cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jensen FF
Avleggere
En eksperimentell Ferguson FF ble bygget i 1968 utstyrt med en 7 liters Hemi-motor importert fra amerikanske Chrysler. Det ble ikke bygget ytterligere Hemi-eksemplarer, på grunn av begrensningene i bilens understell ved høye hastigheter, samtidig som at kostnaden ved å importere Hemi-motorer fra USA ble vurdert som for høy.
Det ryktes også at en spesiell «SP FF»-utgave ble bygget. Denne var utstyrt med en 7,2 liters motor med tre doble forgassere og firehjulstrekk. Mindre enn ti av disse spesielle utgavene skal ha blitt bygget.
Jensen FF i populærkultur
Tegneseriefiguren Modesty Blaise skal regelmessig ha kjørt en FF, frem til en historie hvor to skurker dytter den ut fra en klippe, mens de diskuterer hvordan det er «en skam å gjøre noe slikt med en håndbygget bil».
Westboro Baptist Church
Westboro Baptist Church (WBC) er en liten religiøs gruppe og kristen menighet med hovedkvarter i Topeka i Kansas i USA. Den ble ledet av Fred Phelps (1929–2014) fram til 2014. Gruppens fundamentalistiske bibeltolkninger og kristenkonservative teologi har ført til en rekke kompromissløse ytringer og aksjoner mot homofilie og andre, holdninger og handlinger som anses som ekstreme selv i amerikansk tradisjon.
Ifølge gruppen selv følger den primitiv baptistiske og kalvinistiske prinsipper. Tilhengerne identifiserer seg som baptister, men gruppen er ikke tilknyttet noen kjente baptistiske konvensjoner eller organisasjoner.
Gruppen konsentrerer arbeidet særlig rundt ideen som uttrykkes i deres mest kjente slagord, og adressen til hovednettsiden deres: God hates fags («Gud hater homser»). Basert på deres bibelske eksegese uttrykker de synet at nesten alle tragedier i verden er koblet til homofili, og spesielt samfunnets økende toleranse og aksept for homofile og bifile kvinner og menn. Videre mener de at Gud hater homofile mer enn noen annen gruppe «syndere», og at homofili burde kriminaliseres og gis dødsstraff.
WBC uttrykte sin støtte til den svenske pinsepastoren Åke Green da han i 2004 ble dømt for «hets mot en folkegruppe». Green selv har tatt avstand fra WBC.
Phelps kirke fikk oppmerksomhet i Sverige mot slutten av 2004, da menigheten på sin nettside forklarte at tsunamikatastrofen i Sørøst-Asia var Guds straff mot Sverige for at en svensk domstol hadde dømt Åke Green.
Etter terrorangrepet i London 7. juli 2005 hyllet menighetens nettside «dåden» og uttrykte et ønske om at flere hadde dødd. Videre uttrykte de synet at Storbritannia er «de fordømte sodomittenes øy» og anklagde Tony Blair for å være Antikrist. WBC har også demonstrert ved begravelsene til soldater som ble drept i Irak, og takket Gud for orkanen Katrina og dens ødeleggelser i New Orleans.
RIO
Organisasjonen er livssynsnøytral og partipolitisk uavhengig og bidrar med fag- og brukerkunnskap inn mot kommune, rusbehandling og spesialisthelsetjeneste. Formålet er å påvirke fagfolk, byråkrater og politikere slik at personer med rusmiddelavhengighet kan få tilrettelagt veien tilbake til samfunnet gjennom et variert behandlingstilbud og en individuell tilrettelagt integreringsprosess.
RIO er den største brukerorganisasjonen innenfor rusfeltet (per 2020) og har frivillige over hele landet. Deres virksomhet er finansiert av medlemskontingent, offentlige og private tildelinger.
Formålsparagraf
«Vårt formål er å bidra med fag- og brukerkunnskap på rusfeltet sånn at personer med rusutfordringer får den hjelpen de trenger når de tenger den.»
Historikk
Organisasjonen ble stiftet den 30. mai 1996 under navnet RIO – Rusmisbrukernes Interesseorganisasjon.
Kenneth Arctander begynte i 2013 i RIO, og ble utnevnt som daglig leder i desember 2019; han tiltrådte stillingen den 1. februar 2020.
Marcel Uderzo
Marcel Uderzo (født 20. desember 1933 i Clichy-sous-Bois i departementet Seine-Saint-Denis i Frankrike, død 24. januar 2021 i Évreux i Frankrike) var en fransk tegneserietegner.
Marcel Uderzos foreldre var fra Italia; faren Silvio Uderzo fra provinsen Vicenza og moren Iria Crestini fra Toscana. I 1938 flyttet familien inn til Paris. Marcel var lillebror til den mer kjente Albert Uderzo, også han tegneserietegner. Det var Marcel som tegnet tok seg av blekkrammer og fargelegging for Asterix. I 1977 tegnet han  Les Douze Travaux d'Astérix. Hans siste Asterix-arbeide var Astérix chez les Belges (1979).
Odd Wormnæs
Odd Wormnæs (født 17. desember 1931, død 16. desember 2018 ) var en norsk filosof.
Wormnæs underviste i en årrekke i vitenskapsfilosofi ved Universitetet i Oslo, og var ansatt som universitetslektor ved Filosofisk institutt. Han skrev vitenskapsfilosofiske artikler for diverse tidsskrifter i årenes løp, og utga blant annet boken Vitenskapsfilosofi (1984) på Gyldendal.
Wormnæs var mot slutten av 1960-tallet aktiv i KROM – Norsk forening for kriminalreform, sammen med blant andre sosiolog Thomas Mathiesen.
Kjell Öhman
Kjell Ingemar Öhman (født 3. september 1943, død 5. november 2015 ) var en svensk jazzmusiker (B3 Hammond-orgel, piano), komponist og kapellmester (blant annet for Allsång på Skansen 1994–2010). Han medvirket på omtrent 8000 innspillinger.
Han ble født i Stockholm i en musikalsk familie, fikk som barn et trekkspill og begynte å ta klavertimer før han begynte på skolen. Han spilte i Telstars, et populärt danseband som spilte musikk inspirert av Horace Silver og Jack McDuff, til 1968. Samme år startet han Beatmakers, men oppløste bandet ettersom han fikk stadig flere studiomusikeroppdrag. Han deltok i et utall skandinaviske samarbeid, som i Svend Asmussens kvartett i 1970-årene. Av internasjonale notabiliteter kan nevnes hans spill på Lionel Hampton meets Lars Erstrand (1991). I hans eget «Organ Grinders» spilte Ulf Andersson saksofon, Thomas Arnesen gitar, Claes Janson vokal, Tommy Johnson bass og Douglas Westlund trommer (Live at the Pawnshop 1991, 1993).
Med norske Knut Riisnæs og Red Holloway medvirket han på Confessin' the Blues (Gemini, 1992). Han utga The Hammond Connection (Opus 3, 1994), med Rune Gustafsson (gitar), Arne Domnérus (saksofon), Leif Dahlberg (trommer), og Mads Vinding (bass).
I 1999 var han medvirkende på utgivelse med Sandvika Storband (30 Years). Hans egen Trio, med Hans Backenroth (bass) og Joakim Ekberg (trommer) og gjest Bobby Shew, ga ut I Can't Say No (2003).
I 2004 var han (med Alice Babs) på Oslo Jazzfestival med Tribute to Duke Ellington.
Hans egen Trio, med Ulf Wakenius (gitar og foredrag), var i 2006 tilbake i Oslo med oppsetningen In the Spirit of Oscar. Han var kapellmester ved Skinnarspelet i Malung i atten år, til og med 2014.
Han har samarbeidet med bl.a. Alice Babs og Ulf Lundell. Han var den førsta som fikk Studioräven (Musikerförbundets pris). I 2006 fikk han Jan Johansson-stipendiet.
Paul Scoon
Scoon arbeidet som generalguvernør da Maurice Bishop og New Jewel Movement tok makten i et kupp i 1979. Grunnloven ble suspendert og generalguvernør Scoon ble først arrestert, men senere satt fri. Selv om Scoon var motstander av Bishops politiske linje, utviklet de to et samarbeidsforhold der Grenada forble et monarki med generalguvernør som kronens øverste representant i landet. Da Bishop ble avsatt og drept i et kupp i 1983 ble Scoon satt i fengsel av kuppmakeren Bernard Coard, som tok over makten på Grenada.
Den amerikanske invasjonen av Grenada ble lansert av amerikanske styrker i oktober 1983, og de avsatte de radikale elementene som hadde tatt kontroll over den grenadiske regjeringen. Før invasjonen hadde Scoon kommunisert med ledere for flere andre karibiske land, som oppmuntret til at USA skulle invadere Grenada og avsette Bernard Coard.
Da Operasjon Urgent Fury ble satt i gang var en av de første tingene som ble gjort å befri Scoon fra fengselet. Denne svært risikable oppgaven ble tildelt den amerikanske Navy SEALs. En tre-dagers beleiring ble satt i verk mot generalguvernøren residens, der Scoon var blitt plassert i husarrest. Scoon og hans familie ble til slutt satt fri, og de amerikanske og karibiske myndighetene gjeninnsatte ham straks som Grenadas eneste lovlige myndighet. Selv om han hadde konstitusjonell rett til å utøve full myndighet oppnevnte Scoon Nicholas Brathwaite som midlertidig regjeringssjef inntil nyvalg kunne avvikles.
Scoon gikk av som generalguvernør i 1992.
Scoon ble i 1970 utnevnt til offiser (OBE) av Den britiske imperieordenen. I 1979 ble han utnevnt til storkorsridder av Sankt Mikaels og Sankt Georgs orden og derved opphøyet i ridderstanden. Han fikk derved rett til å føre tiltaleformen Sir foran sitt navn. Scoon ble utnevnt til storkorsridder av Den kongelige Victoriaordenen i 1985.
Ingenmannsland
Ingenmannsland er en betegnelse på et område som ligger mellom grenselinjene til to stater, eller langs fronten mellom to krigførende makter. Da slike områder ikke er underlagt nasjonale lovbestemmelser, gjelder i stedet internasjonale rettsregler og Genèvekonvensjonen. Slik er det også en betegnelse for omstridte områder eller områder en stat ikke vil ta kontroll over da en er usikker på hvilke internasjonale reaksjoner det vil kunne frambringe.
Dette begrepet må holdes adskilt fra interregnum, som betegner tidsrommet fra en herskers død eller avgang til den nye herskeren har tatt over, eller det makttomrommet som oppstår når et styre bryter sammen uten at et annen kan overta styret.
Historisk er begrepet blitt brukt om et område utenfor London, som ingen har vedkjent seg eiendomsretten til. Dette ble brukt som fyllplass og henrettelsested, hvor de henrettede ble hengende til skrekk og advarsel.
Begrepet kom særlig i bruk under skyttergravskrigen under første verdenskrig, som betegnelse på området mellom de tyske og de allierte skyttergravene. Dette området varierte mellom å være svært smalt eller ganske bredt, men var livsfarlig å ferdes i da de var dekket av skyttere og maskingeværer fra begge sider, minelagt og fylt med piggtråd og ofte døde soldater. Det var gjennom disse områdene enhver offensiv måtte bevege seg.
Under den kalde krigen lå det en sone med ingenmannsland langs hele jernteppet, også gjennom Berlin hvor blant annet Potsdamer Platz ble liggende i denne sonen. Dette var en del av østblokkens territorium, men de trakk grenseinstallasjonene noe tilbake for å ha en slik åpen sone med åpent land, ofte flere hundre meter bredt hvor de i bakkant hadde gjerder, vakttårn, minefelt og lignende.
Beleiringen (1983)
Beleiringen (originaltittel: Siege) er en kanadisk actionthriller fra 1983 regissert av Paul Donovan. En ny-facistisk gruppe henretter medlemmene i en humoklubb. Bare én blir unnslipper. Han søker tilflukt i en leiegård for studenter. Den tungt bevæpnede hatgruppen starter en beleiring for å tvinge beboerne til å utlevere ham. Det er ingen hjelp utenfra siden politet er i streik. De ledende rollene spilles av Tom Nardini og Brenda Bazinet.
Filmen er også kjent under tittelen Self defence.
Handling
I Halifax, Canada har politiet er gått til en langvarig streik og gatebander herjer derfor fritt. En fascist-gruppe som kaller seg Ny Orden lager bråk på en homseklubb og dreper et av medlemmene der ved et uhell. De andre i klubben henrettes for å rydde mulige vitner av veien, men én unnslipper. Dermed starter en klappjakt som ender med en ren beleiring av en leiegård. Siden politiet streiker er ingen hjelp å få og beboerne må kjempe mot inntrengerne med hjemmelagede våpen.
Om filmen
Filmen ble forbudt vist på kino av filmsensuren i Norge, men den ble utgitt på video i 1984 av C.P. Enterteinment.
Financial District (New York)
Financial District dekker omtrentlig det samme geografiske arealet som tidligere dannet Ny Amsterdam (Nieuw Amsterdam), den første europeiske bosettingen på Manhattan etablert på 1600-tallet. Området har et innbyggertall på rundt 30 000. På dagtid øker befolkningstallet til rundt 300 000.
Severdigheter
Den kjente finansgaten Wall Street ligger i Financial District, og World Trade Center og Ground Zero ligger også her. Lengst sør ligger Battery Park med utsikt ut mot Frihetsgudinnen og innseilingen til New York. Også museer som New Yorks skyskrapermuseum, New York City Police Museum, Museum of American Finance og Sports Museum of America ligger her. I tillegg kan man finne noe av den eldste bebyggelsen i New York i Financial District.
Hatgruppe
En hatgruppe er en organisert gruppe eller bevegelse som fremmer hat, fiendtlighet eller vold mot mennesker med en gitt rase, etnisitet, religion, kjønn, seksuell orientering, eller en annen bestemt samfunnssektor, eller som støtter og publiserer argumentasjon karakteristisk for hatgrupper uten nødvendigvis å eksplisitt fremme slikt hat eller vold som ellers karakteriserer hatgrupper.
Begrepet «hatgruppe» brukes ikke av gruppene selv, men av deres motstandere og noen ganger av sosiologer og historikere som studerer dem. Mange grupper som beskrives som hatgrupper mener at betegnelsen mistoler deres motiver eller mål.
Hatgrupper vil som regel hevde at målgruppene deres er skadelige for samfunnet, ondsinnede, mindre egnet som medlemmer av samfunnet, eller er med i en sammensvergelse. «Bevisene» de viser til er som regel dårlig substansiert, og er ofte basert kun på hatgruppens negative meninger om den sosiale gruppen de mener målet deres hører til.
Selv om bevisene deres som regel er unøyaktige, dårlige og stort sett avvist av samfunnet generelt, fortsetter hatgruppen å fremme hevdelser, myter, fortellinger og rykter som spiller på frykt, xenofobi, skyld eller sjalusi, med det målet å skade individene og gruppene de tar for seg. Hatgruppers ultimate mål er ofte delegetimering, eliminasjon eller eksklusjon av grupper, eller skade, deportering eller død av enkeltindivider. Hatgrupper bruker ofte ofrene sine som syndebukker for samfunnets problemer.
Punktfeste
Et punktfeste er en variant av en festetomt. Et punktfeste er registrert i matrikkelen med et festenummer under et gårdsnummer og bruksnummer. Betegnelsen ble etablert i forbindelse med innføringen av «delingsloven» i 1980. Betegnelsen innebærer at tomten (normalt en hyttetomt) har et leieforhold til en grunneiendom. Eieren av punktfestet betaler derfor en (normalt årlig) festeavgift til grunneieren av det bruksnummeret som festet er registrert under.
Det som særtegner et punktfeste er at det ikke har eiendomsgrenser (eller rettighetsgrenser) i marken.
Eiendommen er markert med et sentralpunkt, som skal ligge innenfor bebyggelsen på tomten. Når det gjelder areal gjelder Lov om tomtefeste, §16. Fysisk råderett tredje punktum.
§ 16.Fysisk råderett
''Ved feste av tomt til bustadhus og fritidshus har festaren same fysiske råderett over festetomta til bruk innanfor festeføremålet som ein eigar har, så langt ikkje anna fylgjer av det som er avtalt. Er det avtalt at festaren ikkje kan hogge ned tre på tomta, kan festaren likevel krevje at bortfestaren i rimeleg mon tek bort tre som hindrar utsikt eller på annan måte er til ulempe, og setje seg imot hogst av tre som bør verte ståande for trivnaden si skuld. Er det ikkje sagt noko i avtala om storleiken på tomta (punktfeste), gjeld føresegnene i andre punktum for eit areal på eitt dekar (daa), medrekna der huset eller husa står og høveleg avrunda etter tilhøva på staden.''
Punktfeste er gjerne benyttet der grunnverdien er lav, for eksempel hyttetomter i innlandet eller på fjellet.
Institutt for journalistikk
Stiftelsen Institutt for journalistikk (IJ) er et kurs- og kompetansesenter for norske medier, som ligger i Oslo. IJs formål er å bidra til å heve kvaliteten på norsk journalistikk gjennom kurs og annen kompetanseutvikling. Kurstilbudet skal avspeile utviklingen av journalistikken og gi nytteverdi til mediene.
IJ ble opprettet i 1975 av Norsk Presseforbunds grunnorganisasjoner Norsk Journalistlag (NJ),Norsk Redaktørforening (NR) og Mediebedriftenes Landsforening (MBL). Sentral i etableringen var Thorbjørn Wale, som også ble instituttets første leder.
De første årene holdt instituttet til i Oslo, men ble i 1980 etablert nær gamlebyen i Fredrikstad. I 2013 ble bygget solgt for 15 millioner kroner til Fredrikstad kommune. I perioden 2014-2021 leide virksomheten lokaler i Litteraturhuset i Fredrikstad. I 2021 flyttet IJ inn i Pressens Hus i Oslo.
IJ administrerer en rekke pressestipend, og er også sekretariat for Pressens Faglitteraturfond og Pressens Stipendfond.
IJ finansieres dels ved tilskudd over statsbudsjettet, dels ved kursavgifter og salg av tjenester og bøker.
Kai Friis Møller
Kai Friis Møller (født 15. august 1888 i København, død 22. februar 1960 på Frederiksberg) var en dansk dikter, litteraturkritiker, journalist og oversetter.
Samtidig hadde han blitt ansatt som litteraturanmelder i avisen Riget. I 1913 byttet han til Politiken der han med jevne mellomrom opptrådte som litteraturanmelder til 1950. Hans forbilder i litteraturen var blant andre Voltaire og de engelske humanistene.
I årenes løp utga Kai Friis Møller en lang rekke bøker, bl.a. diktsamlinger (f.eks. Indskrifter (1920), essaysamlinger (f.eks. Profane profeter (1922) og Skribenter og bøger (1942)) og erindringsbøkene Memoirer i utide (1942) og Memoirer paa høje tid (1960).
Knoppskyting
Knoppskyting er en form for ukjønnet formering der en ny organisme utvikler seg som en avlegger på grunn av celledeling på et bestemt sted på moderorganismen. Den nye organismen forblir festet til moderorganismen mens den gror, og bryter først løs når den har nådd en viss størrelse. Det den nye organismen har brutt løs vil det dannes arrvev. Siden denne type ukjønnet formering skjer ved mitose skapes det et genetisk identisk avkom av moderorganismen.
Kai Friis Møller
Kai Friis Møller virket også som oversetter. Allerede i 1908 hadde noen av bidragene til Tilskueren vært oversettelser av den franske middelalderpoeten François Villons dikt. I 1932 utkom en samling av Villons Ballader og andre vers oversatt av Kai Friis Møller.
Han er gravlagt på Frederiksberg Ældre Kirkegård.
Knoppskyting
Ekstern knoppskyting
Knoppskyting er en vanlig formeringsform hos planter, men finnes også hos en del dyr, særlig nesledyr. Hos Hydra vil celler som vanligvis er involvert i reparasjon av kroppen være utgangspunkt for knoppskytingen. En knopp utvikles på et bestemt sted, gjerne et stykke ned på kroppen hos opphavsorganismen, ved gjentatte delinger av slike celler. Dise knoppene vil etter hvert utvikle seg til små egne individer med en magehule og egne tentakler med nesleceller. Når alle strukturene som er nødvendige for å føre et selvstendig liv er etablert, vil kontakten snøres av og det nye dyret vil starte sitt eget liv.
Dyr som formerer seg ved knoppskyting inkluderer koraller, noen svamper, noen flatormer, sekkdyr og larver av pigghuder.
Intern knoppskyting
Intern knoppskyting kalt endodyogeni forekommer hos en del parasitter, slik som den éncellede Toxoplasma gondii. Denne prosessen involverer en uvanlig form for celledeling, der to datterceller produseres gjennom celledeling inne i en modercelle. De to dattercellene fortærer deretter modercellen. Først etter at denne er fortært bryter de to dattercellene fra hverandre og tar opp sitt voksne liv.
En annen form for intern knoppskyting er endopolygeni, der en rekke individer gror opp inne i moderorganismen og bryter ut samtidig. Denne formen for knoppskyting forekommer for eksempel på larvestadiet til enkelte bendelormer.
Knoppskyting hos enkeltceller
Enkelte encellede organismer formerer seg gjennom knoppskyting. Celledeling gir normalt to like store datterceller, men i enkelte tilfeller vil den ene cellen være vesentlig mindre enn den andre og være «avkommet» i formeringen. Et eksempel er ølgjær, Saccharomyces cerevisiae.
Hos celler som er infisert av virus vil viruspartiklene noen ganger gjennom at det dannes en knopp på cellen som inneholder viruspartiklene. Denne knoppen skilles av som ved celledeling, men uten av DNA-replikasjon av cellens egent DNA er involvert.
Fissipari
Fissipari er et beslektet fenomen, der enkeltdeler av et dyr kan vokse opp til en hel ny organisme. Dette er særlig vanlig hos pigghuder som sjøstjerner, slangestjerner og sjøpølser. Dette fenomenet er særlig vanlig på grunne steder der dødligheten er høy og fysiske påvirkninger fra for eksempel bølgeslag kan brekke i stykker individer. Nok av de sentrale delene må følge med for at en løsrevet del av en pigghud skal kunne vokse opp til et nytt dyr. Fenomenet er også vanlig hos kolonidannende nesledyr, særlig koraller.
Kunstig knoppskyting
I landbruket blir av og til nye individer skapt ved at skudd klippes av en moderplante og plantes om slik at den kan skyte røtter, såkalte stiklinger. Plantehormonet auxin brukes gjerne til å fremme dannelse av røtter. Flere matplanter formeres helt eller nesten helt på denne måten, for eksempel flere epletyper, slik som Granny Smith, og druer til vinproduksjon.
Stiklinger kan i noen tilfeller settes på nærstående arter, slik at enkelte greiner eller deler av stammer kan tilhøre en annen art. Dette kalles poding.
Nordlandsposten
Historie
Avisa kom ut med sin første utgave 1. oktober 1862 under navnet Nordlands Amtstidende som ukeavis og var Bodøs første avis. Avisa ble startet av boktrykker Foss fra Trondhjem og ble i starten trykket i Strandgården. Etter noen måneders drift ble avisen og trykkeriet kjøpt opp av de lokale forretningsmennene Jens Cornelius Koch, Vilhelm Bernhard Jentoft og Christian Albrigt Jakhelln.
27. mai 1940 ble avisas lokaler bombet av tyske fly. Avisa var Bodøs største fram til 1990 da konkurrenten Nordlands Framtid overtok. I 1995 ble Harstad Tidende-gruppen avisas største eier.
10. desember 2001 ble eierne av Nordlands Framtid og Nordlandsposten, henholdsvis A-pressen og Harstad Tidende-gruppen enige om å starte en ny avis i Bodø som skulle erstatte de to tidligere konkurrentene.
Nordlandsposten kom ut med siste utgave lørdag 16. februar 2002, mens den nye avisa, Avisa Nordland, kom med sin første utgave mandag 18. februar 2002.
Clare Sewell Widerberg
Clare Sewell Widerberg (født 9. september 1868 i Kristiania, død 23. juli 1957) var en norsk militærhistoriker.
Larveklannere
Larveklannere (Trinodinae) er en familie av biller som hører til familien klannere (Dermestidae). De lever av dødt animalsk materiale, for eksempel kjøtt, hud, pelsverk og ull. Mange arter kan gjøre betydelig skade på lagrede matvarer, tekstiler og biologiske samlinger. En del av disse artene har blitt spredt med handel over store deler av verden.
Levevis
Klannerne lever av dødt dyrisk materiale og kan klare seg med svært lite fuktighet, slik at de kan spise tørrfisk, nålede tørre insekter, lær og andre tørre materialer. Ute i naturen lever de av kadavere, matrester i fuglereir, insektrester i vepse- og humlebol og lignende. De nyklekte larvene er svært aktive og kan komme seg inn gjennom ganske små åpninger.
Systematisk inndeling/ norske arter
thumb|300px| Thylodrias contractus, hann thumb|300px| Thylodrias contractus, hunn thumb|300px| Trinodes hirtus
Eksterne lenker
[[Kategori:Dyr formelt beskrevet av Thomas Lincoln Casey]
Osram
Osram er både et varemerke for lyspærer, lysrør og andre belysningsprodukter og et firmanavn for en tysk produsent av slike varer og for flere underselskaper av produsenten. Osram er verdens nest største lyspæremerke etter Philips.
Betegnelsen Osram ble registrert som varemerke i 1902 og er et teleskopord satt sammen av deler av navnene osmium og wolfram, grunnstoffer som brukes til glødetråd i glødelamper.
Osram GmbH
Osram GmbH ble dannet i 1919 da industriselskapene AEG, Siemens & Halske og Deutsche Gasglühlicht slo sammen sin produksjon av glødelamper. Selskapet har siden 1978 vært et datterselskap som er heleid av i Siemens AG. Osram GmbH har hovedkontor i München og omkring 40 000 ansatte fordelt på fabrikker i tilsammen 19 land. Selskapet omsatte for 38 milliarder kroner i 2007. Den tyske selskapsbetegnelsen GmbH betyr Gesellschaft mit beschränkter Haftung, det vil si «selskap med begrenset ansvar».
Osram AS i Norge
Den norske lyspærefabrikken Osram AS startet virksomheten på Brakerøya i Drammen i 1916 under navnet AS Norsk Elektrisk Lampefabrikk (NEL). Osram-fabrikken var i mange år en hjørnesteinsbedrift i Drammen. På starten av 1950 tallet hadde bedriften 150 ansatte og produserte ca. 4 millioner lyspærer som tilsvarte halvparten av det Norske forbruket. I 1953 ble fabrikken totalskadet av en brann, mesteparten av utstyr forsvant under brannen, allerede i 1954 var produksjonen i gang igjen. På 1950 tallet utvidet fabrikken utvalget med produksjon av lysrør. En av fabrikkens mer populære produkter var juletre belysning, på 50 tallet solgte fabrikken om lag 30 000 lyslenker i året. På 1960 ble den kjente Osram blokka oppført og tatt i bruk. På 1970 tallet hadde Osram en markedsandel på ca. 50 prosent i Norge og sysselsatt totalt 235 personer, i 1984 ble selskapet overtatt av det Tyske selskapet Osram Gmbh. I 1991 ble det produsert 150 forskjellige lyspærer i Drammen, den Norske delen av selskapet hadde på den tiden omtrent 200 ansatte og en omsetning på 240 millioner kroner. I 1998 kom det største tilbakeslaget da Norgesgruppen lukket døra for Osram, som førte til oppsigelser ved fabrikken. I 1999 produserte fabrikken 29 millioner pærer i Drammen. I 2003 ble Osram utestengt fra Coop noe som gjorde at Osrams markedsandel i Norge falt fra 70 prosent til 55 prosent. I 2005 besluttet styret i Osram å legge ned fabrikken, produksjonen ble i 2006 stanset. Salg og administrasjon fortsetter ved aksjeselskapets hovedkontor på Vækerø utenfor Oslo. Den årlige produksjonen ved anlegget i Drammen var på det meste 35,6 millioner lyspærer.
Hans Kahle
Hans Kahle (født 22. april 1899 i Charlottenburg i Berlin i Tyskland, død 1. september 1947 i Ludwigslust) var en tysk offiser, journalist, kommunist og politisjef som husket spesielt for å ha vært kommandant i Thälmann-bataljonen i den spanske borgerkrigen. Han kjempet også i første verdenskrig.
Bakgrunn
Kahle var sønn av en høyere tjenestemann og gikk etter abitur på den prøyssiske offisersskolen Preußische Hauptkadettenanstalt i Berlin.
Karriere
Etter at han ble løslatt, begynte han i handelslære og tok høyere utdanning på en handelshøyskole i Berlin. I perioden 1921 til 1926 arbeidet han i Mexico. Han vendte tilbake til Tyskland i 1927.
Han ble medlem av Kommunistische Partei Deutschlands i 1928. Han deltok i Den spanske borgerkrigen i De internasjonale brigadene som kommandant for Thälmann-bataljonen. I april 1937 ble han kommandant for den 17. divisjon av folkehæren. Fra oktober 1937 til september 1938 kommanderte han den 45. stormdivisjon,og i perioder hadde han kommando over hele Ebro-fronten.
Høsten 1938 forlot han Spania og begav seg til Frankrike. I januar 1939 ble han fratatt sitt tyske statsborgerskap. Samme måned ble han internert i Frankrike. Men han ble imidlertid snart etter fri, fikk innreisetillatelse til England, og ankom der i februar 1939. Fra august 1939 til 1946 var han i ledelsen av den lokale avdeling av det tyske kommunistiske parti. I mai 1940 ble han internert som «fiendlig utlemding» og transportert til Isle of Man og senere til Canada. Så kom han tilbake til Storbritannia hvor han i 1941 ble løslatt og organiserte Nationalkomitee Freies Deutschland.
Den 22. august 1947 måtte han gjennomgå en mageoperasjon, som han ikke overlevde.
Æresbevisninger
Skolen i Karstädt (Prignitz) var kalt opp etter Kahle i DDR-tiden.
Et minnesmerke over Kahle i Karstädt skulle vært fjernet i 2004 av politiske grunner, men står fortsatt på grunn av at det regnes som et beskyttet minnesmerke.
Santa Clara (California)
Santa Clara, offisielt navn City of Santa Clara, er en by i Santa Clara County i California, som er oppkalt etter den spanske misjonsstasjonen som ble etablert der i 1777. Byens folketall var 116,468 ved den amerikanske folketellingen i 2010, noe som gjør den til den niende mest folkerike byen i San Francisco Bay Area. Byen ligger 72 km sørøst for San Francisco, og ble grunnlagt i 1777 og fikk bystatus i 1852. Byen er stedet der den åttende av de 21 spanske misjonsstasjonene i California opprinnelig ble bygd. Misjonsstasjonen fikk navn etter Klara av Assisi, og byen har igjen fått navn etter misjonsstasjonen. Misjonsstasjonen og misjonshagen ligger inne på området til Santa Clara University. Klara av Assisi er Santa Claras skytshelgen.
Santa Clara ligger midt i Silicon Valley og flere høyteknologiselskaper har sine hovedkontorer i byen. Den er også hjemstedet til Santa Clara University som er det eldste høyere lærestedet i California. Levi's Stadium, hjemmebanen til NFL-laget San Francisco 49ers ligger også i byen. Byen grenser mot San Jose, Sunnyvale og Cupertino.
Historie
Den første europeeren som besøkte dalen var den spanske soldaten og nybyggeren José Francisco Ortega i 1769. Han oppdaget at området var befolket av innfødte amerikanere som spanjolene kalte «the Costanos», «kystfolket», senere kjent som Ohlone-folket. Spanjolene begynte å kolonisere California ved å bygge 21 misjonsstasjoner og misjonsstasjonen Santa Clara de Asis ble grunnlagt i 1777.
I 1846 ble det amerikanske flagget heist over Monterey og symboliserte overføringen av suvereniteten til Californiarepublikken over til USA. I 1851 ble Santa Clara College etablert på området til den opprinnelige misjonsstasjonen. Santa Clara fikk bystatus i 1852, godkjent av delstaten i 1862.
De neste hundre årene var økonomien basert på landbruk, siden frukthager og grønnsaker trivdes godt i den fruktbare jorda. I begynnelsen av det 20. århundre hadde befolkningstallet nådd 5000, og lå omtrent på det nivået i mange år.
I 1905 ble de første offentlige flyvninger i stor høyde utført over Santa Clara i glidefly konstruert av John J. Montgomery. Halvlederindustrien som skjøt fart rundt 1960 endret byen og den omkringliggende Silicon Valley for alltid. Det er nå få spor igjen av det tidligere landbrukslandskapet.
Santa Claras første sykehus ble bygd i 1963. Bygningen, som lå på Kiely Boulevard, ble i 2007 erstattet av det nye Kaiser Permanente medical center som ligger på Lawrence Expressway ved Homestead Road.
Santa Clara hadde også en stort mentalsykehus som het Agnews State Hospital. Ifølge National Park Service, ble over 100 personer drept der under jordskjelvet i 1906. Anlegget er det tidligere hovedkontoret til Sun Microsystems og er registrert som et kulturminne hos National Register of Historic Places.
Geografi
Santa Clara dreneres av tre flomvassdrag, som alle renner ut i den søndre delen av San Francisco-bukten; de tre elvene er San Tomas Aquino Creek, Saratoga Creek, og Calabazas Creek.
Det er noen viktige biologiske ressurser i byen, inkludert habitat for graveugla, som er en spesielt viktig art i California på grunn av reduksjonen i dens leveområder som skyldes byutviklingen i siste del av det 20. århundre. Denne ugla bruker hi lagd av jordekorn og foretrekker tørre, åpne slettelandskap.
Selv om Santa Clara ligger bare 72 km fra San Francisco, er klimaet litt annerledes—særlig om sommeren, som generelt er varm og solrik i motsetning til de tåkete og kjølige forholdene man ofte finner i San Francisco. Gjennomsnittlig dagtemperatur i juli er fra 28 °C til 12 °C. Vinteren er mild med vanlige dagtemperatur i januar fra 14 °C til 3 °C. Mesteparten av nedbøren kommer i løpet av vintermånedene, sommermånedene er som oftest uten nedbør.
Demografi
Ifølge folketellingen i 2010, var det 116,468 innbyggere, 43,021 husholdninger, og 27,936 familier som bodde i byen. Befolkningstettheten var 2443/km². Fordelingen på rase/etnisitet var 45,0% hvite, 2,7% afroamerikanere, 0,5% indianere, de øvrige var bl.a. fordelt på asiater og folk fra stillehavsøyene.
Av de 43,021 husholdningene hadde 33,7% barn under 18 år som bodde i husholdningen. 25,4% av alle husholdningene var enslige og 6,8% var eldre over 65 år som bodde alene. Gjennomsnittlig størrelse på husholdningene var 2,63 personer og gjennomsnittsfamilien var 3,18.
21,3% av befolkningen var under 18, 10,7% fra 18 til 24, 36,0% fra 25 til 44, 22% fra 45 til 64, og 10% var 65 år eller eldre. Medianalderen var 34,1 år. For hver 100. kvinne var det 102 menn. For hver 100. kvinne 18 år og eldre, var det 100,9 menn.
Økonomi og næringsliv
Santa Clara eier og driver elektrisitetsselskapet Silicon Valley Power. I 2005 satte selskapet det nye kombikraftverket Donald Von Raesfeld (DVR) Power Plant i drift. Det nye kombikraftverket med gassturbin produserer 147 megawatt for byen og dens innbyggere.
Affymetrix, Agilent Technologies, Applied Materials, Atheros, Extreme Networks, Intel, Intevac, McAfee, National Semiconductor, Nvidia, OmniVision Technologies, Palo Alto Networks, PMC-Sierra, Rovi, Synaptics, Marvell Technology Group og Trident Microsystems er blant selskapene som har hovedkontor i Santa Clara.
Største arbeidsgivere
Ifølge byens årsrapport fra 2012 var de største arbeidsgiverne i byen:
Karate Kid II
Karate Kid II (The Karate Kid, Part II) er et amerikansk actiondrama og kampsportfilm fra 1986 med Ralph Macchio og Pat Morita i hovedrollene. Regi er ved John G. Avildsen. Filmen er en oppfølger til The Karate Kid, fra 1984.
Karate Kid II ble en stor publikumssuksess og endte opp som den fjerde mest innbringende filmen i USA i 1986. Den fikk blandet mottakelse av kritikerne.
Filmens gjennomgangsmelodi var Peter Ceteras «Glory of Love». Sangen havnet på førsteplassen på den amerikanske Billboard-lista. Cetera ble (sammen med David Foster og Diane Nini) nominert til både en Oscar og en Golden Globe for sangen. Cetera vant en ASCAP Award ved ASCAP Film and Television Music Awards, mens David Foster vant en pris ved BMI Film & TV Awards. Filmen ble samme år tildelt en Young Artist Award.
Handling
Denne gangen befinner Daniel og Miyagi seg på øya Okinawa i Japan. Her blir det et oppgjør med fortiden for Miyagi, noe som også Daniel blir involvert i. Samtidig med dette så utvikler det seg en romanse mellom Daniel og en jevnaldrende jente på øya.
Om filmen
Innspillingssted var Hawaii.
Jennifer Saunders
Jennifer Jane Saunders (født 6. juli 1958 i Sleaford) er en britisk komiker, skuespiller og komedieforfatter. Hun utgjør sammen med Dawn French komikerduoen French and Saunders og er mest kjent for å ha skrevet og spilt i den britiske komedieserien Absolutt fabelaktig.
Karate Kid II
Om filmen
Karate Kid II fikk blandet mottakelse av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 40% på Rotten Tomatoes.
Den fikk middelmådig omtale av VGs anmelder som gav den terningkast tre. Anmelderen mente den var for sentimental. Den fikk dårlig mottakelse av Aftenpostens filmanmelder. Dagbladets anmelder gav den terningkast tre.
Filmen ble en stor publikumssuksess i USA, hvor den innbrakte over $115 millioner. Den ble den fjerde mest innbringende filmen i USA i 1986. Den første filmen innbrakte i overkant av $90 millioner i USA.
Artur Axmann
Bakgrunn
Artur Axmann, yngstemann av fem søsken, vokste fra tre års alder opp i bydelen Wedding i Berlin. Der arbeidet faren som forsikringsansatt frem til sin død i 1918.
Han begynte på skolen i 1919, og ble i 1921 overført til en eliteklasse på grunn av sine fremragende evner. I 1922 fikk han et stipent til å begynne på en Oberrealschule.
I november 1928 trådte han inn i Hitler-Jugend (HJ), og ble kort etter HJ-fører for bydelen Wedding. Han ble med i ledelsen av Hitler-Jugend i 1932.
Ved Universitetet i Berlin studerte han økonomi, stats- og rettsvitenskap. Etter at moren ble arbeidsløs i 1931 avbrøt han studiet for å arbeide for familiens underhold. I september 1931 ble han medlem av NSDAP (Mitgliedsnummer 629507) og ble i 1932 kalt til et verv i riksledelsen av HJ, og overtok organisasjonen av bedrifts- og yrkesskolecellene.
Karriere i det nazistiske Tyskland
Fra mai 1933 var Axmann områdefører og leder av Riksungdomsledelsens sosiale embete. I november 1934 overtok han ledelsen av HJ i Berlin og i juli 1936 ble han leder for Reichsberufswettkampf.
Han tjenestegjorde som soldat på vestfronten under andre verdenskrig i 1939/1940, og mistet da sin høyre arm.
Den 1. mai 1940 ble han stedfortreder for Hitler-Jugends Reichsjugendführer («riksungdomsfører») Baldur von Schirach, og den 8. august 1940 ble han von Schirachs etterfølger. Han forserte militariseringen av Hitler-Jugend og omdannet HJs Streifendienst (patruljetjeneste) til en rekrutteringsorganisasjon for Waffen-SS. I 1944 ble han dekorert for sin innsats for Det tyske rike.
Under de siste krigsukene kommanderte Axmann sammenraskede elementer fra HJ som del av «Folkestormen» (Volkssturm) i forsvarskampene mot de sovjetiske armeer som rykket frem mot og inn i Berlin. Kort etter Hitlers selvmord i mai 1945 flyktet han sammen med Martin Bormann fra Førerbunkeren i Berlin. Han ble offisielt erklært for død, men levde uoppdaget under dekknavnet «Erich Siewert» i Mecklenburg. I desember 1945 ble han avslørt i Lübeck og arrestert.
I april 1949 ble Artur Axmann dømt til tre års fengsel, og i august 1958 ble han også dømt til en pengestraff på 35,000 tyske mark for å ha «hisset opp ungdommen».
Annet
Da Artur Axmann besøkte Oslo i 1941, deltok han i et fakkeltog og stort møte i Colosseum kino 1. februar. Mens Himmler dro nordover, åpnet Axmann Hitler-Jugend-utstillingen «Tysklands ungdom» i Håndverkeren.
Raet
Raet er den største sammenhengende randmorene eller endemorenen i Skandinavia. Den ble dannet under ett av breens siste store fremstøt i perioden yngre dryas (12 800–11 500 år siden).
Da innlandsisen trakk seg tilbake mot slutten av siste istid, kunne den stoppe i flere hundre år av gangen, den kunne også gjøre nye framrykkinger for så igjen å trekke seg tilbake. Der iskanten ble liggende stille, samlet det seg opp materiale som isbreen førte med seg fra innlandet: Stein, grus, sand og leirepartikler. Israndavsetninger eller endemorene kalles slike avsetninger, som dels er avsatt på land, dels i havet. Da isen trakk seg videre tilbake og landet hevet seg, ble disse avsetningene liggende igjen som svære voller i landskapet. Senere har disse avsetningene blitt påvirket av hav og nedbør, slik at på overflaten ligger det groveste materialet igjen. Graver man seg gjennom en endemorene, er det variasjonen i størrelsen på partiklene som er slående; en morene består av usortert materiale.
En kan identifisere flere trinn israndavsetninger eller ra-trinn i Norge. De eldste ligger ytterst mot havet og i havet, de yngste ligger i fjelldalene.
Raet har fra oldtiden til i dag vært viktig som ferdselsvei, i Norge spesielt i Vestfold og Østfold.
Begrepet ra
Ordet ra er av gammelnorsk opprinnelse og betyr grusrygg. Ordet brukes i norsk som et generelt begrep om endemorener; mer presist brukes ordet som et navn på Skandinavias største endemorene, Raet, som utgjør en sammenhengende geologisk struktur fra Finland gjennom Sverige og Norge til Kolahalvøya. Denne strukturen går store deler over land og andre steder er den undersjøisk. I Vestfold og Østfold er denne geologiske formasjonen svært synlig og velkjent. Ra-trinnet ble avsatt for ca. 10 600 år siden omkring en isbre som dekket mesteparten av Skandinavia, og hadde sitt senter over det som i dag er Bottenviken.
Raet, eller Vestfoldraet, som navn på denne lange jordryggen gjennom Vestfold er svært gammelt. I Horten kommune ligger gården Ra midt på raet. Ordet brukes (i ulike varianter og sammensetninger) som gårdsnavn mange steder i Norge, ofte på gårder som er lokalisert i forbindelse med endemorener,.
I dag tar vi kunnskap om morener og isbreer som en selvfølgelig ting, men kunnskapen om dette er ikke mer enn ca. 150 år gammel. Geologisk forskning omkring morenedanning i istiden tok til midt på 1800-tallet, og det tok lang tid før man kom fram til en forståelse for hvordan ra-trinnet danner en sammenhengende struktur.
Ra-trinnet
Ra-trinnet kan følges fra Finland til Nord-Norge, noen steder i sjøen, andre steder langt inne på land. Fra Sverige følges ra-trinnet inn i Østfold ved Halden-Moss, det krysser Oslofjorden ved Jeløya og kommer opp på Vealøs i Horten, fortsetter gjennom Vestfold, følger riksvei 19 til Gulli, deretter gamle E18 til Larvik, gjennom Bøkeskogen, over Farriseidet og fortsetter utover Brunlanes, går ut i sjøen og er synlig over havnivå som øyer langs Telemark og Aust-Agder, Mølen, Stråholmen, Jomfruland, Målen, Merdø og Jerkholmen. På Hasseltangen øst for Fevik i Grimstad går ra-trinnet på land og fortsetter vestover til Rogaland og langs Vestlandet, Trøndelag og Nord-Norge.
I Sverige er Ra-trinnet omtalt som mellomsvenske israndavsetninger, og den mest markante lokalitet har navnet Hindens rev. Dette er i terrenget et langt rett nes som strekker seg utover i innsjøen Vänern. I Sør-Finland fortsetter raet under navnet Salpausselkä. Her er det to store endemorenerygger.
Ra-trinnet demmer opp flere innsjøer. I Østfold er Femsjøen og Vansjø blant sjøene som er dannet på denne måten, og i Vestfold gjelder dette både Borrevannet, Goksjø og Farris. I Aust-Agder demmer raet opp innsjøen Rore i Grimstad kommune. Salpausselkä, de store moreneryggene i Finland, demmer opp de finske innsjøene Ladoga og Saimen.
Ytre Raet
Det er også en noe eldre moreneavsetning litt utenfor det store Raet, eller Ra-trinnet, og denne kalles gjerne Ytre Raet. Dette eldste raet dateres 250 år eldre enn hovedtrinnet. Den geografiske avstanden mellom Raet og Ytre Raet varierer. Avstanden er størst gjennom Sandefjord, Nøtterøy og Tønsberg, der Ytre Raet går over nordre del av Nøtterøy ved Kolberg, og fortsetter i Slagen over Tolvsrød, Ringshaug og Skallevold. I Brunlanes og ved Fredrikstad og Halden er avstanden kortere mellom de to ra-trinnene.
Ytre Raet bidrar til store gode jordbruksarealer i kommunene Sandefjord, Nøtterøy og Tønsberg.
Veien på Raet
Raet brukes som stednavn for store deler av raet gjennom Østfold og Vestfold. Raet var i oldtiden en praktisk ferdselsvei, bl.a. fordi det var så få vannløp å krysse. Da biskop Jens Nilsson dro på visitas til Østfold og Bohuslän på slutten av 1500-tallet, reiste han på Raet fordi det var lett fremkommelig. E6 i Østfold og E18 i Vestfold følger fremdeles Raet over lange strekninger. Raet trakk også til seg bosetninger, slik at de eldste, største og beste gårdene stadig ligger der. På samme vis ble jernalderens gravminner ofte anlagt langs Raet.
Toppen av morenen har vært brukt som vei fra forhistorisk tid, og noen steder kalles veien Raveien. E18 fulgte lenge denne gamle traseen i Vestfold fra Sem til Farriseidet. Nå følger veien i hovedtrekkene en trasé på innsiden av raet. I Østfold følger E6 raet fra Halden til Moss. Stedet Helgeroa i Vestfold, nær Mølen, der raet går ned på sjøbunnen, var i en periode et sentralt knutepunkt for offentlig ferdsel, nettopp fordi stedet lå der den naturlige veien i retning østover gjennom Vestfold begynte.
Raveien er et kjent begrep i både Vestfold og Østfold. Raveien brukes som gatenavn langs deler av gamle Sørlandske hovedvei, E18, blant annet i Tønsberg kommune.
Kildevann fra raet
Ut av Raet kommer flere steder kildevann. I Larvik tappes slikt vann på flaske og selges som Farris, i Grimstad springer en vannkilde tilegnet St. Olav ut av Raet like ved Fjære kirke.
Naturvern på Raet
Under hele avsmeltningen hadde isranden et konsentrisk forløp på tvers av landegrensene. Israndsonene forflyttet seg over de nordiske regionene og dagens statsdannelser. Kun ved å betrakte Norden som helhet er det umulig å peke ut et representativt utvalg lokaliteter. Israndavsetningene gir kunnskap om klimaendringene da siste istid tok slutt. Et prosjekt i regi av Nordisk ministerråd har konkludert med at en rekke lokaliteter langs raets hovedtrinn bør vernes, slik at de er tilgjengelige for framtidig forskning om klimaendringer. Dette gjelder: Rokkeraet i Viken, Mølen i Vestfold, Jomfruland i Telemark, Jerkholmen i Agder, Lysefjorden i Rogaland, Ånneland i Sogn og Fjordane, Kaldvelldalen, Skaudalen, Skurvdalen og Ursøra i Trøndelag, Ramfjordmoen, Skardmunken og Strupskardelva i Troms og Skipagurra i Finnmark.
Flere området av raet er vernet som nasjonalparker, landskapsvernområder og naturreservater.
I Vestfold er flere landskapsvernområder og naturreservater. I Larvik finner vi Bøkeskogen og Mølen. I Sandefjord ligger Bokemoa.
I Kragerø kommune ligger Jomfruland nasjonalpark. I kommunene Arendal, Grimstad og Tvedestrand i Agder er Raet nasjonalpark, som dekker store deler av kysten i disse kommunene; her finnes blant annet Målen der raets topp stikker opp av sjøen som ei lita rullesteinsøy. Hasseltangen landskapsvernområde ligger der raet går opp på fastlandet i Grimstad kommune. Deler av verneområdene er naturreservater.
Formidling
Gea Norvegica Geopark har som en av sine oppgaver å formidle kunnskaper om geologiens betydning, og har informasjonstavler bl.a. på Mølen i Brunlanes i Larvik kommune.
Trinn i isavsmeltingen på Østlandet
Det eldste trinn i isavsmeltingen i Norge kalles Lista-trinnet som etterfølges av Spangereid-trinnet. Lista-trinnet er datert til omlag 14000 år før nåtid.
På Østlandet er de ulike trinn i isavsmeltingen tydelig markert i landskapet med endemorener i flere trinn. Avsetningene på Østlandet er best undersøkt i norsk målestokk, og morenenetrinnene på Østlandet er derfor blitt referanseramme i nasjonal sammenheng. Hovedsakelig har det vært slik at isen har rykket fram samtidig i et større område.
Det eldste morenetrinn en ser spor etter i Ytre Oslofjord kalles Tjøme-Hvaler-trinnet og er ca. 12 400 år gammelt.
Det etterfølgende trinn kalles Ytre Raet og er ca. 12 050 år gammelt, mens hovedtrinnet, Ra-trinnet, er ca. 11 800 år gammelt.
Et yngre trinn er Ås-Ski-trinnet, som også kalles Ski-trinnet eller Ås-trinnet og danner terskelen for Indre Oslofjord. Dette er ca. 11 400–11 600 år gammelt. Store sandterrasser er avsatt da isen lå ved Drøbak-Svelvik.
Neste stopp for iskanten kaller vi Akertrinnet i Groruddalen der morenen demmer opp Maridalsvannet, Bogstadvannet og Sognsvann. I Sylling demmer Akertrinnet opp Holsfjorden. Aker-trinnet er ca. 11 000 år gammelt. Eldre litteratur oppgir 9 800 år, men dette var basert på manglende kalibrering av karbon-14-metoden.
På Romerike er det flere trinn hvorav Gardermoen-trinnet eller Hauerseter-trinnet er det mest markerte med store sandterrasser. Dette er om lag 10 800 år gammelt.
Deretter kommer Minnesundtrinnet som det siste før isen trakk seg tilbake for godt. Dette er ca. 10 700 år gammelt.