cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rettssaken ved Penenden Heath
Bakgrunn for striden
Nøyaktig når undersøkelsen ble gjort er også uklart, skjønt mange historikere har kommet fram til at det må ha skjedde en gang mellom 1075 og 1077. Tilsvarende eksisterer det et antall avskrifter eller nedtegnelser fra rettssaken, men disse er avvikende og det er uklart om de kan betraktes som den endelige versjonen av det som skjedde.
Odo av Bayeuxs rettssak varte i tre dager og endte med en delvis overdragelse av eiendommene fra Odo og andre og til kirken.
Betydning og pålitelighet
Rettssaken er vurdert av en del som «en av de viktigste hendelser i tidlig historie av engelsk lovverk på grunn av det lys som det setter på forholdet mellom normannisk lov og angelsaksisk lov» hvor rettssaken er en mulig indikasjon på en normannisk respekt for angelsaksisk juridisk historie. Rettssaken var den første anklage mot Odo av Bayeux som kanskje satte tilstrekkelig rettspraksis til at hans eiendommer ble fjernet helt og holdent fra ham, til tross for hans nære forhold til kongen, og i 1082 fengslet i fem år etter ytterligere anklager mot hans rikdom og makt.
Schmandkuchen
Schmandkuchen (rømmekaker) – også kalt Breikuchen eller Schmierkuchen – er en kulinarisk spesialitet fra Eichsfeld i Thüringen.
Rettssaken ved Penenden Heath
Betydning og pålitelighet
Ved alle redegjørelser av rettssaken som var nedtegnet før undersøkelsen som ble den såkalte Dommedagsboken, og som var et tidlig forsøk fra kirken å kreve tilbake de rettigheter og interesser den hadde fra kronen og dens representanter. Ettersom beskatningene av eiendom og rettigheter som fulgte rettssaken var av betydning, ble Dommedagsboken i ettertid blitt sett på som et svar på et behov for å ha en endelig nedtegnelse av eierskapet og administrasjonen av kronens eiendommer.
Schmandkuchen
Kakene bakes av gjærdeig, og er belagt med frukt eller kvarg, som igjen er dekt av et lag rømme, pudding eller grøt. Oppskriften varierer fra landsby til landsby, og går ofte i arv gjennom generasjoner. Dingelstadt har en årlig «Breikuchenfest».
Rettssaken ved Penenden Heath
Betydning og pålitelighet
På den samme tid, tvilen over ektheten eller påliteligheten av avskriftene fra rettssaken har betydd at mye av analysene av rettssakens konsekvenser må vurderes med en grad av skepsis. Rettssaken er kjent fra to fortellinger. Den eldste er en kondensert versjon mens den andre, et noe senere dokument, inneholder overdrevne bedømmelser som konkluderer med en altfor detaljert beskrivelse av jurisdiksjon til erkebiskopen av Canterbury over lovbruddene som ble begått på kongens veger.
Analyser over forholdet mellom disse to dokumentene av historikere har antydet at den senere avskriften ble gjort av munkene ved klosteret Christ Church Priory i Canterbury (stedet for den senere Canterburykatedralen) som feilet i å få deres krav til rettssakens etablerte privilegier nedtegnet i Dommedagsboken.
Det har derfor vært argumentert at minst for det siste av fortellingene burde bli sett på som et eksempel på underminering av angelsaksisk styre ved makten til private interesser framfor som bevis på fortsettelsen av angelsaksisk lov og skikk etter erobringen av England.
Moaning Lisa
Episoden handler om Lisas depresjon og hennes forsøk på å stenge den inne ved å spille saksofon.
Handling
Lisa våkner en morgen med et akutt tilfelle av blues. Læreren hennes oppdager tristheten hennes og sender med henne en lapp hjem til foreldrene. Homer og Bart bruker imidlertid tiden på å spille et videospill. Bart har 48 seire på rad, og bruker bare én runde på å slå hodet av Homers bokser på skjermen. Mens Homers bokser ligger nede for telling gir Marge ham lappen fra Lisas lærer. Ingen ting foreldrene sier kan gjøre Lisa gladere.
Lisa sniker seg ut av rommet sitt da hun hører musikk fra det fjerne. Hun følger etter lyden, og finner en sjelfull saksofonspiller, Bleeding Gums Murphy, som spiller blues. Murphy lærer Lisa hvordan hun skal uttrykke følelsene sine igjennom saksofonen.
Senere, da Marge kjører Lisa til skolen, forteller Marge henne at hun skal smile uansett hvordan hun føler seg innvendig. Marge ser at Lisa skjuler sine ekte følelser og at klassekameratene hennes utnytter henne, så hun sier at det kanskje er best å være seg selv, og da blir Lisa gladere igjen.
I mellomtiden får Homer leksjoner fra en lokal videospillmester slik at han kan få omkamp mot sønnen. Akkurat i det han er i ferd med å vinne, plugger Marge ut TV-en for å fortelle at Lisa har det bra igjen. Bart griper muligheten til å beholde sin ubeseirede status som boksechampion, og forteller glisende at han har trukket seg tilbake fra bokseringen. Senere besøker familien Simpson en jazzklubb for å høre Bleeding Gums Murphy synge en sang som er skrevet av Lisa.
Lire
Lire har flere betydninger:
Musikkinstrumenter
Myntenheter (fra lat. libra, «vekt»)
Måleinstrument
Spider-Man
En lang rekke forfattere og tegnere har jobbet med Spider-Man siden 1960-årene, bl. a. John Romita, Gerry Conway, Gil Kane, Ross Andru, Roger Stern, Al Milgrom, Peter David, Tom DeFalco, Ron Frenz, Todd McFarlane, David Michelinie og J. Michael Straczynski.
I Norge utkom tegneseriene om Spider-Man for første gang i 1968 under navnet Edderkoppen. Bladet gikk inn etter bare åtte nummer. Det dukket opp igjen i 1978, og holdt det gående helt til 1993. I 1999 var serien tilbake i norske bladhyller, denne gang under navnet Spider-Man, og heftet ble utgitt på månedlig basis frem til 2009, da det igjen gikk inn. Heftet Spider-Man Kids blir fremdeles utgitt, med historier spesielt rettet mot barn. Den «egentlige» Spider-Man blir sporadisk utgitt i Norge i form av spesialalbum som inneholder komplette fortellinger, i stedet for månedlige blader med føljetonger.
Spider-Man er en populær figur som foruten diverse tegneserier, også har dukket opp i flere tegnefilmer, spillefilmer og fjernsynsserier. I 1977 ble det laget en kortvarig fjernsynsserie med Nicholas Hammond som den maskerte helten. Hans første opptreden på kinolerretet kom 25 år senere i filmen Spider-Man (2002) med Tobey Maguire i hovedrollen. Denne fikk en oppfølger i 2004. Den tredje filmen hadde verdenspremiere 4. mai 2007.
Spider-Mans bakgrunn
I Forest Hills, Queens er Peter Benjamin Parker student ved Midtown High School. Han er foreldreløs, og bor sammen med sin onkel Ben og tante May. Han ble bitt av en radioaktiv edderkopp når han deltok på en vitenskapelig utstilling. Sammen med økte atletiske evner, får Parker muligheten til å feste seg til vegger og tak. Men kort tid senere ignorerer han en flyktende tyv, og denne likegyldigheten hans innhenter ham når den samme kriminelle senere raner og dreper onkelen hans.
Men Harry Osborn forsøker å takle narkotika-problemer, og Harrys far blir avslørt for å være Spider-Mans fiende: Green Goblin. Gwen Stacys far, etterforsker George Stacy i New York City, blir ved et uhell drept under en konflikt mellom Spider-Man og skurken Doctor Octopus. Senere forsøker Green Goblin å kaste Gwen Stacy fra et tårn ved enten Brooklyn Bridge eller George Washington Bridge. Men Gwen dør under Spider-Mans redningsforsøk.
Parker blir uteksaminert fra universitetet, og blir involvert med den sjenerte Debra Whitman og den mer utadvendte, flørtende Felicia Hardy - også kjent som Black Cat. Fra 1984 til 1988 brukte Spider-Man et svart kostyme med en hvit edderkopp designet over brystkassen. På 1990-tallet vender Clone Saga en klone av Peter Parker, oppfunnet av den sinnsyke vitenskapsmannen Miles Warren (a.k.a. Sjakalen) tilbake til New York City etter å ha hørt at tante Mays helse forverres. Klonen hadde levd inkognito under navnet Ben Reilly. Men antar superhelt-formen Scarlet Spider, og allierer seg med Peter Parker.
I en tegneserie-utgave fra januar 1995 kunngjør Watson at hun er gravid med Parkers baby. Senere har imidlertid en gjenoppstått en Green Goblin fått Watson forgiftet, noe som forårsaker en alt for tidlig fødsel (og dødsfallet) til hennes og Parkers ufødte datter. The Green Goblin hadde også byttet ut resultatene av en klon-test i forsøk på å ødelegge Parkers liv, ved å få ham til å tro at han var klonen Ben Reilly - og Reilly blir senere myrdet samtidig som han redder Parker. Kroppen hans smuldrer umiddelbart opp til støv, noe som bekrefter at Reilly var den egentlige klonen.
Senere blir Watson tilsynelatende drept i en eksplosjon, om bord på et fly. Hun dukker kort tid senere opp i beste velgående, men hun og Peter blir separert i påfølgende nummer. Parker blir ansatt som lærer ved hans tidligere videregående skole, og møter den gåtefulle Ezekiel som besitter lignende edderkopp-superkrefter. Parker blir deretter med i superhelt-teamet The New Avengers. Etter at deres respektive hjem blir ødelagt av en forvirret, superkraftig tidligere klassekamerat fra videregående skole, flytter Parker, Watson og tante May til Stark Tower. Parker begynner å arbeide som Tony Starks assistent, samtidig som han er frilanser for avisen The Daily Bugle. I en tegneserie-utgave fra 2005 gjennomgår Parker en transformasjon, som utvikler superkreftene hans. Men senere innfører amerikanske myndigheter en ny lov kalt «Superhuman Registration Act» som gjør at Spider-Man må avsløre sin hemmelige identitet som Spider-Man for offentligheten.
Senere blir avisen «The Daily Bugle» omdøpt til The DB under en ny utgiver. Avisens tidligere redaktør, J. Jonah Jamesonm blir senere utnevnt til borgermester for New York City. Jamesons fremmedgjorte far, J. Jonah Jameson, Sr., gifter seg deretter med Peters tante May. Under en invasjon fra utenomjordiske vesener, kalt Skrulls, som kan skifte form dreper Norman Osborn Skrull-dronningen Veranke. Han utnytter denne mye publiserte suksessen, og posisjonerer seg som den nye direktøren for den S.H.I.E.L.D.-lignende paramilitære organisasjonen H.A.M.M.E.R. for å fremme hans egen agenda.
I tillegg grunnlegger Osborn sine egne Dark Avengers. Norman selv leder «Dark Avengers» under kallenavnet Iron Patriot. Han tar også i bruk en lignende rustning / drakt produsert av ham selv, som ligner på Iron Mans rustning. Etter forslag fra Loke finner Norman Osborn på en begrunnelse for å invadere Asgard, og påstår at denne verden utgjør en trussel mot sikkerheten på jorden. Under en kamp mot flere superhelter, fjerner Iron Man rustningen til Osborn - og Osborne ender opp som innsatt ved Raft-fengselet.
Mortemia
Mortemia er et norsk gothic metal-enmannsband etablert i 2009 av Morten Veland.
Bandet er signert med Napalm Records og ga ut debutalbumet Misere Mortem i februar 2010.
Axel Lindahl
Axel Theodor Lindahl (født 27. juli 1841 i Mariestad, død 11. desember 1906) var en svensk fotograf som arbeidet i Norge i seks år fra 1883. Hans landskapsbilder holder uvanlig høy kvalitet og han var en av de viktigste fotografene på slutten av 1800-tallet i Norge.
Sammen med Knud Knudsen etablerte Lindahl landskapsfotografiet i Norge og medvirket til oppfatningen av det typisk norske landskapet. Før Lindahl og Knudsen hadde portrettfotografen Marcus Selmer tatt noen landskapsbilder. Svenske Per Adolf Thoren og britiske Henry Rosling fotograferte også i Norge i denne tidlige fasen. Knudsen var i Stockholm i 1866 og Lindahl møtte ham trolig der. Lindahl hadde som Knudsen svært god formsans. Lindahls fotografier hadde ofte et poetisk preg og han foretrakk harmoni fremfor det dramatiske og ekspressive som var vanlig i Knudsens bilder. Chr Tønsberg foretrakk Lindahls velkomponerte fotografi av Nordkapp fremfor Peder Balkes maleri da han utga tredje utgave av Norge fremstillet i Tegninger i 1889. Lindahl kopierte en del av Knudsens motiver blant annet kampesteinen på Tokheim (Knudsens gård) og robåten under et stup i Geirangerfjorden. For å ta bildet i Geirangerfjorden måtte Lindahl som Knudsen ro over fjorden til et vanskelig tilgjengelig sted og stille seg på den samme lille avsatsen i vannkanten. Senere ble en stor del av Axel Lindahls norske bilder overtatt og innlemmet i negativarkivet til den norske fotografen Anders Beer Wilse. Disse har fulgt Wilses fotoarkiv, og tilhører i dag Norsk Folkemuseum. I 1991 kjøpte Norsk kulturråd en del av negativene etter Lindahl og deponert disse hos Nasjonalbiblioteket. Deler av hans arbeider er tilgjengelig på nettet hos Galleri NOR.
Bakgrunn
Foreldrene var Olof Lindahl og Gastafva Andersson. Moren ble i 1847 dømt til 28 dagers fengsel for et lite tyveri og skammen gjorde at hun tok med seg barna og forlot Mariestad. Axels bror Uno og halvbror Robert ble også fotografer. Axel flyttet en periode rundt og hadde forskjellige butikkjobber inntil han i 1864 sammen med Uno etablerte fotoatelier i Uddevalla. Axel lærte trolig fotografering av broren Uno. På denne tiden var portrettfotografering til visittkort svært populært. Etter ti år i Uddevalla flyttet han til Göteborg og etablert fotoforretning der samtidig som han var eier av filialen i Uddevalla. Han drev også med produksjon av prospekter og landskapsfoto, og tilbød fotografering av syke og døde i hjemmet. På slutten av 1870-tallet begynte han å oppsøke motiver ved reisevirksomhet, i 1877 reiste han første gang til Norge og tok tidstypiske fotografi av Kristiania med blant annet Karl Johans gate og Stortingsbygget samt oversiktsbilder fra Ekeberg. I 1881 flyttet han til Södertälje. I 1883 solgte han deler av forretningsvirksomheten som fortsatt under navnet Axel Lindahls Fotografiaffär.
Arbeid i Norge
Han hadde solgt firmaet sitt og reist sammen med assistenten Axel Lundin gjennom Norge med mål om å kartlegge landet fotografisk. I Odda stoppet han på gården Tokheim tilhørende Knud Knudsen som da var landets ledende landskapsfotograf. På Tokheim kopierte han motiver fra Knudsens egne foto. Det er uklart om de møttes personlig i Odda sommeren 1884. Et par år senere ble Lindahl en skarp konkurrent til Knudsen som forsøkte å hindre butikkene i Bergen å selge Lindahls fotografier. På denne tiden var tørrplateprosessen introdusert noe som var mye raskere å arbeide med og fotografen slapp å fremkalle eksponeringen i felten.
Lindahl bygget opp en samling norske landskapsbilder på over 3000. Det er ikke kjent hvorfor han valgte å konsentrere seg om Norge. I Norge samarbeidet han med firmaet Rich Andvord som fra etableringen i 1865 solgte fotografier. Andvord solgte Lindahls fotografier i kommisjon. Richard Andvord selv ble tidlig medlem av DNT og reiste mye rundt i Norge. Lindahls første store reise i Norge i 1884 gikk over Haukeli til Odda og videre til Bergen. Vossebanen var nylig satt i drift og Lindahl brukte denne til Voss. Han besøkte Stalheim, Gudvangen og Lærdal. Han brukte hovedsakelig 12x24 format samt noen stereofotografier. I 1885 besøkte han på nytt Vestlandet med blant annet Molde, Eikesdalen, Romsdalen, Geiranger, Jølster og Nordfjord; og videre til Trondheim og trolig besøkte han Nord-Norge for første gang i 1885. I Geiranger fotograferte han den nylig anlagte vei, og i Nordland fotograferte han Svartisen. Lindahls fotografier ble lagt merke til og Carl Hall skrev en rosende omtale i DNTs årbok.
I 1886 reiste han opp Gudbrandsdalen og til Jotunheimen der han tok en kjent bilde av Besseggen. Fra Jotunheimen reiste han til Sogn der han var innom Fortun, Luster og til Fjærland der han fotograferte Bøyabreen. I Hardanger fotograferte han Bondhusbreen. Andvord annonserte i 1886 at de nå hadde en samling av de fineste og mest severdige stedene i Norge («the finest and most seeworth sceneries in Norway»). I 1887 besøkte Lindahl trolig Ringerike og Skien, og han reiste gjennom Telemark og over Haukeli. Senere sørover gjennom Bratlandsdalen til Stavanger. Han besøkte Bergen for tredje gang og Stalheim der et nytt hotell åpnet i 1885. Lindahl hadde ikke samme volum som Knud Knudsen som hadde en katalog på 10.000 prospekter i tre formater. I stedet satset Andvord og Lindahl på bredde i utvalget og bildene ble trykket i Skilling Magazin. I 1888 reiste Lindahl langs kysten av Vestlandet med Florø, Sunnmøre og Molde; og langs Sørlandet med Kristiansand og Arendal opp til Larvik. Han besøkte Nordfjord med Loen og Briksdalsbreen. I 1888 var det stor industri- og kunstutstilling i København der Andvord stilte ut fotografier som trolig var Lindahls arbeidet. Fotografiene ble knyttet til aktuelle reiseruter for besøkende til Norge.
Lindahl gjorde det godt økonomisk og kjøpte opp eiendommer i Södertälje. Han etterlot seg en formue på 160.000 kroner, en betydelig sum den gangen. Han var ivrig musiker og eide flere fioliner og piano.. Hans atelier var godt utstyrt og brukte kameraer i flere formater blant annet 15x21 cm, 18x24 cm og 30x40 cm samt stereo. Han testamenterte utstyret og negativsamlingen til David Sorbon, en ung fotografi byen. Sorbon mistet interessen for landskap og kvittet seg med negativene som Anders B. Wilse etter hvert fikk hånd om. Wilse ga negativene til journalisten Berner Hansen som nedbetaling av gjeld og i 1991 kjøpte Norsk kulturråd negativene av Hansens familie hvorpå platene ble deponert hos Nasjonalbiblioteket. Da han døde i 1906 var det 150.000 usolgte kopier på lager hos Rich Andvord, disse testamenterte han til Anders Flaten og Chr. A. Lindemann som begge arbeidet hos Andvord.
Eksempler på norske motiver 1883-1889
Galleriet viser et utvalg Lindahl-fotografier fra blant annet Nasjonalbibliotekets og Norsk folkemuseums arkiver.
Berlevåg
De meste av bosetningen i kommunen er konsentrert til fiskerihavnen og kommunesenteret Berlevåg og i fiskeværet Kongsfjord. Tettstedet Berlevåg har innbyggere per 1. januar og er det nordligste tettstedet på fastlandet i Norge.
Samfunn
De viktigste næringsveier er fiske, fiskeforedling, handel, samt offentlig og privat service.
Lirer
Biologi
Kroppsmassen varierer mellom 150 g (tropelire) og nesten 1 kg (gulnebblire). Vingespennet ligger mellom 50 og 120 cm (hhv. dverg- og kvitpannelire). De hekker i jordhuler, som de vanligvis graver selv.
Berlevåg
Kommunikasjoner
Stedet anløpes av Hurtigruten.
Lirer
Biologi
I Europa hekker gulnebb-, hav- og middelhavslire. Man kjenner ikke til at noen hekker i Norge, selv om noen kan ses ved norskekysten.
Inndeling
Inndelingen følger IOC World Bird List og er i henhold til Gill, Donsker & Rasmussen (2021). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF) og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017, 2020). Norske beskrivelser i parentes er ikke offisielle.
Berlevåg
Kommunevåpen
Kommunevåpenet (også kalt landskapsvåpen) ble godkjent i 1988 og har en deling av gull og blått ved flammesnitt. Dette skal symbolisere kommunens avhengighet av havet. Selve motivet viser havet og bølger mot stranden. De fem bølgene skal symbolisere de fem stedene som det til forskjellige tider har hatt faste bosetninger innad i kommunen. Disse stedene er Berlevåg, Kongsfjord, Gulgo, Kvitnes og Store Molvik.
Naturforhold
I kommunen er det to elver som er lakseførende. Storelva ligger i Berlevåg og har hovedsakelig oppgang av sjørøye. Kongsfjordelva har en 12 km lakseførende strekning og har også oppgang av sjørøye. Elva forpaktes av Berlevåg Jeger og Fiskeforening.
Historie
Berlevåg ble egen kommune i 1914, da den ble skilt ut fra Tana.
Fra 1913 til 1975 ble det bygget hele fire moloer for å beskytte havna mot bølgene fra Nordishavet. Etter en storstorm i 1959 som raserte halvparten av Svartoksenmoloen ble det tatt i bruk tetrapoder som ytterdekke på de to ytterste lange moloene.
400 mennesker ble husløse da 50–60 hus brant ned 27. juni 1928.
Under andre verdenskrig ble det anlagt et tysk kystbatteri i Berlevåg. Batteriet, Heeres Küsten Batterie Berlevaag 3/480, ble oppsatt med fem 14,5 cm kanoner med skuddvidde 19 000 m, i mai 1942.
Da tyskerne trakk seg tilbake på slutten av andre verdenskrig (fra september 1944 til februar 1945) brukte de den brente jords taktikk og all bebyggelse i Berlevåg ble brent ned.
Den brente jords taktikk
Da det gikk opp for tyskerne at Den røde armé var på vei mot Norge, iverksatte de tvangsevakuering av innbyggerne og tok i bruk brent jords taktikk. Berlevåg var det første stedet i Finnmark hvor tyskerne benyttet seg av denne taktikken og dermed tok de seg veldig god tid og gjorde en grundig jobb. Etter nedbrenningen var det meget få bygninger som stod igjen. Så å si alt som fantes av hus, fjøs og låver, fiskebruk, kaianlegg og andre bygninger ble satt i brann av tyskere på retrett.
Berlevåg kirke
Det første forsamlingshus i Berlevåg var et bedehus. 12. september 1868 ble det på Stortingets budsjett for 1869 ført opp en bevilgning på 1200 spesidaler til bygging av bedehus i Berlevåg. 19. september 1877 ble det fattet et enstemmig vedtak i Tana herredstyre om å søke om å få omdannet Berlevåg bedehus til Berlevåg kirke. Det første initiativet til å få kirke i Berlevåg var kommet fra noen av stedets innbyggere. Sokneprest Solem anbefalte saken. Han kunne opplyse at de 240 faste innbyggerne i Berlevåg hadde en lang lang og besværlig reise med dampskip til Vardø kirke.
Restaureringen av den andre kirken ble påbegynt i juli 1939 av byggmester I. M. Sandmo. Innvielsen av den nye kirken fant sted 7. april 1940 og ble foretatt av biskop Wollert Krohn Hansen. Med bakgrunn i det som skjedde under andre verdenskrig, ble det 28. mai 1955 gitt løyve til bygging av en ny Berlevåg kirke etter tegninger av arkitekt Hans Magnus. Den nye kirken var kostnadsberegnet til ca. en halv million kroner. Den fikk sin plassering på Granbakken, like ved kirkegården og på samme sted som det etter krigen ble reist et stolpetårn for en midlertidig kirkeklokke.
Sivilforsvaret ble pålagt å innrede et større tilfluktsrom i kjelleren. Like før jul i 1960 stod den nye kirken ferdig til vigsling, noe som ble foretatt av biskop Wiig 11. desember samme år. Den nye, hvitkalkete kirken var en vanlig langkirke med ca. 300 sitteplasser og et orgelgalleri med plass for sangkoret. Tårnet med kirkespiret er ca. 10 meter høyt, hovedinngangen er i østre røstvegg som sammen med tårnet danner fasaden mot den øvrige bebyggelsen og havnen.
Kultur
thumb|[[Berlevåg Havnemuseums mange røde bygninger sett mot sørøst. I bakgrunnen Løkvikfjellet der det ble tatt ut stein til bygging av moloer.Anfrid Oline Hojem, 2008]]
Berlevåg ble landskjent da filmen Heftig og begeistret som handler om Berlevåg mannssangforening, fikk stor suksess i 2001. Berlevåg er også kjent fra Karen Blixens roman Babettes gjestebud.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er en park ved bautaen over falne under krigen.
Sangkraft Berlevåg
Sangkraft Berlevåg (Arctic Centre of Music Theatre)(tidl. Sangfest Berlevåg) er en stiftelse som har vokst fram de siste par årene og har som mål å sette Berlevåg på kartet og skape økt vokal aktivitet i landsdelen. Etablering av operakor, formidling av konserter og opplæring til sangere og dirigenter er noen av målsettingene.
Stiftelsen har et eget styre, en daglig leder, et kunstnerisk råd (for å ivareta musikkfaglig kvalitet) og en overordnet styringsgruppe (for å sikre at stiftelsen drives i overensstemmelse med etiske prinsipper og stiftelsesloven). De har knyttet til seg lokale, nasjonale og internasjonale krefter, bl.a. Ragnar Rasmussen og Sergej Osadchuk
Kulturminneløype
I 2010 var temaet hvordan ulike forretningsbygg har forskjellig driftsgrunnlag siden gjenreisningen.
Film- og TV-produksjoner
Film- og TV-produksjoner som enten er filmet i eller på annet vis har tilknytning til Berlevåg:
Videotek
Videoteket (også kjent som Videotek) er et norsk musikkprogram for ungdom som gikk på NRK Fjernsynet fra 1979 til 1980. Programmet hadde hovedfokus på popmusikk (samt noe jazz og visesang) og sendte både musikkvideoer og studio-opptredener. Programledere den første tiden var Anita Skorgan og Odd Børre. Regi var ved Ola Neegaard. Programmets husorkester var ledet av Terje Fjærn.
Videoteket ble sendt en gang i måneden og gikk på torsdagskveldene. Det var både populært og omdiskutert da det gikk. Det ble nedlagt høsten 1980 på grunn av økonomiske problemer i Underholdningsavdelingen.
Første sending inneholdt studio-opptredener med Kjell Vidars, Ole Paus og Iren Hovde. Det ble i tillegg sendt musikkvideoer av Earth, Wind and Fire, Toto og Village People.
Videoteket ble i 1981 etterfulgt av Zikk-Zakk
Chilegjøkesyre
Chilegjøkesyre (Oxalis adenophylla) er en kompakt vekst 8–13 cm høy som tilhører gaukesyrefamilien (oxalidaceae). Blomstene er traktformet, ca. 2,5 cm lange, hvite med lilla. Sett sent på våren til starten av sommeren.
Denne arten vokser på fjellet, gjerne på steingrunn, og stammer fra sørlige delen av Patagonia, men den kan trives også i Norge, Sverige og Canada.
Retro (TV-serie)
Retro var en norsk studiobasert musikkserie med Ole Jørgen Grønlund og Elisabeth Andreassen som gikk på NRK1 fra 2002 til 2003. Retro var et rent musikkprogram der flere norske artister dukket opp, og sammen med programlederne sang de låter fra 1965 fram til 1995. Programmet etterfulgte musikk-serien 6 X 70 (også med Grønlund).
Premieren ble sett av 721 000.
Andrew Wyeth
Andrew Wyeth, født 12. juli 1917, død 16. januar 2009, var en bildekunstner og realistisk maler fra USA. Han var en av de mest kjente amerikanske kunstnerne på midten av 1900-tallet.
I sin kunst skildret Wyeth ofte landet og folket rundt seg, bådde i hjembyen Chadds Ford i Pennsylvania, og ved sommerhuset Cushing i Maine. Et av de mest kjente amerikanske verk fra 1900-tallet, er hans maleri Christina's World, som er utstilt på Museum of Modern Art i New York.
Solbakken
Solbakken er et vanlig norsk gårdsnavn, stedsnavn og etternavn. I 2013 var det ifølge Statistisk sentralbyrå 2555 personer i Norge med Solbakken som etternavn. Per januar 2020 ver dette antallet økt til 2,609.
Solbakken kan ha en rekke betydninger:
Nedre Romerike
Kommuner
Nedre Romerike er inndelt i 5 kommuner:
Som næringsregion består Nedre Romerike av kommunene: Aurskog-Høland, Fet, Lørenskog, Nittedal, Rælingen, Sørum, og Skedsmo. Nedre Romerike tingrett betjener i tillegg Gjerdrum kommune. Nedre Romerike Vannverk betjener Skedsmo, Lørenskog, Rælingen, Fet, Sørum og Nittedal kommuner.
Valgkrets
Nedre Romerike var en valgkrets i Akershus amt ved stortingsvalgene fra 1906 til 1918. Ved disse stortingsvalgene praktiserte man en valgordning med direkte flertallsvalg i enmannskretser. Nedre Romerike valgte således én representant og én personlig vararepresentant.
Valgkretsen Nedre Romerike bestod av herredene Kråkstad, Aurskog, Høland, Setskog, Enebakk, Fet og Sørum med rundt 24 000 innbyggere og 12 000 stemmeberettigede etter innføringen av kvinnelig stemmerett.
Martti Ahtisaari
Martti Oiva Kalevi Ahtisaari (født 23. juni 1937 i Viborg i Finland) er en finsk politiker og fredsarbeider.
Han var Finlands president fra 1994 til 2000. Ahtisaari ble lansert som presidentkandidat av Finlands sosialdemokratiske parti, og beseiret i den andre og avgjørende valgomgangen Elisabeth Rehn.
Ahtisaari ble tildelt Nobels fredspris i 2008.
Bakgrunn
Martti Ahtisaari ble født i Viborg der faren tjenestegjorde som underoffiser. Farens oldefar Adolf Olaus Jacobsen hadde innvandret fra Tistedalen i Østfold i Norge, og da faren tok finsk statsborgerskap i 1929 forfinsket han navnet fra Adolfsen i 1937. Under fortsettelseskrigen hadde faren fronttjeneste som mekaniker, mens moren flyttet til Kuopio med sønnen for å unngå krigen. Det var derfor i Kuopio at Ahtisaari hadde det meste av sin oppvekst og påbegynte skolegangen. I 1952 flyttet familien til Uleåborg, da faren fikk arbeid der. Her ble Ahtisaari aktiv i det lokale YMCA.
I 1959 avsluttet Ahtisaari lærerutdanningen etter å ha fullført militærtjeneste. Året etter flyttet han til Karachi for å lede et YMCA-program der, finansiert av den svenske u-hjelpsorganisasjonen SIDA. Etter tre år flyttet han hjem til Finland, og slo seg ned i Helsingfors for videre utdannelse, samtidig som han var aktiv i internasjonalt bistandsarbeid. I 1965 ble han ansatt i Utenriksdepartementets bistandskontor.
Foruten finsk snakker han også svensk, fransk, engelsk og tysk.
Internasjonalt arbeid
Martti Ahtisaari spilte en viktig rolle under forhandlingene som førte til Namibias uavhengighet fra Sør-Afrika i 1990. Han ledet forhandlingene som i august 2005 førte til fred i provinsen Aceh på Sumatra i Indonesia. Der hadde det rast en omkring 30 år lang konflikt som har kostet 15 000 mennesker livet.
Han arbeider nå FNs spesialutsending med forsøke å få til normale forhold mellom Kosovo og Serbia som de siste årene har vært svært betente. Dette er en konflikt Ahtisaari har arbeidet med siden 1998.
Utmerkelser
Ahtisaari ble tildelt Nobels fredspris 10. oktober 2008 for å ha bidratt til å løse internasjonale konflikter på flere kontinenter i over tredve år og mottok medalje og diplom 10. desember 2008 i Oslo.
Ahtisaari ble i 1994 utnevnt til storkors av St. Olavs Orden. Han ble samme år ridder av den danske Elefantordenen og, som den 813. i rekken, ridder av den svenske Serafimerordenen. I 2002 ble han utnevnt til æresoffiser av Australiaordenen. Ahtisaari ble i 2004 utnevnt til den sørafrikanske Ordenen O. R. Tambos følgesvenner. I begrunnelsen for denne heter det at dette er for «his outstanding achievement as a diplomat and commitment to the cause of freedom in Africa and peace in the world». Ahtisaari mottok i 1997 Den hvite ørns orden fra Polens president.
Martti mottok Nordens språkpris 1. desember 2015.
Fenakistiskop
Fenakistoskopet var en tidlig animasjonsenhet som ble brukte synsbedrag for å skape en illusjon av bevegelse. Det ble oppfunnet i 1832 av franskmannen Joseph Plateau i Genève, og samme år av Simon Ritter von Stampfer i Wien, uavhengig av hverandre. Det kan regnes som, sammen med laterna magica, etterhvert filmprosjektøren.
Aalto-universitetet
Aalto-universitetet (finsk: Aalto-yliopisto) er et universitet i Helsingfors som ble dannet 1. januar 2010. Universitetet ble dannet ved å slå sammen de tre vitenskapelige høyskolene
Universitetets rektor er Tuula Teeri.
Serhetabat
Serhetabat (tidligere kjent under det russiske navnet Kusjka, det vil si Ку́шка, som igjen tilsvarte det turkmenske Guşgy Гушгы) er en liten by i Turkmenistan, på grensen til Afghanistan, i 1991 hadde byen 5 200 innbyggere. Området ble erobret av Det russiske keiserdømmet etter Panjdeh-hendelsen og slaget ved Kusjka den 30. mai 1885. Bosetningen ble etablert i 1890 som en russisk militær grensepost. En jernbanelinje med forbindelse til den sentralasiatiske jernbanen ble åpnet den 1. mars 1901.
Kusjka var Det russiske keiserdømmet, og senere Sovjetunionens sørligste punkt.
Peder Cappelen Thurmann
Peder Cappelen Thurmann (født 18. mars 1839, død 21. mai 1919 ) var en norsk kunstmaler og lærer ved Den kongelige Tegne- og Kunstskole i Christiania i tillegg drev han sin egen maleskole.
I Norge hadde han trolig Joachim Frich som lærer. Thurmann studerte 10 år i Italia og Tyskland. I Düsseldorf var han elev hos Hans Gude (1857-1859) og oppholdt seg deretter i München flere år og gjorde da flere studieturer til Italia. Han malte gjerne landskaper i Bayern og Italia. Han malte særlig landskaper i det sørlige Norge. Kunstforeningen avholdt i 1939 en minneutstilling. Han var en produktiv og populær maler og laget bilder som var nøyaktig utført. Hans Heyerdahl var en av hans elever. I likhet med Johan Fredrik Eckersberg malte han flere bilder med Romsdalen og Romsdalshornet som motiv.
Han var sønn av presten Carl Fredrik Thurmann og Ottilie (Ottilia) Christine Ottesen, og svoger til misjonsbiskopen Nils Astrup. Moren Ottilie var datter av presten Realf Ottesen og søster av jernverkseier Pedere Cappelen Ottesen. Navnet Thurmann skriver seg fra Tyskland.
Han giftet seg med Anna Maria Catharina Enzinger (født 1843) i München 1863.
Fredriksvern
Fredriksvern er Norges første hovedstasjon for marinen i Stavern i Vestfold, påbegynt i 1750 og oppkalt etter kong Frederik V. Opprinnelig navn var Fredriksvern Verft (Friderichsværn (1801), Fredriksværn (1865), Fredriksværen (1900)). Stasjonen hadde omfattende festningsverk, voller, vollgraver og mange bygninger. Det meste stod ferdig i 1758. Utenfor vollene ble Norges første garnisonskirke (1756) bygd. Den er et særpreget bygg i rokokko. Det ble også anlagt kirkegård og bygd boliger.
Deler av murene og vollene på Staverns Fort ble fjernet og andre fornyet i anleggsperioden slik at det gamle fortet ble en del av Fredriksvern Verft. Av de opprinnelige bygningene finnes fortsatt kommandantboligen (1751), vaktstua, to smier, smedens bolig, magasin, to proviantmagasin, sjaluppskuret, galeiskurene og krutthuset.
Historie
Fredriksvern Verft var marinenes hovedstasjon frem til 1864 da Sjøkadettinstituttet ble overført til Karljohansvern i Horten. Fredriksvern Verft ble nedlagt i 1896 som en følge av Stortingets beslutning om å gjøre verftet om til øvingsplass for Krigsskolen. Verftet har senere huset Luftvernregimentet (senere Luftforsvarets skolesenter Stavern). Den siste militæravdelingen flyttet fra Fredriksvern i 2002.
Nåtid
Fredriksvern verft eies av Staten ved Forsvarsdepartementet og forvaltes av Forsvarsbygg. Justissektorens kurs- og øvingssenter leier store deler av verftsområdet av Forsvarsbygg og er den største virksomheten på Fredriksvern verft.
Både det gamle stedsnavnet og dagens er Stavern, men fra 1799 til 1930 ble hele området kalt Fredriksvern etter marinens hovedstasjon. Stavern hadde altså navnet Fredriksvern gjennom 131 år.
Fredriksvern verft er et stort etablissement. Den har en brutto bygningsmasse på om lag 40 000 kvadratmeter, fordelt på 45 bygninger. Av disse har tyve bygninger status som vernet med et samlet bruttoareal på om lag 14 000 kvadratmeter.
Fredriksvern verft ble fredet av Riksantikvaren 29. juni 2011. Det er også innført i NB!-registeret, en liste over bymiljøer i Norge som har nasjonal kulturhistorisk verneinteresse.
James Collinson
James Collinson (født 9. mai 1825, død 24. januar 1881) var en engelsk maler og medlem av Det pre-rafaelittiske broderskap fra 1848 til 1850.
Bakgrunn og virke
Collinson var en inderlig kristen som var tiltrukket til de religiøse aspektene ved pre-rafaelittenes idealer. Som en konvertitt til katolisismen vendte han tilbake til Den engelske kirke for å kunne gifte seg med Christina Rossetti, søster av kollega Dante Gabriel Rossetti i Broderskapet, men hans samvittighet tvang ham igjen til å vende tilbake til katolisismen og den beslutningen var en effektiv avslutning av hans forlovelse med Christina Rossetti (som aldri giftet seg siden). Da John Everett Millais’ maleri Jesus i sine foreldres hus (1850) ble anklaget for blasfemi på grunn av deys realistiske skildring av mennesker og miljø trakk Collinson seg fra Det Pre-Rafaelittiske Broderskap i den overbevisning at gruppen brakte kristendommen i vanry.
I løpet av sin tid som pre-rafaleitt bidro Collinson med et langt og dypt religiøst dikt til gruppens kvartalsmagasin «The Germ» og han malte rekke religiøse verker, det mest betydningsfulle var Sankt Elisabeth av Ungarn ydmyker seg foran den korsfestede Kristus (The Renunciation of St. Elizabeth of Hungary) i 1850, som var malt i henhold til pre-rafaelittenes idealer angående fargeskala, komposisjon og formspråk. Etter at han trakk seg fra Broderskapet studerte Collinson teologi for å bli prest ved en jesuittskole, men fullførte aldri studiene.
Da han i 1854 fortsatte sin kunstnerkarriere malte han et antall verdslige genremalerier, det best kjente er To Let og For Sale, begge med et tema hvor en vakker kvinne er i en situasjon som antyder en moralsk fristelse. Hans kunst var generelt rotfestet i genremaleriet, nettopp det som pre-rafaelittene hadde gjort opprør mot. Den tenksomhet og omtanke han ga til sine malerier og hans oppmerksomhet på detaljene er den arv han tok med seg fra sitt korte opphold hos pre-rafaelittene.
I 1858 giftet han seg med Eliza Wheeler, svigerinne til maleren John Rogers Herbert, en av de først påvirket pre-rafaelittene.
Han var sekretær for Samfunnet for britiske kunstnere (Society of British Artists) fra 1861 til 1870.
Hadeland Folkemuseum
Hadeland Folkemuseum er et friluftsmuseum i Gran kommune i Innlandet, sentralt plassert i kulturlandskapet på Tingelstad.
Museet
I sommersesongen arrangeres det omvisninger i friluftmuseet og i Tingelstad gamle kirke (St. Petri) ved museumsområdet, og ellers etter avtale. I sommersesongen arrangeres det ulike temadager hvor det inviteres til aktiviteter for voksne og barn. Museet har en museumsbutikk og kiosk. I sommersesongen egner museumsområdet seg godt til en rusletur og piknik, for eksempel nede ved dammen og urtehagen.
I «Dokumentasjonssenter for Hadeland» er det godt tilrettelagt for slektsgranskere og andre som ønsker å finne informasjon om Hadeland.
Dokumentasjonssenter for Hadeland
Dokumentasjonssenter for Hadeland inneholder bl.a. arkiv, bibliotek og en stor fotosamling. Denne samlingen er godt tilrettelagt for slektsgranskning o.l. Arkivet og lesesalen er åpent 2. torsdag i måneden (ikke juli og august) og etter avtale.
Gamvik
Tettsteder i Gamvik er Mehamn med innbyggere og Gamvik med  innbyggere.
Administrasjonssentrum er Mehamn, hvor også Mehamn lufthavn ligger.
Den første flystripen i kommunen var dog i fiskeværet Gamvik. Denne ble etablert i samarbeid mellom Røde Kors Hjelpekorps og A/S Varangfly, senere Norving, som ambulanse- og taxiflystripe i 1971.
I kommunen ligger Kinnarodden, som er det nordligste fastlandspunktet i Europa.
Befolkning
Etter 1920-tallet har folketallet i Gamvik ligget mellom 1600 og 1700 innbyggere. I 1980- og 1990-årene gikk folketallet i det meste av Finnmark en del ned, også i Gamvik kommune. Grunnen til at det er blitt færre innbyggerne er at noe av fiskeindustrien er blitt redusert. De aller fleste av innbyggerne i kommunen jobbet i fiskeværene.
I 2010 hadde befolkningstallet sunket til 991 registrerte innbyggere i kommunen, men fra og med 2011 har trenden snudd og i 2012 økte Gamvik kommunes folketall prosentvis mest av alle kommunene i Norge.
Pr. 3. kvartal 2022 var folketallet i Gamvik kommune 1040 innbyggere
Historie
Spor etter tidligere bosettinger viser at områder i kommunen har var befolket for over 10 000 år siden. Fiske og jordbruk har i lang tid vært livsgrunnlaget for både fastboende og sesongarbeidere. Spesielt var god havn og den korte avstanden til fiskefeltene viktig. Pomorhandelen, som varte helt frem til 1917, besto stort sett av byttehandel med russerne og karelerne. Fisk ble byttet mot mel, tømmer og andre livsnødvendige varer.
Fra 1885 til 1899 bygget og drev hvalfangerpioneren og harpunoppfinneren Svend Foyn. Fra 1900 til 1903 ble den drevet av Tanen hvalfangerselskab. Fabrikken var den største i sitt slag i Finnmark. Da fisket slo feil på slutten av 1800-tallet, la fiskerne skylda på hvalfangsten. Den 2. juni 1903 gikk 1200 fiskere til angrep og reiv ned fabrikken. Dette opprøret blir kalt  "Mehamn-opprøret ". For første og eneste gang i nyere tid satte norske myndigheter inn regulære militære styrker for å opprettholde lov og orden. Fabrikken ble aldri bygd opp igjen, men Mehamn fikk en sentral plass i hvalfangsthistorien.
OpenLDAP
OpenLDAP Software er en gratis, åpen kildekode implementasjon av Lightweight Directory Access Protocol (LDAP) utviklet av OpenLDAP Project. Den er utgitt under sin egen lisens, OpenLDAP Public License. LDAP er en plattform-uavhengig protokoll. Mange Linux distribusjoner inkluderer OpenLDAP Software for LDAP støtte.
Ingeborg Solbrekken
Ingeborg Solbrekken (født 1961 i Etnedal) er en norsk sakprosaforfatter og dramatiker. Hennes tre bøker om Kirsten Flagstad er blitt mye omtalt. Hun har også forsket på utenomrettslige sider ved oppgjøret etter andre verdenskrig i Norge. Høsten 2018 utga hun en fortelling om den kommunistledede motstandsbevegelsen i Norge under krigen. I forbindelse med utgivelsen av boken, åpnet Valdresmusea en utstilling om de illegale kommunistavisene. Solbrekkens bøker har vært utgangspunkt for flere filmer. Hennes internasjonale biografi om Kirsten Flagstad 'Århundrets stemme' var fokustittel hos Norla våren 2021, oversettelsesrettigheter ble kjøpt av den tyske forlagsgiganten Pinguin Random House. Boken oversettes også til engelsk og er i opsjon for dokumentarfilm.
Bibliografi
9788292845103)
Jekt
En jekt er en bred, liten seilskute, de eldste uten fast dekk, vanligvis med én mast. Jekta førte råseil. Over råseilet kunnet jekta føre toppseil. Enkelte jekter ble omrigget med to master, og førte da sneiseil på mesanmasta, som sto lengst akterut. Disse fartøyene ble kalt jektegaleaser. Etter hvert fikk jektene halvdekk for-, akterut, eventuelt også langs sidene. I stedet for dekk midtskips hadde jekta løse flak som beskyttet lasten. Disse kunne heves hvis lasten var høyere enn skandekket. Formen og det løse dekket gjorde den spesielt godt egnet for frakt av tørrfisk, som hadde lav vekt, men tok stor plass. Lasten kunne derfor stables til langt over dekket.
Jektefarten – handelen som skapte båttypen
Jektefarten var en handelsfart som gikk langs kysten fra Vestlandet til Nord-Norge fra slutten av middelalderen til tidlig på 1900-tallet. Den tidligste jektefarten vi kjenner gikk mellom handelsbyen Bergen og fiskeværene fra Helgeland til Finnmark, med korn nordover og tørrfisk sørover. I tillegg til den lange ruta langs norskekysten fantes det tre kjerneområder for jektebruk og jektfart i lokal og regional trafikk: Sogn/Nordfjord, Trondheimsfjorden og Salten/Lofoten.
Selv om grunnlaget for jektefarten fra Nord-Norge til Bergen var tørrfisken, ble også andre varer med. Andre ettertraktede handelsvarer var tran, hvalolje og skinn av røyskatt (hermelin), oter, ulv, rødrev, bjørn, sel, rein og geit. Nordover fraktet man i tillegg til rugmel og andre kornvarer, også hamp, lin, øl, brennevin, keramikk, metallvarer, krydder, salt, tobakk og tøyvarer.
En stor del av årsaken til at jektefarten oppsto, var at kongen forbød hanseatene å seile nord for Bergen, til de norske «skatteområdene». Det har også vært en utstrakt jektefart i fjordene på Vestlandet, både nord og sør for Bergen. Her var det blant annet sild og landbruksprodukter som ble transportert. Jektefarten var en livsnerve i kysttrafikken, både for transport av handelsvarer og persontrafikk. I Trøndelag var det allerede på 1500-tallet en utstrakt jektetrafikk mellom Trondheim og distriktene rundt. Her var det trolig jordbruksprodukter og trelast som ble fraktet. Trondheim mistet mange av sine handelsprivilegier for trøndelagsområdet i 1840, og etter dette bygde mange bønder egne jekter. Det rike jordbruks- og tømmeroverskuddet førte til en blomstringstid for jektefarten i dette området i siste halvdel av 1800-årene.
Midt på 1500-tallet var jekter i bruk i Rogaland for transport av trelastvarer.
Om jekter
Jektene ble klinkbygget på nordisk maner. De ble bygget etter lokale håndverkstradisjoner langs kysten fra Vestlandet og nordover. Byggingen var fullstendig basert på båtbyggerens erfaring, uten tegninger eller modeller. Enkelte av de siste jektene ble «kravellert», også kalt «klavert», dvs. ombygget til kravell, enten ved at klinkerhuden ble skiftet ut med kravellhud, eller at kravellhud ble lagt utenpå klinkerhuden. Fra ca. 1860 ble det også bygget nye jekter i kravell.
I over 400 år ble jektene brukt som fraktefartøy langs kysten, fra Vestlandet og nordover. Fra Nord-Norge var lasten ofte tørrfisk sørover, gjerne til Trondheim eller Bergen, og ofte trematerialer mm. nordover. Også på Vestlandet ble jektene brukt til større by-handelsferder (fra Sogn, Sunnhordland og Rogaland, til Bergen eller Stavanger); her var lasten til byen ofte treprodukter, frukt, ved, levende dyr med mer.
Størrelsen på ei jekt ble oppgitt i antall tønner og ikke som mål i lengde og bredde. Formen og de løse flakene gjorde den spesielt godt egnet for frakt av tørrfisk, som hadde lav vekt, men tok stor plass. Lasten kunne derfor stables til langt over skandekket. I løpet av andre halvpart av 1800-tallet gikk småskipsbyggerne over til å bygge kravellbygde jakter. Disse hadde om lag samme funksjon som jektene, men egnet seg best til klippfiskfart mm. Jakta kunne ikke laste tørrfisk opp over masta slik jektene kunne, fordi riggen ville komme i veien.
Bevarte jekter
I dag er jekta «Pauline» den siste seilende jekt i verden (om man ser bort i fra Nordlandsjekta «Brødrene», som er en rekonstruksjon av en jekt). Jekta Pauline har hjemhavn på Kjerknesvågen kai i Inderøy, som er like ved der den ble bygd (Letnes). Jekta var 154 år i 2014. . Jekta «Pauline» er så sterkt reparert at den er langt unna opprinnelig stand. Verdens eneste bevarte originale nordlandsjekt idag er «Anna Karoline». Den ble bygget i 1876 på Åsbygda i Mosvik, og ble brukt som frakteskip fram til den ble kjøpt av Nordland fylkesmuseum i 1954. I 1959 ble den landsatt i Bodøsjøen nær Bodø sentrum. I dag er jekta hovedattraksjonen i Jektefartsmuseet som åpnet i 2019. Jektefartsmuseet er en del av Nordlandsmuseet. .
Sammenblanding av jekt og jakt
Les mer om jakter her.
W.E. Johns
Johns skrev de første historiene under pseudonymet William Earle, men senere tok han forfatternavnet kaptein W.E. Johns. Kapteinsgraden var kun et påfunn.
Han publiserte de første fortellingene om Biggles i sitt eget blad Popular Flying. Den første boken kom i 1932 og omhandlet Biggles eventyr som tenårig pilot under første verdenskrig. I løpet av serien følger vi Biggles gjennom mellomkrigstiden, andre verdenskrig og i etterkrigstiden, hvor han skaffer seg jobb som flydektektiv både privat og under Scotland Yard. W. E. Johns skrev om Biggles til sin død i 1968, og gav totalt ut nesten hundre bøker om denne figuren.
På oppfordring fra det britiske krigsministeriet skrev Johns under den andre verdenskrig en serie på elleve bøker om Biggles' kvinnelige motstykke, Joan «Worrals» Worralson, og hennes opplevelser under og etter krigen. Hensikten var å rekruttere unge kvinner til WAAF (Women’s Auxiliary Air Force), et kvinnelig britisk flykorps. Alle Worrals-bøkene ble oversatt til norsk i årene etter krigen.
Andre mindre kjente personer fra Johns' forfattergalleri inkluderer kaptein Lorrington «Gimlet» King og astronautpioneren kaptein Timothy «Tiger» Clinton, som ble sendt ut i verdensrommet i 1954.
Songs (album)
Songs er et samlealbum med Thomas Dybdahl. Albumet ble utgitt den 11. juli 2011.
Kvalfugler
De har et undernebb som danner en elastisk «pose» som de fanger små bløtdyr og krepsdyr med.
Fjærdrakten er gråblå med en lysere underside. Kroppsmassen er mellom 100 og 200 g, men vingespennet ligger mellom 56 og 72 cm.
Vala
De var de største av Ainuene som var vitne til Ilúvatars visjon og derfor kom for å skape Arda. Men Melkor kom til Arda for å ta det som sitt eget.
Gabriel Hauge
Gabriel Hauge (født 7. mars 1914 i Hawley, Minnesota, død 24. juli 1981 i New York City, New York, USA) var økonomisk rådgiver for president Eisenhower fra 1953 til 1958.