksempel på hvordan enkelte filmer i USA hadde henfalt til å skildre barbari og grusomheter.
Breifoss-ulykken
Nattogslokomotivet ble sterkt skadet og hugget opp i 1946 mens nr. 169 ble bygget opp igjen.
Årsaken til den fatale bremsesvikten var sannsynligvis at temperaturforskjellen mellom det milde Vestlandet og den svært kalde vinteren på Hardangervidda førte til rim i bremsesylindrene, og at toget var en blanding av norsk og tysk materiell og dårlig vedlikeholdt.
The Exterminator
Den innbrakte 35 millioner dollar, hvorav 5 millioner i USA.
Handling
John Eastland og Michael Jefferson er to kamerater som kommer hjem fra Vietnamkrigen. De har opplevd flere grusomheter, men prøver å tilpasse seg det sivile samfunn i så godt de kan. Noen år etter hjemkomsten mishandles den fargede Michael av en ungdomsbande og blir invalid. Eastland blir fra seg av fortvilelse og henretter i frustrasjon flere av bandens medlemmer. Han stopper imidlertid ikke der og begynner en utryddelseskrig mot alle kriminelle han kommer over i New York. På hans dødsliste havner etterhvert alt fra overfallsmenn og seksualsadister til mafiabosser som han henretter på de mest grusomme måter. Han blir av pressen omtalt som the Exterminator («utrydderen»), og etterhvert blir både CIA og noen av byens korrupte politikere koblet inn.
Sensur
The Exterminator fikk problemer med filmsensuren flere steder og ble forbudt for kinovisning i land som Norge, Sverige og i noen delstater i Australia. I flere land ble den gitt ut i en klippet versjon.
Norge
Etter å ha blitt forbudt for kinovisning av Statens filmkontroll i 1981 ble filmen sluppet i uklippet form på video. Noen videoutleiere ble da politianmeldt av Svein Olaf Olsen i «Aksjonsgruppa mot videovold». Filmen ble historisk i Norge i de den i dom av Kristiansand byrett av 29. februar 1984, som første videofilm etter at straffeloven 1902 § 382 om utilbørlig bruk av grove voldsskildringer i underholdningsøyemed ble innført i 1982, ble vurdert å stride mot straffelovens bestemmelse om videovold. Byretten la vekt i sin dom vekt på fire scener: En scene hvor en mann som får hodet skåret av, en scene hvor en mann får en jernklo stukket inn i ryggen, vridd om og deretter trukket ut, en scene med en en mafiakonge som forsvinner inn i en kjøttkvern og deretter vises det at restene av ham kommer ut av kvernen som ferdigmalt kjøtt, og en scene hvor en prostituerte kvinne blir bundet til en seng og skal brennes med en loddebolt på brystene.
Rita Atsjkina
Rita Nikolajevna Atsjkina (russisk: Рита Николаевна Ачкина; født 1938 i Mogiljov) var en sovjetisk kvinnelig langrennsløper som deltok i de olympiske vinterleker 1968 i Grenoble.
Atsjkina vant en olympisk sølvmedalje i langrenn i vinter-OL 1968 i Grenoble. Hun var med på det sovjetiske stafettlaget som kom på tredjeplass på 3 x 5 km stafett for damer, bak Norge og Sverige. De andre på laget var Alevtina Koltsjina og Galina Kulakova. Atsjkina ble verdensmester i langrenn 1966 i Oslo på 3 x 5 km stafett for damer
1. serierunde i Premier League 2011/12
1. serierunde i Premier League 2011/12 begynte lørdag 13. august med fem kamper klokka 15:00 før Newcastle og Arsenal avsluttet dagen med kveldskampen 17:30. Søndag 14. august spilte Stoke mot Chelsea klokka 13:30, før West Bromwich tok imot regjerende seriemestere Manchester United klokka 16:00. Mandag 15. august tok Manchester City imot Swansea der hjemmelaget vant 4-0. Kampen mellom Tottenham og Everton i London ble utsatt på grunn av opptøyer i England, og gjennomført 11. januar 2012.
Tabell
Tabellen etter 1. serierunde*
* Tottenham-Everton kampen er ikke tatt med.
Wusu kullkraftverk
Wusu (Usu) kullkraftverk er et kullkraftverk i Wusu-fylket (Usu) i prefekturet Tacheng, litt vest for Kuitun i provinsen Xinjiang i det nordvestlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 660 MW fordelt på to like store turbiner.
Hakadals verk
Hakadals Verk er et tidligere jernverk i Hakadal i Nittedal kommune. Det kan ha vært Norges eldste jernverk; trolig lå det et jernverk på stedet så tidlig som på 1400-tallet.
Verket ligger ved Hakadalselva, nordvest for Hakadal kirke. Det het opprinnelig Hadelands jernverk, og ble startet omkring 1550. Jernverket fikk i starten malm fra nærområdet, denne malmen ble brutt ut fra åsene i Hakadal og Gjerdrum. Frem til den ble nedlagt i 1814 var Dalsgruva i Gjerdrum verkets viktigste gruve i lokalområdet. Det ble også hentet malm fra Grua på Hadeland. Etter en tid begynte man å hente malm fra Sørlandet med skip til Vækerø. Derfra ble malmen transportert med hest og vogn via Maridalen og Nordmarka. Senere kom det i familien Robsahms eie. I 1798 kjøpte Bernt Anker verket, i 1820 gikk det over til Peder Anker, og ved dennes død tilfalt det svigersønnen grev Herman Wedel-Jarlsberg.
Verket ble nedlagt i 1869. Fremdeles finnes det dype søkk i skogbunnen (kølabånn) i fire mils omkrets etter kullmilebrenningen som bøndene måtte stå for.
I nyere tid (1996) er det få spor igjen av selv jernverksdriften, men hovedbygningen fra 1700-tallet står fortsatt tilnærmet intakt. Også verkets arbeiderboliger finnes fortsatt, og på Nes gård står skolebygningen som ble bygget for arbeidernes barn på 1840-tallet. Dette var den første faste skolen i bygda.
Henrik Wergeland
Etter sin Hadelandsreise ønsket Henrik Wergeland å overnatte på Hakadals verk, men ble avvist av den svenske forvalter Widerberg, som i Hassel-Nødder kalles Gästström. Wergeland ble først vist inn, men da forvalteren fikk vite hvem han var, måtte han forlate huset.
Navneformer
Det forekommer flere navneformer for Hakadals verk, slik at det er vanskelig å fastslå ett riktig navn. Dels skrives det som Hakadal verk, en form som har økende oppslutning bl.a. i lokalmiljøet; dels forekommer begge disse variantene med stor V i Verk. Vi har valgt å bruke den navneformen som er anbefalt av Statens kartverk som normerende myndighet.
Regierungsbezirk Erfurt
Regierungsbezirk Erfurt var en av tre Regierungsbezirke i den tidligere Provinsen Sachsen i kongeriket Preussen og senere i Fristaten Preussen. Forvaltningsenheten befant seg i den midterste delen av provinsen.
Regierungsbezirk Erfurt ble opprettet i Provinsen Sachsen den 22. april 1816, og var en av tre regierungsbezirke i provinsen sammen med regierungsbezirk Magdeburg og regierungsbezirk Merseburg. Den ble de facto oppløst den 1. juli 1944, men eksisterte formelt frem til 1945 under ledelse av gauleiter i Thüringen, Fritz Sauckel. I 1947 ble den innlemmet i Den tyske demokratiske republikk (DDR), og under forvaltningsreformen i DDR i 1952 ble den i hovedsak delvis erstattet av Bezirk Erfurt.
The 12" Collection
The 12" Collection er et samlealbum av det engelske rockebandet Queen. Det inneholder ulike 12"-singel-opptak og remikser. «Bohemian Rhapsody» ble aldri utgitt som 12"-singel, og på omslaget står det at den er inkludert på grunn av lengden.
NHIndustries
NHIndustries (NHI) er et konsortium etablert i august 1992 for å designe og utvikle NH-90, og er også ansvarlig for produksjon, logistikkstøtte, markedsføring og salg av helikopteret. Det norske Forsvaret er blant brukerne av NH-90.
Ved etableringen var aksjefordelingen slik:
Hovedkontoret ligger i franske Aix-en-Provence. En NATO-organisasjon, NAHEMA (NATO Helicopter Management Agency) ble opprettet av deltakernasjonene i prosjektet i 1992, og har sitt hovedkvarter i tilknytning til NHIs hovedkontor.
Eksterne lenker
NHIndustries NH90
Steppebrakksvale
Steppebrakksvale (Glareola nordmanni) er en fugl.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Maclean & Bonan (2018). Norske navn følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017)
Tysklands historie (1918–1933)
Weimarrepublikken (tysk: Weimarer Republik, IPA: [ˈvaɪmaʁɐ ʁepuˈbliːk]) er en uformell betegnelse på Tyskland i tiden fra 1918 frem til 1933. Dette var Tysklands første periode som parlamentarisk demokrati. Den egentlige benevnelsen på Tyskland i denne perioden var det tyske rike (Deutsches Reich), og dette navnet hadde holdt seg uforandret siden 1871. Navnet ble tatt fra byen Weimar, som den grunnlovsgivende forsamlingen som utformet den såkalte Weimarforfatningen hadde valgt som arbeidssted istedenfor det da urolige Berlin.
Den parlamentariske republikken ble opprettet i kjølvannet av første verdenskrig, novemberrevolusjonen og det tyske keiserrikes fall, og endte med utnevnelsen av Adolf Hitler som rikskansler og det påfølgende nasjonalsosialistiske diktaturet 1933–1945.
Tyskland hadde alminnelig stemmerett for menn fra 1871, men parlamentarismen, det vil si at regjeringen må ha støtte i parlamentet, fikk først sitt gjennombrudd helt på slutten av keiserrikets tid. 9. november 1918 ble republikken proklamert, og den nye grunnloven trådte i kraft 11. august 1919. Statsdannelsens offisielle navn var Deutsches Reich («Det tyske riket»), en betegnelse som brukes om den tyske nasjonalstaten i årene mellom 1871 og 1945. For lett å skille de tre demokratiske periodene av Tysklands historie bruker dagens historikere betegnelsene Weimarrepublikken (1918/19–1933), Bonnrepublikken (1949–1990) og Berlinrepublikken (1990–).
Weimarrepublikken hadde i sin tid et av verdens mest liberale demokratiske styresett. I likhet med dagens Tyskland var Weimarrepublikken organisert som en forbundsstat hvor delvis autonome delstater hadde egne regjeringer og til dels egne lover. Fristaten Preussen var den største staten i Weimarrepublikken med omkring 62 % av både territorium og befolkning. Fristaten Bayern var den nest største delstaten, etterfulgt av Fristaten Sachsen, Den frie folkestaten Württemberg, Republikken Baden og Land Thüringen. Alt i alt bestod Weimarrepublikken av 19 ulike territorier. I 1925 hadde den et areal på 468 787 km² og en befolkning på 62 411 000 innbyggere.
Regjeringsmakten hadde hovedsakelig den såkalte Weimarkoalisjonen, som bestod av det sosialdemokratiske SPD, det katolske Deutsche Zentrumspartei og det liberale Deutsche Demokratische Partei. Det nasjonal-liberale Deutsche Volkspartei hadde også regjeringsmakten en kort tid.
I løpet av de 14 årene Weimarrepublikken eksisterte, var den hjemsøkt av store utfordringer, deriblant separatistiske bevegelser, opptøyer organisert av den ekstreme venstresiden såvel som politisk vold fra nasjonalistiske ekstremister, okkupasjon av ententetropper fra Frankrike og Belgia med påfølgende hyperinflasjon, og store økonomiske byrder i form av krigserstatning etter det tyske nederlaget i første verdenskrig som følge av Versaillestraktaten. De allierte forsøkte to ganger å omstrukturere utbetalingene av gjelden gjennom Dawesplanen og Youngplanen.
Krigen sendte landet ut i kaos, med utstrakt matmangel og store sosiale forskjeller. En revolusjon etter russisk mønster truet den demokratisk valgte regjeringen, og det nyfødte demokratiet måtte balansere mellom ekstreme bevegelser både til høyre og venstre.
Weimarrepublikken klarte likevel å håndtere mange av de alliertes krav: i 1920 ble jernbanesystemet samordnet med opprettelsen av Deutsche Reichsbahn og en felles skattepolitikk og skatteforvaltning ble innført for hele Tyskland. I 1924 ble pengepolitikken reformert med den nye myntenheten Reichsmark.
Epoken endte med Adolf Hitlers og nasjonalsosialistenes maktovertagelse i 1933. Selv om Weimarforfatningen av 1919 offisielt aldri ble forkastet, innebar det nasjonalsosialistiske styrets Gleichschaltung («koordinering») i februar og mars 1933 at diktaturet i praksis kunne foreta politiske beslutninger i strid med grunnloven. Weimarforfatningen ble på denne måten tilsidesatt, og året 1933 representerte derfor slutten på Weimarrepublikken og begynnelsen på nasjonalsosialistenes Tredje rike.
Carlos I. Noriega
Carlos Ismael Noriega (født 8. oktober 1959 i Lima, Peru) er en amerikansk tidligere NASA-astronaut. Han har deltatt på to ekspedisjoner med romferge; én romferd til Den internasjonale romstasjonen og én til Mir. Han har totalt tilbragt over 20 dager i verdensrommet, og har gjennomført tre romvandringer totalt. Han pensjonerte seg som astronaut i januar 2005.
Tysklands historie (1918–1933)
Etymologi
Samtidige talsmenn og motstandere av republikk snakket alle om den tyske republikk (Deutsche Republik). I nasjonalforsamlingen av 1919 forsøkte begge sosialdemokratiske partiene – SPD og USPD, å innføre denne benevnelsen som statsnavn, ettersom benevnelsen riket hadde en såpass dårlig klang i utlandet. De liberale partiene, deriblant forfatningsjuristen Hugo Preuss i det liberale partiet Deutsche Demokratische Partei, ønsket å bevare det tradisjonelle navnet det tyske riket, og fikk støtte av representantene fra Deutsche Zentrumspartei og Deutschnationale Volkspartei. Senere kom deler av de borgerlige partiene likevel frem til at republikken ikke fortjente det gamle navnet. Ordlyden i Artikkel 1 i forfatningen – «det tyske rike er en republikk», var derfor også et kompromiss.
Interessant nok valgte de ikke benevnelsen Fristat. Fristat er det tyske navnet på republikk, og ble valgt av tyske språkpurister på 1700- og 1800-tallet, som ønsket å rense det tyske språket for fremmedord. I 1918 ble bruken av benevnelsen Fristat aktualisert, ikke bare av rene språkpuristiske grunner, men også fordi det avledede franske ordet république ble assosiert med Frankrike, som hadde vært Tysklands fiende under første verdenskrig. De fleste tyske delrepublikkene tok i bruk benevnelsen Fristat. Unntakene var Baden (republikk), Hessen (folkestat), Württemberg (fri folkestat), Thüringen (land) og byene Bremen, Hamburg og Lübeck (frie Hansabyer).
Carlos I. Noriega
Bakgrunn
Noriega har peruansk familiebakgrunn.
Tysklands historie (1918–1933)
Etymologi
Tilknytningen til byen Weimar ble opprinnelig bare brukt i sammenheng med forfatningen. Først ved republikkens 10-årsjubileum i 1929 snakket de konservative, nasjonalsosialistene og kommunistene om Weimarrepublikken. I 1932 ble denne benevnelsen benyttet av den republikkvennlige avisen Vossische Zeitung i Berlin
Arthur Rosenbergs verk fra 1935 hadde tittelen Geschichte der deutschen Republik, mens nyere utgaver og andre bøker benyttet benevnelsen Weimarrepublikken i tittel eller undertittel. Først etter andre verdenskrig ble det politisk konsensus for å bruke benevnelsen i journalistikk og historisk forskning. Første verk med tittelen «Weimar-republikken» – skrevet av Ferdinand Friedensburg, utkom i 1946.
Forbundsrepublikken (1949–1990) ble ofte referert til som Bonnrepublikken og «den andre republikken», i motsetning til «den første republikken» fra Weimar. Idag benyttes de tre benevnelsene Weimarrepublikken, Bonnrepublikken og Berlinrepublikken for å skille mellom de tre demokratiske periodene av Tysklands historie.
Et Tyskland i kaos
Tysklands nederlag i første verdenskrig i 1918 hadde sendt landet ut i kaos. Utstrakt matmangel, store sosiale forskjeller, impulser fra den russiske revolusjonen og de store tapene i krigen gjorde at det var en reell fare for revolusjon etter russisk mønster også i Tyskland.
Den 28. oktober gjorde sjømenn i Wilhelmshaven og Kiel opprør. Dette opprøret var begynnelsen på novemberrevolusjonen og spredde seg raskt til hele riket. Den 7. november nådde opprøret Bayern, der kong Ludvig måtte flykte. De kommunistiske opprørerne utropte en bayersk sovjetrepublikk.
Samme dag erklærte kommunistlederen Karl Liebknecht at Tyskland var blitt en sosialistisk republikk. To timer senere fikk han konkurranse av Philipp Scheidemann, som utropte en ny og ikke-sosialistisk republikk.
Max von Baden gikk da av som kansler, i håp om at det ville roe massene nok til at revolusjonen ville stoppe. Manøveren mislyktes, og nye forsøk på å danne regjering ble motarbeidet av det sosialistiske Spartakusforbundet, under ledelse av Rosa Luxemburg og Liebknecht.
Den 23. desember 1918 gjorde soldatene i Berlin opprør. Opprøret ble brutalt slått ned. Dette førte til en splittelse på venstresiden, og kommunistene løsrev seg fra det sosialdemokratiske SPD og dannet sitt eget parti, KPD.
Flere forsøk fra kommunistene på å skape en arbeiderstat ble slått ned av de sterkt høyreorienterte Frikorpsene. Luxemburg og Liebknecht ble drept av et frikorps den 15. januar 1919 etter det såkalte spartakistopprøret. Etter press fra den nye kansleren, den sosialdemokratiske anti-kommunisten Friedrich Ebert, gikk frikorpsmennene fri. Dette gjorde Ebert mektig upopulær i kommunistiske kretser.
Den 19. januar 1919 ble det avholdt valg i Tyskland. Ettersom både den ekstreme venstresiden og den ekstreme høyresiden var dårlig organisert, vant moderate krefter valget. På grunn av urolighetene i Berlin dro den nyvalgte nasjonalforsamlingen til Weimar, der en ny grunnlov, Weimarforfatningen, ble utformet. Denne grunnloven, som var utarbeidet av den jødiske juristen og politikeren Hugo Preuss, ble i samtiden sett på som svært liberal og progressiv. Å tilbakeføre de problemer som skulle plage Weimar-epoken og føre til dens samarbeid, er neppe rimelig. Også tidlige skeptikere til den nye orden så den som et godt håndverk.
I løpet av 1919 ble opprørene i München og de østlige provinser slått ned, og forholdene i Tyskland ble til en viss grad normalisert.
Versaillestraktaten
For detaljer, se hovedartikkelen: Versaillestraktaten.
Den 10. januar 1920 ble Versaillestraktaten ratifisert. Denne traktaten dikterte fredsbetingelsene for Tyskland etter første verdenskrig. Derfor er den også kjent som diktat-freden i Tyskland.
Tyskland mistet mindre områder i vest, men i øst måtte det avgis en del territorium til den nyopprettede staten Polen. Byen Danzig ble fristad under Folkeforbundet, for å sikre Polen adgang til Østersjøen. Alle de tyske koloniene gikk tapt. Rhinland i sør ble demilitarisert.
Samtidig måtte Tyskland ta på seg skylden for krigen og betale store erstatninger til seierherrene. Det ble også lagt store begrensninger på størrelsen på hæren og flåten.
Mange tyskere oppfattet Versaillestraktaten som svært urettferdig. Det tyske folks misnøye med traktaten blir av mange sett på som en årsak til at kampberedte politiske bevegelser som kommunister og nasjonalsosialister hadde stor fremgang i Tyskland.
Tyskland rystes av flere kuppforsøk
Inspirert av generalstreiken dannet kommunistene en rød armé i Ruhr, bestående av 50 000 frivillige. Dette opprøret ble raskt slått ned av hæren, med hjelp av frikorpsene. Det kom imidlertid flere kommunistoppstander, blant annet i Hamburg og i Sachsen i mars 1921.
Hyperinflasjon
Salget av papirmark for å kjøpe utenlandsk valuta som var påkrevd som betaling for den enorme krigsgjelden førte til at mellom 1921 og 1923 gikk papirmarken gjennom en kraftig devaluering. Verdien gikk videre ned på grunn av valutaspekulasjon. Den opprinnelige kursen mot amerikanske dollar var 4,2 mark pr. dollar. I august 1923 gikk det en million mark på en dollar, og den 20. november gikk det 4 200 000 000 000 mark på en dollar.
Inflasjonen var blitt så stor at arbeidere fikk lønn to ganger om dagen slik at lønnen kunne brukes mens pengene fortsatt var noe verdt. Papirpenger ble fort verdiløse, mange brukte penger til å tenne opp i peisen med. Mynt ble populært i denne perioden siden mynter tross alt har en viss metallverdi.
I januar 1923 klarte ikke myndighetene i Tyskland lenger å betale på krigserstatningene. Franske og belgiske tropper okkuperte da Ruhrområdet, som var Tysklands mest industrialiserte landsdel. Franskmennene og belgierne tok kontroll over tyske gruver og bedrifter for å sikre fortsatte erstatningsbetalinger. Dette førte til streiker og passiv motstand i mange av bedriftene.
En ny regjering ble dannet for å løse problemene. Ny rikskansler ble Gustav Stresemann (DVP). Stresemann fikk løst streikeproblemene i Ruhr, og den 15. november 1923 ble det innført en ny pengeenhet, Rentenmark. Det gikk 1 000 000 000 000 gamle mark på en ny. Den nye valutaen var forbudt å overføre til utlendinger og dermed ble hyperinflasjonen stoppet slik at man inn i 1924 hadde en relativt stabil valuta i Tyskland. Da ble også overgangsvalutaen Rentenmark erstattet med den nye og varige Riksmark. Betalingen av krigserstatningen til ententen kunne gjenopptas.
Hyperinflasjonen ruinerte mange som levde på oppsparte midler. Samtidig satte den økonomien i Tyskland tilbake. Først i 1928 var reallønnen i gjennomsnitt tilbake på 1913-nivå.
Fremgang
I 1925 ble Paul von Hindenburg valgt til ny rikspresident. Han var sterkt høyreorientert, men sterkt i mot Hitler og hans nasjonalsosialisme. Hindenburg ble sett på som den som kunne hindre at Hitler kom til makten.
De gode tidene gjorde også at nasjonalsosialistenes oppslutning stupte. Ved riksdagsvalget i 1928 fikk nazistene bare 2,6 % av stemmene og ble marginalisert.
Samtidig ble Tyskland mer velsett internasjonalt. Stresemann, som nå var blitt utenriksminister, fikk i 1925 inngått Locarnotraktaten som gjorde Tyskland til medlem av Folkeforbundet, med fast sete i sikkerhetsrådet som anerkjennelse for landets stormaktsstatus. For denne avtalen fikk Stresemann Nobels fredspris.
Republikken bryter sammen
Gustav Stresemann døde i 1929. I 1930 ble det regjeringskrise, og samarbeidsregjeringen mellom de liberale og sosialdemokratene (Müller II) måtte gå. Heinrich Brüning ble ny rikskansler og dannet sin første regjering. Nytt var at regjeringen ikke lenger skulle ha tillit i Riksdagen, men hos presidenten. Parlamentarismen ble dermed i praksis opphevet.
Tyskland var nå kommet i en økonomisk krise på grunn av problemene i verdensøkonomien. Depresjonen gjorde at mange var arbeidsledige, og oppslutningen om ytterpartiene økte. I riksdagsvalget i 1930 fikk Hitler 18,3 % av stemmene, og med 107 riksdagsmandater ble nasjonalsosialistene det nest største partiet.
Valget i 1930 førte til at ingen hadde flertall i riksdagen lenger. Brüning prøvde å få igjennom nødvendige økonomiske reformer, men tiltakene var upopulære og møtte stor motstand i riksdagen. Manglende støtte i riksdagen gjorde at regjeringen ble handlingslammet, noe som førte landet mot stupet.
I april 1932 var det valg på rikspresident. Hitler bestemte seg for å stille, men ble slått av en halvveis dement Hindenburg.
Like etter presidentvalget sparket Hindenburg Brüning, på tross av at Brüning hadde støttet Hindenburg under presidentvalgkampen. Hindenburg utpekte Franz von Papen til ny rikskansler.
På grunn av manglende parlamentarisk flertall bestemte Papen seg for å oppløse riksdagen og skrive ut nyvalg. I valget i 1932 fikk NSDAP 37,2 % av stemmene og ble med dermed det klart største partiet, i stor grad ved hjelp av manipulasjon og terrorisering av politiske motstandere. Også de sovjetvennlige kommunistene, KPD, gjorde et godt valg og fikk 100 mandater i riksdagen.
På bakgrunn av det sterke valget krevde Hitler politisk innflytelse og krevde at Hindenburg skulle utpeke ham til rikskansler. Dette nektet Hindenburg den 6. august. Siden det fortsatt ikke var noe klart flertall i riksdagen, ble det utskrevet nok et valg, med håp om at noen endelig skulle få flertall.
Valget fant sted den 6. november 1932, og NSDAP gikk tilbake med 4 prosentpoeng. NSDAP var likevel størst med 33 % av stemmene. Papen gikk av og ble etterfulgt av Kurt von Schleicher den 3. desember. Schleicher greide heller ikke å samle et styringsdyktig flertall i riksdagen.
I januar 1933 møttes Papen, Hitler og Kurt von Schröder for å finne en løsning på den politiske krisen. De ble enige om at Hitler skulle bli rikskansler, med Papen som visekansler. Regjeringen skulle bare ha to nazistiske medlemmer i tillegg til Hitler, og ville derfor ikke ha nasjonalsosialistisk flertall.
Hindenburg var motstander av nasjonalsosialistene, og var til å begynne med skeptisk til denne løsningen. Men Papen greide å overbevise Hindenburg om at det å ta Hitler med i regjeringen var en fin måte å passivisere ham på. Det ville gjøre Hitler lett å kontrollere, argumenterte Papen. Hindenburg gikk etter hvert med på dette, og 30. januar 1933 ble Adolf Hitler utnevnt til Tysklands rikskansler.
Årsaker til sammenbruddet
Veien inn i diktaturet var ikke uunngåelig selv om forskningen stiller hovedaktørene i Weimarrepublikkens siste fase i et overveiende negativt lys: delvis forblindet av personlige ambisjoner og offer for overvurdering av egne evner, banet de veien for Hitlers vei til makten. Til slutt sto forsvarerne av republikken uten relle alternativer.
Etter at Hitler var utnevnt klarte ikke de demokratiske partiene å enes om en felles strategi; selv det politiske sentrum vurderte mulighetene for en politisk koalisjon med NSDAP. Republikkens siste rikskansler, Kurt von Schleicher, forsømte på sin side å gi presidenten alternativer til en grunnlovsstridig utsettelse av nyvalg. Dermed ville det for eksempel bli mulig for ham å sitte som leder for et forretningsministerium selv om han fikk et mistillitsvotum mot seg. Dersom de som framsatte mistillitsvotumet ønsket å danne et regjeringsdyktig flertall, ville de kunne avvises med henvisning til at når det gjaldt regjeringsskifte var Riksdagen bundet av et «konstruktivt mistillitsvotum», selv om Weimarforfatningen ikke hadde forutsett dette. Konseptet med et «konstruktivt mistillitsvotum» forelå allerede fra 1927, og Schleichers rådgivere foreslo at et tilsvarende argument ble brukt mot Hindenburg.
Weimarrepublikken framstilles ofte som et «demokrati uten demokrater», men dette er en alt for enkel framstilling av problemet. Likevel treffer beskrivelsen godt når det gjelder flere ledende figurer i tidens stat, næringsliv og forvaltning, samt en stor del av partiene og velgermassen. En tendens til å latterliggjøre Tysklands fiender for deres demokratiske styresett var den gang vanlig i den tyske befolkningen, og dette var noe nazipartiet profiterte på.
Hitler ble rikskansler på en tid da partiet hans var i alvorlig krise med indre konflikter etter flere tilbakeslag. Det som nasjonalsosialistene, for å signalisere styrke, omtalte som Machtergreifung, blir av mange heller sett på nærmest som en maktovergivelse, det vil si at republikken selv valgte å gi opp.
Samfunns- og historievitenskapelige vurderinger
På grunn av de katastrofale følgene av Weimarrepublikkens fall, har historikere og samfunnsvitere belyst fenomenet fra flere ulike synsvinkler. Eberhard Kolb påpeker i sin oppsummering at de ulike historikeres tyngdepunkt og framholdte årsakssammenhenger ikke er en nødvendig følge av kildematerialet, men like mye av forskernes interesser og perspektiver, faktisk også hvilken generasjon forskere de tilhører. Nedenfor følger fortolkningene til en del forskere som har beskjeftiget seg mye med Weimarrepublikken – av uunngåelige grunner er det en god del redundans.
Eberhard Kolb legger vekt på de komplekse årsakssammenhengene og nevner spesielt følgende momenter:
Heinrich August Winkler peker på følgende vesentlige årsaker til fallet:
Hagen Schulze ser mentaliteten, innstillingen og tankegangen som viktigste årsak: «En kortfattet konklusjon er at befolkningen, grupper, partier og enkelte myndighetspersoner sviktet republikken fordi de tenkte feil og derfor handlet feil»
Detlev Peukert mente at Weimarrepublikkens fall skyldes «fire ødeleggende prosesser som enkeltvis nok kunne vært mestret.»
Eksterne lenker
'Der Untergang der Weimarer Republik: Zerstörung der Demokratie 1930 – 1932
Obligasjonsrett
Obligasjonsrett er en samlebetegnelse på den rettsdisiplinen som behandler rettsreglene om fordringer (krav). De krav som behandles i obligasjonsretten springer ut av kontrakt. Krav kan også oppstå på andre måter, for eksempel ved en skadegjørende (erstatningsbetingende) handling. Slike ikke-kontraktsrettslige krav behandles under andre rettsdisipliner, som for eksempel erstatningsrett. Erstatningskrav som ikke følger av kontrakt reguleres av denne disiplinen, som i denne sammenheng gjerne benevnes deliktserstatningsrett. Dette for å skille den fra erstatningskrav som følger av kontrakt, som reguleres under obligasjonsretten (kontraktserstatningsrett).
Kravenes innhold. Forholdet obligasjonsrett - kontrakts-/pengekravsrett
Fordringer kan lyde på penger eller annet, f.eks krav på en gjenstand eller en arbeidsinnsats (naturalytelser). En annen type naturalytelse er unnlatelsesforpliktelsene, f.eks krav om at man ikke driver en konkurrerende virksomhet. Det varierer noe fra forfatter til forfatter hvorvidt pengekravene skilles ut til separat behandling (kalt pengekravsrett), mens de øvrige kravene da gjerne behandles under overskriften kontraktsrett. Betegnelsen obligasjonsrett omfatter både pengekravsrett og kontraktsrett.
Kravenes livsløp. Grensen obligasjonsrett - avtalerett
Obligasjonsretten behandler kontraktskravenes forløp, før og under kontraktsavviklingen, frem til oppfyllelse skjer. Tradisjonelt behandles kontraktenes inngåelse i en egen fagdisiplin, avtaleretten. Enkelte emner befinner seg imidlertid midt i mellom disse fagfeltene, læren om avtaletolkning er ett av flere eksempler på dette.
Alminnelig og spesiell kontraktsrett
Obligasjonsretten spaltes opp i en rekke særskilte rettsforhold – pengekravsrett og forskjellige former for spesiell kontraktsrett, eksempelvis kjøp av ting eller fast eiendom, håndverkertjenester eller entreprise. Ofte er de enkelte kontraktsdisipliner blitt undergitt en egen lovgivning og en særskilt rettsteoretisk behandling. Det som behandles under betegnelsen obligasjonsrett er de mer generelle prinsippene og regelsettene, som gjenfinnes i de enkelte kontraktforholdene. En slik sammenfattende behandling åpner for å se enkeltregler som utslag av mer overordnede betraktninger, og gir grunnlag for å trekke slutninger fra tilgrensende rettsforhold. Et dypdykk i den enkelte rettsdisiplin er imidlertid påkrevd dersom en skal ta stilling til et spesifikt rettslig spørsmål.
Avgrensning mot tredjepartsforhold
Et kontraktsforhold fordrer at det eksisterer minst to parter – en debitor som hefter for kravet, og en kreditor som skal ha det fordringen lyder på. Kravet kan som nevnt lyde på enten penger eller naturalytelser (alt annet enn penger). De tilsvarende betegnelsene på partene i avtaleforholdet er pengedebitor/pengekreditor og naturalkreditor/naturaldebitor. De fleste kontraktsforhold er gjensidig bebyrdende – altså at begge partene har rettigheter og plikter etter avtalen. I de fleste tilfellene vil altså begge parter være både debitor og kreditor. Typisk vil den ene være pengedebitor og den andre være naturaldebitor. Et typisk eksempel er at A skal levere en ting til B, og til gjengjeld skal B betale en bestemt sum penger til A. Da er A naturaldebitor og pengekreditor, mens B er pengedebitor og naturalkreditor. Vi kan også tenke oss tilfeller der begge krav lyder på penger, f.eks ved pengelån, og der begge krav lyder på naturalytelser, for eksempel ved bytte av løsøre.
I tillegg til topartsforholdet debitor – kreditor kan det tenkes at det kommer inn tredjemenn, hvis handlinger kan få en innvirkning på kontrakten mellom debitor og kreditor. Dette kan illustreres ved følgende eksempel: A selger f.eks en sykkel til B; før B har fått sykkelen overlevert dukker C opp og påstår at sykkelen er frastjålet ham, eller A går konkurs etter at B har betalt, men før han har fått sykkelen. Disse tredjemannsspørsmålene behandles andre steder enn i obligasjonsretten, typisk i den dynamiske tingsrett.
Obligasjonsrettens hovedemne
Obligasjonsrettens hovedfokus ligger på hva det enkelte kravet går ut på (og følgelig hva debitor er forpliktet til å prestere), og hva følgen er dersom det som presteres ikke er i samsvar med det kreditor hadde krav på. I tillegg behandles enkelte særskilte spørsmål, f.eks krav mot andre enn egen medkontrahent (direktekrav).
Tolkning av avtalens innhold
En fastleggelse av hva kravet går ut på vil i de fleste tilfeller først og fremst bero på hva partene har avtalt seg i mellom – altså en tolkning av kontrakten dem i mellom. Her må en ty til avtaletolkningslæren som tradisjonelt behandles med størst tyngde i avtaleretten. I enkelte tilfeller har man imidlertid ufravikelige bestemmelser i lov som begrenser hva partene kan avtale seg i mellom (preseptorisk lovgivning). Eksempelvis er Forbrukerkjøpsloven og Avhendingsloven ufravikelige til fordel for forbrukere.
Avtaleforpliktelsene
Hovedsakelig skal debitor prestere rett ytelse til rett tid, f.eks levere kjøpsgjenstanden i den stand som ble avtalt, på det avtalte tid og sted. Dette utgjør debitors hovedforpliktelse. I tillegg kan debitor ha tilleggsplikter, såkalte biforpliktelser. I rettspraksis har vi f.eks eksempler på at debitor pålegges å gi kreditor et varsko om at levering ikke vil gå som forutsatt. Slike biforpliktelser er ofte et utslag av lojalitetsbetraktninger.
I særlige tilfeller har man regelsett som kan modifisere en eksisterende avtaleplikt (såkalt kontraktsrevisjon) i de tilfellene hvor denne virker svært urimelig, herunder den ulovfestede læren om bristende forutsetninger og avtalelovens § 36.
Dersom avtalen ikke gir klare svar på hva som skal presteres, finnes supplerende regler i lovgivningen, eksempelvis om unnlatelse av å gi opplysninger eller å gi feilaktige opplysninger. Disse enkeltreglene er i stor grad utslag av alminnelige obligasjonsrettslige prinsipper, og kommer således til anvendelse på kontraktsområder som ikke er lovregulert.
Ulike former for kontraktsbrudd
Når debitor ikke oppfyller i henhold til avtalen, og dette ikke skyldes kreditor eller forhold han har risikoen for, foreligger et kontraktsbrudd. Dette kan bestå i et brudd på hovedforpliktelsen, i form av forsinkelse (det leveres for sent eller ikke i hele tatt) eller mangel (det som leveres samsvarer ikke med de krav avtalen og rettsreglene forøvrig stiller til ytelsen), eller det kan være snakk om en misligholdt biforpliktelse (f.eks en overtrådt varslings- eller handlingsplikt).
Konsekvenser av kontraktsbrudd
Når avtalen er misligholdt, har kreditor en rekke tiltak han kan iverksette. Disse kalles gjerne misligholdsbeføyelser eller kontraktsbruddssanksjoner. Hva kreditor kan foreta seg avhenger av hva slags krav det er snakk om (penge- eller naturalkrav).
Tilbakeholdelse av egen ytelse
Ved begge typer krav kan kreditor imidlertid holde egen ytelse tilbake (dette kalles gjerne tilbakeholdelsesrett eller detensjonsrett); så lenge misligholdet varer er kreditors egen yteplikt suspendert.
Forsinkelsesrenter (morarenter)
I tillegg vil kreditor ha krav på forsinkelsesrenter etter Forsinkelsesrenteloven. Forsinkelsesrenter kalles også morarenter.
Heving, erstatning, prisavslag
For naturalkravene har kreditor et enda videre spekter av beføyelser å velge blant. Ved forsinkelse typisk krav om fastholdelse, heving av kontrakten (ved vesentlig kontraktsbrudd) eller erstatning for økonomisk tap. Ved mangel typisk avhjelp (retting eller omlevering), prisavslag, heving eller erstatning. De reglene i de enkelte lovene som regulerer misligholdssanksjonene er i stor grad utslag av alminnelige prinsipper, og gjelder således også utenfor de lovregulerte kontraktstypene.
Yavin
Yavin er en fiktiv planet i Star Wars-universet. En av planetens måner var opprørenes base i episode IV, men i Episode Vs introtekst står det at de blir jaget vekk fra basen sin, så det er en base der bare i episode IV.
Slaget ved Yavin
Slaget ved Yavin danner utgangspunktet for kalendersystemet som benyttes i Star Wars, hvor BBY er «Before Battle of Yavin» (før slaget ved Yavin) og ABY er «After Battle of Yavin» (etter slaget ved Yavin).