cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yongji (Yuncheng)
I dag er byen særlig kjent for den buddhistiske Duobao-pagoden i Wangu-tempelet, som ligger i åssiden opp mot Zhongtiaofjellene ca. ti km mot sørvest. Den ble bygget i 1586 under Ming-keiseren Wanli. Det var stor byggevirksomhet i området i årene etter et stort jordskjelv i 1556.
Kulturminner
Pujindu og Puzhou (Pujindu yu Puzhou gucheng yizhi, 蒲津渡与蒲州故城遗址) fra perioden fra Tang-dynastiet til Ming-dynastiet ble i 2001 tilføyd på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner).
Piramerd
Tawfeq Mahmoud Hamza eller Piramerd (kurdisk: Pîremêrd; født 1867 i Suleimania i Det osmanske rike, død 19. juni 1950 samme sted, da tilfalt Irak) var en kurdisk poet, forfatter og journalist.
Bakgrunn
Hamza ble født i Gwêje, et nabolag i byen Suleimania i Sør-Kurdistan. Han kom fra en prominent familie, og hans bestefar hadde vært minister i det frem til 1850 administrativt autonome kurdiske fyrtstedømme Baban.
Han studerte arabisk og islamsk fiqh (religiøst lovverk) i Suleimania og i Baneh i Iran.
Karriere
Fra 1882 til 1895 arbeidet han som ansatt i ulike lokale myndighetskontorer i Suleimania og andre steder. I 1898 ble han invitert av den osmanske sultan Abd-ul-Hamid til Istanbul hvor han ble i et år før han dro på pilegrimsreisen hajj. Han ble også gitt tittelen bey («høvding») av sultanen. Etter dette ble hans tittel Haji Tawfeq Bey. Han møtte den kurdiske poeten Wafaei på pilegrimsreisen.
I 1899 ble han utpekt som medlem av høymajisene av Istanbul, og innenfor den samme perioden begynte han å studere juss i Istanbul. I 1907 ble han medlem av den kurdiske organisasjonen Komela Kurd i Istanbul.
Fra 1909 til 1923 fungerte han som guvernør av flere distrikter i Tyrkia og Kurdistan. I 1925 kom han tilbake til Suleimania via Bagdad og året etter ble han redaktør av den kurdiske avisen Jîyan. I 1932 ble han disponent av avisen og i 1938 endret han navnet på avisen til Jîn, og fortsatte å utgi den fram til 1950 da han døde.
Han er også kreditert for etableringen av den første private kurdiske skolen i Kurdistan, Partukxane i Zanistî («vitenskapelig skole»).
Kattuglen
Gymnassamfunnet Kattuglen, bedre kjent som Ugla, er Oslo katedralskoles eldste elevlag, med tradisjoner lengre enn 160 år tilbake. Ifølge Kattuglens vedtekter er elevlagets oppgave å opprettholde og styrke det spesielle samholdet mellom elevene. Elevlaget avholder arrangementer både i og utenfor skoletiden der målet er å bedre læringsmiljøet og skape vennskap på tvers av klasser og trinn.
Allerede i 1844 fantes det en forening for skolens øverste klassetrinn, men av en mer eksklusiv og privat karakter. Det første egentlige samfunnet ble startet i 1846 og her kunne alle elever bli medlemmer, slik som i dag. Dette samfunnet hadde en sterk litterær karakter og diskusjoner, debatt og foredrag ble holdt på hvert møte. Samfunnets viktigste rolle den gang var å gi elevene et forum der de kunne si hva de virkelig mente, uten at rektor eller ledelsen skulle høre om det. Dette elevlaget ble stiftet under navnet «Oslo Katedralskoles Gymnasiesamfunn Kattuglen».
'''Kattuglen i det 21. århundret'''
Siden den gang har Ugla forandret karakter og anses i dag som et ved skolen. Likevel var Ugla helt frem til 1990-tallet skolens paraplyorganisasjon, en posisjon elevrådet har tatt over i dag. Et medlemskap i Ugla var en forutsetning for å kunne være med på noen av de andre elevlagene ved skolen. Pengene fra medlemskontingenten for Ugla ble brukt som finansiering til alle tenkelige elevaktiviteter.
I dag er de fleste elevlagene selvstendige, og Uglas oppgave er derfor forandret. Fokuset er satt på elevmassen som en helhet. Kattuglen anses som arrangører av skoleball og utvikler av skolens respektive merch.
Jan Gunnar Røise
Jan Gunnar Røise (født 24. september 1975) er en norsk skuespiller fra Feiring i Eidsvoll, bosatt i Oslo. For sin rolle i filmen Barn vant han Kanonprisen 2019 i klassen beste mannlige hovedrolle og Amandaprisen 2020 i klassen beste mannlige skuespiller.
Teater
Han er utdannet ved Statens teaterhøgskole i 2000. Røise har siden vært ansatt ved Nationaltheatret, der han har medvirket i over 40 oppsetninger. Fra høsten 2010 til 2012 var han sammen med Thorbjørn Harr og Mariann Hole kunstnerisk leder ved Torshovteatret med overskriften Komilab. De mottok i 2012 Heddaprisen for særlig kunstnerisk innsats for dette arbeidet.
Musikk
Røise er låtskriver, vokalist, keyboardist og spiller ukulele i bandet Nicolai, som vant Zoom-finalen i 2002. Han er også medlem i den Gullverketbaserte folkemusikkgruppen Spyttmyra tjuvjakt og spellemannslag og har komponert musikk for kortfilmer.
Salorno
Salorno (italiensk) eller Salurn (tysk) ligger ca. 30 km syd for Bolzano i den italienske regionen Trentino-Syd-Tirol og er den sydligste kommunen i Syd-Tirol. Salorno ligger ved sydenden av Syd-Tirols vinvei og er en betydelig vinprodusent. Deler av kommuearealet ligger i naturparken Trudner Horn.
Salorno ligger i Adige-dalen (Adige eller Etsch er Syd-Tirols største og Italias nest største elv), der denne har en naturlig innsnevring (kalt Chiusa di Salorno eller Salurner Klause). Denne dalinnsnevringen mellom Favogna (Fennberg, 1468 moh.) på høyre og Monte di Salorno (Geiersberg, 1084 moh.) på venstre dalside utgjør her sydgrensen for det sammenhengende tyske språkområdet. Nabokommunen Roverè della Luna er derfor rent italienskspråklig, mens Salorno lenge var overveiende tyskspråklig. Etter italieniseringspolitikken på 1900-tallet er det nå et italiensktalende flertall i kommunen (62 % mot 38 % tysk i 2011).
Historie
Stedet har vært bebodd siden romertiden. Salorno ble først nevnt som Salurnis i år 580 da Lombardene kjempet mot de invaderende Frankerne.
På en kalksteinsklippe høyt over Adige-dalen ligger middelalderborgen Castello di Salorno (Haderburg). Borgen ble først nevnt i 1053.
Neshorn
Neshornfamilien eller neshorn (Rhinocerotidae) er en familie av kjempestore planteetende hovdyr med karakteristiske hornutvekster på neseryggen. De fem nålevende artene hører hjemme i Afrika (to) og Asia (tre). Hannen kalles okse, hunnen ku og avkommet kalv. Deres nærmeste nålevende slektninger er tapirer og (noe mer fjernt) hester. Sammen med et fåtall andre dyr, representerer neshornene klodens resterende megafauna.
Tre av de fem artene er kritisk truet av utryddelse ifølge IUCNs rødliste. Dette gjelder javaneshorn, sumatraneshorn og spissneshorn. I tillegg er stumpneshorn nær truet og panserneshorn sårbar.
Van de Graaff-generator
Van de Graaff-generator eller båndgenerator er et apparat for å lage statisk elektrisitet. Generatoren består i prinsippet bare av et gummibånd som kan sveives rundt to tromler mot en metall-kam og en kuppel av metall over. Det dannes da høyspenning i metallkuppelen.
Neshorn
Beskrivelse
Neshorn er store, fryktinngytende dyr med ett (Rhinoceros) eller to (Dicerorhinus, Ceratotherium og Diceros) eiendommelige horn som vokser ut ytterst eller ytterst og midt på neseryggen. Hornutvekstene, som begge kjønn bærer, er kjegleformede. Det fremre sitter på neseknoklene, det bakre (hos de artene som har det) sitter på pannebeinet. Det dannes av tett sammensatt hår og består for det meste av keratin.
Van de Graaff-generator
Virkemåte
Van de Graaff-generatoren er bygd opp av et ringformet bånd eller belte av gummi, silke eller et annet materiale som ikke leder strøm, som blir spent over to tromler (ruller) der den ene trommelen er plassert i en hul metallkule eller kuppel av metall-gitter. Når båndet sveives rundt tromlene, blir kula ladet med positive ladninger på grunn av friksjonen mellom båndet og en elektrode, formet som en metall-kam, som er koplet til kula. Dette skyldes den triboelektriske effekt. En annen elektrode er koplet til den andre trommelen (gjerne av akrylplast), og når den statiske oppladningen blir stor nok, skjer det et overslag fra den positivt ladde kula i form av et lyn.
Neshorn
Beskrivelse
Hodet er langstrakt og sadelformet. Det utgjør opptil en tredel av kroppslengden. Øynene er små og synet dårlig. Ørene er traktformet, oppreiste og forholdsvis store og plassert lengst bak og høyest på skalletaket, og hørselen er relativt god. Neseborene er spaltelignende og luktesansen god. Fortennene er utviklet (hos de asiatiske) eller rudimentære (hos de afrikanske), hos mange bryter de ikke frem. Underkjeven har hjørnetenner, men ikke overkjeven.
Van de Graaff-generator
Utvikling
Van de Graaff-generatoren ble utviklet av den amerikanske fysikeren Robert Van de Graaff (1901–1967). Den ble vist for første gang i oktober 1929 på Princeton-universitet. I løpet av noen år ble det bygd en generator som kunne produsere spenninger opp til én million volt (1 megavolt). Den var 180 cm høy og hadde to metallkuler som hver hadde en diameter på 60 cm.
Neshorn
Beskrivelse
Kroppen er langstrakt og tønneformet, og ekstremitetene kraftige. De ender opp i besålede føtter med hover. Skinnet er tykt og svært motstandskraftig, men gir et slapt utseende med mange «bretter». Hos to av artene danner disse «brettene» et panserlignende platemønster. Bare en av artene har sparsom behåring.
Alain Calmat
Alain Calmat (født 31. august 1940 i Paris) var en fransk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo, 1960 i Squaw Valley og 1964 i Innsbruck.
Neshorn
Habitat
Neshorn trives i tropisk og subtropisk klima, men mens de to afrikanske artene (grasetere) trives på åpne, tørre og semitørre savanner med innslag av krattskog og trær, trives de asiatiske (løvetere) i fuktig og tett jungel. Tilgang på vann daglig er nødvendig, selv om de kan klare seg uten i opp mot fem dager.
Van de Graaff-generator
Norge
Den første van de Graaff-generatoren i Norden ble bygget med hjelp av Odd Dahl på NTH i årene 1935–1937 av fysikkprofessor Johan Holtsmark og hans assistenter. Det første, vellykte eksperiment i 1937 var splitting av lithium-kjerner i to helium-kjerner med høyenergetiske protoner som generatoren produserte. På den måten kunne de bekrefte det historisk viktige resultatet fra det samme eksperimentet som Cockroft og Walton hadde utført for første gang i 1932. Gruppen i Trondheim fortsatte å undersøke slik innfanging av protoner i lette atomkjerner i årene som fulgte.
Alain Calmat
Calmat vant en olympisk sølvmedalje i kunstløp under 1964 i Innsbruck. Han kom på andreplass i single for menn bak Manfred Schnelldorfer fra Tyskland.
Neshorn
Utbredelse
Neshorn var en gang i tiden spredt over store deler av Eurasia, Afrika og Amerika, men i dag overlever de kun i spredte populasjoner i Sørasia (en art i India, Nepal og Bhutan, samt en art fra Bengal til Malakka og på Java) og Sørøstasia (hovedsakelig på Sumatra), samt i deler av det østlige og sørlige Afrika.
Van de Graaff-generator
Norge
Holtsmark ble utnevnt til professor ved Universitetet i Oslo i 1942. Van de Graaff-generatoren ble flyttet dit året etterpå og skulle benyttes av Roald Tangen. Men han ble arrestert av tyskerne og generatoren ble stående ubrukt til andre verdenskrig tok slutt i 1945. Tangen fikk den da i gang igjen, og Sven Oluf Sørensen ble en av de første studentene som fikk benytte den i sitt hovedfagsstudium. Men norske myndigheter bestemte snart at kjernefysikk i Norge skulle styrkes, og det ble kjøpt inn nye og mer moderne van de Graaff-akseleratorer til NTH og universitetene i Oslo og Bergen. Den gamle, utdaterte generatoren ble gitt til Teknisk Museum.
Alain Calmat
Calmat ble verdensmester i kunstløp 1965 i single.
Van de Graaff-generator
Bruksområder
Generatoren gjør det mulig å eksperimentere med høyspenning ved hjelp av forholdsvis lav elektrisk strøm. Den er vanlig i fysikkundervisningen i mange skoler og brukes i tilpassede versjoner også i forskning på for eksempel torden og Isolatorer.
Neshorn
Atferd
Neshorn kan være territoriale og kan aggressivt forsvare seg om de føler seg truet av andre dyr eller mennesker. Fra naturens side har imidlertid disse dyra, på grunn av den enorme størrelsen, få fiender, selv om elefanter og løver av og til kan angripe dem. Kalvene er imidlertid mer utsatte. Afrikanske neshorn regnes som mer aggressive enn de asiatiske. Mens de afrikanske artene vil bruke hornene til å forsvare seg med, vil gjerne de asiatiske bruke underkjevene til å ramme motparten med når de sloss, spesielt innbyrdes.
Neshorn er herbivorer (planteetere). Noen neshorn beiter gress på bakkenivå (grasetere), mens andre i større grad beiter løv og skudd fra trær og busker (lauvetere). Artene er gjerne mest aktive i skumringen og om natten, mens de gjerne hviler om dagen. Sølebad er en måte å kjøle seg ned på, samtidig som sølen hjelper mot plagsomme insekter. Tilgang på vann daglig er nødvendig. Ved vannhullene kan spesielt kalvene være utsatt for predasjon fra krokodiller. Neshorn kan sove både liggende og stående.
Neshorn lever stort sett solitært, bortsett fra mor og kalv. Av og til kan voksne kuer eller unge hanner danne midlertidige flokker. Under paringen kan hunnen og hannen holde sammen i opptil fire måneder. Hunnen føder gjerne en kalv hvert andre år, etter en drektighet på 420–570 dager. Kalven blir hos mora til neste kalv fødes. Hunner blir kjønnsmodne i 4–6-årsalderen, hannene først i 7–10-årsalderen. Dyra kan leve til de blir omkring 50 år gamle.
Inndeling
Familien består av fem nålevende arter fordelt i fire slekter, men familien omfatter også en rekke utdødde arter og slekter, for eksempel ullhåret neshorn som fantes i Europa og Elasmotherium som fantes i Sibir. IUCN regner alle nålevende arter som truet av utryddelse.
Slektstre
Slektstreet nedenfor er i henhold til Steiner og Ryder (2011) og gir en forenklet framstilling av neshornenes tilknytning til nålevende grupper (hester og tapirer). Det knytter seg imidlertid fortsatt usikkerhet til gruppens fylogeni.
Etterkommertreet nedenfor, som er i henhold til Holbrook & Lapergola (2011), gir en mer detaljert framstilling av neshornenes slektstre. Det viser at tapirer trolig er neshornenes nærmeste nålevende slektninger.
Opprinnelse
Rhinocerotidae oppsto under eocen (for cirka 40 millioner år siden), trolig fra tapir-lignende (Tapiromorpha) forfedre. Eurasia og Nord-Amerika ble relativt raskt kolonisert, mens Afrika først ble inntatt under miocen. Den linjen som førte fram til de afrikanske neshornene splittet lag med de asiatiske for omkring 26 millioner år f.Kr. Fossile funn beviser at neshorn en gang må ha vært en suksessfull gruppe med dyr, siden mer enn 40 slekter og 140 arter har blitt avdekket.
Evolusjonære særtrekk
Selv om gruppen er navngitt etter de karakteristiske hornutvekstene som vokser ut på neseryggen, hos våre nålevende arter, så er det faktisk ikke disse horna som danner gruppens fellestrekk. De fleste artene man har oppdaget hadde nemlig ikke slike hornutvekster. Derimot hadde dem store, støttann-lignende fortenner i underkjeven, som det mest typiske fellestrekket. Disse støttennene ble slipt og holdt skarpe av fortennene i overkjeven, som var meiselformede og mye mindre. Paradoksalt nok har de to nålevende afrikanske neshornartene mistet dette karaktertrekket.
Selv om flertallet av artene manglet horn, så var det også noen arter som utviklet horn. I slekten Menoceras (utdødd) satt horna ved siden av hverandre på neseryggen, som en V-formet utvekst, men det var bare hannen som bar horn. Det er også funnet bevis for arter med ull-lignende pelsbehåring.
Annet
Der er opprettet flere nasjonalparker for å verne bestandene av neshorn, som Chitwan nasjonalpark i Nepal.
Domicella
Domicella er en kommune i provinsen Avellino, i regionen Campania, Italia med 1932 innbyggere (2013). Domicella grenser til kommunene Carbonara di Nola, Lauro, Liveri, Marzano di Nola, Pago del Vallo di Lauro og Palma Campania.
Stasjonsallmenningen
Stasjonsallmenningen er en gate i Bjørvika i Oslo som går fra fjorden til Annette Thommessens plass på Grønland.
Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda
Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda (tysk for «Riksministeriet for folkeopplysning og propaganda»), forkortet RMVP eller Propagandaministerium («Propagandaministeriet»), var et ministerium (departement) i Tyskland fra 1933 til 1945. Joseph Goebbels var sjef for ministeriet med tittel «propagandaminister». Ministeriet fikk ansvaret for nasjonalsosialistisk propagandaarbeid, altså å fremme den nasjonalsosialistiske ideologien, formidle budskapet til det statsbærende partiet NSDAP og styre folkemeningen gjennom kontroll av pressen og kulturen i det tredje rike. Praktisk talt all kultur i landet, deriblant kunst og idrett, ble regulert og utnyttet i partiets tjeneste. Ministeriet tok særlig i bruk moderne medier som film, radio og aviser.
Stasjonsallmenningen
Beliggenhet og utforming
Byromsprogrammet regner Stasjonsallmenningen helt frem til Galleri Oslo nord for Schweigaards gate. I planene er nevnt en østre stasjonsinngang der allmenningen går over i gangbroen, som ikke er realisert per april 2011.
Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda
Propagandaministeriet ble etablert av Adolf Hitlers nye nasjonalsosialistiske regjering 13. mars 1933. Det holdt til i Ordenspalais i Berlin-Mitte på Wilhelmplatz overfor Rikskanselliet.
Stasjonsallmenningen
Beliggenhet og utforming
Stasjonsallmenningen vil være 590 meter lang inkludert gangbroen. Kommunen beskriver Stasjonsallmenningen som det mest sentrale byrommet og viktigste og mest benyttede allmenning i Bjørvika. I reguleringsbestemmelsene er det fastslått at langs Stasjonsallmenningen skal det i 1. etasje ha "forretninger, bevertning, kulturaktiviteter og/ eller andre publikumsrelaterte funksjoner, og etasjehøyden være minimum 4,0 meter."
Gangbroen Akrobaten til Grønland
Gangbroen Akrobaten er en del av Stasjonsallmenningen og forbinder Annette Thommessens plass ved Schweigaards gate på Grønland på nordsiden av Oslo S og Stasjonsallmenningens sydlige del. Konstruksjonen er på 213 meter og ble åpnet i 2011.
Dalsroa
Dalsroa er et pensjonat i Andebu i Vestfold.
Dalsroa ble bygget av brødrene Hynne i 1936 og drevet som turisthytte fra 1936 til 1973. Tønsberg Turistforening (senere Tønsberg og Omegn Turistforening) overtok samtlige aksjer i 1946. Bestyrerparet Steinung kjøpte stedet i 1964, og holdt driften i gang noen år. Kapasiteten i de første driftsårene var 28 sengeplasser, men dette ble snart utvidet til 40.
Under krigen
Anlegget ble okkupert og brukt som forlegning for tyske offiserer under krigen – i forbindelse med den nærliggende fangeleiren for russere. Det er i dag et minnesmerke nede på leirområdet i form av en informasjonstavle og et gjenreist vakttårn.
Fra august 2015 driftes Dalsroa Pensjonat som rusbehandlingsplass av Alfa stiftelsen.
Enantia
Enantia er en slekt av dagaktive sommerfugler i gruppen hvitvinger. De lever i Mellom-, Sør- og Nord-Amerika.
Utseende
Middelsstore, blekt fargede sommerfugler, forvingen gjerne med mørk spiss. Forvingen er smal, bakvingen derimot svært bred, i likhet med mange av Dismorphia-artene.
Levevis
Artene lever mest i regnskog og tåkeskog. Larvenes næringsplanter ser ut til å være ukjente. Hannene, men sjelden hunnene, er sterkt tiltrukket til urinflekker på bakken, som de drikker fra for å få tak i salter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika, fra Mexico i nord til Uruguay i sør.
Systematisk inndeling
Slektskapsforholdene mellom hvitvingenes delgrupper og slekter kan være avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje.
Luftflotte 5
Luftflotte 5 var en av hoveddivisjonene i det tyske Luftwaffe under andre verdenskrig, den ble opprettet 12. april 1940 i Hamburg Tyskland, og overført til Oslo Norge 24. april 1940.
Historie
Totalt ble 1008 fly disponert av Luftflotte 5, hvorav nesten halvparten var transportfly. Etter at kampene i Sør-Norge endte i mai 1940 ble det meste av styrken sendt for å støtte de tyske styrkene ved Narvik. Milch ble i mai 1940 avløst av general Stumpff. Luftwaffe tok over flyplassene i landet, og opprustet mange av dem. Det ble også anlagt flere sjøflystasjoner, og man konstruerte falske flyplasser for å avverge bombing av de virkelige basene. Etter den norske kapitulasjonen var det særlig i Nord-Norge Luftwaffe opererte. De kunne derfra nå konvoier i Nord-Atlanteren, og fungere til støtte for tyske skip.
Etter angrepet på Sovjetunionen i juni 1941 ble store deler av Luftwaffe omdisponert til Østfronten. Fra sommeren 1941 hadde Luftflotte 5 også ansvar for Nord-Finland. Hovedkvarteret ble flyttet til Kemi i Nord-Finland. De ble først satt inn mot allierte konvoier til Murmansk og Arkhangelsk, og senere mot Murmansk-banen og andre landmål. Noen få bombeoppdrag mot De britiske øyer ble flydd fra norske baser, men dette tilhørte sjeldenhetene. I november 1943 ble Stumpff avløst av general Kammhuber, og hovedkvarteret ble samtidig flyttet tilbake til Oslo. I oktober 1944 ble Luftflotte 5 oppløst da hele Luftwaffe ble omorganisert.
Columbia River
Columbia er en den største elven i den nordvestre delen av USA og sørvestre delen av Canada. Elvens lengde er ca. 2 000 kilometer og er Nord-Amerikas fjerde største elv målt i vannvolum. Samlet nedbørsområde er 668 200 km². Elven har gitt navn til Columbia County i delstaten Washington i USA.
Columbia er den elven i Nord-Amerika som bidrar med mest elektrisk energi gjennom vannkraft. Grand Coulee-demningen (6 809 MW) og Chief Joseph-demningen (2 620 MW) er de to største vannkraftverkene i USA. Elven er også rik på laks.
Navnet kommer fra Robert Grays fartøy «Columbia Rediviva»; han ble den første europeeren som seilte på elven. Han kom til den fra en ferd langs stillehavskysten i 1788, under en verdensomseiling.
Det finnes imidlertid indikasjoner på at spanske skipbrudne nådde kysten her i 1679 og hadde kontakt med clatsopindianerne; hvis dette faktisk var første gang den hvite mann var her, kom det ikke på denne tiden noen forståelige meldinger om dette frem til deres spanske hjemland.
Sideelver
De mektigste sideelvene til Columbia er: * Vannføring i årsgjennomsnitt, m³/s
Scott Allen
Scott Ethan Allen (født 8. februar 1949 i Newark, New Jersey) er en amerikansk tidligere kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1964 i Innsbruck.
Allen vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under Vinter-OL 1964 i Innsbruck. Han kom på tredjeplass i single for menn, bak Manfred Schnelldorfer fra Tyskland og Alain Clamat fra Frankrike.
Gassnova
Gassnova SF er et norsk statlig foretak som legger til rette for utvikling av teknologi som kan bidra til fangst, transport og lagring av CO2 (CCS). Det ble opprettet i  2007 som en videreføring av forvaltningsorganet Gassnova (etablert i 2005). Foretaket er lokalisert i Powerhouse, Porsgrunn. Morten Henriksen er adm.dir. i Gassnova SF.
Statsforetak
Gassnova ble opprettet av myndighetene for å fremme teknologiutvikling og kompetansebygging for fangst, transport og lagring av CO2 (CCS), i tillegg til å være regjeringens rådgiver på dette feltet. Gassnova administrerer forskning- utvikling- og demonstrasjonsprogrammet CLIMIT, forvalter statens eierskap i Teknologisenteret på Mongstad (TCM) og følger opp CCS-prosjektet Langskip på vegne av myndighetene.
Langskip CCS
Langskip er den første hele CCS-kjeden som er vedtatt bygget i Europa, det vil si en kjede med et fangstanlegg, en transportløsning og geologisk lagring av CO2.
Langskip er navnet på den statlige satsing på CO₂-håndtering og skal demonstrere fangst av CO₂ fra industrielle kilder, transport og sikker lagring av CO₂. CO₂ skal fanges på Heidelberg Materials sementfabrikk i Brevik og på Hafslund Oslo Celsios avfallsforbrenningsanlegg i Oslo; dette prosjektet ble satt på vent i april 2023). Karbondioksidet skal gjøres flytende og hentes av skip. Deretter skal det fraktes til et mellomlager i Øygarden nordvest for Bergen for så å pumpes gjennom rør ut på sokkelen hvor det skal lagres trygt 2,600 meter under havbunnen. I første omgang er det kapasitet til 1,5 mill. tonn CO₂ per år i lageret, mens røret fra landanlegget ut til reservoaret er dimensjonert for fem millioner tonn. Northern Lights, som har ansvar for transport og lagring i Langskip, har planer om å øke kapasiteten til fem millioner tonn per år gjennom flere utbyggingsfaser og økende kundegrunnlag. Northern Lights er eid av Equinor, Shell og TotalEnergies. Det samlede kostnadsestimatet for Langskip beløper seg til om lag 27 mrd. kroner, og statens andel av kostnadene er anslått til om lag 18 mrd. kroner.
Langskips målsetning er å gi en demonstrasjon av CO2-håndtering som bidrar til at løsningen kan tas i bruk og utvikles videre, i Norge og i Europa. Industri og myndigheter i andre europeiske land har vist interesse for Langskip, og flere er kommet til Norge for å studere byggeprosjektene.
Nydalsbakken
Nydalsbakken var en hoppbakke noen hundre meter nord for Nydalsdammen og Nydalsfossen ved Akerselva i Oslo. Området kan i dag anses som et skogsområde sør på Brekke, og ligger i bydel Nordre Aker. Her ble det prestisjefylte Nydalsrennet arrangert fra 1914 til 1953. Spesielt kan man merke seg at i 1921 deltok kronprins Olav, og i 1931 de to kvinnelige hopperne Johanne Kolstad og Hilda «Nusse» Braskerud. Bakkerekorden var på 53,5 meter, satt av Egil Lærum i 1947.
For at bakken skulle kunne brukes, måtte sletta legges på bru over Akerselva. Tømmeret fra skogen som ble hugget da bakken ble bygget, ble brukt til å bygge brua. Lengste hopp i det første rennet i bakken i 1914 var på 32 meter. Fra 1922 ble tilløpet i bakken forlenget med et stillas som ble tatt ned hvert år. Brua i tre over Akerselva ble i 1925 erstattet av ei ny bru i jernbetong. Et permanent stillas ble bygd i 1929, og da ble også hoppet trukket noe tilbake. Dermed kunne det hoppes vel 50 meter i bakken. Nydalsbakken ble revet i 1957.
Nydalsbakken var arena da det i 1933 for første gang ble arrangert spesialhopprenn i hovedlandsrennet (NM) på ski.
Cama Hospital (sykehus)
Cama Hospital er et stort sykehus for kvinner og barn i byen Mumbai, India. Det ble angrepet under Terrorangrepene i Mumbai 26. november 2008.
Oljefarge
Oljefarger er kunstnerfarger der flyte- og størkningsmiddelet er en herdende olje, vanligvis linolje. Det er mulig å kjøpe pigment og røre ut selv, men det vanlige er å kjøpe i tubevis. Betegnelsen brukes for å skille denne basen fra akrylfarger, vannfarger, tempera, gouache og andre måter å holde fargene flytende på til de er på plass. Oljefargene er populære hos noen fordi de tar tid (dager) på å tørke, slik at en har tid på seg.
Til husbruk kjøpes maling på boks eller i spann og kalles oljemaling. De fleste malingfabrikantene bruker alkydoljer i stedet for linolje.
Oljefarger kan brukes rett fra tuben eller blandes med hverandre på en palett til nye farger. De kan fortynnes med terpentin eller white spirit. De kan gjøres mere transparente og legges som lasering over allerede eksisterende lag med maling. Når de er tørket har de en tynn hinne av herdet olje som beskytter mot noen påvirkninger. Det er vanlig å beskytte med et lag eller to med ferniss. For sterk bruk av løsemidler under siste del av maleprosessen kan svekke evnen til å holde pigmentene sammen. Noen fabrikanter er forøvrig begynt å bruke alkydoljer. Fargene med begge oljetypene kan blandes uten problemer.
Oljefargene kan ikke smøres direkte på lerret og lignende. Det gir kjemiske reaksjoner som raskt ødelegger bildet og får malingen til å falle av. Lerret trenger et sperrelag (grunning) av gesso eller limgrunn. Vanlig akrylmaling, for eksempel takmatt er et alternativ, men en er i dag ikke helt sikker på varigheten av en slik beskyttelse (Den er i verste fall på mere enn femti år. De færreste bekymrer seg for hva som eventuelt skjer om hundre års tid. Forretninger selger i dag ferdig oppsatte og grunnede lerreter.
Tykke lag kan krakelere (danne sprekker). Dette er normalt for alle eldre oljemalerier, men en bør ikke legge opp til det.
Maler man litt og litt, er regelen om «mager blanding først og fetere blanding mot slutten» viktig. De innerste strøkene kan være godt uttynnet med terpentin, mens de ytterste kan tynnes med linolje. Gjør man det motsatt, vil neste lag maling ikke henge seg på.
Et oljemaleri er alltid litt transparent. Dette er kjent og brukt av kunstnere i flere epoker. En undersøkelse av maleriet Olympia av Edouard Manet viste for eksempel at det klare blåskjæret i huden på kvinneakten hang sammen med at undermalingen var hvit, mens undermalingen i resten av bildet trolig var brunaktig og ga en varmere fargetone.
Luxembourg under Sommer-OL 1928
Luxembourg under Sommer-OL 1928. Førtiseks sportsutøvere, førtifire menn og to kvinner, fra Luxembourg deltok i åtte sporter under Sommer-OL 1928 i Amsterdam. De deltok i bryting, fotball, friidrett, svømming, sykling, vektløfting, turn og vannpolo. Det var femte gangen Luxembourg var med i et sommer-OL, de vant ikke noen medalje.
Søreide skole
Søreide skole er en kommunal barneskole på Søreide i Ytrebygda bydel i Bergen kommune. Skolen ble etablert i 1845 og er den eldste skolen i gamle Fana kommune. 17. februar 2014 flyttet skolen inn i et nytt skolebygg på Oddamarken, dimensjonert for 600 elever.
Den 5. januar 2016 var det gamle skolebygget ferdig revet etter et vedtak fra desember 2014.
Historie
Skolen er tidligere Fana kommunes eldste skole. Etter nesten 100 år med omgangsskole fikk bygda sitt første faste skolested i 1845 i en stue på Nordeide. Der gikk ca. 50 elever, og skoleåret var på 12 uker. I 1897 fikk skolen sin nåværende beliggenhet i eget skolehus på Søreide. En ny skolebygning ble oppført i 1956 med Øystein Nestaas som arkitekt. Fram til kommunesammenslutningen i 1972, hørte skolen til i Fana kommune.
Søreide har gått fra å være et lite bygdesamfunn til et tettsted med stor utbygging. Fra å ha hatt et stabilt antall elever på ca. 50 fram til begynnelsen av 1900-tallet, økte det til 153 elever i 1954, og i dag (pr. 2013) går hele 526 elever på denne skolen. Økningen i elevtallene førte til et stadig behov for utvidelser av skolen. Selv om skolen har blitt påbygd og ombygd flere ganger var det stor plassmangel. Dette har ført til at 7. klassetrinn midlertidig ble overført til Skeie skole. Ny skole med plass til 600 elever stod klar til innflytting i februar 2014.
Arkivet etter Søreide skole oppbevares ved Bergen byarkiv. Informasjon finnes også i arkivene etter Søreide skulelag og Søreide skoles strykeorkester.
Norges kulturvernforbund
Norges kulturvernforbund er en paraplyorganisasjon for 31 frivillige organisasjoner som arbeider innenfor områdene historie, kulturarv og kulturminnevern. Norges kulturvernforbund arbeider for å styrke kulturvernets rolle i norsk samfunnsliv ved å øke kjennskapen og interessen for historie og kulturvern, støtte arbeidet for registrering, innsamling, vern, bruk og formidling av kulturminner, samt bedre rammevilkårene for kulturvernet.
Tilsammen har medlemsorganisasjonene over 270 000 medlemskap og 2600 fylkes- og lokallag.
Norges Kulturvernforbund har styrings- og koordineringsansvar for Kulturminnedagene i Norge.
Søråshøgda skole
Søråshøgda skole er en kommunal barneskole på Nordås i Ytrebygda bydel i Bergen kommune. Skolen har plass til 550 elever.
Rektor på skolen er Marianne Haugland.
Aurdalslia skole
Aurdalslia skole er en kommunal barneskole på Sandsli i Ytrebygda bydel i Bergen kommune. Skolen er en av 9 grunnskoler i Ytrebygda bydel. Arkitekt var Helge E. Knutsen. Skolen åpnet i 1991 og har plass til 550 elever. Skolen inneholder ca 52 årsverk fordelt på 60 ansatte. Under skoleåret 2021 var antall elever 393. Nåværende rektor er Terje Tviberg.
Skolen har SFO-tilbud for elever fra 1. - 4. trinn, og er en del av trivselsprogrammet, LESELOS og kolibriprogrammet.
Skolens motto er "Et godt sted å være - Et godt sted å lære".
Trivselsprogrammet
Trivselsprogrammet er et initiativ for å øke elevers aktivitet, samferdsel og trivsel.
Med Trivselsprogrammet legger mobbefrie trivselsledere fra 4.-7. trinn til rette for økt aktivitet i storefriminuttene.
Trivselsprogrammets mål er å:
● fremme økt og mer variert lek/aktivitet i storefriminuttene
● legge til rette for at elever skal kunne bygge gode vennskapsrelasjoner
● redusere konflikter blant elever
● fremme verdier som inkludering, vennlighet og respekt
LESELOS
Leselos er et observasjonsverktøy som er beregnet på å støtte elevenes leseutvikling, samtidig som det kan fungere som sjekkliste for undervisningsplanlegging. Gjennom å innføre Leselos, legger man også til rette for å øke lærernes kompetanse om lesing.
Kolibriprogrammet
En søndag hver høst har skolen Brasilmarked. Der samler skolen og elevers foreldre inn penger til stiftelsen "Childen At Risk Foundation". Stiftelsen ble startet i Norge av Gregory John Smith i 1992. Hans visjon var å hjelpe gatebarn og barn i faresonen, de barna som har det aller verst.
Referanser
https://www.bergen.kommune.no/omkommunen/avdelinger/aurdalslia-skole
https://www.facebook.com/aurdalsliaskole/
https://www.bergenbyarkiv.no/bergenbyleksikon/arkiv/1420161
Per Christian Ellefsen
Per Christian Ellefsen (født 14. februar 1954) er en norsk skuespiller, som er kjent for sin tolkning av Ingvar Ambjørnsens figur «Elling» i teateroppsetningen og filmtrilogien om ham og som Tom Ivar Hove i TV-serien Hotel Cæsar på TV 2 i 2008.
Ellefsen er utdannet ved Statens Teaterhøgskole, hvor han var elev fra 1974 til 1977. Etter endt utdannelse jobbet han to år ved Sogn og Fjordane Teater, før han i 1979 begynte som freelance skuespiller i Oslo. Han spilte i en rekke oppsetninger på Oslo Nye Teater, bl.a rollen som kammerherren i "Fyrtøyet". Videre ble han raskt engasjert ved Nationaltheatret hvor han blant annet spilte «Peter» i Anne Franks Dagbok. Han har vært fast ansatt her siden 1997. Ellefsen har spilt i en rekke filmer og TV-serier og fikk Gullruten 2001 som beste tv-skuespiller for sin innsats i serien Soria Moria. I 2008 spilte han i musicalen «Little Me» med Riksteatret. I 2012 spilte han hovedrollen i sommermusicalen Den Gode Hensigt i Svelvik, med musikk og tekst av Christin Grilstad Prøis og regi av Ole Christian Øen.
The Sugarland Express
The Sugarland Express er en amerikansk dramafilm fra 1974 regissert av Steven Spielberg. Filmen handler om et ungt par som i desperasjon kidnapper en politimann i et desperat forsøk på å redde sin sønn fra å bli adoptert. Hovedrollene spilles av Goldie Hawn og William Atherton. Historien er løst basert på en sann historie fra Texas.
Den ble godt mottatt av filmkritikerne, men ble ingen stor kommersiell suksess. Filmens manusforfattere ble tildelt prisen for beste manus ved Filmfestivalen i Cannes.
Handling
Lou Jean og Clovis Michael Poplin er et ungt ektepar fra Texas som er blitt fratatt sin to år gamle sønn på grunn av deres kriminelle fortid. Parets liv tar en dramatisk vending da Lou Jean hjelper sin mann til å flykte fra ettervernsinstitusjonen han befinner seg på. I et desperat forsøk på hente barnet sitt tilbake fra fosterhjemmet kaprer paret en politibil og tar politimannen som gissel. Derfra raser de gjennom Texas med politi og et stadig voksende pressekorps i hælene. Paret blir både beundret og hatet av publikum. Etterhvert som situasjonen tilspisses går det gradvis opp for paret at den kidnappede politimannen er deres eneste venn. Han forsøker iherdig å finne en fredelig utgang på det hele.
Popularitet og økonomi
The Sugarland Express ble ingen stor publikumssuksess, men til tross for det oversteg inntektene utgiftene med klar margin. Den innbrakte 12,8 millioner dollar på verdensbasis, hvorav 7,5 millioner i USA. Den havnet på 29. plass over de mest innbringende filmene i USA i 1974.
Priser og nominasjoner
Denble tildelt prisen for beste manus ved Filmfestivalen i Cannes. De ble også nominert til en Writers Guild of America Award. Spielberg ble nominert til Gullpalmen.
Anmelderne
Den ble godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har oppnådd 89 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert var middels fornøyd og gav den 2,5 av 4 stjerner. Han mente at regissøren hadde brukte for mye tid på biljakten og for lite tid på personlighetene til hovedkarakterene, men at filmen absolutt hadde sine høydepunkter. Leonard Maltin gav den 3,5 av 4 stjerner.
Bakgrunn for filmen
Filmen er løst basert på historien om Robert og Ila Fae Dent, som i 1969 kidnappet politimannen (Texas State Trooper) Kenneth Crone (1941–2011) og dermed sendte politiet på vill jakt rundt hele staten. Kidnappingen var et resultat av et desperat forsøk på å redde sin sønn fra å bli adoptert. I virkeligheten varte biljakten noen timer og ikke flere dager slik som i filmen. Robert ble skutt og drept av FBI-agent Bob Wiatt (pensjonert i 2004, død i 2010) og stedets county-sheriff like utenfor huset til Ila Fae Dents mor. Ila Fae Dent tilbrakte fem måneder i fengsel for sin rolle i kidnappingen. Hun døde i 1992.
Annet
Filmen ble innspilt vinter og vårhalvåret 1973 i Del Rio og Sugar Land (begge i Texas).
Vitenskapsåret 1913
Vitenskapsåret 1913 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1913.
Auxiliary power unit
En APU (kort for Auxillary Power Unit, engelsk) er en hjelpeenhet for produksjon av energi ombord på et luftfartøy. En APU er som regel en liten gassturbinmotor som kan være montert på forskjellige steder, eksempelvis haleseksjonen til en flymaskin, eller øverst på skroget ved hovedgirboksen på ett helikopter.
Primæroppgaven til en APU på en flymaskin er starting av motorene. Men den kan også brukes på bakken til forsyning av elektriske, hydrauliske eller pneumatiske systemer, samt til nødoperasjoner i luften.
K (artist)
K (tidligere kjent som Takeru (建); født 6. februar, død 19. mai 2014) er gitarist i Moi dix Mois. Han har også vært med i Ru~ne og Grand Zero.
Louga (region)
Louga er en av Senegals 14 regioner. Regionen har et areal på 29,188 km², og grenser til Saint-Louis i nord, Matam i øst og Kaffrine, Diourbel og Thiès i sør. Hovedstaden i regionen er byen Louga. Ved folketellingen i 2013 hadde regionen 875,193 innbyggere.
Louga er inndelt i tre departementer: Kébémer, Linguère og Louga.
Jonathan Mensah
Jonathan Mensah (født 13. juli 1990 i Accra) er en ghanesisk fotballspiller som spiller for den amerikanske klubben Columbus Crew. Han spiller forsvar, og er også en del av. Mensah har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Ashanti Gold SC fra Ghana.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Wolfgang Holzmair
Wolfgang Holzmair (født 1952 i Vöcklabruck) er en østerriksk sanger (baryton).
Liv og virke
Holzmair er utdannet ved Universität für Musik und darstellende Kunst Wien, der han studerte sang med Hilde Rössel-Majdan og Lied med Erik Werba.
Holzmair gjorde seg spesielt bemerket som lied-, konsert- og oratoriesanger. Leif Ove Andsnes omtalte ham som en av Europas ledende Lied-sangere. Han holdt konserter over hele verden, blant annet ved Risør Kammermusikkfest, Bregenzer Festspiele og Carinthischer Sommer. Han samarbeidet ofte med pianister som Imogen Cooper, Till Fellner, Russell Ryan, Roger Vignoles og Gerard Wyss.
Holzmair samarbeidet med ledende orkestra, som Gewandhausorchester Leipzig, Israel Philharmonic Orchestra, Berlinfilharmonien, Cleveland Orchestra og Wiener Symphoniker og deres berømte dirigenter.
Holzmair er professor i Lied og Oratorium ved Mozarteum og gir mesterklasser i Europa og Nord-Amerika. Blant elevene kan nevnes Christiane Karg, Anja Schlosser, Cordula Schuster, Andrè Schuen og Matthias Winckhler.
Simon Dumont
Simon Francis Dumont (født 9. juli 1986 i Bethel i Maine i USA) er en amerikansk profesjonell skikjører. Han regnes som en av de fremste innenfor freestylebevegelsen og blant verdens beste superpipekjørere.
Dumont er særlig kjent for sin «ingenting-å-tape stil» og for sine triks (540-er og 1260-er). Han har også opptrådt i flere skifilmer, blant annet «Mind the Gap», «War», «Teddybear Crisis» og «Push». Dumont har også etablert Empire Clothing company, et selskap som lager og selger skiklær, der han har deltatt aktivt med idéer til utforming av klær og skiutstyr. Dumont er kjent for sin eksepsjonelle høyde i half-pipe konkurranser, og kommer ofte 20 fot høyt ut av half-pipen. Dumont er også kjent for sitt signaturtriks, nemlig dobbel superman salto.
Atli Dams sjette regjering
Atli Dams sjette regjering var Færøyenes regjering fra 15. januar 1991 til 24. april 1993. Regjeringen var utgått av Javnaðarflokkurin og Fólkaflokkurin med Atli Dam fra Javnaðarflokkurin som regjeringssjef. Dam avgikk den 18. januar 1993, og regjeringen fortsatte som forretningsministerium under ledelse av Marita Petersen fra samme parti, til Petersen kunne danne sin egen regjering den 24. april.
Fotnoter
<references group="lower-alpha" />
Robert Bruce, 5. lord av Annandale
'''Robert Bruce, 5. lord av Annandale''' (født ca 1210, død 31. mars 1295), også kalt Robert de Brus, og den eldre, var lord av Annandale og Cleveland. Han var sønn til Robert de Brus (Brewes), 4. lord av Annandale, og Isobel av Huntingdon (Isabella). Han var en føydal herre (lord), dommer og konstabel i Skottland og England, en regent av Skottland, og en av tretten konkurrenter om den skotske tronen i 1290/1292. Av sistnevnte årsak er han også omtalt som «Robert the Competitor» (Robert konkurrenten). Hans barnebarn Robert Bruce ble til slutt konge av skottene som Robert I av Skottland.
Denne Robert Bruce var den eldste sønnen til den fjerde lord av Annandale (alle eldste sønner fikk navnet Robert). Hans avstamning var viktig ved at hans mor, Isabella av Huntingdon, var andre datter av kong David av Skottland, jarl av Huntingdon. Han var på sin side sønn av prins Henrik, 3. jarl av Huntingdon, som igjen var sønn av kong David I av Skottland.
Tidlig liv
Robert V var kjent som Robert «den edle», og var oldebarn av kong David I av Skottland og Maud, grevinne av Huntingdon. Robert tilhørte den fremste adelen i Skottland, men hadde også store eiendommer i England. I tillegg til Annandale i sørlige Skottland var han lord av Hartlepool (ellers kjent som Hartness) i grevskapet Durham, og Writtle og Hatfield Broadoak i Essex, England. Hans første kone brakte til ham landsbyen Ripe i Sussex, og hans andre kone, herredømmet Ireby i Cumberland.
Hans eiendommer og besittelser økte etter nederlaget til Simon de Montfort i slaget ved Evesham (1265), via en rekke tilskudd som omfattet eiendommene til de tidligere opprørsbaronene Walter de Fauconberg, John de Melsa og broren Bernard. Disse tilskuddene var muligens kompensasjon for løsepengene hans sønn Robert forhandlet fram og betalte til broren Bernard, og nevøen Gilbert de Clare, 7. jarl av Gloucester, for hans løslatelse etter hans fange, i slaget ved Lewes (1264). Kong Henrik III gjenoppnevnte også Robert til dommer, og konstabel av Carlisle Castle og vokter av festningen der i 1267, en stilling han hadde blitt avskjediget fra i 1255. Robert søkte benådning fra Alexander og sluttet seg sannsynligvis til de engelske prinsene Edvard og Edmund på deres korstog, ettersom Robert, om ikke Richard muligens unnlot å delta, eller kom tidlig tilbake, ettersom den yngre Robert er registrert som å ha mottatt et dokument med krav om oppgi rettigheter i Writtle, Essex, i oktober 1271.
I 1264 døde hans første kone Isabella de Clare fra Gloucester og Hertford. Den siste nedtegnelse av henne er at hun mottok en gave med hjort fra kong Henrik i Essex i 1271. I tiden 1271–1272 ble hans sønn Robert IV gift med Marjorie av Carrick, den unge enkearvingen til Niall av Carrick, jarl av Carrick, for sin sønn, også kalt Robert de Brus.
Den 3. mai 1273 giftet Robert V seg med Christina de Ireby, enke etter Adam Jesmond, sheriff av Northumberland. Dette ekteskapet la eiendommer i Cumberland og medgiftsland fra hennes forrige ektemann til Bruce-eiendommene. Etter at han inngikk ekteskapet ser det ut til at Robert V har begrenset seg til forvaltningen av familiens nordlige eiendeler, og overlatt den sørlige til sønnene. Robert V brukte sine engelske eiendommer til å forsørge sine to sønner. Hans eldste sønn, Robert IV, fikk Hatfield Regis; den yngre, Richard, holdt herregården Writtle sammen med Brus-andelen i herregården til Kempston og en del av Tottenham-godset, som alle gikk tilbake til hans far i 1287 da Richard døde før ham selv.
Dave Irwin
David Benjamin Irwin (født 12. juli 1954 i Thunder Bay, Ontario) er en tidligere kanadisk alpinist.
Robert Bruce, 5. lord av Annandale
Tidlig liv
Robert Bruce var regent av Skottland en tid da hans andre fetter kong Aleksander III av Skottland (1241–1286) var under minoritet da Aleksander bare syv da han ble konge i 1249 og kun 10 år da han ble gift med Margaret av England i 1251. Robert ble tidvis anerkjent som en tanist av den skotske tronen. Han var den nærmeste overlevende mannlige slektningen til kongen: Margaret av Huntingdons etterkommere var alle kvinner frem til fødselen av Hugh Balliol en gang på 1260-tallet. Da Aleksander ennå var barnløs, ble Robert V offisielt utnevnt til arving, men han vant aldri tronen da Aleksander til sist klarte å avle tre barn. Arvefølgen i hovedlinjen til Huset Dunkeld ble svært prekær da mot slutten av Aleksanders regjeringstid da alle hans tre barn døde i løpet av få år. Den middelaldrende Aleksander III fikk i 1284 kongens råd/parlament til å anerkjenne hans barnebarn Margaret, kalt for «Jomfruen fra Norge», som sin arving da hun var hans eneste overlevende etterkommer. Behovet for en mannlig arving førte til at Aleksander inngitt et nytt ekteskap med Yolande de Dreux den 1. november 1285. Alt dette var til slutt forgjeves. Aleksander døde plutselig, i et fall fra hesten sin, bare 45 år gammel, i 1286.
«Den store saken»
Etter mannlige slektslinjen til det skotske kongehuset (linjen fra Vilhelm I av Skottland) døde ut var David av Huntingdons etterkommere de fremste kandidatene til tronen. De to mest bemerkelsesverdige fordringshavere til tronen, John Balliol og Robert selv representerte avstamning gjennom Davids døtre, henholdsvis Margaret og Isobel.
Robert Bruce argumenterte tanisteri og nærhet i blod i arvestriden. Han stammet fra den andre datteren til David av Huntingdon, mens John Balliol stammet fra den eldste, og dermed hadde den lineære retten. Imidlertid var Robert tremenning av konger av Skottland og stammet i fjerde generasjon fra kong David I av Skottland, mens John Balliol var firmenning av kongene og nedstammet i femte generasjon fra kong David I, den siste felles stamfaren som hadde vært skotsk konge. Den påfølgende «Great Cause» (Den store saken) ble avsluttet i 1292. Den ga kronen av Skottland til familiens store rival, John Balliol. Begivenhetene fant sted som følger:
Rett etter den unge Margaret døde brått og før hun ble kronet som skotsk dronning, samlet Robert Bruce et mannskap ved hjelp av jarlene til Mar og Atholl og marsjerte til Perth med en betydelig hærfølge og uklare intensjoner. Biskop William Fraser av St. Andrews var bekymret for muligheten for en borgerkrig. Han skrev til kong Edvard I av England og ba om hans hjelp til å velge en ny monark.