cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1952 – 5000 meter menn
Rekorder
(*) Rekorder ble satt på naturis. (**) Denne rekorden ble ikke godkjent før på ISU kongressen i 1955. Den ble satt på høy høyde (mer enn 1 000 meter over havet) og på naturis.
Følgende nye verdensrekorder og olympiske rekorder ble satt under konkurransen:
Resultater
Nikolaj Mamonov som hadde en raskere tid enn den gjeldende verdensrekorden (seinere godkjent som verdensrekord) deltok ikke i konkurransen da Sovjetunionen ikke deltok i de olympiske leker før 1956.
Springerville kullkraftverk
Springerville kullkraftverk er et kullkraftverk i delstaten Arizona i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 1270 MW, fordelt på 3 turbiner. Dette er et av delstatens største kraftverk målt etter effekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1982 og stod ferdig i 2006. Brenselkilden er ulike kvaliteter av kull.
Østkantfolk
Østkantfolk (originaltittel: EastEnders) er en britisk såpeserie som har gått på BBC siden 1985. Handlingen er lagt til Londons East End og skildrer hverdagen til en rekke familier og enkeltpersoner, og det de strir med. Serien ble raskt populær blant britiske seere og etter et par år hadde den 20 millioner seere per episode. Romjula 1986 var den oppe i rekordhøye 30 millioner seere. Seertallene har siden falt en del og etter millenniumskiftet har seertallet ligget på mellom 5 og 10 millioner per uke.
Serien gikk på NRK fra 1987 til 1991. Til tross for seriens popularitet i Storbritannia ble den relativt dårlig mottatt av norske seere. Seertallene var også relativt lave. Etter noen år ble serien bedre likt, men seertallene forble beskjedne.
Stillitser
Stillitser (Carduelis) er en slekt i finkefamilien som inkluderer tre arter med tilsammen 16 taxa. Slekten sorterer i tribuset Carduelini, som tilhører underfamilien Carduelinae. Artene er utbredt i Palearktis, hvorav de fleste i Europa. Alle fire arter er livskraftige ifølge IUCNs rødliste, men stillits (C. carduelis) er sterkt truet av krypskytteri i det nordvestre Afrika (spesielt i det vestre Maghreb).
Mange av artene som tidligere ble regnet til denne gruppen har blitt flyttet til andre slekter, fordi Carduelis viste seg å være ei polifyletisk gruppe. Gruppa er nå monofyletisk.
Inndeling
Inndelingen og rekkefølgen av den følger HBW Alive og er i henhold til Collar, Newton & Bonan (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser i påvente av offisielle navn.
Enok Bærentsen
Enok Daniel Bærentsen (født 3. januar 1831 på Sund, død 19. august 1900 i Tórshavn) var en færøysk kjøpmann, redaktør og politiker. Han var medlem av det danske Folketinget og det færøyske Lagtinget i siste halvdel av 1800-tallet. Bærentsen var blant innbyderne til julemøtet i 1888, som ble begynnelsen på Færøyenes nasjonale vekkelse.
Familie og yrke
Han ble født inn i Færøyenes øvre bondestand som sønn av Bærent Jacobsen og Helene Marie Elisabeth Jensdatter Dam på storgården Sund, nord for Tórshavn. Flere i hans familie kom til å gjøre seg gjeldende i det offentlige liv. Blant hans søsken var Bærent Bærentsen, som ble offiser, embedsmann og folketingsmann for Færøyene, og Johannes Bærentsen, som ble skomaker i Tórshavn. Johannes’ sønn var kjøpmann og Tórshavns viseborgermester Carl Bærentsen.
Tidlig i 1850-årene drog han til København for å gå i handelslære, i visshet om at lovarbeidet for å avskaffe det kongelige handelsmonopolet på Færøyene hadde begynt. Da frihandelen trådte i kraft i 1856, kom Bærentsen hjem og åpnet sin handelsforretning i Bringsnagøta på Tinganes i Tórshavn.
Han giftet seg i 1858 med Anne Cathrine Jacobine Pauline Kiergaard, datter av skipsfører Poul Christian Kiergaard og Maren Margrethe Nolsøe. Også hun var av fremstående slekt på Færøyene. Hennes morfar var handelsforvalter og lagtingsmann Jacob Nolsøe, og morbroren var amtslege og lagtingsmann Napoleon Nolsøe. Hennes søster Anne Marie Nicoline var gift med folketingsmann Niels Christopher Winther, som dermed ble Enok Bærentsens svoger. Da hustruen døde i 1871, 39 år gammel, måtte Enok oppdra barna alene. Blant deres barn var Færøyenes senere amtmann og landstingsmann Christian Bærentsen, og Valborg Bærentsen, som giftet seg med sysselmann og lagtingsmann Thomas Juul Petersen. Valborg og Thomas’ sønn Thorstein Petersen ble en viktig lagtings- og folketingsmann og næringslivsleder på 1900-tallet.
Politisk arbeid
Bærentsen ble valgt til å etterfølge svogeren Niels Christopher Winther da denne trakk seg som folketingsmann for Færøyene i 1857. Bærentsen ble valgt fremfor Johan Hendrik Weihe. Allerede ved det ordinære folketingsvalget i 1858 tapte venstremannen Bærentsen for høyremannen Hans Christopher Müller. Bærentsen utfordret Müller ved flere folketingsvalg, men måtte se seg slått hver gang. Bærentsen ble derimot innvalgt på det færøyske Lagtinget fra Norðurstreymoy 1859–1863 og fra Suðurstreymoy 1863–1867, 1872–1881 og 1893–1900, og medlem av Færøyenes skoledireksjon. Han viste særlig interesse for landbruk, skole og folkeopplysning.
Enok Bærentsen var blant innbyderne til julemøtet i 1888, som i ettertid regnes som begynnelsen på Færøyenes nasjonale vekkelse. Helgi Person Jacobsen skriver i en avhandling om den færøyske språkstriden:
"«Hovedtaleren var kjøpmannen E.D. Bærentsen som talte om språkets fall og forfall, hvor det kun var færøyingene selv som måtte ta ansvar for eget språk. Måten å få det til på, var å få færøysk som skolespråk. I kirken mente han at prestene måtte kunne bestemme selv hvilket språk de benyttet seg av, det samme skulle gjelde i retten.»"
Fra 1894 til sin død var han redaktør av Færøyenes største avis, Dimmalætting. I den stillingen kom Bærentsen «av en eller annen grunn» i konflikt med lederne i den gryende færøyske nasjonalbevegelsen, i første rekke Rasmus Effersøe.
Septemberprogramm
Septemberprogrammet (tysk: Septemberprogramm) var en plan utarbeidet etter oppdrag fra den tyske kansler Theobald von Bethmann-Hollweg noen uker etter utbruddet av første verdenskrig. Det tyske rike regnet med en rask seier, og septemberprogrammet skisserte krigsmålene man satte seg.
Omstridt betydning
Septemberplanen ble utarbeidet av Kurt Riezler, som arbeidet ved rikskanslerens kontor. Det var innhentet impulser fra de tyske industrielle, militære og økonomiske lederskikt.
Ettersom Tyskland tapte krigen, vet man ikke i hvilken grad septemberprogrammet var et noenlunde fasttømret opplegg. Kanskje var planen bare å betrakte som en uformell idemyldring.
I øst hvor Tyskland og Østerrike-Ungarn kom til et punkt der fredsbetingelser kunne dikteres, kom det til traktater om territoriale og økonomiske konsesjoner både fra Russland (Brest-Litovsk-traktaten og Romania (Bucureștitraktaten).
Trosterud stasjon
Trosterud stasjon er en T-banestasjon på Furusetbanen beliggende på Trosterud i bydel Alna i Oslo. Trosterud stasjon er en av to stasjoner på T-banen som ligger i en tunnelmunning (den andre er Stovner). Stasjonen ligger rett under Trosterud senter, og nås gjennom trapper eller rampe til denne i tillegg til en utgang i retning Tvetenveien.
Trosterud stasjon ble brukt som plassering i musikkvideoen til Just 4 Funs «Mrs. Thompson», Norge sitt bidrag til Eurovision Song Contest 1991 i Roma.
Jomsom
Jomsom (nepali: जोमसोम, også kjent som Dzongsam og New Fort) er den administrative hovedstaden for distriktet Mustang i Nepal. Folkemengden var på 1 370 innvånere ved folketellingen i 2011. Byen har flyplass, Jomsom lufthavn. Den er kort og slik anlagt at den av og til kalles verdens farligste flyplass.
Thebens hellige bande
Opprettelse
Den tidligste bevarte nedtegnelse av den hellige bande eller gruppe ved navnet Ἱερὸς Λόχος, Hieròs Lókhos, var i 324 f.Kr. i talen Mot Demosthenes av den athenske logografen Deinarkos. Han nevnte den hellige bande ledet av hærføreren Pelopidas og, ved siden av Epaminondas som kommanderte Thebens hær, var ansvarlig for Spartas nederlag i det avgjørende slaget ved Leuktra i 371 f.Kr. Dinarkos (324 f.Kr.):
Historikeren Plutark (46–120 e.Kr.), en innfødt av landsbyen Khaironeia, er kilden til den mest vesentlige av de bevarte nedtegnelser om den hellige bande. Han skrev at den hellige bande var først opprettet av Gorgidas fra Boeotia kort tid etter den spartanske garnison som okkuperte Thebens festning Kadmea. Den makedonske forfatteren Polyainos (100-tallet e.Kr.) i hans verk Strategier i krig nedtegnet også Gorgidas som grunnleggeren av den hellige bande. Imidlertid har Dion Krysostomos (ca. 40–120 e.Kr.), Hieronymos av Rhodos (ca. 290–230 f.Kr.), og Athenaios fra Naukratis (ca. 200 e.Kr.) kreditert Epaminondas isteden.
Den nøyaktige datoen for når den hellige bande ble opprettet og om den var opprettet før eller etter Platons Symposion (ca. 424–347 f.Kr.) og det tilsvarende betegnet Symposion av rivalen Xenofon (ca. 430–354 f.Kr.), har lenge vært diskutert. Den generelt aksepterte dato for opprettelsen er mellom 379 og 378 f.Kr. Før dette var det også referanser til en elitestyrke fra Theben som utgjorde 300 menn. Herodotos (ca.484–425 f.Kr.) og Thukydides (ca. 460–395 f.Kr.) nedtegnet begge en styrke på 300 thebanske allierte mot perserne som ble ødelagt av athenerne i slaget ved Plataiai i 479 f.Kr. Herodotos beskrev dem som «de beste og modigste» (πρῶτοι καὶ ἄριστοι) blant thebanerne. Diodorus Siculus har også beskrevet 300 håndplukkede menn (ἄνδρες ἐπίλεκτοι) som var tilstede i slaget ved Delion i 424 f.Kr. under peloponneskrigen. De besto av heníochoi (ἡνίοχοι, «stridsvogner») og parabátai (παραβάται, «de som gikk ved siden av»). Selv om ingen av nevner «den hellige bande» ved dette navnet, kan disse faktisk referere til deres forgjengere. Historikeren John Kinloch Anderson tror at den hellige bande faktisk var tilstede ved Delion, og at Gorgidas ikke opprettet den, men kun omformet eksisterende strukturer.
I den eldste debatten om Xenofons og Platons tekster, figurerte den hellige bande som en mulig måte å datere hvem av de to som skrev sine versjoner av Symposion først. Xenofons Sokrates i hans Symposion nevner misbilligende praksisen ved å plassere homoseksuelle partnere ved siden av hverandre i et slag hos bystatene Theben og Elis. Han argumenterte at mens denne praksisen var akseptert hos dem, var det skamfullt for athenerne (både Platon og Xenofon var athenere). I henhold til den britiske klassiske forskeren Kenneth Dover var dette en åpenbar hentydning til den hellige bande, og at det reflekterte Xenofons samtidige oppmerksomhet til den militære praksis i Theben, om enn anakronistisk da datoen for verkets handling i seg selv er fra rundt 421 f.Kr. Dover argumenterer at Platon skrev sitt Symposion først ettersom Platons Faidros benytter seg av et språk som indirekte forutsetter at den nevnte organisasjonen ikke eksisterer ennå. Han anerkjenner imidlertid at Platon kan ganske enkelt ha plassert hypotesen i Faidros' ord i henhold til den antatte tidligere dramatiske datoen til verket (ca 401 f.Kr.). Det viser kun at Platon var mer oppmerksom på sin kronologi i sitt Symposion enn hva Xenofon var i sitt, og viser at han var faktisk ganske oppmerksom på eksistensen av den hellige bande i sin tid.
Sammensetting
I henhold til Plutark ble de 300 håndplukkede menn utvalgt av Gorgidas utelukkende grunnet dyktighet og fortjeneste, likegyldig til sosial klasse. De var satt sammen av 150 pederastiske mannlige par, hver av dem bestående av en eldre erastês (ἐραστής, «elsker») og en yngre erômenos (ἐρώμενος, «elsket»). Athenaios har også nedtegnet at den hellige bande besto av «elskere og deres favoritter, således indikerte verdigheten til guden Eros i at de omfavnet en ærefull død framfor en vanærende og lastverdig liv»; mens Polyainos beskrev den hellige bande som sammensatt av menn "«lojale til hverandre av felles kjærlighetsforpliktelse.» Opprinnelsen til betegnelsen «hellig» er uforklart av Dinarkos og andre, men Plutark hevder at det var grunnet en utveksling av hellige løfter mellom elskeren og den elskede ved helligdommen til Iolaos (en av elskerne til Herakles) ved Theben. Han nevnte også flyktig Platons karakterisering av elskeren som en «venn inspirert av gud».
Militær historie
I henhold til Plutark spredte Gorgidas i begynnelsen medlemmene av den hellige bande blant de fremste radene av falanksen til det faste infanteriet. I 375 f.Kr. var kommandoen av gruppen overført til den yngre boiotark Pelopidas, også fra Boeotia, en av de opprinnelige thebanske landflyktige som hadde ledet styrkene som hadde gjenerobret Kadmea. Under Pelopidas ble den hellige bande forent som en enkeltstående enhet av sjokktropper. Deres fremste funksjon var å forkrøple fienden ved å møte og drepe deres beste menn og ledere i kamp.
Kritikk
Riktigheten i historien om den hellige bande ble utfordret i 2002 av David D. Leitao, forskeren og spesialist på antikkens historie, som mente at det «hviler på de mest vaklende fundamenter». Leitao er særlig kritisk til redegjørelser om den hellige bande som beskriver den som sammensatt av «elskere», og mener at den hellige bandes rolle i slagene ved Tegyra, Leuktra og Khaironeia var alle overdrevet. Av de 11 bevarte antikke redegjørelser som nevner denne særskilte kampenheten fra Theben ved navnet «den hellige bande», har han fordelt dem i to grupper: De fem «ikke-erotiske» redegjørelser som ikke nevner at enheten var sammensatt av elskere (eksempelvis Diodorus); og seks «erotiske» fortellinger som gjør det (hvor Plutark er den mest fullførte). Han argumenterer at de siste seks var alle «moralistiske» tekster med unntak av Polyainos, avledet fra en tradisjon tidlig på 300-tallet f.Kr. som skrev om eros (romantisk kjærlighet). Han mener at Plutarks fortelling til sist er avledet fra Platons tekster, og ikke fra lokal vitnemål i Boeotia. Han fokuserer i særdeleshet på Plutarks bruk av distanserende språk som «som de sier» og «noen sier» (ὤς φασι, ἔνιοι δέ φασι), hvilket antyder at Plutark selv var uvillig til å innestå for den historiske riktigheten om den hellige bande. Således er fortellingene om at den hellige bande var sammensatt av homoseksuelle eller biseksuelle «elskere» er mest sannsynlig en del av de panegyriske tradisjoner som omga Pelopidas og var ikke basert på virkeligheten.
Leitao bebreider Eforos og Kallisthenes, særlig den sistnevnte, for utbroderingen og forskjønnelsen av rollen til den hellige bande i slagene ved Tegyra, Leuktra og Khaironeia, og peker på at de to har blitt latterliggjort av andre antikke lærde for deres svake forståelse av militærhistorie. Leitao argumenterer for at Xenofons fortelling er den mest nøyaktige og «følsom for de taktiske realiteter i krigføringen på 300-tallet f.Kr.», og avviser andre forskeres syn om at Xenofon var fordomsfull over Theben. Han vurderer Xenofons stillhet og andre samtidige athenere om rollen til Pelopidas og den hellige bande som en indikasjon på de ikke var involvert i krigshandlingene på noen vesentlig vis i noen av slagene. Hvor de nevner en elitestyrke fra Theben, blir det ikke nevnt med noe særskilt navn, og de var således sannsynligvis kun et ordinært elitekorps bestående av håndplukkede dyktige veteransoldater tilsvarende som med andre greske hærer i denne perioden. Selv om det var vanlig med homoseksuelle forhold i slike enheter, var de ikke systematiske og sammensatt i egne hærenheter. Til sist avviser Leitao det antallet med moderne forskere som har identifisert «Khaironeias løver» som et gravsted for den hellige bande. Han peker på at Plutark, en innfødt av Khaironeia, ikke nevner dette monumentet i det hele tatt, mens Pausanias ganske enkelt viser til det som gravene til thebanerne fra slaget ved Khaironeia, og nevner ikke den hellige bande ved navn.
Historikeren William Armstrong Percy III hevder at Leitao ikke innrømmer at den hellige bande hviler på «en autoritet mindre vaklende enn mange andre ting som er akseptert fra antikkens historiografi.» Kjente historikere spesialisert på antikken som John Kinloch Anderson og George Cawkwell har også akseptert Plutarks Livet til Pelopidas som inneholder den mest detaljerte redegjørelse om den hellige bande, og vurderer den som en meget tillitvekkende fortelling om hendelsene, og det i kontrast til Xenofons gretne behandling av Thebens historie. Andre kjente historikere av antikken som Frank William Walbank og Felix Jacoby har også forsvart Kallisthenes' beskrivelser av slag i fortiden. Walbank kommenterte at hans fremstilling av slaget ved Eurymedon, Gaugamela, og Tegyra (som alle er bevart via Plutark) er ganske adekvate. Mens Jacoby, i svar på krav om at Kallisthenes ikke upålitelig i redegjørelser av slag på land i kontrast til Xenofon, pekte på at Kallisthenes beskrev nøyaktig detaljene i slaget ved Tegyra. Han oppsummerte sin mening om Kallisthenes' fortelling med å si «Sie ist panegyrisch gehalten, aber sachlich nicht unrichtig.» [«Det er hevdet å være panegyrisk, men det er ikke ukorrekt i fakta.»] Dette har sitt ekko hos historikere som John Buckler og Hans Beck som konkluderer at «I sum gjør Plutarks beskrivelse av slaget i Tegyra rettmessighet til terrenget i Polygyra og til informasjonen innsamlet fra hans kilder fra 300-tallet f.Kr. Det er ingenting usannsynlig eller uvanlig i Plutarks redegjørelse, og det er alle grunner til å betrakte det som et av hans beste krigsstykker.» De hadde også samme mening om hans redegjørelse om Leuktra, avviste påstander om at hans redegjørelser var forvirret eller retorisk.
Shirley MacLaine
Shirley MacLaine (født Shirley MacLean Beaty 24. april 1934 i Richmond i Virginia) er en amerikansk skuespiller, sanger, danser, forfatter og aktivist.
Hun fikk Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for sin rolle i Tid for ømhet, 1983, og har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Bakgrunn
MacLaines mor, Kathlyn Corinne, var dramalærer. Faren Ira Beaty var professor i psykologi. Skuespilleren Warren Beatty (som endret bokstaveringen av etternavnet til to ter da han ble skuespiller) er hennes yngre bror.
Karriere
Hun fikk danseundervisning fra hun var tre år. . Etter skoletiden flyttet hun til New York City i håp om å få en teaterjobb på Broadway. Hun arbeidet som erstatter av Carol Haney i musikalen The Pajama Game. Da Haney uventet skadet ankelen fikk Mac Laine tre inn for henne for en tid. En dag satt filmregissøren Hal B. Wallis blant publikum og han overtalte henne om å begynne å arbeide for Paramount Pictures i Hollywood.
Hennes første film var Men... hvem myrdet Harry? av Alfred Hitchcock fra 1955. I 1960 ble hun nominert til en Oscar for sin innsats i Billy Wilders Ungkarsleiligheten og i 1984 vant hun Oscar for beste kvinnelige hovedrolle i Tid for ømhet. I 1976 og 1984 var hun på nytt på Broadway med showet Shirley MacLaine.
Hun har også spilt rollen som Martha Levinson, Lady Coras mor, i Downton Abbey.
Karrière
I 1960-årene var hun politisk aktivist, og i 1970-årene begynte hun å interessere seg for new age. Gjennom lesning av Edgar Cayces bøker ble hun interessert i reinkarnasjon, og på en reise i Andesfjellene ble hun introduserte for tema som UFOer og ekstraterrestiale. I boken Ut på en gyngende gren (1983) skriver hun om «et stort spekter av New Age-temaer fra reinkarnasjon til UFO-er. Boken ble til TV-serie, og gjorde New Age kjent for et større publikum.».
Fylkesvei 245
Fylkesvei 245 går mellom Dokka i Nordre Land og sentrum i Jevnaker.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Cylindroleberidinae
Cylindroleberidinae er den ene av fire underfamilier innenfor familien Cylindroleberididae i ordenen Myodocopida, under klassen av muslingkreps som er små krepsdyr. Denne underfamilien har 22 slekter og 140 kjente arter. Mye av den tidlige forskningen på den overordnede familien og beskrivelsen av Myodocopida-gruppen, ble gjort av den norske marinbiologen og havforskeren Georg Ossian Sars.
Gruppen Cylindroleberidinae har arter med mykt skall (carapax) på overkroppen (thorax) og lang ytter-gren (i stedet for lang inner-gren) på andre antenne-par. Det særegne for artene er at antennen sitter på et feste med en nebb-liknende utvekst (rostrum). Individene er små.
Taksonomisk plassering av gruppen
Taksonomien til muslingkrepsene er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. Skillene mellom de ulike gruppene av muslingkreps er usikre, og stort sett basert på morfologi snarere enn molekylær analyse. En vanlig oppdeling anerkjenner muslingkreps som en av seks ulike klasser av krepsdyr. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life: - og detaljene gis etter WoRMS-databasen.
Papilio dravidarum
Papilio dravidarum er en sommerfugl i familie-gruppen svalestjerter. Den lever i det vestlige India.
Ján Kuciak
Ján Kuciak (født 17. mai 1990 i Štiavnik, funnet død 25. februar 2018 i Veľká Mača) var en slovakisk journalist. Kuciak interesserte seg som journalist for økonomisk kriminalitet. Han ble funnet drept sammen med sin forlovede Martina Kušnírová, begge skutt ved en overlagt handling, men uten at våpenet ble funnet. Daværende statsminister Robert Fico anså mordet som et angrep på pressefriheten i Slovakia.
Papilio dravidarum
Utseende
Kroppen har et ytre skjelett (hudplater) som holder de bløte indre organer på plass. Det ytre hudskjelettet er bygd opp for det meste av kitin. Bakkroppens indre organer består av fordøyelsesorganer, forplantningsorganer og åndedrett. Åndedrettet hos sommerfugler foregår ikke ved lunger, men ved at luft hentes inn og ut av kroppen gjennom små hull i hudskjelettet (spirakler). I kroppen er det et svært finmasket system av trakéer som leder oksygenet til kroppens vitale deler. En blodvæske som sirkulerer i kroppen, pumpes rundt av et avlangt rørformet hjerte.
Ján Kuciak
Drapet på Kuciak medførte fredelige demonstrasjoner, som var de største siden 1989. Det utviklet seg til en politisk krise der kulturministeren trakk seg i februar 2018 i protest mot drapene. I mars 2018 trakk innenriksminister Robert Kalinak seg, etter press fra opposisjonen og deler av sitt eget parti. Kalinak hadde lenge stått under offentlig kritikk, fordi han var under mistanke for korrupsjon. Konkret ble det antatt at han hadde dekket over skatteundragelser til en slovakisk oligark, som han også drev forretninger sammen med. Senere trakk også regjeringssjefen, Robert Fico, seg fra sitt verv.
Papilio dravidarum
Utseende
Brystpartiet består for det meste av vingenes muskulatur. Sanseorganer, for syn, smak og lukt er stort sett plassert i hodet. Nervesystemet består av en bukmarg med to nervestrenger og én nerveknute (ganglion) i hvert kroppssegment. Den første nerveknuten, som ligger foran munnåpningen, er spesielt stor og omtales som hjerne.
Larvens hode består av en hard hodekapsel med noen punktøyne. Under øynene er det noen små antenner larven bruker til å finne riktig føde. Larvens bakkropp består nesten bare av fordøyelsessystemet. Dette er ganske kort og mye av maten larven spiser passerer før all næringen er tatt opp. Avføringen kommer ut som små kuler helt bakerst på kroppen. Larvene ånder gjennom åpninger i hudskjelettet (spirakler), langs kroppens sider.
Levevis
Paringen skjer ved sammenkobling mellom de to kjønnene.
Larven er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Larven lever som plantespiser.
Papilio dravidarum tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der sommerfuglens indre og ytre organer endres. Larvens bøyelige og myke kropp omdannes til en puppe med hardt skall. Når skallet er hardt begynner omdanningen fra larve til den voksne (imago) sommerfuglen. De indre organer brytes i varierende grad ned til en cellemasse. En omorganisering skjer og dyret bygges opp igjen. Puppeperioden varierer etter temperaturen.
Asaf Jah III av Hyderabad
Sikander Jah, Asaf Jah III av Hyderabad (født 11. november 1768, død 21. mai 1829) var nizam av Hyderabad fra 6. august 1803 til sin død 21. mai 1829. Han etterfulgte sin far Ali Khan på tronen.
I nizam Sikander Jahs regjeringstid befestet britene sin makt i regionen og Hyderabads utenrikspolitiske handlefrihet ble begrenset. Han måtte også akseptere at britene utpekte sin egen kandidat til stillingen som diwan eller statsminister. I en traktat inngått med britene i 1822 ble Hyderabads grenser fastsatt mer presist og nizamen måtte akseptere å betale britene den tributt han skyldte Marathariket. Britene etablerte videre en enklave like utenfor byen Hyderabad. Denne ble oppkalt etter nizamen og fikk navnet Secunderabad.
Han ble etterfulgt av sin sønn Farkundah Ali Khan. Sikander Jah er gravlagt i Mekka-moskeen i Hyderabad by.
Asaf Jah II av Hyderabad
Ali Khan, Asaf Jah II av Hyderabad (født 7. mars 1734, død 6. august 1803) var nizam av Hyderabad fra 8. juli 1762 til sin død 6. august 1803.
Liv og virke
Han var sønn av Kamar-ud-din, statens grunnlegger, og overtok makten etter sin bror Salabat Jang. Det franske Ostindiakompaniet lå i strid med det britiske ostindiske kompani om innflytelse i regionen og broren hadde hatt fransk støtte. Selv var Ali Khan støttet av britene. Han avsatte sin bror og ble i 1762 nizam av Hyderabad.
Nizam Ali Khan inngikk i 1766 en traktat med britene der det ble avtalt at britene skulle holde tropper til forsvar av Hyderabad mot at nizamen finansierte disse. Traktaten var likeverdig, men var samtidig et ledd i en serie traktater der britene gradvis fikk større innflytelse, slik at Hyderabad til slutt endte opp som en vasallstat. Kystområdene ved Bengalbukta ble avstått til britene.
I 1790 inngikk nizamen en allianse med britene og marathaene mot Tipu Sultan av Mysore og Hyderabad vant territorier. I 1800 undertegnet nizamen og britene en ny traktat, der Hyderabad avsto områder mot ytterligere militær hjelp fra britene. Da marathaene truet nizamens territorier hedret britene avtalen og vant 23. september 1803 en avgjørende seier i slaget ved Assaye.
I nizam Ali Khans regjeringstid ble hovedstaden flyttet til byen Hyderabad.
Han ble etterfulgt av sin sønn Sikander Jah.
Høyesteretts kjæremålsutvalg
Høyesteretts kjæremålsutvalg var en domstol som eksisterte frem til innføringen av tvisteloven 1. januar 2008. Selv om den var en egen domstol, utgjorde den ingen egen instans; enten ble en sak avgjort av Kjæremålsutvalget eller så ble den avgjort av Høyesterett (etter henvisning fra Kjæremålsutvalget). Kjæremålsutvalget var skiftevis besatt av tre høyesterettsdommere utnevnt av høyesterettsjustitiarius. Kjæremålsutvalgets viktigste avgjørelser ble publisert i Norsk Retstidende.
I straffesaker som var anket fra lagmannsretten og i sivilrettslige saker hvor anken gjaldt en formuesverdi under kr 100 000, krevdes Kjæremålsutvalgets samtykke for at saken kunne behandles i Høyesterett. Ellers hadde Kjæremålsutvalget adgang til å avvise anker blant annet dersom det fant det åpenbart at anken ikke ville føre frem.
Kjæremålsutvalget var også siste instans ved avgjørelsen av kjæremål.
Etter tvistelovens ikrafttredelse 1. januar 2008 endret Høyesteretts kjæremålsutvalg navn til Høyesteretts ankeutvalg, ettersom begrepet kjæremål ved den nye loven bortfalt til fordel for begrepet anke.
Pwani (Tanzania)
Pwani er en av Tanzanias 30 administrative regioner. Regionshovedstaden er Kibaha. Pwani grenser til Indiahavet og Dar-es-Salaam i øst, Lindi i sør, Morogoro i vest og Tanga i nord. Regionen har et areal på 32,407 km², og hadde ved den nasjonale folketellingen i 2012 1,098,668 innbyggere. Ordet pwani betyr «kyst» på kiswahili og refererer til regionens beliggenhet ved Indiahavet.
Distrikter
Regionen Pwani er administrativt delt inn i seks distrikter. Innbyggertallene som er oppgitt nedenfor stammer fra folketellingen i 2012.
Bérénice Bejo
Bérénice Bejo (født 7. juli 1976) er en argentinsk-fransk skuespiller.
Bejo ble nominert til en Oscar for beste kvinnelige birolle for sin rolle som Peppy Miller i The Artist (2011).
Finland under EM i friidrett 1986
Finland deltok under EM i friidrett 1986 som ble arrangert 26.–31. august 1986 i Stuttgart. Finland tok en medalje under mesterskapet.
Xenagama
Xenagama er en slekt av agamer som lever i fjellstrøk på Afrikas horn. De har en bred, kort hale som minner om en beverhale.
Den største arten, X. batillifera, lever i de etiopiske fjellene i en høyde fra 2000 til 3000 m over havet. En mindre art, X. taylori, finnes i lavere fjell i Etiopia og Somalia i en høyde fra 1500 til 2000 m over havet.
Ukraina i Eurovision Song Contest
Ukraina debuterte i Eurovision Song Contest i 2003 og har deltatt 18 ganger. Til tross for sine relativt få deltakelser har Ukraina vunnet konkurransen tre ganger, i 2004, i 2016 og i 2022. Landets dårligste resultat kom på hjemmebane i 2017, da det ukrainske bidraget ble nummer 24 av 26.
Ukraina har etablert seg som et av Eurovision Song Contests mest suksessrike land etter årtusenskiftet. I tillegg til de tre seirene har Ukraina kvalifisert seg til finalen på samtlige forsøk, det eneste landet som har klart dette. Landet har også bidratt med en rekke minneverdige bidrag til konkurransen, blant andre Vjerka Serdjutsjkas «Dancing Lasha Tumbai» i 2007 og Go_As «Sjum» i 2021. Ukrainas Eurovision-suksess har blitt trukket frem som en av årsakene til landets forbedrede internasjonale omdømme og økende kulturelle innflytelse.
Parallelt med suksessen har Ukrainas deltakelse flere ganger blitt påvirket av landets konfliktfylte forhold med Russland. To ganger, i 2015 og i 2019, har Ukraina trukket seg fra konkurransen. Begge fraværene var relatert til landets konflikt med Russland. I februar 2022 gikk Russland til angrep på Ukraina, noe som førte til en europeisk flom av sympati og støtte mot Ukraina. Mens Russland ble ekskludert fra 2022-konkurransen, ble Ukraina storfavoritt til å vinne, og vant senere konkurransen takket være en rekordstor poengsum fra TV-seerne. På grunn av krigen i landet besluttet EBU at 2022-andreplassen Storbritannia skulle arrangere konkurransen i 2023 på vegne av Ukraina.
Historikk
Da landet debuterte i 2003, var det allmennkringkasteren NTU som valgte landets deltaker, og som overførte konkurransen i Ukraina. I 2017 ble NTU omorganisert og erstattet av UA:PBC, senere omdøpt til Suspilne.
Ukrainas deltaker har stort sett blitt valgt gjennom en nasjonal finale, men fire ganger (2003, 2004, 2008 og 2021) har TV-selskapet valgt artist og sang internt. I 2016 inngikk Suspilne et samarbeid med den kommersielle kanalen STB om å arrangere den nasjonale finalen og sende Eurovision Song Contest i Ukraina. Samarbeidet ble gjenopptatt i 2018, men avsluttet igjen i 2021.
Seier på andre forsøk
Ukraina debuterte i konkurransen i Riga i 2003 med Oleksandr Ponomarjov og sangen «Hasta la Vista». Ukraina ble nummer 14 av 26, landets femte svakeste plassering til nå. På sitt andre forsøk året etter lyktes det Ukraina å gå helt til topps, da Ruslana fremførte sangen «Wild Dances». Som følge av seieren ble Eurovision Song Contest 2005 arrangert i Ukrainas hovedstad, Kyiv, med Marija Jefrosynina og Pavlo Sjylko som programledere. De neste årene fortsatte Ukraina å gjøre det bra, blant annet med to andreplasser på rad i 2007 og 2008. I 2011 fulgte en fjerdeplass og i 2013 kom Ukraina på tredjeplass i finalen. Etter å ha stått over konkurransen i 2015, kom Ukraina tilbake i 2016 og gikk helt til topps med Jamala og sangen «1944». Vinnerbidraget fikk 534 poeng. I likhet med seieren i 2004 var det den høyeste poengsummen i konkurransens historie til da, etter regelendringer som førte til vesentlig økning av antall poeng utdelt totalt. Seieren ble etterfulgt av to svake plasseringer, nummer 24 i 2017 og nummer 17 i 2018. Etter pandemien kom Ukraina sterkt tilbake med en femteplass i 2021, etter å ha blitt nummer to i telefonavstemningen.
Politisk bakteppe
Den politiske situasjonen i Ukraina har lenge vært preget av ustabilitet og rivalisering mellom den pro-vestlige og den pro-russiske delen av befolkningen, og Ukrainas Eurovision-deltakelse har flere ganger fått et politisk slør over seg. Ved to anledninger, i 2015 og 2019, har landet trukket seg fra konkurransen av årsaker relatert til landets konflikt med Russland. I 2022 ble vinneren av Ukrainas nasjonale finale byttet ut med andreplassen, på grunn av strid rundt en reise til russisk-okkuperte Krym noen år tidligere. I 2022 gikk Russland til angrep på Ukraina, og det førte til at Russland ble utestengt fra konkurransen, mens Ukraina ble storfavoritt og senere vant konkurransen samme år.
Opptakten foran vertskapet i 2005
I 2004 vant Ukraina konkurransen, og samme høst brøt det ut store demonstrasjoner i landet etter beskyldninger om valgfusk under presidentvalget. Opptøyene fikk navnet Oransjerevolusjonen og endte med at det ble holdt en ny valgomgang, der den pro-vestlige Viktor Jusjtsjenko vant valget. Den uoversiktlige situasjonen sådde tvil om Ukraina var i stand til å arrangere konkurransen i 2005. Tvilen ble imidlertid feid til side, og Ukraina arrangerte to prikkfrie sendinger fra Kyiv i mai 2005. Konkurransen fikk likevel et politisk bakteppe, siden Oransjerevolusjonens uoffisielle hymne, «Razom nas bahato», representerte Ukraina. Den europeiske kringkastingsunion mente imidlertid at sangen var politisk, og dermed måtte teksten gjøres om. President Jusjtsjenko var også til stede under sendingen og delte ut seierstrofeet til den greske vinneren, Elena Paparizou.
Nye uroligheter ga fravær i 2015
Vinteren 2014 brøt det for alvor ut nye politiske uroligheter i landet. I februar ble den russiskvennlige presidenten Viktor Janukovytsj avsatt etter demonstrasjoner og blodige opprør i Kyiv. Russland svarte med å trappe opp sitt militære nærvær mot grensa til Ukraina, og i mars annekterte Russland Krymhalvøya som tilhørte Ukraina. I tillegg brøt det ut borgerkrig i Øst-Ukraina mellom staten og pro-russiske opprørere. Urolighetene gjorde at Ukraina trakk seg fra konkurransen i 2015, men kom tilbake igjen i 2016. Da med krimtataren Jamala som sang «1944», en sang som omhandlet den sovjetiske deportasjonen av tartarer fra Krym i 1944. I et intervju med radiokanalen Radio Free Europe i februar 2016 uttalte Jamala at sangen minnet henne om hennes egen familie som fremdeles lever på Krym. Hun sa videre at etter den russiske annekteringen av Krym i 2014, bor «krimtatarene nå i et okkupert område». Sangens tekst omhandler imidlertid ikke 2014-anneksjonen. Enkelte russiske politikere og de russiske myndighetene på Krym anklaget likevel ukrainske myndigheter for å bruke sangen til «å fornærme Russland». I mars 2016 uttalte Den europeiske kringkastingsunion på Twitter at hverken sangens tittel eller tekst var å anse som politisk – og dermed i overenstemmelse med konkurransereglene.
Etterspillet etter 2016-seieren
I avstemningen i finalen i 2016 sto det til slutt mellom Ukraina og Russland. I den nervepirrende avslutningen tok Ukraina seieren, selv om Russland hadde fått flest poeng fra TV-seerne i Europa. Russiske medier mente seieren var både «provoserende og politisk», og også utenlandske og norske medier mente konkurransen hadde mistet uskylden da «1944» vant.
Seieren gjorde at Ukraina fikk arrangere Eurovision Song Contest 2017. Høsten 2016 ble det igjen krangel mellom de to nabolandene da ukrainske myndigheter uttalte at de ville forby innreise til russiske artister som offentlig hadde støttet de pro-russiske separatistene øst i Ukraina. Russisk musikkbransje kalte uttalelsen fra Ukraina for «uholdbar». Tross det anspente forholdet landene mellom, besluttet Russland å delta i Eurovision Song Contest 2017 i Ukraina.
Striden med Russland i 2017
12. mars 2017 offentliggjorde den russiske kringkasteren Pervyj kanal at artisten Julija Samojlova skulle representere Russland i Eurovision Song Contest 2017 med sangen «Flame Is Burning». Kort tid etter kunngjøringen ila den ukrainske sikkerhetstjenesten SBU Julija Samojlova et tre års innreiseforbud til Ukraina. Årsaken var at hun hadde holdt konsert på Krym i 2015, og SBU mente at Samojlova hadde tatt seg ulovlig inn på ukrainsk territorium.
EBU mente Ukraina prøvde å slå politisk mynt på konkurransen, og unionens sjef, Ingrid Deltenre brukte sterke ord i et brev til Ukrainas statsminister: «Vi er både sinte og frustrerte over at årets konkurranse blir brukt som et verktøy i den pågående konflikten mellom Russland og Ukraina», skrev Deltenre i brevet og varslet samtidig at det kunne bli aktuelt med reaksjoner overfor Ukraina.
Ukrainske myndigheter sto imidlertid fast på beslutningen om innreiseforbudet, og ukrainsk tv ba i stedet EBU å respektere Ukrainas suverenitet. EBU tilbød Russland å delta via satellitt direkte fra Russland, eller å bytte ut Julija Samojlova med en annen artist. Russisk fjernsyn avviste imidlertid de alternative løsningene, og 13. april 2017 kunngjorde Russland at de trakk seg fra konkurransen i Kyiv. Avgjørelsen ble sterkt beklaget av EBU, som fordømte det ukrainske innreiseforbudet og mente det «undergraver integriteten og den ikke-politiske naturen» til konkurransen.
Bråket etter Vidbir 2019
Ukraina var påmeldt til Eurovision Song Contest 2019 i Tel Aviv og arrangerte sitt nasjonale uttak Vidbir i februar 2019. Artisten Maruv vant finalen 23. februar 2019 med sangen «Siren Song», og hun fikk dermed muligheten til å representere Ukraina i Eurovision Song Contest. Like etter seieren sådde imidlertid kringkasteren Suspilne tvil om Maruv skulle få representere landet. Dette skyldtes at hun hadde hatt en rekke konserter og opptredener i Russland. Kringkasteren krevde at artisten skrev under en kontrakt som blant annet forbød henne å opptre i Russland, overdra sangrettighetene til et annet plateselskap og dekke alle deltakerkostnadene selv. Maruv nektet å underskrive avtalen, og to dager etter finalen kunngjorde Suspilne at Maruv ikke skulle få representere Ukraina i Eurovision Song Contest. Artistene som kom på andre- og tredjeplass i Vidbir ønsket heller ikke å stille opp, og 27. februar trakk Ukraina seg fra konkurransen. Dette var Ukrainas andre fravær siden debuten i 2003.
Krigen i 2022
I 2022 skjedde en lignende hendelse i etterdønningene av Vidbir 2022. Konkurransen ble vunnet av folk-rap-sangeren Alina Pasj, men få dager etter seieren ble det strid rundt et besøk hun hadde hatt på russisk-annekterte Krym i 2015. I Ukraina er det strenge regler for innreise til Krym, blant annet må ukrainere søke om innreise, og innreisen må skje via Ukraina. Pasj leverte inn dokumentasjon på at hun hadde reist inn via Ukraina, men kringkasteren Suspilne mente dokumentasjonen var fabrikert. Til slutt valgte Pasj å trekke seg fra oppdraget og kommenterte at hun «ikke ville ha denne virtuelle krigen og hatet. Den viktigste krigen nå er den ytre, den som kom til landet mitt i 2014» – med henvisning til krigen i Øst-Ukraina. Hendelsen skjedde også midt under den spente krisen mellom Russland og Ukraina, der Russland hadde deployert store styrker langs grensen til Ukraina. Suspilne kunngjorde 22. februar at andreplassen Kalush Orchestra hadde takket ja til oppdraget med å representere landet. Bare to dager senere gikk Russland til angrep på Ukraina, noe som førte til at EBU utestengte Russland fra 2022-konkurransen.
I begynnelsen av april bekreftet den ukrainske kringkasteren Suspilne at Ukraina ville delta, og den ukrainske regjeringen ga deltakerne Kalush Orchestra tillatelse til å forlate landet. I utgangspunktet må alle stridsdyktige, voksne ukrainske menn forbli i Ukraina. Bandet dro på promoteringsturné og opptrådte live i Torino under konkurransen i mai. Etter krigsutbruddet gikk det ukrainske bidraget til topps på bettinglistene og ble storfavoritt til å vinne konkurransen. På grunn av den pågående krigen fikk Ukraina imidlertid dispensasjon fra kravet om å spille inn et reseveropptak, men valgte likevel å spille inn et opptak i Lviv. Slike opptak skal brukes i tilfelle dersom en artist av ulike grunner skulle bli forhindret fra å reise til konkurransen. Konkurransen ble sendt direkte i Ukraina, og kommentator og 2017-programleder Timur Mirosjnytsjenko kommenterte sendingen fra et bomberom i Kyiv. Ukraina vant også finalen, takket være en rekordhøy poengsum fra tv-seerne.
Deltakelsen i 2023
Som vinner av 2022-konkurransen hadde Ukraina førsteretten på å arrangere konkurransen i 2023. Dette ville ha vært tredje gang landet sto vertskap for Eurovision Song Contest, etter å ha arrangert utgavene i 2005 og 2017.
Den pågående krigen i landet og medhørende sikkerhetssituasjon gjorde at EBU besluttet at 2023-konkurransen ikke skulle finne sted i Ukraina. I stedet tilbød EBU arrangementet til sølvvinneren fra 2022, Storbritannia, som takket ja til oppdraget. Britiske BBC la konkurransen til Liverpool og arrangerte på vegne av Ukraina og den ukrainske kringkasteren Suspilne. Dette var første gang siden 1980 at konkurransen ble arrangert i et annet land enn landet som vant forrige konkurranse. Det var også femte gang BBC trådte inn som reserve-vert, og niende gang totalt at Storbritannia sto vertskap for konkurransen.
Stemmehistorikk
Siden debuten i 2003 har Ukraina gitt følgende poeng i finaler. Poeng som Ukraina har gitt og fått i semifinaler, er ikke inkludert i tabellene. Tallene er hentet fra nettstedet ESC Database. Ved like mange poeng, rangeres landene etter hvor mange prosent de har gitt av høyeste mulige oppnåelige totalscore.
Vågsallmenningen
Vågsallmenningen (1-7, 2-16 ) er en allmenning (bred gate) i bydelen Bergenhus i Bergen sentrum. Den ligger i forlengelse av Strandkaien, går fra Fisketorget til krysset Småstrandgaten / Allehelgens gate / Christies gate, og ligger sør for Korskirken.
NOU 1998: 10, Moland-utvalget
NOU 1998:10 «Fondering av folketrygden?» er en norsk offentlig utredning (NOU) fra et utvalg som ble oppnevnt av regjeringen for å utrede om Folketrygden burde fondsbaseres, det vil si om det burde bygges opp fond til å dekke befolkningens voksende pensjonsrettigheter. Utvalget ble ledet av Torstein Moland og ble referert til som «Molandutvalget».
Utvalget anbefalte at grunnpensjonene fortsatt burde dekkes løpende over statsbudsjettet, slik at det eventuelt bare er tilleggspensjonene i folketrygden som bør fondsbaseres.
Utvalget diskuterte særlig to modeller for fondsoppbygging:
Vågsallmenningen
Referanser
<References />
Godas
Godas (død 533) var konge over Sardinia fra ca. 531 til sin død. Han var av gotisk avstamning.
Godas ble delegert styre av øya Sardinia av vandalerkongen Gelimer. Men Godas gjorde snart opprør mot kongen, erklærte Sardinia uavhengig av Karthago og innsatte seg selv som konge.
Da Godas merket at keiser Justinian den store gjorde seg klar til å gå til krig mot vandalen, sendte han et brev til keiseren hvor han ba om assistanse. Justinian skrev tilbake at han mer enn gjerne ønsket å inngå allianse med Godas, og han lovte å sende soldater til å styrke forsvaret av øya. Men Justinian sendte aldri forsterkninger til Godas, så da kong Gelimers bror Zano landet i Caranalis (dagens Cagliari) med 5 000 mann var det ikke mye Godas kunne gjøre for å holde vandalene ute av byen. Godas ble drept og Sardinia ble igjen erklært en del av vandalenes kongedømme.
Calypsobyen
Calypsobyen er en nedlagt gruveby på Calypsostranda, nordvest for Recherchefjorden i Bellsund på Svalbard. Calypsobyen ble bygd i perioden 1918-19 og var eid av Northern Exploration Company (NEC). Calypsobyen var selskapets hovedanlegg. I dag er stedet en del av Sør-Spitsbergen nasjonalpark og området er eid av den norske stat. Sysselmesteren på Svalbard fører utvidet oppsyn og vedlikehold av anlegget, som inngår i de 50 mest prioriterte kulturminnene på Svalbard.
Cholla kullkraftverk
Cholla kullkraftverk  er et kullkraftverk ved Joseph City i Navajo County, delstaten Arizona i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 1021 MW, fordelt på 4 turbiner. Dette er et av delstatens større kraftverk målt etter effekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1960 og stod ferdig i 1981. Brenselkilden er ulike kvaliteter av kull.
Kirat
[[Fil:Nepal_ethnic_groups.png|250px|right|thumb|Noen nasjonale grupper i Nepal;
Calypsobyen
Kullet kommer ut i dagen i strandkanten, men kullforekomstene var små og lagene var ikke mektige. Calypsobyen ligger dessuten meget værhardt til. Sjøen står ofte rett på den nordvendte rullesteinsstranda og det er lite eller ingenting som tar av for vind og sjø. Å komme i land er vanskelig og å få kullet transportert ut nesten umulig. Kulleventyret ble derfor kortvarig og driften ble nedlagt allerede i 1920. Selskapet fortsatte derimot jakten på asbest som fantes innerst i Recherchefjorden, ved Asbestodden.
Cholla kullkraftverk
Anleggets totale CO2-utslipp i 2006 var 8.526.274 tonn.
Kirat
{{legend|#660000|Bhothe, Sherpa, Thakali}} {{legend|green|Gurung}} {{legend|#ff6600|Kirat}} {{legend|red|Newar}} {{legend|#ffcc33|Nepali}} {{legend|#333366|Tamang}}]] Kirat (eller kirant, kiranti) folket i Nepal, er et fellesnavn på flere nærbeslekta folkegrupper i åsdistriktene i landets østligste del, mot grensa til India.
Calypsobyen
Stranda og stedet har sitt navn etter det britiske marinefartøyet HMS «Calypso». Fartøyet tilhørte den britiske marinens Training Squadron som drev oppmåling i området i 1895.
Alpheopsis africana
Alpheopsis africana er en art av reker i slekten Alpheopsis innen familien pistolreker. Arten lever i den østlige delen av Stillehavet.
Craigavon (distrikt)
Craigavon er et administrativt distrikt i Nord-Irland. Det har navn etter administrasjonssenteret Craigavon, som er en new town ved bredden av Lough Neagh.
Alpheopsis africana
Arter i slekten Alpheopsis
Slekten omfatter følgende arter:
Kirat
Historie
Historisk dukker kirat-folket opp i Kathmandudalen i det siste årtusen før vår tidsrekning, der de grunnla Kirat-dynastiet. De snakka et tibetansk-mongolsk språk som skal ha blitt opphavet både til newari, som fortsatt snakkes i dalen, og de moderne kira(n)t-språkene.
Calypsobyen
I dag er Calypsobyen et av de største historiske anleggene for kulldrift utenom dagens bosetninger. Anlegget bestod totalt av åtte bygninger med ulik alder og funksjon, hvorav seks er bevart. Inne i bygningene står fremdeles en del opprinnelige møbler. I tillegg er det blant annet rester av flere mindre båter, skinnegang, gruvevogn, en sammenrast gruvegang og radiomast.
Kirat
Historie
Da dynastiet blei fordrevet fra dalen på 300-tallet etter vår tidsrekning, bosatte kirat-folket seg lenger øst.