cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dansk Vestindia
Britisk okkupasjon under Napoleonskrigene
Fra slutten av 1700-tallet brakte økt handel stor velstand til Danmark-Norge. Den dansk-norske handelsflåte var beskyttet av orlogsflåten, som hadde nytt godt av landets nøytralitet i forbindelse med krigene i Europa. Men likevel ble de nøytrale dansk-norske skipene utsatt for overgrep av krigførende nasjoner til sjøs. I tillegg var det strid om hva slags varer nøytrale land kunne selge til krigførende nasjoner. De stadige overgrepene førte til at Danmark-Norge stiftet et nøytralitetsforbund med Russland, Sverige og Preussen. Dette forbundet beskyttet handelsflåten ved å la den gå i konvoi. Storbritannia, som var den ledende sjømakt, følte dette som en trussel.
Som følge av den tilspissede situasjonen mellom Danmark og Storbritannia besluttet Storbritannia i januar 1801 å innføre embargo mot Dansk Vestindia, og ved utgangen av februar gikk det rykter i Dansk Vestindia om at Storbritannia var i gang med å samle en hær– og flåtestyrke i den hensikt å okkupere øyene. På bakgrunn av disse ryktene besluttet generalguvernør Wilhelm Anton Lindemann å sende ut to skip fra Christiansted på St. Croix 3. mars 1801. Skipene, briggen «Lougen» og skonnerten «Den Aarvagne», seilte nordover mot St. Thomas for å speide etter britiske skip. På ettermiddagen samme dag nærmet «Lougen» seg skjæret Fugleklippen like vest for St. Thomas og fikk øye på to britiske skip, fregatten «The Arab» og kaperbåten «Experiment». «The Arab» kom seilende mot «Lougen» og avfyrte uten forvarsel tre skarpe skudd mot skipet. Kapteinen på «Lougen», kapteinløytnant Carl Vilhelm Jessen, ropte over til «The Arab» for å finne ut bakgrunnen for skuddene, men fikk ikke noe svar. Han besluttet derfor å avfyre et skarpskudd under «The Arab»s flagg, noe som resulterte i at britene avfyrte en hel bredside tilbake. Jessen signaliserte til «Den Aarvagne»s kaptein om å returnere til Christiansted for å underrette generalguvernøren om kamphandlingene. «Experiment» bistod «The Arab» i trefningen og «Lougen» kom dermed i kryssild. «Lougen» satte under kamphandlingene kursen mot Charlotte Amalie for å få bistand fra kanonene på Fort Christian. Fortets kanoner gjorde betydelig skade på de britiske skipene, som returnerte til Tortola. Slaget ved Fugleklippen var over etter en times kamphandlinger.
28. mars ankom en britisk flåte på tre linjeskip, seks fregatter og 20 andre skip St. Thomas. Flåten under kommando av viseadmiral John Thomas Duckworth hadde 4 000 soldater under kommando av general Trigge om bord. Øyas guvernør Casimir Wilhelm von Scholten overga seg uten kamp, og briggen «Lougen», som tidligere i måneden hadde kommet velberget fra slaget ved Fugleklippen, falt i britiske hender. Tre dager senere måtte også generalguvernør Wilhelm Anton Lindemann overgi seg på St. Croix. To dager etter at Christian VII hadde tapt sin kronkoloni til britene, innledet den britiske marinen angrepet på Københavns red.
Etter 11 måneders okkupasjon hadde situasjonen i Europa endret seg. Storbritannia og Frankrike hadde sluttet fred og kontrollen over Dansk Vestindia ble tilbakeført til Danmark 16. februar 1802.
9. juli 1807 hadde tsar Alexander av Russland inngått en allianse med sin tidligere fiende Napoleon. De inngikk også en hemmelig avtale om å tvinge Sverige og Danmark-Norge til å lukke sine havner for britiske skip, samt å tvinge disse landene inn i det fransk-russiske forbund.
Britene fikk kjennskap til avtalen og sendte derfor en flåte mot København for å forsøke å overtale Danmark til å inngå et forbund med Storbritannia, og samtidig pantsette hele flåten som forsikring på at avtalen skulle overholdes. På bakgrunn av den dansk-norske nøytralitet i Napoleonskrigene nektet regjeringen å godta en slik avtale, noe som resulterte i at engelskmennene 2. september 1807 innledet et bombardement av København by. Den 7. september, da byen var utbrent, ødelagt og mer enn 2000 sivile liv hadde gått tapt, besluttet den danske general Heinrich Ernst Peymann å overgi både København by og flåten til den engelske admiral James Gambier. Britene okkuperte Dansk Vestindia i desember samme år, en okkupasjon som ble avsluttet 20. november 1815.
Okkupasjonene på begynnelsen av 1800-tallet medførte få endringer for befolkningen i Dansk Vestindia, da britene ikke endret på regler eller samfunnsoppbygging. De eneste som ble påvirket var generalguvernøren, tollerne og militært personell, som enten ble skiftet ut eller avvæpnet. Plantasjeeierne kunne fremdeles dyrke og selge sukker, men under den britiske okkupasjonen måtte varene selges til Storbritannia og ikke Danmark.
Forbudet mot slaveri
Internt i vestindisk-guineisk Kompagni hevet det seg med jevne mellomrom kritiske røster mot slaveriet. Argumentet var at handelen økonomisk sett var ulønnsom. Kompaniets regnskapsfører fra 1708, Frederik Holmsted, var trolig den første som fremmet dette synet internt i administrasjonen, men han fikk ikke gjennomslag. Til tross for prisoppgang på slaver i Afrika forble handelen lønnsom en stund til.
Det ble derimot nedsatt en Slavehandelskommisjon, som like over nyttår 1792 innstilte på at slavehandelen burde opphøre fra 1803. På dette tidspunktet var kolonienes lønnsomhet allerede svært lav, selv om de fleste plantasjene i Vestindia isolert sett var lukrative. Kommisjonen avga sin innstilling nettopp til finansminister Ernst Schimmelmann, som til tross for at han stadig eide fire sukkerplantasjer på St.Croix, var en liberal og fremsynt politiker. Ikke minst var han direkte influert av abolisjonistene i England.
Danmark-Norge var den første europeiske slavehandlende stat som besluttet å forby sin slavehandel fra Afrika til Vestindia. Den kongelige forordning ble utstedt 16. mars 1792, men trådte ikke i kraft før ti år senere, 1. januar 1803. Det var kun kjøp av nye slaver fra Afrika som ble forbudt, intern handel i Dansk Vestindia var fortsatt lov. Og spesielt St. Thomas fortsatte å være en viktig transitthavn for slaver til Puerto Rico, ikke minst via spanske slavehandlere. Danske skip fraktet selv over 12 000 slaver til Cuba mellom 1790 og 1807.
Frederiksted ble skueplass for en viktig begivenhet i Dansk Vestindias historie, da 8 000 slaver i 1848 marsjerte for å gjøre krav på øyeblikkelig frigivelse, i stedet for å vente på den danske kongens forslag om gradvis frigivelse over 12 år. Slavene truet med å gjøre opprør og sette fyr på hele byen. Guvernør Peter von Scholten, som var klar over trusselen, leste selv fra Fort Frederik sin kunngjøring:
Opprøret fortsatte i fem dager og forflyttet seg gradvis ut på landet, hvor det ble satt fyr på sukkerraffinerier og en rekke gods. Begivenheten gikk over i historien som «Den store ildebrand» i 1878.
Landarbeiderstreik i årene før salget av øyene
11. november 1915 sendte Danmark ut sitt siste krigsskip til øyene, krysserkorvetten «Valkyrien». Skipet dro fra København med kurs mot St. Croix med en besetning på 230 mann. Den danske regjering var på grunn av øyenes strategiske betydning under første verdenskrig og de pågående salgsforhandlinger med USA særdeles lydhør overfor problemer i den fjerne og sterkt ulønnsomme kolonien.
Man antok at oppdraget skulle være kortvarig, men først etter overdragelsen av øyene til USA 31. mars 1917 kunne skipets kaptein Henri Konow og hans mannskap sette kurs tilbake mot Danmark.
Flere forsøk på salg av Dansk Vestindia til USA
Danmark solgte i 1845 Dansk Ostindia til Storbritannia og fem år senere ble også Dansk Guinea solgt til Storbritannia. Den eneste gjenværende kolonien var Dansk Vestindia. Det var store interessemotsetninger mellom St. Thomas, som hadde en god handelshavn, og plantasjeøya St. Croix, som opplevde salgsnedgang for sitt sukkerrør på grunn av konkurransen fra sukkerroer produsert i Europa. Ni tiendedeler av befolkningen var etterkommere etter slaver og levde under dårlige forhold. Selv om slaveriet var avskaffet i 1848, var landbruksjorden og handelen fortsatt styrt av hvite.
Det var ikke bare motsetninger mellom svarte og hvite, men også mellom hvite plantasjeeiere og danske embedsmenn som tjenestegjorde i Dansk Vestindia. Embedsmennene var dårlig lønnet og var ofte utsatt for tropesykdommer, høyt alkoholforbruk og korrupsjon. Det var ingen folkelige bånd i form av språk, kirke eller kultur mellom Danmark og øyene. Språket var hovedsakelig engelsk, den anglikanske kirke og katolisismen var dominerende, og de få som tok utdannelse tok den i USA. Dansk Vestindia var i sterk tilbakegang og hadde dårlige sosiale forhold. 41 av 100 barn døde innen fylte ett år.
I 1852 ble fremtiden til de tre vestindiske øyene debattert i Folketinget. Det ble fra flere hold hevdet at frigivelsen av slavene i 1848 hadde medført at øyene ikke lengre kunne drives med overskudd og derfor burde selges. Et salg av øyene ville også styrke den anstrengte økonomiske situasjonen i Danmark etter tapet av Slesvig og Holsten i den andre slesvigske krig i 1864. Danmark forsøkte ved fredsforhandlingen i Wien å gi Dansk Vestindia til Det tyske forbund mot å få beholde hertugdømmene, et forslag som ble avvist.
I 1867 viste USA interesse for Dansk Vestindia. Den amerikanske borgerkrigen var avsluttet og amerikansk imperialisme begynte å vokse frem. Amerikanerne var på jakt etter en øy i Karibia som kunne fungere som flåtebase for marinen og kullstasjon. St. Thomas ligger sentralt i Det karibiske hav og havnen der og på St. Jan har kapasitet til mange skip. I tillegg er havnen en naturhavn, som beskytter godt mot både uvær og angrep. Forhandlingene om en amerikansk overtagelse av øyene ble innledet under ledelse av USAs utenriksminister William H. Seward og den danske diplomaten Valdemar Rudolph von Raasløff. Forhandlingene ble holdt hemmelig og det var St. Thomas og St. Jan amerikanerne var interessert i. St. Croix ble holdt utenfor, delvis på grunn av at øya ikke hadde noen gode havner og dels fordi Danmark i henhold til kjøpskontrakten inngått med Frankrike i 1733 ikke kunne videreselge øya uten Frankrikes samtykke.
24. oktober 1867 godkjente Danmark salg av øyene til USA for 7,5 millioner dollar i gull, under forutsetning av samtykke fra øybefolkningen. 98 % stemte for et salg til USA. Like etter avtaleinngåelsen ble øyene rammet av orkan, jordskjelv, tsunami og brann, med den konsekvens at USA mistet sin interesse for øyene. Selv ikke en utsettelse av overtagelsesdatoen kunne redde salgsavtalen og i april 1870 kunne man konstatere at det ikke ble noe salg av øyene til USA.
USA viste fornyet interesse for Dansk Vestinida etter Den spansk-amerikanske krigen, og utenriksminister John Hay tok formell kontakt med danske myndigheter. Forhandlingene startet 29. januar 1900 og i 1902 kom man til enighet om en pris på fem millioner dollar for alle tre øyene. Salgstraktaten ble stoppet av det danske Landstinget, da den ikke sikret befolkningen en folkeavstemning, amerikanske borgerrettigheter og tollfrihet for sukkereksport til USA.
Motstanderne av et salg av Dansk Vestindia organiserte seg i Foreningen De Danske Atlanterhavsøer. Flere pengesterke københavnere støttet opp om foreningen og etablerte blant annet et plantasjeselskap som kjøpte uvirksomme plantasjer. Foreningen fikk også støtte fra Prinsesse Marie av Orleans, som sammen med sin mann prins Valdemar av Danmark hadde besøkt Dansk Vestindia og falt for øyenes sjarm.
Etter det mislykkede salgsforsøket i 1902, satte Danmark ned en reformkommisjon som blant annet foreslo opprettelse av husmannsbruk og forsøksgårder for å finne ut om noe annet enn dyrking av sukkerrør var mulig i stor skala. I tillegg kom sunnhetsreformer som sikret godt drikkevann, sykehus, renovasjon, barnehjem og fattighjem. Det ble også foreslått restriksjoner på skytevåpen og begrensning på antall skjenkesteder.
Salg av Dansk Vestindia til USA
Etter utbruddet av første verdenskrig fryktet USA at øyene ville bli okkupert av Tyskland, og etter åpningen av Panamakanalen i 1914 økte øyenes strategiske betydning. I Danmark fryktet man at landets nøytralitet kunne bli satt under press som en følge av at de hadde en av Vestindias beste havner.
4. august 1916 ble man enige om et salg av øyene til USA, denne gang for 25 millioner dollar. Men nå hadde Danmark oppgitt sine tidligere krav om folkeavstemning, borgerrettigheter og tollfrihet for innbyggerne. Til gjengjeld anerkjente USA Danmarks krav på Grønland og dermed ikke Norges krav på de ubebodde delene av Øst-Grønland. USA hadde bruk for øyene av strategiske grunner for å hindre Tyskland i å få fotfeste på den vestlige halvkule. Økonomiske interesser var underordnet.
Hele salgsprosessen ble holdt hemmelig av den radikale danske regjeringen og utenriksminister Erik Scavenius. Et mulig salg av Dansk Vestindia ble dementert til det siste, og kunngjøringen av salgsavtalen førte til protester fra opposisjonen, spesielt fra Det Konservative Folkeparti, med det resultat at en folkeavstemning ble avholdt i Danmark. Folkeavstemningen om salg av Dansk Vestindia var det første valget kvinner kunne delta i, etter at Danmarks grunnlov var blitt endret i 1915. Valgresultatet viste at 283 000 stemte for salget og 158 000 imot. Øyenes befolkning fikk ikke delta i folkeavstemningen, men den svarte fagforeningslederen David Hamilton Jackson arrangerte en privat folkeavstemning på St. Croix, hvor 4 027 stemte for og sju stemte mot et salg.
Traktaten som omhandler salget ble underskrevet av USAs president Woodrow Wilson og utenriksminister Robert Lansing 16. januar 1917.
Slaget ved Grönvikssund
Slaget ved Grönvikssund fant sted i skjærgården sørvest av Nystad under finskekrigen (1808–1809). Slaget utspilte seg 30. august 1808 og endte med svensk seier over den russiske skjærgårdsflåten.
Dansk Vestindia
Salg av Dansk Vestindia til USA
Den 31. mars 1917 klokken 16.00 ble Dannebrog firet for siste gang, og Stars and Stripes gikk til topps. Befolkningen ble amerikanske statsborgere, med mindre de ønsket å beholde sitt danske statsborgerskap.
31. mars feires hvert år på øyene som «Transfer Day», og da hylles både Danmark og USA for måten overdragelsen foregikk på. Alle har selvfølgelig fri, og mange samles til fest.
Slaget ved Grönvikssund
Etter det svenske tapet i slaget ved Sandöström hadde den russiske skjærgårdsflåten fått forsterkninger. De presset den svenske Skärgårdsflottan som var tvunget til å holde farvannet i nord så den russiske flåten ikke kunne true de svenske landstyrkene som kjempet i Österbotten.
Dansk Vestindia
Salg av Dansk Vestindia til USA
Som et kuriosum kan nevnes at befolkningen aldri har gitt avkall på de mange danske helligdager. Dem fastholder man, på samme måte som man i tillegg feirer alle amerikanske fri- og helligdager.
Religion
I Dansk Vestindia bodde det mange forskjellige folkeslag som hadde sine tradisjoner og religion. Religion hadde på 1700–1800-tallet stor innflytelse på menneskets liv og i de europeiske landene var det ikke religionsfrihet. Kongen og kirken arbeidet tett sammen om å opprettholde lov og orden. Kirken hadde ansvaret for folkets moralske oppdragelse og kongen styrte den sivile orden. Det ble ikke innført religionsfrihet i Danmark før i 1849, men i Dansk Vestindia ble det praktisert religionsfrihet siden etableringen av kolonien. Religionsfriheten var av danske myndigheter knyttet til et krav om at alle måtte respektere de danske helligdagene. Religionsfriheten i Dansk Vestindia var nødvendig for å få befolket øyene, da det ikke var nok dansker som ønsket å bosette seg på øyene til at man kunne sette krav til nybyggerne. Mange av nybyggerne var landsforviste eller flyktet fra straff og var som regel nederlendere eller engelskmenn.
På tross av religionsfriheten, ble ikke afrikanernes religioner anerkjent. Slavenes magisk orienterte tro ble møtt med forakt og man anså deres kultur og livsførsel som umoralsk og underlegen. En utbredt oppfatning var at hvis man kunne omvende dem til kristendommen, kunne slavene få et bedre liv. Mange av slavene ble kristnet.
Trossamfunn som den franske– og nederlandske reformerte kirke, lutheranere, medlemmer av Brødremenigheten, anglikanere, jøder og katolikker levde side om side i Dansk Vestindia uten problemer, i motsetning til de religiøse stridighetene i Europa. I dag er det 150 trosreligioner på øyene og ca. 300 kirker.
Slaver og eiendomsrett
Lover og regler i Dansk Vestindia tok utgangspunkt i Danmarks lover, men ble tilpasset etter lokale forhold. For eksempel regulerte dansk eiendomsrett kun ting som dyr, land og bygninger og ikke slaver. Slaver ble til å begynne med regulert som alminnelig eiendom, og dermed var det ikke behov for egne regler. Slaver ble oppført i regnskapet sammen med dyr og redskaper.
Som resultat av slaveopprøret på St. Jan i 1733 utferdiget guvernøren et reglement som tok hensyn til at slaver, i motsetning til annen eiendom, har sin egen vilje og dermed kan oppføre seg uhensiktsmessig eller være ulydig. Ifølge reglementet skulle slaven straffes av myndighetene, men mange eiere straffet slavene på egen hånd. Myndighetene grep først inn hvis slavene ble straffet for hardt eller ikke fikk nok mat, i frykt for at slavene ville gjøre opprør hvis de ble behandlet for dårlig. I 1755 utstedte Frederik V et nytt reglement, hvor slavene ble sikret retten til å ikke bli skilt fra sine barn og retten til støtte under sykdom og alderdom. Men koloniledelsen hadde tillatelse til å tilpasse lover og regler etter lokale forhold og dermed ble reglementet aldri offentliggjort, med den begrunnelse at reglementet hadde flere ulemper enn fordeler.
Frigivelsen av slavene i 1848 utløste krav fra plantasjeeierne mot den danske stat om full erstatning, med begrunnelse om at deres eiendomsrett var krenket ved at verdien av slavene var tapt og at man i fremtiden måtte betale for arbeidskraften. Den danske staten innrømmet en erstatning på 50 dollar pr slave og anerkjente dermed at slavefrigivelsen hadde medført et økonomisk tap for eierne. Men slavenes hverdag ble ikke endret i betydelig grad. De måtte ha en jobb og vendte tilbake til sin plantasje hvor de ble tilbudt ettårskontrakter, en liten hytte, litt jord og noen penger. Som ansatte hadde ikke plantasjeeierne ansvar for slavenes alderdom. Slavene hadde kun lov til å skifte jobb en gang i året, 1. oktober. En dag som ble omtalt som skiftedagen.
Slavene hadde ingen eiendomsrett da de selv var eiendom, og fikk offisiell eiendomsrett i 1840, åtte år før slavefrigivelsen.
Militærvesen
Som det meste annet i Dansk Vestindia i tiden med Vestindisk-guineisk Kompagnis styre, var også militæret underlagt kompaniet. Ved statens overtagelse i 1755 ble øyenes hærstyrke underlagt Krigskancelliet, men forble et særskilt korps utenfor den alminnelige danske forsvarsorganisasjonen.
I 1763 ble det gjennomført en forsvarsreform i Danmark, og hærstyrken i Dansk Vestindia ble underlagt Vestindisk-guineisk Rente- samt Generaltoldkammer og fra 1805 direkte underlagt kronprins Frederik. Etter 1848 ble alle vestindiske militærspørsmål avgjort av Krigsministeriet og koloniens Centralbestyrelse.
Antall soldater i Dansk Vestindia var begrenset, og i den første delen av kolonitiden var det kun 20–30 mann. I 1726 ble det første militære kompaniet på 50 mann opprettet. I 1761 utgjorde styrken 226 mann. Under Den amerikanske uavhengighetskrigen bestod styrken av 400 mann, et antall som ble opprettholdt til 1872, da de militære styrkene ble reorganisert med navnet Den vestindiske hærstyrke. Hærstyrken bestod av 6 offiserer, 219 soldater og 10 ryttere. I 1906 ble Den vestindiske hærstyrken oppløst og erstattet av Gendarmerikorpset, som bestod av 120 menige soldater og 10 offiserer og var direkte underlagt guvernøren. Korpset var stasjonert i Charlotte Amalie på St. Thomas og på tre steder på St. Croix, i Christiansted, Frederiksted og på Kingshill.
I tillegg til kompaniets og senere statens hærstyrke, var det også en rekke lokale militser som bestod av øyenes frie innbyggere. Militsene var større enn hærstyrken, og i 1830-årene utgjorde hærstyrken 430 mann mot militsenes 1980.
Hærstyrken i Dansk Vestindia bestod av danske soldater som frivillig lot seg verve, som regel for seks år. Fra 1805 ble ansvaret for vervingen overtatt av Den Vestindiske Rekruttering i København, som årlig rekrutterte 70 menn. De fleste var vernepliktige fra Danmark, men mange var også lokale håndverkere.
Den danske orlogsflåten seilte mye til Vestindia for å markere dansk tilstedeværelse og suverenitet. Etterhvert som kolonien ble veletablert, ble besøkene fra orlogsflåten sjeldnere, inntil staten overtok ansvaret for kolonien i 1755. Flåten ble som regel sendt over til Vestindia i urolige perioder, slik som under Den franske og indianske krig (1756–63), Den amerikanske uavhengighetskrigen (1776–83), Revolusjonskrigene (1792–1802) og under Napoleonskrigene (1800–15). Fra 1818 til 1864 var orlogsflåtens aktivitet i Dansk Vestindia mer omfattende enn i noen annen periode, og i de fleste av disse årene var det stasjonert to danske krigsskip på øyene. Det siste danske orlogsskip i Dansk Vestindia var krysserkorvetten «Valkyrien», som seilte over til kolonien i 1915. Skipssjefen, kommandørkaptein Henri Konow, overtok som konstituert generalguvernør og var den som offisielt overleverte Dansk Vestindia til USA i 1917.
I alt foretok orlogsflåtens skip omkring 140 tokter til Dansk Vestindia i perioden fra 1671 til 1917.
Frimerker
Dansk Vestindia fikk egne frimerker i 1856. Frimerkene ble trykt i Danmark og hadde samme utseende som de danske frimerkene, bortsett fra at verdien var angitt i cent. Det første frimerket var et firkantet 3-cents frimerke med Danmarks riksvåpen avbildet i mørkt karminrødt på gulnet papir. Fra 1866 kom frimerkene ut på hvitt papir og i 1872 ble frimerkene perforert.
I takt med koloniens økonomiske oppsving oppstod det et større behov for å kunne kommunisere med handelspartnere, familie og regjeringen i Danmark. Den første faste postforbindelse mellom Dansk Vestindia og Danmark ble nedfelt i et reglement i 1781. Frem til da hadde posten blitt sendt med tilfeldige skip.
Det var ikke uvanlig at små kolonier langt unna hjemlandet gikk tom for populære valører fra tid til annen. Improvisering fra koloniadministrasjonens side måtte til. I 1887 ble et 7-cents frimerke påtrykt en ekstra cent, og i 1895 ble et 50-cents frimerke påtrykt et tillegg på 10 cent.
Som en følge av valutareformen i 1904 utstedte kolonien nye frimerker i 1905 hvor valøren var i franc og bit. Kong Christian IX var avbildet i silhuett på frimerkene i valørene fra 5 bit til 50 bit. 1 franc-, 2 franc- og 5 franc-frimerkene hadde avbildet seilskuta «Ingolf» til kai i Charlotte Amalie.
I 1907 ble portrettet av Christian IX erstattet med Frederik VIII, etterfulgt av Christian X i 1915.
Geografi
Dansk Vestindia bestod av de tre hovedøyene St. Croix, St. Jan og St. Thomas, i tillegg til flere mindre øyer. Øyene ligger i Det karibiske hav og Atlanterhavet, 80 km øst for Puerto Rico, 960 km nord for Venezuela og 1760 km sørøst for Florida.
Øyene har et totalt areal på 346 km², som tilsvarer arealet til Trondheim kommune, og har 188 km kystlinje.
Øyene ligger på grensen mellom den nordamerikanske plate og den karibiske plate. Jordskjelv, tropiske sykloner og tsunamier forekommer. Klimaet er subtropisk med passatvind, relativt lav luftfuktighet og liten sesongmessig variasjon i temperaturene. Regnsesongen varer fra mai til november.
De fleste øyene, inkludert St. Thomas og St. Jan, er av vulkansk opprinnelse og er preget av fjell og kupert terreng. St. Croix ble dannet av et korallrev og er flatere.
Høyeste fjell er Crown Mountain på St. Thomas med 474 moh.
St. Croix
St. Croixs areal er 207 km² og har et kupert terreng. Høyeste punkt på øya er Mount Eagle på 355 moh.
St. Croix var opprinnelig bebodd av kariber og arawaker og ble besøkt av Columbus i 1493, som ga øya navnet Santa Cruz (Det hellige kors). Etter stridigheter mellom England, Holland og Spania kom øya i 1650 under fransk herredømme. Malteserordenen kjøpte øya året etter, men solgte den videre til Fransk Vestindisk kompani i 1651. Sankt Croix ble i 1674 fransk koloni, men ble stort sett ubebodd fra 1696 og solgt videre til Dansk Vestindisk-guineisk Kompagni i 1733. Dette selskapet satte ikke krav til nasjonalitet til sine kolonister, og tiltrakk seg ganske snart spanske jøder, hugenotter og engelske nybyggere, de sistnevnte ble de som kom til å dominere øya. Et slaveopprør på Sankt Croix førte til slaveriets avskaffelse i 1848.
Lech Kaczyński
Lech Aleksander Kaczyński (, født 18. juni 1949, død 10. april 2010) var en polsk konservativ politiker. Han var president i republikken Polen fra 22. desember 2005 til 10. april 2010.
Dansk Vestindia
St. Croix
Danskene grunnla to byer på øya, Christiansted på nordkysten og Frederiksted på vestkysten.
Lech Kaczyński
Kaczyński tilhørte det nasjonalkonservative partiet Lov og rettferdighet, som han grunnla sammen med tvillingbroren Jarosław Kaczyński. Broren har vært statsminister i Polen, og overtok ledelsen i Lov og rettferdighet i 2003. Lech Kaczyński var borgermester i Warszawa fra 2002 til 2005. Kaczyński gjorde seg bemerket internasjonalt med utspill om å gjeninnføre dødsstraff, sin russisk-, tysk- og EU-skeptiske politikk, og ble kritisert for det som en del utenfor Polen oppfattet som en undertrykkende politikk overfor homofile.
Dansk Vestindia
St. Jan
St. Jan er den minste av de tre hovedøyene i Dansk Vestindia. Øya ligger 6 km øst for St. Thomas og 6 km sørvest for Tortola. Øya har et areal på 50,8 km².
Lech Kaczyński
På vei til et besøk i Russland 10. april 2010 for å overvære 70-årsmarkeringen av Katyn-massakren under den andre verdenskrig, styrtet presidentflyet rett før landing i Smolensk. Kaczyński omkom sammen med sin kone og en rekke andre personer, blant andre den tidligere eksilpresidenten Ryszard Kaczorowski, den polske sentralbanksjefen Slawomir Skrzypek, den polske hærsjefen Franciszek Gągor, presidentens stabssjef og Polens viseutenriksminister Andrzej Kremer. I et påfølgende presidentvalg vant Bronisław Komorowski over Jarosław Kaczyński.
Tidlig liv
Kaczyński ble født i Żoliborz i Warszawa som sønn av Rajmund, en ingeniør som tjenestegjorde i Armia Krajowa under den andre verdenskrig og veteran fra Warszawaoppstanden, og Jadwiga, som var utdannet filolog fra Det polske vitenskapsakademiet) Som barn var han med i en polsk film fra 1962; «De to som stjal månen» (polsk:«O dwóch takich, co ukradli księżyc») sammen med sin tvillingbror.
Dansk Vestindia
St. Jan
Øya ble først bebodd av Arawakindianere som kom fra dagens Colombia og Venezuela rundt år 300. Arawakene bebodde øya frem til omkring år 1300, da de ble fordrevet av de mer aggressive og krigerske karibene. Christopher Columbus oppdaget Jomfruøyene på sin andre reise til den nye verden i 1493. Han navnga øyene Jomfruøyene, til ære for Sankt Ursula og hennes 11 000 jomfruer som ifølge legenden var hennes martyrer.
Lech Kaczyński
Tidlig liv
Lech Kaczyński studerte jus og administrasjon ved Universitetet i Warszawa. I 1980 fikk han sin doktorgrad ved Gdańsk Universitet. I 1990 hadde han sin habilitasjon i arbeids- og ansettelseslov. Han hadde senere professorstillinger ved Universitetet i Gdańsk og Kardinal Stefan Wyszyński-Universitetet i Warszawa.
Motstand mot kommunistregimet
På 1970-tallet ble Lech Kaczyński aktivist i den pro-demokratiske anti-kommunistiske bevegelsen i Polen, Arbeidernes Forsvarskomitee, såvel som den uavhengige fagbevegelsen. I august 1980 ble han rådgiver for den Inter-faglige streikekomiteen ved Gdańsk skipsverft og Solidaritetsbevegelsen. Under unntakstilstanden kommunistpartiet innførte i desember 1981 ble han internert som «anti-sosialistisk element». Etter at han ble satt fri vendte han tilbake til fagbevegelseaktiviteter og ble medlem av undergrunnsbevegelsen Solidaritet.
Dansk Vestindia
St. Jan
Danskene var de første europeerne til å slå seg ned på øya, første gang i 1672 og permanent fra 1718. Det var også danskene som navnga øya St. Jan. Sukkerplantasjer, med blant annet Annaberg sukkerplantasje ble anlagt i storstilt antall på grunn av det varme klimaet og gode jordsmonnet.
Lech Kaczyński
Motstand mot kommunistregimet
Da Solidaritet igjen ble en lovlig organisasjon på slutten av 1980-tallet ble Lech Kaczyński rådgiver for Lech Wałęsa og hans Komitet Obywatelski Solidarność i 1988. Fra februar til april 1989 deltok han i runde bordsamtalene i Polen.
Dansk Vestindia
St. Jan
I 1956 kjøpte den amerikanske mangemillionæren Laurance Rockefeller store områder av øya og donerte området til United States National Park Service under forutsetningen av at området skulle forbli urørt i fremtiden. De amerikanske Jomfruøyers nasjonalpark utgjør 60 % av øya.
Lech Kaczyński
Porozumienie Centrum
Kaczyński ble valgt som senator i juni 1989 og ble viseformann i Solidaritetsfagbevegelsen NSZZ Solidarność. I 1991 ble han valgt til parlamentet som ikke-partimedlem. Han var imidlertid støttet av en valgkomite som var nært knyttet til det politiske partiet Porozumienie Centrum som var ledet av hans bror.
Han var hovedrådgiver for Lech Wałęsa da denne ble valgt til president av Polen i desember 1990. Walesa nominerte Kaczyński som sikkerhetsminister i presidentrådet, men sparket ham i 1992 grunnet en konflikt over Jan Olszewskis regjering.
Dansk Vestindia
St. Jan
Noen av de mest populære strendene i Karibia ligger på den nordlige delen av øya. Den mest kjente stranden er Trunk Bay, som er blitt rangert blant «De ti beste strendene i verden» av magasinet Condé Nast Traveler.
St. Thomas
St. Thomas har et areal på 80,9 km². Øyas høyeste fjell er Crown Mountain 474 moh.
Lech Kaczyński
Porozumienie Centrum
Kaczyński var President av det Øverste Kontrollråd (Najwyższa Izba Kontroli, NIK) fra februar 1992 til mai 1995 og senere justisminister i Jerzy Buzeks regjering fra juni 2000 til juli 2001. I løpet av denne perioden fikk han en stadig større popularitet på grunn av sin kamp mot korrupsjon.
Dansk Vestindia
St. Thomas
Øya har vært bebodd fra ca. år 1500 f.Kr av forskjellige vestindiske indianerfolk. De første var ciboneyfolket, som senere ble fortrengt til fordel for arawakindianerne og dernest karibene. Karibene ble hurtig utryddet da europeerne bosatte seg på øya.
St. Thomas var den første av Danmarks tre hovedøyer i Dansk Vestindia. Den første danske bosettingen fant sted i 1666 og ble en del av Vestindisk-guineisk Kompagnis koloni i 1672. I 1671 ble festningen Fort Christian påbegynt og er i dag den eldste bygningen på Jomfruøyene. St. Thomas ble erklært frihavn i 1724, og gjennom 1700-tallet opplevde øya sterk vekst på grunn av sine sukkerplantasjer. Øya ble et viktig handelssentrum inntil slavehandelen ble avskaffet i 1848.
Lech Kaczyński
Borgermester i Warszawa
I 2002 ble Lech Kaczyński valgt til borgermester i Warszawa med stor margin. Han startet sin periode med å erklære krig mot korrupsjon. Han støttet byggingen av Museumet over Warszawaoppstanden og i 2004 utnevnte han et historisk panel med oppgave å regne ut hvor store materielle tap som byen led under den tyske okkupasjonen under den annen verdenskrig (omtrent 85 prosent av byen ble tilintetgjort under Warszawaoppstanden). Grunnen til å gjøre slike beregninger skyldtes krav fra tyske flyktninger som hadde forlatt Polen etter krigen. Panel beregnet tapene til å være minst 45,3 milliarder euro. Kaczyński fremmet også byggingen av et jødisk museum polske jøder i Warszawa ønsket å reise ved å gi land til prosjektet.
Dansk Vestindia
St. Thomas
Dansk Vestindias hovedstad gjennom store deler av koloniperioden, Charlotte Amalie, lå på St. Thomas. I en periode på 1800-tallet var Charlotte Amalie den nest mest folkerike danske byen, kun slått av København.
Lech Kaczyński
Borgermester i Warszawa
Kaczyński forbød gay pride-paraden i 2004 og 2005 i Warszawa, lokalt kjent som Parada Równości, og oppgav som grunn at organisatorene ikke hadde fremskaffet den nødvendige dokumentasjonen, men uttalte også at en slik parade ville fremme en «homoseksuell livsstil». Han henviste også til sikkerhetsgrunner, uttalte også at paraden ville være krenkende for offentlig moral og mente også at det var et problem at paraden ville ha foregått samtidig med avdukingen av et monument av general Tadeusz Bór-Komorowski. I 2004 kalte Kaczyńskis politiske motstandere hans oppførsel i tilknytning med forbudet mot gay pride-marsjen for ukonstitusjonell og han ble flere ganger kritisert av administrasjonen i Mazowieckie-voivodskapet, som har til oppgave å rådgi borgermesteren i Warszawa. I 2005 tillot han en marsj mot gay pride-paraden, kalt «Normalitetsparaden».
I 2007 ble Polen, representert av Lech Kaczyński, funnet skyldig av Menneskerettighetsdomstolen i brudd på artikkel 11 (som fastslår at man har forsamlingsrett i Europa) i Den europeiske menneskerettskonvensjon.
Presidentvalg
19. mars 2005 erklærte han at han kom til å stille som presidentkandidat i oktober samme år. Han vant presidentvalget med 54,04 prosent av stemmene og startet sin presidentgjerning 23. desember 2005 da han avla presidenteden foran nasjonalforsamlingen.
Dansk Vestindia
Charlotte Amalie
Charlotte Amalie var i flere perioder hovedstad for Dansk Vestindia. Byen ble i 1691 oppkalt etter kong Christian Vs dronning, Charlotte Amalie av Danmark og Norge. Byen har i dansketiden også hatt navnene Taphus (kro) og St. Thomas.
Lech Kaczyński
Giftemål og familie
Han var gift med økonomen Maria Kaczyńska (1943-2010) og hadde en datter, Marta (født 1980) som avla sin eksamen ved Instituttet for Jus ved Universitetet i Gdańsk. Marta er gift og fikk i 2003 en datter ved navn Ewa. Ekteparet Kaczyński var dyrevenner og hadde to hunder og to katter.
Dødsfall
Den 10. april 2010 reiste president Kaczyński sammen med sin kone Maria Kaczyńska fra Warszawa til Smolensk i Russland med en flymaskin av typen Tupolev Tu-154. Klokken 10.56 lokal tid (kl. 06:56 GMT) styrtet flyet i dét det nærmet seg Smolensk. Ulykken skjedde i tåke rundt 1,5 km fra flyplassen.
Guvernøren i Smolensk bekreftet på TV-kanalen Russland 24 at det ikke var noen overlevende etter flystyrten. Det var 96 mennesker ombord i flyet. Ombord var også den polske sentralbanksjefen Slawomir Skrzypek, den polske hærsjefen Franciszek Gągor, presidentens stabssjef og Polens viseutenriksminister Andrzej Kremer. Gruppen var på vei til Russland for å minnes Katyn-massakren.
Den russiske presidenten Dmitrij Medvedev gav straks ordre om nedsettelse av en regjeringskommisjon som skulle undersøke ulykken. Statsminister Vladimir Putin ble utnevnt til leder for etterforskningen. Bronisław Komorowski overtok som fungerende president.
Dansk Vestindia
Charlotte Amalie
Mye på grunn av det nøytrale danske flagget og byens status som frihavn ble Charlotte Amalie et av Vestindias viktigste handelssentra. Byen hadde i perioden 1750–1850 et sterkt kosmopolitisk preg og ble på 1800-tallet Danmarks nest største by.
Festningen Fort Christian ble påbegynt i 1671 og er oppkalt etter kong Christian V. Fortet er i dag den eldste bygningen på De amerikanske Jomfruøyer.
Christiansted
Danskene kjøpte St. Croix i 1733, og valgte for sin første bosetning på øya et sted med muligheten for en god havn på nordkysten. Den første bosetningen fikk navnet Christiansted og ble grunnlagt samme år som øya ble kjøpt. Byen er oppkalt etter Kong Christian VI av Danmark-Norge. Christiansted var i perioden fra 1754 til 1871 hovedstaden i Dansk Vestindia.
Christiansted domineres av festningen Christiansværn som er fra 1738.
Frederiksted
Frederiksted fikk navnet sitt etter Frederik V, men ble i den danske kolonitiden aldri kalt annet en Westenden på grunn av sin beliggenhet på øya.
Det var i Frederiksted 8 000 slaver marsjerte for å gjøre krav på øyeblikkelig frigivelse i 1848. Etter trusler fra slavene om å gjøre opprør og sette fyr på hele byen hvis deres krav ikke ble godtatt, kom guvernør Peter Von Scholten med erklæringen fra Fort Frederik som friga alle slaver i Dansk Vestindia. Fra Fort Frederik kom også den første salutt som anerkjennelse for selvstendigheten til Amerikas forente stater i 1776.
Dansk Vestindia i dag
Det meste av St. Jan er i dag omdannet til et naturreservat og har beskjeden bebyggelse. Regnskogen har gjenerobret områdene til de tidligere sukkerplantasjene, og de fleste ruinene etter plantasjetidene er urørte. Mange steder på øya er det fortsatt spor etter det brutale slaveopprøret i 1733.
Den tette jungelen på St. Thomas, som skapte lange slitsomme dager for de første nybyggerne med Kjeld Jensen og Erik Nielsen Smit, er for lengst borte, og kun få steder på øya kan man i dag se rester etter plantasjebygningene. Men den danske fortiden er likevel godt synlig. I en liten park ved parkeringsplassen i Charlotte Amalie står en byste av Christian IX som ser mot Fort Christian, og gatene har fremdeles de danske gatenavnene som Dronningens gade, Prinsens Tværgade og Strandstræde. I tillegg har mange av butikkene referanser til dansketiden, som Royal Dane Mall og A. H. Riise Mall. St. Thomas er i dag en moderne turistdestinasjon og en av de største cruisehavnene i Karibia.
På St. Croix nådde slaveriet og sukkerproduksjonen sitt høydepunkt i dansketiden, men i dag er det ingen jordbruksproduksjon på øya. På øyas østside har den salte passatvinden fjernet det meste av vegetasjonen og etterlatt spredte buskvekster. Midt på øya vokser sukkerrørene fremdeles vilt, mens vestsiden er dekt av tropisk skog med pukkenholt, mahogni og guava. Øyas to byer, Christiansted og Frederiksted, preges ikke så sterkt av turismen som Charlotte Amalie. Mye av den opprinnelige bebyggelsen fra 1700– og 1800-tallet er bevart, og på byenes kirkegårder står fortsatt de hvite marmorstøttene med etternavn som ender på –sen. Mange av plantasjebygningene finnes fortsatt, mange som ruiner, men noen restaurert. Av øyas hundre sukkermøller finnes nær to tredjedeler fremdeles, hvor seildukene er borte og tretakene har råtnet, mens murverket fortsatt står intakt.
Dansk Vestindia ble befestet med fire fort. Fortet på St. Jan er i dag kun ruiner og utilgjengelig på grunn av vegetasjonen, men det var her det første store slaveopprøret fant sted i 1733. I Christansted ligger det vel bevarte Christiansværn, åsted for det andre store slaveopprøret i julen 1759. I Frederiksted ligger Fort Frederik, hvor det siste slaveopprøret fant sted og endte med slaveriets avskaffelse 3. juli 1848. Fort Christian i Charlotte Amalie ble påbegynt i 1671 og er Jomfruøyenes eldste bygning. Det ble frem til 1983 brukt til politistasjon.
Referanser
Fotnoter
Litteratur
Dario Mangiarotti
Dario Mangiarotti (født 18. desember 1915 i Milano, død 9. april 2010) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.
Mangiarotti ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i kårde. De andre på laget var Edoardo Mangiarotti, Carlo Pavesi, Giuseppe Delfino, Franco Bertinetti og Roberto Battaglia. I den individuelle konkurransen i kårde kom han på andreplass bak sin landsmann Edoardo Mangiarotti.
Steeler (album)
Steeler er det selvtitulerte debutalbum fra bandet Steeler.
Albumet ble utgitt av Shrapnel Records i 1983, og bandet brøt opp kort tid etter.
Kaliumperklorat
Kaliumperklorat er et fargeløst uorganisk salt med kjemisk formel. Det er et kraftig oksidasjonsmiddel som reagerer med de fleste organiske stoffer. Det brukes i fyrverkeri, som rakettdrivstoff, i spesielle kruttyper (Pyrodex), og i tennhetter. I motsetning til kaliumklorat kan det trygt blandes med svovel i forskjellige fyrverkeriblandinger. Kaliumperklorat er et noe svakere oksidasjonsmiddel enn kaliumklorat. Som rakettdrivstoff er det stort sett erstattet av det kraftigere oksidasjonsmiddelet ammoniumperklorat. Sprengladninger til fyrverkeri inneholder som oftest en blanding av kaliumperklorat, svovel, og aluminium pulver.
I industrien produseres kaliumperklorat ved å tilsette kaliumklorid til en vannoppløsning med natriumperklorat. Det vil foregå et ionebytte i oppløsningen, og man får da en blanding av natriumklorid og kaliumperklorat. Denne prosessen utnytter den lave løsligheten til kaliumperklorat i vann (ca.1,5 gram pr.100 ml. ved 25 grader C).
Storflodugle
Storflodugle (Scotopelia peli) er ei ugle.
Øystein Olsen (biskop)
Øystein Olsen (født 12. august 1944) er en norsk tidligere biskop for Metodistkirken i Norden og Baltikum.
Olsen tok pastorutdannelsen i Göteborg, og har vært metodistprest siden han fikk sin første pastorstilling som 22-åring. Han var blant annet prest i Bergen, Halden, Skien og Oslo før han ble utnevnt til biskop i 2001. Posisjonen som biskop var på åremål, og gjaldt for åtte år. I februar 2009 ble han avløst av dansken Christian Alsted.
William fitz Duncan
William fitz Duncan var en skotsk prins, en legitim sønn av kong Donnchad II (Duncan II av Skottland) med Octreda. Han var en hærfører og en territorial magnat i nordlige Skottland og nordlige England. Navnet som han er best kjent under er en moderne anglofisering av det gammelfranske Guillaume fils de Duncan eller middelirske Uilleam mac Donnchada.
I 1094 ble hans far drept av mormaer Máel Petair av Mearns som støtte til kravet til tronen av kong Domnall III Bán (Donald III av Skottland). Sannsynligvis forlot William Skottland det samme året sammen med sin mor og fant trygghet i Allerdale i Cumberland. Et tiår senere var han ved det skotske hoffet til sin onkel.
Under regimet til hans onkel Alexander I av Skottland er meget sannsynlig at William ble sett på som «viable tanaiste» (= utsett arvtager), men kong Henrik I av England støttet David I av Skottland. Da David etterfulgte som konge ble William som den legitime konge ved regelen om førstefødselsrett høyst sannsynligvis «kjøpt» av David, sannsynligvis igjen gjort til tanaiste. William ledet gjentatte ganger listene over vitner som opptrer i de skotske, kongelige charter under regimet til Alexander I og David I.
En kilde fra 1200-tallets nordlige England påstår at William var mormaer av Moray. Ettersom den kilden ikke har noen grunn til å lyve er det sannsynlig at William ble gjort til hersker av Moray etter at kong Óengus av Moray ble beseiret i 1130. Det er mulig at denne tildelingen hadde noe å gjøre med Davids sønn, prins Henry av Skottland, 3. jarl av Huntingdon. Samtidig som William var hersker av Moray kontrollerte han engelsk land i Allerdale, Skipton og Craven, noe som gjorde ham til en av de mest betydningsfulle baronene i det nordlige England.
William var en stor kriger. Han ledet ofte skotske hærstyrker. Under kampanjen i 1138 ledet han en hærstyrke av gælere som beseiret en engelsk hær i slaget ved Clitheroe, noe som høynet håpet om suksess for den kongelige hæren, et håp som ble knust i Fanenes slag.
William var gift flere ganger. Hans første ekteskap ble avsluttet, sannsynligvis ved hans hustrus død, i 1137 da han giftet seg med Alice de Rumilly. Med den sistnevnte hadde han en sønn som også ble kalt William. Han hadde også en rekke barn utenfor ekteskap, sannsynligvis Wimund, biskop over de ytre øyene, og meget sannsynlig også Domnall «MacWilliam». MacWilliam-klanen gjorde ofte opprør mot de senere skotske kongene i håp om overta den skotske tronen.
William døde i 1147, og da gikk Moray tilbake til tronen.
Taylor-rapporten
Taylor-rapporten er en rapport som ble utarbeidet etter Hillsborough-tragedien i Sheffield i april 1989, der 96 Liverpool-supportere ble klemt i hjel på en ståtribune. Engelske myndigheter satte på dagsordenen særlig to krav til landets fotballstadioner etter denne ulykken. Det første var å fjerne alle ståtribuner fra stadioner som tilhørte klubber i de to øverste divisjonene. Det skulle bare være sitteplasser på tribunene. Det andre var at alle gjerder og skiller mellom tribunene og gressmatten skulle fjernes. På Hillsborough Stadium hadde det store problemet vært at supporterne ble stengt inne på den overfylte tribunen av høye nettinggjerder.
Taylor-rapporten fikk sitt navn fra lord Taylor av Gosforth (i England) som ledet den regjeringsoppnevnte kommisjonen som skulle finne løsninger på stadionproblemet. En foreløpig rapport ble offentliggjort i august 1989. I januar 1990 kom den endelige rapporten. Denne rapporten identifiserte årsakene til Hillsborough-tragedien og kom med løsningsforslag for å ivareta publikums sikkerhet ved store idrettsarrangementer i fremtiden.
Taylor-rapporten er synonym med anbefalingene der alle store stadioner måtte ombygges til bare sitteplasser, videre at alle tilskuere med billett skulle ha et reservert sete, og det stod som en motsetning til at det var lov med tribuneområder der noen kunne stå eller hele tribuneseksjoner bare bestod av ståplasser. The Football League i England og Skottland innførte så regler der alle klubbene i de øverste divisjonene (det gjelder de to øverste divisjonene i England) måtte gjennomføre de vedtatte stadionforandringene.
Noen klubber hadde startet med å oppgradere sine stadionanlegg før regelen ble vedtatt i 1990. For eksempel hadde fotballklubben St Johnstone i Perth, Skottland, allerede bygget et nytt fotballstadion i McDiarmid Park, der det bare var sitteplasser, som så stod klart til åpningskampen i 1989/1990-sesongen.
Rapporten slo ikke fast at ståplasser på tribunene var utrygge under alle forhold, men regjeringen i Storbritannia vedtok likevel at ståplasser ikke skulle være tillatt i det hele tatt. Regelen er ikke innført å gjelde for de laveste profesjonelle divisjonene, siden det der sjelden er snakk om fullsatte stadioner.
Andre anbefalinger fra Taylor-rapporten gjaldt hvilke gjenstander som skulle være tillatt på tribunene, slik som alkoholholdige drikkevarer, stolper og tribuneskiller, gjerder, billettskranker, billettpriser og andre stadiongjenstander.
Klubber som ble tvunget til å bygge om sine stadionanlegg, fikk betydelige støttebeløp fra britiske styresmakter fra 1991 av. Noen klubber fikk dispensasjon fra reglene med tidsfrist om ombyggingskrav. Siden 1998 har samtlige stadionanlegg i den øverste divisjonen i Skottland (Scottish Premier League) bare bestått av sitteplasser.
Eksterne lenker
אסון הילסבורו
Sigurd Wathne
Sigurd Wathne (født 12. februar 1898 i København, død 26. mars 1942 i Swansea) var en norsk fotballspiller, kjent fra landslaget.