cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gjøken
Handlingsreferat
Ett par dager går, og etter flere mislykkede forsøk klarer Veikko endelig å frigjøre seg selv fra steinen - men han har fremdeles lenker rundt armene sine. I mellomtiden blir Ivan (spilt av Viktor Bychkov) en kaptein fra Den røde armé anklaget for å ha drevet anti-sovjetisk korrespondanse, og han blir arrestert av det sovjetiske NKVD. Men underveis til krigsretten mot ham blir kjøretøyet med den vanærede kapteinen ved et uhell bombet av sovjetiske fly ved et uhell, og både sjåføren og Ivans vakt dør av skadene. Veikko er vitne til dette bombe-toktet gjennom kikkertsiktet sitt. Ikke langt unna ligger gården til Anni (spilt av Anni-Kristiina Juuso) en samisk rein-bonde hvis ektemann ble tatt - sammen med hele reinflokken deres - av tyskere fire år tidligere, for aldri å komme tilbake. Sulten og alene finner den unge og ressurssterke enken likene til Ivan og fangevokterne hans.
Men når hun begynner å begrave de døde kroppene, oppdager Anni at Ivan fremdeles er så vidt i live - men han er alvorlig skadet. Hun bærer ham derfor til trehytta hennes, og pleier skadene hans. I mellomtiden snubler Veikko, på jakt etter verktøy for å fjerne resten av lenkene sine, også over Annis gård. Ingen av de tre karakterene snakker noen av de andres språk. Komiske, og noen ganger tragiske misforståelser, oppstår på grunn av språk-problemene deres. Ute av stand til å kommunisere med noen de andre, og uvitende om at krigen mellom Sovjetunionen og Finland faktisk er avsluttet, er Ivan overbevist om at Veikko er en fiendtlig tysk soldat som har kommet på avveie.
For Ivan er den tyske uniformen som den finske soldaten ble tvunget til å bære et ytterligere bevis. Ivan nekter til og med å fortelle Veikko navnet sitt. Veikko ønsker å bli værende på gården til Anni en stund til, for å unngå å falle i fiendens hender. For Anni er Veikko og Ivan ikke fiender, bare vanlige menn. Uvanlige og rørende bånd utvikles etter hvert når disse tre usannsynlige sjelene begynner en hjemlig rutine med jakt og samling av bær eller annen mat som forberedelser til den lange og harde vinteren. De to mennene gjør det de kan, for å hjelpe Anni. Veikko bygger en badstue, og Ivan plukker sopp. Veikko, Ivan og Anni kommuniserer kun med gester og en slags tegnspråk.
Utsultet etter kjærlighet og fysisk berøring, forfører Anni den unge, spennende Veikko, til stor fortvilelse for den misunnelige og middelaldrende Ivan. Ikke lenge etter styrter et sovjetisk biplan over den samme skogen, i nærheten av Annis hytte. De hadde i oppdrag å sende yt brosjyrer som kunngjør den nylige våpenhvileen mellom Finland og Sovjetunionen. Veikko tror han endelig kan komme trygt hjem. Men Ivan, som ikke forstår finsk, klarer å finne en pistol i det ødelagte fly-vraket. Ivan er fremdeles overbevist om at Veikko er en fiende, og han skyter Veikko. Men når Ivan leser den aller siste linjen i brosjyren fra flyet (skrevet på russisk, og instruerer sovjetiske soldater om å la alle finnene vende hjem uskadd) innser han at konflikten deres faktisk er over.
V dvizjenii
V dvizjenii (originaltittel: В движении) er en russisk film fra 2002, regissert av Filipp Jankovskij.
Handling
Alexander Guryev er en vellykket uavhengig journalist, hvis liv har vært fullt av mange eventyr. Nå leter Alexander etter nye interessante historier og sensasjoner. Hans personlige liv er imidlertid ganske annerledes: han er gift, men han er ikke lenger tiltrukket av sin kone Vera. Lidenskapen mellom dem er for lengst borte mellom dem, og bare minner gjenstår av ekteskapet deres. Hver dag møter Alexander forskjellige kvinner, med noen har han kortvarige romantiske forhold sammen med. Hans kone Vera fortsetter å håpe at en dag kan hennes, og ektemannens liv, forandre seg til det bedre.
Og så en dag møter Alexander en gammel kamerat, som har kommet tilbake fra utlandet for å innta en viktig politisk stilling. Men Guryev innser plutselig at han selv har gravd frem kompromitterende bevis mot hans egen venn. Guryev begynner å forstå at vennen hans kan være i stor fare.
Karl Johans gate
Karl Johans gate (1–47, 2–26), uformelt også omtalt som «Karl Johan», er oppkalt etter kong Karl III Johan og regnes som hovedgaten i Oslo. Den strekker seg nå fra Oslo sentralstasjon i sydøst til Slottet i nordvest. Gaten er nå gågate fra Oslo Sentralstasjon til Stortingsbygningen. Langs gaten ligger kjente institusjoner som Oslo domkirke, Basarene med Brannvakten, Stortingsbygningen, Nationaltheatret og Universitetsbygningene.
Oppussing
I forkant av 100-årsmarkeringen av Unionsoppløsningen i 2005 ble vestre del Karl Johans gate pusset opp som en del av Hovedstadsaksjonen. Kjørebanen langs den bebygde strekningen ble innsnevret så den nå er smalere enn normalbredden for byens gater, og smalere enn forlengelsen i bakken opp mot Slottet. Dette ble gjort ved å utvide fortauet på sørsiden mot Studenterlunden og Eidsvolls plass, tilsvarende utvidelsen av nordsidens fortau i 1972. Gatens midtlinje er dermed på hele strekningen blitt sammenfallende med en linje perpendikulært på midtpunktet i Slottets fasade. Gaten fikk nye lyktestolper som tilnærmete kopier av stolpene fra 1920-årene, parvis oppstilt. Kjørebanen ble brolagt med ekstremt stor gatestein, og fortauene ble belagt med store granittheller og fikk ny kantstein med bredde 60 cm. I 2006 var det hundre år siden Henrik Ibsen døde, og Oslo markerte dette med en serie sitater fra hans verker innlagt i fortausdekket på strekningen fra Frederiks gate til Grand Hotel, som Ibsen tilbakela hver dag i 1890-årene på vei fra hjemmet i Arbins gate til sin stamkafé.
Kongedømmet León
Fra 1296 og til 1301 var kongedømmet León igjen uavhengig og ble deretter det gjenforent med Castilla, men forble i navnet et eget kongedømme fram til 1833 da det ble en del av det forente Spania. I et kongelig dekret av 30. november 1833 ble kongedømmet León betraktet som en av de spanske regioner og inndelt i provinsene León, Zamora og Salamanca. I 1978 ble disse provinsene i regionen León inkludert sammen med de seks provinsene av den historiske regionen til gamle Castilla for å opprette det selvstyrte regionen Castilla og León.
Karl Johans gate
Bygninger
Se også egen artikkel om Karl Johan-kvartalet, som blant annet omfatter Karl Johans gate 33–45.
Gateliv
Først og fremst er Karl Johans gate Norges paradegate nummer 1, og fylles fortrinnsvis av turister og tilreisende. 17. mai er Karl Johan full av barn som går i tog, og som går opp forbi Slottet, hvor kongefamilien står og vinker.
Karl Johans gate er et av de viktigste stedene for gateartister å opptre, sammen med Rådhusplassen. Gjøglere, musikere og andre opptredende er en viktig del av gatebildet, enten de er norske eller utenlandske. Sesongen for å opptre på gaten er fra mai til oktober.
En del tiggere har tilholdssted på Karl Johans gate. En del selger også magasinet =Oslo.
Snæfríður Jórunnardóttir
Snæfríður Sól Jórunnardóttir (født 31. oktober 2000) er en islandsk svømmer
I 2021 representerte hun Island under Sommer-OL 2020 i Tokyo der hun ble utslått på 100 meter fri i forsøksheatet på 34. plass med tiden 56,15.
Det athenske sjøforbundet
Det athenske sjøforbundet, eller det athenske riket (etter 450 f.Kr.), også omtalt som det deliske sjøforbund, var et forbund av greske, demokratiske bystater, dannet etter en kongress i 477 f.Kr.. Forbundet var frivillig, og av likeverdige medlemmer, men Athen ble utpekt som leder, derav navnet det athenske sjøforbundet. Forbundet skulle virke som en motvekt mot det mektige perserriket, som stadig var en trussel for det athenske området. Siden mange av forbundets poliser var for fattige til å bidra med skip til den kollektive marinen, betalte de skatt til Athen slik at der ville bli nok penger til å bygge de dyre triremene.
Grunnleggelse
Etter nederlaget til Xerxes Is invasjon av Hellas, ledet den spartanske generalen Pausanias de hellenske styrkene mot perserne, Han var en upopulær kommandant som kan ha konspirert med perserne, og Sparta var ivrig etter å få slutt på krigen. De overleverte lederskapet for det pågående felttoget til Athen som ivret etter å overta. Sjøforbundet ble inngått i 477 som en offensiv og defensiv allianse mot Persia. De viktigste byene i forbundet var Athen, Khíos, Samos og Lesbos, men mange av øyene og joniske byene sluttet seg til forbundet.
Athen ledet sjøforbundet fra begynnelsen av, selv om skattekammeret ved grunnleggelsen ble lokalisert på øya Delos og hver stat i forbundet hadde lik stemmerett. Bidragene som hver stat ble påkrevd ble fordelt av Aristeides, leder for athenerne. Noen medlemmer skulle stille med skip, andre styrker, våpen eller penger. Et råd med alle byene møttes ved Delos jevnlig, antagelig for å overlevere sine bidrag til øya. Hver stat måtte avlegge en ed som ble innført av Aristeides og avlagt ved tempelet til Zevs. Eden bestod av å kaste jern i havet, forbundet skulle oppløses når jernet fløt.
Tidlige operasjoner
Den første operasjonen til forbundet under ledelsen til Kimon, var erobringen av Eion, en persisk befestning som bevoktet en elv som krysset på vei til Asia. Etter denne seieren handlet forbundet mot flere piratøyer i Egeerhavet, mest kjent mot Skyros hvor de gjorde de dolopiske innbyggerne til slaver, mens Athen satte opp en bosetterkoloni (kjent som en kleruchy). Få år senere seilte de mot Karia og Lykia, der de beseiret både den persiske hæren og marinen i slaget ved Eurymedon.
Disse operasjonene var mest sannsynlig svært populære blant forbundets medlemmer. Men forbundet, særlig athenerne, var villige til å tvinge byer til å slutte seg til eller forbli i forbundet. Karystos, en by på den sørlige spissen av Évvia, ble tvunget til å slutte seg til forbundet ved militærmakt utført av athenerne. Rettferdiggjørelsen for dette var at Karystos nøt fordelene av forbundet (beskyttelse fra pirater og perserne) uten å ta del i forpliktelsene. Videre var Karystos tradisjonelt base for persisk okkupasjon. Athenske politikere måtte rettferdiggjøre disse handlingene for athenske velgere for å få stemmer. Naxos, et medlem av forbundet, forsøkte å rive seg løs, men ble gjort til slaver. Det er antatt at Naxos ble tvunget til å rive ned murene sine, miste flåten samt at de mistet stemmeretten i forbundet.
Athen fester grepet
Thukydid forteller oss at dette er hvordan Athens kontroll over forbundet vokste.
Athen flyttet i 454 f.Kr. skattekammeret til forbundet fra Delos til Athen med påskudd om å sikre den mot Persia. Men Plutark indikerer at mange av Perikles' rivaler så på denne overføringen til Athen som tilranelse av pengemidler for å finansiere krevende byggeprosjekter. Athen gikk også bort fra å akseptere skip, menn og våpen til bare å akseptere penger. Det nye skattekammeret som var etablert i Athen ble brukt til mange formål, ikke bare de som hadde med forsvar av medlemmene av forbundet å gjøre. Det var fra skatten som ble betalt fornudet at athenerne bygget Akropolis og Parthenon, i tillegg til mange andre utgifter som ikke hadde med militæret å gjøre. Det var på denne tiden at noen hevder at det athenske imperiet vokste frem, siden den tekniske definisjonen av et imperium er en gruppe byer som betaler skatt til en sentral, dominerende by, mens de lokale styresmaktene forblir intakte. Det athenske sjøforbundet gikk fra en allianse til et imperium.
Thasos gjorde opprør mot forbundet i 465 f.Kr. Etter to år overgav Thasos seg til Kimon. Resultatet var at befestningsmurene rundt byen ble revet ned, landet deres og marinen ble konfiskert av Athen. Gruvene i Thasos ble også gitt over til Athen og de måtte betale årlig skatt/bøter.
Kimon ble kalt tilbake i 461 f.Kr. og ble etterfulgt i innflytelse av demokrater som Efialtes og Perikles. Dette signaliserte en komplett endring i athensk utenrikspolitikk, neglisjerte alliansen med spartanerne og i stedet allierte seg med hennes fiender, Argos og Thessalia. Megara deserterte fra det peloponnesiske forbund og allierte seg med Athen, noe som tillot byggingen av en dobbel linje med murer tvers over landtangen ved Korint, noe som beskyttet Athen fra angrep fra den kanten. Nesten samtidig bygget de også de lange murene som forbandt byen med Pireus, Athens havn, noe som gjorde byen nesten usårbar fra angrep over land.
Avslutningen av krigen med Persia
Snart brøt peloponneserkrigen ut. Athenerne la øya Aigina under blokade i 458 f.Kr. og forsvarte samtidig Megara fra korinterne ved å sende ut en hør bestående av de som var for unge eller for gamle til regulær militærtjeneste. Året etter sendte Sparta ut en hær inn i Boeotia og vekket til live Thebens makt for å få hjelp til å holde athenerne i sjakk. Deres retur ble blokkert og de bestemte seg for å marsjere mot Athen hvor de lange murene ennå ikke var fullført og vant en seier i slaget ved Tanagra. Men det som alt dette førte til, var at de fikk returnere hjem via Megarid. To måneder senere invaderte athenerne under Myronides Boeotia, og gjennom seieren i slaget ved Oinofyta skaffet de seg kontroll over hele landet med unntak av Theben.
Samtidig fortsatte krigen med perserne. Egypt gjorde opprør under Inaros og Amyrtaios i 460 f.Kr. som ba Athen om hjelp. Perikles ledet 200 skip, opprinnelig tiltenkt et angrep på Kypros, til deres hjelp ene og alene fordi det ville skade Persia. Persias bilde var allerede skadet da de ikke klarte å erobre grekerne, og Perikles ønsket å forsterke dette. Etter fire års krigføring derimot, ble opprøret beseiret av generalen Megabyzos som tok store deler av den athenske styrken til fange. Restene av styrken unnslapp til Kyrene og returnerte derfra hjem.
Dette var athenernes viktigste (offentlige) grunn for å flytte skattekammeret fra Delos til Athen og ytterligere konsolidere sin kontroll over forbundet. Perserne fulgte opp sin seier ved å sende en flåte for å reetablere sin kontroll over Kypros, og 200 skip ble sendt ut for å møte dem under Kimon som returnerte fra ostrakismen i 451 f.Kr.. Han døde under blokaden ved Kitium, selv om flåten vant en dobbel seier på land og på sjøen over perserne ved Salamis.
Dette var det siste store slaget som ble utkjempet mot perserne. Mange forfattere rapporterer at den formelle fredsavtalen, kjent som Kalliasfreden, ble formalisert i 450 f.Kr., men noen forfattere tror at avtalen var en myte som ble skapt senere for oppheve Athen. Men en forståelse med Persia ble definitivt nådd. Dette gjorde at athenerne kunne fokusere sin oppmerksomhet på hendelsene på fastlandet til Hellas.
Peloponneskrigen og slutten på forbundet
Men freden med Persia ble fulgt av ytterligere tilbakegang. Slaget ved Koronei i 447 f.Kr. førte til at Boeotia ble oppgitt. Évvia og Megara gjorde begge opprør, og mens førstnevnte fikk tilbake sin status som skattepliktig alliert, gikk sistnevnte tapt. Det athenske sjøforbundet og det peloponnesiske forbund signerte en fredsavtale som skulle vare i tretti år. Den varte bare til 431 f.Kr. da peloponneserkrigen brøt ut på nytt.
Det ble statuert et eksempel på mytilenene, det fremste folkeslaget på Lesbos, etter et mislykket opprør. Athenerne beordret at hele den mannlige befolkningen skulle drepes, men de besinnet seg etter å ha tenkt seg om. 1000 ringledere for opprøret ble henrettet, og hele øyas land ble redistribuert til athenske deleiere som ble sendt ut for å bo på Lesbos.
Denne type behandling var ikke reservert for de som gjorde opprør. Thukydid dokumenterer eksempelet til Milos, en liten øy som var nøytral i krigen, men som opprinnelig var grunnlagt av Sparta. Melierne fikk valget mellom å slutte seg til Athen eller bli erobret. De valgte å gjøre motstand, byen ble beleiret og erobret. Mennene ble drept, og kvinnene solgt som slaver.
Det athenske sjøforbundet ble aldri formelt forandret til det athenske imperiet, men innen peloponneserkrigen brøt ut, var det bare Khíos og Lesbos som bidro med skip, og disse statene var altfor svake til å trekke seg ut uten støtte. Lesbos forsøkte å gjøre opprør først og mislyktes fullstendig. Khíos, den største og mektigste av de opprinnelige medlemmene i forbundet (med unntak av Athen), var den siste som gjorde opprør, og i etterspillet til Syracusekspedisjonen lyktes de i flere år, noe som inspirerte hele Jonia til å gjøre opprør. Men Athen var fremdeles i stand til å kue disse opprørene.
Henri Dunant
Jean Henri Dunant (født 8. mai 1828 i Genève, død 30. oktober 1910 i Heiden) var en sveitsisk forretningsmann og kristelig preget humanist. Livet hans besto av store kontraster; fra å bli født inn i en velstående familie til han endte livet på et hvilehjem, fattig og glemt av omverdenen. Under en forretningsreise i 1859 ble han vitne til lidelsene etter slaget ved Solferino i dagens Italia. Han skrev ned sine minner og erfaringer fra slaget i Minner fra Solferino. Boken ble en stor inspirasjonskilde og la grunnlaget til stiftelsen av Den internasjonale Røde Kors-komiteen (ICRC). Genève-konvensjonene av 1864 var basert på Dunants idéer og i 1901 ble han tildelt den første Nobels fredspris sammen med franskmannen Frédéric Passy.
Tidlig liv og utdannelse
Dunant var født i Genève som den førstefødte sønnen til forretningsmannen Jean-Jacques Dunant og hans kone Antoinette Dunant-Colladon. Hans familie var engasjerte kalvinister og hadde betydelig innflytelse på samfunnet i Genève. Dunant fikk betydningen av frivillig arbeid inn med morsmelken. Hans far var aktiv i arbeidet med foreldreløse og hans mor arbeidet med de syke og svake. Hans besøk til et fengsel i Toulon fikk også stor innflytelse for ham, møtet med fengselsinnsatte og deres lidelser ble en sterk opplevelse.
Dunant vokste opp i en tid med religiøs vekkelse, også kjent som Réveil, og som attenåring ble han medlem av «Genèves selskap for almisser». De påfølgende år grunnla han sammen med venner den såkalte «torsdagsforeningen» som var en gruppe unge menn som møttes jevnlig for å studere Bibelen og for å hjelpe de fattige. Han brukte mye av sin fritid til å besøke fengsler og til frivillig arbeid. Den 30. november 1852 grunnla han den lokale avdelingen av KFUM. Tre år senere deltok han på møtet i Paris som ble starten til det internasjonale KFUM.
Som 24-åring ble Dunant nødt til å forlate Collége Calvin på grunn av dårlige karakterer. Han startet da som lærling hos firmaet Lullin og Sautter. Etter at firmaet ble oppløst, fikk Dunant arbeid i en bank.
Algerie
Dunant dro til Algerie, Tunisia og Sicilia på oppdrag av Compagnie genevoise des Colonies de Sétif. Til tross for lite erfaring klarte Dunant å fullføre oppdraget. Inspirert av reisen skrev han en bok som skildret forholdene i Tunisia (Notice sur la Régence de Tunis), utgitt i 1858.
Dunant startet en bedrift i 1856 for å drive forretning i fremmede kolonier, og etter å ha fått konsesjon på et landområde i det franskokkuperte Algerie startet han et firma som drev med kornproduksjon og distribusjon. Firmaet het Société financière et industrielle des Moulins des Mons-Djémila. Men land- og vannrettighetene var ikke tildelt og kolonimakten var ikke særlig innstilt på samarbeide. Som et resultat av dette bestemte Dunant seg for å anke direkte til den franske keiser Napoléon III som befant seg i Lombardia med hæren. På denne tiden var Frankrike og kongedømmet Sardinia i stridigheter med Østerrike som hadde okkupert store deler av dagens Italia. Napoleons hovedkvarter var i landsbyen Solferino i Nord-Italia. Dunant skrev en smigrende bok full av lovord om Napoleon III med den hensikt å presentere den for keiseren personlig. Han bestemte seg for å dra til Solferino for å møte ham.
Slaget ved Solferino
Dunant ankom Solferino på kvelden 24. juni 1859 samme dag som et stort slag mellom de to sidene i konflikten hadde funnet sted (Italia/Frankrike mot Østerrike). Ca. 400,000 soldater var med i slaget, og 38,000 skadede, døende og døde lå igjen på slagmarken, og det ble gjort lite for å pleie de lidende. Dunant tok selv initiativet til å organisere lokalbefolkningen, spesielt kvinner i alle aldre, til å hjelpe de syke og skadede soldatene. De manglet materiell og forsyninger, så Dunant organiserte innkjøp av det de trengte samt bisto til å reise provisoriske sykehus. En kirke i nabobyen Castiglione delle Stiviere ble også brukt som sykehus. Han overbeviste hjelperne, kvinner fra området om å yte hjelp til alle uavhengig av hvilken side i konflikten de sloss for under henvisning til mottoet «Tutti Fratelli» – Vi er alle søsken. Han lyktes også i å få frigitt en østerriksk lege som var blitt tatt til fange av franskmennene.
Røde Kors
Etter å ha returnert til Genève tidlig i juli bestemte Dunant seg for å skrive en bok om erfaringene han gjorde seg etter slaget ved Solferino. Han kalte den «Un Souvenir de Solferino» (Minner fra Solferino). Boken ble utgitt i 1862 i et opplag på 1600 eksemplarer. Dunant dekket selv omkostningene ved trykkingen. Boken er en sterk skildring av slaget, dets tap og de kaotiske tilstandene etterpå. I boken fremmet han også idéen om at det i fremtiden burde eksistere en nøytral organisasjon for å ta seg av skadede soldater. Han distribuerte boken til mange ledende politikere og høytstående militære ledere i Europa. Også Charles Dickens som på den tiden var redaktør i magasinet «All Year Round», kom over boken og skrev i 1863 en artikkel om Dunant med tittelen «The Man in White», et tilnavn Dunant hadde i den engelskspråklige verden resten av livet. Dunant startet deretter en reise gjennom Europa for å fremme sine idéer. Boken ble godt mottatt flere steder. I Genève ble boken og forslagene i den tatt opp som tema på et møte i organisasjonen «Société genevoise d'utilité publique» (Genèves forening for offentlig velferd) 9. februar 1863. På møtet ble Dunants anbefalinger positivt mottatt blant medlemmene. Det ble dannet en komité med fem medlemmer for å se på muligheten for å sette idéen ut i livet. Dunant ble medlem i komitéen. De andre var juristen Gustave Moynier (som var president i Société), generalen Guillaume Henri Dufour, og legene Louis Appia og Théodore Maunoir. Deres første møte 17. februar 1863 blir nå betraktet som stiftelsesdagen til Den internasjonale Røde Kors-komiteen.
Allerede tidlig i samarbeidet var Moynier og Dunant uenige om visjoner og planer, og deres uenighet økte med tiden. Moynier mente at Dunants idé om å etablere en nøytral beskyttelse for helsepersonell var så usannsynlig at han anbefalte Dunant å ikke tviholde på dette konseptet. Men Dunant fortsatte å fremlegge sin idé under sine reiser og samtaler med høytstående politikere og militære ledere. Dette økte konfliktnivået mellom Moynier, som hadde en pragmatisk holdning, og Dunant som var den visjonære idealisten. Moynier gjorde flere forsøk på å angripe Dunant og hans vilje til lederskap.
I oktober 1863 deltok fjorten stater i et møte i Genève, organisert av komitéen, med den hensikt å diskutere forbedringer i behandlingen av sårede soldater. Dunant ble bare en provisorisk leder på grunn av Moyniers anstrengelser for å undergrave hans rolle. Ett år senere arrangerte den sveitsiske regjering en konferanse for tolv stater, en konferanse som førte til undertegnelsen av den første Genèvekonvensjonen. Også ved denne anledningen var Dunant blitt degradert, og han ble sittende igjen med ansvaret for innkvarteringen av deltakerne.
Den glemte perioden
Det gikk dårlig med Dunants forretninger i Algerie. Dette skyldtes delvis at han viet sine humanitære visjoner det meste av sin oppmerksonhet. En konkurs i banken Crédit Genevois i april 1867 gjorde skandale, og Dunant ble involvert. Han ble tvunget til å slå seg selv konkurs og ble deretter dømt av handelsretten i Genève 17. august 1868 for villedende manøvrer under konkursbehandlingen. Familien og mange av vennene hadde investert sterkt i bedriften hans. Dette førte til at de ble sterkt trukket med i hans tap. Folkesnakket blant de nøysomme og strengt kalvinistiske innbyggerne i Genève førte videre til at han gradvis måtte forlate komitéen. 25. august 1867 trakk han seg som sekretær og 8. september var han helt ute av komitéen. Moynier, som ble president i komitéen i 1864, spilte en stor rolle i Dunants eksklusjon.
Antoinette Dunant-Colladon, Dunants mor, døde i februar 1868. Senere samme år ble han også utvist fra KFUM. I mars 1867 forlot han Genève for aldri mer å komme tilbake. I de neste årene sørget Moynier for at Dunant ikke fikk hjelp eller støtte av sine venner. For eksempel gikk ikke gullmedaljeprisen Science Morales' som planlagt til Dunant, men til både Moynier, Dufour og Dunant slik at prispengene, i stedet for å gå til Dunant personlig, gikk til komitéen i sin helhet. Napoleon III tilbød seg å stille sikkerhet for halvparten av Dunants gjeld på den betingelse at hans venner dekket den andre halvdelen, men det klarte Moynier å forhindre.
Dunant flyttet til Paris hvor han levde under fattige forhold. Allikevel fortsatte han sin innsats for sine humanitære idéer og planer. Under den Den fransk-prøyssiske krig (1870 – 1871) grunnla han «Allmenn omsorgsforening» og like etter "Allment forbund for Orden og Sivilisasjon". Han argumenterte for nedrustningsforhandlinger og for å danne en internasjonal rett for å megle i internasjonale konflikter. Senere arbeidet han for å reise et verdensbibliotek, en idé som har spredt seg til et fremtidige prosjekt i dagens UNESCO. Han talte også for å opprette en jødisk stat i Palestina.
Hans beskjeftigelse og oppofrelse for å spre sine idéer tok all hans oppmerksomhet, noe som førte til at han fortsatte å forsømme seg selv og behovet for inntekter. Hans gjeld ble stadig høyere og hans bekjente unngikk ham og trakk seg unna. Selv om han ble utnevnt til æresmedlem av de nasjonale Røde Kors foreningene i Østerrike, Nederland, Sverige, Prøyssen og Spania ble han nesten glemt i de offentlige foredragene i Røde Kors-bevegelsen, samtidig som bevegelsen stadig økte i omfang og ut til nye land. Han levde i fattigdom og flyttet til stadig nye steder mellom 1874 og 1886, inklusive Stuttgart, Roma, Korfu, Basel, og Karlsruhe. I Stuttgart møtte han studenten Rudolf Müller som studerte ved universitetet i Tübingen og de to ble nære venner. I 1881 dro han for første gang til en liten landsby i Sveits, Heiden, sammen med venner fra Stuttgart. Mens han bodde i London, 1887, fikk han månedlig økonomisk støtte fra fjerne familiemedlemmer. Dette førte til at han kunne styrke livet sitt. Han flyttet til Heiden i juli. Han tilbragte resten av sitt liv der og etter 30. april 1892 bodde han på et sykehus og sykehjem ledet av Dr. Hermann Altherr.
I Heiden møtte han den unge læreren Wilhelm Sonderegger og hans kone Susanna. De oppmuntret ham til å skrive ned sine livserfaringer. Susanna fant en lokalforening av Røde Kors i Heiden og i 1890 ble Dunant ærespresident her. Dunants håp om å fortsatt kunne jobbe for sine idéer økte med bekjentskapet til Sonderegger. Han ønsket å lage en ny utgave av boken. Men deres vennskap surnet på grunn av Dunants urimelige anklager om at Sonderegger konspirerte med Moynier i Genève. Sonderegger døde i 1904 bare 42 år gammel. Til tross for deres anstrengte vennskap ble Dunant dypt beveget av sin venns uventede død. Wilhelm og Susanna Sondereggers beundring for Dunant, selv etter Dunants beskyldninger, ble videreført til deres barn. I 1935 publiserte sønnen deres, René, en samling av brev fra Dunant til Sonderegger.
Frem fra glemselen
I 1897 skrev Rudolf Müller, som nå var lærer i Stuttgart, en bok om opprinnelsen til Røde Kors der han endret den offisielle historien for å understreke Dunants rolle. Boken inneholdt også teksten til «Minner fra Solferino». Dunant startet brevveksling med Bertha von Suttner og skrev flere artikler og tekster. Han var også spesielt aktiv med å skrive om kvinnens rettigheter og i 1897 deltok han i stiftelsen av «Grønne Kors» kvinneorganisasjon.
Nobels fredspris
Den norske sanitetsoffiseren Hans Daae var i 1898 i Heiden der han ble kjent med Dunant og de to ble gode venner. Dunant skal ha gjort et sterkt inntrykk på Daae som senere ivret for å tildele Dunant Nobels fredspris. I 1901 ble Dunant tildelt verdens første Nobels fredspris for sin rolle i grunnleggelsen av den Internasjonale Røde Kors Bevegelsen og Genèvekonvensjonene. Militærlegen Hans Daae som hadde mottatt et eksemplar av boken til Rudolf Müller, argumenterte sterkt for Dunants kandidatur. Sammen med professor Rudolf Müller i Stuttgart hadde Daae hovedæren for tildelingen til Dunant. Daae var tilhenger av Røde Kors blant annet på bakgrunn av erfaringene fra den gresk-tyrkiske krig. Prisen ble tildelt Dunant i fellesskap med den franske pasifisten Frederic Passy, grunnleggeren av Fredsligaen og aktiv sammen med Dunant i Alliansen for orden og sivilisasjon. De offisielle gratulasjonene han mottok fra den internasjonale komitéen markerte endelig den etterlengtede gjenopprettelsen av Dunants rykte.
Moynier og den internasjonale komitéeen som helhet var også nominert for denne prisen. Selv om Dunant hadde støtte i utvelgelsesprosessen var han fortsatt en kontroversiell kandidat. Noen argumenterte med at Røde Kors og Genèvekonvensjonen hadde gjort krig mer attraktiv og mulig ved å lindre lidelsene. Derfor skrev Rudolf Müller et brev til komiteen der han argumenterte for at prisen skulle deles mellom Dunant og Passy, som i en del av debatten var den beste kandidaten til å få tildelt prisen. Müller foreslo også at prisen ble garantert for Dunant, den burde bli gitt umiddelbart på grunn av Dunants dårlige helse og høye alder.
Ved å dele prisen mellom pasifisten Passy og humanisten Dunant satte Nobelkomitéen en standard for kriterier som fikk konsekvenser for tildelingen av prisen i fremtiden. En del av Nobels testamente hadde poengtert at prisen skulle gå til en person som hadde arbeidet for å minimere eller nedruste hærstyrker og direkte stå for fredskonferanser. Dette gjorde Passy til et naturlig valg for sitt fredsarbeid. På den annen side, den tydelige beæring for humanitær innsats ble i seg selv tatt som uttrykk for en bred tolkning av Nobels testamente. En annen del av testamentet pekte mot å tildele prisen til den personen som best hadde økt «brorskapet av mennesker», noe som på generelt grunnlag kunne se humanitært arbeide i direkte forbindelse til fredsarbeide. Mange mottakere av Nobels fredspris i de senere år kan kategoriseres i en av disse to kategorier på grunnlag av Nobelkomitéens avgjørelse i 1901.
Hans Daae lyktes i å plassere Dunants del av prispengene, 104,000 sveitsiske franc, i en norsk bank og forhindret dermed kreditorene fra å få tilgang på Dunants penger, skjønt Dunant selv aldri fikk brukt ett øre av pengene i løpet av sitt liv. Dunant brukte bare noe av prispengene og overlot resten til Daae for humanitært arbeid i Norge. En stor samling brev fra Dunant til Daae ble gitt til Norges Røde Kors.
Død og ettermæle
Blant flere andre tildelinger i de påfølgende år ble Dunant utnevnt til æresdoktor av det medisinske fakultet ved Universitetet i Heidelberg i 1903. Han bodde på rom 12 på Hotel Paradies i Heiden ved Boden-sjøen til han døde i 1910, samme rom han hadde bodd på siden han kom dit i 1893. I de siste år av sitt liv led han av depresjon og paranoia på grunn av forfølgelsen fra kreditorene sine og Moynier. Det var dager da han insisterte på at kokken ved sykehjemmet skulle smake på maten mens han så på, for å beskytte ham mot mulig forgiftning. Selv om han fortsatte å bekjenne seg som kristen, avviste han nå med forakt kalvinismen og foretrakk sin egen personlige tilnærming til kristendommen.
Ifølge hans sykesøstre var det siste han gjorde å sende en kopi av Müllers bok til den italienske dronning med en personlig hilsen. Han døde 30. oktober 1910 klokken 22.00 med ordene: «Så mørkt det er...» Han hadde overlevd Moynier med bare to måneder. Til tross for ICRCs gratulasjoner ved tildelingen av Nobels fredspris i 1901, ble de to aldri forsonet.
I tråd med hans ønsker ble han «båret til graven som en hund», gravlagt i en massegrav uten seremoni på Sihlfeld kirkegård i Zürich, for som han skrev: «Jeg anerkjenner IKKE den kristne kirkes menneskesyn – jeg er kun en Jesu´ disippel». I sitt testamente donerte han penger til sykehjemmet i Heiden for å sikre at det alltid sto en seng klar til en fattig innbygger fra regionen. Det gjør det den dag idag. Han testamenterte også penger til venner i Norge og Sveits, Norges Røde Kors samt Norske kvinners sanitetsforening. De resterende midlene gikk til hans kreditorer for å delvis innfri gjelden hans. Han fikk aldri muligheten til å innfri hele gjelden og det var en stor byrde for ham helt til hans død.
Hans fødselsdag, 8. mai, blir feiret som Verdens Røde Kors- og Røde halvmåne-dag. Hotel Paradies er i dag Henry Dunant Museum. I Genève og andre steder er mange gater, gatehjørner og skoler oppkalt etter ham. Henry Dunant-medaljen, som deles ut hvert andre år av det sittende styret i det internasjonale Røde Kors og Røde Kors-bevegelsen, er Røde Kors-bevegelsens høyeste utmerkelse. 12. desember 2005 ble medaljen tildelt tidligere president i Norges Røde Kors, Bjørn Egge (1918 – 2007), som den første nordmann som ble tildelt den mens han fortsatt var i live.
Antocyanin
Antocyaniner (Etymologi: gr. anthos = blomst, kyáneos = purpur) er vannløselige vakuolære flavonoid-pigmenter som reflekterer det røde til og med det purpurfargede fargespektret, avhengig av den omgivende løsnings pH. Fargene er gjerne sterke, som regel rosa, rød, lilla eller blå. Bær, frukt og blomster i disse fargene inneholder nesten alltid antocyaniner. Mange antocyaniner er kjent for å ha helsebringende effekt. De finnes utelukkende i planteriket og har blitt observert forekommende i alt vev hos høyere planter, hvor de sørger for farge på alt fra frukter til høstløv. Hos blomster hjelper antocyaniner med å tiltrekke pollinatorer, og hos frukt hjelper det fargerike skinnet til med å tiltrekke dyr (som spiser frukten og kvitter seg med frøene). I fotosyntesevev (slik som blader) har det vist seg at antocyaniner fungerer som «solkrem» og beskytter cellene mot lysskade gjennom å absorbere UV-stråler og blå-grønt lys i perioder med stor lysbelastning (som forekommer når planter blir utsatt for sterkt lys kombinert med tørke eller lave temperaturer). Denne «solfaktor»-funksjonen antas å være årsaken til at mange løvfellende planter blir røde om høsten; ettersom klorofyll nedbrytes idet løvet begynner å aldres, beskytter antocyaniner det gjenværende løvvevet mens planten translokaliserer nitrogen og organiske molekyler tilbake til stilken eller stammen. Antocyaniner virker også som kraftfulle antioksidanter som hjelper til og beskytter planten mot radikaler som blir dannet av ultrafiolett lys og gjennom metabolske prosesser. Antocyaninene inndeles i sukker-frie antocyanidin aglykoner og antocyanin glykosider. De regnes som sekundære metabolitter og er tillatt som mattilsetningsstoff med E-nummer 163. Man kan tenke seg at antocyaniner kan være egnede fargestoffer i mat, siden de ikke er giftige. De har likevel ikke blitt utnyttet fordi de ikke kan fremstilles syntetisk, og det ikke er lønnsomt å ekstrahere dem fra plantene. Det var i 2003 rapportert om mer enn 400 antocyaniner mens enda nyligere litteratur (tidlig 2006) setter tallet til over 550 ulike antocyaniner. Forskjellen i kjemisk struktur som forekommer som et resultat av endringer i pH er grunnen til at antocyaniner ofte blir brukt som pH-indikatorer ettersom de forandres fra rødt i syrer til blått i baser.
Den andre gruppen av antocyanin glykosider består kjemisk sett av to komponenter: en polyfenol-del som kalles antocyanidin og sukkermolekyler som er bundet til denne. Det finnes bare 6 ulike antocyanidiner, men en mengde ulike sukkerarter kan inngå. Hvert antocyanidin-molekyl har fire mulige festepunkter for sukkermolekyler og antallet mulige kombinasjoner er enormt høyt. En enkelt plante har gjerne mange ulike antocyaniner, og variasjonen er stor fra art til art, selv om artene er nær beslektet.
Anvendelse
Antocyaniner forekommer naturlig i mange matvarer og i tillegg brukes de som fargestofftilsetning (E163) til en rekke matvarer deriblant leskedrikker og yoghurt. Antocyaniner er sterke antioksidanter og det er studier som indikerer at de kan dempe oksidativt stress i menneskekroppen. Inntak av for eksempel bær, rike på antocyaniner anses derfor å kunne dempe oksidativt stress som igjen er linket til reduksjon av kronisk inflammasjon[2]. Store epidemiologiske studier som dokumenterer kostvaner over lengre tid relatert til helse og sykdom har satt inntak av antocyaniner i sammenheng med flere positive helseeffekter. Imidlertid, har slike studier begrensninger ved ikke å kunne bevise en årsakssammenheng[3][4]. Absorbsjon av antocyanidiner (aglykoner uten karbohydrat) i menneskeres fordøyningskanal går dårlig, de nedbrytes raskt og skilles deretter ut[5]. De antioksidative effektene av antocyaniner på mennesker og dyr har vært gjenstand for en rekke studier og i den senere tid er også dose-responsstudier inkludert[6]. Biologisk aktive metabolitter kan partielt forklare noen av effektene[7].
Referanser
2: https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/17634269/
3: https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/23319811/
4: https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/21106916/
5: https://lpi.oregonstate.edu/mic/dietary-factors/phytochemicals/flavonoids
6: https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/32317748/
7: https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/30772905/
Heidelbergmennesket
Heidelbergmennesket (Homo heidelbergensis) er en utdødd menneskeart innenfor slekten homo. Den regnes som en del av den bredere kategorien arkaiske mennesker, som eksisterte forut for homo sapiens eller moderne mennesker. Artens navn er oppkalt etter det første funnstedet i nærheten av Heidelberg i Tyskland. I 1907 oppdaget arbeideren Daniel Hartmann restene av et kjevebein på et grustak, og i 1908 ble arten navngitt av den tyske antropologen Otto Schoetensack ved Universitetet i Heidelberg.
Siden den gang er det blitt gjort funn av arten flere steder i Europa, såvel som i Afrika og Midtøsten. Heidelbergmennesket antas å være en felles stamfar for både neandertalere og homo denisova i det nordlige Asia. Det er også foreslått at den kan være stamfaren for moderne mennesker. Denne menneskearten har sitt navn fra et tidlig funnsted, Heidelberg i Tyskland, hvor det er gjort funn av et 609 000 år gammelt kjevebein og redskaper i bein og stein. Kanskje brukte de også ild.
Tom Udall
Thomas Stewart Udall (født 18. mai 1948 i Tucson, Arizona) er en amerikansk politiker. Han var senator og representerte New Mexico og Det demokratiske parti fra 2009 til 2021. Han kom inn i Senatet i 3. januar 2009, etter å ha representert New Mexicos tredje distrikt i Representantenes hus siden 1999. Udall stilte ikke til gjenvalg i 2020.
Han er søskenbarn med Mark Udall, en senator som representerer Colorado.
Diamond Dogs
Diamond Dogs er et konseptalbum av den britiske musikkartisten David Bowie fra 1974. Tematisk var albumet en blanding av romanen 1984 av George Orwell og Bowies egen historie om en postapokolyptisk verden.
Plateomslaget viser en skikkelse som er halvt hund og halvt Bowie, malt av Guy Peellaert. Bildet var kontroversielt fordi det viste kjønnsorganet til hunden. Kun noen få utgaver kom ut med dette coveret før coveret ble modifisert. De utgavene som har det originale coverbildet, er svært verdifulle og kan selges for høy pris i dag.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av David Bowie, borsett fra der annet er angitt.
Plasseringer
Album Single
Andre utgivelser
Albumet ble utgitt som CD i 1990 på Rykodisc med følgende bonus-spor:
Heidelbergmennesket
Utbredelse
Funn i Europa omfatter underkjeven fra Mauer – som ble oppdaget i Mauer nær Heidelberg i Tyskland, Steinheimskallen – som ble oppdaget i Steinheim an der Murr, like nord for Stuttgart, Aroeira 3 som ble oppdaget i Portugal og Boxgrovemennesket, som er oppdaget i Sussex i England. I Midtøsten er Gallileamannen fra Mugharet el-Zuttiyeh i Israel regnet til heidelbergmennesket.
Funn i Afrika omfatter Kabwe 1 fra Kabwe i Zambia, Bodokraniet fra Bodo D'ar, i dalen til elven i Awash, Etiopia, Ndutu skallen fra det innsjøen Ndutu i nordlige Tanzania og Saldanhamennesket fra Sør-Afrika. Funnene i Afrika klassifiseres også som homo rhodesiensis som er en underart av heidelbergmennesket.
Forskningshistorie
Det første fossilet, Mauer 1, var et kjevebein som ble oppdaget i 1907 av grusarbeideren Daniel Hartmann (1854–1952). Funnstedet var et grustak i kommunen Mauer i storhertugdømmet Baden, omkring 10 km sørøst for Heidelberg. I 1908 ble en vitenskapelig publikasjon utgitt av den tyske antropologen Otto Schoetensack (1850–1912) ved Universitetet i Heidelberg. Publikasjonen var en artsbeskrivelse, og fastslo at kjeven hadde tilhørt en egen art som var yngre enn homo erectus, men eldre enn neandertalerne. Schoetensack introduserte artsnavnet homo heidelbergensis. Han definerte dette som en ny art på grunn av kjevebeinets arkaiskhet — spesielt på grunn av dets enorme størrelse — og det var på denne tiden den hittil eldste menneskelige kjeve blant europeiske fossiler. I 2010 ble kjeven radiometrisk datert til en alder på 609 000 ± 40 000 år.
Kjeven er godt bevart, og mangler bare de venstre premolarer, deler av første venstre jeksel, tuppen av venstre coroniode prosess i kjevehenget. Fragmenter av kjevens midterste seksjon ble funnet i to deler og ble limt sammen. Kjeven synes å ha tilhørt en ung voksen; dette går frem av en liten slitasje i tredje molar.
I 1933 oppdaget Karl Sigrist (1885–1986) Steinheimskallen i midten av et 15 meter høyt grustak i Sigristschen Kiesgrube i nærheten av Steinheim an der Murr i Oberamt Marbach, 20 km nord for Stuttgart. Skallen antas å ha tilhørt en 25 år gammel kvinne som levde for mellom 250 000 og 350 000 år siden. Dette var det andre funnet i Tyskland og i Europa som sådan.
I 1993 oppdaget arkeologen Mark Roberts (f. 1961) og hans team fra Institute of Archeology ved University College London tre fossiler i Boxgrove i Sussex, England. Fossilene av Boxgrovemennesket er datert til å være omkring 500.000 år gamle, og antas å ha tilhørt homo heidelbergensis. Fossilene består av en del av et skinneben (tibia) og to tenner. Skinnebeinet er fra en voksen velbygd mann med en høyde på 177–182 cm, og tennene er trolig fra samme individ.
I 2014 ble menneskekranium Aroeira 3 oppdaget i Aroeirahulen i Portugal. Det er ~400 000 år gammelt og er det tidligste spor av mennesker i Portugal. Kraniet tilhører homo heidelbergensis.
I 1925 ble Galileamennesket oppdaget i Mugharet el-Zuttiyeh i Israel. I 1939 ble det kategorisert av Arthur Keith (1866–1955) og Theodore D. McCown (1908–1969) som palaeoanthropus palestinensis. I dag er det klassifisert som homo heidelbergensis. Kraniet har en alder på mellom 200.000 og 500.000 år.
I 1921 ble kraniet Kabwe 1 oppdaget av den sveitsiske gruvearbeideren Tom Zwiglaar i Kabwe, Zambia (på denne tiden Broken Hill, nordlige Rhodesia). Det ble definert som tilhørende arten homo rhodesiensis, av den engelske paleontologen Arthur Smith Woodward (1864–1944). Kraniet mellom 274,000 og 324,000 år gammelt.
Saldanhakraniet ble funnet i 1953 i Sør-Afrika, og er estimert til å være omkring 500,000 år gammelt.
I 1973 ble Ndutukraniet oppdaget på den vestlige kyststripe av Ndutusjøen, en sodasjø i Serengeti, som er nabo til Maseksjøen og Main Gorge i Olduvai. Det ble også funnet verktøy. En absolutt datering og racemisk datering har gitt en alder på 500,000 og 600,000 år.
I 1976 ble Bodokraniet oppdaget i Bodo D'ar, i dalen til elven i Awash i Etiopia. Det er 600,000 år gammelt, og ble funnet av en ekspedisjon ledet av Jon Kalb. Kraniet er kategorisert som tilhørende homo heidelbergensis, og har egenskaper som representerer en overgangsform mellom homo ergaster / erectus og homo sapiens.
Klassifiseringens historie
Heidelbergmennesket og homo rhodesiensis var to av mange foreslåtte arter av homo i mellompleistocen som ble beskrevet i første halvdel av det 20. århundre. I 1950-årene omtalte Ernst Mayr (1904–2005) et «forvirrende mangfold av navn», og bestemte seg for å definere kun tre arter av homo: Homo transvaalensis (australopithecine), homo erectus (som inkluderte Heidelbergmennesket) og homo sapiens (moderne mennesker og neanderthalere). Selv om han senere endret oppfatning om australopithecine, ved å anerkjenne australopithecus, ble hans kategorisering vidt anerkjent i de påfølgende tiår. Kategoriseringen av homo heidelbergensis som homo erectus ble benektet av den amerikanske antropologen Francis Clark Howell (1925–2007) i 1960. I 1974 påpekte den britiske antropologen Chris Stringer (f. 1947) likheter mellom Kabwe 1 og den greske Petralonakraniet på den ene siden og kraniene til moderne mennesker og neandertalere på den andre siden. Stringer betegnet de to førstnevnte som homo sapiens sensu lato («i videste forstand»). I 1979 fant Stringer og den finske antropologen Björn Kurtén (1924–1988) ut at Kabwe 1 og Petralonakraniet er knyttet til Cromer-komplekset liksom Mauer 1, og postulerte at disse tre befolkninger var beslektet med hverandre. De argumenterte for at de tilhørte homo (sapiens?) heidelbergensis eller homo (sapiens?) rhodesiensis.
Videre arbeide som var påvirket av Stringer, palaeoantropologen Ian Tattersall (f. 1945), og evolusjonsbiologen Phillip Rightmire påviste enda flere forskjeller mellom Heidelbergmennesket og homo erectus sensu stricto («i streng forstand»). Idag er klassifiseringen homo heidelbergensis derfor alment akseptert. Det palaeontologiske institutt ved Universitetet i Heidelberg, hvor Mauer 1 har blitt oppbevart siden 1908, endret merkelappen fra homo erectus heidelbergensis til homo heidelbergensis i 2015.
I 2010 prøvde den amerikanske fysiske antropologen Jeffrey H. Schwartz (f. 1948) og Tattersall å klassifisere også Dalimennesket og homininene fra Jinniushan, Kina — som homo heidelbergensis. Dette er ikke alment akseptert. I 2008 ble fossile funn av homo denisova oppdaget i Sibir; det er nå postulert at disse asiatiske funnene kan representere samme eller en beslektet art. De nevnte funn og andre asiatiske funn slik som Hualongmennesket, homo longi eller det indiske Narmadamennesket, forblir derfor fortsatt en gåte.
«Rotet i midten»
Mellompleistocen har blitt omtalt som «rotet i midten» (muddle in the middle), fordi klassifiseringen av arkaiske mennesker i denne perioden er svært omdiskutert. Forfedrene til moderne mennesker og neanderthalere delte seg i denne perioden, og homo heidelbergensis betraktes vanligvis som denne felles stamfaren. Det er også omdiskutert om homo heidelbergensis i Europa er samme art som homo rhodesiensis i Afrika.