cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hestesporvogn
Den tekniske beskrivelsen
Til forskjell fra hesteomnibussen og hestevogner var kusken ute av stand til å bruke trekkhestene når han skulle bestemme hastigheten og stoppe tidsnok. Mens hestebussen har svingler og midtstang som deler av trekkutstyret, hadde tospannet ikke annet enn trekkliner festet til undersiden av endeplattformen, og dermed kunne kjøringen knapt påvirkes. Derfor måtte kusken ha et bremsesystem med et håndbrekk han svingte på for å klemme skinnebremsene mot flenshjulene. Bremseeffekten var avhengig av liten avstand mellom akslene, ettersom skinnebremsene var montert på utkantene av hjulene, slik at så trykket kom fra begge retninger. Kusken måtte ha strøsand i en håndkasse på endeplattformen for å strø sand på skinnene i regnvær. Kreftene som genereres av bremsene på en så lettbygd konstruksjon betyr at man måtte ha spenningsstivere på innsiden av vognkassen (under sittebenkene) for å motarbeide forvrengninger. Mangfoldet av varianter av sporvogner betydde at det var forskjellige arrangementer i understellet/chassiset, som for eksempel på Stephenson-vogner fra tiden mot 1890, hvor bremsene ble satt på innsiden av hjulene. De danskbygde hestesporvognene fra Randers, som ble levert til St. Petersburg i Russland i 1876-77, hadde de såkalte Jeppesens Patentaksler med bladfjær på utsiden av hjulene, slik at de kunne dreies uavhengige på akslene, for å ha bedre kjørsel i kurvene.
En annen viktig grunn til å ha liten akselavstand, lå i manøvreringsevnen, ettersom skinnegangene gjennom en by ofte gikk gjennom trange og korte bygater hvor man måtte bruke krappe kurver. Dermed kunne hestesporvognen ta seg fram der en moderne trikk i det tjueførste århundret ikke kan, men på de korte og krappe kurvene oppsto en tendens til at den ene siden ble sterkere belastet hvis skinnegangen ikke var jevn. Dermed kunne levetiden for mange sporvogner, spesielt på linjer hvor dårlig vedlikehold av kinnene var vanlig, være kortere enn 25 år. Dette førte også til avsporinger, som det allikevel kunne være enkelt å rette på, ettersom mindre hestesporvogner kunne flyttes tilbake på sporet med håndkraft. Sporvognene i Christiania veide bare 1,8 tonn til tross for lengden på 4,1 m og bredden på 2 m. Akselavstanden var bare 1,28 meter, en fjerdedel av totallengden - samme regel for de fleste standardvogner verden rundt. Riktige store hestesporvogner på to hjulganger var ikke lengre enn 25 fot (7,6 meter), selv om det var unntak fra regelen.
Vognkassen hadde opprinnelig sitt forbilde i hesteomnibussen, og dermed kunne man se elegante konstruksjoner med utadvendte kurver på sidene opp mot vindusrekken. Noen ganger var disse bygd så enkelt at de var mest firkantete og spartanske, andre ganger med utsøkte kurver og linjer med intrikat oppbygging, slik som i sett med konvertible sporvogner, hvor sidepanelene og glassene kunne tas av i sommertid. Vognmakeren må kunne avveie behovet for så lite dødvekt som mulig mot behovet for konstruksjonsstyrke, og dermed var lette og holdbare materialer med lang slitasjeevne etterspurt. Her hadde amerikanske produsenter med Stephenson i spissen en fordel ved å ha tilgjengelig og billig trevirke fra av de beste tresorter i Nord-Amerika. De kunne dermed produsere hestesporvogner billigere enn resten av verden. Stephenson solgte flere hundre sporvogner til London i skarp konkurranse med britiske produsenter ved å være billigst uten å ha noen markant redusert kvalitet med hensyn til konstruksjon og materialvalg. Stephenson benyttet som regel trevirke fra kviteik, kvitask, bøketrær og popler.
Toetasjes sporvogn
Store vogner ble foretrukket av større sporveisselskaper for å få stor passasjerkapasitet på trafikkintensive ruter. Den typiske sporvognen med åpen toppetasje var ved år 1880 på 2,5 tonn i tomvekt og 6 tonn med full last, vanligvis trukket av to hester. Inspirasjonen for de første toetasjes sporvognene kom fra toetasjes hesteomnibusskjøretøyer i London på 1850-tallet, med knifeboard takutførelse, hvor langsgående benker sto langs midten av taket rygg mot rygg. I det kontinentale Europa ble ordet impérial brukt om det samme arrangementet, med forbilde i hesteomnibusser og hestesporvogner eller sporbusser i Paris. Til forskjell fra omnibuskjøretøyet kunne passasjeren stige opp på toppetasjen fra begge endeplattformer takket være spiraltrapper i hver ende. De første spiraltrappene var ikke mer enn luftige trappetrinn med holdegrep. I senere tid ble de fastere og fikk plankekledning, til tross for økt vekt.
Det var ikke alltid enkelt å ta seg opp på toppetasjen. Hestesporvogner fra Easton, Gilbert & Company hadde korte endeplattformer, noe som ble videreførte i nyere sporvogner fra andre produsenter som Kimball & Gorton i Philadelphia. De bygde de første hestesporvognene for Storbritannia i 1860-61. Da man ville ha knifeboard setearrangement på taket, ble det for trangt. Illustrasjonene avslørte hvordan; det var satt vertikale stiger enten på siden av inngangsdøren eller gjennom en «brønn». John Stephenson Company i New York fulgte i begynnelsen ikke etter de andre, som gikk over til utvendige spiraltrapper som stakk ut fra endene. Der hadde man festet en stige til taket uten å komme på endeplattformen. Så sent som i året 1870 leverte Stephenson Company sporvogner med faste stiger som gikk ned utenom endeplattformene. Men da Stephenson skulle innhente forspranget som oppstått allerede i 1861, da George Starbuck i Birkenhead i Liverpool var først ute med spiraltrapper - skapte han en ny trappedesign. Den eldre utvendige spiraltrappen ble erstattet med «kvarterdelte» spiraltrapper/vindeltrapper som ble en del av konstruksjonen i sporvognen.
De fleste toetasjes hestesporvogner hadde åpen toppetasje som ofte var lite populær i dårlig vær. Man hadde det samme arrangementet som i hesteomnibussen med fothvile og langsgående sittebenker der man satt rygg mot rygg og såkalte «decency boards» (sømmelighetsborder). Med tiden ble sømmelighetsbordene en fast del av vognkassen, og sittebenkene ble erstattet med høyryggede langsgående setebenker. Ettersom man ville ha passasjerbelegg også i dårlig vær, utprøvde noen av de engelske sporveisselskapene kalesjetak over toppetasjen i 1870-tallet. Men som med liknende forsøk med dobbeltdekkerbussene i samtiden, viste det seg at det fungerte som et vindfang og kunne «holde tilbake» sporvognen hvis den kom forfra eller fra sidene. Hestene ble mye raskere utslitt enn normalt. Men det hindret ikke andre sporveisselskaper fra å reise fast tak over toppetasjen, som Københavns Sporvejsselskab gjorde i 1878, og andre som Nørrebroes Sporvejsselskab fulgt etter fra 1883. En slik sporvogn med impérial sittearrangement hadde enten et stillastak eller et tak med vegg mellom setebenkene. Dette fortsatte inn i neste århundre etter overgangen til elektrisk drift. Danskene var ikke alene om å sette tak på toppetasjen; sporveisselskapet Tramways Nord som sto for forstadstrafikken i nordre deler av Parisregionen begynte å reise tak på sine vogner og fulgte den samme utviklingen som i København. Etter hvert ble toppetasjen omgjort til et lukket rom med vindeltrappene på utsiden.
I 1880-tallet hadde omnibusselskapene i London utviklet en ny type med tverrbenker på toppetasjen, og dette ble straks kopiert av sporveisselskapene. Det ble kalt «garden seating», omnibusvognen ble kalt Garden Seat Omnibus. Det var mulig å vende ryggen så man kan sitte vendt mot den ene eller den andre enden av kjøretøyet etter eget valg. Dette arrangementet var lite utbredt utenfor de britiske øyer.
Reversible sporvogner
Et problem med hestesporvognen var at man ikke kunne snu på skinnegangen på endestasjonen når den skulle tilbake på samme strekning. De fleste hestesporvogner var bygd som toretningsvogner slik at man kunne kjøre både fram og tilbake ved å flytte hestespannet fra den ene til den andre enden. Men det var et tidskrevende arbeid, og ikke alle sporveisselskaper kunne tillate dette ved å ha sporvogner som bare hadde den ene endeplattformen. Flere vognmakere kom på ideen om å bygge en reversibel vognkasse oppå understellet så man kunne snu om uten å flytte hestespannet. Det var allikevel ingen populær løsning, ettersom vognkassen måtte ha ekstra festingsmidler, og man måtte ha et spesielt bremsesystem som gjorde konduktøren ansvarlig for bremsing istedenfor kusken. Men til tross for dette, kom denne sporvogntypen i tjeneste i flere byer i USA, Frankrike og Storbritannia.
Flere eksemplarer av denne vogntypen er bevart. To eksemplarer bygd av John Stephenson No. 76 fra Eighth Avenue Railroad i New York finnes i New York Transit Museum og No. 1 fra Omaha Nebraska Street Railway i Western Heritage Museum i Nebraska. (Harold Warp´s Pioneer Village) I Storbritannia er en Eades-sporvogn som var i tjeneste for Manchester Carriage and Tramways Company i Manchester, bevart i sporveismuseet Heaton Park Tramway, hvor den er blitt restaurert til kjørbar tilstand. Et annet eksemplar, W24, er funnet, selv om bare hjulunderstellet var tilbake.
John Stephenson
Stephenson startet på nytt arbeidet med hestesporvognenr i 1856, og tre år senere bygget han en reversibel sporvogn som het turnabout horse car i Nord-Amerika, uten å ta patent på vogntypen. Man vet ikke hvem som hadde oppfunnet den reversible hestesporvognen i USA, men så langt tilbake som i 1855 vet man at slike hestesporvogner ble bygget i New York. Plattformen var krympet til et boggiliknende understell med flenshjul i hvert hjørne, og med dreieskiven i midten som den lange vognkassen hvilte på.
John Eades
Den britiske ingeniør John Eades på vegne av Manchester Carriage & Tramway Company (MCTC) utviklet en prototype i 1877, hvor man satte vognkassen på en dreieskive festet til understellet for å kunne svinge fra den ene retningen til den andre. Utprøvningen var vellykket, og den nye konstruksjonem ble satt i masseproduksjon for MCTC, enten som enetasjes eller som toetasjes sporvogn. Fram til 1888 var over 400 Eades-sporvogner bygget og levert, og lisensrettigheter ble utstedt til andre produsenter som Ashbury Railway Carriage & Iron Company Limited for å dekke etterspørselen fra andre sporveisselskaper. I likhet med Eades hadde Ashbury stor suksess med denne vogntypen, som ble solgt til mange sporveisselskaper.
Den typiske sporvognen basert på hans design hadde 16 sitteplasser inni og 16 sitteplasser på den åpne toppetasjen, og den var lettkonstruert sammenlignet med samtidige sporvogner, idet den bare trengte åtte hester istedenfor tolv for den daglige driften. Vognkassen var låst i en dreieskive som ble låst opp for å kunne dreie den raskt om (på ned til fire sekunder) ved hjelp av hestene. For å gjøre dette mulig, ble plattformen erstattet med et hult rammeverk eller understell med en sirkelrund dreiesving, noe som ga betydelige besparelser i vekt. For å lette manøvreringen hadde sporvognene dreibare hjul på akslene så man kan takle skarpe kurver litt lettere.
De franske reversible hestesporvognene ble benyttet av Tramways Sud i de søndre deler av Parisregionen, hvor vognene måtte snus på trange endestasjoner i selve byen. To løsninger ble funnet for dette; vendeskiver og reversible sporvogner. Systemet bak de reversible sporvognene var hentet fra Manchester, hvor Eades-sporvognen tjente som forbilde for de franske sporvognene. Den franske designen var ikke så forfinet som hos Eades, ved å ha en enkel konstruksjon med høy endeplattform med flertrinns stigbrett fra bakkenivået.
Henry Casebolt
Amerikaneren Henry Casebolt i San Francisco, som eide Sutter Street Railway fra 1863 til 1877, utviklet en vogntype som i ettertid er kjent som «balloon cars» med den høyst uvanlige takdesignen som er sirkelrundt med rund topp som på en ballong. Selve vognkassen var rund og hvilte på en dreieskive, så kuskebenken på utsiden kan vendes fra foran til bak med hestespannet. Disse vognene ble satt inn på Larkin Street mellom Ninth and Mission og Fourteenth Streets, hvor inngangen til Woodward Gardens lå. Men dreiemekanismen taklet ikke den daglige driften, og det hendte at vognkassen kom i ubalanse så passasjerene kunne oppleve ubehageligheter.
Sporvogn for hestejernbane
Hestesporvognen har sin forløper i vogner beregnet på hestejernbane utenfor befolkningssentre i tiden 1800-1850. De fleste hestetrukne vogner ble avløst av dampdrevne tog, men på mindre lønnsomme strekninger med lavt passasjerbelegg betydde anleggs- og driftsutgifter at man måtte benytte billige transportalternativer.
Et eksempel er sidebanen fra Tornesch stasjon på Altona-Kiel jernbanen i Holstein, som ble anlagt i 1873 som Uetersener Eisenbahn, med store hestevogner med forbilder i hestesporvognene. Randers Jernbanevogn-Fabrik i Danmark vant anbudet om å levere personvognene, som var 8 meter lange og 2 meter brede med en akselavstand på 2,7 m. Scandia vant anerkjennelse for leveransen fordi personvognene viste seg å være meget solide og gjorde god tjeneste fram til innføringen av dampmotorvognen i 1908. Vogn nr. 1 hadde plass til 50 passasjerer fordelt i underetasjen med to kupeer og toppetasjen som kunne få kalesjetak ved behov. Da W.R. Rowan leverte disse personvognene, hadde han anbrakt store bagasjerom mellom akslene som på den moderne høydekkbussen.
Sporvogn med tre aksler
Sporveisselskaper med hestesporvei tok av og til i bruk treakslede sporvogner, men ofte under utprøvning som sett, da oppfinneren William Robinson leverte en treakslet vogn med radikale aksler (dels svingbare aksler i endene) til Salisbury Beach-linjen i Newburyport, Massachusetts, høsten 1889. Dette var begynnelsen på de treakslede trikkene, da Robinson like etter gikk over til mekanisk kraft som strømdrift. I Dublin ble et likende kjøretøy også tatt i bruk, denne gang en toetasjes sporvogn oppfunnet av James Cleminson i 1894. På forhånd hadde Cleminson utviklet sitt patent med bevegelige enkeltaksler på jernbanevognen, og dette konseptet var populært på smalsporlinjer fra 1878. J.D. Larsen utstilte et treakslet hestesporkjøretøy under verdensutstillingen i 1878 i Paris, lite annet er kjent.
Sporvogn med boggier
Som regel er de fleste hestesporvogner firehjuls kjøretøyer med akselføring og fjæring på utsiden, blant annet for å ha lav vekt. Boggier, som stort sett bare var reservert for store jernbanevogner, fantes sjelden på hestesporvogner, ettersom de ville bli for tunge for et tospann, som oftest var det største sporveisselskapene benyttet i den daglige driften. Men det hendte at boggivogner ble benyttet i hestesporveier, som på Fairbourne Tramway i Fairbourne i Wales. Der ble åpne toastrack-vogner trukket av én hest (åpne vogner med tverrgående sittebenker og stigbrett langs begge sider). De hadde to små boggier med fire hjul hver og ble brukt til turisttransport på feriestedet.
Hestene
En amerikansk hest som hadde arbeidet for Chicago City Railway siden 1863, satte trolig uoffisiell rekord for lengste karriere som sporveishest ved å ha tilbakelagt 120,540 miles (193 990 kilometer) i 17,090 rundturer i løpet av 21 år og fem måneder. Denne hesten var en vallak, dvs. en kastrert hingst, med kallenavnet «Old Crooked Tail». Britiske sporveisselskaper foretrakk som regel merrer, som man anså for å være lettere å håndtere, men det betyr ikke at hestene alltid var lydige og villige trekkdyr. Smarte og dovne hester i spannet kunne sabotere trekkingen ved å late som de arbeidet, mens de i virkeligheten overlot mye av arbeidet til andre. Kuskene måtte alltid ha hestene under direkte oppsyn for å unngå dette. Arbeidet som sporveishest var ikke enkelt. Ofte var det mer krevende enn å trekke hesteomnibus og større hestekjøretøyer fordi man måtte trekke de tunge sporvognene i gang på nytt, og ettersom kuskene stoppet på anrop, kunne de stoppe mange ganger på den samme gaten.
En underholdningsartist ved navn Jimmy Savile etterlignet en gang en sporveishest da han iført seletøy skulle prøve å trekke en hestesporvogn i Douglas, Isle of Man. Ifølge Savile var det vanskelig å trekke i gang sporvognen, og når bremsene ble satt på, var det som å få skuldrene trukket ut av ledd. Seletøyet med bogtre eller komte var viktig for hestene, for i en så anstrengende jobb kunne sårdannelse oppsto når man skulle trekke og ble bremset. Under en streik hos selskapet North Metropolitan Tramways Co. i London i 1898 fikk noen arbeidere sparken fordi de hadde byttet om seletøyet som var tilpasset hver enkelte hest. Resultatet av sabotasjen var et blodbad, og mange hester fikk sår og smerter i skulderregionen så de måtte tas ut. Streiker rammet hestene når arbeiderne tok ut sin frustrasjon på dyrene. De ble stundom kriminelt dårlig behandlet, så utenforstående var nødt til å gripe inn.
Større sporveisselskaper kunne mestre de økonomiske krav til hestedrift i kommersiell regi. Men mindre eller useriøse selskaper, særlig i land med stor tilgang på ledige hester, drev ofte rovdrift på trekkhestene, slik at de fikk kort levetid. De fleste ble etter noen år, kanskje bare to, solgt for en spottpris. De heldige hestene som ble solgt (40 %) endte opp som jordbrukshester og fikk lettere arbeid, men flere (60 %) ble sendt til slaktehusene for å ende opp som kattemat i London. Mot slutten på 1800-tallet oppsto dyrevernsorganisasjoner i mange land, først i Storbritannia. Kuskene var ikke alltid villige til å ta hensyn til hestene, og det var ofte konflikter ikke bare om behandling av hester, men også om likegyldigheten overfor omgivelsene, når man skulle overholde tidtabellen for enhver pris. Dette var dårlig PR for sporveisselskapene. Swansea Tramways ble saksøkt av RSPCA fordi en ekstra hest ikke ble satt inn i spannet oppover en bratt bakke på Union Street. Sporveisselskapet tapte.
Hestene kunne bli utsatt for katastrofer som stallbrann, som var en reell fare. Store lagerbygninger som også tjente som stall kunne ha mye brennbart materiale liggende, så brannfaren var stor. Mange sporveisselskaper foretrakk mindre staller på flere steder fremfor å samle dem i store enheter. En brann i året 1884 hos Glasgow Tramways and Omnibus Company brøt ut i en stall med 251 hester, og av disse omkom 174. Hestesykdommer var vanlige, og ved å samle mange hester ofte i trange lokaler ble smittefaren stor. Epidemier kunne spre seg over store avstander. Den verste var hesteinfluensaen («The Great Epizootic») i  1872, da hele det nordamerikanske kontinent ble rammet. Mange omnibus- og sporveisselskaper var nødt til å legge ned virksomheten mens epidemien pågikk, spesielt på østkysten av USA. Noen ganger ble menneskekraft brukt, som da arbeidsledige ble leid inn for å dytte sporvognene.
Denys Carnill
Denys Carnill (født 11. mars 1926 i Hampstead, død 30. mars 2016) var en britisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne og 1960 i Roma.
Carnill vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1952 i London. Han var med på det britiske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak India og Nederland. I kvartfinalen vant Storbritannia over Belgia med 1-0 og siden tapte de semifinalen til India med 1-3 som siden vant finalen og ble olympiske mestere. Bronsefinalen mot Pakistan vant de med 2-1.
Postmoderne litteratur
Postmoderne litteratur er en tidsepoke innen litteraturhistorien, som blomstret opp i USA rundt 1960-tallet med forfattere som Kurt Vonnegut, Thomas Pynchon og John Barth. Denne typen litteratur er ofte preget av fragmentering, metafiksjon, upålitelige fortellere og den tematiserer ofte både historiske og politiske spørsmål. Noen postmoderne romaner kan ikke sies å ha et narrativt klimaks, som for eksempel kan sees i Vonneguts Slagtehus 5 eller Thomas Pynchons Katalognr 49. Postmodernister utfordrer ofte myndigheter, som har blitt sett på som en refleksjon av fremveksten av postmoderne litteratur på 1960-tallet, da mange samfunnskritiske stemmer dukket opp.[1] En del av denne kritiske posisjonen sees blant annet ved at postmoderne romaner også er kritisk til seg selv, som ofte signaliseres gjennom ironi og metafiksjon.
Forløperne for postmoderne litteratur inkluderer Laurence Sterns Tristam Shandy (1760-1767) eller Jack Kerouac's On the Road. Det skrives fortsatt arbeider som trekker sterkt på postmodernismen som Dave Eggers' A Heartbreaking Work of Staggering Genius (2000) og David Foster Wallaces Infinite Jest (1996). Disse verkene prøver imidlertid også å videreutvikle den postmoderne formen. Denne videre utviklingen har ført til at denne nyere gruppen av forfattere har blitt kalt postirokere.
Buefjorden
Buefjorden er en fjord ytterst i havgapet langs kommunegrensen mellom Solund i sør og Askvoll i nord. Den indre delen av fjorden ligger i Fjaler kommune. Fjorden har en lengde på cirka 16 kilometer og strekker seg fra vest mot øst.
Postmoderne litteratur
Noen ganger brukes begrepet "postmodernisme" for å diskutere mange forskjellige ting som spenner fra arkitektur, til historieteori, til filosofi og film. Det har gjort begrepet veldig omstridt og brukt på mange forskjellige måter, noe som har fått flere til å påpeke at det kan være nyttig å dele begrepet postmodernisme i tre kategorier: (1) postmodernitet, forstått som en historisk periode fra fra midten av 1960-tallet til i dag, (2) teoretisk postmodernisme, som omfatter teoriene utviklet av tenkere som Roland Barthes, Jacques Derrida og Michel Foucault og andre. og til slutt (3) den kulturelle postmodernismen, som inkluderer filmer, litteratur, visuell kunst osv. som viser postmoderne trekk. I denne forstand er postmoderne litteratur en del av kulturell postmodernisme.
I skjønnlitteraturen hadde postmodernismen en glanstid på 1980-tallet, med forfattere som Paul Auster og Umberto Eco. Jorge Luis Borges skrev fortellinger med klart postmodernistisk preg allerede på 1940-tallet. Vladimir Nabokov, William Burroughs og Samuel Beckett nevnes også ofte som tidlige eksempler. Salman Rushdie, John Fowles, David Foster Wallace, Thomas Pynchon og Julian Barnes er forfattere fra vår tid som assosieres med begrepet.
Buefjorden
Fjorden ligger på sørsiden av Bulandet, som fjorden er kalt opp etter, og Værlandet. På sørsiden av fjorden ligger øyene Ospa, Drivøyna, Færøyna, Buskøyna og Sula. På øya Sula går Hagefjorden rett sørover. Fjorden strekker seg inn til øyene Lammetu og Lutelandet og her deler fjorden seg i tre. På nordsiden av Lammetu starter Vilnesfjorden, sør for Lutelandet ligger Korssundsosen der Skifjorden fortsetter frem rett østover. Sør for Korssundsosen ligger Sakrisøyna og sør for denne igjen starter Åfjorden.
Skifjorden
Skifjorden er navnet på to fjorder i Norge:
Buefjorden
Innenfor Lutelandet ligger Bygdevågen og grenda Nordre Folkestad.
Eudihammus
Eudihammus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En middelsstor, brun trebukk med lyse tegninger og lange antenner. Pronotum har en pigg midt på hver side. Dekkvingene er tilsmalnende bakover og har et skrått, lyst tverrbånd nær spissen.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Utbredelse
Arten er utbredt i Vest-Malaysia, Sumatra, Java og Borneo.
Verdensutstillingen i Melbourne (1880)
Verdensutstillingen i Melbourne i 1880 (Melbourne International Exhibition) var den andre verdensutstillingen som ble avholdt i Australia (den første var i Sydney året før). Utstillingen ble avholdt fra 1. oktober 1880 til 30. april 1881. Utstillingen hadde 1,5 millioner besøkende, mens Melbourne hadde en befolkning på bare 280 000.
Royal Exhibition Building i Carlton Gardens ble bygget for utstillingen og hadde et gulvareal på 12 000 kvadratmeter samt flere midlertidige annekser. Deler av bygningen står fremdeles og er på UNESCOs verdensarvliste.
Utstillingen var utformet etter verdensutstillingene i Europa og skulle markedsføre handel og industri, samt kunst, vitenskap og utdanning. De fungerte også som underholdning og tiltrakk turisme.
Sie werden aus Saba alle kommen
Sie werden aus Saba alle kommen, BWV 65, er en kirkelig kantate komponert av Johann Sebastian Bach. Den ble komponert i Leipzig i 1724 for trettende dag jul (6. januar).
Teksten er hentet fra Esaias 60,6 (første sats), Paul Gerhardt (sjuende sats), mens resten har ukjent opphavsmann (W. Murray Young har foreslått Christian Weiss den eldre eller Bach selv).
Koralmelodiene er baserte på «Ein Kind geborn zu Bethlehem» (kanskje fra 1200-tallet), «Was mein Gott will, das g’scheh allzeit» av markgreve Albrecht von Brandenburg-Ansbach. Hornmelodien i verket er basert på salmen «Sie werden aus Saba alle kommen».
Instrumentering og struktur
Stykket er instrumentert for to valthorn, to blokkfløyter, to oboer da caccia, to fioliner, bratsj, basso continuo, samt to sangsolistar (tenor, bass) og firedelt kor.
Det består av syv satser:
Isobel Bishop
Isobel Bishop (født 8. september 1991) er en australsk vannpolospiller.
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på sjetteplass med det australske landslaget.
Zoe Arancini
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på sjetteplass med det australske landslaget.
Verdensutstillingen i Milano (1906)
Verdensutstillingen i Milano i 1906, Esposizione Internazionale del Sempione, var en verdensutstilling avholdt i Milano, Italia for å feire åpningen av Simplontunnelen i 1906. Utstillingen ble åpnet 28. april 1906 av kong Viktor Emmanuel III og dronning Elena og lukket 11. november samme år.
Utstillingen inneholdt 200 bygninger fordelt på et område på 100 hektar. 25 land deltok i utstillingen og 10 millioner gjester besøkte den.
3. august brøt det ut brann i Den dekorative kunsts palass. Brannen ødela Ungarns og Italias kunst- og arkitekturutstilling og forvoldte skader for opp mot 2 millioner dollars. Blant de ødelagte gjenstandene var den originale modellen av Duomo di Milano og håndskrevne dokumenter fra Alessandro Volta og Napoléon Bonaparte.
Filosofiåret 1683
Filosofiåret 1683 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1683.
Turtur
Turtur er en liten slekt av duefamilien og er utbredt i Afrika sør for Sahara. Den består av 5 arter:
Kelsey Wakefield
Kelsey Wakefield (født 1. juni 1991) er en australsk vannpolospiller.
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på sjetteplass med det australske landslaget.
Skifjorden (Hyllestad)
Skifjorden er en liten fjord i Hyllestad kommune i Sogn og Fjordane. Den er en fortsettelse av Buefjorden og ligger like nord for Åfjorden. Fjorden har en lengde på cirka 6 kilometer. Fjorden har innløp mellom Båneshammaren i sør og Kvernhomlen i nord. Fjorden strekker seg først rett østover og er her stort sett bare mellom 80 og 150 meter bred. På nordsiden av fjorden ligger grenda Bordvika. Øst for Bordvika deler fjorden seg i to. Her går Vågane over en kilometer sørover, mens resten av fjorden holder frem 1,5 kilometer rett nordover. Her ligger grendene Bjørnestad og Mylkebust på østsiden av fjorden, mens Seljevoll ligger i nord og Sandnes på vestsiden.
Fv61 går langs hele øst- og nordsiden av fjorden.
Tsai Hui-min
Tsai Hui-min (født 6. februar 1976) er en taiwansk badmintonspiller.
Hun representerte Kinesisk Taipei under Sommer-OL 2000 i Sydney, der hun ble utslått i første runde i dobbel.
Robert Hill (landhockeyspiller)
Robert Hill (født 11. juni 1967) er en britisk landhockeyspiller.
Han representerte Storbritannia under Sommer-OL 1992 i Barcelona, hvor laget hans ble nummer 6.
53. luftvernbrigade
53. luftvernbrigade er en russisk militæravdeling underlagt 1. stridsvognarmé i Vestre militærdistrikt. Brigaden er forlagt til Kursk og er av Bellingcat anklaget for å være den som skaffet utstyr til de som skjøt ned Malaysia Airlines Flight 17.
Historie
268. luftvernregiment ble dannet i 1961 i Armenia under 7. armé, utstyrt med SA-2 Guideline. Den 1. oktober 1967 ble enheten oppgradert til 53. luftvernrbrigade, med 677., 679., og 682. luftvernbataljoner. På denne tiden mottok brigaden SA-4 Ganef missilsystem. Mellom 20. desember 1968 og 7. januar 1969 var brigaden overført til Øst-Tyskland. Brigaden ble da en del av 1. stridsvognarmé i Altenburg. I november 1992 ble brigaden trukket tilbake til Russland og forlagt til Kursk. Da var den oppgradert med SA-11 Gadfly missilsystem.
Diana Abla
Diana Abla (født 29. juli 1995) er en brasiliansk vannpolospiller.
Hun representerte Brasil under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på åttendeplass med det brasilianske landslaget.
Cyperispa
Cyperispa er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Utseende
Små tilo middelsstore (4,3 - 7,5 millimeter), avlange, svarte og brunrøde bladbiller. Hodet er nokså stort, antennene ganske lange og tynne (over halve kroppslengden) og 11-leddete. Pronotum er firkantet. Dekkvingene er jevnbrede med 10 punktrader av grove punkter, med opphøyde lengderibber mellom hver punktrad. Beina er korte og kraftige.
Levevis
Både larver og voksne lever på enfrøbladete planter og eter fra dem. Slekten kan finnes på planter fra flere ulike familier (palmefamilien, sivfamilien, Pandanaceae).
Utbredelse
Slekten er bare kjent fra Salomonøyene.
Systematisk inndeling
Hispinae inkluderer noen ganger gruppen (underfamilien) skjoldbiller, da som stammen Cassidini, i denne oversikten er den holdt utenfor, og plassert inn i som søstergruppen skjoldbiller. Andre klassifikasjoner plasserer denne gruppen (som Hispini) som en undergruppe av skjoldbillene.
Viktorija Jevtusjenko
Viktorija Viktorivna Jevtusjenko (ukrainsk: Вікторія Вікторівна Євтушенко, født 23. april 1965) er en ukrainsk badmintonspiller.
Hun representerte Ukraina under Sommer-OL 2000 i Sydney, der hun ble utslått i første runde i dobbel.
Tess Oliveira
Tess Oliveira (født 6. januar 1987) er en brasiliansk vannpolospiller.
Hun representerte Brasil under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på åttendeplass med det brasilianske landslaget.
Diana Koleva
Hun representerte Bulgaria under Sommer-OL 2000 i Sydney, der hun ble utslått i første runde i dobbel.
Foreign Affair (1989)
Foreign Affair er det sjuende studioalbumet til Tina Turner. Det ble gitt ut i 1989. Albumet kom på førsteplass i Danmark, Finland, Norge, Storbritannia, Sveits, Sverige, Tyskland og Østerrike, andreplass i Italia, sjetteplass i Nederland, sjuendeplass i New Zealand, åttendeplass i Spania, ellevteplass i Frankrike, tolvteplass i Canada, 15.-plass i Australia, 31.-plass på Pop-lista og 83.-plass på R&B-lista.
Sporliste
Side 1:
Side 2:
Richard A. Muller
Richard A. Muller (født 6. januar 1944) er en amerikansk professor i fysikk ved University of California, Berkeley. Han er også seniorforsker ved Lawrence Berkeley National Laboratory.
Simon Nicklin
Simon Nicklin (født 23. september 1972) er en britisk landhockeyspiller.
Donald Williams
Donald Williams (født 11. september 1966) er en britisk landhockeyspiller.
Marina Zablith
Marina Zablith (født 4. mars 1987) er en brasiliansk vannpolospiller.
Hun representerte Brasil under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på åttendeplass med det brasilianske landslaget.
Granolamia
Granolamia er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En middelsstor, gulbrun trebukk med lange antenner. Den ytterste delen av hvert antenneledd er mørk slik at antennene blir ringede. Pronotum har en skarp pigg midt på hver sidekant. Dekkvingene har små, blanke, svarte knøler ved roten.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sentral-Afrika (Tanzania og Den demokratiske republikken Kongo).
Bulolispa
Bulolispa er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Utseende
Små (mindre enn 4 millimeter), avlange, gulaktige bladbiller med mørke tegninger. Hodet er nokså stort, antennene middels lange (en tredjedel av kroppslengden) og 8-leddete. Pronotum er firkantet. Dekkvingene er jevnbrede med 8 punktrader av grove punkter og tre opphøyde lengderibber. Beina er korte og kraftige.
Levevis
Både larver og voksne lever på enfrøbladete planter og eter fra dem. Disse artenes vertsplanter er ukjente.
Utbredelse
Slekten er bare kjent fra Ny-Guinea.
Systematisk inndeling
Hispinae inkluderer noen ganger gruppen (underfamilien) skjoldbiller, da som stammen Cassidini, i denne oversikten er den holdt utenfor, og plassert inn i som søstergruppen skjoldbiller. Andre klassifikasjoner plasserer denne gruppen (som Hispini) som en undergruppe av skjoldbillene.
Holger Seebach
Seebach vant en olympisk bronsemedalje i fotball under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det danske laget som kom på tredjeplass i fotballturneringen bak Sverige og Jugoslavia. Danmark vant åttendedelsfinalen med 3-1 over Egypt og i kvartfinalen beseiret de med 5-3. De tapte semifinalen med 2-4 mot Sverige men de vant bronsefinalen over Storbritannia med 5-3.
Star Wars: Clone Wars (TV-serie)
Star Wars: Clone Wars er en amerikansk animert science fiction- og eventyrserie for barn som gikk på Cartoon Network fra 2003 til 2005.
Serien var regissert og produsert av Genndy Tartakovsky og basert på Star Wars. Serien ble produsert og lansert mellom spillefilmene Attack of the Clones og Revenge of the Sith, og var den første av en rekke Star Wars-produksjoner som utforsker konflikten kjent som «klonekrigene» (Clone Wars) som binder handlingen i de to spillefilmene sammen.
Handling
Serien begynner kort tid etter Star Wars Episode II: Klonene angriper, og åpner når Den galaktiske republikk holder på å forfalle, og Jedi-ordenen er under beleiring fra separatister og Sith. Ettersom konflikten raser, kommer flere og flere planeter ut av republikkens kontroll. Jedi-ridderen Obi-Wan Kenobi leder et angrep mot planeten Muunilinst, hjemmet til den intergalaktiske bank-klanen - velgjørere for separatistene som ønsker å bryte ut av republikken.
Obi-Wans lærling, Anakin Skywalker, blir personlig utnevnt til å lede styrkene, av deres øverste kansler Palpatine. I mellomtiden tar separatist-lederen grev Dooku inn Asajj Ventress som sin nye Sith-lærling, og sender henne for å eliminere Anakin. Men Anakin forfølger Ventress til Yavin 4, hvor han klarer å beseire Asajj Ventress i en duell. Rundt denne historien foregår det også andre forskjellige konflikter som fokuserer på andre Jedi-riddere og deres handlinger:
Mester Mace Windu møter en droide-hær ubevæpnet på planeten Dantooine. Mester Yoda reiser til is-verdenen Ilum for å redde to Jedi i problemer. En gruppe Jedier møter også den fryktede general Grievous på Hypori. Republikken er desperat, og etter mye overveielse bestemmer Jedi-rådet seg for å forfremme Anakin til Jedi-ridder. Mot slutten av krigen har Anakin blitt en mye kraftigere Jedi. Serien tar slutt rett før Star Wars Episode III: Sithene tar hevn begynner.
Verdensutstillingen i London (1851)
Verdensutstillingen i London i 1851, The Great Exhibition of the Works of Industry of All Nations (Den store utstilling av industriens arbeide fra alle nasjoner), også kjent som The Crystal Palace exhibition, var en internasjonal utstilling som ble avholdt i Hyde Park i London fra 1. mai til 15. oktober 1851. Det var den første i en serie av verdensutstillinger som ble populære videre utover på 1800-tallet. Den store utstillingen ble organisert av blant andre Henry Cole og prins Albert, dronning Victorias gemal. Den ble besøkt av flere kjente personer i samtiden, blant annet den franske kongefamilien og forfatterne Charlotte Brontë og George Eliot.
Bakgrunn
Utstillingen ble arrangert av prins Albert, Henry Cole, Francis Henry, Charles Dilke og flere medlemmer av Royal Society for the Encouragement of Arts, Manufactures and Commerce som en hyllest til den moderne industriens teknologi og design. Prins Albert var en ivrig talsmann for en selvfinansiert utstilling og regjeringen ble overtalt til å grunnlegge en kommisjon som skulle undersøke mulighetene for å kunne holde en slik utstilling.
En spesiell bygning som ble kalt Krystallpalasset, ble tegnet av Joseph Paxton til å huse utstillingen.
Seks millioner mennesker, tilsvarende en tredjedel av Storbritannias innbyggertall på denne tiden, besøkte utstillingen. De første ukene etter dronning Victoria hadde åpnet utstillingen 1. mai kostet billettene 3 pund for menn og 2 pund for kvinner. Men 24. mai ble prisene satt ned til 1 shilling per person. Da kom de store massene: industriarbeidere som ble sendt dit av industriledere, landsbybeboere som fikk reisen betalt av store jordeiere og store skoleklasser. Reisebyråeier Thomas Cook arrangerte billige togturer til London fra forskjellige steder i England. Utstillingen innbrakte et overskudd på 186 000 pund som ble brukt til å grunnlegge Victoria and Albert Museum, Science Museum og Natural History Museum, som alle ble bygget syd for utstillingsområdet, som ble kalt Albertopolis.
Utstillingene kom ikke bare fra Storbritannia, men også fra kolonier som Australia, New Zealand og India og land som Danmark, Frankrike og Sveits. Norge deltok med 14 utstillingsnumre av i alt omtrent 13,000 utstillere.
Canterbury (Victoria)
Canterbury er en bydel i Melbourne i Australia. Den ligger 10 km øst for Melbourne sentrum og ligger i lokalstyret City of Boroondara. Ved folketellingen i 2006 hadde området 7 660 innbyggere.
Hovedhandleområdene i Canterbury er området rundt jernbanestasjonen og Maling Road.
Sport
Canterbury har et australsk fotballag som deltar i Southern Football League.
Utdanning
I Canterbury ligger flere av Victorias eldste privatskoler, slik som Camberwell Grammar School, Camberwell Girls Grammar School og Strathcona Baptist Girls' Grammar School. Andre skoler er Camberwell High School, Canterbury Girls' Secondary College og Canterbury Primary School.
Transport
Canterbury har to stasjoner Canterbury jernbanestasjon og East Camberwell jernbanestasjon. Begge på Lilydale og Belgrave-linjene.
Marina Canetti
Marina Canetti (født 24. januar 1983) er en brasiliansk vannpolospiller.
Hun representerte Brasil under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på åttendeplass med det brasilianske landslaget.
Jerónimo José Podestá
Jerónimo José Podestá (født 8. august 1920 i Ramos Mejía i La Matanza i Gran Buenos Aires i Argentina, død 23. juni 2000 i Buenos Aires) var en katolsk biskop av Avellaneda i Argentina. På grunn av hans støtte til muligheten for presters ekteskap og ordinasjon av kvinner, samt hans regimekritiske aktivisme, ble Podestá suspendert fra alle kirkelige embeder.
Prest
Jerónimo José Podestá ble ordinert til prest den 15. september 1946.
Biskop av Avellaneda
Etter å ha blitt utnevnt til biskop av Avellaneda den 25. september 1962, mottok han bispevielsen den 22. desember 1962 av erkebiskopen av La Plata, Antonio José Plaza. Medkonsekratorer var biskopen av San Rafael, Raúl Francisco Primatesta, og hjelpebiskop Ernesto Segura i Buenos Aires.
Han deltok i den andre, tredje og fjerde sesjon av Det andre Vatikankonsil.
På grunn av Podestás politiske arbeid oppfordret den argentinske diktatoren Juan Carlos Onganía Vatikanet til å fjerne biskopen fra bispestolen. Det var nok heller et annet forhold som skulle oppta Vatikanet mer:
Luro har opplyst at han i 1967 hadde en konfrontasjon med den pavelige nuntius, Umberto Mozzoni, men gav ikke noen detaljer utover at dette var avgjørende for at han ble erstattet med en annen som biskop av Avellaneda. Den 1. november krevde Mozzoni at han skulle søke avskjed.
Titulærbiskop
Den 2. desember 1967 trakk Jerónimo José Podestá seg som biskop av Avellaneda og ble utnevnt til titulærbiskop av Horrea Aninici.
Fratreden, og virke etterpå
I 1971 brøt han med kirken. Podestá var motstander av sølibatet for prester, og tilhenger av kvinners presteordinasjon, og giftet seg i 1972 etter suspensjonen med sin sekretær, Clelia Luro. Til tider feiret de to messe sammen. Skjønt han noen ganger omtales som laisert, var han kun suspendert fra utøvelse av sitt prestedømme.
Podestá var medlem av Christian Peace Conference og ble innvalgt i ''Den IV. allkristelige fredsforsamling'' arbeidskomité i 1971. Christian Peace Conference ble organisert i 1958 av vesttyske og tsjekkoslovakiske teologer. I lys av dens nærhet til marxismen var den omstridt. Av historikere og innordnes CFK som kommunistisk dekkorganisasjon.
Podestá var også president for Federación Latinoamericana de Sacerdotes Casados (Den latinamerikanske føderasjon for gifte prester).
Podestá was the president of the Federación Latinoamericana de Sacerdotes Casados (Latin American Federation of Married Priests).
Under sine siste år var han fattig og var glemt av de fleste. Da Podestá var døende, tok erkebiskopen av Buenos Aires Jorge Mario Bergoglio, S.J. (senere pave Frans), kontakt med han og hans hustrue. Han var den eneste høyere argentinske kirkemann som besøkte Podestá på sykehuset. Luro sa senere at Bergoglio forsvarte henne mot de skarpeste angrep mot henne for å ha giftet seg med Podestá.
Han døde i Buenos Aires den 23. juni 2000. Den argentinske forfatter Ernesto Sabato sa senere at han hadde måttet utlide «urett, manglende forståelse, bakvaskelse og sladder».
Hans enke, Clelia Luro de Podestá, døde i Buenos Aires den 4. november 2013.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Bispevielser tilskrevet eller knyttet an til Podestá
Ifølge notariserte handlinger mottok Rómulo Braschi sin «sub conditione» bispeordinasjon den 30. januar 1999 fra Podestá. «The Danube Seven», syv kvinner som i 2002 ble bispeviet av Braschi på en elvebåt under en ferd på Donau der elven markerer grensen mellom et tysk og et østerrikske katolsk bisopedømme, derav Christine Mayr-Lumetzberger og Gisela Forster, sporer også sin apostoliske seksesjon tilbake til biskop Podestá - og videre til kardinal Scipione Rebiba.
Med Monsen på villspor
Hvert program starter med at Lars Monsen får bind for øynene, og blir kjørt i en tildekket bobil eller fløyet i fly og helikopter til startstedet. Derfra begynner han å navigere mot neste mål med et kart uten navn eller stedsangivelser på, mens han filmer seg selv. Samtidig befinner programlederne seg på en nærliggende hytte, der de følger Monsens posisjon via GPS-sender. Av og til spionerer de på ham fra avstand, og to ganger om dagen får de også statusoppdatering over satelittelefon. Den tredje sesongen hadde en annen vri uten programleder og ekspertkommentator i målområdet, men med forskjellige kjendiser som turdeltakere i hver episode. Disse måtte selv, med noe støtte fra Monsen, løse oppgavene med orientering, fiske, båltenning, sette opp telt m.m. Sesongen ble filmet av en egen kameramann.
Monsen på villspor var regissert av Håvard Jenssen og kostet rundt seks millioner per sesong. Den fikk blandet mottakelse av anmelderne. , men gode seertall. Blant annet hadde episode 3 i første sesong 980 000 seere. Serien ble kåret til beste reality under Gullruten 2022. Den har i tillegg blitt nominert til Gullruten 2015 i klassen beste underholdningsprogram, Gullruten 2021 i klassen beste reality og Gullruten 2022 i klassene beste foto enkamera – underholdning.
Serien er også blitt sendt i de andre skandinaviske landene. I Danmark het den Monsen på vildspor. mens svenskene kalte den Lars Monsen på villovägar.
Marie-Hélène Pierre
Marie-Hélène Pierre (født 20. oktober 1978) er en mauritisk badmintonspiller.
Hun representerte Mauritius under Sommer-OL 2000 i Sydney, der hun ble utslått i første runde i dobbel.
Sahelalvedue
Sahelalvedue (Turtur abyssinicus) er en tallrik due som lever i et belte over Afrika, rett sør for Sahara. Det er en liten due, og blir ikke større enn 20 cm.
Skifjorden (Vestvågøy)
Skifjorden er en fjordarm av Vestfjorden på sørsiden av Vestvågøya i Lofoten. Fjorden strekker seg 3 kilometer i vestlig retning fra innløpet i Henningsværstraumen mellom Trollneset i nord og Karivstranda, tre kilometer nord for Stamsund, i sør.
Kystlinjen langs fjorden er tynt befolket, men det er en liten konsentrasjon av gårder i fjordbunnen (Ytter- og Inner Kråklia, Justad og Skifjorden).
Fra fjordbunnen tar Fv815 av og følger nordsiden av fjorden, mens Fv817 fortsetter langs sørsiden til Stamsund.
Øst-grensen til den tidligere Hol kommune gikk ved Skifjorden.
Irving Point
Irving Point er et nes på østenden av Visokoi Island i Sør-Sandwichøyene. Det ble oppdaget og først grovt kartlagt i 1819 av en russisk ekspedisjon under Fabian Gottlieb von Bellingshausen. Det fikk navnet «Penguin Point» av et lag fra Discovery Investigations etter deres kartlegging i 1930 fordi pingviner hekker her. Navnet ble endret fordi det alt var i bruk andre steder. Irving Point ble anbefalt av UK Antarctic Place-Names Committee i 1953 og er oppkalt etter kapteinløytnant J. Irving som skisserte Sør-Sandwichøyene fra RRS «Discovery II» i 1930.
Christopher Robin Milne
Christopher Robin Milne (født 21. august 1920, død 20. april 1996) var en forfatter som var sønn av forfatteren A.A. Milne. Hans liv og lekedyr var basis for fire bøker som faren skrev. Ole Brumm, og de fleste andre dyrene i bøkene, var blant Christopher Robin Milnes lekedyr.
Satomi Igawa
Satomi Igawa (født 24. oktober 1978) er en japansk badmintonspiller.
Hun representerte Japan under Sommer-OL 2000 i Sydney, der hun ble utslått i første runde i dobbel.
Verdensutstillingen i Paris
Verdensutstillingen i Paris kan vise til flere verdensutstillinger:
Shaj
«Shaj» (albansk uttale: [ʃaj]; norsk oversettelse: skrike eller banne), engelsk tittel: «Fall from the Sky», er en albansk popballade fra 2019 som fremføres av sangeren Arilena Ara. Sangen vant den albanske sangkonkurransen Festivali i Këngës i desember 2019 og skulle ha vært Albanias bidrag til Eurovision Song Contest 2020 i Rotterdam i Nederland. 18. mars 2020 avlyste imidlertid EBU konkurransen på grunn av koronaviruspandemien i Europa vinteren 2020.
Om sangen
I Eurovision Song Contest i Rotterdam skulle Albania ha deltatt i semifinale 2 torsdag 14. mai 2020. På grunn av koronavirusutbruddet i Europa vinteren 2020 besluttet imidlertid EBU å avlyse konkurransen for å hindre spredning av koronaviruset SARS-CoV-2 og den medfølgende sykdommen covid-19. Sangen fikk dermed aldri deltatt i konkurransen.
Verbet «shaj» er albansk og betyr å fornærme, banne, skrike eller spotte. I teksten kjenner jeg-personen en dyp, brennende følelse som får henne til å ønske å spytte og rope ut noen sterke ord.