cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fra Bartolommeo
Den florentinske kunstens første kolorist
Bartolommeo var en av den italienske kunstens mestere. Samtidige som sterkest gjorde et inntrykk på ham var Perugino komposisjonsmessig og Leonardo da Vinci når det gjaldt formgivning og teknikk; innholdet var derimot et produkt av ham selv. Imidlertid var hans motivkrets innskrenket. Han skildret ikke nakenhet, med unntak av små engelfigurer («putti»). Han malte heller ingen større kompositoriske bilder, heller rolige andaktsbilder, og de var et levende uttrykk for hans inderlige tro. Spesielt var han berømt for sin koloritt, som han frembragte gjennom utbytte av temperafargen mot oljefargen: Han var den florentinske kunsten første kolorist og hadde en stor innflytelse på den unge Rafael under hans studier.
Microrhopaea
Microrhopaea er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Arvid Jansons
Arvīds Jansons (født 10. oktober 1914 i Liepāja, død 21. november 1984 i Manchester) var en latvisk fiolinist og dirigent som ofte besøkte Norge. Han var far til Mariss Jansons, som har ledet flere norske orkestre.
Arvid studerte fiolin i fødebyen Liepāja (1929–35) og komposisjon i Riga under Leo Blech (1940–44). Han var fiolinist i byens operaorkester (1940), som han senere ble dirigent for (1944). Han ledet også Latvias radioorkester i noen år (1947–52). Senere gikk han over til Leningrad der han ledet filharmonien, også til plateutgivelser.
Jansons døde av hjerteinfarkt under et dirigentoppdrag med Halle Orchestra i Manchester.
Microrhopaea
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Finnsand
Finnsand eller Finsand (gnr. 283) er en gammel storgård og ei grend i Øvre Ådal, i Ringerike kommune i Viken fylke.
Stedet, som ligger ved østbredden av innsjøen Sperillen, var anløpssted for dampskipstrafikken på innsjøen mellom 13. oktober 1868 og 1933. Fram til 1929 anløp DS «Bægna», deretter ble trafikken overført til en motorbåt.
Finnsand ble også endestasjon for Sperillbanen, som åpnet for trafikk mellom Hønefoss stasjon og Finnsand 31. juli 1926. Da ble også Finnsand sørligste anløpssted for dampskiptrafikken, som tidligere gikk via sluseanlegget ved Killingstrømmen og ned Ådalselva til Hen. Sperillbanen ble imidlertid nedlagt for persontrafikk alt 1. juli 1933, men godstrafikken fortsatte fram til 1957. Da ble hele banestrekningen nedlagt. Stasjonsbygningen og lokomotivstallen står ennå på stedet og er godt synlige inntil veien på hver side av E16. I tillegg står det noen mindre bygninger og skur som tidligere var tilknyttet jernbanedriften. Vannstenderne som ble brukt til å fylle vann på damplokomotivene, er senere tatt i bruk på Sørumsand stasjon for Urskog–Hølandsbanen.
Det er en flott badeplass på stedet.
HMS «Pathfinder» (krysser)
HMS «Pathfinder» var en britisk lett krysser. Den er kjent som det første skipet som ble senket av en torpedo avfyrt fra en ubåt.
Den 5. september 1914, helt i begynnelsen av første verdenskrig, ble «Pathfinder» senket utenfor St. Abbs Head i Berwickshire av den tyske ubåten «U 21» under ledelse av Leutnant zur See Otto Hersing. 259 mann gikk ned med skipet, kun 11 overlevde.
Byggeteknikk
Byggeteknikk er et sivilingeniørfag som omhandler design, konstruksjon og vedlikehold av menneskeskapte eller naturlige omgivelser, inkludert konstruksjoner som broer, veier, kanaler, demninger og bygninger. Byggeteknikk er det eldste ingeniørfaget etter militæringeniørstudiet, og det kalles derfor for eksempel civil engineering på engelsk for å skille de to fra hverandre.
Korint
Korint (gresk: Κόρινθος, Kórinthos) er en gresk by på den smale landbroen som forener halvøya Peloponnes med resten av det greske fastland. Vest for landbroen ligger Korintbukta, i øst ligger Saroniabukta. Korint ligger 78 km sørvest for Athen. Landbroen som i antikken ble passert ved å dra skipene over på sleder, er nå skåret over av en kanal. Byen har 36 000 innbyggere.
Korint er også hovedstaden i prefekturet Korinthia. Byen er (med klokken) omringet av kystlandsbyene Lekaio, Isthmia, Kekries og landsbyene Examilia og det antikke Korint. Geofysisk er byen på samme måte omringet av de trange kystslettene til Voka, Korintbukta, Korintkanalen, Saroniabukta, Oneia-fjellene og den monolittiske høyden Akrokorint hvor den middelalderske akropolisen ble bygd.
Den historiske by ligger noe lenger mot sørøst, på et sted som var bebygd allerede i bronsealderen. Det antas at Korint var en mykensk palassby, likesom Mykene, Tiryns og Pylos. Ifølge gresk mytologi var det Sisyfos som var stamfar til den gamle korintiske kongeslekt.
Forhistorisk tid
Før slutten av den mykenske perioden, forsøkte dorerne å slå seg ned i Korint. Dette slo først feil, men det andre forsøket under lederen Aletes fulgte en annen vei rundt den korintiske bukten fra Antirio.
Arkaisk tid
I løpet av det mørke århundre og inn i arkaisk tid, var Korint et kongedømme. I 747 f.Kr ble kong Telestes regjeringstid avsluttet av den doriske, aristokratiske klanen Bacchidaene som mente de var en avstamming fra den gudommelige helten Herakles.
Bacchidaene gjorde Korint til en forent stat, de gjorde slutt på kongedømmet, og hersket i stedet som en aristokratisk bule. På et årlig basis pekte de ut en prytaneis fra sine egne rekker som fungerte som et overhode i bulen. De valgte også en polemarkos som var overhode i millitæret. Bacchidaene var forøvrig en streng endogamisk gruppe.
Under tyrannene
Korint var på 600-tallet f.Kr. styrt av tyrannene Kypselos (hersket 657-627 f.Kr.) og hans sønn Periander (hersket 627-585 f.Kr.).
På denne tiden sendte byen kolonister for å grunnlegge bosetningene Epidamnos (dagens Durrës i Albania), Siracusa, Ambracia, Kérkyra og Anactorium. Periander grunnla også Apollonia og Pontidaia. Korint var også en av de ni sponsorbyene som grunnla Naukratis i antikkens Egypt. Naukratis ble grunnlagt for å ta seg av den stadig økende handelen mellom den greske verdenen og faraoenes Egypt under styret til farao Psammetikus I av det 26. dynastiet.
Periander var en av de sju vise menn i Hellas. Under hans styre ble de første korintiske mynter preget. Han var den første som forsøkte å skjære gjennom landbroen for å skape en sjøvei mellom Korinbukta og Saroniabukta. Han oppgav forsøket på grunn av de ekstreme tekniske problemene han møtte, men han laget Diolkos (en rampe over land bygget av stein) i stedet. Epoken til kypselidene som endte med Perianders nevø Psammetikos, oppkalt etter den hellenofile egyptiske faraoen Psammetikus I, var gullalderen til byen Korint.
Klassisk tid
I klassisk tid rivaliserte byen med Athen og Theben i velstand, basert på handelen og trafikken over landbroen. Frem til midten av 500-tallet f.Kr. var Korint en betydelig eksportør av svartfigurkeramikk til byer rundt i den greske verdenen. Athensk pottemakere dominerte senere markedet. Korints store tempel på sin antikke akropolis var dedisert Afrodite. Ifølge de fleste kilder, var der mer enn tusen tempelprostituerte tilknyttet tempelet til Afrodite. Korint var også verten for de isthmiske leker.
I denne epoken utviklet korinterne sin søyleorden, den tredje ordenen av klassisk arkitektur etter de joniske og doriske. Den korintiske søyleordenen var den mest kompliserte av de tre og viste oppsamling av rikdom og luksuirøs livsstil i den antikke bystaten, mens den doriske ordenen samtstemte med den strenge og enkle livsstilen til de eldre dorerne som spartanerne, mens den joniske var en balanse mellom de to etter filosofien og harmonien til jonere som athenerne.
På den tiden var der et berømt gammelt ordtak, Ou pantos plein es Korinthon («ikke alle kan dra til Korint», på grunn av den dyre levestandarden som hersket i byen. Byen ble beryktet for de tempelprostituerte til Afrodite, kjærlighetsgudinnen, som betjente de rike handelsmennene og de mektige embetsmennene som levde i eller reiste innom byen. Den mest kjente av dem, Lais, ble sagt å ha ekstraordinære evner og tok ekstremt høy betalinger for sine tjenester.
Byen hadde to hovedhavner, en i Korintbukta og en i Saroniabukta, som betjente handelsrutene i henholdsvis det vestlige og østlige Middelhavet. I Korintbukta lå Lakaion som forbandt byen med sine vestlige kolonier (apoikoiai) og Magna Graecia, mens havnen Kekhriais betjente skipene som kom fra Athen, Jonia, Kypros og resten av Levanten. Begge havnene hadde dokker for bystatens store krigsflåter.
Byen var en betydelig bidragsyter i perserkrigene, deltok med 40 krigsskip i slaget ved Salamis under admiral Adeimantos og 5000 hoplitter i det etterfølgende slaget ved Plataiai. Etter dette var Korint jevnlig fiende av Athen og alliert med Sparta i det peloponnesiske forbund. En av faktorene som førte til peloponneskrigen i 431 f.Kr., var krangelen mellom Korint og Athen over den korintiske kolonien Korkyra (Korfu), som antagelig stammet fra den tradisjonelle handelsrivaliseringen mellom de to byene.
Etter at peloponneserkrigen var slutt, hadde Korint og Theben, som var tidligere allierte med Sparta, blitt misfornøyde med hegemoniet til Sparta og startet Korintkrigen mot bystaten. Dette svekket polisene i Peloponnes ytterligere før invasjonen til makedonerne fra nord og formingen av korintforbundet av Filip II av Makedonia mot det persiske riket. Filips sønn, Aleksander den store, var den førte generalen til hellenerne.
Romertiden
Romerne under Lucius Mummius ødela Korint etter en beleiring i 146 f.Kr.. Da han gikk inn i byen drepte Mummius alle menn og solgte kvinner og barn som slaver før han satte byen i brann. For dette fikk han tilnavnet Achaicus som erobrer av det akhaiske forbund. Mens der er arkeologiske bevis for minimal beboelse i årene etterpå, grunnla Julius Cæsar byen på nytt som Colonia Iaus Iulia Corinthiensis i 44 f.Kr. kort tid før han ble myrdet. Ifølge Appian bestod de nye bosetterne av frigitte slaver i Roma. Under romerne ble den sete for styret av det sørlige Hellas eller Akhaia (ifølge apostelgjerningene 18, 12-16). Befolkningen ble kjent for sin velstand og for sine luksuriøse, umoralske og lastefulle vaner. Byen hadde en stor blandet befolkning av romere, grekere og jøder.
Da apostelen Paulus først besøkte byen (51 eller 52), var Gallio, bror til Seneca, prokonsul i byen. Paulus bodde der i atten måneder. Her ble han kjent med Priscilla og Aquila, og kort etter at han reiste kom Apollos fra Efesos.
Paulus skrev to av sine brev til det kristne samfunnet i Korint, 1. korinterbrev og 2. korinterbrev. Det første brev omhandler vanskene med å opprettholde et kristent samfunn i en slik verdensby. Det andre brevet ble skrevet til korinterne mens Paulus var i Makedonia.
Bysantinsk tid
Byen ble ødelagt av et jordskjelv i 375 og igjen i 551.
Under Alarik Is invasjon av Hellas, i 395–396, var Korint en av byene han plyndret og solgte mange av dens borgere som slaver.
Under styret til den østromerske keiseren Justinian I ble det reist en stor steinmur fra Saroniabukta til Korintbukta for å beskytte byen og den peloponnesiske halvøya mot barbariske invasjoner fra nord. Steinmuren var rundt ti km (seks miles) lang og ble kalt Examilion (exi=seks på gresk). I denne perioden var setet for Thema av Hellas (representerte dagens Hellas).
På 1100-tallet, under styret til Komnenos-dynastiet, tiltrakk byens rikdom som var skapt av silkehandelen til de latinske statene i Vest-Europa, seg oppmerksomheten til de sicilianske normannerne under Roger av Sicilia som plyndret den i 1147.
Fyrstedømmet Akhaia
Etter kollapsen til motstanden og i årene etterpå ble Korint fullstendig del av fyrstedømmet, styrt av villehardouinere fra deres hovedstad i Andravida av Elis. Korint var den siste betydelige byen i Akhaia på dets nordlige grense med en annen korsfarerstat, hertugdømmet Athen.
Osmansk styre
Fem år etter det endelige fallet til Konstantinopel, erobret tyrkerne i Det osmanske riket byen og dens mektige festning.
Under den greske uavhengighetskrigen, 1821–1830 ble byen fullstendig ødelagt av de tyrkiske styrkene. Byen ble offisielt frigjort i 1832 etter London-avtalen. Stedet ble regnet blant kandidatene for den nye hovedstaden til det nylig grunnlagte kongedømmet Hellas i 1833, på grunn av sin historiske betydning og strategiske posisjon. Athen, som da var en relativ ubetydelig landsby, ble i stedet valgt.
Kolonier
Kolonier i Epiros:
Kolonier på Sicilia i Magna Graecia:
Korint i dag
Den gamle byen (antikkens Korint, i dag en landsby 3 km sørvest for den moderne byen) ble i 1858 fullstendig ødelagt av et jordskjelv. Den nye byen Korint ble grunnlagt på kysten ved Korintbukta.
Korint er den nest største byen i periferien av Peloponnes etter Kalamata (53 659 innbyggere i 2001). I folketellingen i 1991 hadde byen en befolkning på 28 071, mens de siste tallene fra 2001 viser en økning på 2363 innbyggere (+8,4%) til 30 434. Mellom folketellingene i 1981 og 1991 hadde byen en av de raskest økende befolkningene i landet.
Byområdet til Korint, eller Dimos Korinthion hadde en befolkning på 36 991 i 2001. Byområdet omfatter landsbyen rundt det antikke Korint (1770 innbyggere), dvs den antikke og middelalderske byen ble bygget ved høyden Akrokorinth tre km fra det nye bysenteret, og dessuten landsbyen Examilia (1547 innbyggere) og de mindre bosetningene til Xylokeriza (777 innbyggere) og Solomos (686 innbyggere).
Korintkanalen som er sjøveien for en del av skipstrafikken mellom det vestlige Middelhavet og Egeerhavet, er rundt fire km øst for byen der den skjærer gjennom landbroen til Korint.
Et bytorg ligger ved siden av havnen. Havnen ligger nord for torget og betjener lokale behov for industrien og landbruket. Det er hovedsakelig en eksportsfasilitet.
Korint er et betydelig industriknutepunkt på nasjonalt nivå. Kobberkabler, petroleumsprodukter, medisinsk utstyr, marmor, gips, keramikkfliser, salt, mineralvann og kjøttprodukter produseres i nærheten. Et stort rørledningskompleks, en tekstilfabrikk og en fasilitet for kjøttpakking la ned sin virksomhet i 2005.
Et stort oljeraffineri ligger rundt 12 km nordøst for byen som noen mener er grensen for byområdet til Athen. Komplekset er blant de største i det østlige Middelhavet. Det er omringet av riksvei 8A og en motorvei med 3+1 filer i hver retning. Et moderne rekreasjonsområde med restauranter og bensinstasjoner ligger i nærheten av motorveien. Motorveiforbindelsen går til Athen, Patras og Tripoli.
Byen er endestasjon for en nylig bygget toppmoderne jernbanelinje (Prostiakos) til metropolområdet til Athen. Forventningene for videre økonomisk og bosetningsekspansjon er betydelige på grunn av denne nye utviklingen.
Byen er også et betydelig knutepunkt for trafikken inn i Peloponnes, den sørligste delen av fastlandet i Hellas.
Straight Outta Lynwood
Straight Outta Lynwood av «Weird Al» Yankovic ble lansert 26. september 2006 av Volcano Records i USA og er Yankovics sjette album. Albumet ble presentert på en tosidig «dual disc» med en DVD-side og en musikk-side som kan spilles i de fleste CD-spillere. Platen er ikke en CD, fordi den har en avspillings-sperre.
DVD-siden inneholder seks animerte sanger, en dokumentar, 5.1-lyd og karaoke-tekst. PAL-versjonen for Europa og den Canadiske versjonen kommer ikke på tosidig plate, men på to plater: En musikkplate og en DVD med musikkvideo og dokumentar, men uten 5.1-lyd og karaoke.
Albumet ble spilt inn i juli 2005, februar 2006, april 2006 og juli 2006. Albumet er i sjangeren komedie og parodi og allmusic.com har gitt det 5 av 6 stjerner.
Kristine Andersen Vesterfjell
Kristine Andersen Vesterfjell, av og til skrevet Westerfjell (født 1910, død 1987) var en sørsamisk reingjeterske fra Lomsdalen, og en viktig informant for sørsamisk tro og kultur.
Hun var en av de sentrale skikkelsene som førte til at Henrikdaltromma ble funnet i 1969. Selv om hun aldri hadde sett tromma i bruk, visste hun hvor den var blitt gjemt- trolig i begynnelsen av 1900-tallet, hvordan skinnet så ut, hva symbolene betydde og hvordan runebommene ble brukt før i tiden. Hun bodde i lag med onkelen sin reinsamen Nils Andersen Vesterfjell. Siste bruker var Nils' bestefar og hennes oldefar Nils Johan Johannessen Vesterfjell (1819-1871).
Kristine beskrev runebommens beliggenhet slik: «I Henrikdalen under en stor sten som ligger alene i terrenget. Ca. 1/2 meter tykk og ligger på andre stener. Stenen er ikke lett å få øye på, men er nokså stor i utstrekning. Ligger på venstre side, ikke langt fra elven. På andre siden av elven en skogkjøm. Stenen ligger nedenfor myra mellom to bekker.»
I lag med ho Kristine ble det også laget en skisse av hvordan trommeskinnet hadde sett ut, sammen med forklaringer på både oppbygging og symbolforklaringer.
Arvid Sveli og Herlaug Vonheim dro så på ekspedisjon i fjellet for å finne en av de siste gjenværende runebommer, og fant den etter en intens leteaksjon i den ganske utilgjengelige Henrikdalen.
Kharg
Kharg (iransk: Jazirat Kharg, engelsk: Khark Island eller Kharg Island) er en iransk øy i Persiabukta. Den hører inn under Bushehrprovinsen og er et meget viktig utskipningssted for iransk oljeeksport.
Oljeanleggene på øya ble utsatt for flyangrep fra irakisk side under Iran-Irak-krigen mot slutten av 1980-tallet.
Arvesynd
Ifølge den kristne tradisjon er arvesynd (latin peccatum originale, «opprinnelig synd») den allmenne tilstand av syndighet i mennesket (mangel på hellighet) som mennesker fødes i (Salme 51:5).
Terje Englund
Terje Bjørn Englund (født 4. januar 1963 i Oslo) er en norsk journalist og forfatter med Sentral- og Øst-Europa som spesialfelt.
Han har vært bosatt i Praha siden 1993. Englunds første bok, The Czechs in a Nutshell, kom i 2004. Hans andre bok, Spionen som kom for sent, var den første bredere fremstillingen av den tsjekkoslovakiske etterretningstjenesten StBs operasjoner i Norge under den kalde krigen. Boken ble gitt ut i tsjekkisk oversettelse i 2018.
Englund har vært en regelmessig bidragsyter til programmene Radioselskapet og Kulturhuset i NRK P2. Han var hovedredaktør for dokumentarverket In the Morning We Played Quartet, som ble utgitt i 2014 i Bloomington i Indiana. I september 2019 ble Englund tildelt hederspris av ordføreren i Praha 6 for sitt litterære arbeid med historien til Holocaust-ofrene Ema og Artur Melichar, som bygget villaen som i dag er Norges ambassadørbolig i Praha.
Englund har oversatt verker av Václav Havel, Pavel Kohout, Avigdor Dagan, Zuzana Brabcová, Ota Pavel og Ondřej Neff til norsk.
Arvesynd
Navnet sikter til den første synd, Adam og Evas syndefall (eller fall i synd), som skulle være blitt nedarvet til alle etterkommere av Adam og Eva. Arvesynden har ifølge kristen teologi innflytelse på alt levende, det vil si menneskers ondskap og dyrs og planters levevilkår, fordi verden er «falt». Arvesynd atskiller seg fra alminnelig synd som årsak til virkning: «… det dårlige tre [bærer] dårlige frukter.» (Matt 7:17). Arvesynden er ikke en konsekvens av personlige handlinger, men er personlig i den forstand at den får konsekvenser for enhver.
Jarenvatnet
Jarenvatnet er en innsjø i Gran kommune på Hadeland, 201 moh. Innsjøen får tilløp fra elven Vigga i sydenden, og har utløp i nordenden, hvor Vigga renner videre mot Røykenvika i Randsfjorden. Nordøst for Jarenvatnet ligger tettstedet Jaren, og i sydenden ligger Gran.
Jarenvatnet var den andre innsjøen i Norge hvor det ble registrert vasspest. Vasspesten kom hit fra Østensjøvannet på slutten av 1950-tallet og spredte seg senere herfra og til Drammensvassdraget, trolig via Randsfjorden og Randselva.
Arvesynd
Augustin
Augustin utformet den egentlige lære om arvesynden, ifølge hvilken alle mennesker bærer på Adams skyld og derfor er underkastet evig straff, hvis ikke Gud har utvalgt dem til å få del i frelsen gjennom Kristus – dette behandles i læren om predestinasjonen.
Middelalderen
Den middelalderske vestkirke aksepterte aldri Augustins egen tolkning, men mildnet læren og mente at ingen var forutbestemt til fordømmelse, men at det handlet om både Guds nåde og menneskets handlinger.
Jarenvatnet
Den søndre halvparten av vannet ble vernet i 1990 som naturreservat. Også den nordlige delen er vurdert som viktig, som naturtypen kalksjø. Dette er en «utvalgt naturtype» i henhold til naturmangfoldsloven § 52.
Arvesynd
Martin Luther
Martin Luther som fant støtte i Augustins lære, mente at mennesket er uhjelpelig falt i synd, men blir frelst gjennom rettferdiggjørelse ved tro alene. Calvin skjerpet tanken ytterligere gjennom sin lære om den dobbelte predestinasjon, dvs. at forutbestemmelsen gjelder både frelse og fortapelse.
I de østlige kirkene har arvesyndslæren aldri vunnet samme gehør som i de vestlige.
Norges Amerikanske Idretters Forbund
Norges Amerikanske Idretters Forbund [sic] (NAIF) er et norsk idrettsforbund stiftet 1. januar 2010 med fire seksjoner for amerikansk fotball, cheerleading, disksport og lacrosse. Forbundet har ca. 15000 aktive medlemmer, og rundt 210 tilknyttede klubber.
Forbundets stiftelsesmøte ble avholdt 8. november 2009 og forbundet er en sammenslåing av Norges Amerikansk Fotball og Cheerleading Forbund, Norges Frisbeeforbund og Norges Lacrosse Forbund. Lacrosse ble med dette tatt opp som ny idrettsgren i Norges idrettsforbund og olympiske og paralympiske komité.
John Ericsson
John Ericsson (født 31. juli 1803, død 8. mars 1889) var en svensk-amerikansk oppfinner.
Ericsson er mest kjent for å ha funnet opp propellen og konstruert krigsskipet USS «Monitor», som var det første pansrede krigsskip som ble tatt i bruk av den amerikanske marinen. Han oppfant også en varmluftsmaskin. Han deltok i lokomotivveddeløpet på Rainhill i 1829 med Novelty. Panserskipet Monitor beseiret i 1862 Sørstatenes Merrimac.
Referanser
<References/>
De revolutionibus orbium coelestium
De revolutionibus orbium coelestium (Om verdenshimmellegemenes bevegelser, tysk Über die Kreisbewegungen der Himmelskörper, polsk: O obrotach sfer niebieskich), første gang utgitt i 1543 i Nürnberg, er boken som la grunnlaget for den heliosentriske teorien, den er mesterverket til astronomen Nikolaus Kopernikus (1473 – 1543). Boken presenterte et alternativt verdensbilde til det ptolemeiske verdensbilde, eller geosentrismen, ved å presentere et system der Jorda og de andre planetene beveger seg rundt Sola.
Kopernikus skrev opprinnelig et utkast til systemet i en kortere tekst som heter Commentariolus. Boklisten til en fysiker, datert 1514, beskriver et manuskript som i sin beskrivelse matcher Commentariolus, så Kopernikus må ha startet arbeidet med det nye systemet før den tid. Imidlertid mener de fleste historikere at han skrev Commentariolus etter han han flyttet tilbake fra Italia, trolig rett etter 1510. På denne tiden antok Kopernikus at han skulle greie å beskrive Jordas bane i forhold til de andre planetene ganske enkelt, med færre variabler enn det som trengtes for de alfonsinske tabeller, som ble brukt innen ptolemeisk astronomi på den tiden.
Den versjonen av De revolutionibus som Kopernikus selv skrev eksisterer den dag i dag. Studier av hvilke papirtyper som er brukt har gjort det mulig å beregne i hvilken periode verket ble skrevet. Funnene tyder på at han startet med noen astronomiske observasjoner for å skaffe data for å perfeksjonere sine modeller. Han kan derfor ha startet arbeidet med å skrive boken mens han fortsatt drev med astronomiske observasjoner. I løpet av 1530-tallet var det meste av boken ferdigstilt. Men så sent som 1539 var boken ikke ferdig. Da fikk han besøk av den tyske matematikeren Georg Joachim Rheticus fra Wittenberg. Rheticus utga i 1542 en avhandling om trigonometri, som senere ble en del av den andre boken av verket De revolutionibus. Under sterkt press fra Rheticus, samtidig som han så at boken hans fikk ganske god mottakelse, gikk Kopernikus med på å gi boken til sin nære venn, Tiedemann Giese, som var biskop i Chełmno. Han sørget for at boken ble trykt i Nürnberg og utgitt rett før Kopernikus' død, i 1543.
De revolutionibus er et resultat av årtier med arbeide. Verket snudde om på det ptolemeiske verdensbildet, og beskrev et verdensbilde der Jorda roterer rundt Sola. Den innlemmet også over 1,000 år med astronomiske observasjoner (med varierende presisjonsnivå). Den ordinære engelske versjonen av boken inneholder 330 sider, 100 sider med tabeller og over 20,000 tallverdier sortert i tabeller.
Boken er dedisert til pave Paul III (i forordet, der Kopernikus forsøker å få fram at matematikken, og ikke fysikken, må være basisen for å forstå hans teori), og er delt inn i seks deler (bøker):
De revolutionibus begynner med et anonymt forord som sier at hele verket er en hypotese, noe som kan antyde at teorien kun er en spekulasjon. Men ordet hypotese kan ikke leses som dagens betydning av ordet hypotese; at dette er en teori som må testes i praksis. I stedet må ordet her forstås som at teorien er sammenhengende matematisk, men at den ikke nødvendigvis passer virkeligheten. Forordet var ansett å være Kopernikus' egen idé, helt til Johannes Kepler viste at den var et tillegg som den lutherske filosofen og teologen Andreas Osiander hadde lagt til.
Bokens mottakelse blant andre lærde
Boken forårsaket ingen store kontroverser da den ble lansert og provoserte ikke fram anklager om helligbrøde. Det kan derfor virke som Osianders forord fungerte etter (den antatte) hensikten. I 1546 skrev imidlertid en dominikaner, Giovanni Maria Tosolani, en avhandling der han fordømmer teorien og forsvarer Den hellige skrift. Imidlertid berømmer han det matematiske grunnlaget i boken, men fremhever at det ikke er tilstrekkelig bevis for teorien. Tolosani hevdet også at teologen Bartolomeo Spina hadde tenkt å fordømme teorien, men at han var blitt forhindret fra dette på grunn av sykdom.
Av Kopernikus' tilhengere kan nevnes Tycho Brahe, Johannes Kepler og René Descartes. Av hans motstandere kan nevnes Martin Luther, Jean Calvin og Christophorus Clavius. Hvem som er tilhengere og motstandere varierer fra kilde til kilde, eksempelvis regnes Brahe som en tilhenger, selv om han mente at Jorda ikke beveget seg.
Noen få år etter Kopernikus' død utviklet Erasmus Reinhold de pruteniske tabeller (Tabulae prutenicae), basert på Kopernikus' observasjoner. Reinhold selv tok ikke stilling til om det heliosentriske bildet var riktig, men mente det ga bedre forutsigelser med hensyn til planetenes baner. Reinholds pruteniske tabeller ble brukt som basis for kalender-reformen under pave Gregor XIII, den gregorianske kalenderen. Tabellene ble også brukt av sjøfolk, som før dette hadde brukt stjernetabellen til Johannes Müller Regiomontanus.
Oscar 2009
Oscar 2009 kan referere til:
Øyvind Foss
Øyvind Foss (født 2. juni 1934 i Kristiansand, død 4. desember 2022 i Stavanger) var en norsk/tysk teolog (professor emeritus) og forfatter.
Teolog
Han var utdannet teolog ved Det teologiske fakultet ved Universitetet i Oslo 1961/1962 og Det diakonivitenskapelige institutt ved Heidelberg Universität (1983/1984). Han var prest i Sofienberg menighet i Oslo fra 1969 til 1974 og i Tangen menighet i Drammen fra 1976 til 1977. Han var også frilansjournalist og kandidatstipendiat i Berlin fra 1963 til 1968.
Foss var formann i Norske Studenters Kristelige Forbund, internasjonal/tysk studentprest ved Universitetskirken i Heidelberg fra 1977 til 1981, og psykiatrisk sykehusprest og forskningsstipendiat ved Universitetet i Heidelberg frem til han bestod sin doktordissertation i 1984. Fra 1984 til 1987 var han postdoktorstipendiat ved Aarhus Universitet; sogneprest i Vejle og undervisningsassistent ved Aarhus Universitet fra 1987 til 1994. Fra 1994 til 2004 var han førsteamanuensis ved Høgskolen i Stavanger, og fra 1997 til 2003 var han styremedlem og prorektor samme sted. Han var forskningsprofessor (DAAD) ved Det diakonivitenskapelige institutt ved Ruprecht-Karls-Universität i Heidelberg i undervisningsårene 1992/1993 og 1999/2000, og generalsekretær ved Vitenskapsakademiet i Stavanger fra 2004 til 2009.
Politisk ståsted
Hans periode som offentlig person strakk seg fra begynnelsen av 1960-tallet frem til ca. 2018, hvor han var aktiv i presse og kringkasting. På 1960- og 1970-tallet ble han som Rød Front-aktivist i Det Norske Studentersamfund (Chateau Neuf), og prest på Grünerløkka, omtalt som «den røde pastor». Hans politiske og teologiske synspunkter – som han aktivt fremmet i diverse aviser – lå langt til venstre for det som var vanlig i Den norske kirke. Det forhindret ikke at han i perioden 2001–2005 var medlem av menighetsråd et i Stavanger.
Forfatterskap
Foss utga 23 bøker, derav syv vitenskapelige verk – fire på utenlandske og tre på norske forlag.
Foss er kanskje først og fremst kjent for boken ''Jeg elsket en terrorist. Et oppgjør med Baader-Meinhof'', som kom ut på Cappelen forlag i 1981. Her avslørte han at han på 1960-tallet – mens han studerte filosofi og teologi i Berlin under studentopprøret (1965–1968) – hadde et emosjonelt og seksuelt forhold til Jan-Carl Raspe, en av lederne for Baader-Meinhof-Banden. I boken fremmet han også sin kritikk av terrorismen. Boken utløste en voldsom debatt da den kom ut; Foss ble utskjelt og latterliggjort av noen, lovprist og beundret av andre.
Adjuvant
Forskjellige typer adjuvanter inkluderer:
På norsk brukes adjektivet adjuvant innen medisin om en forsterkende eller kompletterende terapi. Adjuvant terapi er da en behandling som kommer i tillegg til hovedbehandlingen. Et eksempel på adjuvant terapi kan være bruk av Tamoxifen i forbindelse med brystkreft.
Det er forsket lite på adjuvanter i mat, næringsmidler og miljø, men man kjenner til eller mistenker at forskjellige substanser kan ha adjuvant effekt i forhold til f.eks anlegg for atopisk sykdom. Eksempler på dette kan være dieseloljeprodukter og utslipp av forbrente dieselprodukter, tobakksrøyking og tobakksrøyk.
Fylkesvei 2588
Fylkesvei 2588 går mellom Sørjordet og Hundorp i Sør-Fron kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 403 (Oppland).
Oscar 2008
Oscar 2008 kan referere til:
Josef Dietrich
Josef «Sepp» Dietrich (født 28. mai 1892 i Hawangen i Bayern, død 21. april 1966 i Ludwigsburg i Baden-Württemberg) var en tysk offiser i Schutzstaffel (SS) i Hitler-Tyskland. Han er mest kjent som den mangeårige kommandanten for Waffen-SS-divisjonen Leibstandarte-SS Adolf Hitler. Forfatter og historiker William L. Shirer beskrev ham som en av organisasjonens mest brutale medlemmer.
Han ble dømt til 25 års fengsel for krigsforbrytelser. Han ble løslatt etter å ha sonet 10 år.
Bakgrunn
Dietrich hadde en arbeiderbakgrunn hvor faren var materialforvalter på en ostefabrikk. Dietrich omtalte foreldrene som upolitiske, og han måtte tidlig ut i arbeid på grunn av den trange økonomiske situasjonen. Han ble utdannet som slakter, men gikk inn i den keiserlige hær allerede i 1911. Under første verdenskrig ble han etter hvert forfremmet til vizefeldwebel og ble dekorert med Jernkorset. Han ble skadet to ganger, første gang da han falt av en hest, andre gangen av en granatsplint som traff ham i det høyre benet.
Mellomkrigstiden
Han ble dimittert etter fredsslutningen og gikk da fra den ene jobben til den andre. Blant annet arbeidet han som gårdsarbeider og politimann. Han var allerede på dette tidspunkt kjent som en meget hissig person, som svært lett lot seg fornærme.
Han deltok i mai 1919 i frikorps-kampen i Frikorps Oberland mot den kommunistiske bayerske sovjetrepublikken. Til tross for at han ikke hadde noen formell militær utdanning, ble han tatt opp som offiser i 1921 og forble etter dette i de militære styrkene bortsett fra i årene 1927–1930 da han var tollkontrollør for en amerikansk tobakkeksportør.
Han meldte seg tidlig inn i NSDAP og ble lagt merke til av Hitler. I 1928 ble han innlemmet i Hitlers personlige livvaktstyrke. Hitler kalte ham «Chauffeureska», og Dietrich var ofte med på bilreiser gjennom Tyskland. Han fikk også en rekke andre oppdrag innen partiet, blant annet for Eher Verlag i München og innen SS.
I 1930 ble Dietrich valgt inn i Riksdagen for valgkretsen Nedre Bayern. I 1931 ble han forfremmet til SS-Gruppenführer. Han fortsatte å stige i partihierarkiet etter maktovertagelsen i 1933. Han ble SS-Oberstgruppenführer og kommandant for Leibstandarte-SS Adolf Hitler, samt Generaloberst der Waffen-SS. Han var også medlem av det prøyssiske statsrådet.
I 1934 hadde han en viktig rolle under De lange knivers natt, utrenskningen i Sturmabteilung (SA). Hitler hadde laget en liste over ekte og innbilte konspiratører og sendte Dietrich til justisministeriet i Berlin for å likvidere dem. SA-ledere som var gamle venner av Dietrich protesterte og tryglet for sine liv, men Dietrch svarte: «Du har blitt dømt til døden av Føreren. Heil Hitler!».
Andre verdenskrig
I desember 1944 var Hitler mistenksom overfor de fleste i Wehrmachts overkommando og gav kommandoen over VI Panserarmé til Dietrich i den tro at han kunne stole på SS. De siste reservene på Vestfronten ble satt inn i Ardenneroffensiven for å stoppe den allierte framrykkingen, rykke vestover til Kanalen og derved splitte de alliertes styrker slik tyskerne hadde gjort i 1940. Dietrichs styrker skulle være en drivkraft i den tyske motstanden. Offensiven hadde god fremgang til å begynne med, men panserarméen stoppet opp, noe som bidro til at offensiven falt sammen. Styrken ble flyttet til Østfronten. Etter slaget om Budapest stod Dietrich og hans panserarmé i spissen for tyskernes siste motoffensiv i Ungarn, Operasjon Frühlingserwachen. Også denne offensiven kjørte seg fast etter noe fremgang til å begynne med.
I april 1945 proklamerte en rasende Hitler at Dietrichs menn måtte levere inn sine armbind på grunn av sin dårlige innsats. Dietrich ble også rasende og annonserte at han ville returnere alle sine dekorasjoner eller skyte seg selv. Han foreslo at man skulle samle alle medaljer i en potte og sende dem til Berlin.
Etter krigen
Tidlig i 1946 ble Dietrich fremstilt for et amerikansk militærtribunal. Sammen med 42 andre SS-offiserer var han tiltalt for Malmedymassakren på 71 amerikanske krigsfanger utenfor Malmedy den 17. desember 1944. Han fikk en dom på 25 års fengsel. Etter ti år ble han løslatt og sendt til München for å stilles for en tysk domstol. 14. mai 1957 ble han dømt til 19 måneders fengsel for sin rolle under De lange knivers natt.
Etter at han ble løslatt var han aktiv i veteranorganisasjonen HIAG.
Cresco
Cresco var et heleid merkenavn av DNB Bank, som tilbød kredittkort og forbrukslån.
Selskapets produkter ble solgt gjennom samarbeidspartnere og direkte ut i markedet. Samarbeidspartnere inkluderte blant annet Elkjøp og Soundgarden. I tillegg skjedde salg gjennom organisasjoner som blant annet NITO og YS.
Juridisk var merkenavnet delt opp i selskapene Cresco Kredittkort AS og Cresco Kjøpekort AS.
Merkenavnet Cresco ble avsluttet i 2020.
Wolfgang Dachstein
Wolfgang Dachstein (ca. 1487 – 1553) var en tysk organist, komponist og tekstforfatter.
Dachstein studerte musikk og teologi hos Martin Luther i Erfurt fra 1503. Han ble dominikanermunk i Strasbourg og var fra 1521 organist ved byens Thomaskirke. I 1523 forlot han klosteret og sluttet seg til reformasjonen. Han giftet seg i 1524.
I 1541 ble Dachstein organist ved Notre-Damekatedralen i Strasbourg og musikklærer ved gymnaset. Han føyde seg for det augsburgske interim, som ellers ble motarbeidet av de fleste protestanter siden det favoriserte katolikkene, men fikk derfor beholde sine poster. Han var den første betydelige organist under reformasjonen.
Dachstein stilte sine dikteriske og kompositoriske talenter i reformasjonens tjeneste. Han deltok i utarbeidelsen av alterboka og leverte tekster og melodier til den tidlige salmeboka Teutschen Kirchenampt 1525.
Mole poblano
Mole poblano er Mexicos nasjonalrett. Ordet mole er betegnelsen på en tykk saus i Mexico, mens poblano er adjektivet til byen Puebla, en av Mexicos større byer.
Mole poblano oppsto på 1700-tallet, og ifølge historien skulle en biskop overnatte hos nonnene i Santa Rosa-klosteret i Puebla. Besøket kom overraskende på, og dermed måtte nonnene slå noe sammen av det de hadde. Sjokolade og ulike chilier ble blandet på en ny måte. Denne sausen falt i smak hos biskopen, og har blitt en av klassikerne i det meksikanske kjøkken. Gryta hvor den første mole poblano ble laget, kan ennå sees i klosterkjøkkenet.
Mole lages av en rekke ulike chilier som ristes og skrelles, videre av ristede, finhakkede peanøtter, ristede, finhakkede sesamfrø og rosiner, samt en del ulike krydder. Siden hver enkelt ingrediens må ristes separat, er det svært tidkrevende. Så tilsettes sjokolade og kyllingkraft. Etter lang tids koking er sausen tilnærmet svart. Sausen serveres over kylling, kalkun eller svin, og mole brukes gjerne til enchilada eller andre meksikanske tortilla-spesialiteter.
I Mexico kan mole kjøpes som en masse, og så tilsettes kraft. Dermed sparer man seg mye arbeid.
Aosta
Aosta (fransk Aoste, frankoprovençalsk Oustâ eller Aoûta) er den største byen og hovedstaden i den autonome regionen Valle d'Aosta (Aostadalen) i de italienske Alpene. Byen ligger ikke langt fra inngangen til Mont Blanc-tunnelen, 110 km nordvest for Torino i Piemonte. Byen ligger ved sammenløpningen av elvene Buthier og Dora Baltea, der rutene Store og Lille St. Bernard krysser hverandre.
Historie
Det har bodd mennesker i Aosta fra førhistorisk tid. Senere kom det keltisk-liguriske folket Salassi og bosatte seg i dalen. Romerne erobret området i år 25 f.Kr, og grunnla den romerske kolonien Augusta Praetoria, byen som senere skulle bli Aosta. Etter år 11 e.Kr ble Aosta hovedstad i den romerske provinsen Alpes Graiae ("de grå alper").
På 900-tallet ble Aosta en del av kongeriket Burgund. Etter rikets fall i 1032, ble byen en del av landområdene til Umberto I Biancamano av Huset Savoia. Etter at grevskapet Savoia ble etablert med hovedstad i Chambery, fulgte Aosta Savoias historie, og siden i tillegg Kongedømmet Sardinia og forente Italia. Under Huset Savoia fikk Aosta en spesiell status som byen har beholdt etter at den nye italienske grunnloven ble vedtatt i 1948.
Severdigheter
Noen av de viktigste monumentene i Aosta:
Av de 20 tårnene på den romerske muren er følgende godt bevart:
Justizvollzugsanstalt Stadelheim
Historie
Manglende plass i Münchens fengsler Anger, Baaderstraße og Lilienberg førte til at det i 1892 ble besluttet å bygge et nytt sentralfengsel. I det tidligere landbruksområdet Stadelheim i Giesing utenfor byportene ble den såkalte nordbygningen åpnet i 1894, med plass til 465 fanger. Syv år senere, i 1901, åpnet sydbygningen i fengselet. Fra april 1901 ble henrettelsene utført der. Begge bygningene er fredet.
Fra 1895 til 1927 ble det gjennomført 14 henrettelser i fengselet. Fra 1933 til 1945 ble det gjennomført minst 1035 henrettelser. Bl.a. ble Sophie Scholl og andre medlemmer av Den hvite rose henrettet i fengselet. De er begravet på gravlunden Am Perlacher Forst som ligger like ved siden av.
REC Silicon
REC Silicon ASA (ose: RECSI), tidligere Renewable Energy Corporation ASA, er et norsk allmennaksjeselskap innen fornybar energi med hovedkontor i Sandvika i Bærum. Selskapets markedsverdi var 6,8 milliarder kroner pr. 7. november 2013. REC Silicon produserer silisium til solcelleindustrien. Produksjon av solceller som tidligere var en del av samme selskap, foregår fra 2013 i det børsnoterte selskapet REC Solar (ose: RECSOL). Gründer var Alf Bjørseth, konsernsjef 2005–2009 var Erik Thorsen, 2009–2013 Ole Enger og Tore Torvund fra 1. desember 2013.
Virksomhet
REC Silicon har silisiumproduksjon i Moses Lake i delstaten Washington og i Butte i Montana i USA. Med 2300 medarbeidere globalt omsatte REC for mer enn 7 milliarder kroner i 2012 og rapporterte EBITA på 360 millioner kroner. Wafer-, celle- og solcellepanelproduksjon i Singapore som fra 2013 inngår i REC Solar er også med i disse tallene.
Historie
Selskapet ble etablert i 1996 under navnet Fornybar Energi AS. Renewable Energy Corporation (REC) ble dannet etter en fusjon i september 2000 mellom ScanWafer AS, SolEnergy AS og Fornybar Energi AS.
I 2002 startet REC ScanCell i Narvik produksjon av multikrystallinske solceller for søsterselskapet REC ScanModule i Glava, Arvika. REC Wafer var verdens største produsent av multikrystallinske wafere med fabrikker i Glomfjord og Herøya. I 2008 og 2009 ble det åpnet to fabrikker for multikrystallinske wafere på Herøya. Fabrikkene på Herøya og i Glomfjord ble lagt ned i 2012. REC Wafer gikk konkurs i 2012.
Byggingen av fabrikken i Moses Lake startet i 1983 i regi av Union Carbide Corp. Denne fabrikken ble kjøpt av Komatsu Ltd. i 1990 som dannet selskapet Advanced Silicon Materials Inc (ASiMI). I 1996–98 bygde Komatsu en ny fabrikk i Butte og utvidet Moses Lake-fabrikken. I 2002 dannet Komatsu og REC en samarbeidsavtale med selskapet Solar Grade Silicon (SGS) med Moses Lake-fabrikken som viktigste eiendel. I august 2005 overtok REC hele SGS og 75 prosent av ASiMI.
Selskapet ble notert på Oslo Børs 9. mai 2006. Gründeren Alf Bjørseth hadde solgt seg ut for 900 millioner kroner i forkant av børsnoteringen. Den største eieren etter børsnoteringen var Orkla.
I 2013 ble Renewable Energy Corporation delt i to. Renewable Energy Corporation skiftet navn til REC Silicon og fortsatte som silisiumprodusent. Solardivisjonen ble solgt ut til det børsnoterte selskapet REC Solar (ose: RECSOL). Selskapet produserer multikrystallinske wafere, solceller og solcellepaneler, samt jobber med prosjektutvikling av solsystemer i markedet. Solcelleproduksjon foregår ved et integrert produksjonskompleks i Singapore, hvor wafere, solceller og solcellepaneler produseres på samme lokasjon. Fabrikken i Singapore ble ferdigstilt i 2010 og er en av verdens største integrerte produksjonsenheter i solindustrien. Lokasjonen er Tuas View, som er 30 minutter fra sentrum vest for Singapore.
Bruce Kapferer
Bruce Kapferer (født 1940) er en australsk sosialantropolog. Han er professor (emeritus) ved Universitetet i Bergen. Kapferer har forsket både i Afrika og Asia og har skrevet om fenomener som helbredelse, kosmologi, etnisk identitet, nasjonalisme og vold.
Oscar 2007
Oscar 2007 kan referere til:
Michael Imperioli
James Michael Imperioli (født 26. mars 1966 i Mount Vernon, New York) er en amerikansk skuespiller og manusforfatter. I 2004 vant han en Emmy-pris for sin rolle som Christopher Moltisanti i den prisbelønte amerikanske TV-serien The Sopranos (1999–07).
Sopranos
I rollen som Tony Sopranos nevø spiller han Christopher Moltisanti, en rimelig ung og fersk mann som er kommet med i mafia-game. Til tider er han litt for glad i dop og alkohol, men han er trofast til bossen og Tony tilgir han mange ganger. Hans første forlovede Adriana blir drept etter å ha vært FBI-informant i en periode. Han er også sentral i en skrekkfilm som han og de andre mafiosoene har finansiert, Cleaver. Hans onkel Tony var ikke overbegeistret for denne filmen, siden han trodde den var om hans selv. Han er sønn av en slektning av Tonys kone Carmela, og blir noe upresist omtalt som Tonys «nevø».
Imperiolis personlige ambisjoner som manusforfatter gjenspeiles også i serien. Han har også skrevet manus for flere av episodene, samt vært medprodusent på en episode.
Imperioli medvirket i de aller fleste episodene av serien som gikk fra 1999 til 2007. Hans siste episode hadde tittelen «Kennedy and Heidi», som endte med at han ble kvalt av Tony etter en bilulykke.
Han ble i 2000 (sammen med en rekke andre fremtredende skuespillere i Sopranos) tildelt Screen Actors Guild Awards.
Andre roller
Imperioli har før Sopranos hatt mindre roller i filmer som blant annet Mafiabrødre (1990) og Last Man Standing (1996). Etter Millenniumskiftet har han blant annet hatt hovedrollen i High Roller: The Stu Ungar Story (2003). Han skrev manus til Summer of Sam (1999). Han har også medvirket i flere av Spike Lees filmer, blant annet Malcolm X (1992).
Han filmdebuterte i 1988 i filmen Alexa hvor han hadde en mindre birolle. TV-debuterte 1994 i krimserien NYPD Blue hvor han hadde en gjesterolle i en episode. I 2005-2006 medvirket han i noen episoder av krimserien Law & Order hvor han spilte Detektiv Nick Falco. Hadde i 1996 en gjesterolle i samme serie.
Han har to barn, Isabella på 16 år og Vadim på 9, med sin kone Victoria Imperioli.
Robert Zemeckis
Robert Lee Zemeckis (født 14. mai 1952 i Chicago i Illinois i USA) er en amerikansk filmregissør, produsent og manusforfatter.
Tidlige år
Robert Zemeckis startet allerede i ung alder å lage 8mm smalfilmer med sine venner. På tross av sine foreldres ønske, bestemte Zemeckis seg for å gå på filmskole. Han ble uteksaminerte fra University of Southern California School of Cinematic Arts i 1973. På skolen ble han også venn med Bob Gale, som han etter hvert skrev flere manus sammen med. De skrev sammen også manuset til kortfilmen Field of Honor (1973), som Zemeckis regisserte, og som resulterte i en Student Academy Awards. Dette ble lagt merke til av regissør Steven Spielberg, og de ble etter hvert gode venner.
Men det var vanskelig for Zemeckis å få innpass til å få lage spillefilm. Steven Spielberg derimot ble snart en godt etablert regissør etter suksessene Haisommer (1975) og Nærkontakt av tredje grad (1977). For å hjelpe sin venn Zemeckis med å få i gang karrieren som spillefilmregissør, stilte Steven Spielberg seg bak Zemeckis' første spillefilmprosjekt som produsent. Filmens manus ble skrevet av Zemeckis og Bob Gale. I Wanna Hold Your Hand (1978) markerte dermed både Robert Zemeckis' første spillefilm som regissør, og Steven Spielbergs første film som produsent. Filmen handler om seks tenåringer som gjør hva de kan for å få med seg The Beatles sin første opptreden i USA. Noen stor suksess ble filmen imidlertid ikke.
I 1979 regisserte Steven Spielberg filmen 1941, etter et manus skrevet av Zemeckis og Bob Gale – med bidrag fra John Milius. Dette var en stjernespekket komedie med handling lagt til 2. verdenskrig, med skuespillere som John Belushi, Dan Aykroyd, John Candy og Christopher Lee i noen av de sentrale rollene. Filmen regnes som en av Spielbergs største fiaskoer, og han har i etterkant uttalt at den ville blitt bedre med Zemeckis som regissør, fordi Zemeckis hadde en sterk visjon om hvordan filmen skulle bli – noe Spielberg selv ikke hadde.
Robert Zemeckis' neste film som regissør, også etter et manus av Zemeckis og Bob Gale, var Bruktbilkrigen (1980) (Used Cars), med Kurt Russell i hovedrollen som en sleip bilselger. I denne filmen ser man antydninger til humoren som kjennetegner Zemeckis' senere filmer. Steven Spielberg stilte seg også bak dette prosjektet som produsent. Men filmen ble ikke noe mer enn en moderat suksess, og førte ikke til noe gjennombrudd for Zemeckis.