cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hålogalandsbrua
Bakgrunn
Med en lengde på 1,533 meter og et fritt spenn på 1,145 meter har Hålogalandsbrua Norges nest lengste hengebruspenn etter Hardangerbrua. I 2018 var brua Skandinavias fjerde lengste og Europas sjette lengste hengebru. Den består av 30 seksjoner som hver har en lengde på 40 meter. Hålogalandsbrua knyttes sammen med Øyjord med den korte Øyjordbrua.
Som følge av den reduserte reisetiden og avstanden mellom Narvik og flyplassen i Evenes, ble Framnes lufthavn i Narvik nedlagt 1. april 2017. Hålogalandsbrua krysser Rombaken på samme sted som norske og allierte styrker gjorde invasjon 28. mai 1940 for å drive tyske okkupanter ut av Narvik.
Prosjektering og bygging
På grunn av stor forskjell i kostnad mellom de forskjellige alternativene til brukonstruksjon, bestemte Statens vegvesen våren 2008 at bare hengebru skulle vurderes i den videre prosjekteringen. Statens vegvesen kostnadsberegnet våren 2008 prosjektet til 1,860 millioner kroner, inkludert tilknytningsveier og tunneler.
Bruprosjektet ble drevet av Hålogalandsbrua AS, et selskap hvor Narvik kommune er majoritetseier med 75,95 prosent av aksjene. Prosjektet var en del av regjeringens forslag til Nasjonal transportplan for 2010–2019, og det ble foreslått lagt til første del av planperioden. 24. mai 2012 kunngjorde Samferdselsminister Magnhild Meltveit Kleppa at finansieringen for prosjektet var på plass. Utbygger var den kinesiske entreprenøren Sichuan Road and Bridge Group. Rundt 60 kinesiske arbeidere var på anlegget i byggeperioden.
Byggestart var 18. februar 2013. I sammenheng med brubyggingen ble rassikringstunnelen Trældaltunnelen åpnet 11. september 2015. 6. oktober 2017 var alle bruelementene satt sammen. Brua skulle etter planen være ferdig 2016, men etter forsinkelser ble den åpnet i desember 2018.
Vedlikehold
Bare noen uker etter åpningen oppdaget Statens vegvesen svakheter i tolv bolter, i tillegg til et brudd på en kabelsko. 20. juli 2019 ble det klart at 344 bolter som holder de bærende vairene i hengebrua, må skiftes. En av boltene hadde røket, og flere andre hadde sprukket. De var blitt svekket av hydrogen, noe Statens vegvesen mente var en produksjonsfeil.
San Marinos Grand Prix 2001
San Marinos Grand Prix 2001 var et Formel 1-løp arrangert den 15. april 2001 på Autodromo Enzo e Dino Ferrari i Italia. Det var det fjerde løpet i Formel 1-sesongen 2001. Løpet ble vunnet av Ralf Schumacher, og dette var hans første seier i Formel 1.
Løpet
Noter til tabellen:
Stevan Jovetić
Stevan Jovetić (født 2. november 1989) er en montenegrinsk fotballspiller som fra den 30. juni 2023 er klubbløs.
Jovetić spiller landslagsfotball for Montenegro.
Partizan
Jovetić debuterte for Partizan 9. april 2006 16 år gammel i en seriekamp mot FK Voždovac.
Året etter var talentet linket til storklubber som Real Madrid og Manchester United. Jovetić ble utnevnt til Partizans yngste kaptein noensinne i en alder av 18 år.
Fiorentina
10. mai 2010 ble Jovetić hentet til Serie A klubben Fiorentina for 8 millioner euro. Han skåret sitt første mål for klubben 5. april 2009 mot Atalanta. 29. september 2009 markerte Jovetić seg for alvor for det internasjonale fotballpublikummet med to skåringer i 2-0 seieren over Liverpool i gruppespillet i Mesterligaen. I oppladningen til 2010-11 sesongen skadet Jovetić kneet, noe som førte til at han var ute hele sesongen.
Manchester City
Den 19. juli 2013 skrev Jovetić under en kontrakt med Manchester City.
Landslagskarriere
Jovetić debuterte for s landslag i det nye landslagets første kamp mot i mars 2007. Han skåret sitt første landslagsmål mot 20. august 2008, i en kamp som endte 3-3.
Nikita Khrusjtsjov
Nikita Sergejevitsj Khrusjtsjov (1894–1971) var en sovjetisk politiker som ledet Sovjetunionen fra 1953 til 1964. Han førte en politikk som er blitt kjent som «avstalinisering».
Tidlige år
I 1908 flyttet familien til Juzovka. Som ung fikk han arbeid som jernarbeider i Ukraina og fikk fagbrev. Som fagarbeider ble han fritatt fra verneplikten under første verdenskrig. Han deltok i faglig arbeid for bedre lønn og arbeidsforhold og i den politiske kampen mot tsar Nikolaj II. Da tsaren abdiserte i 1917, hadde ikke den provisoriske regjeringen i Petrograd særlig kontroll over Ukraina, og Khrusjtsjov ble valgt inn i det lokale sovjet i Rutsjenkovo, og i mai samme år ble han leder av dette. Han sluttet seg til bolsjevikene først i 1918 da den russiske borgerkrigen mellom kommunistene og de hvite ble merkbart hardere. Da de nye kommunistiske makthaverne inngikk fredsavtale med Sentralmaktene, ble området okkupert av tyske styrker, og Khrusjtsjov flyktet østover. Sent i 1918 eller tidlig 1919 gikk han inn i Den røde armé som politisk kommissær. Da borgerkrigen var over i 1921, ble han demobilisert og satt til å være kommissær for en arbeidsbrigade i Donbasområdet i hjemtraktene ved Donetsk.
Andre verdenskrig
Khrusjtsjov var en fremstående politisk kommissær i Den røde armé under andre verdenskrig, mest merkbart under slaget om Stalingrad.
Sovjetisk leder
Khrusjtsjov var førstesekretær i Sovjetunionens kommunistiske parti (SUKP) i perioden 1953–1964 og ministerpresident fra 1958 til 1964.
Han ville liberalisere Sovjetunionen etter Stalins totalitære styre. Han innførte en politikk som har blitt kjent som «avstalinisering», og satte fri mange fanger fra arbeidsleirene, Gulag. Han ville forbedre forholdet til vesten. Khrusjtsjov begynte å produsere flere forbrukervarer og minsket satsingen på det militære.
I 1956 tok Khrusjtsjov et voldsomt oppgjør mot Stalin, men Sovjetunionen forble et diktatur. Også under Khrusjtsjov ble forfattere arrestert for ting de skrev.
I 1959 ble Nikita Khrusjtsjov den første sovjetiske leder som besøkte USA. Etter besøket i USA omla han det sovjetiske jordbruket ved å begynne å dyrke kornslag som mais. Klimaet i Sovjetunionen passet ikke til det, så flere jorder sto tomme, og de måtte kjøpe mat fra andre land. Khrusjtsjovs landbrukspolitikk var en medvirkende årsak til at han ble avsatt som leder i 1964.
Dianópolis
Dianópolis er en kommune i delstaten Tocantins i nordregionen av Brasil.
Nikita Khrusjtsjov
Sovjetisk leder
Khrusjtsjov var Sovjetunionens leder under Cubakrisen i oktober 1962. Enkelte historikere mener at Khrusjtsjovs håndtering av krisen var en medvirkende årsak til at han måtte gi tapt i maktkampen i kommunistpartiet og ble avsatt som leder to år senere.
Khrusjtsjov var på statsbesøk i Norge i 1964, hvor han blant annet bodde på Bygdøy kongsgård og besøkte Herøya. I Bergen fikk Akvariet fire stører i gave som ble oppkalt etter giveren.
Han var gift med Galina (d. 1921) og fikk to barn; Leonid og Linda. Senere ble han gift med Nina Petrovna (1924).
Tkvarcheli kullkraftverk
Tkvarcheli kullkraftverk er et kullkraftverk i området Abkhasia, i landet Georgia. Anlegget er inntil videre stengt. Det har en installert produksjonskapasitet på 220 MW, fordelt på 2 like store blokker/turbiner. Operatør er den georgiske staten, men krigføringen på 1990-tallet førte til at kraftverket ble stengt, kanskje for alltid..
Anlegget ble bygget ut i årene omkring 1975–1979. Brenselkilden er bitumenøst kull.
Cotopaxi (provins)
Provinsen Cotopaxi er en provins i Ecuador. Hovedstaden er Latacunga.
Chimborazo (provins)
Provinsen Chimborazo er en provins i Ecuador. Hovedstaden er Riobamba.
Cotopaxi (provins)
Den 5897 meter høye vulkanen Cotopaxi ligger i denne provinsen.
Helge Hagerup
Helge Hagerup (født 21. april 1933, død 12. august 2008) var en norsk forfatter. Han var sønn av forfatteren Inger Hagerup og debuterte med novellesamlingen Vi fem i annen etasje som sekstenåring i 1949. Helge Hagerup utfoldet seg innenfor sjangrene prosa, lyrikk og dramatikk. Han var en lavmælt lyriker og dramatiker. Også som prosaforfatter utmerket han seg fremfor alt gjennom dialogbruken.
Helge Hagerup var spesielt produktiv som dramatiker, og teaterstykkene hans er blitt fremført både av Fjernsynsteatret, på Nationaltheatret og i Radioteatret. Radioteatret overførte 1965–1990 tyve hørespill av Hagerup. Flere av dem var serier, fra eventyrfabler til krimgrøssere. Dessuten var han oversetter og dramatiserte.
Hagerup anvendte tidlig temaer og stoff fra populærkulturen, slik som i teaterstykkene Superboy (1968) og Camp (1977).
Helge Hagerup var far til Henning Hagerup, Espen Hagerup, Linde Hagerup, Simen Hagerup og Bendik Hagerup. Han var bror av forfatteren Klaus Hagerup.
Crédit Agricole (sykkellag)
Crédit Agricole (C.A) var et profesjonelt fransk sykkellag som tilhørte den øverste divisjonen i internasjonal sykkelsport, UCI ProTour. Laget deltok også i utvalgte ritt i UCI Continental Tour. Fra 1998 var det franske finanskonsernet Crédit Agricole lagets hovedsponsor, men disse trakk seg ut etter 2008-sesongen. Det lyktes ikke klubbens sportsdirektør Roger Legeay å finne en ny hovedsponsor, og laget ble lagt ned. Nordmannen Thor Hushovd var kaptein og en av de aller største stjernene på laget.
Klubben
Sykkellaget Crédit Agricole er et av lagene i fransk og internasjonal sykkelsport med lengst historie. Fra tidlig på 1900-tallet til 1986 var laget direkte underlagt sykkel- og bilfabrikanten Peugeot, som sykkellaget Peugeot, før det i 1987 ble reorganisert som den uavhengige sykkelklubben Velo Moto Club de Paris (Velo Club de Paris fra 1993). Siden da har laget båret navnet og fargene til sine forskjellige hovedsponsorer:
NB: Perioden som GAN har ingenting med sykkelklubben som gikk under samme navn i perioden 1972-1976, annet enn at begge ble sponset av det franske forsikringsselskapet med samme navn.
Greg LeMond er en av de største stjernene i klubbens historie, og vant sin siste sammenlagtseier i Tour de France i 1990. Nordmannen Atle Kvålsvoll syklet for laget i perioden 1988-1992, og var en av LeMonds viktigste og mest oppofrende hjelperyttere. Da LeMond forlot GAN hentet laget inn den britiske banesyklisten Chris Boardman, som spesialiserte seg på tempoløp, og vant prologene i Tour de France i 1996 og 1998. Australieren og spurtspesialisten Stuart O'Grady ble hentet inn til GAN i 1995, og syklet for laget i hele 8 år. Han vant flere etapper i Tour de France. Tyskeren Jens Voigt sluttet seg til laget i 1998, og i løpet av de neste fem årene vant han over 20 store seiere.
Se også
Peugeot (sykkellag)
Ruse (by)
Ruse (også Rousse eller Russe; bulgarsk Русе; tidligere kalt Rustsjuk) er en by langs Donau i Ruse oblast, nordøst i Bulgaria. Byen er med sine ca. 166 056 innbyggere den største bulgarske byen langs elven og den femte største i landet.
Sentrum av Ruse er oppført på 1800- og 1900-tallet i nybarokk- og nyrokokkostil. Vennskapsbroen Giurgiu-Ruse krysser elven øst for sentrum og er den eneste broen over Donau mellom Bulgaria og Romania inntil Calafat-Vidinbroen blir ferdig.
Etymologi
Det antas at byen har fått sitt navn fra det tidligere maktsentrumet i området, nemlig Tsjerven som på bulgarsk betyr «rød». Et synonym med tsjerven er rous og dette adjektivet går igjen i flere slaviske språk. Ordet er i slekt med det franske rouge og det latinske rusos. Tyrkerne brukte en diminutivsform, Rustsjuk (Rusçuk).
Geografi
Ruse ligger langs Donaus høyre bredd ved utløpet av Rusenski Lom. På motsatt side av elven ligger den rumenske byen Giurgiu. Ruse ligger 320 km fra hovedstaden Sofia og 200 km fra den bulgarske kysten av Svartehavet.
I elven finnes ved Ruse to undervannsterrasser og på land tre terrasser. Terrassene på land går fra henholdsvis 15 til 22 meter, 30 til 66 meter og 54 til 65 meter. Gjennomsnittshøyden er 45,5 moh. Byen ligger innenfor en ellipse på 11 kilometer langs elven og strekker seg fra munningen av Rusenski Lom og Srabtsjetohøyden (bulgarsk: Сръбчето) (159 moh) i sørvest til den tidligere Matey-øya (Матей) som nå tilhører fastlandet, i nordøst. I løpet av det tyvende århundret har byens vestlige del gjennomgått store endringer, bl.a. ved at utløpet av Rusenski Lom er flyttet mot vest og ved at elvebredden og skipsleden er flyttet lengre nord.
Antikken og den tidlige middelalderen
De tidligste sporene etter bosetting i området stammer fra 2000 til 3000 år f.Kr., da pottemakerkunst, fiskeri, landbruk og jakt utviklet seg. Utgravninger har avslørt flere funn som tyder på at stedet ble angrepet av nabostammer og at det dessuten ble utsatt for naturkatastrofer. Gamle helligdommer er funnet i nærheten av byen, bl.a. en figur av en svanger kvinne, en fruktbarhetsgudinne.
De trakiske bosettingene ble senere overtatt av et romersk militær- og sjøfartssenter under Vespasian (69-70 etter Kristus) som del av et forsvarssystem langs den nordlige grensen av Moesia. Byen ble kalt Sexaginta Prista eller «byen med de seksti skipene» (fra latin sexaginta – «60» og gresk: pristis – en spesiell type marinefartøy, avledet av de 60 kaiplassene i nærheten. Festningen lå på hovedveien mellom Singidunum (dagens Beograd) og donaudeltaet og ble ødelagt i det sjette århundret av avarer og slavere. Den ungarske historikeren Felix Philipp Kanitz var den første til å identifisere Sexaginta Prista som Ruse, men også Škorpil-brødrene påviste senere forbindelsen ved å studere inskripsjoner, mynter, inngraveringer og dagliglivets gjenstander. En inskripsjon fra Diokletians herredømme beviser at byen ble gjenoppbygget som praesidium (en større festning) etter at den ble ødelagt av goterne i 250 etter Kristus.
Byen eksisterte frem til 400-tallet. Seinere oppstod bosetningen og festningen Tsjerven (bulgarsk: Червен, engelsk: Cherven) ved Rusenski Lom sør for dagens Ruse, og denne eksisterte frem til osmanene overtok området.
Det andre bulgarske kongeriket og Det osmanske riket
Under det osmanske styret ble byen ødelagt som svar på et mislykket frigjøringsforsøk i 1595 av en forent valakisk-bulgarsk hærstyrke, under ledelse av Mikael den Modige. Etter gjenoppbyggingen i årene som fulgte, ble Ruse oversatt med Rusçuk (tyrkisk for lille Ruse), og innen det 18. århundret hadde byen igjen en stor festning. Senere utviklet byen seg til den viktigste av de osmanske byene langs Donau og ble administrasjonssted for Tuna Vilayet (Donauprovinsen) som strakk seg fra Varna og Tulcea til Sofia og Niš. Ruse var residens for Mitchat Pascha.
Avisen ”Dunav” ble etablert som den første trykte avis i Bulgaria og på bulgarsk. Noen bulgarske skoler ble også grunnlagt. Gatene ble omdøpt og nummerert for første gang i Bulgaria. Postkontor, sykehus og gamlehjem ble opprettet. Tre imperier møttes her for å drive handel: Østerrike-Ungarn, Russland og det britiske imperiet opprettet konsulater i Rustsjuk. Bosettingen vokste og utviklet seg til en moderne by. Landbruksinstituttet Obraztsov Chiflik ble etablert i 1865, på stedet hvor den engelske konsulen hadde sin gård, og det ble det første moderne gårdsbruket i hele Det osmanske riket på den tiden.
Ruse utviklet seg til en senter for den bulgarske nasjonale oppstanden og hadde hovedkvarteret for den bulgarske revolusjonære sentralkomiteen.
Det frie Bulgaria
Etter at den var befridd fra Det osmanske riket 20. februar 1878, var Ruse et av landets økonomiske sentra og hovedsete for bulgarsk skipsfart. Ruse hadde over 26 000 innbyggere og var den største byen i fyrstedømmet Bulgaria. Stor utbygging i denne perioden forandret byens arkitektoniske uttrykk til et typisk sentraleuropeisk uttrykk. Nasjonale nyetableringer fant også sted i Ruse, herunder den første privatbanken (Girdap), et forsikringsselskap, handelskammer, bygging av skip i metall og værstasjon.
Etter knjaz Alexander Battenbergs abdikasjon i 1886 og som en reaksjon på styret til statsminister Stefan Stambolov, gjorde en gruppe prorussiske offiserer oppstand i Ruse. Oppstanden ble slått ned med hard hånd og 13 av lederne ble raskt dømt til døden og henrettet i nærheten av byen. Hendelsen førte til en allmenn fordømmelse. Årtier senere, i 1934, samlet lokale innbyggere sammen til et fond og bygde et monument på retterstedet. Monumentet ble ødelagt i 1940 og gjenoppført i 1966 omtrent på det samme stedet.
Den andre verdenskrigen og kommunismen
Mellom den første og den andre verdenskrigen og etter at Sør-Dobrudsja var tapt til Romania, avtok betydningen av byen for den nasjonale økonomien. Befolkningens størrelse ble også mindre og Ruse var ikke lenger landets nest største by, men ble raskt forbigått av Sofia og Varna. En rekke store selskaper forlot byen og samtlige utenlandske konsulater ble stengt, med unntak for det russiske som fremdeles er i virksomhet.
Gjenforeningen av Sør-Dobrudsja til Bulgaria i september 1940 var gunstig for gjenreisningen av byens ledende rolle. Den ble senter i provinsen og den økonomiske aktiviteten økte igjen. Oppføringen av broen mellom Ruse og Giurgiu i 1954 og den raske industrialiseringen ga ytterligere næring til utviklingen. Ruse ekspanderte igjen og ble et nav for økonomisk virksomhet, transport, kultur og utdanning. Entreprenørvirksomhet, kjemisk og lettere industri ekspanderte og byen ble universitetssentrum. Under folketellingen i 1985 hadde byen en befolkning på mer enn 186 000.
Kommunismens fall og det demokratiske Bulgaria
Tidlig på 1980-tallet gikk Ruse inn i en mørk fase i sin historie. Verachimfabrikken var oppført i Giurgiu og bidro til luftforurensning mellom 1980 og 1987, med stor innvirkning på byens virksomhet. Befolkningens størrelse ble redusert og 15 000 personer flyttet ut mellom 1985 og 1992. Den rumenske virksomhetens forurensning opphørte i 1987, for øvrig under sterkt press fra miljøvernorganisasjoner mot de kommunistiske ledelsen i så vel Bulgaria som Romania. Organisasjoner som for eksempel Ekoglasnost, utførte demonstrasjoner over hele landet og bidro sterkt til en dreining mot et demokratisk styresett.
I løpet av 1990 fikk Ruse føle virkningen av den økonomiske krisen i Bulgaria. De fleste store selskapene opplevde nedgang og arbeidsløsheten økte, noe som igjen førte til bølger av emigrasjon. Etter 2000 har byen stadig gjenvunnet sin tidligere ledende rolle.
I dag er Ruse en stor bulgarsk by med en befolkning på mer enn 170 000 og et av de viktigste sentrene for kultur og økonomisk virksomhet i den nordre delen av landet. Landets tiltredelse i EU har gitt håp om gunstig utvikling lokalt gjennom nye investeringer og muligheter for å drive internasjonal økonomisk virksomhet.
Teater- og musikkliv
Ruse har et eget teater og et eget operahus. Ruse offentlige opera ble stiftet i 1949 og etterfulgte dermed et operaselskap fra 1914. Ruse filharmoniske orkester ble dannet i 1948.
Museum
I byen finnes bl.a. Ruse regionale historiske museum, et naturvitenskapelig museum, Kaliopahuset (museum for urban livsstil), det nasjonale transportmuseet og et kunstgalleri.
Byggverk
Ruse sentrum er karakteristisk med sine mange bygårder og offentlige bygninger i nybarokk-og nyrokoko-stil. Byen ble gjerne kalt lille Wien. Tilnavnet var uttrykk for at påvirkningen i byggestil kom fra den tidligere hovedstaden i Østerrike-Ungarn. Reguleringsplanen for Ruse fra 1893 bestemte bl.a. at «Alle fasader i Ruses hovedgater skal være rikt dekorert».
Viktige nasjonale bygg er blant andre Dohodno Zdanie som inneholder folketeateret Sava Ognjanov, kunstgalleriet, biblioteket, musikkskolen, domstolsbygningen og den katolske kirken. Ovenfor rådhuset står Frihetsmonumentet (av den italienske skulptøren Arnoldo Zocchi).
Ved bredden av Donau ligger et 22 etasjer høyt hotell, og fra det har en god utsikt over byen, elven Donau, havna og Romania på andre siden av elven. Like ved hotellet står et monument over hærføreren Stefan Karadzja.
Det største monumentet i Ruse er «Pantheon for gjenfødte helter», der 30 berømte frihetshelter ligger gravlagt. Ved den nye jernbanestasjonen ligger et festningstårn fra den osmanske tiden.
Omgivelser
Nord for Ruse, om lag seks kilometer fra sentrum av byen, ligger den såkalte «Vennskapsbroen», som med en lengde på 2,8 kilometer er den lengste stålbrua i Europa. Den har to etasjer, en for biler og en for jernbane. Brua ble bygget i 1954 og restaurert i 2003.
Elleve kilometer mot øst ligger skogsparken Lipnik med hotell og idrettsanlegg.
I sørøstlig retning, langs elven Rusenski Lom ligger betydelige severdigheter. Basarbovski kloster ved landsbyen Basarbovo er det eneste klippekloster i bruk i Bulgaria. Naturparken Rusenski Lom omfatter bl.a. kulturminnesmerkene klippekirkene i Ivanovo, som står på UNESCOs verdensarvliste og middelalderbyen og festningen Tsjerven.
Økonomi og infrastruktur
Ruse er en industriby (jordbruksprodukter, maskinbygging, konstruksjon av elvebåter med mer). I omgivelsene rundt byen blir det produsert sukkerbiter og vindruer.
Samferdsel og kommunikasjon
For den lokale passasjertrafikken er det opprettet 30 buss og trolleybusslinjer. I tillegg kommer busslinjer til forstedene.
En tidligere militær flyplass 15 kilometer sørøst for Ruse, ved landsbyen Shtraklevo har rullebane tilstrekkelig for de største sivile fly. Flyplassen er for tiden stengt (2009), men den bulgarske regjeringen arbeider for å få den åpnet for sivil trafikk.
Vennskapsbroen over til Giurgiu er inntil fullføringen av Calafat-Vidinbroen den eneste broen over Donau mellom Bulgaria og Romania.
Ruse har også et 210 meter høyt TV-tårn med utsiktsplattform.
Utdanning
Ruse har en høyskole for maskinkonstruksjon og jordbruk.
Divinópolis do Tocantins
Divinópolis do Tocantins er en kommune i delstaten Tocantins i nordregionen av Brasil.
Metronom
En metronom, eller taktmåler, er et apparat som angir den tidsverdi en bestemt noteverdi skal ha. Den lager en konstant, hørbar puls som en kan benytte til å holde et jevnt tempo.
Metronomen ble oppfunnet av Dietrich Nikolaus Winkel i Amsterdam i 1812, og ble forbedret av Johann Nepomuk Mälzel i 1816. En typisk metronom består av et urverk med en pendel med stillbar vekt og en skala hvis siffer angir antall slag pr. minutt av pendelen.
Ordet metronom kommer av gresk metron som betyr «mål» og nom'os som betyr «lov».
Liste over universiteter i Beijing
Beijing har et stort antall universiteter og høyere læreanstalter, og flere av dem har et internasjonalt renomme. Man kan særlig merke seg det som regnes som landets to mest fremstående læresteder, Pekinguniversitetet og Tsinghuauniversitetet.
Det er 82 læresteder på universitetsnivå i Beijing. De tiltrekker seg også mange studenter fra utlandet, fra Japan, Korea, Nord-Amerika, Europa og Sørøstasia, og tilstrømningen er tiltagende (2008).
De utdanningsinstitusjoner som er oppført nedenfor er alle politisk administrert av det kinesiske undervisningsministerium.
Intet er nytt under solen
«Intet er nytt under solen» er en norsk vise-jazzballade som vant Melodi Grand Prix 1966 og var Norges bidrag til Eurovision Song Contest 1966. Sangen er skrevet av Arne Bendiksen, og den ble framført av Åse Kleveland i den internasjonale finalen. Der ble den nummer tre, Norges beste resultat i Eurovision Song Contest fram til Bobbysocks vant i 1985.
Melodi Grand Prix
Sangen var ett av fem bidrag i den norske finalen som ble sendt fra Centralteatret i Oslo lørdag 5. februar 1966. Bidraget ble framført som det fjerde bidraget, først av Åse Kleveland med lite orkester, og deretter av Grynet Molvig med Kringkastingsorkestret. På 1960- og 1970-tallet var det vanlig at NRK presenterte finalelåtene i to versjoner: en versjon med lite orkester, og en versjon med Kringkastingsorkestret. Det lille orkesteret i 1966 var Kjell Karlsens orkester.
Ti regionale juryer kåret «Intet er nytt under solen» til en klar vinner med 22 stemmer – dobbelt så mange stemmer som andreplassen «Gi meg fri!».
Eurovision Song Contest
Den internasjonale finalen ble arrangert i Luxembourg 5. mars 1966. Norges bidrag ble framført som nummer seks, etter Jugoslavias Berta Ambrož med «Brez besed» og før Finlands Ann Christine med «Playboy».
«Intet er nytt under solen» endte til slutt på en tredjeplass av 18 deltakere og fikk 15 poeng. Dette var Norges beste plassering i konkurransen til da, og plasseringen ble ikke slått før Bobbysocks vant Eurovision Song Contest med «La det swinge» 19 år senere.
Teksten
Sangen er en vise-jazzballade i fem firedels takt, og Kleveland spiller selv gitar under framføringen. I teksten forteller jeg-personen om møtet med en gammel mann som sitter i en gyngestol. Han fatter interesse for jeg-personens liv, kun for å fortelle henne at «det er intet nytt under solen». Hun spør: «Men hva har vel det å si om ting har hendt før meg?», og hun forteller videre at «med alt det som han visste. At hans øyne var triste».
Annet
Uttrykket Intet er nytt under solen er hentet fra Forkynneren i Bibelen.
Bodø bystyre 1991–1995
Representanter
{|
Høyre (13 representanter)
{|
Senterpartiet (3 representanter)
{|
Oslo Patentkontor
Oslo Patentkontor AS er et privat konsulentfirma som bistår norske og internasjonale selskaper og privatpersoner med å ivareta forretningsideer gjennom patenter, varemerker, design og annet, f.eks. markedsrett, domene, foretaksnavn, opphavsrett, planteforedlerrett, etc.
Firmaet har røtter tilbake til 1911, og er et av landets fem største patentkontorer med ca. 38 ansatte.
Palace Theatre (London)
Palace Theatre er teater i London, mest kjent for sine store musicalproduksjoner. Det ligger i Shaftesbury Avenue, nær Charing Cross Road.
Teatret ble bygd i 1891 som Royal English Opera House, og det var eierens intensjon at det skulle bli en scene for engelsk opera. Ideen viste seg å være for ambisiøs, og teateret ble i stedet en music hall – Palace Theatre of Varieties.
Siden 1960 har Palace Theatre spesialisert seg på store musicaloppsetninger som gjerne er blitt spilt i årevis: Sound of Music (1961–1967), Jesus Christ Superstar (1972–1980) og Les Miserables (1985–2004).
Opplyst enevelde
Opplyst enevelde (også kjent som «velvillig despoti» eller «opplyst despoti») er en form for enevelde, absolutt monarki eller despoti i den forstand at herskere lot seg påvirke av opplysning. Opplyste monarker omfavnet prinsippene fra opplysningstiden, særlig dens vektlegging på fornuft og rasjonalitet. De tenderte til å tillate religiøs toleranse, ytringsfrihet og trykkefrihet, og retten til privat eiendom. Mange var beskyttere av kunst, vitenskap og utdannelse.
Enevelde
Eneveldet, eller det absolutte monarki, er en politisk doktrine der ubegrenset, sentralisert makt og absolutt suverenitet er gitt til en monark. Monarkens makt er ikke begrenset av noen annen makt, slik filosofen John Locke skulle komme til å gå inn for. Ludvig den 14. av Frankrike (1638–1715) uttrykte det slik: «L'état, c'est moi» («Staten, det er meg»). Når monarken hadde all makt i samfunnet, kunne ingen annen institusjon i samfunnet overgå denne, det være seg kirken, adelen eller den intellektuelle elite. Eneveldet vokste fram i Europa da samfunnet bevegde seg fra føydalisme til kapitalisme. De eneveldige monarkene i Europa styrte fra 1500-tallet og fram til 1800-tallet. I løpet av denne tiden ble kirken og religionens makt minsket i stor grad. Monarkene ble allmektige.
Den opplyste monark
Franske samfunnstenkere, som også fremmet konseptet, mente at urettferdighetene, ulikheten, undertrykkelse, og manglende økonomisk vekst i samfunnet måtte brytes for at det store kollektive hele, nasjonen, skulle blomstre. Løsningen var et despotisme éclairé, men det var ikke despotisme eller tyranni i tradisjonell forstand, som samtiden knyttet til orientalske regimer som tyrkernes (det osmanske rike). Hva filosofene så for seg var enkle monarkier som hadde nok makt til å etablere opplyst eller fornuftmessig politikk som ville føre fram til et mer rettferdig, et bedre og et mer humant samfunn.
Meltzerprisen
Meltzerprisen er en rekke forskningspriser som deles ut av Lauritz Meltzers høyskolefond og deles ut for fremragende forskning eller forskningsformidling ved Universitetet i Bergen.
Opplyst enevelde
Den opplyste monark
Opplyste monarker, som hadde absolutt og uinnskrenket makt, og selv om det var deres fødselsrett som ga dem rett til å styre over andre, mente likevel at det fungerte forskjellige fra tidligere monarker. Mange av dem støttet kunstartene, vitenskapen og fremmet kreativiteten i samfunnet. Mange la stor vekt på utdannelse og moderniserte samfunnet i henhold til dette. Opplyste monarker som holdt kongelig makt framsto ikke i retten av guddommelig rett, men fra en sosial kontrakt hvor herskeren hadde en plikt til å styre klokt.
Meltzerprisen
Meltzerfondets ærespris
Æresprisen tildeles for fremragende vitenskapelig virksomhet ved Universitetet i Bergen
Opplyst enevelde
Den opplyste monark
Forskjellen mellom en despot og en opplyst eneveldig hersker er basert på en bred analyse på hvor langt de omfavnet opplysningstiden. Eksempelvis, selv om keiserinne Katarina II av Russland helt og holdent avviste konseptet om noen form for sosial kontrakt, tok hun likevel til seg mange av tankene til opplysningstidens filosofer og ble en stor patron av kunstartene i det russiske keiserdømmet. Hun gjennomførte mange av ideene til opplysningstidens filosofer, særlig de til Charles Montesquieu i hennes Nakaz, de juridiske prinsippene som var ment å revidere det russisk lovverket.
Virkningen var at monarkene styrte med den hensikt at de alene var til det beste for sine undersåtter og at de ikke bare hersket over dem, men også bedret deres liv. Underforstått i denne tanken var at herskeren kjente interessene til sine undersåtter bedre enn de selv gjorde det. Hans ansvar for dem utelukket således noen for politisk deltagelse av undersåttene. Kongen hadde alltid rett. Den tyske historikeren Reinhold Koser beskrev det opplyste eneveldets ånd ved å låne en frase fra den økonomiske forfatteren Johann Heinrich Gottlob von Justi; «Alt for folket, intet av folket».
Teoretisk bakgrunn
I løpet av opplysningstiden kom de lærde og utdannede, hver for seg, til det syn at politiske endringer var både ønskelig og mulig. Før den amerikanske revolusjon og siden den franske revolusjon mente de fleste at endringene måtte skje ovenfra, fremmet av herskerne. Man kunne ikke forestille seg at nasjon ikke ble styrt av en hersker. Monarkiet var den eneste farbare veg, men det var forskjell på gode og dårlige herskere. Hvis monarken ble «opplyst» ville han kunne gjøre gode lover og fremme menneskelig lykke.
En av de fremste politiske tenkere var Cesare Bonesana, marki av Beccaria-Bonesana, som skrev et verk kalt Dei delitti e delle pene («Om forbrytelser og straff») (1764). Her argumenterte han for at statens oppgave var å beskytte samfunnet, og samtidig beskyte folkets verdighet, inkludert de som var anklaget for forbrytelser. Han argumenterte imot bruken av tortur og dødsstraff, og hevdet at tortur kun fremmet uærbødighet for loven og derav fremmet alvorlige forbrytelser, og at dødsstraff måtte avvikles, unntatt i ekstreme tilfeller som forræderi. Boken er mindre teoretisk enn Hugo Grotius, Samuel von Pufendorf og andre lignende tenkeres verker og er like så mye et kampskrift som et teoretisk vitenskapelig verk.
Naturretten, en tanke som er langt eldre enn opplysningstiden, hevdet at det fantes en evig, uforanderlig rettferdighet som var nedlagt i menneskehetens vesen som en del av naturen. I middelalderen ble den ført videre som en fornuftsbegrunnelse for kristen etikk. På 1600-tallet fikk naturretten en radikal tilspissing ved at det ble argumenterte for at alle mennesker er født med visse grunnleggende og umistelige rettigheter. Den moderne naturrettens pioner var den nederlandske humanisten Hugo Grotius som med sitt berømte verk De iure belli ac pacis («Om krigens og fredens rett») (1625) skapte en lære om statenes samliv og krigens etiske lover. Dette ble ført videre av tyskeren Samuel von Pufendorf i hans De jure naturae et gentium libri octo («Om naturens og folkenes rett») (1685) og som også påvirket Ludvig Holbergs historiske verker.
Innenfor tanken om naturretten fantes teorien om samfunnspakten. Formelt var det et forsøk på å forklare samfunnets og statens opprinnelse som et resultat av en avtale eller overenskomst mellom alle enkeltindivider som i egen interesse hadde overdratt makten og myndigheten til en fyrste eller monark. I sin ytterste konsekvens innebar dette at alle mennesker var frie og likestilte og at de hadde avstått fra visse rettigheter til allmennhetens beste. Johannes Althusius, en tysk kalvinistisk, politisk tenker, tillat folket i boken Politica Methodice Digesta (1603) suvereniteten og som var gitt til fyrsten ved en kontrakt, men den kunne også sies opp når som helst. Monarken var bundet av folkeviljen og kunne styrtes om han svek tilliten. I dette lå det en revolusjonær tanke som lå langt fra den gamle tanke om at monarken styrte på Guds nåde og som en representant for Gud.
Meltzerprisen
Pris for yngre forskere
Prisen tildeles for fremragende arbeid utført av yngre forskere
Snare
Snare er en eldgammel form for jaktredskap, konstruert for fangst av småvilt og fugler. Dette fangstredskapet er kjent helt tilbake til steinalderen, da det ble laget av tynne vidjekvister, dyresener eller skinnstrimler. Senere ble snaren laget av hestetagl, og etter det av tynn metalltråd.
Opplyst enevelde
Teoretisk bakgrunn
Imidlertid har historikerne diskutert den faktiske gjennomføringen av det opplyste enevelde. De har skilt mellom den opplyste herskeren personlig og hvor opplyst hans styre faktisk var. Eksempelvis, Fredrik II av Preussen, kalt for «den store», ble opplært i ideene til den franske opplysningen i sin ungdom, og han opprettholdt disse ideene i sitt private liv som voksen, men var på mange vis ikke stand til eller uvillig til gjennomføre opplyste reformer i praksis i sitt samfunn. Andre, som Sebastião José de Carvalho e Melo, statsminister i Portugal, benyttet opplysningen ikke bare for å oppnå reformer, men også for å fremme enevelde, knuse opposisjon, undertrykke kritikk, øke kolonial utbytting, og sikre seg egen politisk og økonomisk vinning.
Snare
Snaren ble gjerne festet slik at viltet fikk hodet inn i en renneløkke, og deretter fikk den blodpropp/blodtrannsporten til hjernen stoppet når det prøvde å frigjøre seg. Viltet dør etter få sekunder. Rype, storfugl og hare har vært de vanligste byttene ved snarejakt.
Utformingen av snarer har tradisjonelt blitt gjort etter hvor dyrene ferdes. Rype og storfugl ble gjerne fanget på bakken, ved at en laget et enkelt gjerde av kvister som ledet til åtet, som gjerne besto av tørkede bær. Åtet ble plassert på begge sider av en port, der løkken ble plassert i hodehøyde. Byttet ville først spise tomt på ene siden, og så prøve seg på andre siden, med døden til følge.
Opplyst enevelde
Teoretisk bakgrunn
Det opplyste enevelde bli sett på som det siste stadium i det eneveldige monarki hvor monarkens personlige makt ble sterkere og mektigere, men til sist også ga opphav til en ny oppfatning og begrep om myndighetens makt som et styre ved og underlagt offentlig lov. Det innebar at teorien om styre ved guddommelig rett (ved Guds nåde) ikke lenger kom til anvendelse. Da Fredrik II av Preussen refererte til seg selv som kun «statens fremste tjener» foregrep han et helt nytt konsept for styre, et styre som ikke var mest rettferdig med en monark som styrte ved sin arvelige førsterett. Det vil si et styre uten monark.
Herskere forbundet med opplyst enevelde
Myndigheter som responderte til opplysningstiden varierte i stor grad. I Frankrike var myndighetene fiendtlig innstilt og filosofene måtte kjempe mot sensuren. Den britiske regjeringen overså ganske enkelt opplysningstidens tenkere.
Snare
Det er adgang til snarefangst etter ryper fra og med 1. november til utgangen av jakttiden for ryper i følgende kommuner:
Opplyst enevelde
Herskere forbundet med opplyst enevelde
Imidlertid var det flere nasjoner med mektige herskere som ble karakterisert som «opplyste despoter» av historikerne. Hos disse var opplysningstidens ledere ønsket velkomne ved hoffet, og bidro til endringer av lovverket og programmer for å reformere systemet, og således bidro til å bygge sterkere nasjonale stater.
Snare
Den som skal bruke snarer til fangst av rype plikter å føre regelmessig tilsyn med snarene minst hver andre dag.
En variant av snaring er å bruke en løkke av messingtråd til å fange større ørret og laks med, mens fisken står stille på ett sted. Løkken må da tres inn på fisken bakfra uten at fisken aner uråd og forsvinner. Feste for tråden er like foran halefinnen.
Opplyst enevelde
Herskere forbundet med opplyst enevelde
Fredrik den store, som styrte Preussen i tiden 1740-1786, var entusiastisk over for de franske åndsstrømningene. Han ønsket selv å være en filosofkonge som den romerske keiser Marcus Aurelius. Han gjorde narr av tysk kultur og var ikke innforstått med de store tyske framgangene som var på gang innen blant annet vitenskapen. Voltaire, som hadde blitt fengslet og dårlig behandlet av den franske regjeringen, tok imot Fredrik den stores invitasjon om å komme og bo ved hans palass. Kongen forklarte at «Mitt fremst anliggende er å bekjempe uvitenhet og urettferdighet (...) å opplyse sinnene, kultivere moralen, og gjør folk så lykkelig som det passer for den menneskelig natur, og med de midler som står til min rådighet.»
Keiserinne eller tsarina Katarina den store av Russland i tiden 1762 til 1796 var entusiastisk til opplysningstankegangen. Keiser Josef II, hersker av Østerrike i 1780-1790, var meget entusiastisk og fremmet så mange reformer som fikk så liten støtte at det brøt ut opprør og hans styre ble en komedie av feil.
Statsministre eller førsteministrene Pombal i Portugal og Struensee i Danmark styrte i henhold til idealene fra opplysningstiden. Sistnevnte avskaffet dødsdom for tyveri (8. mars 1771) og forbød bruk av tortur for å få mistenkte til å tilstå (16. november 1771). Han avskaffet også bøter for graviditet utenfor ekteskapet og fjernet samtidig den juridiske distinksjonen mellom «ekteskapelig avlede» og utenomekteskapelige barn (6. mai 1771).
Vårsøg (visegruppe)
Vårsøg var en norsk visegruppe som eksiserte i perioden 1976 til 1980 og besto av Knut Blekken (bass), Johnny Gausemel (trommer) og Henning Sommerro (vokal, tangenter). Gruppen tok navnet etter Hans Hyldbakks dikt «Vårsøg» som Henning Sommerro laget melodi til og ble deres mest kjente sang. De vant Spellemannprisen 1978 i klassen visesang for albumet Sola e komma.
Pointe-Noire
Pointe-Noire er den nest største byen i Kongo-Brazzaville. Byen ble grunnlagt 22. mai 1922. I 2005 var det 663 400 innbyggere i byen. Fra 2004 er Pointe-Noire et eget bydepartement. Før dette lå byen i regionen Kouilou.
Byen ligger ved Atlanterhavet, nord for grensen til den angolanske eksklaven Cabinda. Pointe-Noire var hovedstaden i Kongo mellom 1950 og 1958.
Infrastruktur
Pointe-Noire har den største flyplassen i Kongo, og er en viktig havneby der det blant annet skipes ut tømmer, olje, bomull og palmeolje. Byen brukes også som havneby for nabolandene.
Navnet
Pointe-Noires navn stammer fra portugisiske sjøfarere som så svarte klipper ytterst på en odde her i 1484. Fra da av ble Pointe Noire, eller egentlig Punta Negra («svart punkt»), et maritimt referansepunkt.
Mikhail Zosjtsjenko
Mikhail Mikhajlovitsj Zosjtsjenko (russisk Михаил Михайлович Зощенко), født i St. Petersburg i Russland, død 22. juli 1958 samme sted) var en russisk forfatter.
Bakgrunn
Zosjtsjenko ble født i St. Petersburg som sønn av en maler og en skuespillerinne, og voks opp med sju søsken. Etter å ha fullført gymnaset studerte han fra 1913 til 1915 på det juridiske fakultetet i St. Petersburg. På denne tida skrev han sine første fortellinger.
Han avbrøt studiene og meldte seg frivillig som soldat i den første verdenskrig i 1915. I 1917 ble han dimittert fra hæren etter å ha blitt skadet i et gassangrep.
Etter den russiske revolusjonen tok Zosjtsjenko del i den russiske borgerkrigen som soldat i Den røde armé i 1918/1919.
Forfatter
Etter krigen livnærte han seg på forskjellig vis, og begynte å skrive mer fra 1920 av. Flere av fortellingene hans ble trykt i satiriske tidsskrift i NEP-perioden. Ei første novellesamling kom ut i 1922, med tittelen Nazar Iljitsj, herre av Sinebrjukhovs fortellinger (Рассказы Назара Ильича, господина Синебрюхова). De tragikomiske fortellingene ble godt mottatt av publikum og kritikere. Den nye sovjetiske heltetypen, sovjetmennesket som kjempet seg gjennom hverdagen, kom også til uttrykk i Zosjtsjenkos fortellinger. Han brukte en kvasi-muntlig fortellerstil, såkalt skas, som Gogol hadde brukt før ham, og ofte svært enkelt språk. Han skrev også barnefortellinger, blant annet om Lenin. Utover 1920-tallet ble han en av de mest leste forfatterne i Sovjetunionen, og fortellingene hans kom ut i høye opplag i samlinger, tidsskrift og aviser.
Etter hvert vendte Zosjtsjenko seg bort fra de korte fortellingene og skrev større verk. Han fjernet seg også fra satire og humor, og eksperimenterte med ulike forfattergrep.
Under den andre verdenskrig ble Zosjtsjenko evakuert fra det beleirede Leningrad til Almaty i Kasakhstan, og arbeidet i filmstudio der. Etter at beleiringen var brutt, allerede før krigen var slutt, vendte han tilbake til Leningrad og tok opp igjen forfattargjerninga si der.
Etter andre verdenskrig ble Zosjtsjenko et offer for stalinismen, da arbeidet hans kom under sterk kritikk. Partisekretæren i Leningrad, Andrej Zjdanov, omtalte den nye boka hans, Før soloppgang (Перед восходом солнца), som "et ekkelt verk". Verkene hans ble ikke lenger trykt, og han ble ekskludert fra den sovjetiske forfatterforeninga i 1946.
Fra 1946 til 1953 fikk han bare jobbe som oversetter. Først etter Stalins død i 1953 ble han rehabilitert og tatt opp igjen i forfattarforeninga, og i 1956, to år før han døde, kom det ut et samlingsverk av forfatterskapet hans i Sovjetunionen.
Leil
Leil var en mytisk konge av britene, og det finnes ingen historiske bevis for hans mulige eksistens. Hans fortelling kommer fra Geoffrey av Monmouths Historia Regum Britanniae (De britiske kongenes historie), skrevet omkring 1136. Her gjengis han som en sønn av Brutus Grønnskjold.
Leil var en fredelig og rettferdig konge og nøt godt av velstanden som var blitt bygget opp av hans forgjengere. Han bygde en by i nord kalt for Kaerleil («Leils festning») som en hyllest til denne velstanden. Leil styrte i 25 år inntil han ble gammel og svak. Hans alderdom førte til borgerkrig og under denne døde han. Han ble etterfulgt av sin sønn Rud Hud Hudibras.
Geoffrey hevder at Leil styrte på samme tid som Salomo i Det gamle testamente bygde tempelet i Jerusalem og Silvus Epitus var konge av Alba Longa.
Bølareinen
Bølareinen er hovedmotivet i et større helleristningsfelt i Stod i Steinkjer kommune, noen ganger omtalt som Bølafeltet. Bølareinen har blitt nevnt som «trolig den mest kjente av alle norske helleristningsfigurer», og som «den flotteste ristning vi har i landet.»
Bølareinen ble oppdaget i 1842. Siden 1969 har det i flere etapper blitt påvist flere andre figurer på helleristningsfeltet, slik at det nå består av rundt 30 figurer, samlet i fire grupper. De største og mest tydelige figurene er rein, bjørn, elg, en sjøfugl og en skiløper. Ristninger av denne typen kalles veideristninger. De kan være knyttet til jaktmagi, eller til markering av jaktterritorium. Museet Saemien Sijte overtok driften av Bøla kafé ved parkeringsplassen i 2017, og dette har bidratt til at feltet nå også tolkes i lys av samisk historie i området.
Stedet og funnet
Bølafeltet ligger ved Valløya i Stod, like ved stedet der den lille elva Bøla renner ut i Snåsavannet.
Ristningene er datert til 3400–3200 år f.Kr., og stedet lå på den tiden ved strandkanten av Trondheimsfjordens innerste del. På den tiden var Snåsavatnet en del av Trondheimsfjorden. Sjøen gikk like nedenfor der ristningene er plassert, 35–40 meter over dagens havoverflate. På grunn av landhevningen er Snåsavatnet ikke lenger en del av Trondheimsfjorden. Da ristningene ble laget, var berghammeren et lavt nes som strakte seg ut i den fjordarmen som Snåsavatnet dengang utgjorde.
Den svensk arkeologen Gustaf Hallström oppga i 1908 at bonden Aage Valløen fant reinsfiguren «för omkr. 70 år sedan», når han flekket mose av berget mens han arbeidet med å anlegge et kvernhus her. Arkeologen Gutorm Gjessing og andre gjentar Hallströms opplysninger. Kalle Sognnes, også arkeolog, bygget på lokale informanter da han i 2007 korrigerte Hallströms opplysninger: reinen ble oppdaga i 1842, av Benjamin Vikran fra gården Vikran.
Den første form for dokumentasjon av reinsfiguren var en tegning omkring 1870, som er tilskrevet journalist David Habel. Rektor Knut Henrik Lossius fra Trondheim publiserte opplysninger i 1896 (svært summarisk), 1897 og 1898 i Vitenskapsselskapets skrifter og Fortidsminneforeningens årbok. Den første bredere undersøkelse ble gjort av Hallström i 1907. Agnes Schulz undersøkte Bølareinen i 1934, og hennes observasjoner er innarbeidet i Gjessings oversiktsverk i 1936. Professor Kalle Sognnes har arbeidet med feltet i flere omganger fra 1979 til ut på 2000-tallet.
Landskapet rundt figurene har forandret seg grunnleggende flere ganger i løpet av 1900-tallet. Da Nordlandsbanen ble anlagt i 1920-åra, ble banen lagt på ei fylling forbi stedet. Dermed mistet bergkunstfeltet den visuelle kontakten med Snåsavatnet. Da riksveien 763 ble anlagt, ble Bøla-elva senket med 1–2 meter der den passerer under veien. Dette har gitt kraftigere vannføring og noe mer erosjon langs bekkeløpet. Tidligere rant bekken over berget, slik at den ved normal vannføring berørte bakdelen av Bølareinen. Dette bekkeløpet er nå stoppet av en ledemur i betong, for å beskytte jernbanelinja mot erosjonsskader.
Beskrivelse av figurene
Bølareinen er risset inn på en vertikal bergflate langs elva Bøla med hodet mot Snåsavatnet. Figuren viser et helt reinsdyr i full størrelse, 180 x 136 cm, der bare den nederste delen av framfoten mangler — trolig på grunn av forvitring. Linjene er rundt 2 cm brede, og konturen er fylt ut med prikkhogging, som kanskje skal forestille pels. De tilsammen 8 meter med konturlinje i reinsfiguren er konturhugd med markerte linjer som har u-formet tverrsnitt. Furene er trolig banket ut med et spisst steinredskap. I samisk kultur oppfattes reinfiguren som ei simle (aaltoe) eller som en staajne, et dyr i en mellomtilstand mellom simle og bukk.