cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anya Jenkins
Livet som menneske
I den femte sesongen blir hun en av hovedrollene. Når hun og vennene spiller brettspillet The Game of Life oppdager hun sin kjærlighet for penger og kapitalisme. Hun blir ansatt som ekspeditør i butikken til Giles.
Hevndemon
I episoden "Entropy" (sesong seks) kommer Anya tilbake til Sunnydale. Publikumet får raskt vite at hun har blitt hevndemon igjen, men de andre karakterene er ikke klar over dette før i episoden i "Villains". Anya ønsker å hevne seg på Xander, men kan ikke oppfylle et ønske for seg selv, og leter derfor etter noen som vil ønske hevn på Xander for henne. I letingen etter denne personen ender hun opp med å drikke seg full med Spike, og de har sex. Dette skaper mange konflikter i gruppen, i og med at hun sårer Buffy, som har en hemmelig affære med Spike, og Xander. Spike ønsker nesten hevn for Xander, men Anya stopper han.
I sesong syv oppfyller Anya et ønske om hevn på en gruppe college gutter, og hun setter en Grimslaw demon etter dem, som dreper dem alle. Dette resulterer i at Buffy bestemmer at Anya må dø, siden hun har blitt en stor trussel mot mennesker. Xander prøver å stoppe henne, men det funker ikke. Buffy og Anya sloss helt til de blir avbrutt av Willow, som tilkaller D'Hoffryn. Han spør Anya hva hun vil, og hun ber ham reversere hevnen hun gjorde på guttene. D'Hoffryn forteller henne at han bare gjør dette i bytte mot livet til en hevndemon, og Anya er godtar vilkårene, troende at det er hun som kommer til å død. Men istede for å drepe henne tilkaller han Halfrek, demon vennen til Anya, og dreper henne. Etter dette tar han kreftene til Anya, som gjør henne til menneske igjen.
Menneske igjen
Anya kommer til konklusjonen at hun har vært for avhengig av andre, og bestemmer seg for å finne en uavhengig mening med livet. Hun blir med i vennegjengen til Buffy igjen, og hjelper dem forberedere seg til den store kampen i slutten av serien. Hun blir etterhvert venn med Xander, men selv om de fremdeles elsker hverandre gjenopptar de aldri forholdet deres.
I siste episode av serien sloss Anya side om side med de andre karakterene. Hun blir brutalt drept bakfra, torsoen kuttet i to med et sverd.Etter at Sunnydale har falt sammen og slaget er over forteller Andrew Xander at hun døde mens hun reddet livet hans.
Kirkens Sosialtjeneste
Stiftelsen CRUX, tidligere kjent som Kirkens Sosialtjeneste er en landsomfattende diakonal og ideell stiftelse som tilbyr tjenester innen helse- og sosialfeltet i Norge.
Organisasjonens formål er å avdekke hjelpebehov i befolkningen, og bidra med konkrete tiltak for å bedre livskvaliteten for mennesker som trenger det. Stiftelsen CRUX tilbyr tjenester innen barnevern, psykisk helsevern, rus- og avhengighetsbehandling og oppfølgingstjenester med blant annet bo- og arbeidstrening etter endt soning eller behandling. Arbeid med familie og pårørende er en viktig del av vårt arbeid. Organisasjonen har også ett tilbud til mennesker med psykisk utviklingshemming.
Organisasjoen ble stiftet i 1987, etter avviklingen av Norsk misjon blant hjemløse og den norsk assimileringspolikken ovenfor romanifolket. Den skiftet navn til CRUX i 2017.
Stiftelsen har virksomhet på flere steder i Norge; blant annet Rostad. Svanviken eies fortsatt av stiftelsen, men har ingen virksomhet.
Valença do Piauí
Valença do Piauí er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Standard Minimum Rules for the Treatment of Prisoners
Standard Minimum Rules for the Treatment of Prisoners er en standard for behandling av fanger som ble vedtatt den 30. august 1955 av FNs kongress for bekjempelse av kriminalitet og behandling av kriminelle, som ble holdt i Genève. Den har siden blitt godkjent av Det økonomiske og sosiale råd i resolusjoner av 31. juli 1957, 13. mai 1977 og 17. desember 2015.
Standarden er ikke bindende, men gir retningslinjer for internasjonal og nasjonal rett som gjelder behandling av fanger. Den skisserer det som blir regnet som gode prinsipper for slik behandling og drift av straffeanstalter.
Kvant (tidsskrift)
Kvant (russisk «kvantum») er et russisk populærvitenskapelig magasin for fysikk og matematikk. Det retter seg først og fremst mot skoleelever og lærere. Kvant ble grunnlagt i Sovjetunionen i 1970 og har fortsatt å utkomme i Russland. Oversettelser av utvalgte artikler fra Kvant har også utkommet i andre land. I dag er bladet kun tilgjengelig i elektronisk form.
Historie
Kvant var opprinnelig et samarbeid mellom Det sovjetiske vitenskapsakademiet og Det sovjetiske pedagogiske akademiet. Idéen til bladet stammet fra Pjotr Kapitsa. De første redaktørene var fysikeren Isaak Kikoin og matematikeren Andrej Kolmogorov. Bladet ble utgitt hos forlaget Nauka fra 1970 til 1992, og hos «Bjuro Kvantum» fra 1993 til 2010. Fra 2011 er Kvant kun tilgjengelig på internett, hvor man også kan finne eldre årganger av bladet.
Fra 1990 til 2001 ble det utgitt et lignende engelskspråklig magasin under navnet Quantum hos Springer. Dette bladet inneholdt blant annet oversettelser fra Kvant.
Luftfartsallianse
En luftfartsallianse er en koalisjon mellom to eller flere flyselskaper om å samarbeide i overskuelig framtid på et vesentlig nivå. Samarbeidsnivået varierer mellom de forskjellige luftfartsalliansene. De tre største alliansene er Star Alliance, SkyTeam og Oneworld, som inkluderer flere flyselskaper verden over med et utstrakt rutenett. En nyere utvikling er alliansedannelser mellom luftfraktselskaper, slik som WOW-alliansen mellom Lufthansa Cargo, Singapore Airlines Cargo, SAS Cargo Group og Japan Airlines Cargo.
Passepartout (bilde)
Passepartout er en spesielt tilskåret plate av kartong som settes over et bilde når det skal i glass og ramme. Ordet er fransk, og betyr egentlig «går overalt» [passe par tout].) En passepartout kan gi luft rundt bildet og trekke oppmerksomheten inn mot motivet. De kan også brukes for å ramme inn ukurante fotopapirstørrelser uten å beskjære bildet med en papirkutter.
Den blir oftest brukt til tegninger og grafiske arbeider. Kartongplaten skjæres først til i en størrelse som passer inn i rammen og så skjæres en lysåpning som skal være litt mindre enn bildet, som deretter festes på baksiden. Lysåpningen kan være firkantet eller oval, men kan også formes etter ønske.
Forebygging av slitasje
Passepartoutet skal sørge for at bildet ikke kommer i direkte kontakt med glasset. Glass er et sterkt basisk materiale bestående av sand/silika/kalk, og vil over tid påvirke både farger og papir i kunstverket. Dette kan forringe både den estetiske og den økonomiske verdien av arbeidet.
Syrefri papp
Passepartoutet skal for å tilfredsstille dagens krav til aldringsbestandighet også være av syrefritt materiale slik at den ikke tærer på det den skal beskytte.
Farger
Et passepartout brukes oftest med hvit eller svart front, men finnes i et stort antall fargekombinasjoner, foruten at det er mulig å bygge på lagvis for å få et estetisk tiltalende resultat.
Frilsjøen
På vestsiden av innsjøen ligger et hyttefelt. I nord ligger en campingplass (Frilsjøen Camping), mens det på østsiden ligger en badeplass.
Årlig arrangeres det en isfiskekonkurranse på Frilsjøen i regi av Meldal jakt- og fiskarlag.
Bell OH-58 Kiowa
Bell OH-58 Kiowa er en serie med enkelmotor, enkeltrotor observasjons- og angrepshelikoptre produsert av Bell Helicopter Textron.
OH-58 ble opprinnelig utviklet mot en kontrakt fra 1960 for et nytt lett observasjonshelikopter for den amerikanske hær under betegnelsen HO-4, men denne kontrakten gikk i 1965 til Hughes OH-6 Cayuse. Bell videreutviklet imidlertid sin modell for det sivile markedet som Bell 206 JetRanger. I 1967 ble konkurransen åpnet igjen etter bekymringer over blant annet kostnadsøkninger med OH-6, og i 1968 ble Bell 206 erklært for vinneren og satt i produksjon for hæren som OH-58 Kiowa.
OH-58 Kiowa har vært i kontinuellig tjeneste i den amerikanske hæren siden den ble introdusert i 1969. Den siste modellen OH-58D Kiowa Warrior blir primært brukt som væpnet oppklaringshelikopter for å støtte bakkestyrker.
Land som har brukt eller bruker OH-58 Kiowa
Amerikas forente stater, Australia, Canada (har brukt), Den dominikanske republikk, Saudi-Arabia, Taiwan, Østerrike
Boligblokk
Boligblokk er en menneskebygd bygning satt sammen med flere seksjoner, leiligheter, plassert over og under hverandre, og ved siden av hverandre. Boligblokker er vanlige i urbane strøk og egnet til å ha mange personer boende på mindre arealer. Det er vanlig at det opparbeides felles uteområder i tilknytning til boligblokkene.
Blokker kjennetegnes av at leiligheter deler en eller flere felles innganger, og at det er vertikale naboskiller. Blokker med minst fem etasjer betegnes som «høyblokk» mens blokker med fire eller færre etasjer betegnes som «lavblokk». Den minste formen for en blokk er en korsdelt firemannsbolig med felles inngang på midten.
En boligblokk kan bestå av selveierleiligheter (se eierseksjon), aksjeleiligheter eller borettslagsleiligheter (se borettslag).
Med moderne metoder for oppføring av nye boligblokker er i stor grad basert på ferdigproduserte elementer som løftes på plass med kraner. Eksempelvis kan et baderom være ferdiggjort med flisbelagte gulv og vegger før det blir løftet på plass i nybygget.
Allerede i antikkens Roma fantes det boligblokker med separate leiligheter, kalt insulae. De best bevarte finner man i Ostia.
Norges største boligblokker ble bygget i drabantbyen Ammerud i Oslo på 1960-tallet. Blokkene på Ammerud består blant annet av fire 13 etasjers skiveblokker med seks oppganger. Boligblokker kan ha ulik utforming, fra smal og høyere til lavere og bred. Utforming er ofte tilpasset området de er plassert i. I byområder vil de smale, høyere løsningene være vanligere for å passe inn i et kvartal. Utenfor bykjernen kan husene være større. Boligblokk plassert i skrående terreng blir gjerne utformet som en terrasseblokk, der etasjene trekkes inn mot bakken på en, eller begge sider.
Will Champion
William «Will» Champion (født 31. juli 1978 i Southampton i England) er en britisk multi-instrumental trommeslager i rockebandet Coldplay.
Tidlig i livet
Champion ble født i Southampton i Hampshire i England og vokste opp i et lite urbant område ved navn Chandlers Ford, like utenfor Southampton, hvor hans far, Timothy Champion, er professor i arkeologi. Som ung var Champion inspirert av Tom Waits og tradisjonell irsk folkemusikk. Han vokste opp med å spille gitar, men han har også erfaring med piano, bass og fløyte. Før Champion ble med Coldplay, var han med i et band som het Fat Hamster. Han gikk på Peter Symonds College.
DHKP-C
DHKP-C (tyrkisk: Devrimci Halk Kurtuluş Partisi-Cephesi; «Folkets revolusjonære frigjøringsparti-Front») er et marxist-leninistisk parti i Tyrkia. Det ble grunnlagt i 1978 som Devrimci Sol eller Dev Sol («Revolusjonære venstre»), og gitt navn i 1994 etter innbyrdes fraksjonsstrid. Etter å ha utført en rekke attentater, politiske mord og selvmordsbombinger, har det blitt betraktet som terroristgruppe av Tyrkia, USA, og Den europeiske union. DHKP-C ønsker å opprette en form for sosialistisk stat i Tyrkia og motsetter seg voldsomt den etablerte politiske ordningen i landet og til USA i særdeleshet.
Oversikt
Devrimci Halk Kurtuluş Partisi-Cephesi (DHKP-C) er teoretisk sett to beslektede enheter, men myndighetene betrakter dem som en enkelt gruppe. I alle tilfeller av navnene «Parti-Cephe» (Parti-Front), «Parti» refererer til gruppens politiske aktiviteter mens «Front» er en referanse til gruppens militære handlinger.
Gruppen holder på en marxistisk-leninistisk ideologi og er innbitte motstandere av USA og av NATO. Den betrakter den tyrkiske regjeringen som kontrollert av vestlige imperialisme og ønsker å ødelegge denne påståtte kontrollen med voldelige midler. Gruppen finansierer sine aktiviteter hovedsakelig via donasjoner og pengegaver i Tyrkia og fra Europa. I tillegg hevdes det at organisasjonen også har forskjellige finanskilder som for eksempel tyveri, løsepenger ved kidnappinger, forfalskning og hvitvasking av penger, menneskehandel og smugling av narkotika.
Historie
Gruppen eller organisasjonen ble opprinnelig dannet i 1978 av Dursun Karataş (1952–2008) som Devrimci Sol eller Dev Sol («Revolusjonære venstre»), en utbryterfraksjon fra Devrimci Yol («Revolusjonære vei»), som igjen var en utbryterfraksjon fra THKP-C («Det tyrkiske folkets frigjøringsparti-Front»), som på siden hadde brutt ut fra Dev Genç («Revolusjonære ungdomsføderasjon»).
Will Champion
Coldplay
Champion ble med i bandet 31. juli 1997 som det siste medlemmet. Han tok på seg rollen som trommeslager, uten erfaring, men lærte seg fort.
DHKP-C
Historie
En indre fraksjonsstrid i 1994 i Dev Sol resulterte i to fraksjoner: hovedgruppen ledet av Dursun Karataş ble omdøpt til DHKP-C i Damaskus i Syria, mens Bedri Yağan opprettet en gruppe kalt THKP-C (ikke til å bli forvekslet med den opprinnelige av samme navn).
Will Champion
Coldplay
I 1999 ble han kastet ut av bandet av vokalist Chris Martin, men han ble kort tid etter spurt av bandet om å komme tilbake.
DHKP-C
Aksjoner
I begynnelsen rettet organisasjonen sine angrep primært mot nåværende og pensjonerte tyrkiske sikkerhets- og militære tjenestemenn. I løpet av 1990-tallet ble terrorangrep rettet mot USAs militære og diplomatiske personell og fasiliteter i Tyrkia inkludert i organisasjonens agenda. I 2001 brukte gruppen sine første selvmordsbombere, hvor en med australsk statsborgerskap døde i attentatet, og har hatt flere angrep på sivile etter dette.
Will Champion
Andre prosjekter
Høsten 2004 ble Champion og Coldplaybassist med på a-ha keyboardisten Magne Furuholmens første soloalbum, «Past Perfect Future Tense».
DHKP-C
Aksjoner
1. februar 2013 påtok DHKP-C seg ansvaret for et selvmordsangrep på den amerikanske ambassaden i Ankara hvor en sikkerhetsvakt døde.
Will Champion
Utstyr
Champion bruker nå et Yamaha-trommesett med Zildjian-symbaler.
DHKP-C
Aksjoner
30. og 31. mars 2015 ble den tyrkiske statsadvokaten Mehmet Selim Kiraz kidnappet og holdt som gissel i Istanbul. Da tyrkiske spesialstyrker stormet Istanbuls tinghus ble to av gisseltakerne drept og statsadvokaten døde senere av skader. DHKP-C hevder gruppen sto bak handlingen. Statsadvokaten som døde hadde ledet etterforskningen av dødsfallet til en 15 år gamle Berkin Elvan som fikk hodeskader under masseprotester mot regjeringen i 2013 og siden havnet i koma.
Status som terrororganisasjon
Organisasjon står oppført blant de 12 aktive terroristorganisasjonene i Tyrkia per 2007 Organisasjonen er også oppført i EUs liste over terrororganisasjoner. samt på Listen over utenlandske terroristorganisasjoner i USA siden 2005. Organisasjonen samarbeider også med andre venstreorienterte organisasjoner i Tyrkia, som PKK og TPLP-F.
Joseph Joffre
Joseph Jacques Césaire Joffre (født 12. januar 1852 i Rivesaltes, død 3. januar 1931 i Paris) var en fransk offiser. Han var generalstabssjef fra 1911 til 1916, fransk øverstkommanderende fra 1914 til 1916, og feltmarskalk fra 1916.
Oppvekst og tidlig karriere
Joffre ble født i det katalanske Roussillon. I 1870 begynte han å studere på École polytechnique. Han deltok også i den fransk-prøyssiske krigen da Paris ble beleiret. Joffre var deretter hovedsakelig ingeniøroffiser utplassert i koloniene.
Generalstabssjef
I 1911 ble Joffre sjef for den franske generalstaben, etter at «offensivskolen» – der general Foch og oberstløytnant Grandmaison var fremtredende – hadde fått general Michel til å gå av. Joffres oppdrag var å innføre en krigsplan som tok utgangspunkt i den offensive tankegangen. Dessuten omplasserte han en del offiserer som ikke hadde tilstrekkelig angrepsvilje.
Plan XVII
I april 1913 var den nye krigsplanen klar. Første og andre armé skulle umiddelbart rykke inn i Lorraine. Deretter skulle femte armé rykke inn nord for Metz. En eventuell tysk offensiv mellom de franske fløyene skulle møtes av tredje armé utenfor Metz. Fjerde armé sto bak Meuse som strategisk reserve. I tilfelle tyskerne skulle angripe gjennom Belgia skulle femte armé flyttes opp mot Sedan og fjerde armé gå inn mellom femte og tredje.
1914–1915
Da krigen brøt ut fikk Joffre vidstrakte fullmakter som fransk øverstkommanderende. De franske arméene ble mobilisert og marsjerte opp etter planen. Angrepet i Lorraine ble satt i gang, men ble slått tilbake. Da Joffre innså at det tyske hovedangrepet kom gjennom Belgia reagerte han raskt og med karakteristisk ro. Han lyktes å samle sammen tilstrekkelige styrker til å beseire tyskerne i slaget ved Marne.
I innledningen av krigen nølte ikke Joffre med å avskjedige offiserer som han mente ikke holdt mål. Det gjaldt til og med personlige favoritter som Lanrezac.
Joffres plan for 1915 var å angripe tyskerne dels i Champagne og dels i Artois. Planen ble satt i verk februar-mars og mislyktes med store tap. En ny offensiv i september ga samme resultat. Joffres rykte som seierherren ved Marne begynte å falme.
1916–1918
Planen for 1916 var et kraftig britisk-fransk angrep ved Somme. Tyskerne var først ute med sitt angrep ved Verdun. Regjeringen med krigsministeren Joseph Galliéni holdt Joffre ansvarlig for de dårlige franske forberedelsene i Verdun-avsnittet, som var blitt påpekt før offensiven. Slaget ved Somme ble gjennomført hovedsakelig av britene som en avlastningsoffensiv. Resultatet ble nok en slakt uten strategisk fremgang. 12. desember 1916 ble Joffre avskjediget som øverstkommanderende. Samtidig ble han utnevnt til marskalk av Frankrike. Han ble etterfulgt av Robert Nivelle.
Joffre nøt fortsatt prestisje og popularitet, men resten av krigen ble han kun satt til seremonielle og diplomatiske oppgaver. I 1919 pensjonerte han seg fra militæret.
I 1918 ble han valgt inn i Académie française.
Sluttord
Joffre holdt seg alltid rolig. Det kan ha hatt avgjørende betydning for utgangen av felttoget på vestfronten. Han godtok raskt at Plan XVII mislyktes og tilpasset seg raskt med en effektiv overføring av tropper til Marne-slaget. Siden han aldri aksepterte at offensiver mot befestede skyttegravslinjer ikke var mulig med de tekniske hjelpemidler som stod til disposisjon, sløste han bort mange liv i mislykkede offensiver i 1915-1916. Hans tro på det strategiske gjennombruddet gjorde ham også lite villig til å overføre tropper til andre frontavsnitt.
McLean Stevenson
Edgar McLean Stevenson jr. (født 14. november 1927 i Normal i Illinois, død 15. februar 1996 i Los Angeles i California) var en amerikansk skuespiller, kjent for sin rolle som leirkommandant Henry Blake i TV-serien M*A*S*H.
Etter en militær karriere i den amerikanske marine begynte Stevenson studier på Northwestern University der han fikk en bachelorgrad i teaterkunst. Han jobbet på en radiostasjon, spilte klovn på et direktesendt TV-show i Dallas og ble nestsjef ved universitetet der han selv hadde studert, foruten at han livnærte seg som selger av medisinsk utstyr og forsikringer. Han jobbet som pressesekretær for sin fetter under presidentvalgkampen i 1952 og 1956 og etablerte Young Democrats for Stevenson.
Stevensons skuespillerkarriere startet med en rolle i The Music Man i 1962. Senere dro han til New York der han spilte i reklamefilmer og på tester, inkludert en tur innom Broadway. Men det var som manusforfatter særlig innenfor komedie han lyktes og han skrev blant annet for That Was the Week that Was der blant annet Alan Alda hadde en rolle, og The Smothers Brothers Comedy Hour.
Stevenson fikk en gjesterolle i That Girl i 1966 med blant annet Marlo Thomas og en rolle i The Doris Day Show i 1969 der han spilte redaktør Michael Nicholson fram til 1971.
M*A*S*H
Opprinnelig gjorde Stevenson audition for rollen som Hawkeye Pierce i M*A*S*H, men ble overtalt til å spille Henry Blake, en rolle som gav han stjernestatus. Han skrev en av episodene selv («The Trial of Henry Blake») og bidro med historien til en annen («The Army-Navy Game»).
Stevenson ble en av de mest populære karakterene i M*A*S*H, en avslappet offiser som elsket fiske og å holde oppsyn med leiren. Men ettersom serien økte i popularitet og ble en av de aller mest sette TV-seriene i USA, slo ikke Stevenson seg til ro med å spille annenfiolin i forhold til Alan Aldas rolle som Hawkeye (i likhet med Wayne Rogers). Han bad om å bli løst fra kontrakten etter tredje sesong, noe han fikk ved at han ble avskjediget fra hæren og sendt hjem i siste episode i tredje sesong. Blakes fly ble skutt ned over Japanhavet og alle om bord omkom.
Vera Mendes
Vera Mendes er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
McLean Stevenson
M*A*S*H
Stevensons beslutning om å forlate M*A*S*H skulle vise seg å være en av TV-historiens mest katastrofale beslutninger. Stevenson forsøkte seg på en rekke komedier som han håpte skulle bringe han stjernestatus, men ingen av forsøkene lyktes. Blant seriene han forsøkte seg med var The McLean Stevenson Show, In the Beginning, Hello, Larry og Condo. Alle seriene ble tatt av i løpet av første sesong.
Stevenson fikk gjesteroller i serier som Square One TV, The Love Boat, Diff'rent Strokes, Match Game, Hollywood Squares og The Tonight Show Starring Johnny Carson.
Stevenson døde uventet etter en operasjon i Los Angeles i 1996. Han var den første av skuespillerne som forlot M*A*S*H, og også den første som døde.
Kort før Stevenson døde medgav han at han hadde angret på at han forlot M*A*S*H. Han etterlot seg et ord avledet av hans foravn McLean, og det er McLeaning. Denne fjernsynsterminologi viser til tilfeller der en rollefigur blir skrevet ut av manuset ved hjelp av et drap eller ulykke fordi skuespilleren som spilte rollefiguren vil forlate en TV-serie. McLean Stevensons rollefigur Henry Blake omkom i en flyulykke da Stevenson bestemte seg for å forlate TV-serien M*A*S*H etter tredje sesong (og ble erstattet av Sherman T. Potter).
Dongeribukse
En dongeribukse, også kalt olabukse, denimbukse, jeans og annet, er en bukse framstilt av dongeri, også kalt denim, et grovt bomullsstoff. Dongeribukser produseres i alle slags farger, men blått, og dernest svart, er nesten helt dominerende. Buksene har ofte kobbernagler for å forsterke lommene og synlige sømmer i avstikkende farger. Fordi stoffet er forholdsvis slitesterkt og tykt, ble dongeribuksen opprinnelig laget for bruk under kroppsarbeid, blant annet i USA fra slutten av 1800-tallet. Dongeribuksen er siden blitt et svært utbredt arbeids- og fritidsplagg for begge kjønn, og brukes særlig av unge.
Etymologi
Det særnorske begrepet olabukse var opprinnelig et varemerke. Opphavsmannen var Tor Wessel Kildal i firmaet Adelsten Kjølner AS. Det stammer trolig fra betegnelsen olasoldater, som var et populært kallenavn på de norske soldatene i Tysklandsbrigaden like etter annen verdenskrig. Buksene ble først laget for gutter i 10–12-årsalderen, med det håp å gjøre dem populære ved å knytte navnet til den positive ola-betegnelsen.
Ordet jeans henger sammen med navnet på den italienske havnebyen Genova, der sjømennene gikk kledt i tøy av dongeri eller denim, det vil si: Den franske betegnelsen for det grovvevde lerretsstoffet derfra var bleu de Gênes, et uttrykk som er lånt fra det italienske blu di Genova og bokstavelig betyr «blå fra Genova». Det franske bynavnet ble i engelsk tale og skrift til jeans.
Wayne Rogers
William Wayne McMillan Rogers III (født 7. april 1933 i Birmingham i Alabama, død 31. desember 2015 i Los Angeles) var en amerikansk skuespiller, best kjent for sin rolle som legen Trapper John McIntyre i TV-serien M*A*S*H. Han etterfulgte Elliott Gould, som også spilte Trapper John i filmen M*A*S*H, og ble selv etterfulgt av Pernell Roberts i spin-offen fra M*A*S*H, Trapper John, M.D. (Roberts var mest kjent for sin rolle som en av brødrene i western-serien Bonanza.)
Bakgrunn
Wayne Rogers gikk på Webb School i Bell Buckle i Bedford County i Tennessee, og fortsatte studier til universitetseksamen i historie i 1954 ved universitetet i Princeton i New Jersey. Deretter var han soldat i United States Navy og arbeidet i 1960-årene i New York som kelner og dørvakt, før han bestemte seg for å prøve seg som skuespiller. Denne beslutningen var influert av vennen Peter Falk, som han den gang delte leilighet med.
Filmkarriere
Rogers spilte i både TV og film, deriblant TV-seriene The F.B.I., Gunsmoke og Gomer Pyle, U.S.M.C.. Han hadde fem gjesteroller i Murder, She Wrote og jobbet også som produsent, manusforfatter og regissør. Han fikk en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
M*A*S*H
Rogers trodde først han skulle gjennom audition for rollen som «Hawkeye» Pierce, men etter at han mente at rollen ble for kynisk, ba han om å bli testet for rollen som Trapper John. Han ble først fortalt at Trapper og Hawkeye ville være likeverdige hovedroller, men dette endret seg da rollen som Hawkeye til slutt ble besatt av Alan Alda som hadde hatt en langt mer vellykket skuespillerkarriere enn Rogers.
Selv om de to likte hverandre, mislikte Rogers hvordan manusforfatterne stadig gav Aldas karakter alle fordeler, både humoristiske og dramatiske. Det første tegnet på dette var da Hawkeye ble utpekt til sjefskirurg, selv om dette var Trappers rolle i filmen og romanen.
Etter tre sesonger bestemte Rogers seg for å forlate M*A*S*H fordi han følte seg mer som en sidefigur enn som en hovedrolle. Han mislikte også at kontrakten hans inneholdt en klausul om at han kunne sparkes om han gjorde noe produsentene mislikte. Han ble stevnet for kontraktsbrudd, men saken ble avvist fordi det viste seg at han ikke hadde signert noen kontrakt i hele tatt, nettopp på grunn av klausulen.
I ettertid erkjente Rogers at han angret på å ha forlatt M*A*S*H med tanke på hvor lenge serien gikk:"«If I had known it would run that long eleven seasons, I probably would have kept my mouth shut and stayed put.» (Hvis jeg hadde visst at den ville gå over elleve sesonger, så ville jeg trolig ha holdt munn og blitt værende)."Etter skuespillerkarrieren etablerte Rogers seg som investor.
Rogers døde nyttårsaften 2015 som følge av komplikasjoner etter en lungebetennelse.
Karol Divín
Karol Emil Divín (født 22. februar 1936 i Budapest, død 6. april 2022) var en tsjekkoslovakisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker i 1956 i Cortina d'Ampezzo, 1960 i Squaw Valley og 1964 i Innsbruck.
Divín vant en olympisk sølvmedalje i kunstløp under Vinter-OL 1960 i Squaw Valley. Han kom på andreplass i single for menn bak David Jenkins fra USA.
AC Monza Brianza 1912
Associazione Calcio Monza Brianza 1912 (grunnlagt 1912) er en italiensk fotballklubb fra Monza, Lombardia.
Etter å ha vært trent av Nils Liedholm 1968–1969 og Gigi Radice året etter, kom de svært nær å rykke opp til Serie A i 1969–1970. Men de klarte det ikke. Den senere AC Milan-klippen Christian Abbiati spilte her 1994–1998, og den franske forsvarsspilleren Patrice Evra fikk tre kamper i 1998–1999. De rykket de ned fra Serie B i 2000. Senere har de holdt seg i Serie C1, på tross av konkurser i 2004 og nå sist i 2015.
Høyesteretts hus
Høyesteretts hus, tidligere Justisbygningen, er en bygning i Oslo sentrum tegnet av Hans Jacob Sparre. Bygningen ligger på Høyesteretts plass og er sete for Norges Høyesterett.
Før 1903 flyttet Høyesterett mellom fem ulike adresser mellom Kvadraturen. Bygningen ble oppført for å huse alle tre rettsinstanser; byretten, lagmannsretten og Høyesterett. Siden 1994 har bygningen vært kun for Høyesterett. Bygningen ble fredet av Riksantikvaren i 2015.
Channel 4
Channel 4 er en britisk TV-kringkaster. Kanalen ble opprettet etter en avgjørelse fra Det britiske parlamentet som et supplement til de allerede eksisterende kanalene. Kanalen startet sine sendinger 2. november 1982, to år etter at avgjørelsen ble tatt. Kanalen skulle drives av et styre oppnevnt av Office of Communications i samarbeid med Ministry for Culture, Media and Sport. På samme måte som BBC, må den også fungere som allmennkringkaster ved å sende publikumsinformasjon og drive skolefjernsyn. Kanalen blir sendt i England, Skottland og Nord-Irland. I Wales har de en lokal variant, S4C, som sender Channel 4-programmer sammen med programmer på walisisk. I Irland sendes den på kabel.
Historie
Mellom starten i 1982 og frem til 1990 ble kanalen styrt av Independent Broadcasting Authority. Disse tok seg av salg av reklame på kanalen, og sørget samtidig at kanalen ikke kom i konflikt med ITV. Kanalen skulle være et alternativ til det allerede eksisterende tilbudet, og henvendte seg ofte til minoritetsgrupper som ble oversett av andre. Samtidig beveget kanalen seg på grensen til hva som ble regnet som anstendig. Kanalen ble mål for flere kampanjer, men presset frem en liberalisering av hva som kunne vises på TV.
Channel 4 var en av de første kanalene som ikke produserte noen programmer selv. Alle programmene på kanalen var produsert av andre aktører, men ble finansiert, sendt og distribuert av kanalen. Samtidig ble den den første kanalen som satt sitt navn på ikke-egenproduserte produkter, med plaketter på begynnelsen eller slutten av programmet om at programmet var produsert for Channel 4. I tillegg finansierte kanalen en rekke uavhengige spillefilmer.
I 1990 førte en lovendring til at Channel 4 måtte omorganiseres, og selskapet ble gjort om til et offentlig selskap styrt av et styre delvis utnevnt av det nyopprettede Independent Television Commission. Hovedmålsettingen med kanalen ble opprettholdt, men de måtte nå styre sitt eget reklamesalg. Kanalen var sikret en minimumsinntekt gjennom en forsikringsordning. Denne omorganiseringen førte til at kanalen nå satset på et bredere publikumsnedslagsfelt. De begynte å sende mange amerikanskproduserte serier i beste sendetid, som Venner for livet og Akutten, i tillegg til realityserier som Big Brother og mer sport. Endringene førte til at seerandelen til kanalen steg kraftig.
Channel 4 begynte også å sende betalkanaler som sendte film og sport. I 2002 ble imidlertid deres filmproduksjonsselskap FilmFour nedlagt grunnet lengre tids tap, til tross for tidligere suksesser som Trainspotting og Fire bryllup og en gravferd.
Delvis som en reaksjon på kanalens nye retning, ble The Communications Act 2003 vedtatt. Loven skulle få kanalen til å vise innovasjon og kreativitet, appellere til et flerkulturelt samfunn og produsere flere undervisningsprogram.
David Livingstone
David Livingstone (født 19. mars 1813 i Blantyre ved Glasgow i Skottland, død 1. mai 1873 i Chitambo ved Bangweulusjøen i dagens Zambia) var en britisk misjonær fra London Missionary Society, oppdager og utforsker av Afrika. Hans møte med den amerikanske journalisten Henry Morton Stanley ga opphav til det kjente sitatet «Doktor Livingstone, formoder jeg?» da han etter lang tids leting traff på Livingstone i 1871 i Ujiji ved Tanganyikasjøen. Stanley klarte ikke å overtale ham til å reise med ham hjem til Storbritannia. Han døde to år etter. Hjertet hans ble begravd i Afrika, etter hans eget ønske, men hans øvrige jordiske levninger ble bragt til England og begravet i Westminster Abbey i London.
Reiser
David Livingstone er mest kjent for sine lange reiser til det indre Afrika. Han utforsket Afrika på kryss og tvers, fra Luanda på vestkysten til munningen av Zambezi i øst. Særlig interessert var han i elver og sjøer i innlandet.
Zhang Hanzhi
Zhang Hanzhi (kinesisk: 章含之, pinyin: Zhāng Hánzhī; Wade–Giles: Chang Han-chih; født 1935 i Shanghai i Kina, død 26. januar 2008) var en kinesisk diplomat som underviste Mao Zedong i engelsk. Hun var tolk under den amerikanske president Richard Nixons besøk til Kina i 1972.
Bakgrunn og virke
Hun var uekte barn av en butikkekpeditrise og en ung mann fra en fremstående Shanghai-familie. Hun ble adoptert av Zhang Shizhao. Familien flyttet til Beijing i 1949. Fire år etter begynte hun på Beijing universitet for utenlandsstudier, der hun etter eksamen selv underviste.
Hun møtte Mao i 1950, og begynte da å oversette fra engelsk for ham, og gi ham undervisning i språket. Undervisningen tok slutt i 1964, og noen år utbrøt kulturrevolusjonen. Zhang og hennes familie og venner var blant dem som ble forfulgt, skjønt hun senere sa at Mao til tider holdt en beskyttende hånd over dem. I 1971 ble hun overført til det kinesiske utenriksdepartement, der hun begynte sin diplomatiske karriere og deltok ved en rekke viktige internasjonale møter – hvorav det ovennevnte med Richard Nixon – på den tid da Folkerepublikken Kina hadde sine viktigste gjennombrudd på den diplomatiske arena.
Hun skilte seg og inngikk i 1973 nytt ekteskap med Kinas sjefsdelegat til FN, Qiao Guanhua, som var 22 år eldre enn henne. Han døde ti år etter.
Populærvitenskap
Populærvitenskap betegner bestrebelser på å formidle vitenskapelig kunnskap til lekfolk. Populærvitenskap kan være utformet av forskerne selv eller andre, for eksempel journalister, og kan ta mange former, blant annet sakprosabøker, fjernsynsprogrammer, tidsskrift- og avisartikler og nettsteder.
Israels historie
Staten Israel (hebraisk מדינת ישראל, Medinat Yisrael) ble opprettet i 1948 for å realisere målet til sionistbevegelsen (etablert av Theodor Herzl i 1897 på den første sionistkongressen i Basel) om å opprette en jødisk nasjonalstat i Palestina-området.
Jødiske bånd til Israel før sionistbevegelsen
De romersk-jødiske krigene førte til at Jerusalem ble ødelagt av Titus og den romerske hæren i år 70 e.Kr., og den påfølgende spredningen av det jødiske folket. Den andre jødiske revolusjonen i 135 førte til at Jerusalem fikk navnet Aelia Capitolina, og Juda ble kjent som Palestina.
Noen jøder fortsatte å se på landet Israel som sitt åndelige hjem og Det lovede land. Selv om folketallet varierte, var det i dette tidsrommet alltid et jødisk samfunn i landet.
I korsfarertiden ble jøder massakrert, brent levende eller solgt som slaver. Folkemordet på jødene startet da korsfarerne reiste gjennom Europa og fortsatte gjennom Det hellige land. Etter den arabiske erobringen i det 13. århundre skjendet sultan Baibars landet for å forsikre at det ikke kunne leve noen stor befolkningsgruppe der, og at det ikke skulle bli attraktivt for innvandrere. Landet forble fattig under osmanernes styre, som erobret det i det 16. århundre og hersket over det frem til det 20. århundre.
Mellom det 13. og det 19. århundre økte den jødiske innvandringen til Israel, spesielt på grunn av religiøs forfølgelse i andre deler av verden. Utvisninger av jøder i England (1290), Frankrike (1391), Østerrike (1421) og Spania (1492) førte til at større grupper av landsforviste jøder flyttet til Israel.
Midt i det 19. århundre ble Palestina en del av Det osmanske rike og en provins i Syria. De fleste av dets innbyggere var muslimer og kristne arabere, men også jøder, grekere, drusere, beduiner og andre minoriteter bebodde det. Per 1844 utgjorde jødene under bestemte kriterier den største befolkningsgruppen (og i 1890 majoriteten) i Jerusalem, selv om den jødiske befolkningen tilsammen utgjorde mindre enn 10 % av den totale befolkningen.
1897–1917: Sionistrevolusjonen
Blant de svært tallrike jøder som flyktet fra Russland, dro en mindre betydelig del til Palestina. Mikveh Israel ble grunnlagt i 1870 av Alliance Israelite Universelle, fulgt av Petah Tikva (1878), Rishon LeZion (1882) og andre landsbysamfunn grunnlagt av medlemmer av Bilu og Hovevei Zion.
Antisemittisme og pogromer, samt dannelsen av flere nye nasjonalstater i Europa, anføres blant grunnene til en formentlig økning i antall jøder som skal ha betraktet det som tilstrebelsesverdig å opprette en egen jødisk nasjonalstat. Antisemittisme hos elementer i de europeiske arbeiderbevegelsene (som «lovlig uttrykk for arbeiderklassens sinne»), og et ønske om å bevare sin identitet, førte til at noen sosialistiske jøder begynte å se etter løsninger i sitt eget samfunn.
I 1897 kunngjorde Den første sionistkongressen beslutningen «to establish a home for the Jewish people in Eretz-Israel secured under public law» (å opprette et hjem for den jødiske befolkningen i Eretz-Israel sikret under offentlig rett). Bevegelsen gjorde få fremskritt før første verdenskrig og ble kun uglesett av osmanene i Det hellige land. Sionismen tiltrakk seg religiøse jøder, sekulære nasjonalister og venstreorienterte sionister. Sosialistene ønsket å redde landet, og dannet derfor sosialistiske kollektiv. Dette ble fulgt av en oppgangskonjunktur for hebraisk.
I desember 1916 ble David Lloyd George, en engasjert kristen sionist, britisk statsminister. Lloyd George beordret en invasjon på Levanten, inkludert Israel.
Lloyd Georges initiativ og britiske anmodning om å øke støtten til jødene gikk forut for at utenriksministeren, Lord Balfour, tok initiativ til Balfour-erklæringen i 1917. Denne fastslo at den britiske regjeringen «view[ed] with favour the establishment in Palestine of a national home for the Jewish people […] it being clearly understood that nothing shall be done which may prejudice the civil and religious rights of existing non-Jewish communities in Palestine» (så med velvilje på opprettelsen av et nasjonalt hjem for det jødiske folk i Palestina […] det er klart forstått at ingenting skal gjøres som kan fordømme den sivile og religiøse retten til eksisterende ikke-jødiske samfunn i Palestina). Den britiske invasjonsstyrken, ledet av General Allenby, besto av jødiske frivillige (for det meste sionister), kjent som Den jødiske legion.
1917–1945: Britisk mandat: Jødenes nasjonale hjem
Etter opprøret i Jaffa i 1921 vedtok de britiske mandatautoritetene et system med innvandringskvoter for å sikre at den jødiske innvandringen ikke ødela Palestinas økonomi. Et unntak fra regelen ble laget for jøder med over 1000 pund i kontanter (en stor sum på den tiden) eller fagfolk med over 500 pund, som fikk bosetningstillatelse til tross for kvotene. Det ble bestemt at Transjordan skulle fjernes fra mandatet, og i stedet bli en egen, selvstendig stat.
Jødisk innvandring økte gradvis i 1920-årene. Fra 1919 til 1929 fordoblet den jødiske befolkningen seg i Palestina fra 80 000 til 156 000. Imidlertid førte blant annet den økende forfølgelsen av europeiske jøder ved europeiske fascistmakter (som Det tredje riket) til at betydelig flere jøder innvandret til Palestina, noe som førte til at de allerede høye offisielle spenningene ble enda sterkere. Økende jødisk folkevandring førte til økt arabisk raseri mot streiftogene mot Palestina, som resulterte i storstilte opprør.
I tilfelle sympatien for palestinske arabere skulle skade forholdet til engelske arabere/muslimer, svarte Storbritannia med å opprette et verv som ga kongelig fullmakt, i første omgang gitt til Lord Peel. Peel-kommisjonen foreslo delingen av Palestina til to separate, selvstendige regioner for jøder og arabere, der Storbritannia opprettholdt kontrollen over området. Imidlertid førte den økende sannsynligheten for en stor krig i Europa til at Storbritannia fokuserte på å sikre arabisk velvilje. Resultatet var Hvitboken av 1939, som begrenset jødisk innvandring til 75 000 i løpet av de siste fem årene (som igjen førte til enighet med araberne) og løftet om å opprette et selvstendig Palestina under arabisk styre i løpet av de neste ti årene.
1945–1948: Jødisk opprør mot britisk styre
Etter at de europeiske jødene nesten ble utryddet av nazistene under holocaust, uttrykte amerikanske jøder sterkere støtte til Sionistbevegelsen. President Harry Truman, som var oppmerksom på den store jødiske befolkningen i USA og ivrig etter å opprette en mer sikker amerikansk tilstedeværelse i regionen, oppmuntret i oktober 1946 Storbritannia til å sette i gang en mer liberal innvandringspolitikk for å erstatte den lave innvandringen som ble pålagt i Hvitboken av 1939. Truman støttet også ivrig opp om opprettelsen av en jødisk stat i Kanaan/Palestina.
Som svar på Trumans forslag vedtok Storbritannia å opprette en komité, The Anglo-American Committee of Inquiry, som skulle finne mulige løsninger på problemet med å gjenfinne jødiske flyktninger. Komiteen anbefalte at 100 000 jøder med én gang skulle tillates å innvandre til Palestina. Den britiske regjeringen oppfylte ikke Trumans løfte og avslo videre jødisk innvandring.
Omstendighetene rundt det omfattende Porgomet i Kielce til en stor bølge av jøder som ønsket å flykte fra Europa. ). I Palestina besluttet jødiske militære (Haganah, Etzel og Lehi) å danne en samlet jødisk motstandsbevegelse mot Storbritannia. Samtidig økte den ulovlige innvandringen, hvilket førte til at Storbritannia skjerpet forholdsreglene mot den jødiske befolkningen.
Etter et britisk overfall på hovedkvarteret til Den jødiske agenda svarte jødiske terroristgrupper i juli 1946 med å bombe det britiske militærhovedkvarteret på King David Hotel, der 91 ble drept, for det meste sivile.
I de følgende dagene ble det erklært portforbud i Tel-Aviv, og over 120 000 ble avhørt av CDI. Den britiske regjeringen besluttet å fengsle jøder som hadde innvandret ulovlig til Palestina fra Kypros, inkludert barna. Leirene ble opprettet på beskatning av det jødiske samfunnet i Palestina.
Økende fiendtligheter mellom den jødiske uavhengighetsbevegelsen og britiske styrker førte til større fokus på den britiske politikken i Palestina. Støtte til en av sidene ville føre til at enten forholdet til engelske amerikanere eller engelske arabere ville bli undergravd, og begge forholdene var viktige for den britiske etterkrigsstrategien internasjonalt. Som et resultat annonserte Ernest Bevin beslutningen om å overføre Palestinaproblemet til FN, som fikk ansvaret for hele regionen.
I september 1947 foreslo United Nations Special Committee on Palestine (UNSCOP) en deling av Palestina, som ble bekreftet av generalsekretæren i FN 29. november 1947. Resultatet ville bli opprettelsen av to stater, en arabisk og en jødisk, mens byen Jerusalem ville bli direkte administrert av De forente nasjoner. Som innehaver av mandatet ble det opp til Storbritannia å gjennomføre beslutningen.
1948: Uavhengighetskrig og status som stat
Kravet om at Storbritannia skulle gjennomføre FNs delingsplan førte til at Storbritannia trakk seg raskere ut av området. Bekymret for at gjennomføringen av delingsplanen ville skade engelsk-arabiske/muslimske forbindelser, besluttet Storbritannia å oppgi mandatet og trekke seg tilbake, en konklusjon vedtatt av det britiske kabinettet 29. september 1947. Tidspunktet for tilbaketrekningen ble satt til mai 1948.
Kampene begynte før den formelle britiske tilbaketrekningen. Anslag for hvor mange som deltok i kampene fra hver side varierer mellom historikere, men i begynnelsen var de fleste deltakerne frivillige på deltid. Antall personer som var med i hæren var ikke statisk, men økte ettersom konflikten utviklet seg. Antall palestinske deltakere er vanskelig å anslå, men blir anslått til rundt 10 000. I mai 1948 var det rundt 30 000 jødiske deltakere. Ifølge Morris hadde Haganah styrker på størrelse med brigader i april-mai, og hadde skadet palestinsk militære og hjelpeutstyr alvorlig i midten av mai.
29. mai 1948 tok Storbritannia initiativ til FNs sikkerhetsråds resolusjon 50 og nedla forbud mot våpeneksport til regionen. Det sovjetkontrollerte Tsjekkoslovakia overtrådte imidlertid forbudet. Det var kritisk til å la den jødiske staten tilegne seg militære våpen for å kunne møte den eventuelle invaderingen fra arabiske stater.
Tidlig i juni erklærte FN en månedslang våpenhvile. Store flokker jødiske innvandrere kom til Israel, mange av dem erfarne fra andre verdenskrig og overlevende fra holocaust. Mange ble med i den nyopprettede Israel Defense Forces (IDF). Da kampene tok til igjen, hadde Israel stor fremgang.
I mars 1949, etter mange måneders kamper, ble det permanent våpenhvile, og Israel fikk midlertidige grenser, senere kjent som Den grønne linje. I etterkant av våpenhvileerklæringen friga Storbritannia over 2 000 jødiske fanger som var holdt på Kypros, og anerkjente staten Israel. Den 11. mai 1949, da krigen var over, ble Israel vedtatt medlem av FN.
Israels uavhengighetskrig var den mest kostbare i dens historie. Av en jødisk befolkning på 650 000, ble rundt 6 000 menn og kvinner drept i løpet av kampene, inkludert 4 000 soldater fra IDF.
Ifølge FNs tall, forlot 711 000 palestinere områder kontrollert av Israel i 1948 og 1949. Av sine jødiske arkivstudier fremholdt Benny Morris å ha funnet den største direkte årsaken til denne utvandringen i de militære angrepene fra Haganah og IDF. Han bekreftet også tidligere avsløringer etter den første våpenhvilen, av at IDF fortsatte med massedeportasjon av arabere under operasjonene Dani og hiram. Morris’ konklusjoner er i dag vidt akseptert blant vitenskapsmenn. Morris konkluderte også med at deportasjonene var «laget ved krig, ikke etter plan», men det diskuteres fortsatt hvorvidt det er eller ikke er en offisiell eller uoffisiell politikk bak disse deportasjonene, og om denne politikken ble utviklet så tidlig som i april 1948, eller til og med i desember 1947.
Som et resultat av krigen i 1948 og opprettelsen av Israel flyktet flere hundre tusen jøder fra arabiske land, og de fleste av dem bosatte seg i Israel.
Israels historie
Den nye staten opprettet et parlament, Knesset, med 120 seter. De møttes først i Tel Aviv, men flyttet til Jerusalem etter brannen i 1949. Det første valget ble holdt i januar 1949, der Chaim Weizmann ble valgt til den første president, og David Ben-Gurion som statsminister.
Fra 1948 til 1977 ble samtlige regjeringer ledet av Mapai og Alignment, forgjengerne til Arbeiderpartiet. Ben-Gurion og rabbinerne ble tidlig enig om en religiøs status. Avtalen inkluderte blant annet at studenter som studerte jødiske tekster ble fritatt for militærtjenesten.
1948–1953: Ben Gurion og masseimmigrasjon
I begynnelsen ble Israels politikk dominert av den sosialistiske sionismen, ledet av David Ben-Gurion. Økonomien ble hovedsakelig styrt etter sosialistiske retningslinjer.
I 1950 vedtok Knesset returneringsloven (Law of Return), som ga alle jøder rett til å innvandre til Israel.