cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petter Dass-museet
Museet på Alstahaug består av flere bygninger. Hovedbygget består av Margrethes kafé, et auditorium, museumsbutikk, kontorer og et utstillingsrom. Margrethes kafé har fokus på lokal og tradisjonsrik helgelandsmat. Den eldste bygningen på tunet er den gamle prestegården fra første halvdel av 1700-tallet. I prestegården er det skiftende utstillinger og interiør fra 16- og 1700-tallet. Det er faste omvisninger i prestegården i sommersesongen. De gamle bygningene er kun åpne i sommersesongen juni–august, eller etter avtale. Middelalderkirken Alstahaug kirke som også ligger på Alstahaug-tunet, samarbeider tett med museet og det arrangeres bl.a. omvisninger og konserter i kirkerommet.
Alstahaugtunet og området rundt er et rekreasjonsområde for både lokalbefolkning og tilreisende. Tunet, kirke, kirkegård og bygningene for øvrig er fredet av Riksantikvaren.
Maria Magdalena
Maria Magdalena (gresk: Μαρία ἡ Μαγδαληνή) er en legendarisk kvinne som omtales i evangeliene som en venn av Jesus. Hun er omtalt til sammen 12 ganger i evangeliene.
Opphav og familie
Evangeliet etter Fillip omtaler henne som søster til Fillip.
Utredningsinstruksen
Instruks om utredning av statlige tiltak (kort navn: utredningsinstruksen) er en instruks fastsatt ved kongelig resolusjon for å legge et godt grunnlag for beslutninger om statlige tiltak, slik som reformer, regelendringer og investeringer.
Maria Magdalena
Opphav og familie
Navnet forklares oftest som Maria fra Magdala, men forklaringen er omdiskutert.
Utredningsinstruksen
Instruksen gjelder for utarbeidelse av beslutningsgrunnlag for statlige tiltak som utføres i eller på oppdrag for statlige forvaltningsorganer, det vil si departementene og deres underliggende virksomheter. Utredningsinstruksen er en del av Norges regjerings interne bestemmelser og kan fravikes etter særskilt vedtak. Utredningsinstruksen regulerer også arbeidet med tiltak som skal legges frem for regjeringen. For saker som skal til regjeringskonferanse gjelder det særskilte krav.
Finansdepartementet har ansvaret for instruksen og har delegert forvaltningen av den til Direktoratet for forvaltning og økonomistyring.
Maria Magdalena
Kildegrunnlag
Ifølge Lukasevangeliet for «sju onde ånder» ut av henne, men uten å gi noen detaljer. Ut fra Med samtidens forståelse av at sykdom var forårsaket av onde ånder, har noen tolket teksten som at hun hadde en alvorlig sykdom. Etter et tillegg til Markusevangeliet fra 200-tallet, var det Jesus som drev ut åndene.
Hun regnes av Carol Ann Morrow som en av de mest, om ikke den mest fremtredende kvinnen i kristendommen, etter jomfru Maria, mor til Jesus. Maria Magdalena reiste sammen med Jesus som en av hans tilhengere. Marrow tolker evangelienes beskrivelser som at hun var modig og tapper nok til å bli stående ved Jesus i hans tid med lidelser og død.
Hun er ifølge evangeliene etter Matteus, Lukas og Johannes blant de første Jesus viste seg for etter oppstandelsen. I den opprinnelige versjonen av Markusevangeliet, omtales hun ikke.
De kanoniske evangeliene navngir henne tolv ganger. Det er oftere enn de fleste av apostlene.
Hun er omtalt i, eller forfatter av Maria Magdalenas evangelium funnet i Tchacos Codex fra 300-tallet og Berlin-kodexen fra 100-tallet.
Kildesteder i de kanoniske evangeliene
Hun er omtalt i:
Spekulasjoner
I århundrenes løp har det vært mange spekulasjoner om hennes rolle før og etter at hun møtte Jesus. Disse har vært skjøge (prostituert), hustru, mor og hemmelig elskerinne. I vestlig tradisjon ble Maria identifisert med «synderinnen» i Lukas 7,37 og med Maria av Betania, mens man i østlig tradisjon skilte mellom de tre. Det var Gregor I den store som først fikk gjennomslag for dette synet,hvilket? og til tross for innvendinger fra blant annet Ambrosius av Milano, Augustin av Hippo og Thomas Aquinas ble sammenblandingen stående helt til reformen av den romerske kalender i 1969. Matteus og Lukas forteller at hun fulgte Jesus på avstand. Noen tolker tekstene i evangeliene som at Jesus og Maria Magdalena som «nært», men nevner ingen steder et faktisk forhold. Den norrøne prekensamlingen Den islandske homilieboken fra ca. 1200 omtaler henne som Jesu venninne og ektefelle.
Ifølge en legende dro hun til Frankrike sammen med Lasarus, kristnet Provence og trakk seg tilbake til en grotte ved Sainte-Baume resten av livet. På stedet ble det senere reist en valfartskirke som ble ødelagt under den franske revolusjon. Denne fortellingen har dannet grunnlag for flere romaner. Dan Browns bok Da Vinci-koden fra 2003 er den mest kjente.
Liste over kulturminner i Hemsedal
Liste over kulturminner i Hemsedal er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Hemsedal. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Frederick Gerard Peake
Frederick Gerard Peake (født 12. juni 1886, død 30. mars 1970) var en britisk militærkommandør og opphavsmannen til Den arabiske legion.
Høsten 1920 forlot Peake det egyptiske kamelkorpset for å rapportere om sikkerhetssituasjonen i Palestinamandatet. Situasjonen ble funnet å være utilstrekkelig, og i oktober samme år ble Peake, da oberstløytnant, beordret av den britiske høykommissæren i Jerusalem til å danne to små politistyrker. Disse var:
Peake ble generalmajor i den transjordanske hæren.
I 1939 tok han avskjed og ble etterfulgt av Glubb Pasha. Blant jordanerne ble han kjent som «Peake Pasha».
Hans datter, Julia Grace Peake, ble født den 12. juli 1941. Hun giftet seg først med David Grant, og deretter med Hugh Fitzgerald Arbuthnot, 7. baronett.
Paradiexia
Paradiexia er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved.
Utbredelse
Arten er vidt utbredt i Sørøst-Asia (kjent fra India, Filippinene og Vietnam).
Nasjonale prøver
Nasjonale prøver er i norsk skole en årlig landsomfattende kartlegging av norske grunnskoleelevers grunnleggende ferdigheter i lesing og regning, og i deler av faget engelsk. Prøvene er obligatoriske.
Formål
Formålet med nasjonale prøver er å gi skolene kunnskap om elevenes grunnleggende ferdigheter i lesing, regning og deler av faget engelsk. Informasjonen fra prøvene skal danne grunnlag for underveisvurdering og kvalitetsutvikling på alle nivåer i skolesystemet.
Prøvene i lesing og regning tar ikke bare utgangspunkt i kompetansemålene i norsk og matematikk, men også i andre fag der mål for lesing og regning er integrert. Prøvene i engelsk skiller seg fra de to andre prøvene ved at de tar utgangspunkt i kompetansemål i ett fag.
Bakgrunn og innføring
Nasjonale prøver ble innført i grunnskolen våren 2004 etter et forslag fra det regjeringsoppnevnte Kvalitetsutvalget i delinnstillingen Førsteklasses fra første klasse om kvalitetsvurdering og kvalitetsutvikling i grunnopplæringen (14. juni 2002). Det ble gjennomført nasjonale prøver i to omganger våren 2004 og våren 2005. Arbeidet med prøvene ble evaluert og flere forbedringspunkter ble påpekt. På bakgrunn av dette og tilrådninger fra evalueringen, vedtok regjeringen 27. mars 2006 et nytt grunnlag for utarbeiding og gjennomføring av nasjonale prøver, og i 2007 startet prøvene opp i ny form. Prøvene er laget på bakgrunn av læreplanenes kompetansemål etter henholdsvis 4. og 7. trinn. Nasjonale prøver i lesing og regning gjennomføres på 5. 8. og 9. trinn. Elevene på 9. trinn gjennomfører samme prøve som elevene på 8. trinn, slik at skolene har mulighet til å sammenligne resultatene på disse to trinnene. Nasjonale prøver i engelsk gjennomføres på 5. og 8. trinn. De nasjonale prøvene er elektroniske.
Motforestillinger
Stortingsvedtaket i 2003 om innføring av nasjonale prøver hadde støtte fra alle partier, men de rød-grønne partiene SV, Ap og Sp skrev en egen merknad der de uttrykte bekymring omkring offentliggjøringen. Prøvene ble imidlertid møtt med motforestillinger fra lærere og enkelte elevorganisasjoner. Under den første omgangen med prøver i 2004 forekom boikott, og under den siste avviklingen i 2005 også sabotasje, der skoleansatte med tilgang til prøvene i enkelte tilfellet sørget for at de på forhånd ble kopiert og lagt ut på internett av gruppen Elevaksjonistene. Blant hovedargumentene som ble framført var:
Tilgang til prøveresultatene
Resultater fra nasjonale prøver blir presentert ved hjelp av skalapoeng og fordeling på tre nivåer for 5. trinn og fem nivåer for 8. trinn. Skalapoeng ble innført fra 2014, da ble resultatene publisert på en ny skala med et gjennomsnitt på 50 skalapoeng og standardavvik på 10. Med den nye skalaen får læreren, skolen og kommunen mer presis informasjon om elevenes ferdigheter enn tidligere. Resultatene blir i tillegg publisert som andel elever på hvert mestringsnivå.
Alle resultatene på nasjonalt nivå, fylkesnivå, kommunenivå og på skolenivå er tilgjengelig for alle på Skoleporten. Lærerne, skoleledelsen og Utdanningsdirektoratet har tilgang til resultatene på elevnivå.
Endringer i elevgrunnlaget fra et år til et annet kan få stor betydning for resultatene på en skole eller liten kommune. Et lite antall elever med veldig svake eller sterke resultater kan gi stort utslag for skolen som helhet. Kvaliteten på skolens innsats kan derfor ikke måles gjennom resultatene fra nasjonale prøver alene. Endringer i resultater fra år til år må relateres til det skolen ellers vet om elevene og andre forhold som har betydning for resultatene.
Kunståret 1855
Kunståret 1855 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1855.
Białowieżaskogen
Białowieżaskogen (polsk Puszcza Białowieska, belarusisk Белавежская пушча, Belaveskaja pusjtsja) er en gammel urskog som strekker seg over et vidstrakt område på begge sider av grensen mellom Polen og Belarus. Den navnegivende landsbyen Bialowieza ligger midt i området, på polsk side av grensen. Skogen er Europas eneste gjenværende lavlandsurskog, og er skrevet inn på UNESCOS liste over verdens kultur- og natursarvsteder. På den polske siden er den fredet som Białowieża nasjonalpark (polsk Białowieski Park Narodowy), og den belarusiske delen er Belavezjskaja pusjtsja nasjonalpark (belarusisk: Нацыянальны парк Белавежская пушча). Urskogens areal overstiger 1500 km².
Flora
Białowieżaskogen er den best bevarte naturskog på det europeiske lavlandet. Blant plantene utgjøres den største gruppen av karplanter, med 1070 arter. Trefloraen teller 26 arter, hvor 21 utgjøres av løvtrær og 5 av bartrær. Her finnes videre 19 arter bregner, 6 arter kråkefotplanter, 7 arter sneller, 54 arter levermoser og over 200 arter bladmoser. En lang rekke bryofytter og lav har overlevd kun i Białowieżaskogen, siden de er relatert til døde trær, eller barken og trestammene til gamle trær. De tallrikeste karplantefamiliene i urskogen utgjøres av:
I Białowieżaskogen er den siste urskogen på det europeiske lavlandet bevart. Den domineres av løvskoger med overvekt av agnbøk (40 – 47 %) samt blandingsskoger (33 %). Trebestanden utgjøres i størst grad av gran (26 %), furu (24 %), svartor (17 %), sommereik (12 %) samt hengebjørk og vanlig bjørk (11 %). Her finnes også ask, lind, spisslønn og agnbøk. Løvtrærne i urskogen opptrer sjeldent som ensartede trebestander, og danner som regel blandingsskog.
Białowieżaskogen er rik på unike arter som har dødd ut på andre steder. Her finnes også mange alminnelige trearter som har tatt helt nye, unike former. For eksempel minner linden her i sin form om eik og pil, og vokser opp til 22 meter. Den såkalte Tsareiken er derimot 42 meter høy, med en diameter på 224 cm.
I skogen finnes over 3,000 sopparter og 400 arter lav. I tillegg huser skogens døde trær utallige mengder sopp, bakterier og små virvelløse dyr, og mange av disse er bundet til det unike mikroklimaet og finnes ikke andre steder i verden.
I 2016 ga polske myndigheter tillatelse til å ta ut tre ganger så mye skog som tidligere i den polske nasjonalparken. Dette uttaket ble anmeldt til Domstolen i Den europeiske union, som i 2018, i en dom fastslo at Polen ikke har oppfylt sine forpliktelser om å beskytte naturområder med særskilt betydning.
Fauna
I Białowieżaskogen er det funnet over 12,000 dyrearter, skjønt det estimeres at faunaen er utforsket kun i 50 %. Her finnes 58 arter pattedyr, 250 arter fugl, 7 arter øgler (blant annet europeisk sumpskilpadde og slettsnok), 13 arter krypdyr, 32 arter fisk, over 9 000 arter insekter, 331 arter edderkopper, 20 arter igler. De virvelløse dyrene utgjør over 95 % av alle dyrearter i Białowieżaskogen. Denne villmarken er dessuten det ytterste grenselandet for de såkalte boreale arter – arter som er knyttet til de nordlige barskoger (taigaen). Blant de mest verdifulle fuglearter finnes flere arter ugler (blant disse lappugle) og hele 9 arter hakkespetter (blant annet tretåspett). Pattedyrene er den best identifiserte dyrefamilien i skogens fauna. Urskogens «varemerke» er visenten, hvis naturlige bestand overstiger 450 stykker, og er den eneste i sitt slag. I skogen finnes også pattedyr som ulv, gaupe, oter, grevling, flaggermus og gnagere. Spesiell oppmerksomhet fortjener blant flaggermusene leislerflaggermusen, som bor i reirhull i gamle trebestander, og blant gnagerne bjørkemusen og lappspissmusen, som representerer et borealt element i faunaen.
Historie
I tidlig middelalder og frem til det 13. århundre dannet ikke Białowieżaskogen et begrenset skogkompleks, men var forbundet med urskogene ved Polesie og Hrodna. Den nåtidige Białowieżaskogen ble delt mellom herregårdene i Bielsk, Kamieniec og Wołkowysk, og slik oppstod navnene Puszcza Bielska, Puszcza Kamieniecka og Puszcza Wołkowyska. Den nordlige delen av Puszcza Kamieniecka ble etter hvert kalt for Puszcza Białowieska (etter herregården i Białowieża). Utviklingen og bosetningen i området utryddet Puszcza Bielska (den eneste gjenværende delen er den lille Puszcza Ladzka), og Puszcza Wołkowyska ble delt opp i mindre enheter, (blant annet) Puszcza Świsłocka, Puszcza Mścigobowska og Puszcza Jałowska. Puszcza Jałowska forsvant som følge av bosetningen, mens den privateide Puszcza Świsłocka ble i 1832 innlemmet i Puszcza Białowieska. Slik består dagens Puszcza Białowieska av de bevarte delene av de tidligere urskogene Puszcza Białowieska, Puszcza Ladzka og Puszcza Świsłocka.
Under den polske krone
Til å begynne med tilhørte Białowieżaskogen Troki-voivodskapet. I 1513 ble den del av det nyoppståtte Podlasie-voivodskapet, som i 1569 ble innlemmet i Polen-Litauen. Bosetning og jakt i urskogen var forbudt for den lokale befolkningen, og skogens naturlige goder (som for eksempel trær eller høy) kunne brukes kun etter lov (den såkalte wchod). Fra det 15. århundre fantes spesielle skogvoktere kalt osoka, som passet på skogene og kontrollerte wchodene.
De polske kongene fra og med Vladislav II Jagello drev gjerne med jakt i Białowieżaskogen. Under Sigismund I den gamle ble en ny jaktherregård bygd. I 1538 fastsatte han en lov som forbød all form for (med unntak av kongelig) jakt i urskogen. Det var blant annet forbudt å tre inn i skogen med hund eller våpen, og drapet på visenter kunne straffes med døden.
I 1639 sendte Władysław IV Vasa ut et dekret som utvidet osokaen, og delte skogen inn i 12 administrative vokterdeler (straże), med sentrum i Białowieża. Frem til Jan II Kasimirs tid var skogen for det meste ubefolket, men under hans styre sent i det 17. århundre ble en rekke små landsbyer opprettet med småfabrikker (de såkalte rudnie) for utnyttelse av lokale jernressurser og budy for produksjonen av tjære. Landsbyene ble befolket med bosettere fra Masovia og Podlasie, og mange av dem eksisterer fremdeles.
Tradisjonene for de store kongelige jakter ble gjeninnført i Saksertiden. August II av Polen pleide å jakte på bjørn på egen hånd, og overlevde så vidt i 1705 en slik «spasertur» i skogen. August III av Polen reiste ofte på jakt med sitt store følge og sine utenlandske gjester. Han utvidet jaktherregården og dyrereservatet, det sistnevnte opprettet av Stefan Báthory.
Under tsarene
Etter Polens delinger begynte tsarinaen Katarina den store og hennes etterfølger Pavel I å fordele skogen mellom russiske aristokrater og generaler, og i resultatet ble alle jaktforbud samt osokaen innført av de polske kongene opphevet. Skogens nye eiere utnyttet skogen på en røveraktig måte, men osokaen ble gjenopprettet 1802 etter at de neste tsarene innså omfanget av skadene utført under den russiske styringen. I 1820 ble det igjen innført forbud mot jakt på visent samt forbud mot trefelling. I 1811 ble en stor del av skogen ødelagt av en brann som varte i fire måneder, og katastrofen ble fullendt av Napoleons armeer, som under sin gjennommarsj plyndret herregårdene til de polske kongene.
I 1888 kom Białowieżaskogen i sin helhet under eie av de russiske tsarene, og ble igjen et jaktreservat. Tsarene begynte å sende visenter som gaver til ulike europeiske hovedsteder, samtidig som de fikk tilsendt store mengder vilt til skogen: elger, hjorter og dådyr. Dette fikk negative følger for og forandringer i skogens stand. Den siste tsarjakten fant sted i 1912.
I det 20. århundre
Under første verdenskrig led Białowieżaskogen store tap. Under tre og et halvt år med tysk okkupasjon gikk den gjennom en tid med omfattende eksploateringsplyndring (av 32 millioner km³ trær ble 5 km³ felt) og dyrejakting (200 visenter ble drept). I samme tid ble over 300 kilometer skogjernbaner bygd av tyskerne. Mot slutten av okkupasjonstiden, den 25. september 1918, ble det innført forbud mot jakt. Imidlertid fortsatte tyske soldater, krypskyttere og sovjetiske maroderer slaktjaktingen uten måtehold frem til februar 1919, da områdene ble gjenerobret og anarkiet stanset av den polske hær. Men den siste visenten hadde allerede falt én måned før, og elgbestanden var likeledes utryddet (før krigen fantes 700 visenter i skogen). Skogen kom for godt under polsk administrasjon i 1920 etter den polsk-sovjetiske krig, og ble omdannet til et naturreservat.
I 1923 ble det oppdaget at kun 54 visenter hadde overlevd krigen i en rekke dyrehager rundt om i verden – ingen av dem i Polen. Visentrestitueringen begynte i 1929, da den polske stat kjøpte 4 visenter fra dyrehager i Tyskland, Sverige og Pszczyna. For å beskytte dem ble mesteparten av skogen gjort om til et nasjonalreservat i 1932 (Białowieski Park Narodowy – Nasjonalparken Białowieża). Restitusjonen viste seg å virke, og i 1939 fantes 16 visenter i nasjonalparken. To av disse hadde kommet fra dyrehagen i Pszczyna og var direkte etterkommere etter visentene fra Białowieżaskogen, gitt som gave til Hertugen av Pszczyna av tsar Aleksander II i 1865.
Visentene overlevde andre verdenskrig, men krigen førte med seg lignende skader i skogen som den første verdenskrigen. I 1939 ble etniske polakker i området deportert til fjerntliggende deler av Sovjetunionen, og erstattet med sovjetiske skogarbeidere. I 1941 ble skogen imidlertid okkupert av tyskerne, og de sovjetiske innbyggerne ble også fordrevet. Hermann Göring planla å skape verdens største jaktreservat her. Fra juli 1941 ble skogen et gjemmested for polske og sovjetiske partisaner. De tyske myndighetene organiserte massemord på folk som ble mistenkt for samarbeid med motstandsbevegelsen. I juli 1944 ble området befridd av Den røde armé, men tyskerne rakk å sprenge den historiske Białowieża-herregården i luften.
Etter krigen ble om lag to tredjedeler av skogen innlemmet i Sovjetunionen etter Stalins ordre. Den nå noe mindre polske nasjonalparken ble gjenåpnet i 1947. Det finnes i dag 350 visenter i den polske delen av skogen, og om lag 3000 over hele verden – alle disse stammer nettopp fra Nasjonalparken Białowieża.
Tove Brita Eriksen
Tove Brita Eriksen (født 2. april 1946 i Oslo) er dosent ved Høgskolen i Oslo og Akershus, fakultet for lærerutdanning og internasjonale studier.
Eriksen er lærer, kunstner og forfatter, og hun har gjennomført idrett- og helsestudier ved Københavns universitet (1968), lærerutdanningsstudier (1972), musikkterapistudium fra Die Universität des Wien, Institut für Darstellende Kunst (1974), musikkstudier fra Bergen lærerhøgskole (1975), har hovedfag fra Norges idrettshøgskole (1995), og doktorgradsstudier fra Universitetet i Oslo og Universitetet i Karlstad, Sverige. Eriksen har forfattet en rekke fagartikler og bøker.
Kunst og idrett
Hun er født og oppvokst i Oslo, og i perioden 1975-1983 var hun bosatt i Finland. I denne perioden studerte hun ikonkunst og ikonmaling hos fader Robert de Caluwe ved det ekumeniske senteret i Kvarnträsk utenfor Helsingfors. Hun har selv deltatt med egne oljemalerier og ikoner på en rekke utstillinger som på Galleri Charlie, i DnB/Kløfta, på Heimskringla og ved flere Romeriksutstillinger.
Tove Brita Eriksen har vært aktiv innen flere områder, og er norsk mester i turn (Oslo Turnforening 1962) og nordnorsk mester i turn (1969). Hun har vært engasjert i barn og unges oppvekstmiljøer og vært en forkjemper for samfunnets svakeste gjennom barneidrett og støtteforeninger for barn og unge med nedsatte funksjonsevner. I de seneste årene har Tove Brita Eriksen vært valgt kommunestyrerepresentant for Høyre i Nannestad kommune (2011-2015) og vist sitt engasjement for barn og deres oppvekst gjennom politikk og en rekke artikler i pressen.
Sverres saga
Sverres saga er en kongesaga om den norske kongen Sverre Sigurdsson (1151–1202). Sagaen begynner med Sverres inntreden i kampen om den norske tronen i 1177, og ender med kongens død i 1202. Sverres saga ble i hovedsak skrevet av den islandske abbeden Karl Jonsson, men også andre, ukjente personer kan ha vært med å fullføre sagaen. Sagaen er et propagandaskrift for kong Sverre og hans birkebeinerkongedømme. Sverre levde i borgerkrigstiden (1130-1240) i Norge, og sagaen handler om hvordan Sverre vinner over kong Magnus Erlingsson, og hvordan han klarer å beholde det norske kongedømmet.
En islandsk abbed skriver kongens historie
Deler av, eller kanskje hele, Sverres saga ble skrevet av abbeden Karl Jonsson, som kom til Norge i 1185. Det er usikkert hvorvidt det var Sverre som oppsøkte Karl eller omvendt. Det er ingenting som tyder på at Karl på forhånd hadde planer om å tilby Sverre sine tjenester. Det kan ha vært Sverre selv som oppsøkte Karl for å få den islandske abbeden til å skrive sagaen hans. Å velge en islending til å skrive sagaen, kan ha vært gjort for å gi inntrykk av objektivitet. Dersom Sverre bare ville ha skrevet ned historien sin, kunne han like godt ha brukt en av sine egne, norske, skrivere.
Det kan likevel ha vært Karl selv som på forhånd hadde planlagt å skrive et sagaverk om de norske kongene. Et par tiår tidligere hadde en annen islending, Eirik Oddsson, reist til Norge for å skrive en slik saga. Eirik sin saga, Hryggjarstykki («Rygg-stykke», nå tapt), handlet om den norske kongen Harald Gille og hans sønner Inge og Sigurd. Det er mulig at Karl reiste til Norge med intensjon om å fortsette Eiriks arbeid, kanskje for å skrive om den nylig avdøde kong Magnus Erlingsson. Dermed kan det ha vært Karl som oppsøkte Sverre for å få opplysninger, men at Sverre fikk overtalt abbeden til heller å skrive om ham enn om Magnus.
Overleveringer
Det opprinnelige håndskriftet av Sverres saga er tapt, men det finnes flere avskrifter, slik at sagaen er bevart for ettertiden. Sagaen er gjengitt i sin helhet i fire håndskrifter: Eirspennill (AM 47 fol.) og AM 327 fra ca. 1300, Flatøybok fra ca. 1380, og Skålholtsbok fra ca. 1400. Sagaen finnes også bevart i flere ufullstendige versjoner. Eirspennill har en mye kortere tekst enn de andre tre gjengivelsene. Historikeren Halvdan Koht har argumentert for, men gikk siden bort fra, at versjonen i Eirspennill er den opprinnelige sagaen, og at de andre versjonene er senere utvidelser av den opprinnelige teksten. Gustav Indrebø har på den andre siden ment at det forholder seg motsatt: den lange versjonen er den opprinnelige, og versjonen i Eirspennill er en forkortelse. AM 327 og versjonene i Flatøybok og Skålholtsbok har alle bevart den opprinnelige teksten nokså godt, men AM 327 er vanligvis det håndskriftet som foretrekkes.
Sagaen inneholder 182 kapitler og består av to deler. Den første delen kalles Gryla. Det er denne delen Karl Jonsson har skrevet, i samarbeid med kongen. Gryla er dermed svært preget av Sverres perspektiv. Den andre delen av sagaen er fullført etter Sverres død, enten av Karl eller av en eller flere andre. Det har vært foreslått at personen som skrev den siste delen av sagaen også kan ha skrevet den lange versjonen av Baglersagaene da disse har mange stilmessige likhetstrekk. I den siste delen av Sverres saga kommer Sverres motstandere bedre til sin rett, og fortellingen er i det hele tatt preget av større objektivitet enn Gryla. Sagaen ble satt sammen til en helhet på begynnelsen av 1200-tallet.
Prologen
Det finnes to versjoner av prologen til Sverres saga, en eldre og kort, og en yngre og lengre prolog. Prologen er i begge tilfeller yngre enn Gryla, og skrevet etter at hele sagaen ble satt sammen til et hele. I prologen redegjøres det for sagaens forfattere og kilder. Disse er brev og muntlige kilder. Prologens forfatter henvender seg også direkte til leserne eller tilhørerne idet han beklager at ikke alt er tatt med.
Her er første del av den eldre og korte prologen gjengitt:
«''Her begynner fortellingen [...] om Kong Sverre, Kong Sigurd Haraldssons sønn. Begynnelsen av boken er forfattet efter den bok, som først ble nedskrevet av abbeden Karl Jonsson [...]. [D]enne del av boken kalte man [...] Grýla. Den andre delen av boken er skrevet efter de muntlige fortellingene til de menn som husket disse begivenhetene, som de selv hadde hørt og sett, og noen av dem hadde vært med i slagene med Kong Sverre.''»
Gryla
Den første delen av sagaen kalles Gryla. Ordet betyr skremsel, og var trolig valgt for å gi sagaen et kraftfullt uttrykk. Historikeren P. A. Munch tolket tittelen som et bilde på alle de vanskelighetene kong Sverre hadde før han til slutt ble Norges konge. Lignende oppfatninger hadde Finnur Jónsson og Alexander Bugge. Man kan også tenke seg at sagaen fikk navnet Gryla fordi den varslet om Sverres voksende styrke. En annen mulighet er at navnet på sagaen ble gitt av Sverres motstandere, som kanskje leste boken som noe skremmende.
Hvor stor del av sagaen Gryla omfattet, er omdiskutert. Den er harmonisk integrert i resten av teksten, så det er vanskelig å avgjøre når Gryla slutter og når resten av fortellingen begynner. At det er vanskelig å skille mellom Gryla og resten av sagaen, har vært brukt som argument for at Karl skrev hele sagaen. Den tyske filologen Rudolf Meissner mente Gryla sluttet allerede med kapittel 17. Halvdan Koht og Fredrik Paasche satte skillet ved kapittel 39, mens Peter Andreas Munch fremholdt at det begynte en ny avdeling ved Jon Kuvlungs fall i 1189 (kapittel 109). Et av argumentene har brukte for dette var også at sagaforfatter Karl dro hjem til Island i 1188, og at han derfor avsluttet sin del av sagaen da. Den islandske filologen Finnur Jonsson mente Gryla sluttet med kapittel 100, eller kanskje holdt frem til og med kapittel 106. Gustav Indrebø endte med å sette skillet mellom Gryla og resten ved kapittel 43. Ludvig Holm-Olsen fant at Gryla måtte ha endt tidlig i Sverres karriere, sannsynligvis i 1178, før kongens store seire.
I dag tror man vanligvis at Gryla enten ender med slaget på Kalvskinnet i 1179 (kapittel 38), eller slaget ved Fimreite i 1184 (kapittel 95).
Når man omtaler Sverres saga som propaganda, er det hovedsakelig Gryla man tenker på. Gryla ble sannsynligvis skrevet vinteren 1185-86, mens kongen selv «satt hos» sagaskriveren Karl Jonsson og påvirket innholdet og fremstillingen. Det er dermed sannsynlig at Sverre ønsket å fremstille seg selv på en fordelaktig måte, og at målet med Gryla var å bevise at Sverre hadde retten til å bli konge på sin side.
I begynnelsen av Gryla fortelles historien om Sverres herkomst, men på en ikke spesielt overbevisende måte. Sverre påstod at han var sønn av kong Sigurd Munn (norsk konge 1136-1155), men farsskapet ble aldri godkjent på noen måte i samtiden. Det er usikkert hvorvidt Sverres samtidige trodde på at han var kongssønn, men sannsynligvis gjorde de ikke det. Til og med Sverre selv uttrykte ved en anledning tvil om saken. Sverre fremstilles heller ikke som spesielt fredelig eller på noen måte bedre enn Magnus. Fortellingens tema er i stor grad fortalt etter et mønster som minner om fortellingen om David og Goliat. Mot alle odds greier Sverre å vinne flere seire over Magnus og hans menn. Det er altså Sverres suksess, ikke hans herkomst eller hans politikk, som i Gryla blir beviset for Sverres rett til å bli konge.
I Gryla legges det stor vekt på Sverres og birkebeinernes tallmessige underlegenhet, og hvordan birkebeinerne vant sine seire på grunn av Sverres kloke råd. Sverres personlige innsats blir sterkt fremhevet. Gryla skildrer flere begivenheter der Gud hjelper Sverre på ulike måter. Høydepunktet er Sverre og birkebeinenes ferd over Voss. Der mennene sitter i snøstormen, utslitte og uten mat, vil noen av dem gi opp, men Sverre holder en tale for å sette mot i dem igjen. Her ber kongen mennene sine om å være modige, og kaller på både Gud, jomfru Maria og Olav den hellige. Etter kongens tale løyer vinden og det blir sol. Fremstillingen av denne hendelsen kan være inspirert av Bibelens fortelling om Jesus og disiplene i stormen på Genesaretsjøen, der disiplene tror verden går under og ingen kan redde dem, men Jesus sier at de må tro på ham, og stopper han stormen (Matt. 8. 24-26). I Gryla omtales også flere drømmer som skal vise at Sverre er Guds utvalgte til Norges trone. Gryla har dermed en del fellestrekk med helgensagaer.
De øvrige delene av sagaen
Den siste delen av sagaen er etter alt å dømme skrevet etter kongens død i 1202, og inneholder flere episoder som ikke samsvarer med det bildet av kongen som finnes i første del: den fromme kongen som bærer Olavs-arven. Nøyaktig når er vanskelig å fastslå. Det fortelles for eksempel om erkebiskop Guttorm i kapittel 161, men Guttorm ble ikke erkebiskop før i 1215, noe som tyder på at den siste delen av sagaen ble skrevet etter dette, men det kan også være at noen opplysninger er senere tillegg.
200-årene f.Kr.
-- 209 f.Kr. -- 208 f.Kr. -- 207 f.Kr. -- 206 f.Kr. -- 205 f.Kr. -- 204 f.Kr. -- 203 f.Kr. -- 202 f.Kr. -- 201 f.Kr. -- 200 f.Kr.
Sverres saga
De øvrige delene av sagaen
Den siste delen av sagaen fremstår også som mer objektiv enn Gryla. Mens sistnevnte kun forteller historien fra Sverres perspektiv, veksler den siste delen mellom Sverres og hans motstanderes perspektiv, og motstanderne blir ofte viet like mye plass som Sverre. Sverres hovedmotstander Magnus Erlingsson blir sympatisk fremstilt. Magnus' far Erling Skakke fremstilles mer negativt, men får likevel godt skussmål som en modig mann som dør i kamp. Sverres motstandere blir imidlertid ikke omtalt mer negativt i Gryla - det er rett og slett bare langt mindre fokus på motstanderne i Gryla. Den positive omtalen av Magnus i sagaens siste del kan komme av at delene som omhandler Magnus kan ha vært skrevet på oppdrag fra ham, og deretter innarbeidet i sagaen om Sverre.
200-årene f.Kr.
Tiårsoversikt
Sverres saga
De øvrige delene av sagaen
Den delen av sagaen som tar for seg konflikten med baglerne er derimot mindre objektivt fremstilt enn delen om konflikten med Magnus. Dette kan handle om at personene generelt blir fremstilt mer positivt jo høyere rang de har. Baglerhøvdingen Nikolas Arnesson får rollen som skurken i historien. I sagaen blir Nikolas beskrevet på en svært lite flatterende måte idet sagaforfatteren skriver at han hadde «hjerte som en hare og forstand som en ræv». Nikolas kan være beskrevet negativt fordi han ikke levde opp til krigeridealet, men det kan også tenkes at han forsøkes latterliggjort fordi han var en mektig og farlig fiende. De andre baglerne har ikke sagaskriveren stort å si om, men det gis et forholdsvis sympatisk inntrykk av Reidar Sendemann, en annen av de ledende baglerne. Vanlige bønder blir nesten alltid foraktfullt beskrevet som feiginger som stikker av og taper i kamp, til tross for at de er tallmessig overlegne. Skillet mellom hvem som blir positivt og hvem som blir negativt fremstilt går derfor i langt større grad mellom bønder og krigere, enn mellom Sverre og hans motstandere.
Arntor av Kvåle er en person som nevnes i Sverres saga, i forbindelse med en hendelse i Sogndal i 1183. Rett før jul dette året ønsket to av sysselmennene til kong Sverre Sigurdsson å dra i hop litt ekstra til et julegilde. Dette likte sogndølene ikke, og det endte med at Arntor av Kvåle og Isak Torjilsson samlet sammen noen karer og drepte sysselmennene til kongen og flere til.
De siste kapitlene i sagaen handler om Sverres dramatiske konflikt med erkebiskop Eirik Ivarsson. Eirik fikk Sverre bannlyst av pave Innocens i 1198, og det er Eirik Sverre først og fremst adresserer En tale mot biskopene til. Forfatteren forteller ikke eksplisitt at han mener erkebiskopen tok feil, men han forteller at Eirik ble blind etter at han måtte gå i eksil i Danmark og at Sverre mente dette var en straff fra Gud. Sverre skal deretter ha fått et brev fra paven der han ble løst fra bannlysningen, og deretter nevner ikke sagaforfatteren konflikten mer. Vi vet imidlertid fra geistlige kilder at dette brevet fra paven aldri har eksistert. Sverre forble bannlyst resten av livet. Sagaforfatteren glatter altså over store deler av konflikten.
Også i den siste delen av sagaen er det Sverres suksess som kriger det fokuseres på, og også her fremstilles hans suksess som bevis på hans rett til tronen, akkurat som i Gryla. Den siste delen av sagaen er likevel ikke propaganda på lik linje med Gryla. Det finnes ingen konsistent ideologi i sagaen, men den kan ha fungert som en legitimering av kongedømmet og dynastiet til Sverres sønnesønn, Håkon Håkonsson.
Talene
Sverres saga inneholder utførlige referat fra flere av talene til kongen. Talene er gjennomgående preget av ironi og sarkasme, men det finnes også taler med mildere tone. Finnur Jonsson mener det går et klart skille mellom talene i Gryla og talene i siste del av sagaen. Finnur skriver: ''«Alle hans så ejendommelige taler findes i den første del; de er her gengivne efter hans eget diktat [...]. De taler derimod, som findes i den sidste del, er i reglen ganske korte, og kun på et par steder fremglimter dér udtryk og vendinger, der minder om Sverres ejendommeligheder.»'' Gustav Indrebø finner derimot ikke et slikt skille mellom talene i Gryla og talene i den andre delen, selv om han også angir at talene fra kapittel 104 og utover er kortere og enklere. Sverre Bagge påpeker at talene gjennom hele sagaen har samme budskap: Sverre motiverer sine menn til kamp, viser til sitt hell og til Guds støtte, og tolker seirene sine som et tegn på at Gud er på hans side.
Jacó
Jacó er en by ved stillehavskysten vest i Costa Rica. Den utgjør et distrikt i kantonen Garabito i provinsen Puntarenas. Det er et av de mest besøkte og mest utbygde turistmåla i landet, og er kjent for sine gode surfeforhold.
Distriktet Jacó, som omfatter mer enn selve byen, hadde 11 685 innbyggere i 2011. Byen har utvikla seg svært raskt på 2000-tallet. Til sammenligning hadde den bare 2 519 innbyggere i 1990.
VM i surfing 2010 ble arrangert i Jacó og Playa Hermosa, som ligger 5 km lenger sør.
Robert Borden
Robert Laird Borden (født 26. juni 1854, død 10. juni 1937) var Canadas åttende statsminister, fra 10. oktober 1911 til 10. juli 1920. Han ledet Canada gjennom første verdenskrig.
Første verdenskrig
Som canadisk statsminister under første verdenskrig forvandlet Borden sin regjering til en krigsregjering, han fikk igjennom War Measures Act i 1914. Borden lovet at Canada skulle stille en halv million soldater. Imidlertid tok vervingsiveren kjapt slutt når canadierne forsto at det ikke kom til å komme noen rask slutt på krigen. Bordens vilje til å møte sitt løfte til de allierte ledet til Military Service Act og vernepliktskrisen i 1917 som splittet landet mellom de engelskspråklige og franskspråklige. Den upopulære vernepliktssaken kunne betydd slutten for Bordens regjering under valget i 1917, men med støtte fra størsteparten av det liberale partiet (med unntak av Wilfrid Laurier) skapte han en koalisjonsregjering. Krigsinnsatsen gjorde Canada i stand til å etablere seg som en uavhengig stat. Borden ville ha en egen canadisk hær, enn at canadiske soldater skulle bli splittet opp og tildelt britiske divisjoner. Sam Hughes, ministeren for heimevernet, etablerte og trente egne canadiske divisjoner og Arthur Currie var den militære lederen av et eget canadisk armékorps, riktignok under britisk overkommando. De canadiske styrkene fikk ord på seg å være noen av de beste soldatene de allierte hadde og deltok ved slag som Somme, Ypres, Passchendaele og spesielt slaget om Vimyhøyden.
Borden og canadisk uavhengighet
Utenriks spilte Borden en alvorlig rolle i å forvandle det britiske imperiet om til et partnerskap av likeverdige stater, Samveldet av nasjoner. Borden introduserte også den første canadiske inntektsskatten, som egentlig var ment å være midlertidig. Overbevist om at Canada hadde blitt en egen nasjon gjennom sin innsats på slagmarken i Europa, krevde Borden at Canada skulle ha sitt eget sete under fredsforhandlingene i Paris. Dette forslaget ble motarbeidet, ikke bare av Storbritannia, men også av USA som så på det som en ekstra stemme til Storbritannia. Borden gjorde det klart at Canada hadde lidd større tap enn USA under krigen og det burde gi dem representasjon. Den britiske statsministeren David Lloyd George gav til slutt etter og overtalte de motvillige amerikanere til å akseptere egne canadiske, australske, newzealandske og sørafrikanske delegasjoner. Ikke bare resulterte dette i egen delegasjon til fredsforhandlingene, men det gjorde at dominionene kunne signere Versaillestraktaten separat og få separate medlemskap i folkeforbundet.
Ted Leo and the Pharmacists
Ted Leo and the Pharmacists er et amerikansk rockeband som spiller punkinspirert indierock. Bandet har gitt ut fire studioalbum, og ledes av låtskriveren, vokalisten og gitaristen Ted Leo.
Kabney
Kabney er et silkeskjerf som er en del av Bhutans tradisjonelle mannsdrakt Gho. Skjerfet er av råsilke, måler vanligvis 90 x 300 cm, har frynser i endene, og bæres ved seremonielle anledninger. Skjerfet bæres over venstre skulder og festes på høyre hofte.
Skjerfet har forskjellige farger etter bærerens rang:
Kilimatyphlus
Kilimatyphlus er en slekt av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Bittesmå (0,8-2,1 millimeter), slanke, blekt fargede (gjerne rødlige) kortvinger. Disse billene bærer preg av sitt underjordiske levesett. Øyne og flygevinger mangler helt. Kroppen er lang og tynn, jevbred, hodet forholdsvis stort med korte antenner. Pronotum og dekkvinger er ganske små, bakkroppen lang og smal. Beina er korte.
Levevis
Disse billene lever dypt nede i jorda og kommer sjelden til overflaten. De fleste av de kjente artene lever i områder med middelhavsklima. I alle fall noen av artene lever i huler.
Broen over Golden gate
Broen over Golden gate, (originaltittel: Stranded) er et amerikansk romantisk drama fra 1935 regissert av Frank Borzage - med Kay Francis, George Brent og Patricia Ellis i hovedrollene.
Handling
Lynn Palmer arbeider som frivillig for en organisasjon kalt «Travellers Aid» i San Francisco. Mack Hale (spilt av George Brent) er en byggeleder på Golden Gate Bridge, som dukker opp ved Lynns organisasjon for å skaffe mer informasjon om en arbeider han ønsker å ansette. Lynn og Mack blir snart romantisk tiltrukket av hverandre, til tross for deres vidt forskjellige personligheter og livssyn. Lynns rom-kamerat, Velma Tuthill (spilt av Patricia Ellis) blir også romantisk tiltrukket av Mack.
Liste over ordførere i Skjåk
Liste over ordførere i Skjåk kommune i Innlandet fra 1866.
Junquillal
Junquillal er ei bygd ved stillehavskysten på Nicoyahalvøya nordvest i Costa Rica. Den har to strender: Playa Junquillal i nord og Playa Venado i sør. Playa Junquillal er en 2 km lang, grå sandstrand, hvor det hekker skilpadder fra juli til november. I bygda er det flere mindre hoteller og restauranter.
Ruman Shana
Ruman Shana (født 8. juni 1995) er en bangladeshisk bueskytter.
Han representerte Bangladesh under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i andre runde.
Delmer Daves
Delmer Daves (født 24. juli 1904 død 17. august 1977 var en amerikansk manusforfatter, filmprodusent, regissør og skuespiller.
Som regissør huskes i dag best for sine westernfilmer, og to av hans mest kjente er Den brukne pilen (1950) og 3.10 til Yuma (1957).
Norske Studenters Roklub
Norske Studenters Roklub, forkortet NSR er en roklubb i Oslo. Den ble stiftet 25. mars 1897 etter initiativ fra medisinerstudentene Nikolai Nissen Paus, Peter Torgersen og D. B. Tornøe.
Klubblokalet ligger i Huk aveny 2 på Bygdøy.
Synodalforfatning
Synodalforfatning er en kirkeforfatning basert på synoder slik at enkeltmenighetens saker avgjøres av et menighetsråd og landskirkens av et kirkemøte valgt av menighetsrådene.
Itay Shanny
Itay Shanny (født 1. september 1998) er en israelsk bueskytter.
Han representerte Israel under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i åttendedelsfinalen.
Limnichomorphus
Limnichomorphus er en slekt av biller som lever ved fersk- eller saltvann. Larvene graver i jorden og spiser alger og moser. De voksne flyr og kommer gjerne til lys. Underfamilien Limnichinae lever ved ferskvann og kan også finnes på fuktige steder et stykke fra vann.
Utseende
Små (ca. 1,5 millimeter), ovale, mørke biller. Oversiden er kledt med korte hår. Antennene er middels lange, tynne, de to innerste og det ytterste leddet er litt forstørrede.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Asia.
Ludvig G. Braathen
Ludvig Gustav Braathen (født 1891 i Drammen, død 27. desember 1976) var en norsk skipsreder og grunnlegger av flyselskapet Braathens S.A.F.E.
Skip eid av Ludvig G. Braathen
Tankskip:
Ukomplett
Grønlands parlament
Grønlands parlament (grønlandsk: Inatsisartut), inntil 2009 Grønlands Landsting, er det folkevalgte parlamentet på Grønland, og inngår dermed som den lovgivende forsamling i Grønlands selvstyre. Parlamentet erstattet 1. mai 1979 Grønlands Landsråd, og hadde det første året 21 folkevalgte representanter. Siden 1995 har parlamentet hatt 31 representanter. Representantene velges for en fireårsperiode. Parlamentsåret innledes den andre fredagen i september.
Utvalg
Foruten formannskapet er parlamentet også lovpålagt å nedsette følgende faste utvalg:
Parlamentet har også nedsatt følgende utvalg:
Overblikk siden 1979
Partistillingen i parlamentet. Kilde: Grønlands Statistik
Keila kommune
Keila kommune er en tidligere landkommune i Harju fylke i Estland. Kommunen hadde cirka 3 800 innbyggere og et areal på 179 km². Kommunens administrasjonssenter lå i byen Keila, som er en egen bykommune og som var helt omsluttet av Keila landkommune.
Kommunen har et kystlandskap preget av innlandsisen, blant annet med morener og et kystplatå med elver som renner sør-nord. Helt i vest renner elva Vasalemma ut sør for Paldiski-halvøya. Videre skjærer elva Keila seg igjennom kystplatået i øst. Elva renner ut ved småbyen Keila-Joa helt nordøst i kommunen, nær grensen mot Harku. Elva omfatter her den meget maleriske Keilafossen som er 6 meter høy og 70 meter bred, med hele 150 m³/sek vannføring. Parken rundt fossen er på 25 hektar og er mye brukt av nygifte til fotografering og av turgåere som naturskjønt rekreasjonsområde. Den ble beskrevet av Eduard Vilde i 1887, og avbildet av malerne Paul Burman og Ott Kangilaski (1911-1975).
Elva fikk sine første elvemøller allerede i 1555. Ved fossen ligger en høyde hvor adelsmannen Alexander von Benckendorff anla et stort, nygotisk gods på 1830-tallet, åpnet under nærvær av tsar Nikolaj I. Det ble bygget vannkraftverk i enden av en tilførselskanal fra fossen i 1928. Maleren August Jansen (1881-1957) malte også her i mellomkrigstiden.
Helt vest i kommunen ligger småbyen Klooga som hadde en konsentrasjonsleir under andre verdenskrig. Like vest for denne byen ligger landsbyen Põllküla med Harju-Madise-kirka med elementer fra 1200-tallet. Her ute helt i vest ligger også Ämari flybase som ble anlagt sammen med et gravfelt for flyvåpenet i sovjettiden, men som nå tjener som militær flybase for Estland og NATO.
Pachyelmis
Pachyelmis er en slekt av biller som kryper rundt på bunnen av rennende vann. De voksne billene puster ved hjelp av et såkalt plastron, og trenger ikke komme opp til overflaten etter luft. Til gjengjeld er de avhengige av oksygenrikt vann.
Utseende
Små, nokså brede, gjerne brunlige elvebiller. Artene i underfamilien Elminae er glatte og blanke, med litt metallisk glans. Gamle biller kan kjennes på at de er «tilgrodde» med alger og mikroorganismer. Familien kan særlig kjennes på lange fotledd med store klør, som brukes til å klamre seg fast til bunnen. Hodet er lite, antennene er middels lange, 7–11-leddete, tråd- eller kølleformede. Brystskjoldet (pronotum) har opphøyde lengdelister hos underfamilien Elminae. Dekkvingene er avlange med punktrekker, ofte også opphøyde lengdelister. Beina er lange, særlig fotleddene, og ganske kraftige. Det ytterste fotleddet bærer uvanlig store klør. Larvene er flattrykte og langstrakte. Ryggplater (tergitter) og bukplater (sternitter) er tydelig markerte. Hodet er ganske lite med korte antenner og små kjever (mandibler). De tre parene med bein er korte og kraftige, og bakkroppen langt tilspisset. Denne slekten utmerker seg med ganske lange bein med store klør som hjelper dem holde seg fast i rennende vann.
Levevis
Elvebillene kryper rundt på bunnen av rennende vann. De kan ikke svømme og er avhengige av å klamre seg fast til bunnen. Både larvene og de voksne lever av å skrape alger og detritus fra steiner og grus. Noen få arter lever på vannplanter i stillestående vann. Larvene puster med gjeller som sitter inne i endetarmen (kan skytes ut), mens de voksne billene har et såkalt plastron. Undersiden er dekket av vannavstøtende (hydrofuge) hår. Disse holder på plass en sølvaktig hinne av luft, og oksygenutveksling skjer mellom denne og det omringliggende vannet. Denne tilpasningen gjør at billene ikke trenger komme til overflaten for å få luft, men til gjengjeld er de avhengige av vann med høyt oksygeninnhold, slik som kaldt, raskt rennende vann. De utvokste larvene kryper på lang og forvandler seg til en puppe i en utgravd hule på bredden. De nyklekte billene kan fly langt, men når de først har funnet en passende bekk slår de seg vanligvis til der for resten av livet. De kan leve flere år.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika inkludert Madagaskar.
210-årene f.Kr.
-- 219 f.Kr. -- 218 f.Kr. -- 217 f.Kr. -- 216 f.Kr. -- 215 f.Kr. -- 214 f.Kr. -- 213 f.Kr. -- 212 f.Kr. -- 211 f.Kr. -- 210 f.Kr.
Tiårsoversikt