cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yang Guifei
Yang Guifei (kinesisk: 楊貴妃, pinyin: Yáng Guìfēi, «annenkonkubine Yang»; født 26. juni 719 i Yongle i prefekturet Pu; død 15. juli 756), født Yang Yuhuan (楊玉環, Yáng​ Yù​huán​), også en kort stund kjent under det taoistiske nonnenavnet Taizhen (太真), var favorittkonkubinen til keiser Xuanzong i Tangdynastiet. Hun hylles som en av det gamle Kinas fire skjønnheter. Hennes historie er omskiftende og dramatisk, likeså hennes død som det finnes flere forklaringer på og skildringer av, og er blitt utbrodert i en rekke fortellinger, kinesiske operaer og i moderne tid også i film.
Liv og virke
Hun ble født i en aristokratisk familie. I 734 ble hun valgt til hustru for prins Shou (kronprinsen), sønn av den regjerende keiser Xuanzong med hans favorittkonkubine nèe Wu (av keiserinne Wu Zetians klan). Xuanzong var kommet til makten ved et palasskupp i 710 og ble formelt introdusert i 712. Tang-dynastiet nådde sitt høydepunkt i første del av hans regjeringstid, da det strakk seg fra elven Oxus i vest til Japanhavet i øst. Men med tiden ble den en gang så militante og kreative keiseren gradvis mer sedat og mer opptatt av å leve det gode liv enn i statsanliggendene.
Sent i 737 døde Xuanzongs favorittkonkubine Wu. Etter hoffintriger ble så tre av Xuanzongs sønner henrettet, blant dem kronprinsen. Nå falt Xuanzong sammen i melankoli.
Både keiseren og fru Yang var glade i sentralasiatisk musikk og «den sogdiske virveldans» som var blitt introdusert fra Samarkand. I det hele tatt fikk sentralasiatisk stil på forskjellige områder et stort gjennomslag i Tang-dynastiets Kina på den tiden. Fru Yang, som skal ha blitt noe fyldig, foretrakk de løse sentralasiatiske klærne fremfor de tradisjonelle kinesiske kvinnedraktene som var smalere og med trangere ermer. Det fant da sted et skifte i kinesisk mote, noe med fyldigere kvinner i løsere gevanter, som også kan sees på dekorert keramikk fra den tiden.
Våren 746 ble fru Yang offisielt gitt tittelen Guifei, «æret konkubine» Keiseren utvidet den keiserlige villa ved de varme kildene på Li-fjellet, nær hovedstaden, og gav den til hennes bruk. Det keiserlige postvesen ble gitt i oppdrag å sørge for at hun mottok sine favorittlichi, hentet ferske fra det tropiske Sørkina i løpet av bare dager.
Den ærgjerrige general An Lushan utnyttet også fru Yang, ved å be henne om å få bli hennes adoptivsønn. An Lushan gikk ikke lang tid etter til opprør tidlig på vinteren i 755. Han erobret mye av det nordlige Kina i løpet av et halvår. Den 14. juli 756 flyktet keiseren fra hovedstaden, og kom neste dag til poststasjonen Mawei. Der begynte et mytteri og soldater begynte å ta livet av de en gang så mektige slektningene til fra Yang. De forlangte også at Guifei måtte henrettes. Keiseren ble tvunget til å gi etter, og lot henne henge.
Yang Guifei i kunst og kultur
Operaer:
Fortellinger:
Dramaer:
Filmer:
Teresa
Teresa er et opprinnelig spansk og portugisisk kvinnenavn. Betydningen av navnet er usikker.
Utbredelse
Teresa og Theresa var populære navn i USA i 1950- og 1960-årene.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Bamberg
Bamberg er en kretsfri by i Oberfranken i den tyske delstaten Bayern. Byen er universitets-, skole og forvaltningsby. I Bamberg finnes et katolsk erkebispedømme med samme navn. Bambergs indre by ble i 1993 oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv. Byen er kjent for ølproduksjon og -tradisjon.
Geografi
Bamberg indre by ligger mellom de to elveløpene til Regnitz. Elven munner ut i Main ca. 6,8 kilometer nord for bysentret.
Historie
Byen nevnes først i 902. Keiser Henrik II gjorde Bamberg til bispesete i 1007 for å fremme konverteringen av folkene øst for Bamberg til kristendommen. For et kort tidsrom var byen senteret i det tysk-romerske rike. Henrik og hans hustru Kunigunde er begge begravet i katedralen.
I 1647 ble byens universitet grunnlagt, som Academia Bambergensis. Universitetets navn er idag Otto-Friedrich-Universität.
I de følgende århundrene var Bamberg styrt av fyrstbiskoper, som oppførte en rekke monumentale byggverker. Bamberg mistet sin uavhengighet i 1802 og ble del av kurfyrstedømmet, det senere kongeriket Bayern.
Etter første verdenskrig, da kommunister grep makten i deler av Bayern, flyktet den bayerske regjeringen til Bamberg hvor den holdt til i nesten to år, inntil frikorps hadde gjenerobret hovedstaden München.
Kulinariske spesialiteter
I den tradisjonsrike ølbyen Bamberg finnes det stadig ni privatbryggerier, som sørger for et ganske enestående utvalg av øl. En særlig spesialitet er den bambergske Rauchbier (røkøl).
Bryggerier
Dessuten finnes det et gjestgiveri som brygger sin egen øl:
Personligheter
<!--
Die wichtigsten Bamberger Bischöfe
Infolge des Konkordats von 1817 trat später an die Stelle des ehemaligen Bischofs von Bamberg ein Erzbischof, dessen Diözese den nördlichen Teil von Bayern umfasste, und welchem die Bischöfe von Würzburg, Eichstätt und Speyer untergeordnet waren. -->
Hongwei
Hongwei  er et bydistrikt i byprefekturet Liaoyang i den kinesiske provinsen Liaoning.
Det har et areal på 59,06 km² og teller 110 000 innbyggere (2004).
Administrative enheter
Subdistrikter: Storkommune:
Coburg
Coburg er en by i regjeringsdistriktet Oberfranken i den tyske delstaten Bayern, i det sydlige Tyskland.
Coburg ble nevnt for første gang i 1056 og kom i 1248 i greven av Hennebergs besittelse. I 1331 fikk Coburg bystatus. I det 16. århundre ble det residens til hertugdømmet Sachsen-Coburg, i 1735 til Sachsen-Coburg-Saalfeld og i 1826 til Sachsen-Coburg-Gotha. I 1920 ble Coburg etter en folkeavstemning tilsluttet Bayern, som alternativ sto Thüringen til valg. På grunn av folkeavstemningen i 1919 kom byen derfor i 1945 i den amerikanske besettelsessonen.
Over Coburg ligger Tysklands nest største intakte borg, Veste Coburg, også kalt "Fränkische Krone".
Cittaslow
Cittaslow (eller «Slow Cities») er en internasjonal organisasjon som har sitt utspring fra Slow Food-bevegelsen som ble dannet i Italia på 1980-tallet. Cittaslow består pr 2011 av ca. 150 medlemsbyer fordelt på 23 land i hele verden, de fleste i Europa. Disse medlemsbyene er byer med mindre enn 50.000 innbyggere som har forpliktet seg til å følge Cittaslows charter for byutvikling og fremmelsen av «det gode liv i byene», som er et gjennomgående budskap i både Cittaslow og Slow Food-bevegelsen. Disse to bevegelsene har som hovedmål å bevare kulturelt mangfold og særpreg, Slow Food fortrinnsvis gjennom kulinarisk bevarings- og opplysningsarbeid, og Cittaslow gjennom byutvikling, bevaring og bevisstgjøring omkring lokale verdier. Hovedmålet er å øke livskvaliteten og skape identitet til stedet.
Grunnlegging
Bevegelsen Cittaslow ble grunnlagt i 1999 av en sammenslutning av fire ordførere i de italienske byene Bra, Greve in Chianti, Orvieto og Positano etter initiativ fra bevegelsen Slow Food. Etter hvert knyttet det seg til flere italienske, britiske og tyske småbyer, og i løpet av 2003 hadde bevegelsen to norske medlemsbyer, Levanger i Nord-Trøndelag og Sokndal i Rogaland. I 2009 ble også i Eidskog i Hedmark medlem. 22. januar 2009 ble Nordisk nettverk Cittaslow etablert. Nettverket består av kommunene [Ulvik], Eidskog og Sokndal i Norge, Kristinestad i Finland, Svendborg i Danmark og Falköping i Sverige. Sokndal var den første kommunen i Norden som ble medlem av Cittaslow i august 2003.
Charter
Cittaslows medlemscharter består av 52 kriterier som kan fordeles over seks temaområder. Disse temaområdene er:
Til hvert av disse temaområdene har charteret foreslåtte tiltak for gjennomføring i medlemsbyene. De foreslåtte tiltakene varierer fra spesifikke forslag til mer generelle føringer for hvordan man skal fremme «det gode liv». Eksempelvis kan man finne i Cittaslows charter tiltak som det å fremme opprettholdelsen og bevaringen av grønne områder i byene, om å tilrettelegge fortau, offentlige bygninger og steder for handikappede, føringer for hvordan lokal produksjon av varer og produkter kan bevares og stimuleres, og for hvordan turister («gjester», som Cittaslow betegner disse som) kan best mulig bli tatt i mot i byen, gjennom blant annet opptrening av guider, internasjonal skilting og riktig prising innen varehandelen.
Samfunnsmessig kontekst
Fremveksten av bevegelser som Cittaslow og Slow Food kan settes i sammenheng med fremveksten av andre, lignende bevegelser som Grønn Hverdag og Agenda 21. Felles for disse bevegelsene er vektleggingen av en reorientering mot mer miljøvennlige verdier og økt fokus på bærekraftig økologisk og sosial utvikling. Cittaslow kan også tolkes som en del av, eller begynnelsen på, en postmateriell trend innenfor små lokalsamfunn.
Andre aspekter ved Cittaslowbevegelsens virke og implikasjoner, er bevegelsens posisjonering på motsatt side av omfattende rasjonaliseringsprosesser som har gjennomgrepet vestlige samfunn siden andre verdenskrig. Disse rasjonaliseringsprosessene har vist seg i form av en massiv ekspansjon av varehandelen med påfølgende shoppingkulturer, kjøpesenterutbygginger og kjededannelser. Følgene av dette har flere samfunnsforskere referert til som uniformering, mcdonaldisering og amerikanisering. Disse prosessene har ingen retning og heller intet mål, men er de tilsiktede og utilsiktede effektene man ser av globaliseringen og markededskreftenes inntrengen i alle typer av samfunn.
Cittaslow kan, idealtypisk sett, legge til rette for en ny verdsetting av lokalt, tradisjonelt og historisk forankrede verdier, produkter og sosiale relasjoner som i sin tur kan bidra til en sterkere identitetsassosiering til, lojalitet overfor og tilknytning til lokalsamfunnet.
Norske medlemsbyer
Ved siden av medlemsbyer i Italia, Tyskland, Storbritannia og Spania har bevegelsen tre norske landkommuner som medlemmer. Disse er Ulvik herad i Vestland fylke, Sokndal i Rogaland fylke og Eidskog i Innlandet fylke. Sokndal og Levanger i Trøndelag fylke ble medlem i 2003, Eidskog ble medlem i 2009 mens Ulvik ble medlem i 2015. Levanger meldte seg ut i 2018. Sokndal, Eidskog og Ulvik har gode forutsetninger for å kunne delta i bevegelsen og fremstå som «sakte byer». Sakte byer betyr ikke at ting skal gå seint, men at den gir seg tid til refleksjoner og ettertanke. Cittaslow skal være en merkevare for god kvalitet på det som blir gjort.
Nordisk nettverk Cittaslow
Nordisk nettverk Cittaslow ble etablert 22. januar 2009 og består av kommunene [Ulvik], Eidskog og Sokndal i Norge, Kristinestad i Finland, Svendborg i Danmark og Falköping i Sverige. Målet med det nordiske nettverket er å lære av hverandre og bli bedre sammen enn å stå hver for seg. Nordisk nettverk Cittaslow ønsker utveksling mellom kommunene, dette gjelder både mellom det offentlige, næringslivet, frivillige organisasjoner og privatpersoner. Det arbeides også for gjennomføring av prosjekt sammen, for eksempel i forhold til profilering. Det nordiske nettverk er en representant i Internasjonal komité og har 1 av 8 visepresidenter for Cittaslow internasjonalt. Ved å stå sammen har det nordiske nettverket større påvirkningskraft enn å stå hver for seg. Samarbeidet bygger på en samarbeidsavtale som er politisk behandlet i kommunene.
Herbert Kappler
Herbert Kappler (født 29. september 1907 i Stuttgart i Tyskland, død 9. februar 1978 i Soltau i Vest-Tyskland) var en tysk SS-offiser som under andre verdenskrig var sjef for Sipo og SD i Roma. Under tiden i Italia beordret han massakren i Fosse Ardeatine.
Kappler ble etter krigen dømt til fengsel på livstid for krigsforbrytelser.
Bakgrunn
Kappler kom fra en middelklassefamilie i Stuttgart. Han gikk på teknisk høyskole der han studerte elektrofag, og fra 1929 arbeidet han som elektriker.
Nazisme
Han ble medlem av Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei (nazistpartiet) i 1931. Han ble også medlem av SA og senere av SS. Etter en kortere tid som arbeidsledig ble han hjelpepolitimann ved Württembergs politiske politi. Fra 1934 ledet han filialen i Tübingen av Württembergische Politische Polizei. I 1937 avla han eksamen ved Polizeiakademie Berlin som Kriminalkommissar.
Han oppnådde graden Obersturmbannführer i SS.
SS-offiser i Italia
Kappler ble allerede våren 1939 forbindelsesoffiser til det italienske politi i Roma. I november 1939 var han en kort periode i Berlin for å forhøre Bürgerbräukeller-attentatsmannen Georg Elser.
I midten av 1941 ble Kappler, som hadde blitt major i SS, utnevnt til liaisonoffiser for å ivareta forbindelsene med Benito Mussolinis regjering, samt til sikkerhetsrådgiver til det fascistiske politi. Hans forfremmelser i Italia skyldtes dels hans erfaring med sikkerhetsarbeid, dels hans kontakter innen SS-ledelsen (især med Reinhard Heydrich) og det forhold at han behersket italiensk flytende.
I 1942 ble han politiattasjé ved den tyske ambassade i Roma.
Den 10. september 1943 overtok han kommandoen over sikkerhetspolitiet og SD i Roma, og iverksatte konfiskasjon av jødisk eiendom. Han planla deportasjonen av Romas jødiske befolkning (ca. 8.000 til 10.000 mennesker). Allerede den 26. september 1943 hadde Kappler lovet at intet medlem av Romas jødiske menighet skulle deporteres, men til gjengjeld for dette løftet hadde han krevd - og mottatt - 50 kilogram gull fra menighetens ledere. Pave Pius XII hadde fått vite om utpressingen og lovet jødene å bistå med gull, men nok gull var i mellomtiden blitt innsamlet. Kapplers plan var at denne kombinasjonen av utpressing og narrespill skulle få jødene til å føle seg så trygge at de ikke gikk under jorden; lignende lureri var tidligere blitt anvendt av SS overfor jødiske menigheter i andre hærtatte land.
Natten mellom 15. og 16. oktober 1943 klarte hans folk å arrestere 1259 jøder, og 1007 av dem ble sendt til Auschwitz. Av disse overlevde bare ti. Kappler fikk senere flere jødiske liv på samvittigheten. I et fjernskriv av 18. oktober til Karl Wolff, lederen for Himmlers personlige stab, skrøt han av at
SD hadde allerede før Operation Shingle den 22. januar 1944 forsøkt å knuse enhver motstand mot den tyske okkupasjonsmakt. Til dette formål holdt SD seg med en «ytre stasjon» i en bolig i Roma (Via Tasso 145/155) der mange av avhørene og torturhandlingene foregikk.
Etter krigen
Ved krigens slutt ble han tatt til fange av britene, som utleverte ham til italienske myndigheter i 1947. For sine krigsforbrytelser ble Kappler i 1948 dømt til livsvarig fengsel av en italiensk militærdomstol. Kappler anket dommen til Italias høyeste militærdomstol. Denne bekreftet livstidsdommen i 1952. Straffen ble sonet i militærfengselet ved Gaeta. Det var fra dette stedet at han i 1961 avla vitnemål i rettssaken mot Adolf Eichmann.
Den irske katolske presten Hugh O’Flaherty, som arbeidet i Troskongregasjonen i Vatikanet under annen verdenskrig, hadde klart å bygge opp en hemmelig hjelpeorganisasjon som skjulte jøder, italienske deserterte soldater og andre forfulgte i klostre og andre hemmelige skjulesteder. Flere tusen mennesker ble hjulpet på denne måten. Kappler forsøkte å arrestere og drepe O'Flaherty under krigen.
Da Kappler satt i italiensk fengsel fikk han månedlige besøk av monsignore O’Flaherty. I 1959 konverterte Kappler til katolisismen og ble døpt av O’Flaherty.
I 1976 var det klart at Kappler led av kreft og at han snart ville dø. Italienske myndigheter ville likevel ikke løslate ham. Han ble overført fra fengselet til et militærsykehus i Roma. Den 15. august 1977 flyktet han derfra ved hjelp av sin kone Annelise. Hun hadde giftet seg med ham fire år tidligere, og hadde som sykepleier hatt fri tilgang til ham. Med den under 50 kilo tunge Kappler gjemt i en stor koffert, smuglet hun ham ut fra sykehuset. Hun fikk til og med hjelp av en politivakt, som ikke visste hva (eller hvem) som lå i kofferten. Ved hjelp av en privatbil kom ekteparet Kappler seg tilbake til Vest-Tyskland samme dag. Rømningen ble først oppdaget neste morgen. Dette ble sett på som en skandale i Italia. Fire tjenestemenn fra det italienske Carabinieri ble avskjediget, mens to av vaktene ble arrestert for tjenesteforsømmelse.
Vesttyske myndigheter avviste italienernes anmodning om å utlevere ham. Vesttyske myndigheter hadde tidligere bedt om hans løslatelse, og ville heller ikke reise ny straffesak mot ham. Han ble utstyrt med sikkerhetsvakter og døde i hjemlandet et halvt år senere.
Gennaro Granito Pignatelli di Belmonte
Gennaro Granito Pignatelli di Belmonte (født 10. april 1851 i Napoli i Italia, død 16. februar 1948 i Vatikanet) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var knyttet til det pavelige diplomati der han tjente som nuntius i Belgia og Østerrike-Ungarn. Han var camerlengo (kammerherre) 1916–1919 og prefekt for Kongregasjonen for seremonialene 1930–1948.
Han deltok ved konklavet 1914 som valgte pave Benedikt XV, konklavet 1922 som valgte pave Pius XI, og konklavet 1939 som valgte pave Pius XII.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Baglerne
Baglerne (fra norrønt: bagall, fra kirkelatinens baculum, som betyr bispestav) var en politisk gruppering som kjempet mot kong Sverre og birkebeinerne i borgerkrigstiden i Norge. Partiet ble startet i 1196 i kong Sverres regjeringstid, men fortsatte å eksistere frem til 1218, da de la ned flokken og gikk over til Sverres sønnesønn Håkon Håkonsson. Baglerne var altså aktive over en periode på rundt 20 år. I denne perioden hadde de tre konger: Inge Magnusson, Erling Steinvegg og Filippus Simonsson. Baglerne var forløperne til ribbungene, et nytt østlandsk parti som fortsatte kampen mot birkebeinerne.
I borgerkrigstiden var man uenige om hvem som skulle være norsk konge, og de ulike flokkene som kjempet mot hverandre, støttet ulike kandidater. Baglerne hjalp etterkommerne til kong Magnus Erlingsson, dattersønn av kong Sigurd Jorsalfare. Magnus ble drept av birkebeinerne i 1184, og baglerne mente det var hans etterkommere som hadde størst rett på å bli norsk konge. Birkebeinerne på sin side støttet ulike etterkommere av kong Harald Gille, Sigurd Jorsalfares halvbror. Baglerne hadde mest støtte i Viken, innkludert østre Agder og Opplandene, med Tønsberg som «hovedstad». Birkebeinerne hadde kontrollen over Trøndelag og Vestlandet, innkludert kysten østover til Kvinesdal i vestre Agder.
Striden mellom gruppene bestod i hovedsak i hvem som skulle være norsk konge. Kirkens menn støttet baglerne fordi kong Sverre og birkebeinerne ønsket å frata biskopene flere av rettighetene deres. Sverre ønsket en nasjonal kirke med kongen som overhode, mens biskopene ønsket en uavhengig kirke der de kun stod i underordningsforhold til paven.
Baglerne blir gjerne forbundet med Kirken og Kirkens menn. Baglerne sammenfaller i tid med paveperioden til pave Innocens III, som i hele Europa vekket til live den striden mellom kirke- og kongemakt som nesten hundre år tidligere startet investiturstriden. To av initiativtakerne til partiet, Nikolas Arnesson og Eirik Ivarsson, var biskoper, og Kirkens menn støttet gjerne baglerne mot birkebeinerne. De fleste baglerne hadde i liten grad en særegen kristen ideologi, men deres kirkelige anfører erkebiskop Eirik Ivarsson hadde det – han var gregorianer og stod prinsipielt for Kirkens overherredømme over kongemakten. Han startet sin periode som erkebiskop med et sviende angrep på kong Sverre og birkebeinerne, og forble en stridbar anfører for baglerne i maktkampen med kongsmakten. Særlig etter 1188 hadde striden gått over i en tilslørt maktkamp mellom konge og erkebiskop som minnet om investiturstridens stridstema. Striden fra Kirkens ståsted gjaldt ikke minst om kongen eller Kirken selv skulle bestemme over Kirkens gods, embeder og skatteinntekter, og ha domsmakt i kirkelige anliggender. Baglerne hadde også støtte fra Danmark, hvor striden mellom kirke og konge var minst like uforsonlig.
Baglerhistorienes kilder
Kildene til historiene om baglerne er hovedsakelig de tre sagaene «Sverres saga», «Baglersagaene» (som finnes i en eldre og en yngre versjon) og «Håkon Håkonssons saga». Disse sagaene er samtidssagaer. Forfatteren av Baglersagaene er ukjent. Sverres saga og Håkon Håkonssons saga er skrevet av henholdsvis Karl Jonsson og Sturla Tordsson, begge islendinger. Sagaene om Sverre og Håkon Håkonsson er offisiell historieskrivning på vegne av birkebeinerkongedømmet. Sagaene er derfor preget av ønsket om å fremstille birkebeinerne i et positivt lys. På tross av dette regnes samtidssagaer for å være relativt pålitelige historiske kilder, og de utmerker seg ved detaljrik fremstilling og en rekke pålitelige enkeltopplysninger.
Sagaen om baglerne finnes i to versjoner, skrevet med noe tid i mellom. Den yngste versjonen er en utvidelse og bearbeidelse av den gamle. Den eldste av baglerhistoriene konsentrerer seg om baglerne selv. Når den skildrer kampene mellom baglerne og birkebeinerne, skjer det på en nøytral måte. Den yngste versjonen inneholder mer stoff om birkebeinerne, og tar stilling til fordel for dem. Begge versjonene anses å være av stor historisk betydning. Det er intet som tyder på at noen av forfatterne, hverken av den eldre eller den yngre av baglerhistoriene, har prøvd å fordreie eller skjule sannheten til fordel for en av gruppene.
Bakgrunn
Da kong Sverre kom til Norge i 1177, var Magnus Erlingsson norsk konge. Magnus og hans far, Erling Skakke, var etter slaget på Re de ubestridte herskerne i landet med sitt lendmannsparti. Dette overtaket var imidlertid over da Sverre tok opp kampen om tronen som høvding for birkebeinerne. Nå startet en kamp mellom Sverre og birkebeinerne, mot Magnus' og Erlings lendmannsparti. Lendmannspartiet skulle bli forløperen til baglerpartiet, etter at Sverre og birkebeinerne hadde felt både Erling (1179) og Magnus (1184).
Baglerne ble stiftet i Skåne i samtidens Danmark (nå Sverige) i 1196 av motstandere av kong Sverre og tidligere tilhengere av kong Magnus Erlingsson. Baglerne var ikke et politisk parti i moderne forstand; de hadde ingen uttalt ideologi eller idéer om hvordan samfunnet burde organiseres. Når nåtidens historikere omtaler baglerne som et parti, er det en moderne betegnelse. I samtiden ble baglerne, og tilsvarende grupperinger, omtalt som en flokk. Motivasjonen bak reisningen var kirkelig motstand mot kong Sverre og konflikten om hvem som skulle være norsk konge.
De viktigste initiativtakerne var Reidar Sendemann og Nikolas Arnesson. Reidar var fra Viken, men hadde oppholdt seg lenge i utlandet. Nikolas var tidligere hærfører for flokken til Magnus Erlingsson og på dette tidspunktet biskop av Oslo. Erkebiskop Eirik av Nidaros og Sigurd Jarlsson (sønn av Erling Skakke og halvbror av Magnus Erlingsson) var også med på å starte baglerpartiet. De fikk med seg mange menn, hovedsakelig vikværinger. Som kongsemne valgte de unggutten Inge Magnusson, en angivelig sønn av Magnus Erlingsson. Navnet bagler (av bagall «bispestav») fikk de trolig på grunn av de to biskopene Nikolas og Eirik.
Baglerne og Kirken
Baglerne var åpenbart nært forbundet med Kirken, og deres aktive periode sammenfalt nesten nøyaktig med pavetiden til Innocens III (1198-1216). Biskop Nikolas og erkebiskop Eirik var blant de mest sentrale personene både innenfor baglerpartiet og i motstanden mot Sverre. Enkelt forklart bunnet konflikten i at Sverre ønsket at Kirken skulle stå delt under biskopenes og kongens ledelse, mens biskopene ønsket at Kirken skulle være en selvstendig organisasjon og samfunnsmakt på linje med kongemakten. De norske biskopene fikk sterkt støtte fra pave Innocens III, som lyste Sverre i bann etter et klagebrev fra Eirik. På dødsleiet rådet imidlertid Sverre sønnen Håkon Sverresson til å forlike seg med Kirken, noe han gjorde. Det var dette som gjorde at baglerne kunne akseptere Håkon Sverresson som konge. Det samme gjaldt Håkons sønn Håkon Håkonsson.
Den historiske bakgrunnen for Kirkens engasjement skriver seg fra hendelsene i Europa under investiturstriden mellom pave og keiser. Gjennom middelalderen hadde konger en rekke steder lagt seg opp i bispe- og pavevalgene, og den tyske keiseren hadde flere ganger nominert sine pavekandidater, under henvisning til en urkirkelig doktrine om at paven skulle velges av «Romas befolkning og geistlige». En situasjon med to rivaliserende motpaver i 1059 førte året etter til at pave Nikolas II erklærte at pavevalg skulle foretas av Kardinalkollegiet. Pavedømmet dannet en høyere domsmyndighet og posisjonerte seg i 1075 under den senere paven, Gregor VII, med 27 teser (Dictatus Papae) som den verdslige makts overordnede, slik himmelens makt stod over jordens. Pave Gregors påfølgende edikt, som bannlyste alle verdslige herskere som la seg opp i pave- og bispevalg, førte til åpen strid med keiser Henrik IV fram til et kompromiss ble inngått i 1122. Men Gregors teser om Kirkens absolutte overhøyhet over den verdslige makt levde videre internt i Kirken blant de såkalte «gregorianerne».
"Så meget mer opphøyet som det åndelige liv er enn legemets liv, så meget høyere rager den geistlige makt opp over den verdslige i verdighet og ære. For den geistlige makt har å innsette den verdslige makt, for at den kan være, og å dømme den, om den ikke er god. Men den er selv innsatt av Gud, og om den viker av fra den riktige vei, kan den dømmes av Gud alene."
I sin første preken som erkebiskop i Nidaros gikk Eirik Ivarsson til angrep på birkebeinerne og henviste til at Sverre ikke var ektefødt i hellig ekteskap. Eirik gikk straks i gang med å gjennomføre det etterhvert vanlige stridsrepertoaret i de europeiske konfliktene med kongemakten: økte kirkebøter, egen utnevning av biskoper, eget hærfølge, direkte kirkelig makt over alle kapell og stormannskirker. Da Stavanger-bispens etterfølger skulle utnevnes, viste kong Sverre til den gamle kirkelige doktrinen om at «folket og Kirken» skulle utnevne bispene, med kongen som folkets representant, slik situasjonen var før investiturstriden. Til grunn for konflikten lå altså spørsmålet om Kirkens embedsutnevnelser og dessuten dens domsmakt i egne indre anliggender. Som makt bak sine krav nektet erkebiskop Eirik å krone Sverre til konge i 1188, og striden endte med at erkebiskopens kandidat ble utnevnt i Stavanger.
Konflikten mellom kirke- og kongsmakt føyer seg inn i en rekke tilsvarende strider som pågikk Europa, under pave Innocens. I Tyskland tok han aktivt parti i kongevalgene, avsatte en konge, og erklærte både England, Frankrike, Aragon, Sicilia, Bulgaria og Danmark under interdikt - en direkte pavelig maktdemonstrasjon hvor Kirken nektet å utføre nattverd og andre hellige handlinger inntil de verdslige fyrstene bøyde seg. . Kampen var særlig intens i Danmark, hvor nesten kontinuerlig arvefølgestrid og borgerkriger tidvis ble avgjort ved at Kirken aktivt valgte side i stridighetene. Fra ca. 1050 til 1250 lå kongen i latent strid med den stedlige kirkeadministrasjon, hvor straffesystem, kirkeskatt (Peterspænge) og lokalt presteunderhold var viktige stridstema.
Under striden mellom baglere og birkebeinere i Norge pågikk en like hard strid i Danmark hvor paven tok aktivt parti. Kongeættlingen Valdemar var ikke bare prestevigslet og biskop, men regjerte som geistlig hersker over Slesvig og gjorde i 1192 krav på den danske tronen. Etter militært nederlag truet pave Innocens med å sette Danmark under interdikt dersom ikke biskop Valdemar fikk tilbake sine besittelser i Slesvig. På 1200-tallet ble striden ytterligere tilspisset, da de danske biskopene vedtok den såkalte Vejlekonstitutionen som truet kongen med å nekte geistlige tjenester og handlinger, etterfulgt av flere tilfeller hvor erkebiskopen nektet å krone danske konger. Det var et ekko av det tolvte Laterankonsilet i 1215, hvor 1500 kirkelige ledere støttet opp om pavens sterkt gregorianske offensiv.
Slag mellom baglerne og kong Sverre
Det første slaget mellom baglerne og birkebeinerne stod ved kysten av Ranrike (dagens Bohuslän), like etter at baglerne hadde vendt tilbake til Norge etter stiftelsen i 1196. Ifølge Sverres saga hadde baglerne fem langskip og 120 småskip, mens birkebeinerne hadde 30 mindre skip. Sverre lot reise en valslynge for å kaste stein på baglernes skip og ødelegge dem. Da mørket falt på, kom baglerne opp på land med 120 mann, ødela valslyngen og fikk drept 20 mann. Birkebeinerne flyktet, og Sverre gav sin eldste sønn Sigurd Lavard skylden for nederlaget.
Året etter, i 1197, stod et nytt slag mellom de to fraksjonene, denne gangen utenfor Oslo. Denne gangen seiret birkebeinerne. Tapene var store på begge sider, men størst hos baglerne. Baglernes høvdinger kom seg uskadd unna. Etter slaget flyktet baglerne til Trondheim og inntok borgen der, Sverresborg. Her røvet de alt godset de kunne finne, brente flere hus og kastet en død birkebeiner i en brønn. Denne birkebeineren kan muligens være mannen arkeologer fant under utgravninger i 2014.
Den siste kampen mellom kong Sverre og baglerne stod om Berget, eller Tunsberghus (nå Slottsfjellet) i Tønsberg. Sverre og birkebeinerne beleiret festningen, men mens Sverre oppholdt seg der i julen 1201, ble han syk. Han døde av sykdommen i Bergen i mars 1202.
Terje Rypdal
Terje Rypdal (født 23. august 1947 i Oslo) er en norsk jazzmusiker og komponist.
Baglerne
Baglernes forlik med Håkon Sverresson
Etter Sverres død tok birkebeinerne hans utenomekteskapelige sønn Håkon Sverresson til konge. Våren 1202 ble Håkon tatt til konge over hele landet på Øreting. Samme sommer kom bagler-biskopene hjem til Norge etter å ha vært en stund i Danmark. Nikolas, Eirik og tre andre biskoper – Martein av Bergen, Njål av Stavanger og Ivar av Hamar – hadde alle vært med i baglerhæren. Nå forlikte de seg med Håkon Sverresson. Kort tid etter døde også baglerkongen Inge Magnusson, og baglerflokken ble spredt over hele Østlandet.
Terje Rypdal
Han har i flere år hatt tett samarbeid med den danske trompetisten Palle Mikkelborg. Rypdal har mottatt tre Spellemannpriser. Under Spellemannprisen 1981 fikk han spesialprisen sølvharpen/10-årsjubileumspris i forbindelse med prisens tiårsjubileum, for albumet If Mountains Could Sing fikk han Spellemannprisen 1995 i åpen klasse og under Spellemannprisen 2005 ble han tildelt hedersprisen. Han har også mottatt Gammleng-prisen i klassen jazz i 1990. Rypdal ble i 2012 innlemmet i Rockheim Hall of Fame. Rypdal er en av Norges mest kjente jazzmusikere internasjonalt, ved siden av blant andre Jan Garbarek som han spilte sammen med en periode. Rypdal har spilt sammen med blant andre Audun Kleive, Karin Krog og Bugge Wesseltoft. Han ledet egne grupper fra 1974 og har komponert opera, symfonier, kammermusikk og teatermusikk.
Rypdal begynte som "Shadows-gitarist" tidlig på 1960-tallet og spilte blant annet i Vanguards. På 1970-tallet beveget han seg over i jazzrock og kunstrock, og spilte da sammen med blant andre Miles Davis. Rypdal studert komposisjon i Oslo under Finn Mortensen.
Baglerne
Erling Steinvegg blir baglerkonge
Baglerne gjenreiste nå flokken, denne gangen med Erling Steinvegg som kongsemne. Erling påstod, som den forrige baglerkongen Inge, at han var sønn av Magnus Erlingsson. Mange menn som tidligere hadde vært med baglerhæren, kom tilbake nå som flokken hadde en ny leder. Nikolas Arnesson var derimot ikke fornøyd. Han mente at Erling skulle bære jernbyrd for å bevise farsætten sin. Nikolas krevde også at danekongen Valdemar, som baglerne hadde et nært samarbeid med, skulle komme og bevitne jernbyrden.
Det viste seg at Nikolas hadde en baktanke med sine krav til Erling. Nikolas ønsket at nevøen Filippus Simonsson skulle bli baglernes konge. Mens Erling Steinvegg var i Tønsberg og ventet på at Valdemar skulle komme, dro Nikolas til Danmark for å snakke med Valdemar. Nikolas overtalte Valdemar til å gjøre Filippus til baglerkonge, men Valdemar ville bare gjøre det dersom baglerne selv ønsket det.
Nikolas' begrunnelse for å foreslå nevøen som konge, var at han selv var av kongelig slekt. Nikolas og hans søster Margret, mor til Filippus, var barn av Ingrid Ragnvaldsdatter, mor til kong Inge Krokrygg. Nikolas og Filippus var dermed henholdsvis halvbror og nevø av en tidligere norsk konge. Ingrid selv var dessuten datter av den svenske kongen Ragnvald Knaphövde.
Da Valdemar kom til Norge sommeren 1204, og foreslo Filippus som baglernes konge, møtte han motstand. Bøndene ønsket å tjene en kongssønn, noe de mente Erling Steinvegg var. Nikolas måtte gi seg på sitt ønske om Filippus som konge. Han og Erling avtalte isteden at dersom Erling skulle bli konge, skulle Filippus bli jarl, men at danekongen ville drepe Erling dersom han ikke klarte jernbyrden.
Terje Rypdal
Band
Oversikt over band som Rypdal har deltatt i:
Diskografi
Oversikt over album:
Baglerne
Erling Steinvegg blir baglerkonge
Erling kom uskadd fra jernbyrden, og baglerne holdt Haugating dagen etter, der Erling og Filippus fikk titlene sine. Senere den sommeren holdt de Borgarting og gjentok prosedyren der. Ifølge danske annaler avla både Erling og Filippus lensed til danske kong Valdemar under dette besøket. Det betyr at de inngikk et løfte om å tjene Valdemar, slik at Erling og Filippus var henholdsvis konge og jarl underordnet den danske kongen. Dette var trolig en del av Valdemars strategi for å gjenvinne det gamle danske herredømmet over Viken.
Terje Rypdal
Utstyr
Gitarer:
Baglerne
Slag mellom baglerne og Inge Bårdsson
Birkebeinernes barnekonge Guttorm døde allerede sommeren 1204. Birkebeinerne tok da Inge Bårdsson, dattersønn av kong Sigurd Munn, til konge. Baglerne dro samme sommer fra Tønsberg til Bergen, hvor de forsøkte å innta byen. De ble i området hele høsten, men greide ikke å erobre Sverresborg. Etter råd fra Nikolas dro de tilbake til Viken for å være der om vinteren.
I 1205 kom birkebeinerne til Viken mens baglerne var i Danmark. Der holdt birkebeinerne Haugating og kongehylling av Inge. Baglerne fikk høre dette, og reiste tilbake til Norge. De reiste først til Borg og deretter til Trondheim og holdt Øreting, hvor de foretok en ny kongehylling av Erling. Sagaforfatteren understreker at det kom få folk. Baglerne hadde neppe noen særlig støtte i Trøndelag, som var birkebeinernes hovedområde. Både baglerne og birkebeinere dro snart tilbake til sine respektive områder.
Terje Rypdal
Utstyr
Effekter:
Forsterkere:
Baglerne
Slag mellom baglerne og Inge Bårdsson
I 1206 inntok baglerne Trondheim. De kom overraskende på birkebeinerne om natten, og kong Inge, som lå og sov, måtte rømme i bare undertøyet. 90 birkebeinere ble drept. See Blodbryllupet i Nidaros,
Filippus Simonsson blir baglerkonge
I 1207 døde baglerkongen Erling Steinvegg. Filippus Simonsson overtok styringen over hæren, og baglerne holdt råd angående hvem de skulle ta til konge. Erling etterlot seg to mindreårige sønner, Magnus på åtte og Sigurd på fire år. Ved kongevalget i 1204 hadde bøndene ønsket seg en kongssønn, men denne gangen var det omvendt: Høvdingene ville ha en av Erlings sønner til konge, men bøndene ville ha Filippus, siden han var en erfaren kriger. Igjen fikk bøndene bestemme, og Filippus ble baglernes konge.
Det eldste bevarte norskspråklige brevet man kjenner er et brev fra kong Filippus Simonsson ca. 1207–1217. Det er skrevet på pergament og er ikke datert. Brevet er et vernebrev som handler om at kong Inge (enten baglerkongen Inge eller Inge Krokrygg) hadde gitt munkene på Hovedøya kloster en del av gården Asper i Follo. I brevet skriver Filippus at folket i Mossedal i Østfold ikke må frata munkene gården, og truer med strenge straffer til dem som skader munkene.
Etter herjingene i Bergen reiste baglerne nordover, og valgte Filippus til konge på Øretinget.
Forlik mellom baglere og birkebeinere
Nikolas og erkebiskop Tore (som var ny erkebiskop etter Eiriks død) avtalte at de ville sette inn alt på å få en avtale mellom baglerne og birkebeinerne. Nikolas fikk overtalt Sverres datter Kristina Sverresdatter, halvsøster av den avdøde kong Håkon Sverresson, til å gå med på å forlove seg med Filippus. Slike arrangerte ekteskap for å forene stridende parter eller ætter var svært vanlig i middelalderen. Dersom man ikke kunne slå motstanderen, kunne ofte samarbeid være å foretrekke. Når to personer giftet seg, ble familiene deres måger og var dermed moralsk forpliktet til å støtte hverandre.
Høsten 1208 møttes baglerne og birkebeinere på Kvitsøy i Rogaland. Erkebiskop Tore talte på Inges og birkebeinernes vegne, og biskop Nikolas på Filippus' og baglernes. Det ble bestemt at Filippus skulle ha Opplandene og Viken fra Rygjarbit til Svinesund, det vil si omtrent det som allerede var baglernes kjerneområder, og Kristina. Han måtte slutte å kalle seg konge og ble underordnet kong Inge. Baglerne og vikværingene fortsatte imidlertid å kalle Filippus konge slik som før.
Baglerne legger ned flokken
Kong Inge døde i 1217, og birkebeinerne tok Håkon Sverressons sønn Håkon Håkonsson, da 13 år gammel, til konge. Samme år døde også Filippus Simonsson i Tønsberg. Baglerne stod nå uten konge, og var på jakt etter en ny, fortrinnsvis Erling Steinveggs sønn Sigurd, som muligens oppholdt seg i Danmark.
Etter Filippus død handlet Håkon Håkonsson og hans jarl, Skule Bårdsson, raskt for å hindre at baglerne skulle finne seg en ny konge og bli sterke igjen. Baglerne og birkebeinerne møttes på Nøtterøy. Her ble det satt grid (våpenhvile, nådetilsagn) mellom partene.
Håkon og Skule tilbød baglerne å bli håndgangne menn hos birkebeinerne, men tilbudet ble avslått. Et langvarig fiendskap hadde fjernet all tillit. Partene ble likevel enige om at baglerne den følgende vinteren skulle beholde de syslene som Filippus hadde hatt. Freden skulle sluttes året etter. Deretter ble Håkon Håkonsson tatt til konge også i Viken, først på Haugating og deretter på Borgarting.
Noen av baglerne, deriblant Gudolf av Blakstad, var likevel ikke fornøyde med vilkårene Håkon ga. Disse restene av baglerpartiet ble grunnlaget for opprørsgruppen ribbungene, med kongsemnet Sigurd Ribbung som leder. Sigurd hevdet å være sønn av Erling Steinvegg. Biskop Nikolas ble heller aldri trofast mot birkebeinerne og Håkon, og han ble også mistenkt for å støtte ribbungene fremfor Håkon.
Baglernes plass i historien
Selv om birkebeinerne egentlig aldri vant noen avgjørende slag over baglerne, er det birkebeinernes konger som er blitt stående som vinnerne og som de offisielle norske kongene. Baglerkongene regnes som tronpretendenter i lister over Norges konger. I Kongehusets oversikt over den norske kongerekken er ikke baglerkongene tatt med overhodet. Selv om birkebeinerkongene i ettertiden er blitt ansett som de «ekte» norske kongene, er det viktig å være klar over at motstanden mot kong Sverre og birkebeinerne ikke var opprør mot en etablert og allment anerkjent regjeringsmakt. Kampene mellom baglerne og birkebeinerne var en kontinuerlig maktkamp om kongedømmet og om styringen av viktige institusjoner, embeder og eiendommer, der partene ofte var likeverdige.
Både baglernes og birkebeinernes konger hadde sine hovedområder – birkebeinerne i Trøndelag og baglerne i Viken. Likevel hendte det, som med Håkon Sverresson og til slutt Håkon Håkonsson, at en birkebeinerkonge ble konge over hele landet. Ifølge historikeren Claus Krag var det ikke mulig i samtiden at en baglerkonge kunne bli konge over hele landet. Vilkårene for enekongedømme var rett og slett at birkebeinerkongen også ble akseptert av baglerne. Som nevnt i avsnittet om baglerne og Kirken, var det forlik med biskopene som var avgjørende for hvorvidt baglerne ville akseptere birkebeinernes konge eller ikke. Både Håkon Sverresson og Håkon Håkonsson sluttet fred med Kirken og ble dermed akseptert som konger også av baglerne, mens hverken Sverre eller Inge Bårdsson gjorde noen slike forsøk, og forble derfor «bare» birkebeinerkonger.
Et selvstendig baglerrike?
Baglernes kamper kan også settes i et geografisk perspektiv. Etter at kong Sverre vant over Magnus Erlingsson i 1184, dannet det seg et trøndersk-vestlandsk birkebeinerrike. Dermed ble Viken sentrum for motstanden mot Sverre. Ifølge Knut Helle kan motstanden i Viken i borgerkrigstiden betraktes som en viksk statsdannelse, altså tegn på at Viken kunne ha utviklet seg til et eget rike utenfor Norge. Da baglerne ble etablert, var det altså i Viken de kunne vente seg støtte i kampen mot Sverre og birkebeinerne. Flere av de fremste baglerne var blant vestlendingene som hadde støttet kong Magnus Erlingsson, men også mange var vikværinger. Sverres siste regjeringsår dreide seg i hovedsak om å knekke motstanden i Viken for å kunne legge under seg hele Norge, men han greide altså aldri å vinne noen avgjørende seier over vikværingene og baglerne. Under Filippus Simonsson regjerte baglerne alene over Viken, og førte også sin egen utenrikspolitikk.
Moderne bruk av navnet
Som en parallell til Birkebeinerrennet, avholdes også Baglerrennet, som går fra Eidsberg til Askim i Østfold.
Norsk Papirindustriarbeiderforbund
Norsk Papirindustriarbeiderforbund var et LO-forbund som organiserte arbeidstakere innen papir-, tremasse- og celluloseindustrien. Forbundet ble stiftet i 1913. Før det hadde arbeidstakerne innenfor bransjen vært organisert i Norsk Arbeidsmandsforbund.
Forbundet reknet sin stiftelse fra et møte som ble holdt i Drammen 27. februar til 1. mars 1913, men den egentlige konstitueringen ble gjort 9.-11. mars 1914. Ved konstitueringen i 1914 hadde forbundet noe over 6 000 medlemmer.
Norsk Papirindustriarbeiderforbund gikk inn i Fellesforbundet i 1988 sammen med Norsk Bygningsindustriarbeiderforbund (NBIAF), Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund, Norsk Bekledningsarbeiderforbund og Norsk Skog- og Landarbeiderforbund.
Stahlhelm (andre betydninger)
Stahlhelm er tysk og betyr «stålhjelm». Begrepet har vært brukt både om
Chemnitz (elv)
Chemnitz er en elv i Sachsen i Tyskland og en av sideelvene til Zwickauer Mulde fra høyre med en lengde på 76 kilometer. Elven har sitt utspring sør for byen Chemnitz, som elven har gitt navn til, og der de to mindre elvene Zwönitz og Würschnitz renner sammen. Chemnitz renner gjennom byen Chemnitz og munner ut i Zwickauer Mulde nær Wechselburg, som ligger sør for Rochlitz.
KNM «Kvikk»
KNM «Kvikk» – P 984 var den siste motortorpedobåten i Snøgg-klassen da den ble tatt ut av tjeneste i 1995. KNM «Kvikk» har fått mye oppmerskomhet i media i Kvikk-saken grunnet muligheten for at stråling fra båtens kommunikasjonsmaster har ført til at flere av dem som tjenestegjorde på skipet har fått barn med klumpfot.
Gongchangling
Gongchangling (kinesisk: 弓长岭区, pinyin: Gōngchánglǐng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Liaoyang i den kinesiske provinsen Liaoning.
Det har et areal på 288 km² og teller 90 000 innbyggere (2004).
Fjernkontroll
En fjernkontroll er en innretning for trådløs fjernstyring av forskjellige innretninger, apparater og maskiner, som f.eks. en TV, en kran, et sentrallåssystem i en bil og lignende. Dagens fjernkontroller kommuniserer vanligvis ved hjelp av infrarød stråling.
Det første fjernstyrte modellflyet fløy i 1936. Under andre verdenskrig ble det utviklet flere typer fjernstyrte våpen. Den første fjernkontrollen for et TV-apparat kom fra Zenith Radio Corporation tidlig på 1950-tallet. Den brukte en kabel for å overføre kommandoene. I 1955 kom en modell som brukte lys og som regnes som den første brukbare fjernkontroll for TV. Den ble konstruert av Eugene Polley. Senere kom varianter som brukte ultralyd og radiosignaler.
Roberto Puķītis
Roberto Puķītis (født 16. desember 1994 i Ventspils) er en latvisk skøyteløper som konkurrerer i kortbaneløp. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste individuelle resultat var nummer 15 på 1500 meter.
Trådløse Trondheim
Trådløse Trondheim (AS) var et prosjekt for å gi hele Trondheim tilgang til trådløst nettverk. Prosjektet er foreslått av Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet. Trådløse Trondheim AS ble etablert 1. september 2006, og offisiell lansering av prosjektet er lagt til 26. september 2006. Prosjektet ble avviklet i 2020.
Olympia Eisstadion Innsbruck
Olympia Eisstadion i Innsbruck er en kunstisbane for hurtigløp på skøyter, 542 moh. Banen ligger vegg-i-vegg med ishallen Olympiaworld Innsbruck (tidligere Olympiahalle Innsbruck). Fotballstadionet Tivoli Neu ligger også i samme område.
Banen ble bygd til de olympiske vinterlekene i 1964. Også i 1976 ble de olympiske skøyteløpene arrangert på banen. Det har vært arrangert internasjonale seniormesterskap på banen tre ganger - allround-EM i 1970, sprint-VM i 1974 samt allround-VM i 1990. Under sprintmesterskapet i 1974 ble Per Bjørang den første norske sprintverdensmester. I allround-VM 1990 ble Johann Olav Koss verdensmester. Under junior-VM i 1982 satte Geir Karlstad juniorverdensrekord både på 3000 m og 5000 m - de første juniorverdensrekordene som er satt i Innsbruck. På kvinnesiden satte Anne Henning uoffisielle verdensbestenoteringer på 500m (42,6) og sammenlagt sprint-firkant (174.000) i sesongen 1971/72. Sesongen 1999/2000 satte japanske Sayuri Osuga junior-verdensrekord på 500m med tiden 39,33 under verdenscupstevnet 12. desember.
I perioden 1985 til 2002 ble det hyppig avholdt verdenscupstevner på banen. Men etter 2002 har det ikke vært noen verdenscupstevner der. Banen skulle vært arena for europamesterskapet i 2011, men av økonomiske grunner måtte det østerrikske forbundet si fra seg arrangementet, som ble overlatt til italienske Collalbo.
Wasabi (radioprogram)
Wasabi er et norsk musikalsk radioprogram med Guttorm Andreasen som gikk på NRK Radio fra 2003 til 2006 (samt en kort periode i 2011). Programmet spilte mye alternativ musikk og ble omtalt som et «multirytmisk hverdagsprogram» som skulle gi lytteren all musikken man vanligvis ikke fikk på riksradio. Musikken som ble sendt spente over en rekke sjangre som funk, hiphop, elektronika, jazz, reggae, samba, disco, salsa, dub, ska, opera, tango. Programmet gikk på P2, mandag til fredag kl 11.03–12.00 og åpnet alltid med en coverlåt. På onsdager kunne lytterne vinne plater dersom de kjente igjen sangen som ble spilt.
NRK besluttet å legge det ned etter å ha fått kritikk av Lytterforeningen for klassisk musikk. Foreningen mente at programmet ikke passet for P2s programprofil og at det gikk på bekostning av klassisk musikk.
Wasabi ble erstattet med programmet Musikkmassasjen.
Stuart Ripley
Stuart Edward Ripley (født 20. november 1967 i Middlesbrough) er en tidligere engelsk fotballspiller.
Høyre flankespiller som skapte seg et navn i Middlesbrough FC på slutten av 80-tallet. Han gikk til Blackburn Rovers tidlig på 90-tallet, og opplevde stor suksess. Høydepunktet var ligaseieren i 1995. Ripley avsluttet karrieren i Southampton FC, før han jobbet som fysioterapeut for lokale rugby- og fotballag. I senere tid har han begynt å studere psykologi ved the University of Central Lancashire.
Ripley spilte to landskamper for.