cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leddbuss
Frankrike
Leddbussene av type Mercedes O305G HLZ i Dijon åpnet opp bussmarkedet i Frankrike, og andre bussprodusenter kom til med sine modeller, som MAN med SG220 som ble markedsført av Saviem, som tok opp sporet etter Berliet i 1980 ved å introdusere PR180-modellen. Da hadde Berliet og Saviem blitt sammenslått med Renault som overtok all bussproduksjon. Renault PR180-leddbussen er uvanlig ved å ha to drivakslinger, midtakselen og bakakselen med felles girkasse gjennom leddkoblingen så bussen kan «trekke» og «skyve» seg fra både trekkbilen og leddvognen tross bare en motor. Dette arrangementet gir meget god stabilitet under kjøring. Med utgangspunkt i PR180-bussen som selv hadde sin opprinnelse i PR100-bussen, utviklet Renault den første franske dobbelleddbussen, «Megabus» i 1985 hvor man satte inn en ekstra leddvogn. Selv om bussen ble prøvekjørt i flere byer, deriblant Paris og Lyon, var det bare Bordeaux som sendte en ordre på disse dobbelleddbussene. PR180 og etterfølgeren PR180.2 var en kommersiell suksess for Renault i 1980-årene.
Japan
Den første leddbussen i Japan var også den første japanskbygde leddbussen kalt «Isuzu Tvillingbuss» (いすゞツインバス), da bussprodusenten Isuzu Motors Ltd i samarbeid med karosseribyggeren Isuzu Kawasaki bygget en variant av snutebussen Isuzu BX 91 som var det bestselgende busskjøretøyet den gang i februar 1950. Det var ikke annet enn et engangsforsøk ettersom leddvognen hadde styreaksel og en lite fleksibel leddkobling som bare kan bøyes opp-ned, med en total lengde på 11 meter og en kapasitet på 75 passasjerer (BX 91 hadde normalt kapasitet for 52 passasjerer). Bare ett busskjøretøy ble bygget og levert til transportselskapet i byen Hachinohe, senere overført til busselskapet Konan Buss i Hirosaki, Aomori.
Under EXPO-verdensutstillingen i Tsukuba, Ibaraki i 1985 kom den moderne leddbussen til de japanske øyene da en busspark på 100 kjøretøyer ble bestilt som skytteltransport av besøkende fra en nedlagt jernbanestasjon som ble gjenåpnet i forbindelse med utstillingen, til selve EXPO-parken. Disse bussene ble levert fra Fuji Heavy Industries som «Expo Super Shuttle Bus», basert på svenskbygde Volvo B10M busschassiser. Den japanske vegtrafikkloven hadde meget strenge lengderestriksjoner på kjøretøyer, og det er fremdeles et forbud mot buss som er lengre enn 12 meter. Dette hindret ikke bruk av større buss hvis disse får kjøretillatelser for forhåndsbestemte bussruter. Etter utstillingen ble 80 busser overført til Australia, men 19 busser ble tatt i bruk som flybuss for Tokyo lufthavn
Fuji-Volvo leddbussene ble benyttet som flybuss mellom Tokyo sentrum og Narita internasjonale lufthavn, men restriksjonene knyttet til bruk av veg mente at bare bestemte vegstrekninger som var tungt trafikkert, kunne brukes. Allikevel var disse erfaringene viktig for en ny satsing på leddbussen i 1998, busselskapet Keisei Bus i Chiba bestilte 10 leddbuss fra Volvo med FHI-karosseri på B10M busschassis. Dette var begynnelsen på begrenset salg av leddbuss for sterkt trafikkerte bussruter på bestemte vegstrekninger. Neoplan kom til Japan med Centroliner-leddbussen i 2005, deretter Mercedes-Benz Citaro i 2007.
Kina
Historien om bussen i Kina har mange kuriositeter, blant annet om leddbussene. Leddbussen kom tidlig til Kina da den fjerde bussfabrikk i Beijing i 1956 bygget den første trolleybuss med leddkobling, BK540, et 9,42 meter langt kjøretøy med kapasitet for 80 passasjerer med selvbærende konstruksjon som den første i Kinas historie. Man hadde utviklet kjøretøyet med assistanse fra Skoda fra Tsjekkoslovakia og Ikarus fra Ungarn. Produksjonen pågikk fra 1957 til 1969, da var 469 trolleybusser levert til Beijing statsbusselskapet. En større variant, BK562 på 14,75 meter lengde, ble utviklet i oktober 1958 med kapasitet for 134 passasjerer. Dette var starten på en uoversiktig produksjon av mange forskjellige bussmodeller som trolleybuss eller forbrenningsmotorbuss fra forskjellige bussfabrikker over hele landet, som vedvarte fram til 1990-tallet. Disse bussene betegnes på kinesisk som «kanalbusser» (通道”公交) på grunn av deres konstruksjon og lengde.
En typisk representant for de mange leddbussene i de kinesiske byene fra 1959 til 1994 er Beijing BK670 som var i produksjon fra 1978 til 2008 hos den fjerde bussfabrikk i Beijing med en samlet lengde på 16,82 meter som kunne ta mellom 200 og 300 passasjerer i rushtid selv om bussen er basert på lastebilmodellen Hangzhou 6120 med frontmotor. En annen bussmodell er Guangzhou GZ660 som kunne leveres som trolleybuss eller dieseldrevet buss. GZ660 ble benyttet som trolleybuss fra 1974 til 1989 som basismodell GZ660, GZ661 og GZ662. Spesielt under det store spranget i 1958-1961 hadde det vært forskjellige bussmodeller som ble bygget uten å settes i produksjon, og flere uvanlige busskjøretøyer ble sett. Blant annet en leddbuss fra Jinan, Shandong-provinsen som egentlig besto av to busschassis som var sammenføyet med en belgovergang i 1959.
I 1978 inngikk Kina og Romania en avtale om en kinesisk-rumensk fellesproduksjon av lastebiler. Lastebilkomponenter ment for Roman-lastebilmodellen ble levert fra Brasov-fabrikken til Dangzhuang-fabrikken for sammensetning. Disse rumenske Roman-lastebilene hadde høy presentasjonsevne sammenlignet med kinesiskbygde lastebilmodeller, og et komfortabelt førerhus etter kinesisk standard den gang. Den kinesiske bussproduksjonen var basert på lastebilchassis, så Chongqing bussfabrikk bare reiste karosseri på Roman-lastebilen. Men førerhuset ble ikke fjernet, og en meget unik leddbusstype oppsto, da en leddvogn ble tilført. Denne unike lastebilbussen som også er en leddbuss, hadde typebetegnelsen Chongqing CQ680, populært kalt «Dongfeng-Roman». Lite er kjent om disse leddbussene, som kom i tjeneste i 1982 på flere busslinjer, blant annet Linje 13 mellom Niujiao og Linjiangmen i Chongqing. De ble gradvis trukket ut fra trafikken i årene etter 1989.
Brasil
Produksjonen av leddbusser startet i 1979, siden da har et stort antall karosseri- og bussprodusenter utviklet og tilbudt et stort antall bussmodeller som leddbuss eller dobbelleddbuss, som etter hvert blir et populært alternativ mot skinnegående transport som metro ved å utgjøre stammen i flere BRT-systemer. Det mest kjente BRT-systemet er Rede Integrada de Transporte («Integrerte Transportnettverk») i byen Curitiba, med sin bussflåte på meget store og lange dobbelleddbusser på Volvo B58, B10M og B12M chassis som egentlig kan anses som høydekkbusser ved å ha høy passasjerdekk ettersom på- og avstigning skjer på høye ramper i holdeplassene.
USA
Den første fungerende leddbussen med leddkobling som tillot horisontal og vertikal bevegelse under kjøring, er Kaiser-bussen med selvbærende konstruksjon som besto av aluminium og magnesium som var bygget på Permanente Metals Corporations fabrikk ved Los Altos, California i 1946. Men selv om det var en vellykket konstruksjon, ble Santa Re Railroad som sto bak prosjektet, den eneste busskunden, og bare ett eksemplar skal ha blitt bygget. Bussen var i tjeneste fram til 1951 hos Santa Fe Trailways.
Dette var det første forsøket med leddbuss på det nordamerikanske kontinentet. Det andre forsøket kom i 1957 da president M.E. Moore i busselskapet Continental Trailways opprettet den såkalte «Academy Express» mellom Denver og Colorado Springs med Air Force Academy og Pueblo. To busser ble levert, basert på Henschel HS200UN med karosseri fra Kässbohrer/Setra med boggi på leddvognen. For bagasje var det reist takgrind på leddvognen. Moore bad derfor om nye leddbusser med innvendige bagasjerom, og fire nye busser basert på Gold Eagle-bussmodellen ble levert det neste året. Men forsøkene på å bruke leddbuss som langrutebuss mellom byer eller fjerntliggende befolkningssentre førte ikke fram, den rigide høydekkbussen forble enerådende som turbuss og langrutebuss.
Soleggen
Soleggen er en fjellstue nær Lom i Innlandet, i nordenden av Jotunheimen. Den ligger ved tregrensen, 957 moh., omgitt av fjellbjerkeskog, fjell og bekker.
Leddbuss
USA
Det var som bybuss leddbussen fikk et gjennombrudd i det nordamerikanske bussmarkedet, da Seattle Metro bestilte 150 MAN SG220-busser i 1976. I forveien hadde MAN og AM General inngått et samarbeid med hverandre for å markedsføre SG220-leddbussen, da var 10 busser bestilt for testkjøring under anføring av Articulated Bus Committee. To standardlengder ble fastslått, 55 fot (16,7 meter) og 60 fot (18,2 meter). Seattle Metro-ordren førte til nye ordrer fra forskjellige bussoperatører over hele USA, 248 andre busser ble levert til Atlanta (10), Chicago (20), Los Angeles (30), St. Paul-Minneapolis (20), Oakland (30), Phoenix (20), Pittsburgh (20), San Diego (45), San Rafael (10) og Washington (43). De med en lengde på 55 fot har typebetegnelse SG220-16.4-2A, mens de på 60 fot er SG220-18.2. Etter den siste bussen, nr. 399, ble levert i mars 1979 valgte AM General å legge ned produksjonen mens MAN startet på egne hånd. Seattle Metro fulgt dette opp med 202 nye leddbusser i januar 1983 og 46 leddbusser som trolleybuss i 1986.
Soleggen
Stedet eies av Rudolf Steinerskolen i Oslo, og benyttes primært som leirskole for elever fra de fleste Steinerskolene i Norge, samt for elever fra Steinerskoler i flere andre land, som Sverige, Danmark og Latvia.
Leddbuss
USA
Gjennombruddet i 1976 åpnet opp bussmarkedet for flere bussbyggere som tilbød sine egne bussmodeller for de amerikanske bussoperatørene. Selv den østeuropeiske bussprodusenten Ikarus fra Ungarn hadde hellet med seg, i 1979 inngikk de en avtale med Crown Coach som muliggjorde import av Ikarus 286-bussmodellen fra det kommunistiske landet. Den første Ikarus-leddbussen som del av en ordre på 15 buss kom til TARC busselskapet i Louisville, Kentucky. Fram til 1986 ble 243 busser solgt som Crown-Ikarus, fordelt på tre basismodeller, 55-fot, 60-fot og 60-fot, tre dobbeltdør. Den første bussen som ble solgt som Volvo i USA, var også en leddbuss av type Volvo B10M som ble levert til busselskapet SEPTA i Philadelphia den 24. juli 1984. De neste to årene ble 175 leddbusser bygget og levert.
Amerikanske bussprodusenter var fram til slutten på 1990-tallet lite interessert i å utvikle egne bussmodeller, dermed var samtidige leddbussmodeller av utenlandsk opprinnelse. Ikarus som hadde en viktig rolle i bussmarkedet, solgte seg ut av sine nordamerikanske fabrikker, som så ble overtatt av North American Bus Industries (NABI). NABI tilbød dermed den første leddbussen i 2002, NABI 60-LFW som var bygget som lavgulvbuss. NABI måtte legge ned produksjonen i 2015 etter å ha blitt oppkjøpt av New Flyer Industries fra Canada.
Leddbusser i Norge
På flere av Ruter sine linjer i Oslo og Viken benyttes det i dag leddbusser på flere linjer bla: 20, 21, 23, 24, 28, 30, 31, 32, 34, 37, 54, 70, 76, 79, 80E, 81, 83, 100, 110, 130,140 og 300. I rushtiden kan leddbusser også bli brukt i trafikk på andre linjer ved behov. Pr. august 2023 er det selskapene Unibuss, Connect Bus og Nobina som kjører leddbuss i oslo.
Trondheim har i 2012 anskaffet leddbusser. Tirsdag 5. juni 2012 ble 13 flunkende nye leddbusser satt i trafikk på rute 5. Det er Nettbuss som har kjøpt inn disse bussene på vegne av AtB. Leddbussene er 18,75 meter, og har en kapasitet på totalt 146 passasjerer fordelt på 52 sitteplasser og 94 ståplasser. I løpet av høsten 2012 vil flere ruter, blant annet rute 46, 36 og 66 få leddbuss. Dette vil tidligst skje fra oktober 2012.
Leddbuss med frontmotor
De første leddbussene i Tyskland hadde motorkasse på frontpartiet som typiske snutebusser, men ble raskt etterfulgt av innebygd frontmotor i frembygde busskarosseri som Büssing 6000 T, som ble satt foran forakselen som på en trambuss. Ettersom leddbuss med midtmotor og hekkmotor har dominert leddbussmarkedet over hele verden fra begynnelsen på 1960-tallet, har leddbuss med frontmotor vært et sjeldent syn gjennom tiårene. Den første skandinaviske leddbussen som ble bygget i 1964, Scania-Vabis BF76 med Knudsen-karosseri fra Norge, var en slik leddbuss med frontmotor.
I 2015 valgte det brasilianske datterselskapet av Scania å «returnere til fortidens røtter» ved å introdusere en ny bussmodell, Scania F360 HA med en lengde på 28 meter som dobbelleddbuss - med frontmotor. Der ble motoren satt under panseret ved siden av sjåføren i et eget rom som ble skilt fra passasjerkabinen for å avverge motorstøy. Fordelen med dette motorarrangementet er mindre dieselforbruk, lett tilgjengelighet til motoren og god fremkommelighet på mudrede veger. BRT i Curitiba har valgt å akseptere den nye bussmodellen.
Leddbuss med undergulvmotor
Frem til 1970-tallet hadde leddbussen undergulvmotor plassert i midten av trekkbilen, det vil si «midtmotor». Noen av ulempene er blant annet den dårlige tilgjengeligheten til motoren for vedlikehold, kjøretøyets høye gulv i passasjerrommet og tilhørende høye inngang. Ved høyere hastigheter under kjøring vil rullebevegelser oppstå på grunn av manglende stabilisering. Motorstøy og vibrasjonsproblemer kunne være merkbart uansett plasseringen i trekkbilen.
En videreutvikling var leddbussen med hekkmotor med drivakselen i trekkvognen, som ble tilbudt som et alternativ til leddbussen. Drivakselen ble styrt av tilhengeren i forenden ved hjelp av en vidvinkelfeste gjennom belgen. Her var motoren mer tilgjengelig for vedlikehold, arrangementet av komponentene til resten av flåten var for det meste enkelt, også bunnen av bilen kunne bygges lavere. En designfeil var at i tillegg til den komplekse drivakselen gjennom belgen, vil drivakselen bare bli litt belastet med en tom buss (trekkbil), så det var fare for at drivhjulene vil spinne.
På samme måte kan trolleybusser eller kjøretøy med hybridmotor (hybridbusser) også ha en spartansk undergulvdrift, ofte med forhjulsdrift og styrt tilhengeraksel, hvis det ikke er høy takbelastning som krever dobbeltdekk på leddvognen. Selv om disse kjøretøyene har ofte en assistansemotor i hekken. Siden dette driver en generator for kraftproduksjon, må den mekaniske kraftoverføringen gjøres på en drivaksel. Hjelpemotoren kan plasseres hvor som helst i busskjøretøyet. Trolleybuss eller disse med strømdrevne motor kan ha to drivaksler, midtakselen og bakakselen.
Leddbuss med skyvemotor
Siden 1970-tallet er leddbussen med skyvemotor montert i leddvognen blitt den vanligste typen blant leddbussene, slik at kjøretøyet skyves fremfor trekkes. Et generelt problem med de første leddbussene med skyvemotor var utilsiktet bøying under kjøring, det som het «jackknifing» på engelsk. Et tilhengertog med et trekkekjøretøy og en tilhenger risikerer å folde seg som en lommekniv hvis det oppsto sladd, spesielt på glatt føre. Ved å ha skyvemotor i leddvognen vil trekkbilen i realiteten være uten egne motorkraft som en tilhenger. Den første leddbussen som var utviklet med innebygde mottiltak mot en slik tendens ble oppfunnet av trikk- og bussprodusenten Fahrzeugwerkstätten Falkenried (FFG) i en Mercedes-Benz O 305 G buss. Den ble satt i ordinær busstrafikk i 1978 av Städtischer Verkehrsbetrieb Esslingen am Neckar (SVB) i Neckar.
FFG hadde i løpet av 1970-tallet utviklet fram en elektronisk styrt, styringsvinkelavhengig artikulasjonsvinkelkontroll som forhindrer utilsiktet bøyning av bussen. Ved å bruke et hengsel med denne artikulasjonsvinkelkontrollen, var det mulig å motarbeide sladdtendensen. Fordelen var at bussprodusentene kunne produsere leddbusser med motor i leddvognen. Ettersom testkjøretøyet var basert på standardtypen O 305, var det ikke nødvendig med innføring av nye konstruksjonsprinsipper slik at den også kunne brukes på eksisterende bussmodeller. Forskjellige bussprodusenter tok fordel av nyvinningen ved å legge om til skyvevarianten som muliggjorde innføringen av lavgulv på fremtidige modeller. Den første lavgulvleddbussen kom i 1975 da FFG bygget en prototype basert på O 305 G.
Vetter 16SH, som ble utviklet i 1978 av den tyske karosserifabrikken Walter Vetter, var en meget uvanlig leddbusstype ved at leddvognen hadde to aksler - den forreste akselen var styrende mens bakakselen utgjorde drivaksel - mens trekkvognen kun hadde en aksel. Dette prosjektet ble ikke kronet med suksess, og forsvant raskt fra bussmarkedet.
Boggileddbuss
Kässbohrer i Tyskland i 1950-årene var først ut med å ha leddbuss med boggi i leddvogn, men denne typen var droppet ettersom det forlenget busskjøretøyets lengde. På portugisisk er busstypen bedre kjent som Ônibus superarticulado.
Busstypen ble på nytt tatt fram i møte med krav om større passasjerkapasitet i intensiv busstrafikk, ettersom dobbeltleddbussen kunne være teknisk krevende for bussoperatører. Mercedes-Benz presenterte i 2007 den første leddbussen med boggi i leddvognen, slik at den kunne ha fire aksler, fire dobbeltdører og plass for 170 til 190 passasjerer. Mercedes-Benz Capacity ble satt i produksjon fra 2008, etter den første ordren på fire busser kom fra Stuttgarter Straßenbahnen AG, og dette ble etterfulgt av ytterligere 4 busser. Siden ble busstypen levert til flere tyske bussoperatører og til forskjellige land, deriblant den spanske byen Granada som i 2014 hadde 15 firedørs CapaCity-busser. Ved å ha en lengde på 19,54 meter måtte man ha spesialtillatelse ettersom maks busslengde var satt til 18 meter ifølge den tyske vegtrafikkloven.
Mercedes-Benz CapaCity L som fra 2015 erstattet CapaCity, har blitt forlenget til 20,995 meter og er ansett som den lengste leddbussen i Europa. Den har en svingradius på 25 meter, med en passasjerkapasitet på 191 - fordelt på 46 sitte- og 146 ståplasser. Den testes av Hamburger Hochbahn i Hamburg i det samme året. Den tyske bussen ble siden overgått av den brasilianske Mercedes-Benz Caio Millennium BRT O-500 UDA som allerede i 2013 kom i tjeneste for VIP Transporte Urbano Ltda. i São Paulo, den har en lengde på 23 meter med en kapasitet på 223 passasjerer, med tre dobbeltdører.
Dobbelleddbuss
Dobbeltleddbuss er tredelte busskjøretøyer med to leddkoblinger for å muliggjøre ekstra passasjerkapasitet, og ble utviklet blant annet i Tyskland og Frankrike som da Renault introduserte Mégabus (offisielt Heuliez GX237) for offentligheten i 1980-årene. Blant annet sendte Bordeaux by en ordre på 10 busser i 1989 til Renault. Siden ble dobbeltleddbussene tatt i bruk som en del av et BRT-system (bussmetro) i den brasilianske byen Curitiba fra året 1992. Forskjellige busskjøretøyer med denne konfigurasjonen ble utviklet og lagt ut for salg av forskjellige bussprodusenter deriblant den svenske Volvo, men de fleste forble i 25 meter-lengdeklassen.
Noen få var ekstraordinært lange, som den tyskutviklede AutoTram Extra Grand bygd av kjøretøyprodusenten Göppel Bus GmbH i 2012, den var 30,56 meter lang og 2,55 meter bredt med en kapasitet på 256 passasjerer. Göppel Bus ble nedlagt i 2014.
Dobbelleddbussen kom til Norge i den 31. oktober 2014, hvor den ble satt inn i busstrafikken i Bergen som «Maksibuss» på linje 9 mellom Høgskolen på Vestlandet og Bergen sentrum under kontroll av bussoperatøren Skyss. Til sammen ble to 24 meter lange busser av type Van Hool Equi City med MAN biodieselmotor og to AVE 130 drivaksler levert. De ble tatt ut av tjeneste da linje 9 ble nedlagt fra 1. januar 2018.
I Sverige ble dobbelleddbussen også tatt i bruk da Göteborg og senere Malmö tok i bruk den nye busstypen. Disse i Göteborg fungerte som stormbussar, er av type Volvo 7500 på B9S-chassis med tre dobbeltdører og enkeltdører foran forhjulet. I 2014 kom den første Malmöexpressen i tjeneste som «Superbussen» med hybridmotor som kunne drives både av strøm og biogass. 13 busser av merket Van Hool ble levert til Skånetrafiken.
Leddbuss med to etasjer
Jumbocruiseren, som ble introdusert i 1975, var videreutviklet fra Neoplan Skyliner med to fulle etasjer som kobles sammen, og for å tilfredsstille de strenge tyske kravene omkring svingradius hadde man svingbare hjul på første og fjerde aksel. De var først og fremst tiltenkt rollen som turbuss, og dermed var benyttet som turistbuss hvor krav til komfort er sterkt. Jumbocruiser nr. 8 ble solgt til Sola Ruta i Norge som benyttet bussen for utenlandsreiser fram til Spania med 90 passasjerer om bord.
Berkhof i Nederland kopierte Jumbocruiser-konseptet i 1990-tallet, men bare tre busser ble bygget før prosjektet ble stanset, den siste bussen var fullført med to etasjer i leddvognen og halvannendekker i trekkbilen på Volvo B10M chassis.
Leddbuss som høydekker/superhøydekker
Høydekkbussen skilles inn i to forskjellige typer, de ordinære høydekkbussene med høy passasjerkabin, og de såkalte superhøydekkene med veldig høy passasjerkabin med en hel underetasje avdelt for bagasjerom. Van Hool i Nederland hadde utviklet fram flere bussmodeller basert på dette konseptet, blant annet Van Hool TG822 Altano som ble solgt til flere bussoperatører i mange land, deriblant Norge. Et eksempel er eid av busselskapet Showbuss (1A Simas Norge) som bandbuss siden 2004. Den kan fungere som turnébuss og sovebuss med 12 til 18 senger.
En litt uvanlig leddbuss ble bygget av Kässbohrer/Setra som SG 221 HDS med en belgovergang som er smalere enn resten av kjøretøyet, i 1979. På tysk kaller denne bussen Gelenk-Super-Hochdecker (leddbuss-superhøydekker), med en lengde på 18 meter og en høyde på 3,65 meter, med kapasitet for 68 passasjerer.
Allerede i 1958 hadde Kässbohrer/Setra utviklet en leddbussvariant av den kjente høydekkbussen Gold Eagle som gjorde suksess som langdistansebuss for Continental Trailways og sementerte høydekkbussen som den meste egnede busstype for turbussvirksomhet og langrutetrafikk. 4 såkalte Super Golden Eagle leddbuss ble levert til USA hvor leddbuss forble en sjeldenhet fram til 1970-årene, og ble tatt i bruk av Continental Trailways. To leddbusser som ble levert i 1957, hadde for dårlig bagasjekapasitet så direktør M.E. Moore i Continental Trailways bad om en høydekkvariant. De fire bussene tilbød luksusfrakt med en kapasitet på 63 passasjerer. Restriksjonene på busslengde hindret Moore fra å sette disse busser inn på flere ruter, og den ene ble solgt til AC Transit i 1966 som «Freeway Train».
Den kanadiske bussprodusenten Prevost som etablerte seg i det amerikanske bussmarkedet på 1960-tallet, besluttet seg for å gjøre et forsøk, og tilbød en høydekker/superhøydekker som leddbuss i 1988. Denne bussmodellen, Prevost H5-60, måtte ha fem aksler som en fireakslet boggibuss og en leddvogn med en enslig aksel, og midtmotoren monteres i trekkvognen. Intercity-buss i USA hadde en kapasitet på 45 seter, men H5-60 bussen kunne tilbyr 79 seter. Den var en stor buss på 60 fot/18 meter lengde og 12 fot/3,6 meter i høyde. Holland America Cruise Lines i Alaska var den første flåtekunden med 14 busser, men det ble til sammen bare bygget 46 busser før bussmodellen retireres etter fire års produksjon.
Kameleoner
Kameleoner er en familie av skjellkrypdyr som er kjent for sin evne til raskt å skifte farge. De fleste artene klatrer i busker og trær, der de holder seg fast med egenartede gripeføtter. Øynene kan beveges uavhengig av hverandre, og brukes til å sikte inn byttedyr, som så fanges ved å skyte ut den lange tunga. Kameleonene utgjør et karakteristisk innslag i Madagaskars fauna, men de lever også i andre varme strøk i Den gamle verden.
Kroppsbygning og levevis
Kameleoner finnes i mange typer skog og savanne, og noen lever i ørken- og steppeområder. I de østafrikanske fjellene påtreffes kameleoner over skoggrensa, for eksempel Trioceros schubotzi som bare forekommer på Mount Kenya i en høyde på 2750–4200 moh. De fleste kameleoner lever i busker og trær, og kroppen har en rekke tilpasninger til et slikt liv. Slektene Brookesia, Rhampholeon og Rieppeleon skiller seg ut ved å være delvis marklevende.
Total lengde varierer fra 3,0 cm hos Brookesia micra, til 68,5 cm hos hannene til kjempekameleon. Hodet og kroppen er flattrykt fra sidene, og det er ingen tydelig hals. Noen arter har en tydelig kjønnsdimorfisme i farge, størrelse og kroppsform. Hodet har ofte horn og kammer. Skjellene er små, og ligger kant i kant.
Arter som lever i trær har en lang og tynn gripehale som kan rulles opp. De marklevende artene har derimot en kort hale som de ikke kan bruke til å holde seg fast med. Korthalekameleonene støtter seg på halen når de går på marka. I motsetning til de fleste andre øgler kan kameleoner ikke kaste halen om en fiende angriper.
Kameleoner beveger seg annerledes enn alle andre øgler. Tærne holder tak i kvister fra ulike retninger, noe som gjør at de er svært stødige. Lemmene flyttes langsomt og metodisk, og de slipper aldri taket i alle festepunktene samtidig. Hos andre øgler sitter lemmene på siden av kroppen, men kameleonene har lemmene under kroppen. Tyngdepunktet er lavt, og kameleonen er stabil, selv når ett eller to av lemmene ikke har tak i underlaget. På flat mark er derimot kameleonene klossete, ettersom de da mangler noe å holde i.
Insekter er det viktigste byttet, men de største kameleonene kan også ta små øgler og fugler. Noen arter eter av og til frukt. Kameleonen sniker seg svært sakte inn på byttet til insektet er innenfor rekkevidde av tunga. Byttet fanges som regel når det sitter i ro på vegetasjon, men kameleonene kan også enkelt ta flygende insekter.
Selv er kameleonene byttedyr for blant annet fugler, lemurer og slanger. Kameleonene har liten mulighet til å flykte eller å forsvare seg, og må i stedet forsøke å narre predatorene. Kameleoner som blir forstyrret mens de sover på ei grein, spiller død og faller ned til bakken, eller ei lavere grein. En annen forsvarsmekanisme er å svinge kroppen fram og tilbake slik at kameleonen ligner på et blad som beveger seg i vinden.
Lungene er forbundet med luftsekker som kan strekke seg gjennom nesten hele kroppen. Kameleonen kan blåse opp luftsekkene, så kroppen virker større. Dette blir gjort både for å skremme fiender og for å imponere kameleoner av motsatt kjønn.
Sanser
De utstående øynene sitter på siden av hodet. Øyenlokkene er sammenvokst slik at det bare er en liten åpning for pupillen. Nesten alle landlevende virveldyr utenom pattedyr kan bevege øynene uavhengig av hverandre, og hos kameleoner er denne evnen ekstremt utviklet: eksempelvis kan det venstre øyet se opp og bakover samtidig som det høyre øyet ser ned og framover. Hvert øye kan se 180° horisontalt og 90° vertikalt. De eneste blindsonene er rett over ryggen og rett under kameleonen.
Linsene i øyet fokuserer svært raskt, 60 dioptrier per sekund, og forskjellen på minste og største lysbrytning er 45 dioptrier. Pupillen trekker seg sammen ved akkommodasjon på samme måte som hos andre virveldyr. Akkommodasjonen kan være lik, eller ulik, i begge øynene avhengig av situasjonen. Unikt for kameleonene er at linsen kan stilles til å ha negativ lysbrytning. Dette gjør at øyet får en lengre brennvidde enn øyets fysiske lengde.
Netthinnen har som hos andre dagaktive øgler ingen staver. Tettheten av tapper er svært stor, noe gjør at synet er svært skarpt. Fovea centralis har hele 756 000 tapper per kvadratmillimeter. Fovea er dyp og fungerer som en fokusindikator, tilsvarende autofokus på et kamera.
Når kameleonen leter etter et bytte, sender ett øye signaler til hjernen om gangen, og øynene bytter omtrent hvert sekund. Når et bytte oppdages, siktes begge øynene inn på det, og da sender begge informasjon til hjernen samtidig. Avstanden bedømmes ikke med stereosyn, men ved hjelp av akkommodasjon. Øynene har en vinkel på 17–19° i forhold til byttet, så bildet av byttet på netthinnen ligger utenfor fovea. Kameleoner kan alternativt sikte inn et bytte med bare ett øye, og bruker også da akkommodasjon til å måle avstanden.
I likhet med slangene mangler kameleonene det ytre øret og mellomøret. Dette innebærer at kameleonenes ører er lite følsomme for lydbølger i luften. Slanger er svært sensitive for vibrasjoner i fast materiale, og det samme er sannsynligvis også kameleoner. Eksperimenter med jemenkameleoner viser at hannene sender ut en lavfrekvent lyd når en hunn blir plassert på samme grein. Mye tyder på at kommunikasjon via vibrasjoner i vegetasjon er vanlig blant mange kameleonarter.
Lukt- og smakssansen er sannsynligvis ikke viktige for kameleoner. Jacobsons organ mangler eller er sterkt redusert. Noen arter har riktignok kjertler i munnviken. Det illeluktende sekretet fra disse kjertlene brukes til å skremme fiender og til å lokke til seg insekter. Det kan tenkes at lukten fra sekretet også brukes til å markere territorier.
Tunge
Tunga er et av de mest unike organene hos kameleonene. Det anatomiske utgangspunktet for kameleonenes tunge finner vi hos agamer og iguaner, som er kameleonenes nærmeste slektninger. Disse øglene bruker tunga til å holde byttet. En agamart, soltitter, skyter ut tunga for å ta byttet på lignende måte som kameleoner.
Når den blir skutt ut, kan tunga bli like lang som kroppen, og er da seks ganger så lang som under hvile. En muskel trekker seg sammen, og drar tunga bak i munnen. Kameleonen sikter så inn byttet med hodet og åpner munnen. Når muskelen strekkes ut, skyter den elastiske tunga ut med stor fart. Under utskyting kan kameleonen ikke styre retningen, men lengden på tunga kontrolleres ved hjelp av en sterk sene. Etter at byttet er fanget, trekker andre muskler tunga inn i munnen igjen.
Maksimal akselerasjon på tunga er nesten 500 m/s², og hastigheten kan bli over 20 km/t. Tungespissen er ekstra bred, og holder byttet fast. Festemekanismen fungerer ikke bare ved at tunga er klebrig, men bruker også muskler til å holde fast byttet. Ved hjelp av tunga kan kameleoner løfte bytter med en vekt på opptil 10 prosent av sin egen kroppsvekt.
De vekselvarme kameleonene jakter i ulik temperatur fra omtrent 40 °C i ørkener, til rett over frysepunktet på fjelltopper. Utskytingshastigheten er lite påvirket av temperaturen, mens det går litt saktere å trekke inn tunga når det er kaldt. Kameleoner kan derfor jakte på insekter tidlig om morgenen før andre øglearter er aktive.
Reproduksjon
Noen kameleonarter har en bestemt paringstid, mens andre parer seg året rundt. Hannene har som regel territorier som de ivrig forsvarer mot andre hanner, samtidig som de vokter på hunner som befinner seg i territoriet. Arter med horn bruker dem under slike kamper. De fleste kameleoner er eggleggende, men det finnes også arter som føder levende unger. De levendefødende artene lever som regel i relativt kjølig klima, som dvergkameleoner (Bradypodion) i Sør-Afrika og Trioceros i de østafrikanske fjellene.
Hunnen lagrer spermiene, og eggene blir ikke lagt før tre–seks uker etter paring. Under eggleggingen klatrer hunnen ned på marka, og graver et 10–30 cm dypt hull, der eggene legges. Antall egg i kullet varierer vanligvis mellom 4 og 40, men den store mellerkameleonen kan legge opptil 70 egg. Ungene klekkes etter fire–tolv måneder avhengig av art. Levendefødende arter er gravide fem–seks måneder før de føder et kull på 8–31 unger. Kameleonene har ingen omsorg for egg og unger etter at eggene er lagt.
Både egg og nyfødte unger er små i forhold til de voksne kameleonene, samtidig som kullene er store. Kameleoner lever korte liv og blir sjelden eldre enn to–tre år. Et ekstremt tilfelle er Furcifer labordi, som er den eneste ettårige arten av landlevende virveldyr. Arten tilbringer åtte–ni måneder som egg, og etter klekking lever den fire–fem måneder før den dør av alderdom.
Fargeskifte
Mange kameleonarter er i stand til raskt å skifte farge. Kameleonene har lenge vært kjent for denne evnen, og fenomenet ble beskrevet av Aristoteles i Historia Animalium. Noen arter forandrer bare lyshetsgrad, og skifter for eksempel mellom ulike sjatteringer av brun. Andre kan ha sterke farger som blå, grønn, oransje, gul og svart. Fargen trenger ikke å være den samme over hele kroppen. Hver side av kroppen kan ha en egen farge, og forskjellige mønstre forekommer. Noen har mønstre i ultrafiolett, som er usynlig for mennesker.
En studie av evnen til å skifte farge viser at den er utviklet for å brukes i sosialt samspill mellom kameleoner. Hannene viser fram artstypiske mønstre for å skremme andre hanner, og lokke til seg hunner. Hanner som taper en kamp skifter til et mønster som viser underkastelse. Hunner har også mønstre som de viser i kamp med andre hunner, eller for å gi signal om at de er klare for paring. Fargeskiftingen brukes også i forbindelse med kamuflasje og regulering av kroppstemperaturen, men disse anvendelsene har ikke vært drivkraft i evolusjonen.
Kameleonene har spesialiserte celler i huden, kromatoforer, som ligger i flere lag under et gjennomsiktig ytre lag. I det øvre laget ligger det to typer celler, som inneholder henholdsvis gule og røde fargestoffer. Under dem ligger et lag med iridiserende celler som gir fra seg blått lys, og lengst ned ligger et lag med celler som inneholder det svarte fargestoffet melanin. Grønn farge oppstår når blått og gult blandes.
Kromatoforene er stjerneformede, og fargekornene kan enten samles i midten av cellen, eller spres utover. Slik kan nervesystemet og hormoner slå kromatoforene av og på, og skape de ulike fargene og mønstrene.
Utbredelse
Nesten alle kameleoner lever i områder som var en del av superkontinentet Gondwana, men dagens utbredelse skyldes ikke at kameleoner har fulgt med ulike fragmenter da kontinentet ble brutt opp. Fylogenetiske studier viser at Madagaskar er gruppens hjemland, og at de har spredd seg over havet fra denne øya i flere bølger.
Systematikk
Kameleoner er en godt definert naturlig gruppe, og regnes i linneansk systematikk som tilhørende familien Chamaeleonidae (tidligere Chamaeleontidae). I likhet med agamene har kameleonene akrodonte tenner; det vil si at tennene er festet til toppen av kjevebeinet uten at de sitter i en fordypning. Agamene er utvilsomt kameleonenes nærmeste slektninger, og de utgjør til sammen gruppen Acrodonta. Det har vært uklart om de er søstergrupper, eller om kameleonene er en spesialisert delgruppe av agamene, men en studie av mitokondrielt DNA fra 2010 bekrefter at kameleonene er agamenes søstergruppe. Følgende kladogram er hentet fra denne studien:
En fylogenetisk studie fra 1986 basert på kameleonenes morfologi grupperer dem i to underfamilier og seks slekter: Løvkameleonene (Brookesiinae) med Brookesia og Rhampholeon, og de ekte kameleonene (Chamaeleoninae) med Calumma, Furcifer, Bradypodion og Chamaeleo. Molekylærgenetiske metoder har i ettertid ført til ytterligere oppsplitting: Rieppeleon er skilt ut fra Rhampholeon, Kinyongia og Nadzikambia fra Bradypodion, Trioceros fra Chamaeleo, og Archaius fra Calumma. Kladogrammet ovenfor antyder at løvkameleonene (Brookesiinae, slektene Rieppeleon og Brookesia) er en parafyletisk gruppe.
Etymologi
Ordet kameleon kommer over latin fra gresk chamai, «jord» og leon, «løve». Ordet er et oversettelseslån fra akkadisk nēš qaqqariog, som altså betyr «jordløve». Kameleon brukes også i overført betydning om en person som stadig skifter standpunkt etter forholdene. Denne bruken av ordet finnes allerede hos Tertullian.
Pseudotorynorrhina
Pseudotorynorrhina er en slekt av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Store (20-40 millimeter), metallisk fargede gullbasser. Hos denne slekten har ikke hannene noe fremspring i pannen, hodet er flatt og avlangt firkantet.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Systematisk plassering
Som for flere andre av gullbasse-slektene med navn som slutter på "-rhina" er det uklart om navnet bør staves med én (-"rhina") eller to (-"rrhina") r-er.
Coleoidea
Coleoidea er en underklasse av blekkspruter (Cephalopoda). Disse blekksprutene mangler et ytre skall, men har i stedet ei porøs kalkplate inni kroppen som gir støtte eller oppdrift. Disse kalkplatene er ganske vanlig å finne på strender hvor mye rak kommer iland.
Gruppen blir delt i undergrupper etter hvor mange tentakler de har. Den utryddede gruppen Belemnoidea, som er den mest primitive man kjenner til, hadde trolig ti like store armer, i fem par som nummereres (forfra og bakover) fra I til V. Mer moderne arter har enten modifisert eller mistet et par armer. Decapodiformes har endret par IV til lange tentakler som stort sett bare har sugekopper på den klubbeformede enden. Octopodiformes har endret par II, det er betraktelig redusert og brukes kun som sanseorgan hos Vampyromorphida, mens Octopoda-artene har mistet dette paret helt.
Torget (Bergen)
Torget i Bergen strekker seg fra Narvesen-kiosken Rundetårn i øst, med frukttorg, fisketorg og blomstertorg mot vest, er et torg innerst i Vågen med omsetning av fisk, skalldyr, bær, frukt og blomster, i tillegg til salgsboder med suvenirer og hurtigmat. Her arrangeres også bondens marked. Torget er en turistattraksjon, særlig om sommeren.
Torget er også navnet på Fylkesvei 577 som går forbi.
Shetlands-Larsens brygge
Shetlands-Larsens brygge fikk sitt navn i 1995 og utgjør den ytterste delen av Torgutstikkeren som fremdeles brukes som navn. Knut Steens skulptur av Leif Andreas Larsen, «Shetlands-Larsen» fra Shetlandsgjengen, ble avduket der i 1995.
Historikk
I middelalderen var Nikolaikirkeallmenningen Bergens midtpunkt. Geir Atle Ersland mener Bergens første torg lå omtrent i krysset mellom Øvregaten og Nikolaikirkeallmenningen. Bergens gamle torg kan også ha ligget nederst i Nikolaikirkeallmenningen. Iallfall er det omtalt fra 1278, men med utbyggingen utover Strandsiden flyttet Christoffer Valkendorf det til «straks nedenfor Skostrædet ud i Vaagen». I 1923 ble Blomstertorget ble anlagt på Strandkaien, og salg av frukt og grønnsaker kom til. Triangelen ble bygd i 1730 på branngrus tømt i Vågen etter bybrannen i 1702, og var frem til 1911 en utstikker fra Torget. Grunnet kloakkvann i Vågen ble Zachariasbryggen fra 1889 forsynt med 60 fiskekummer for salg av levende fisk.
Håndkjerrene som fungerte både som salgsbod og til varefrakt, ble om nettene oppbevart i Skur 11 eller i noen av gårdene på Bryggen.
Gjennomføring av «gatebruksplanen» i 1972 skar 350 km² av Torget til fordel for biltrafikk, på tross av en proteststorm med skuespilleren Rolf Berntzen i spissen. Det var rundt 38.200 underskrifter i de utlagte protest-protokollene.
Deng Fa
Deng Fa (kinesisk: 邓发, pinyin: Dèng Fā, født 7. mars 1906 i Yuncheng i prefekturet Yunfu i provinsen Guangdong i Kina, død 1946) var en kinesisk kommunistisk politiker. Han var president for Det kinesiske kommunistpartis sentralkomites sentrale partiskole, den høyeste utdannelsesinstitusjon innen kommunistpartiet. Han var rektor fra 1939 til 1942.
Grunnkretser i Tysvær kommune
Grunnkretser i Tysvær kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Tysvær kommune, Rogaland, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Underhuset (Canada)
Underhuset (fransk: Chambre des communes; engelsk: House of Commons) er det dominerende kammeret i Canadas parlament. Lovforslag må vedtas av begge kamre, men det er ytterst sjelden Senatet forkaster proposisjoner som Underhuset har vedtatt. Canadas regjering er kun avhengig av Underhusets tillit.
Momotombo
Momotombo er en stratovulkan i Nicaragua, ikke langt unna byen León. Vulkanen er 1297 meter høy, og ligger like ved Managuasjøen. Vulkanen hadde et utbrudd i 1610 som tvang innbyggerne i de første spanske bosetningene til å flytte. Ruinene etter disse er bevart i León Viejo (Gamle León). Siste utbrudd var i 2015.
Det estiske senterpartiet
Det estiske senterpartiet (estisk: Eesti Keskerakond) er et politisk parti i Estland. Det er et sentrum–venstreparti med sosialliberale og populistiske trekk. Senterpartiet er hovedkonkurrent til Reformpartiet som landets ledende parti.
Partiet ble stiftet like etter Estlands selvstendighet i 1991, for en stor del av medlemmer fra Folkefronten. Partiet het i begynnelsen Det estiske folkets senterparti, men skiftet navn til Det estiske senterpartiet i 1993. Det fantes også et mindre, «landsbygdas senterparti» som gikk opp i Det sosialdemokratiske partiet. Senterpartiet har siden vært utsatt for flere splittelser og avskallinger, ettersom partisystemet i Estland har tatt form.
Partiet sier selv at det har som mål at det blir dannet en sterk middelklasse i Estland. Partiet regner seg selv til den liberale partifamilien og ble medlem av Alliansen av liberale og demokrater for Europa i 2003. Det ble imidlertid avvist som medlem av Den liberale internasjonale i 2001. I navn og symbolbruk er det beslektet med de nordiske bondepartiene, som Senterpartiet i Norge, Centerpartiet i Sverige og Centern i Finland, men henvender seg ikke spesielt til landsbygda. Det estiske senterpartiet var imot EU-medlemskap i 2004, men har senere forlatt sin EU-skepsis og gått inn for å utvide samarbeidet.
Partiet har stått sterkt hos den etnisk russiske minoriteten i Estland. Partiet sterke mann fra partidannelsen like etter Sovjetunionens fall i 1991 og frem til 2016, Edgar Savisaar, knyttet det også til det regjerende partiet i Russland, Forent Russland. Savisaars politiske linje har blitt beskrevet som både populistisk og autoritær. Etter utskiftninger i partiets lederskap i 2016 er politikken moderert, og samarbeidet med Forent Russland er «hvilende».
Vincent til Danmark
Vincent ble født kl. 10.30 og 26 minutter senere ble hans tvillingsøster, prinsesse Josephine født. Prinsen og hans tvillingsøster ble døpt den 14. april 2011 i Holmens Kirke.
Ytre Sandsvær
Ytre Sandsvær er et område i Kongsberg i Viken fylke. I årene 1908–1963 var Ytre Sandsvær en egen kommune i Buskerud fylke.
Fra 1837 var Ytre Sandsvær del av Sandsvær formannskapsdistrikt. Tettstedet Hvittingfoss ligger i Ytre Sandsvær. 1. januar 1908 ble Sandsvær delt i Ytre Sandsvær med 3 245 innbyggere og Øvre Sandsvær med 2 464.
VDS
VDS er en forkortelse for blant annet:
Hydro Karmøy
Hydro Aluminium Karmøy, etablert i 1963, er et aluminiumsverk for produksjon og et valseverk for foredling av aluminium nord for Kopervik på Karmøy i Rogaland. Anlegget er et av europas største helhetlige aluminiumsverk og sysselsetter per april 2018 ca 650 personer. I forbindelse med etableringen av anlegget ble vannkraftanleggegget Røldal-Suldal bygget.
Det første anlegget var basert på søderbergteknologien. Anlegget ble i 1980-årene utvidet med moderne teknologi. Søderberganlegget på Karmøy hadde 450 ansatte og produserte 120,000 tonn aluminium årlig. Dette anlegget ble stengt ned i 2009. Etter dette vil aluminiumsproduksjonen på Karmøy være på 180,000 tonn.
I 1986 fusjonerte Norsk Hydro lettmetalldivisjonene, og det nye selskapet fikk navnet Hydro Aluminium. Selskapet produserer 288,000 tonn aluminium per år.
Årdal-verkets 50 ingeniører har utviklet en ny type produksjon (Hal4e) som bruker 11,8 kWh/tonn (13 kWh normalt). Teknikken skal testes i stordrift i Karmøy for 3,9 milliarder kroner i 2017.
Emilíana Torrini
Emilíana Torrini Davíðsdóttir (født 16. mai 1977) er en islandsk musiker. Hun er mest kjent for sitt verdensomspennende debutalbum, Love in the Time of Science fra 1999. Hennes offisielle nettside beskriver hennes musikk som «ukategoriserbar».
Biografi
Emilíana Torrini har en italiensk far og en islandsk mor, som hun vokste opp med i en by i nærheten av Reykjavík på Island. Hennes far eier og driver en italiensk restaurant. Hun ble kjent på Island i 1994 da hun 17 år gammel vant en sangkonkurranse (på islandsk: Söngkeppni framhaldsskólanna), med sangen «I Will Survive». Mellom 1994 og 1996 slapp hun tre album på Island, Spoon (sammen med et band ved samma navn), Crouçie d'Où La og Merman, innen hun for alvor slo igjennom i 1999 med Love in the Time of Science.
Martin Åhlberg
Martin Åhlberg (født 11. mars 1969) er en svensk tidligere ishockeytrener og tidligere spiller. Moderklubb var IF Troja-Ljungby, og han har spilt for Bofors, Hanhals, Oskarshamn og fem Sesonger i Storhamar.
Hans to mest produktive sesonger, 93-95, kom i tospann med Erik Kristiansen. I 94-95 satte han klubbrekord med 50 mål totalt. Åhlberg, som ble hentet til klubben av sin far Lennart Åhlberg, reiste hjem til Sverige i 1997 etter noen skadehemmede sesonger.
Emilíana Torrini
Biografi
Hun var tidligere medlem av den islandske gruppen Gus Gus hvor hun bidro som vokalist til flesteparten av låtene på deres debutalbum, Polydistortion (1997). Den mest minneverdige av disse er kanskje låten «Why», som hun fortsatt iblant fremfører live.
Emilíana sang «Gollum's Song», i slutten av Peter Jacksons film Ringenes herre: To tårn. Hun skrev også Kylie Minogues låt «Slow» i 2003. Før dette medvirket til en sang på Thievery Corporations album The Richest Man in Babylon, fra 2002.
Emilíana har turnert med Moby, Sting, Dido, Travis, og Tricky.
Skansen brannstasjon
Skansen brannstasjon ligger Øvre Blekeveien 1 i Bergen. Skansen brannstasjon med den tilhørende Skansedammen er et kulturhistorisk viktig eksempel på brannvernanlegget fra første del av det 20. århundret. Brannstasjonen er også et godt synlig landemerke fra bygrunnen og et viktig utsiktspunkt.
Brannstasjonen
Arkitektonisk viser Bjørnstads bygning trekk fra tidens jugendstil blandet med lokale bygningstradisjoner inspirert av 1600-tallets og 1700-tallets panelarkitektur. Bygningens uvante arkitektoniske komposisjon førte i sin samtid til harselas fra enkelte kritikere:
Brannstasjonen hadde opprinnelig en garasje for ett brannkjøretøy, stallrom og arbeidsrom. Underbrannmesteren hadde en leilighet i 2. etasje. I tårnet var det rom for utkikksvakten med branntelegrafbord og sveivetelefon til hovedbrannstasjonen. Brannstasjon var ikke betjent på dagtid, men om natten var det sovende brannvakt og én våken i utkikkstårnet. Stasjonens siste hest fikk avskjed i 1936 da stasjonen ble utstyrt sin første brannbil.
Skansedammen
Skansedammen ble anlagt i 1881. Tidligere hadde det også vært vannreservoarer her. Skansedammen var opprinnelig knyttet til Mulelven og Svartediket og fungerte som en trykkutjevner for disse. Damanlegget har hatt vesentlig betydning for vernet av den store trehusbebyggelsen i Bergen. Dammen har vært nyttet som badeplass, og det har vært karpefisker i dammen. I 2001 foreslo Bergen Parkeringsselskap å bygge parkeringsanlegg under dammen. Bystyret fulgte opp med vedtak i 2003. Saken stoppet opp da Riksantikvaren vedtok å frede dammen. Miljøverndepartementet omgjorde fredningen, og i 2010 kunne bystyret igjen vedta parkeringsanlegg. I 2014 begynte anleggsarbeidet. Karpefiskene ble gitt til Akvariet i Bergen som mat til krokodillene. Den nye Skansedammen er 19,5 centimeter dyp. Under dammen ligger et parkeringsanlegg med plass til 193 biler. Den er regulert til beboerparkering, og ble bygget for å fjerne gateparkering. 1. september 2015 var det høytidelig åpning av den nye Skansedammen.
Betydning
Brannstasjonen ble strategisk plassert ved Skansedammen for å verge trehusbebyggelsen i skråningen ned mot Bryggen. Skansen brannstasjon hadde direkte linje ned til hovedbrannstasjonen og hvert 20. minutt ble det avlagt rapport. Flere bybranner på 1900-tallet ble også oppdaget og varslet fra Skansen.