cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jernvinne i Norge
Bakgrunn
Jernvinna tar utgangspunkt i myrmalm, det vil si jernforbindelser (FeOOH) som etter hvert vaskes ut fra berggrunn og løsmasser, og som avsettes i vann og myr. Myrmalmen samles rundt røtter og andre fastere substander i klumper. Klumpene ble lokalisert med lange, spisse kjepper og gravd opp. Malmen ble samlet og glødet på åpen ild i grunne groper; røsting. Her ble råmalmen redusert til Fe2O3. Røstegropene er en av kulturminnene som finnes fra jernvinna, og de finnes gjerne på tørre morenedannelser i nær kontakt med myrene.
Selve jernframstillingen foregikk i egne ovner, og var basert utelukkende på bruk av trekull. Det krevdes forholdsmessig mye mer kull enn malm, så framstillingsplassene finnes gjerne i områder under daværende tregrense. Her vil man ofte finne spor etter trekullbrenning i form av mindre kullgroper; en forløper til de senere kullmilene «kølabonnene». I motsetning til den etterfølgende teknologien med smelting i masovn så var oppvarmingen ikke så stor at jernet ble flytende, i stedet var det slagget som ble flytende og derved skilt ut.
Beliggenheten gjør at mange jernvinneanlegg har ligget urørt gjennom tidene, siden områdene har vært lite interessante med tanke på jordbruk. Mange områder er derfor velegnet til arkeologiske undersøkelser. Kullgroper og andre spor etter jernvinna er dertil funksjonelle fornminne (i motsetning til f.eks. gravhauger og helleristninger som tolkes som intensjonelle fornminner), og områder med intensiv jernframstilling kan gi et bilde av økonomiske og sosiale forhold i jernalder og middelalder.
Jernframstilling i Norge
Fase I, den eldste, tok til i begynnelsen av jernalderen og varer fram til om lag 600 e.Kr. Fra Midt-Norge er de eldste dateringene til om lag 300 f.Kr. Ovnene i denne perioden har enkelte fellestrekk i hele Norge. Det har vært en underliggende grop for oppsamling av slagg, over gropa har det stått en sjakt av leire, hvor selve framstillingsprosessen skjedde. I Trøndelag er det fra denne perioden kjent en type anlegg med standardisert måte å konstruere ovnene på («rosettanlegg»), som ikke er kjent utenfor Trøndelag og til dels Jämtland og Härjedalen i Sverige. Slaggropa i de midtnorske ovnene kunne tømmes mellom hver gang man brukte ovnen. På Øst- og Sørlandet måtte leiresjakten over gropen rives mellom hver brenning.
Fase II – Ved overgangen til yngre jernalder (600-1000 e.Kr.) endres teknologien, og man får en ny ovnstype. Ovnene fra denne fasen er en sjaktovn, bestående av en leiresjakt, som regel støttet av stående og liggende steiner. Til forskjell fra Fase I blir slaggen nå tappet ut av ovnen. Denne teknologien finnes lik over store deler av Østlandet, Sørlandet og Trøndelag. Det er antatt at denne måten å framstille jern på forsvant rundt år 1300, kanskje i forbindelse med svartedauden. Fase III – Fra 1400-tallet og fram til rundt midten av 1800-tallet er det kjent en tredje type jernvinne («Evenstad-ovnen»). Ovnene var en sjaktovn nedgravd i bakken og drevet av to belger. Metoden å lage jern i denne ovnstypen er godt kjent og er blant annet beskrevet i detalj av Ole Evenstad (1790). Metodikken er utprøvd i moderne forsøk, og man har lyktes å framstille smibart jern.
Jernet fra jernvinneovnene inneholdt slagg som måtte fjernes i ei smie, og jernet kunne deretter formes til barrer eller til våpen, redskaper eller andre gjenstander.
Det er mye som tyder på at jernframstilling i hovedsak foregikk i utmark og marginale områder, og var et bierverv (eller hovederverv) på gårder i disse utkantområdene, der åkerbruket ikke ga tilstrekkelig livberging. Jern var derfor trolig en tidlig handelsvare.
Råstoffet som trengs til produksjonen er myrmalm og tre, men prosessen fram til ferdig jern er likevel komplisert. Selv med dagens kunnskaper om metallurgi er det ingen som i vår tid har lyktes med å framstille godt, smibart jern etter samme teknikker som ble brukt i middelalderen. Det meste av det som er kjent om produksjonen kommer fra arkeologiske undersøkelser av jernvinnefelt. Dertil kommer noen skriftlige kilder: lovtekster og sagatekster fra middelalderen.
Den skriftlige kilden som gir den grundigste innføringen i jernvinnedrift er ei bok fra 1790, skrevet av storelvdølen Ole Evenstad (Evenstad 1790). Her beskriver Evenstad jernframstillingsmåten som ble brukt i Østerdalen på 1700-tallet. Ovnstypen han beskriver har senere blitt kalt evenstadovnen. Denne ovnstypen var den siste i rekka av «småskala»-ovner før de moderne masovnene tok over for rundt 200 år siden.
Formidling av kunnskapen
Et museum viet helt til virksomheten knyttet til jernvinne i Norge er Jernvinnemuseet i Bykle kommune i Setesdal i Aust-Agder fylke.
Elymnias
Elymnias er en slekt av sommerfugler som tilhører underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Alle artene lever i Sørøst-Asia, fra India i vest til Ny-Guinea og Salomonøyene i øst. Mange etterligner giftige eller usmakelige sommerfugler, særlig monarksommerfugler (Danainae).
Utseende
Disse artene etterligner gjerne forskjellige giftige sommerfugler, og kan derfor være ganske ulike hverandre i utseende. Ofte etterligner også hannen og hunnen av samme art ulike modeller og ser ganske forskjellige ut. De er forholdsvis store sommerfugler, mørke, brune eller hvite, ofte med øyeflekker, særlig på bakvingene. En del Elymnias-arter etterligner arter i slekten Euploea (Danainae) og har blå striper på forvingene. Vingeformen kan være ganske forskjellig, men vingene er alltid forholdsvis store og brede. Disse artene har ofte blå tegninger på oversiden av vingene, undersiden er ofte kamuflasjefarget. Bakvingene har ofte flere spisse utskudd.
Levevis
I alle fall mange av Elymnias-artene har larver som lever på palmer, de blir derfor kalt "palmflies" på engelsk. Noen arter flyr i skumringen.
Bødalen
Bødalen kan vise til:
Elymnias
Systematisk inndeling
Artstallene følger Tree of life
Lesotho under Sommer-OL 1972
Lesotho under Sommer-OL 1972. Én mannlig sportsutøver fra Lesotho deltok i friidrett under Sommer-OL 1972 i München. Det var første gangen Lesotho deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Paionia
Paionia (gresk Παιονία, latin Paeonia) var i antikken landet til paionerne, gresk Παίονες. Hva som var grensene til Paionia, som den tidlige historien til de som bodde der, er meget uklart. Det er antatt at Paionia var lokalisert i den samme regionen som Trakia. Fra klassisk tid, perioden mellom rundt 500 til 300 f.Kr., synes Paionia å ha bestått av hele Vardardalen og det omliggende området i hva som i dag er en smal stripe langs den nordlige delen av Hellas, det meste av dagens Nord-Makedonia, en liten del vestlige Bulgaria. Paionia var lokalisert umiddelbart nord for Kongeriket Makedonia (som løselig tilsvarer dagens moderne greske region Makedonia og til sørøst for Dardania (tilsvarer løselig til dagens moderne Kosovo). I øst var trakere og i vest illyrere.
Opprinnelse
Det har vært spekulert i om paionerne kan ha vært trakere, eller av blandet trakisk-illyrisk opprinnelse. Paionerne ble senere hellenisert. Lingvistisk har paionisk språk blitt ulikt knyttet til nabospråk som illyrisk og trakisk, og muligens også et blandingsspråk av illyrisk og trakisk. Flere østlige paioniske stammer, blant annet agrianerne, falt åpenbart innenfor den trakiske sfære av innflytelse. Dog i henhold til den nasjonale legende (Herodot v. 13), var de teukritiske kolonister fra Troja. Homer forteller om paionerne i Iliaden (bok II, linje 848), som kom fra Axios for å slåss sammen med trojanerne, men Iliaden nevner ikke om de var i slekt med trojanerne. Homer nevner en av deres høvdinger som en viss Pyraechmes (uten henvisning til slekt), men senere i Iliaden (bok 21) nevner Homer en annen høvding, Asteropaeus, sønn av Pelagon.
Før regimet til Darius Hystaspes (Dareios I av Persia) hadde de kommet så langt øst som til Perinthos i Thrakia ved Marmarahavet. På den tiden var Mygdonia, sammen med Krestonia, underlagt dem. Da Xerxes I av Persia krysset Khalkidiki på sin veg mot Therma (senere omdøpt til Thessaloniki) er det sagt at han marsjerte gjennom hele området til paionerne. De okkuperte hele dalen Axios (i dag Vardar) så langt innover landet som til Strobi, dalene til øst for den så langt som til elven Struma og landet rundt Astibo og elven av samme navn hvis vann som de døpte sine konger. Imathia, løselig distriktet mellom Haliakmon og Axios som en gang ble kalt for Paionia; og Pieria and Pelagonia var bosatt av paionerne. Som konsekvens av at kongeriket Makedonia vokste i makt, og under press fra deres trakiske naboer, ble paionernes området betydelig minsket, og i historisk tid var den begrenset til området nord for Makedonia fra Illyria til Struma. I gresk mytologi ble det sagt at paionerne hadde avledet deres navn fra Paion, sønnen til Endymion.
Paioniske kongedømme
Den makedonske kongefamilien ble kastet ut i en usikkerhet da Perdikkas III av Makedonia døde, men hans bror, Filip II av Makedonia, grep tronen, reformerte hæren med falankser (gresk infanteri), og stoppet både den illyriske invasjonen og de paioniske angrepene ved bevæpne grenene som var den nordligste delen som han aktet å forsvare. Han fulgte Perdikkas' suksess i 358 f.Kr. med et hærtokt dypt inn i nord, inn i Paionia. Dette angrepet reduserte det paioniske kongedømmet, da hersket av Agis, til delvis selvstyrt, men underkastet rike og som førte til en gradvis og formell hellenisering av paionerne. Det forente også de hellenistiske folkene og stammene som ikke tidligere hadde tilhørt en annen hellenistisk stat innenfor regionen. En paionisk kontingent deltok i Aleksander den stores hær.
På den tiden da perserne invaderte, hadde paionerne ved nedre Strauma tapt, mens de nord ennå satt på sine besittelser. Datteren til Audoleon, en av paionernes konger, var hustruen til Pyrrhos, kongen av Epirus, og Aleksander den store ønsket å love bort sin søster Kynane til Langaros, konge av agrianerne, som hadde vist seg lojal til Filip II. Aleksanders mor var fra hellenistiske Epirus og med slekt fra Epirotøyene. Et dynasti som fortsatte via styrene til de paioniske kongene.
Kultur
Paionerne omfattet en rekke uavhengige stammer som alle til sist ble forent under styret til enkelt konge. Lite er kjent om deres skikker og kultur. De tilpasset seg kulten til Dionysos, kjent blant dem som Dyalos eller Dryalos, og historikeren Herodot nevner at trakiske og paioniske kvinner ofret til dronning Artemis (antagelig Bendis). De dyrket solen i form av en liten rund disk plassert på enden av en stålpe. En passasje hos forfatteren Athenaios synes å indikere at det var et språklig slektskap med befolkningen i Mysia. De knappe levningene som er igjen i dag av paioniske språket er for lite til at det kan bedømmes. De drakk øl brygget på bygg og ulike avkok fra planter og urter. Landet var rikt på gull og en bituminøs form for tre (eller stein som brøt ut i flammer i kontakt med vann) kalt for tanrivok eller tsarivos.
De paioniske konge utstedte mynter fra Filip II av Makedonias tid og framover, og kongenavnene er skrevet på gresk. Alle navnene på kongen som har kommet ned til oss er også greske; Agis, Ariston, Audoleon, Lycceios, etc, noe som gjør forbindelsen illyrisk eller tragisk vanskeligere å forklare.
Kvinnene var kjente for deres industri. I denne sammenhengen forteller Herodot (v. 12) historien at da Dareios I av Persia hadde sett ved Sardis en vakker paionisk kvinne bære en krukke på sitt hode, ledet hest til drikkevann, og spinnet lin, alt på samme tid, spurte han hvem hun var. Etter å ha blitt informert at hun var paionisk, sendte Dareios instruksjoner til Megabazos, kommandanten i Trakia, om å deportere to stammer av denne nasjonen uten nøling til Asia. En inskripsjon, oppdaget i 1877 ved Olympia på basen til en statue, hevder at statuen var blitt reist av samfunnet til paionerne til ære for deres kongen og grunnlegger Dropion. En annen konge, hvis navn opptrer som Lypperios på et fragment av en inskripsjon som er funnet i Athen angående en avtale om allianse er uten tvil identisk med Lycceios eller Lycpeius av paionerne som er funnet på mynter.
Nedgang
I 280 f.Kr. invaderte gallere under Brennus galleren og herjet landet til paionerne som ble ytterligere presset av dardanere. Paionerne hadde ikke annet valg enn å gå sammen med makedonerne. Til tross for deres samlede anstrengelser ble deres hær beseiret. Paionia ble konsolidert igjen, men i 217 f.Kr. la den makedonske kongen Filip V av Makedonia (220-179 f.Kr.), sønn av Demetrios II, under seg de adskilte regionene av Dassaretia og Paionia. Rundt 70 år senere, i 168 f.Kr., erobret romerske legioner Makedonia. Paionia ved Axios utgjorde andre og tredje distrikter under den nye romerske provinsen Makedonia. Århundrer senere under keiser Diokletian ble Paionia og Pelagonia til sammen en ny romersk provins, Macedonia Secunda eller Macedonia Salutaris, som tilhørte Pretorianske prefekturet Illyricum. Imidlertid, ved 400 e.Kr., hadde paionerne mistet sin opprinnelige identitet og begrepet Paionia var blitt en ren geografisk identifikasjonsnavn.
Lewis Hamilton
Lewis Carl Davidson Hamilton (født 7. januar 1985) er en britisk Formel 1-fører som kjører for Mercedes. Han har syv ganger vunnet førermesterskapet og blitt verdensmester i, , , , , 2019 og 2020. Med seieren i 2020 tangerte han Michael Schumachers rekord.
I 1998, da Hamilton var 13 år gammel, skrev han kontrakt med McLaren og Mercedes-Benz' utviklingsprogram for unge førere, som den yngste noensinne til å sikre seg en kontrakt med et Formel 1-team. På sin vei opp karrierestigen vant han det britiske Formel Renault-mesterskapet, Formel 3 Euroseries og GP2-mesterskapet, før han i november 2006 ble signert som fører for McLaren for -sesongen.
Hamilton er ofte blitt omtalt som «den første svarte føreren i Formel 1».
I sin første sesong i Formel 1 satte Hamilton flere rekorder, og avsluttet sesongen på andreplass i mesterskapet, bare ett poeng bak Kimi Räikkönen. Sesongen etter vant han på dramatisk vis sitt første verdensmesterskap, som den yngste mesteren noensinne, til Sebastian Vettel slo rekorden igjen to år senere. Han tok sin andre verdensmestertittel i 2014, og i 2015 ble han den første britiske føreren til å vinne to mesterskap på rad.
Hamilton fikk i 2020 den britiske ærestittelen Knight Bachelor. Han fikk dermed rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn.
GP2
I 2006 vant Hamilton, i sin første sesong, førermesterskapet i det europeiske GP2-mesterskapet med fem seiere og totalt 14 pallplasseringer.
2007
McLaren Mercedes kunngjorde 24. november 2006 at Hamilton vil være en av lagets førere ved siden av Fernando Alonso for 2007-sesongen. Hamilton, som er av karibisk opphav, ble dermed den første formel 1-føreren gjennom tidene som er mørkhudet. Hamilton har siden han var 12 år vært under kontrakt med McLaren og har mottatt mye støtte fra laget opp gjennom karrieren. Han kjørte en Formel 1-bil for første gang i september 2006 under en test for McLaren i England.
Sammenlagt i førermesterskapet 2007 endte han på delt andreplass med lagkamerat Fernando Alonso, ett poeng bak Kimi Räikkönen som vant. Hamilton ledet mesterskapet i store deler av sesongen, men tapte med ett poengs margin for Räikkönen i siste løpet i Brasil.
I løpet av Formel 1-sesongen 2007 satte Hamilton følgende rekorder:
2008
Hamilton ble verdensmester i 2008, med 98 poeng mot Felipe Massas 97 etter å ha passert Timo Glock for 5.-plass i fjerde siste svingen på siste runde i sesongavslutningen i Brasil. Han vant også løpene i Australia, Monaco, Storbritannia, Tyskland og Kina.
2009
Hamilton og Vodafone McLaren Mercedes startet Formel 1-sesongen 2009 svært dårlig ved først å bli diskvalifisert i Australia, for å så følge opp med en 7.-plass i Malaysia, en 4.-plass i Bahrain, før tre poengløse løp i Spania, Monaco og Tyrkia fulgte. Hamilton måtte finne seg i å stille i skyggen av det nye suksesslaget Brawn GP og deres to førere Jenson Button og Rubens Barrichello. Etter ni runder (Tyrkia) hadde Hamilton bare 9 poeng og var 52 poeng bak ledende Button. På hjemmebane i Storbritannia fortsatte nedturen og han endte på en 16.-plass. Dette ble etterfulgt av en tilsvarende miserabel 18.-plass i Tysklands Grand Prix der han etter en god start misset i første sving, punkterte et hjul og endte langt bak i feltet uten poeng.
Hamilton startet fra fjerdeplass på startrekken i Ungarn, og tok sin første seier for sesongen foran Kimi Raikkonen og Mark Webber. Han tok pole position før Europas Grand Prix, hans første siden Kinas Grand Prix 2008. Han fullførte løpet på en 2.-plass. Han brøt begge løpene i Belgia og Italia, sistnevnte hvor han hadde tatt poleposition og kjørte i veggen på den siste runden. Han tok poleposition og sin andre seier for sesongen i Singapore og to 3.-plasser i Japan og Brasil. Hamilton tok enda en poleposition under finalen i Abu Dhabi, men måtte bryte på runde 20 grunnet bremsesvikt. Han endte sesongen på en 5.-plass.
2010
Hamilton startet sesongen med å ta en 3.-plass under Bahrains Grand Prix. I Australia lå han an til å kunne kjempe om seieren mot den nye lagkameraten Jenson Button og Robert Kubica, men han ble truffet bakfra av Mark Webber under et forsøk på å kjøre forbi Fernando Alonso og endte på en 6.-plass. Hamilton tok sin andre pallplass med en 3.-plass i Kina. Sesongens første poleposition og seier tok Hamilton i Canada, og han fulgte denne opp med seier nummer to i Tyrkia etter at Red Bull-førerne Sebastian Vettel og Mark Webber kjørte i hverandre. Han tok to 2.-plasser i Valencia under Europas Grand Prix og på hjemmebane i Storbritannia, og en ny seier under det regnfylte løpet i Belgia. Dette ga han ledelsen i førermesterskapet med seks løp igjen av sesongen, men etter to brutte løp i Italia og Singapore og en femteplass i Japan var han falt ned til fjerdeplass. I Sør-Korea kom Hamilton på andreplass, og tok en fjerdeplass i Brasil. I sesongens siste løp i Abu Dhabi kom Hamilton på andreplass bak Vettel, som med den seieren vant førermesterskapet og slo Hamiltons rekord som den yngste Formel 1-mesteren noensinne.
I 2012 gikk han fra Vodafone McLaren Mercedes til Petronas Mercedes AMG, der han tok over for Michael Schumacher.
2018 –
Noter til tabellene: ‡ – Malaysias Grand Prix 2009 ble stoppet før 75% av løpsdistansen var fullført, og hver poengplass ble derfor tildelt halvparten av det normale antall poeng. Halvparten av poengene ble tildelt under Belgias Grand Prix 2021 etter at under 75% av løpsdistansen ble fullført på grunn av kraftig regn. † – Føreren brøt løpet, men ble klassifisert ettersom han hadde fullført over 90% av løpsdistansen. * – Sesongen pågår.
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Ole Wehus
Ole Wehus (født 25. juni 1909 i Kristiansand, død 10. mars 1947 i Oslo) var en norsk statspolitimann som ble dømt for å ha utført tortur og for landssvik under andre verdenskrig. Han ble etter krigen dømt til døden og deretter henrettet.
Bakgrunn
Wehus ble født i Kristiansand. Foreldrene var Ole O. og Maren Wehus, født Eriksen. Etter Folkeskolen gikk han to år på middelskolen, men fullførte ikke. Han gikk så et halvt år på handelsgymnasiet i Kristiansand i 1926. Han arbeidet i foreldrenes skinnforretning frem til 1939.
Nasjonal Samling
Wehus meldte seg inn i Nasjonal Samling i 1934. I 1937 var han med på å danne Kristiansands lag av frivillig norsk Arbeidstjeneste. Han meldte seg frivillig sent i 1939 til fronten i vinterkrigen. Han ble utnevnt til undersersjant i Finland i 1940, men endte opp med lungebetennelse og ble sendt hjem samme år uten å ha vært i kamp.
Tysk tjeneste
Wehus ble ansatt i det norske statspolitiet/STAPO 7. april 1942. Han forsøkte å melde seg inn i Germanske-SS Norge og senere Den norske legion, men ble nektet av Statspolitiet. Han begynte å arbeide for SIPO og var tolk for Gestapo i Kristiansand i 1942. Ikke lenge etter fant Gestapo ut at han hadde andre egenskaper, og han ble satt i gang med forhør og systematisk tortur av nordmenn på Arkivet i Kristiansand. Det er funnet bevis for at Wehus gikk lenger i torturen under forhør enn han ble bedt om.
Etter krigen ble han dømt under det norske landssvikoppgjøret. Saken mot ham startet i lagmannsretten i Kristiansand 20. november 1946, og tiltalebeslutningen lød i tillegg til alle torturtilfellene også på overlagt drap på Leif Tofte og deltagelse i henrettelse av Ragnvald Andersen etter en ulovlig dom. Statsadvokaten la ned påstand om dødsstraff. Lagmannsretten fastsatte under dissens straffen til livsvarig tvangsarbeid, tre av lagdommerne stemte for dødsstraff. Dommen ble anket av statsadvokaten til Høyesterett, som var enig med mindretallet i lagmannsretten og enstemmig fastsatte dommen til dødsstraff. Wehus ble henrettet 10. mars 1947 på Akershus festning i Oslo. Han er beskrevet som den verste torturisten under andre verdenskrig i Norge, etter Henry Rinnan.
Geitastrand
Geitastrand er en tidligere kommune i Sør-Trøndelag. Kommunen ble etablert da Børsa kommune ble delt 1. januar 1905. Kommunen hadde da 674 innbyggere. 1. januar 1963 ble Geitastrand slått sammen med Orkanger, Orkdal og Orkland til den nye Orkdal kommune. Geitastrand hadde da 559 innbyggere.
Geitastrand omfatter kyststripen nordover fra Orkanger langs Trondheimsfjorden til grensen mot Agdenes. Området er tynt befolket og har ingen egentlige tettsteder. Avstanden over fjorden til Byneset i Trondheim er ca. 5 km på det smaleste. Fylkesveg 710 til Agdenes går gjennom bygda.
Geitastrand Idrettslag (stiftet 11. november 1902) og ble medlem av Norges Skiforbund i 1908. Idrettslaget hadde i 1958 grupper for skisport, fotball og friidrett og tidligere også innen håndball.
Apostolisk skriv
Et apostolisk skriv er en pavelig proklamasjon. Denne typen dokument er av mindre formell karakter og kortere enn en encyklika eller en formaning, og brukes spesielt til utnevnelser eller mindre redegjørelser i teologiske eller lovmessige spørsmål.
En spesiell form for apostolisk skriv er motu proprio, som er forfattet av paven selv; andre apostoliske skriv er ofte forberedt av kurien.
Apostolisches Schreiben
Sigurd Bratlie
Sigurd Rudolf Guldbrandsen Bratlie (født 27. juli 1905 på Søndre Nordstrand i Oslo, død 24. januar 1996) var en norsk predikant. Han var også forstander for det internasjonale trossamfunnet Brunstad Christian Church, også kjent som Smiths venner, fra 1976 og fram til sin død.
Oppvekst og utdanning
Sigurd Bratlie ble født 27. juli 1905 på Søndre Nordstrand i Oslo, som yngstemann av ni barn og sønn av Gulbrand Gulbrandsen og Julie Alette Nielsdatter. Han vokste opp i et kristent hjem på Bratlie Gård, med foreldre som var aktive innenfor misjonsarbeid. I en alder av ni år omvendte han seg til Gud. Etter å ha gått på folkeskolen, begynte han på Otto Treiders Handelsskole hvor han tok eksamen i 1920. Høsten samme år endret han helt yrkesretning, og begynte på Forskolen for Skreddere for å bli skredder.
Brunstad Christian Church
Bratlie kom i kontakt med Brunstad Christian Church i en alder av 15 år gjennom en gutt han gikk i klasse med på handelsskolen, som hadde jevnlig kontakt med Edwin Bekkevold, som da var leder av menigheten i Oslo. Bratlie ble kjent med blant andre Bekkevold og flere ungdommer fra Brunstad Christian Church. I lærlingtiden som skredder, brukte han mange av matpausene sine til å dra til Bekkevold for å samtale med ham.
1930- og 1940-tallet
I 1929 flyttet han til Stockholm for å fullføre sin skredderutdannelse ved Stockholms Tillskärare-Akademi. Samme året skrev han sin første artikkel i menighetsbladet Skjulte Skatter. Stykket, som het «Guds nåde skal ikke være forgjeves», var det første stykket av over 630 artikler han skrev for Skjulte Skatter frem til 1990-tallet, foruten 14 bøker og nærmere 40 000 brev og postkort til kontakter rundt omkring i verden. Blant hans mest kjente bøker er Nåden i Jesus Kristus og Bruden og Skjøgen og de siste tider.
VeraVera
Premieren ble sett av 525 000, men til tross for det ble ikke serien noen seersuksess. Seernes frafall ble forholdsvis stort utover høsten og var nede i 399 000 på det laveste. Kritikerne mente programmet ble for smalt og for urbant.
Sigurd Bratlie
1930- og 1940-tallet
I november 1930, i en alder av 25 år, ble Bratlie spurt av Johan O. Smith og Elias Aslaksen om han kunne reise til København for å arbeide for menigheten der. Bratlie bodde derfor i Danmark i fem år, frem til 1935. I Danmark misjonerte Bratlie en del sammen med Theodor Ellefsen, en av Johan O. Smiths første medarbeidere. I Danmark kom de blant andre i kontakt med dansken Georg Riis Pedersen, som ble leder i København etter at Bratlie flyttet tilbake til Norge.
Storbritannias konstitusjon
Storbritannias konstitusjon er en samling av ukodifisert lov, både skrevet og uskrevet, som bestemmer styresettet i Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland.
Sigurd Bratlie
1930- og 1940-tallet
I tiden fra 1935 til han giftet seg i 1944 reiste han mye i Norge og til København for å misjonere sammen med Elihu Pedersen og Aksel J. Smith. Blant stedene han oppholdt seg over kortere eller lengre tid i Norge var: Koppang, Hønefoss, Brevik, Kristiansand, Trysil, Trondheim, Bagn, Stavanger, Hedalen, Austrheim, Egersund, Hommersåk og Holmedal.
Storbritannias konstitusjon
Landet har ingen teknisk forskjell mellom ordinære lover og konstitusjonelle lover, og det finnes ingen grunnlov. Konstitusjonell reform kan derfor vedtas som hvilken som helst annen lovgivning i parlamentet. Grunnprinsippet i konstitusjonen er at parlamentet er suverent, og man krever derfor ikke høyere flertall i konstitusjonelle saker.
Sigurd Bratlie
Familieliv
Den 27. mai 1944 giftet Sigurd Bratlie seg med Rakel Smith, datter av Johan O. Smith. De bodde på Bryn frem til 1953, og flyttet så til Grefsen hvor de bodde resten av livet. I 1952 fikk de en sønn, Sigurd Johan. Rakel hjalp sin mann med det han skrev, også på tysk og engelsk, og hun leste igjennom stykker og bøker for å korrigere skrivefeil og innhold.
Storbritannias konstitusjon
Mangelen på en formell, skrevet grunnlov leder til at enkelte forskere klassifiserer Storbritannia som et land uten noen formell konstitusjon. Man bruker noen ganger formuleringen «uskrevet konstitusjon», hvilket er noe upresist ettersom konstitusjonen inkluderer mange skriftlige lover. Men den avhenger også av en rekke uskrevne sedvaner, i langt større grad enn noen annen liberal, demokratisk konstitusjon.
Sigurd Bratlie
Internasjonal misjonsvirksomhet
På 1960-tallet og utover, reiste også Bratlie utenfor Europa, blant annet til Nord-Amerika, Asia, Afrika og Sør-Amerika. Dette førte til kontakter og menigheter på alle verdensdeler.
Ledelsen for Brunstad Christian Church
Da Elias Aslaksen døde i 1976 overtok Bratlie som leder for Brunstad Christian Church. Han hadde dette ansvaret i 20 år, frem til sin død i 1996. I denne perioden virket han også aktivt som misjonær i mange land.
Fengslet i Bagdad
17. november 1978 ble Bratlie arrestert i Bagdad i Irak, siktet for ulovlig møtevirksomhet. Han satt i irakiske fengsler i 143 dager uten tiltale, og saken fikk stor oppmerksomhet i norsk presse og fra den daværende regjeringen til statsminister Odvar Nordli. Bakgrunnen for arrestasjonen var en økt beredskap fra Irak ifm. den politiske utvikling i Midtøsten, og særlig egyptere ble mistenkeliggjort som en følge av Egypts fredsforhandlinger med Israel. Bratlie var blitt invitert til Bagdad av den egyptiske atomforskeren Shabi Youssef som var ansatt ved universitetet i Bagdad og arbeidet med landets satsing på kjernefysikk. Etter et kristelig møte som Bratlie avholdt i Bagdad, ble mange kristne arrestert, deriblant Bratlie og Youssef. Blant de arresterte var over hundre irakere, et tjuetalls egyptere, samt sytten europeiske statsborgere, blant annet fra Vest-Tyskland, Storbritannia og Sveits.
Det irakiske regimet ville de første ukene ikke vedgå å ha Bratlie i sin arrest. Først 17. desember fikk Norges ambassadør i Tyrkia Ditlef Knudsen offisielt bekreftet at Bratlie var i revolusjonshærens varetekt, men at han var anholdt, ikke arrestert. Dagen etter fikk Knudsen også tillatelse til å besøke Bratlie i fengselet, og nordmannen meddelte da at han var i god form. Knutsen fikk samtidig overlevert et brev til de irakiske myndigheter fra daværende utenriksminister Knut Frydenlund. Det ble fra Utenriksdepartementet da ytret håp om å få en rask avklaring på saken, men dette skulle vise seg å være for optimistisk. En del av problemstillingen var at Norge ikke hadde egen ambassade i Irak, men måtte forsøke seg på diplomati via norske ambassadører i nabolandene.
I romjulen sendte Utenriksdepartementet en ny anmodning til myndighetene i Irak, men saken fortsatte å dra ut i tid. I begynnelsen av januar 1979 fikk Per Nævdal - som da hadde overtatt som Tyrkia-ambassadør - til et møte med det irakiske utenriksministeriet, og fikk da kommunisert at Bratlie ville bli deportert straks etterforskningen av hans sak var avsluttet. I Stortingets spørretime 29. januar ble utenriksministeren utfordret av Jens P. Flå på å sende en ny anmodning til Irak om løslatelse av Bratlie. Samtidig kom det svar fra Sadoon Hammadi i det irakiske utenriksministeriet om at de ville la Nævdal besøke Bratlie.
Da Frydenlund ikke opplevde noen fremdrift i saken spilte han ut enda et kort. I midten av februar sendte han den erfarne diplomaten Helge Johannes Leikvang til Bagdad for å forsøke å få fortgang i prosessen. Leikvang overrakte da et nytt brev til iraksiske myndigheter hvor Frydenlund henviste til Bratlies høye alder. Etter hvert ble det klarere at saken ikke bare gjaldt Bratlie selv, men at den var en brikke i et storpolitisk spill. Norge hadde nemlig et handelssamarbeid på gang med Irak, og olje- og energiminister Bjartmar Gjerde hadde planlagt et besøk til Irak i midten av april. Samtidig falt det araberne tungt for brystet at Norge samtidig forhandlet med Israel om salg av olje. Hjemme i Norge ble det fra politisk hold også foreslått å henvise til Oslo kommunes velvilje i forbindelse med bygging av islamsk kultursenter, men forslaget falt ikke i smak hos Arbeiderpartiet.
Også Amnesty International hadde satt de kristnes situasjon i Irak på sin agenda. Selv om det ikke forelå indikasjoner på at Bratlie ble utsatt for tortur engasjerte organisasjonens norske avdeling seg i kampen for å få løslatt 73-åringen, kunne nestleder Jan Egeland opplyse om. Etter et nokså lunkent engasjement i folkeopinionen i starten ble det også økende oppmerksomhet på Bratlies humanitære skjebne. Dagbladet gikk i en lederartikkel også kraftig ut mot det man mente var likegyldighet overfor en landsmann som kanskje ikke representerte de riktige meninger eller var for gammel, og henviste til at det var langt større iver etter å få Lars Gule frigitt da han året før ble arrestert i Libanon for planlegging av et terrorangrep mot Israel. Dagbladet intervjuet også Rakel Bratlie der hun ga uttrykk for at hun var ved godt mot i overbevisning om at Gud tok vare på ektemannen og at han snart ville komme tilbake. Hun hadde tidligere i prosessen også gitt uttrykk for å være godt fornøyd med oppfølgingen hun hadde fått fra Utenriksdepartementet.
Gjennom Bratlies opphold i Bagdad ble det lagt ned adskillig innsats fra både Frydenlund,, statssekretær Thorvald Stoltenberg og stortingsrepresentant Finn Kristensen. Etter at tre mannlige diplomater alle hadde kommet til kort var det til slutt en kvinne som fikk gjennombrudd i saken. Yvonne Huslid var opprinnelig belgisk, men var gift med den meritterte diplomaten Martin Huslid, og tok på eget initativ kontakt med Utenriksdepartementet og tilbød å hjelpe. Hun var godt kjent med de arabiske kulturer og regimer fra sin tid som journalist i regionen, og klarte ved hjelp av sine kontakter å få en avtale med Saddam Hussein som den gang var leder for den hemmelige irakiske politistyrken.
7. april 1979 ble det kunngjort at Bratlie var blitt dømt til ett års fengsel for ulovlig møtevirksomhet. Kong Olav engasjerte da også for Bratlies løslatelse, og skjærtorsdag 10. april 1979 sendte han et telegram til Iraks president Ahmad Hasan al-Bakr og ba om at Bratlie skulle bli benådet. Dette fikk endelig fart på prosessen, for allerede neste dag var Bratlie på flyet på vei hjem til Norge. Totalt hadde han da tilbragt 143 i fengsel.
Fengslingen satte også trosbevegelsen i fokus i aviser, radio og på fjernsyn, men dekningen i de kristne dagsavisene var svært beskjeden. I en artikkel publisert 4. desember 1978 satte VG dette hittil nokså ukjente trossamfunnet under lupen, og skrev blant annet at Bratlie ikke hadde noen anseelse for arabere som var etterkommere av trellkvinnen Hagar og dermed løsunger for all tid. Avisen skrev også 18. desember at Smiths Venner hadde et sjikanøst syn på arabere og at Sigurd Bratlie var en stor beundrer av de jødiske politikerne David Ben Gurion, Golda Meir og Moshe Dayan. Etter å ha fått presisert fra trossamfunnets ledelse at disse påstandene ikke hadde noen rot i virkeligheten valgte VG å beklage utspillet.
Etterspill
Trossamfunnets tilhengere var samlet til påskestevne på Brunstad da Bratlie ble frigitt, og han reiste dit umiddelbart etter hjemkomsten hvor det også var et storstilt oppbud av medier. Like etter påske søkte han om audiens hos Kongen for å takke ham for hans innsats, og fikk også innvilget dette. Fra talerstolen tonet han ned de prøvelser han selv hadde vært gjennom, og mente at det måtte være verre for dem som satt hjemme og ventet i uvisshet.
Yvonne Huslid returnerte siden til Bagdad for å få frigjort de andre kristne fangene, og lyktes også med dette ved at det i forbindelse med innsettelsen av Saddamm Hussein ble utstedt amnesti for de 250 kristne som fortsatt var fengslet. Flere av disse var blitt utsatt for omfattende tortur, og Shabi Youssef døde senere av ettervirkningene av denne torturen. Sigurd Bratlie fortalte lite om hvilken behandling han hadde fått under avhørene utover at han benektet å ha blitt utsatt for fysisk mishandling.
Bratlie falt ikke for fristelsen til å utnytte medieoppmerksomheten til å lokke tilhørere til evangeliske møter, og allerede måneden etter hjemkomsten ble det annonsert evangeliske møter med Bratlie uten at de dramatiske hendelsene ble nevnt. Da den lokale forsamlingen i Oslo innviet sitt nye forsamlingslokale på Ryenstubben i 1988 ble både Thorvald Stoltenberg og Finn Kristensen invitert.
Begravelse
Sigurd Bratlie døde 24. januar 1996, og ble begravet fra Brunstad 31. januar. Det var over 3000 personer til stede under begravelsen, hvorav over en tredjedel var fra land utenfor Norge (hovedsakelig fra USA / Canada og Europa). Begravelsen ble dekket av norsk fjernsyn, radio og aviser, og Utenriksdepartementet var representert ved blant andre Thorvald Stoltenberg. Ifølge Sandefjords Blad var dette i 1996 den største begravelsen i Norge siden Kong Olavs begravelse i 1991.
Kåre Johan Smith overtok som verdensleder av Brunstad Christian Church etter Sigurd Bratlie.
Bibliografi
Sigurd Bratlie skrev mange stykker til Brunstad Christian Churchs blad Skjulte Skatter, og har skrevet tre av sangene i menighetens sangbok Herrens Veier. Han skrev også flere bøker og traktater.
Oversikten er ufullstendig.
And Then Comes Lividity
...And Then Comes Lividity er en selvutgitt demo av Gorguts fra 1990. Det er også bandets første utgivelse.
Buskerud Musikkonservatorium
Buskerud Musikkonservatorium ble etablert i 1966 som Drammen musikkonservatorium.
Bak opprettelsen stod en rekke av Drammens musikere og musikkpedagoger med organisten Arild B. Knutsen og klaverpedagogen Anne Lise Knutsen i spissen. Fra starten av var institusjonen en privat musikkskole som begynte med musikalsk barnehage og som etterhvert også fikk i gang instrumental- og teoriundervisning.
Musikkonservatoriet begynte å gi yrkesutdanning på høyskolenivå i 1976 og endret navn til Buskerud musikkonservatorium i 1982 da Buskerud fylke påtok seg det økonomiske ansvaret for driften.
Konservatoriet ble en statlig høgskole i 1988 og fusjonerte med Østlandets musikkonservatorium i Oslo i 1989. Det nye felles konservatoriet ble en del av Høgskolen i Oslo, avdeling for estetiske fag i 1994, og overført til Norges musikkhøgskole i 1996.
Simo Valakari
Simo Johannes Valakari (født 28. april 1973) er en finsk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Han har spilt for to finske, en skotsk, en engelsk og en amerikansk klubb.
Valakari har spilt 32 landskamper for.
Trenerkarriere
Valakari ble ansatt som manager for Åbo IFK i januar 2010 og la samtidig opp som spiller. Etter sesongen, returnerte han til barndomsklubben Käpylän Pallo som juniortrenet.
I 2012 ble han hovedtrener for den finske nivå 2-klubben SJK. Han rykket opp med laget til Veikkausliiga i 2013 og vant seriegull i 2015. Laget vant også den Finske ligacupen i 2014.
11. juli 2017 ble han hovedtrener for Tromsø. Han ble oppsagt fra jobben i Tromsø i april 2020. Han ble ansatt som trener i finske Kuopion Palloseura i november 2020.
Kilder
Breedon Books Publishing, Derby. ISBN 1-85983-409-4 Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7553-1311-9
Stand and Sing of Zambia, Proud and Free
Stand and Sing of Zambia, Proud and Free eller Lumbanyeni Zambia er Zambias nasjonalsang. Melodien er hentet fra salmen Nkosi Sikelel' iAfrika (Gud velsigne Afrika), komponert av sørafrikanske Enoch Sontonga i 1897, som også benyttes i Tanzanias nasjonalsang og i første vers av Sør-Afrikas nasjonalsang av 1997. Teksten i Zambias nasjonalsang ble skrevet som et fellesprosjekt av ukjente forfattere i forbindelse med Zambias frigjøring i 1964.
Torma kommune
Torma  er en tidligere landkommune i Jõgeva fylke i det østlige Estland, nordvest for Peipussjøen og med litt strandlinje langs denne innsjøen i øst, ved den selvstendige bykkommunen Mustvee. Kommunen Torma hadde cirka 2 200 innbyggere og et areal på om lag 349 km².
Kommunens administrasjonssenter lå i Torma nordøst i kommunen med 583 innbyggere, mens tettstedet Sadala hadde 343 innbyggere. Folketallet i kommunen var klart fallende, men befolkningen i Torma by steg.
Onsdagsaudiens
Onsdagsaudiens er den åpne audiensen en pave holder i Roma hver onsdag, såfremt han ikke er bortreist eller syk, eller det faller en viktig festdag på onsdagen slik at det i stedet feires en pavelig messe. Den holdes enten på Petersplassen eller i Vatikanets audienssal.
Audiensene er åpne for alle, men da det er svært mange som ønsker å komme er det nødvendig å skaffe et gratis adgangstegn på forhånd. Da audiensene for mange er den beste muligheten til å komme i rimelig nærhet til paven, er de svært populære ikke bare blant katolikker, men også blant andre tilreisende til Roma, og det er ikke uvanlig at hoteller skaffer til veie adgangstegn som deles ut til gjestene. I senere år er det satt opp storskjermer i forbindelse med audiensen.
Under audiensen hilser og velsigner paven de fremmøtte på forskjellige språk. Deretter holdes en preken, som gjerne gjentas på flere språk, hvor paven tar opp et aktuelt tema. Pilegrimsgrupper kan på forhånd melde sin ankomst, og får da ofte en spesiell hilsen fra paven mot slutten av audiensen. I motsetning til pavelige messer har audiensen et veldig livlig preg, med store pilegrimsgrupper som høylytt prøver å tiltrekke seg pavens oppmerksomhet.
Preknene fra onsdagsaudiensen publiseres alltid, og regnes derfor som en særkategori av pavelige skriv.
Froskene
Froskene (originaltittel: Frogs) er en amerikansk science fiction-grøsser fra 1972 regissert av George McCowan. Filmen handler om en bitter aldrende millionær som opplever å få sitt overdådige landsted i Florida invadert av alle slags insekter og krypdyr. Det viser seg at forurensing er årsaken til krypdyrenes inntog og aggressive fremferd. En naturfotograf skjønner hvordan det henger sammen. Hovedrollene spilles av Ray Milland, Sam Elliott, Joan Van Ark og Adam Roarke.
Froskene kan beskrives som en økologisk grøsser der naturen slår tilbake mot menneskeheten etter å ha blitt utsatt for giftutslipp. Denne subsjangeren oppnådde en viss popularitet på 1970-tallet.
Handling
Jason Crockett er en gretten, bitter og handikappet millionær som har samlet barn og barnebarn på det avsidesliggende familiestedet sitt i Florida for å feire fødselsdagen sin. Samtidig med dette er frilans-fotografen Pickett Smith i ferd med å lage en artikkel om forurensning i området. Industrimagnaten Crockett er på sin side ikke opptatt av forurensning og hater dyr. Etterhvert blir den ene etter den andre av hans slektninger drept av insekt og andre kryp. Det viser seg at frosker, slanger og andre kryp er i ferd med å samle seg i store mengder og angriper mennesker i området.
Om filmen
Froskene er en skrekkfilm som spiller på elementer som forurensning og industriutslipp, og om hvordan naturen tilslutt kan slå tilbake mot menneskeheten og deres moderne forbrukermentalitet. Filmen har hentet noe inspirasjon fra Alfred Hitchcocks film Fuglene fra 1963.
Den ble innspilt i Walton County i Florida.
Filmanmelderne
Filmsiden Apolloguide likte den dårlig og omtaler den blant annet med adjektivene: «Tåpelig film som aldri blir skummel, og heller ikke dårlig nok til å bli ufrivillig morsom». The SF, Horror and Fantasy Film Review er noe mer moderat i sin kritikk, men poengterer at de fleste karakterene er noe en-dimensjonale og at filmen ikke virker å ha noen målsetning. Den roses imidlertid for sine skildringer av naturen. Samme side påpeker at enkelte filmkritikere lovpriste den da den ble sluppet i USA. Video Graveyard stiller seg også negativ til filmen og skriver blant annet at: «Dessverre var det beste med filmen selve slagordet («Today the pond, tomorrow the World!»), og filmplakaten der man får se en menneskehånd stikke ut av kjeften til en gigantisk frosk». De gir imidlertid noe ros for skuespillerprestasjonene til de fremste karakterene i filmen. Amerikanske TV Guide omtaler den både som «Tåpelig og effektiv». I negativ retning påpeker de at: «...filmen gir ikke noen forklaring på hvorfor dyrene angriper». Svenske Fanatisk Film er for det meste positiv og skriver blant annet «Den här filmen är helt klart ett kompetent hantverk utan att för den sakens skull bli någon riktig höjdare», og videre «Man kan väl säga vad man vill om filmen och man kan väl ha olika åsikter om den och dess budskap är skrämmande eller inte, men att filmen innehåller många vackra bilder på djuren råder det ingen som helst tvekan om».
Cubas flagg
Cubas flagg består av tre blå striper på hvit bunn og et rødt triangel med en hvit stjerne. Flagget er i størrelsesforholdet 1:2.
Froskene
Popularitet
Ifølge The SF, Horror and Fantasy Film Review ble filmen en moderat kommersiell suksess.
Cubas flagg
De blå stripene symboliserer landets tre opprinnelige provinser, mens de hvite stripene står for den revolusjonære saks renhet. Triangelen står for frihet, likhet og brorskap, mens den røde fargen skal representere de blodige slag som er kjempet for nasjonens selvstendighet. Den hvite stjernen symboliserer nasjonal selvstendighet.
Froskene
Norge
Filmen gikk på kino under tittelen Froskene. Den utgitt på video av Mayco i 1982 under originaltittelen.
Cubas flagg
Flagget ble offisielt godkjent 20. mai 1902, men har røtter tilbake til 1849. Flagget ble skapt under et møte av eksil-kubanere i New York i juni 1849, som et symbol for uavhengighetskampen mot kolonimakten Spania. General Narcisio Lòpez regnes som opphavsmann til flagget, mens Emilia Teurbe Tolón skal ha sydd det første virkelige flagget. Dette første eksemplaret av flagget fant senere vegen til Cuba og ble mønster for det uavhengige Cubas flagg. Flagget har siden forblitt uendret under skiftende politiske regimer. Den hvite stjernen er Lòpez' «La Estrella Solidaria» - den ensomme stjernen Cubas flagg har stått modell for utformingen av Puerto Ricos flagg der blått og rødt har byttet plass, begge flaggene ble formgitt samtidig av de samme aktivistene.
Froskene
I rollene
(utvalg)
Cubas flagg
Cubas flagg benyttes uforandret i funksjonene som nasjonalflagg, handelsflagg, statsflagg og orlogsflagg. Sjøforsvarets gjøs er vannrett delt med blå nederst og det øvre feltet delt loddrett i like store røde og hvite felter. En hvit stjerne finnes i det røde feltet. Det som i dag er Cubas orlogosflagg, ble mellom 1868 og 1878 brukt av Carlos Manuel de Céspedes og frigjøringsbevegelsen.
Andre flagg
Flagget ble brukt av 26. juli-bevegelsen i revolusjonen og kampen mot Batista-regimet. Flaggets farger minner om er fra det røde flagget brukt under den franske revolusjonen. Det sorte symboliserer ideen «Friheten eller døden»
Vesten
Vesten, vesterlandene eller den vestlige verden, også Oksidenten (av latin occidens: «solnedgang», «vest») eller Aftenlandet (av tysk Abendland), betegner alt etter sammenhengen forskjellige land særlig i Europa og Amerika tatt under ett, ofte med grunnlag i noe som verdimessig, kulturelt eller åndshistorisk, forfatningsmessig eller økonomisk, stormakt- eller geopolitisk menes å angå, karakterisere eller ha utspring i disse landene. I nærmere bestemte historiske eller andre sammenhenger omfatter det Vest- og Mellom-Europa med eller uten forestilte utløpere og forbundne i Nord-Amerika, Australia og New Zealand, respektive også Israel, i tenkt motsetning særlig til et motstykke enten i Østen (Orienten,  Morgenlandet – som viser til hele eller deler av Asia og Nord-Afrika) eller i Russland, Øst-Europa og de tidligere sovjetstatene, men endelig også i avgrensning til den øvrige verden overhodet.
Vestens særskilte kulturkonfigurasjon menes ofte å ha hatt sine røtter i den klassiske gresk-romerske oldtid rundt Middelhavet, for så å ha gjennomgått videre forvandlinger ved utbredelsen av kristendommen og romerretten nordover og til periferien; omveltningene i kjølvannet av de europeiske folkevandringene i de første århundrene e.Kr.; og i det store skisma i midten av det 11. århundre, som delte kristendommen i en vestlig og en østlig halvdel. I moderne tid ble den dypt påvirket av renessansen, reformasjonen og senere opplysningstiden, men i sin utvikling også gjennomgripende bestemt av den industrielle revolusjon, av fremveksten av industriproletariat og av den ekspansive kolonialismen i det 18. og 19. århundre, som samtidig ga den en pregende innflytelse på resten av verden. Vesten som politisk størrelse ble også drevet mer frem i bevisstheten av den gjensidige fiendtligheten under det såkalte jernteppet som skilte Vest-Europa fra Østblokken under den kalde krigen.
Introduksjon
Vesten har sin opprinnelse i antikkens Hellas og antikkens Roma. Over tid vokste deres riker seg først mot øst og sør, erobret og absorberte mange eldre sivilisasjoner i oldtidens Midtøsten, og senere vokste de nordover og vestover til inkludere Vest-Europa.
En del historikere, som eksempelvis Carroll Quigley i Evolution of Civilizations, har hevdet at den vestlige sivilisasjonen ble født en gang rundt 400 e.Kr. etter Vestromerriket falt fullstendig sammen og etterlot et vakuum for nye ideer til å blomstre som var umulig i antikkens samfunn. Uansett historisk syn opplevde Vesten i tiden mellom Vestromerrikets sammenbrudd og renessansen en periode av betydelig nedgang, kjent som middelalderen som omfattet den mørke tidsalderen og korstogene.