cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Første slesvigske krig
Det andre året
I Fredericia ble en styrke på 7 000 mann under kommando av oberst N. C. Lunding beleiret i to måneder av 14 000 slesvig-holstenere. Lunding fikk tillatelse av overgeneral Bülow til å foreta et utfall fra Fredericia etter at en dansk hærstyrke på omtrent 19 000 mann var trukket sammen fra Fyn, Als og Helgenæs ved hjelp av den danske flåten. Utfallet om morgenen 6. juli 1849 kom som en total overraskelse på de tyske forsvarene, og de ble slått. Det endte som en stor dansk seier, men til en høy pris, da general Rye falt sammen med flere hundrede av sine menn. Russland grep inn og truet med å bryte forbindelsene med Preussen om Prittwitz ikke rømte Jylland.
10. juli 1849 ble en ny våpenstillstandsavtale underskrevet. Nord-Slesvig helt ned til Flensburg ble besatt av 4 000 svensk-norske soldater som en buffer mellom danskene og tyskerne, og i mellomtiden forhandlet Danmark og de fleste tyske statene. I over et år varte forhandlingene der stormaktene viste stor interesse i en fredelig løsning på konflikten.
Det tredje året
Preussen, som hittil hadde støttet de slesvig-holstenske opprørerne, måtte etter russisk press inngå en fredsavtale med Danmark 2. juli 1850, uten at de langvarige forhandlingene hadde funnet en akseptabel løsning på det slesvigske spørsmålet mellom danskene og slesvig-holstenerne.
I en konferanse i London ble Storbritannia, Frankrike, Russland og Sverige-Norge enig om å opprettholde det danske kongerikets integritet, av hensyn til den europeiske maktbalansen. Danmark aksepterte den såkalte «London-protokollen» 2. august, men da hadde krigen brutt ut på nytt. Det var for lengst klart at slesvig-holstenerne ikke ville eller kunne akseptere avtalene. Dermed var krigen i gang igjen fra den 14. juli, etter at den slesvig-holstenske hæren på 34 000 mann under kommando av overgeneral Karl Wilhelm von Willisen begynte innmarsjen inn i Slesvig.
Den danske hæren, som ved fullstendig mobilisering var økt til 41 000 mann, rykket 16. juli under kommando av general Christopher von Krogh inn i Slesvig fra Nørrejylland og Als og frem til Flensborg. I den uutholdelige sommervarmen var to meget store hærer oppstilt mot hverandre for et oppgjør i det indre Slesvig. Krogh besluttet å gå til angrep på slesvig-holstenerne 24. juli, ved Isted, 20 km sør for Flensborg.
Etter et slag ved Helligbæk begynte slaget på Isted Hede 25. juli 1850 om morgenen, det største slag i danmarkshistorien og det største slag som er utkjempet på nordisk grunn frem til vinterkrigen mellom Finland og Sovjetunionen 1939 – 40. Ca. 65 000 soldater sloss i den varme sommerdagen helt fram til den slesvig-holstenske hæren 12 timer senere var drevet på retrett. 5 500 døde og sårede var resultatet. General Friderich Adolph Schleppegrell og oberst Frederik Læssøe var blant de falne.
Til tross for nederlaget var ikke slesvig-holstenerne slått, kun fordrevet fra Slesvig tilbake til sikkerheten bak Eider. En dansk fremrykning inn i det tyske hertugdømmet Holsten var ikke politisk mulig, det ville ha blitt oppfattet som et brudd på fredstraktatens bestemmelser med Preussen, og en krenkelse mot stormaktene. Den danske overkommando måtte derfor forsvare Danevirkestillingen som ble utbygget med en rekke skanser og holdepunkter. Mot vest lå store myrlendte områder som ble oversvømmet for å hindre et tysk motangrep.
Willisen, som reformerte den slagne hæren på nytt, hadde nå 42 000 mann under sin ledelse, men den slesvig-holstenske ledelsen var desperat besluttet på å fortsette krigen, og beordret ham til å gå til angrep på de danske stillingene. Willisen anså et angrep på Dannevirke-stillingen som altfor risikabelt, og valgte å gå til angrep på mindre objekter som Mysunde ved Slien 12. september og Friedrichstadt 4. oktober. I begge slag ble de slesvig-holstenske styrkene slått tilbake av sterk motstand, uten annet resultat enn mer ødeleggelse og flere falne.
Forbundsdagen i Frankfurt am Main ratifiserte den 26. oktober freden mellom Danmark og Preussen, mens Østerrike forlangte stans i fiendtlighetene mot danskene. Stattholderskapet i Slesvig-Holsten nektet å oppgi kampen, og krevde enda en gang at Willisen skulle gå til angrep på de danske stillingene. Willisen nektet å motsette seg forbundsdagens henstilling. Etter at Preussen 26. november måtte gå med på forliket med Østerrike i Olmütz, var den siste rest av støtte falt bort. Østerrike ønsket at Slesvig-Holsten skulle tvinges til en kapitulasjon, med gjenopprettelse av det danske styret i Holsten.
Krigens avslutning
Politisk sett hadde ingen av partene oppnådde noe etter tre års krig, det sentrale spørsmålet omkring hertugdømmet Slesvig var fremdeles uløst mellom Danmark og Slesvig-Holsten. De slesvig-holstenske opprørerne var tilbake der de startet uten noe som helst resultat. Stormaktene avgjorde krigens endelige resultatet med en retur til status quo, de hadde klart å bevare den europeiske maktbalansen, men med det sluttresultatet tapte partene på freden. Stormaktene pålagte den danske regjering i 1851 og 1852 en rekke forpliktelser om hvordan man skulle få en løsning på det slesvigske spørsmålet.
Dessverre hadde de militære seire under krigen bidratt til en farlig selvtillit i den danske befolkningen om den menige soldatens heltemodige innsatset. Danmarks militære evne ble kraftig overvurdert i egne øyne.
Et nytt oppgjør med Tyskland om det slesvigske spørsmålet var ikke mulig å unngå. Konflikten blusset opp på nytt etter mange år med politisk uenighet og den andre slesvigske krig begynte i 1864.
Bertie Auld
Robert «Bertie» Auld (født 23. mars 1938, død 14. november 2021) var en skotsk tidligere fotballspiller og manager, som kanskje er mest kjent som en av spillerne hos Celtics «Lisbon Lions»-lag i 1967. Som spiller fikk han mer enn 200 ligakamper i Skottland for Celtic, Dumbarton og Hibernian, og flere enn 100 ligakamper i England med Birmingham City. Han fikk også tre landskamper for Skottland tidlig i karrieren. Som manager jobbet han for Partick Thistle, Hibernian, Hamilton Academical og Dumbarton.
Unge år og spillerkarriere
Auld ble født i Maryhill, Glasgow. Han sluttet seg til Celtic for første gang i mars 1955 fra det lokale amatørlaget Maryhill Harp, der han ble omskolert fra forsvarsspiller til ving. Hans noe vrange karakter og dårlige disiplin påvirket imidlertid utviklingen av karrieren, og etter at han hadde tilbrakt én sesong på utlån til Dumbarton, ble han solgt til Birmingham City i 1961 for £15.000. Med klubben fra Midlands vant han ligacupen i 1963, og han spilte også i finalen i UEFA-cupen (Inter-Cities Fairs Cup) i 1961, der Birmingham ble slått 4–2 sammenlagt av den italienske klubben AS Roma.
I 1965 returnerte Auld til Celtic i en £12.000-avtale, sannsynligvis etter initiativ av Jock Stein, som ennå ikke hadde blitt utnevnt til Celtic-manager. Siden Auld ikke lenger ble betraktet som vingspiller, utgjorde han nå en midtbaneduo sammen med Bobby Murdoch. Han ble en integrert del av laget som vant hele ni ligamesterskap, så vel som Europacupen i 1967. Før kampen mot det italienske mesterlaget Inter Milan sang Auld en versjon av The Celtic Song i spillertunnelen, til stor glede for Inter-spillerne. Auld forlot Celtic igjen i 1971, og denne gangen sluttet han seg til Hibernian på en fri overgang. Da han var på Easter Road, kombinerte han sin rolle som spiller med å være trener, og etter hvert fokuserte han bare på den siste rollen.
Sportsklubben Sprint-Jeløy
Sportsklubben Sprint-Jeløy er en fotballklubb fra Jeløya, Moss i Østfold. Klubben ble stiftet i 1926, da både Jeløy Idrettsforening og Sportsklubben Sprint ble stiftet. De to klubbene slo seg sammen til Sportsklubben Sprint-Jeløy 11. oktober 1940. Klubben har i dag over 600 aktive medlemmer.
Bertie Auld
Arbeid i media
Den tidligere midtbanespilleren er jevnlig gjest på Celtic TV, den offisielle TV-kanalen til Celtic FC.
Sportsklubben Sprint-Jeløy
Sprint-Jeløy sitt A-lag spiller i 3. divisjon. Klubbens hjemmebane er Bellevue og har også en kunstgressbane ved Refsnes skole.
Janssonhaugen
Janssonhaugen er et 356 meter høyt fjell i Adventdalen på Spitsbergen, 20 km øst for Longyearbyen. Fjellet ligger «midtskips» i U-dalen som en forlengelse av fjellet Skolten. Her møtes Janssondalen fra sør og Adventdalen fra nord, mens Hallwylfjellet ligger i sørøst og Operafjellet i nordvest.
Sportsklubben Sprint-Jeløy
Seks arbeidermesterskap 1928-34
SK Sprint var mestvinnende lag gjennom tidene i Arbeidermesterskapet i fotball. Klubben ble AIF-mester 1928, 1929, 1930, 1931, 1932 og 1934. Sprint tapte finalen i 1939, mens Jeløy IF var tapende finalist i 1937.
Janssonhaugen
Geologisk består Janssonhaugen av slamstein, skifer og sandstein fra perioden jura til kritt, og inneholder ikke kull.
Bertie Auld
Æresbevisninger
I november 2009 ble Auld inkludert i skotsk fotballs Hall of Fame.
Sportsklubben Sprint-Jeløy
Kvinnelaget
I dag er det igjen jentefotball i Sprint-Jeløy etter mange år uten og flere lag i de yngre årsklassene.
Janssonhaugen
Ansatte ved Store Norske Spitsbergen Kulkompani hadde i mellomkrigstiden store jaktterreng i Adventdalen og Sassendalen, og oppførte jakthytta Innerhytta ved elva nord for Janssonhaugen, hvor jaktterrenget inngikk i Fangstfelt 11 (Adventdalen) i den norske fangstadministrasjonen.
Sportsklubben Sprint-Jeløy
Begynnelsen
Sprint-Jeløy var i lang tid blant de beste kvinnefotballagene i Norge. I det andre offisielle NM, i 1979, var Sprint-Jeløy i finalen, men tapte klart for Bondeungdomslaget. De to neste mesterskapene ble det semi- og kvartfinale, men i finalene fra 1982 til 1984 var Sprint-Jeløy tilbake i finalen, om enn alle finalene (mot henholdsvis BUL to ganger og Asker endte med tap).
1984 var imidlertid starten på oppturen. Sprint-Jeløy hadde vært med i regionalserien en god stund, men i 1984 ble det bestemt at vinnerne av de tre hovedseriene (Østlandet, Vestlandet og Trøndelag) skulle møtes til en offisielt mesterskapsturnering. Sprint-Jeløy vant denne turneringen, og ble dermed de første norske seriemestrene. I 1985 gikk ikke serien like bra, men til gjengjeld greide Sprint-Jeløy på fjerde forsøk å vinne cupfinalen, nå igjen med Asker som motstander. I 1986 greide Sprint-Jeløy som første lag å vinne "The Double", det vil si at de vant mesterskapsturneringen, denne gangen også med Nord-Norge, og de vant også cupen gjennom å slå Trondheims/Ørn klart i finalen. Ettersom serien ikke var nasjonal, regnes den ikke alltid som en offisiell serie.
Nasjonal serie
I 1990 vant til slutt laget den øverste divisjonen etter å ha slått rivalen Asker i 16. serierunde. Asker fikk revansje da de to lagene møttes til cupfinale samme år, og Asker vant klart. Året etter kom Sprint-Jeløy på en overlegen andreplass, nesten like langt ned til tredjeplass som det var opp til første. I året etter ble det en noe skuffende tredjeplass. I cupen gikk laget ut i semifinalen i begge årene. I 1993-sesongen ble imidlertid Sprint-Jeløy igjen seriemester, med ni poengs margin. I cupen ble det en ny skuffelse, denne gangen stoppet det i kvartfinalen, mot Donn.
Nedgang og overføring til ny klubb
I 1997 ble kvinnelaget til Sprint-Jeløy lagt ned og erstattet av Fotballklubben Athene Moss.
Disse spillerne har spilt A-landskamper for Norge som Sprint/Jeløy-spillere:
Undersjøisk tunnel
En undersjøisk tunnel er en tunnel som går under havet, ei elv eller en innsjø. Betegnelsen «undersjøisk» blir også noen ganger brukt om tunneler som går dypere enn havnivået, selv om tunnelene ikke krysser vann.
Undersjøiske tunneler er ofte billigere å bygge enn bruer, så lenge vanndybden ikke er for stor. Undersjøiske tunneler blir også ofte valgt der en anser at bruer vil skjemme landskapet eller være uhensiktsmessig på andre måter. Undersjøiske tunneler blir også bygd for å erstatte eksisterende fergesamband, og for å ha konkurranse med eksisterende bru, som f.eks. Tromsøysundtunnelen. Krav til seilingshøyde er ett av momentene som kan gjøre at tunnel blir valgt framfor bru. Noen steder velges også en kombinasjon av bru og undersjøisk tunnel. Eksempler på dette er fastlandssambandet mellom Giske kommune og Ålesund, Øresundsforbindelsen mellom Danmark og Sverige, og Chesapeake Bay Bridge-Tunnel i USA.
Den vanligste måten å bygge undersjøiske tunneler på, er å bore/sprenge tunnelløpet fra hver side, slik tunneler i fjell blir bygd på land. Der vanndybden er liten og grunnforholdene egner seg, kan undersjøiske tunneler også bygges som store metallrør som graves ned i havbunnen/elvebunnen og sveises sammen til en tunnel. Slike senketunneler kan også bestå av betongelementer. Norges første senketunnel er Bjørvikatunnelen i Oslo, som ble ferdig i 2010.
Undersjøiske tunneler setter ekstra krav til tetting og sikkerhet mot vanninntrengning. Undersjøiske tunneler som blir boret og sprengt blir gjerne utstyrt med kraftige pumper som suger opp vann som siver inn i tunnelen. De blir også bygd med et stort vannreservoar under den dypeste delen av tunnelen, slik at vann som siver inn vil samle seg i reservoaret og ikke fylle selve tunnelen, hvis vannet ikke kan pumpes ut fort nok. Undersjøiske tunneler er vanligvis svært sikre, og det har kun skjedd et fåtall ganger at vann har trengt inn i slike tunneler i store og ukontrollerbare mengder.
Jernbanetunneler har klare begrensninger for hvor stor stigning de kan ha. Veitunneler kan imidlertid ha større stigning. Norske undersjøiske tunneler har stigning på opptil 10 %. Sikkerhetsregler som EU innførte i 2005 setter imidlertid en grense på 5 % stigning for nye tunneler. Hvis disse reglene hadde gjeldt for Oslofjordtunnelen på 7,4 km, ville tunnelen ha blitt ca. 1,6 km lenger, og kostet rundt 150 millioner kroner mer.
De fleste norske undersjøiske tunneler har ett løp med ett kjørefelt i hver retning. Noen undersjøiske tunneler har imidlertid et ekstra kjørefelt ved bratte stigninger. I utenlandske undersjøiske tunneler med større trafikk er det mer vanlig med separate løp for hver kjøreretning.
Rekorder
Verdens lengste undersjøiske tunnel er Seikantunnelen i Japan. Tunnelen er en 53,85 km lang jernbanetunnel, herav 23,35 km undersjøisk. Seikantunnelen var også verdens lengste jernbanetunnel av noe slag fram til St. Gotthard basetunnel i Sveits ble åpnet i 2016. Den mest kjente undersjøiske jernbanetunnelen er Kanaltunnelen mellom Frankrike og England. Kanaltunnelen er 50,45 km lang, og den har den lengste undersjøiske strekningen på 37,9 km. Alle de lengste undersjøiske tunnelene i verden er jernbanetunneler. Det er imidlertid ingen undersjøiske jernbanetunneler i Norge.
Verdens lengste undersjøiske veitunnel er Ryfylketunnelen mellom Stavanger og Strand som åpnet i 2019. Før det var Tokyo Aqua-tunnelen i Tokyo-bukta i Japan med to løp på 9583 og 9576 meter den lengste. Norges nest lengste undersjøiske tunnel er Karmøytunnelen på 8900 meter (inkludert tunnelarmen til Fosen). Planlagte lengre tunneler er Rogfast og Femernbæltforbindelsen.
Ryfylketunnelen er også verdens dypeste undersjøiske veitunnel med 292 meter under havet. Eiksundtunnelen, som ble åpnet 23. februar 2008 med 287 meter under havet er nest dypest. Seikantunnelen med dybde 240 meter er verdens dypeste jernbanetunnel.
Verdens første undersjøiske tunnel var Themsentunnelen, den første tunnelen under elva Themsen i England. Den åpnet i 1843. En annen tidlig undersjøisk tunnel var Severntunnelen, en jernbanetunnel under elva Severn mellom England og Wales. Den åpnet i 1886. Nordens og Sveriges første var Muskötunnelen i 1964. Norges første undersjøiske tunnel var Vardøtunnelen, som åpnet i 1983.
Undersjøiske tunneler i Norden
For Norge se Undersjøiske veitunneler i Norge
Jean-Marie Lehn
Jean-Marie Lehn (født 30. september 1939 i Rosheim, Alsace) er en fransk kjemiker og nobelprisvinner.
Sammen med Donald J. Cram og Charles J. Pedersen ble Lehn tildelt Nobelprisen i kjemi i 1987, for deres utvikling og anvendelse av molekyler med  strukturspesifikk interaksjon av høy selektivitet. Cram og Lehn delte den ene halvparten av prispengene, mens Pedersen fikk den andre  halvparten.
Lehn ble utnevnt til æresdoktor ved Kungliga Tekniska högskolan i 2003.
Ferjesambandet Klokkarvik–Lerøy–Bjelkarøy–Hjellestad
Klokkarvik–Lerøy–Bjelkarøy–Hjellestad er et fergesamband mellom Øygarden og Bergen kommuner i Vestland. Strekningen betjenes fra 1. januar 2020 av Norled med fergene MF «Nårasund» og MF «Hjellestad». Overfarten fra Klokkarvik til Hjellestad via Lerøyna og Bjelkarøyna tar 35 minutter. Fergesambandet er del av fylkesvei 5218 og forbinder denne med fylkesvei 573.
Guido Del Mestri
Guido Del Mestri (italienskættet og hadde også grevetittel, født 13. januar 1911 i Banja Luka i Østerrike-Ungarn, nå Bosnia-Hercegovina, død 2. august 1993 i Nürnberg i Tyskland) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet det pavelige diplomati og Den romerske kurie.
Ferjesambandet Klokkarvik–Lerøy–Bjelkarøy–Hjellestad
Galleri
Torstein Fjell
Guido Del Mestri
Liv og virke
Han ble presteviet for det italienske bispedømmet Gorizia, men trådte snart inn i det pavelige diplomati. Han var postert i Jugoslavia 1940–1941, Libanon 1941–1943, Romania 1943–1950 (utvist av det kommunistiske styret), Syria 1951–1953 (ansvarlig for åpningen av nuntiaturet der), chargé d'affaires i Indonesia 1953, Vest-Tyskland 1953–1959, apostolisk delegat i Nairobi 1959–1967, deretter apostolisk delegat i Mexico 1967–1970, pro-nuntius i Canada 1970–1975 og nuntius i Tyskland 1975–1984.
Han deltok på Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Han ble kreert til kardinal i 1991 av pave Johannes Paul II, med Sant'Eustachio som titulus.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
10. serierunde i 1. divisjon fotball for menn 2018
10. runde i OBOS-ligaen 2018 ble spilt søndag 27. og tirsdag 29. mai.
La Puerta de Segura
La Puerta de Segura er en by og kommune i det sørøstlige Spania, i provinsen Jaén. Kommunen har 2,250 innbyggere (2021).
10. serierunde i 1. divisjon fotball for menn 2018
Kampfakta
'''Søndag 27. mai''' <div id="Florø v Levanger"> <div id="Mjøndalen v Sandnes Ulf"> <div id="Notodden v Åsane"> <div id="Sogndal v Strømmen"> '''Tirsdag 29. mai''' <div id="Kongsvinger v Ullensaker/Kisa">
Emmerstadskipet
Det var et klinkbygget fartøy som ikke har blitt fullstendig undersøkt på funnstedet, et område meget sårbart for erosjon ettersom vraket lå på meget grunt vann. Det har ikke vært mulig å utgrave vraket, så det ble forsøkt sikret på stedet. Men beliggenheten er akkurat i vaskesonen mellom landet og havet, så det har blitt eksponert flere ganger.
Bare vrakrester som kunne undersøkes, var tatt opp etter disse hadde blitt revet løst. Et flak av båtsiden på vraket på 5,2 meter lengde og 1,58 meter bredde var avdekket ved undersøkelsene, men størrelsen på det aktuelle vraket er ikke kjent. Funnstedet har blitt beregnet til ca. 15 x 5 meter.
Ferjesambandet Langevåg–Buavåg
Langevåg–Buavåg er et ferjesamband på fylkesvei 541 i Vestland. Strekningen betjenes av Fjord1 med ferja MF «Bømlafjord». Overfarten fra Langevåg til Buavåg tar 20 minutter med opptil en avgang i timen.
Tsarevitsj Aleksej
Handling
Peter I av Russland har en sønn som er arving til å ta over etter faren sin. Men sønnen er motvillig til å oppfylle sin plikter, og spenningen mellom ham og tsaren når etter hvert et bristepunkt. Den unge tsarevitsjen forsøker deretter å flykte fra Russland.
Ã
Ã og ã (A med tilde) er den andre bokstaven i alfabetet som brukes for å skrive guaraní, den tredje i det kasjubiske alfabetet, og den andre bokstaven i det arumenske. I guaraní og kasjubisk markerer tilden nasal uttale av a-en (/ã/), mens på arumensk markerer bokstaven lyden /ə/.
En del andre språk bruker også bokstaven ã, men den anses da ikke for å være en egen bokstav, men en annen variant av bokstaven a. På portugisisk markerer tilden nasal uttale av a-en, men på vietnamesisk indikerer den brytende-stigende tone.
I Unicode kodes ã som U+00C3 (&#XC3;) og U+00E3 (&#XE3;).
Disteniazteca
Disteniazetca er en slekt av underamilie av trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, slanke, lyst brunlige trebukker med lyse flekker. Antennene er slanke og betydelig lengre enn kroppen, i alle fall hos hannene. Hodet er rundet, pronotum sekskantet med en pigg midt på hver sidekant. Dekkvingene er avsmalnende bakover, lysere langs sidene, i spissen med to tenner, beina forholdsvis lange og tynne.
Benedek Kovács
Benedek Kovács (født 18. mai 1998 i Budapest) er en ungarsk konkurransesvømmer.
Disteniazteca
Levevis
Som andre trebukker lever larvene av de fleste artene i død ved. De voksne billene er oftest nattaktive.
Benedek Kovács
I 2021 representerte han landet sitt på stafettlaget på 4 × 100 meter medley mixed under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble slått på 15. plass i forsøksheatet etter å ha satt nasjonsrekord på 3.47,15.
Disteniazteca
Utbredelse
Slekten er utbredt fra Mexico i nord til Colombia i sør.
Tom Strømstad Olsen
Tom Willy Strømstad Olsen (født 12. september 1971) er en norsk politiker fra Tønsberg i Vestfold, som representerer Arbeiderpartiet. Han er Arbeiderpartiets femtekandidat fra fylket ved Stortingsvalget 2009. Olsen sitter i styret i teknologibedriften Parker Scanrope AS, som har virksomhet i Tønsberg.
Han har møtt som vararepresentant på Stortinget i perioden 2005-2009, hvor han har sittet i kommunalkomiteen. Olsen har spesielt markert seg til støtte for dobbeltspor på Vestfoldbanen. Han er nestleder i Vestfold Arbeiderparti og medlem av Arbeiderpartiets Landsstyre. Fra 1991-1992 var han leder av AUF i Vestfold.
Düsseldorfer EG
Düsseldorfer EG (DEG), mellom 2001 og 2012 DEG Metro Stars, er en tysk ishockeyklubb fra Düsseldorf som spiller i Deutsche Eishockey Liga.
Flere nordmenn har spilt for DEG, blant andre Trond Magnussen, Tommy Jakobsen og Tore Vikingstad. Per 2021 spiller de norske landslagsspillerne Ken André Olimb og Johannes Johannesen i klubben.
Klubben har blitt tysk mester åtte ganger; i 1967, 1972, 1975, 1990, 1991, 1992, 1993 og 1996.
Migadopidius
Migadopidius er en slekt av løpebiller.
Utseende
En middelsstor, avlang, blankt svart løpebille med en gul flekk nær spissen av hver dekkvinge.
Utbredelse
Slekten finnes i Chile.
Rus (Jaén)
Rus er en by og kommune i det sørøstlige Spania, i provinsen Jaén. Kommunen har 3,516 innbyggere (2021).
Çamoluk
Çamoluk er en by med 8 723 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Giresun. Den ligger nord for Refahiye, sør for Alucra, øst for Akıncılar og vest for Şiran.
Hans Wandal
Hans Wandal (født 26. januar 1624 i Viborg, død 1. mai 1675) var en dansk biskop og professor. Han var professor ved Københavns Universitet fra 1652 til 1668 og biskop over Sjællands stift fra 1668 til sin død.
Oppvekst og utdannelse
Slekten skal stamme fra landsbyen Vandel i Randbøl sogn i Ribe stift (like øst for Billund). Foreldrene var biskop Hans Iversen Wandal og Margrethe Hansdatter Burchardsen. To år gammel flyttet han til sin mormor Cathrine Nielsdatter Bagger, enke etter rådmann J. Burchardsen i Odense og sønnedatter av handelsmannen Oluf Bager («baker» - slektsnavnet ble senere endret til Bagger). Under keiserkrigen flyktet hun i 1627 til Holland og tok gutten med seg. I 1631 kom han tilbake fra Amsterdam og fikk undervisning av sin morbror, magister Ole Hansen Bagger. Wandal var særlig flink i orientalske språk som hebraisk, syrisk og arabisk. I 1642 ble han student på Viborg skole.
I 1644 tok han teologisk embetseksamen og ble 1645 innskrevet ved Sorø akademi. Han fikk et kongelig reisestipend og drog i 1648 til Holland og til Strassburg. Etter et kort studieophold i Basel besøkte han flere tyske universiteter og oppholdt seg i lengre tid i Leipzig. Her utgav han i 1651 et polemisk skrift om kronologien i Kristi lidelseshistorie, rettet mot Villum Lange.
Etter at Wandal kom hjem til Danmark i 1651, fikk han arbeid som hjelpelærer for unge teologer. I 1652 ble han professor i hebraisk, i 1653 magister, i 1655 professor i teologi og 1657 dr. theol.
27. august 1653 giftet han seg med Anna Catharine Winstrup, datter av biskop Peder Winstrup.
Motskrift mot katolsk stridsskrift, 1665
I 1651 hadde kongens svoger, hertug Johan Frederik av Hannover, konvertert til Den katolske kirke og oppholdt seg ofte i lengre tid ved det danske hoffet.
Wandals store verk uris Regii libri VI om majestetsretten
I årene 1663–72 utgav Wandal sitt store verk Juris Regii libri VI («Seks bøker om majestetsretten»). Utgangspunktet er problemstillingen om kongemakten som en guddommelig nådegave, som ikke kommer an på folkets valg, men på salvelsen.
Verkets fjerde bok er særlig interessant, der han skriver om majestetens kirkelige myndighet, og hvor han konkluderer med å begrense den til ytre anliggender: forvaltning av kirkens eiendommer. Han mener kirkens åndelige myndighet utøves av prestestanden, mens det påhviler kongen å sammenkalle til synoder, samt bekrefte og håndheve det som blir bestemt. Kallsretten til alle geistlige embeter hevder han hører til majestetens rett. Likevel mener Wandal at menigheten har rett til å stemme ved valget, men han gir ingen anvisning på hvordan dette bør ordnes. Med hensyn til forvaltning av kirkegodset legger han særlig vekt på at det kun skal brukes til gudshus og det som hører til dem.
Biskop over Sjællands stift 1668
Før Wandal hadde fullført sitt verk, ble han i 1668 utnevnt til biskop over Sjællands stift etter erkebiskop Hans Svane. Men erkebiskop ble han ikke. I 1670 holdt han sørgetalen over Frederik 3., og i 1671 salvet han Christian V i Frederiksborg slottskirke. Wandal mente å ha påvist at eneveldet var i overensstemmelse med Bibelens ord, med kongen som Guds stedfortreder på jord, og bare underordnet Gud. Kongen var ifølge Wandal overhode for kirken, men dette gjaldt bare kirkens ytre ordning, for den åndelige kirkemakten skulle tilhøre geistligheten som forvaltet den på Kristi vegne, tilsvarende Kongeloven og Danske lov av 1683. Ved kongesalvingen i 1671 beskrev Wandal kongen som «en fornem ombudsmann eller stattholder i Guds eget rike», og til kongen selv sa han en gang sagt at «Eders majestet her på jorden representerer oss Gud selv». Konservativ som han var, tok han sterkt til orde mot kalvinister og jesuitter. Selv den lille katolske menigheten i København var en trussel i Wandals øyne, men dette kan skyldes at dominikaneren Hermann Krattmann (d. 1704) hadde lyktes i å omvende rundt 200 dansker under opphold i Paris.
I 1670 ble han med i en kommisjon som skulle forhandle om et forslag fra det saksiske hoff. Det gikk ut på å opprette en felles kirkedomstol og kirkerett for alle lutheranere. Kommisjonen anbefalte dette forslaget som likevel ikke ble gjennomført, ettersom det nyopprettede kommercekollegiet (1672) hadde foreslått fri religionsutøvelse for alle, både kristne og jøder. Siden flere medlemmer av statsrådet gav kollegiet medhold, sendte Wandal en alvorlig protest. For å bevise det forkastelige i den foreslåtte religionsfriheten støttet han seg til den grunntanke at det er øvrighetens primærplikt å håndheve den sanne religion, dvs. den evangelisk-lutherske læren. Wandal oppnådde at nevnte forslag ble henlagt, men han fikk likevel ikke hindret at regjeringen i praksis fulgte forslaget.
Motskrift mot Heinrich Kircher - om presters rette kall og ordinasjon
Da en katolsk prest, jesuitten Heinrich Kircher, drev propaganda for den katolske kirke og i 1672 utgav Nordstern, Führer zur Seligkeit («Nordstjernen, lederen til saligheten») til veiledning for nordboere, forfattet Wandal et motskrift.
Petra Halmai
Petra Halmai (født 29. mai 1997) er en ungarsk konkurransesvømmer.
I 2021 representerte hun landet sitt på stafettlaget på 4 × 100 meter medley mixed under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble slått på 15. plass i forsøksheatet etter å ha satt nasjonsrekord på 3.47,15.
PSU
PSU eller psu har flere betydninger, inklusive:
Trachyliopus
Trachyliopus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Crossotini er middelsstore, kraftige, mer eller mindre brunspraglete trebukker. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum mangler en tann midt på sidekanten, men har gjerne en nær bakkanten. Disse artene er kontrastrikt spraglete i gulbrunt og svart.
Utbredelse
Slekten er endemisk for Madagaskar.
Oressinoma
Oressinoma er en slekt av sommerfugler som hører til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
Middelsstore, brune og hvite sommerfugler med rundede vinger, uten øyeflekker. Bakvingens ytterkant er bølgete. Oversiden er mørkbrun med et bredt, hvitt tverrbånd som er tilspisset i begge ender slik at det ikke helt når for- og bakkanten av vingene. Undersiden er tegnet som oversiden bortsett fra at grunnfargen er gråbrun-vatret, og at det er en lett bølgete, oransje kantlinje langs ytterkanten.
Levevis
Larvene lever på halvgress (Cyperaceae) i slekten Cyperus. De voksne sommerfuglene unngåt solskinn, og flyr når det er overskyet eller holder sge inne i skyggen. Disse artene lever i høytliggende regnskog og tåkeskog, mellom 700-2400 meter over havet.
Utbredelse
Slekten er utbredt i det vestlige Mellom- og Sør-Amerika, fra Costa Rica i nord til Bolivia i sør.
Systematisk inndeling
Slekten ble før regnet til den søramerikanske gruppen Euptychiina, men er trolig den eneste representanten i Sør-Amerika for gruppen Coenonymphina.
Argyrophenga
Argyrophenga er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
Middelsstore, brune sommerfugler. Oversiden er lysbrun med store, oransje flekker i den ytre delen av hver vinge. På forvingen omgir disse flekkene store, svarte øyeflekker med to hvite kjerner, på bakvingen to større og én mindre øyeflekk. Undersiden er gulbrun, bakvingen med hvite striper langs vingens lengdeårer, foprvingen med en oransje flekk som på oversiden.
Levevis
Larvene lever på gress i slekten Poa. De finnes helst på fjell-enger.
Utbredelse
Arten er utbredt på Sørøya i New Zealand.
Arthur Schopenhauer
Arthur Schopenhauer (født 22. februar 1788 i Danzig i Preussen, død 21. september 1860 i Frankfurt am Main) var en tysk filosof, og sønn av forfatteren Johanna Schopenhauer.
Bakgrunn
Arthur Schopenhauer, som var født i Danzig, vokste opp i Hamburg og ble tidlig sendt til handelsskoleutdannelse av faren, som var en formuende grossist.
Sommeren 1800 begav hele familien seg ut på en lang reise gjennom Sentraleuropa; faren ville at den unge Arthur skulle lese i «verdens bok» og ikke bare i skolebøkene. Deretter foretok den unge Schopenhauer nok en lang europareise, som varte fra 1803 til 1804. Denne gangen besøkte han Holland, England, Frankrike, Sveits, Østerrike, Schlesien og Preussen.
Han flyttet etter til sin mor til Weimar etter bare ett år. Han kom aldri riktig godt ut av det med sin mor; da dikteren Goethe, som var en venn av Johanna Schopenhauer, fortalte henne at han mente hennes sønn var forutbestemt til å utrette store ting, protesterte Johanna: Hun hadde aldri hørt om at det noensinne ville kunne være to genier i én enkelt familie.
Aquarium
Aquarium er debutalbumet til popgruppen Aqua.
Arthur Schopenhauer
Bakgrunn
Schopenhauer ble elev på universitetet i Göttingen i 1809. Der studerte han metafysikk og psykologi hos Gottlob Ernst Schulze, en av de første kritikere av Immanuel Kants transcendentalfilosofi. Han rådet ham til å konsentrere seg om Platon og Kant. Dette valg av filosofer ble helt avgjørende for Schopenhauers videre filosofi.
Filosofi
Da Schopenhauer skrev sitt hovedverk var han ennå ikke fylt 30 år, og så selvsikker var han at han la sine forelesninger på samme tid som den store og berømte filosofen Hegel. Det gikk dårlig, både med forelesningene og med mottakelsen av det filosofiske verket. Først som gammel mann ble Schopenhauer berømt, særlig med de to aforismebindene Parerga und Paralipomena, og fra hans død og fremover feide det en veritabel Schopenhauer-feber over Europa. Schopenhauers filosofi tar utgangspunkt i Immanuel Kants filosofi og viderefører den så i retning buddhisme og andre østlige tankeganger. I likhet med Kant mener han at sansene våre bedrar oss, at det vi oppfatter av verden aldri kan gi visshet om den, at det Kant kalte Das Ding an sich («tingen i seg selv») er skjult bakenfor våre sanseinntrykk. Men når Kant stopper der, går Schopenhauer videre og sier at vi faktisk kan vite noe om denne tingen.
Argumentet er forenklet slik: Alt i verden er i et subjekt-objekt-forhold. Subjektet, det såkalt transcendentale subjektet, kan aldri se seg selv. Det vi som subjekter oppfatter av objektene vil dermed være indirekte, formidlet av subjektets tolkninger eller oppfattelser av objektet. Alt vi oppfatter av verden er innenfor tid, rom og styrt av kausalitet, det vil si de kategoriene Kant mente tilkom tingen i seg selv bare gjennom vår objektgjøring av den. Men, sier Schopenhauer, det er en måte vi kan komme bakenfor dette, bakenfor tid og rom og kausalitet. Siden tingen i seg selv er alt (utenfor tid og rom er ingenting forskjellig fra noe annet), er vi også tingen i seg selv, på et nivå. Og den måten vi merker dette nivået, er i vår vilje.
Dette viljesbegrepet hos Schopenhauer er den ikke-kantianske delen av filosofien hans. (Den kantianske er forestilling (på tysk Vorstellung), det er derfor hovedverket hans heter Verden som vilje og forestilling.) Det er et begrep som Friedrich Nietzsche senere videreutviklet (vilje til makt) og som på visse måter foregriper det vitenskapelige begrepet energi.
At Schopenhauer har hatt mye å si for vitenskapen eller fagfilosofien er derimot en overdrivelse. Tre store filosofer har mottatt avgjørende impulser av ham: Friedrich Nietzsche, Henri Bergson og Ludwig Wittgenstein, ellers har fagfilosofer stort sett ignorert ham. Men forfattere og kunstnere (og en psykolog) har hele tiden funnet veien til hans verker. Samuel Beckett, Jorge Luis Borges, August Strindberg, Richard Wagner, Thomas Mann, Italo Svevo, Leo Tolstoj, Marcel Proust, Sigmund Freud: alle disse og mange andre kunstnere har lest Schopenhauer og blitt fengslet av hans pessimisme, hans opphøyning av kunst (og særlig musikk) i sitt filosofiske system, hans misogyni, hans prosa som mange har betegnet som noe av den tyske kulturhistoriens fineste.
For Über die Freiheit des menschlichen Willens fikk han gullmedalje fra Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab.
Chicago Hope
Chicago Hope er en amerikansk dramaserie fra sykehusmiljø som gikk på TV-kanalen CBS fra 1994 til 2000. De fremste rollene ble spilt av Adam Arkin, Héctor Elizondo, Peter Berg, Mandy Patinkin, Vondie Curtis-Hall, Jayne Brook, Christine Lahti, Rocky Carroll og Mark Harmon. De to førstnevte var de eneste som medvirket i alle episodene. Serien ble skapt av David E. Kelley.
Serien hadde premiere en dag før sykehusserien Akutten hadde sendestart. De ble raskt konkurrenter, men Chicago Hope måtte seermessig se seg grundig slått av sistnevnte etter få uker.
Den gikk på norsk TV 2 fra 1995 til begynnelsen av 2000-tallet.
Handling
Chicago Hope er et høyt respektert sykehus hvor maktkamp og intriger avløser hverandre. Med bruk av det nyeste innen teknologi og landets beste leger, makter de å redde pasienter andre sykehus ville gitt opp. Men behandlingsmåtene er kontroversielle, og det har flere ganger ført sykehuset inn i rettssalen.
Priser
Både Mandy Patinkin, Héctor Elizondo og Christine Lahti vant hver sin Emmy for sine roller. Lati ble også tildelt en Golden Globe samt en Golden Satellite Award.
Flere av de bak kamera ble også tildelt Emmy-prisen.
Seertall
Rangering i USA målt etter seertall
De tre første sesongene av serien var de mest suksessfulle. Etter det falt den ut av top-30 lista.
(-) = utenfor topp 30 lista
Gabriel Moro
Gabriel Michael Vosgraff Moro (født 5. januar 1981) er en norsk forfatter, kritiker, redaktør og tidligere kunstnerisk leder for Norsk Litteraturfestival.
Moro er oppvokst i Bærum, Sveits og Tønsberg. Han har gått på Steinerskolen i Vestfold og studert journalistikk og litteraturvitenskap i Oslo. Moros første bok, 365 dager med Ludwig Wittgenstein, ble utgitt på Solum Forlag i 2003. Det er en biografisk og filosofisk innføring om den østerrikske filosofen Ludwig Wittgenstein, skrevet da Moro var 18 år gammel. Hans skjønnlitterære debut kom i 2005 med romanen Autobahn på Aschehoug forlag, en modernistisk inspirert roman med en «stream of consciousness»-aktig fortellerstil. I 2009 utga Moro Der lyset slipper inn, en roman om den historiske karakteren Don Gabriel Moro som levde på begynnelsen av 1500-tallet i Venezia, og om opprettelsen av verdens første jødiske ghetto. Boken fikk svært god mottagelse og ble av flere kritikere karakterisert som et litterært gjennombrudd. Romanen ble nominert til Ungdommens kritikerpris for 2009, og er også utgitt i Italia. Moro utga i 2015 De forvandlede, en tegnet intervjubok med ti internasjonalt anerkjente forfattere, blant bidragsyterne er J.M. Coetzee, Joyce Carol Oates og Karl Ove Knausgård.
Moro har vært litteraturkritiker i flere aviser, blant annet Morgenbladet, VG og Littkritikk.no. Fra 2004 til 2008 var han med i redaksjonen til litteraturnettstedet www.jung.no og redaksjonsmedlem i litteraturtidsskriftet Nordahl & Eftf., som nå er nedlagt.
Moro var fra 2010 til 2014 redaktør i Norges største litterære tidsskrift, Bokvennen litterært magasin. Tidsskriftet ble i 2010 kåret til «Årets tidsskrift» i Norge og i 2011 til «Årets Kulturtidsskrift i Norden». I 2016 kom han tilbake som redaktør i Bokvennen sammen med forfatter Brynjulf Jung Tjønn for å drive tidsskriftet videre som avis under det nye navnet BLA (Bokvennen Litterær Avis). Avisens hovedmålsetting er å være et forum for litteraturkritikk og essayistikk.
I perioden 2011 til 2012 var Moro kunstnerisk leder for Norsk Litteraturfestival på Lillehammer, Nordens største litteraturfestival.
Cyclommatus imperator
Utseende
En middelsstor til meget stor (hannen 30-89 millimeter lang), metallisk farget hjortebille. Farge er svart med en grønnlig eller bronseaktig metallisk glans. Arten er nokså variabel i størrelsen, hos hannen er kjevene forholdsvis større jo større hannen er (allometrisk vekst). Store hanner har lange mandibler som er omtrent like lange som resten av dyret. Disse har en kraftig tann på undersiden litt innenfor midten, og et par mindre tenner i spissen. Antennene er ganske lange og tynne, omtrent så lange som hodets bredde. Hodet har en lengdekjøl på hver side, i alle fall bakerst. Pronotum utvider seg forover. Dekkvingene er blanke uten synlig punktering. Beina er slanke. Hunnen er mye mindre enn hannen, uten forstørrede kjever, i motsetning til hannen er kroppen tydelig og tett punktert.
Levevis
Larvene utvikler seg i råtne trestammer.
Utbredelse
Arten er utbredt på Ny-Guinea.
Vaktregiment Feliks Dzierżyński
Vaktregiment «Feliks Dzierżyński» (tysk: Wachregiment «Feliks Dzierzynski») var et motorisert eliteregiment i DDR, underlagt det politiske politiet Stasi. Det var oppkalt etter Feliks Dzerzjinskij, grunnleggeren av det hemmelige politi (Tsjekaen – senere kjent som NKVD og KGB) i Sovjetunionen. Som den eneste synlige delen av Stasi, var regimentet svært upopulært i befolkningen. Siden regimentet ikke offisielt lå under de militære styrker, kunne det til tross for firemaktsavtalens stasjoneringsforbud være stasjonert i Øst-Berlin. Mannskapene besto av vernepliktige, som var forpliktet til fire års tjeneste og som kom fra «politisk pålitelige» familier.
Oppgaver
Regimentets oppgave var å beskytte regjerings- og partibygninger i DDRs de facto hovedstad Øst-Berlin og ta seg av sikkerheten rundt partielitens boligkompleks Waldsiedlung i Wandlitz, nær Øst-Berlin. Etter sovjetisk mønster var regimentet opprettet som en politisk pålitelig indre sikkerhetsstyrke som kunne brukes under eventuelt opprør og uro.
Andre vaktregimenter i DDR
Regimentet var ett av tre vaktregimenter i DDR. De to andre var, i motsetning til Feliks Dzierżyński, enheter i den regulære hæren Nationale Volksarmee.
Doctor medicinae
Doctor medicinae, også skrevet doctor medicinæ, forkortet dr.med. og kalt den medisinske doktorgrad, er en tradisjonsrik betegnelse på en medisinsk doktorgrad. Graden er en av de tre tradisjonelle doktorgradene i de klassiske universitetsdisiplinene med røtter fra middelalderens universiteter, ved siden av doktorgradene i teologi og jus.
Graden doctor medicinae ble innført i 1479 ved Danmark-Norges eneste universitet, Københavns Universitet, og ble fra 1817 videreført ved Det Kongelige Frederiks Universitet i Norge basert på den danske graden og gradsforskriften. De danske og norske dr.med.-gradene var anerkjent som likeverdige og var stort sett identiske da de hadde felles røtter i Danmark-Norges felles universitet. Graden ble siste gang tildelt i Norge i 2008, men finnes fortsatt i Danmark. Frem til 1800-tallet måtte man ta lisensiatgrad før man kunne ta doktorgraden.
I Danmark er dr.med. i dag formelt en høyere grad enn lisensiatgradens etterfølger, ph.d.-graden. Dr.med.-graden er beregnet på etablerte forskere og er derfor ikke en forskerutdanning; ifølge Styrelsen for International Uddannelse (del av Ministeriet for Videnskab, Teknologi og Udvikling) kan «modne forskere oppnå den tradisjonelle høyere danske doktorgraden, vanligvis etter minst 5–8 års selvstendig og original forskning (etter å ha tatt en kandidatgrad [...] eller ph.d.-grad)». Noen ganger tas ph.d.-graden før dr.med.-graden. I Danmark oversettes dr.med. offisielt til engelsk som Doctor of Medical Science (D.M.Sc.), som i Storbritannia og enkelte andre samveldestater er en tradisjonell høyere doktorgrad som rangerer over ph.d.-graden og som tildeles etablerte forskere for et omfattende vitenskapelig bidrag på høyt nivå.
Oversikt
Graden har vært i bruk i Danmark og Norge siden etableringen av Københavns Universitet, som i århundrer var tvillingrikets eneste, i 1479. Graden ble videreført ved Det Kongelige Frederiks Universitet i Norge, basert på doktorgradsforskriften fra Københavns Universitet, fra 1811. I Danmark tildeles graden fortsatt, mens den i Norge siste gang ble tildelt i 2008. Doctor medicinae slik graden brukes i Danmark og Norge må ikke forveksles med den amerikanske graden Medicinæ Doctor (MD) som ikke er en forskningsdoktorgrad, men en utdannelse tilsvarende cand. med. På engelsk oversettes norsk og dansk dr. med. normalt med dobbeltbetegnelsen MD, PhD. Dette blir likevel ikke helt presist, fordi ph.d. i etymologisk og historisk forstand egentlig er en form for «filosofisk doktorgrad» og også fordi ph.d. i Danmark er en lavere grad enn dr. med. (og heller ikke regnes som en doktorgrad, men som en videreføring av lisensiatgraden). I Danmark er det ikke uvanlig at leger som driver med forskning nå først tar ph.d.-grad og deretter dr.med.-grad. I Danmark anses dr. med. som en høyere doktorgrad og blir ofte betegnet «den store doktorgrad»; graden oversettes gjerne som Habilitation i en kontinental sammenheng eller D.Sc. i en britisk sammenheng.
I perioden 1980–2007 ble dr.med.-graden i Norge i gjennomsnitt tildelt 13 år etter avlagt medisinsk embedseksamen.
Danmark
Graden doctor medicinae har eksistert helt siden opprettelsen av Københavns Universitet i 1479.
Doktorgraden var den høyeste akademiske graden i teologi, jus og medisin (i filosofi var magister den høyeste graden, over baccalaureus). Salmonsens konversationsleksikon inneholder følgende beskrivelse av hvordan doktorkreeringer gikk for seg frem til det 17. århundre:
Doktorgraden utviklet seg til en moderne forskningsdoktorgrad slik man kjenner den i dag på 1800-tallet.
I Danmark omtales graden gjerne som en høyere doktorgrad, for å skille den fra «den lavere doktorgrad» (ph.d.).
Norge
Under den dansk-norske unionen var Københavns Universitet frem til 1813 det eneste universitetet i dobbeltmonarkiet, og nordmenn reiste dit for å studere.
Den første som tok graden ved universitetet som ble grunnlagt i Christiania i 1813, Det Kongelige Frederiks Universitet, var licentiatus medicinae Frederik Holst, som disputerte for graden doctor medicinae 18. juni 1817. Dette skjedde før universitetet hadde fått egne lovbestemmelser om doktorgraden. Derfor skjedde tildelingen etter den ordningen som gjaldt ved Københavns Universitet. I København måtte man avlegge lisensiatgraden før man kunne disputere for den teologiske og juridiske doktorgrad og for magistergraden ved det filosofiske fakultet (som var likestilt med doktorgraden). Det var ikke et krav om lisensiatgrad for å disputere for den medisinske doktorgraden i København, men Holst valgte likevel å disputere for lisensiatgraden først (disputasen, den første ved universitetet, fant sted 19. februar 1816).
Universitetsfundasen som omsider ble sanksjonert av Kongen i 1824 inneholdt bestemmelser om den teologiske, juridiske, medisinske og filosofiske doktorgrad. Latin var det obligatoriske språket både for avhandlingen og disputasen, og det ble innført krav om lisensiatgrad før man kunne få doktorgraden. Etter denne ordningen ble det avlagt tre doktorgrader ved universitetet i perioden 1824–1845, og alle var medisinske (tre personer avla i tillegg lisensiatgraden i medisin uten å ta doktorgrad).
Ved fundasrevisjonen i 1845 ble kravet om lisensiatgrad for å ta doktorgrad avskaffet, og latin eller norsk ble valgfrie språk for avhandling og disputas. Det formelle kravet etter 1845 var at man hadde medisinsk embedseksamen (cand.med.). Første gang noen disputerte i medisin etter den nye ordningen var i 1875, da det ble tildelt hele fire medisinske doktorgrader.
Den medisinske doktorgrad var tradisjonelt en uveiledet grad. På begynnelsen av 1990-tallet ble det innført organiserte doktorgradsprogrammer med forskeropplæring. Etter denne ordningen ble graden beregnet til tre årsverk forskning (som regel fordelt på fire år).
Som følge av «Kvalitetsreformen» ble graden dr.med. faset ut til 2008 – etter 529 års eksistens i Danmark og Norge – og erstattet av graden philosophiae doctor (ph.d.). Det er også mulig å avlegge dr.philos.-graden i medisin for den som ikke er tatt opp på organisert doktorgradsprogram. Før «Kvalitetsreformen» var det vanlig at doktorander som ikke var medisinere (cand.med.), men avla doktorgrad ved det medisinske fakultet, ble dr. philos, men det var også unntaksvis noen medisinere som avla dr.philos. (for eksempel hvis de avla doktorgrad utenfor det egentlig medisinske fagområde, eller avla flere doktorgrader).