cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kampala
Historie
Før britenes ankomst hadde kongen av det gamle Buganda, det området som senere skulle bli Kampala, som en av sine favorittsteder for jakt. Området består av utallige åskammer og frodig våtmark. Området var ideelt for diverse antiloper, spesielt rasen impala (Aepyceros melampus). Britene kalte først området «Impala-åsene».
Buskfuru
Utplantet utbredelse og bestand
Buskfuru har i Norge vært innplantet såpass omfattende siden midt på 1800-tallet at den har fått stor utbredelse. Dette hadde sin årsak i at den ble brukt som leplante for å beskytte nyplanting av annen skog, spesielt langs kysten. Senere har buskfuru også fått utbredelse som hageplante da den ikke oppnår så stor høyde.
I Norge ble buskfuru første gang innført til Jæren på 1860-tallet, mens bergfuru kom tiåret etter. Samlet areal for artene her til lands antas å være ca 60 000 dekar - spredt over hele landet, men med tyngdepunkt i kyststrøkene. Buskfuru er mye bruk som hageplante i lavlandet og opp mot fjellet. Fram til 1950 ble også buskfuru plantet for å øke tilgangen til ved, gjerne i kyststrøk. Bergfuru overtok denne rollen etter 1950 da den gir større avkastning. I dag foregår det liten bruk av treslagene i skogbruket, men de er fortsatt brukt i forbindelse med hager og parker.
Kampala
Historie
Folkegruppen Baganda sitt språk (luganda) tok til seg mange engelske ord fra britene. I denne sammenhengen oversatte Bagandaene britenes «hills of the Impala» til «Kasozi Ka Mpala» – «Kasozi» betyr «ås/bakke» på luganda, «Ka» betyr «of» og ordet «Impala» ble uttalt med stum i – derav «Mpala». Og når sagt på luganda høres «Ka» og «Mpala» ut som ett ord – «Ka'mpala», og snart, når kongen skulle jakte i dette området, sa bagandaene «Kabaka a'genze e Ka'mpala» – "Kongen har dratt til Ka'mpala". Navnet Kampala satte seg raskt.
Buskfuru
Fremmed art: Spredning og økologisk effekt
Busk- og bergfuru spres med vinden og har i tillegg generelt lave næringskrav sammenlignet med vanlig furu. Den har derfor et stort potensial for etablering i skrinne områder som for eksempel lyngheier og sanddyner, eller på myr. Treslagene setter frø tidlig (5–10 år), og har relativt hyppige frøsettinger. Buskfuru blir lettere utkonkurrert av andre høyere treslag, men vil i treløse og næringsfattige områder har store muligheter for spredning og etablering ut fra leplantinger og vernebelter.
Kampala
Historie
Byen Kampala vokste opp rundt et fort som ble bygget av Frederick Lugard i 1890 for Imperial British East Africa Company. I 1962 erstattet Kampala Entebbe som landets hovedstad. Mye av byen ble ødelagt etter 1979-opprøret mot Idi Amins diktatur og den påfølgende borgerkrigen.
Buskfuru
Fremmed art: Spredning og økologisk effekt
Størrelsen, tettheten og alderen på plantefeltet er i stor grad avgjørende for spredning og effekter. På grunn av langdistansespredning med vind kan busk- og bergfuru etablere seg i treløse områder som i fjellet eller i kulturbetingede naturtyper dersom de lokale forholdene ligger til rette for dette. Dermed utgjør de en trussel mot stedegne arter, og kan i tilfeller utkonkurrere disse.
Kampala
Økonomi
Produksjon inkluderer møbler og maskindeler. Landbrukseksport er hovedsakelig kaffe, bomull, te, og sukker. Air Uganda har hovedkontoret sitt her i Kampala.
Buskfuru
Fremmed art: Spredning og økologisk effekt
Avhengig av tettheten skjermer ikke buskfuru for lyset i like stor grad som en del andre treslag, og kan gi noe mer sollys til vegetasjonen på bakken. Strøfallet vil likevel over tid virke negativt på det biologiske mangfoldet og vil i treløse områder langs kysten være en risiko på grunn av toleransen for veldig skrinne områder. Bergfuru hybridiserer med vanlig furu (P. sylvestris).
Kampala
Transport
Kampalas og Ugandas hovedflyplass er Entebbe internasjonale lufthavn som ligger 41 kilometer sørvest for Kampala ved den gamle hovedstaden Entebbe.
Buskfuru
Fremmed art: Spredning og økologisk effekt
I Fremmedartslista 2018 er arten kategorisert som svært høy risiko på grunn av stort invasjonspotensial og høy økologisk effekt.
Kampala
Samfunn
Makerere Universitet, ett av Øst- og Sentral-Afrikas fremste akademiske institusjoner, ligger på Makerereåsen i byen. Kampala er også hovedkvarter for East African Development Bank.
Som mange andre byer sies det at Kampala er bygget på syv bakketopper, men dette er ikke helt korrekt i Kampalas tilfelle.
Kampala er også kjent for sitt uteliv, som inkluderer et kasino. Victoriasjøen er 10 km unna.
Det er også verd å merke seg at Kampala er vertskap for et av bare syv Bahai-templer i hele verden. Det er kjent som «Mother Temple of Africa» og ligger i utkanten av byen. Grunnsteinen ble lagt ned i januar 1958, og bygget ble fullført den 13. januar 1961.
Listermålet
Listermålet eller Listerlandsk er en skånsk dialekt i Listerlandet i Blekinge. Listerlandet blei i 1648 innlemma i Blekinge, men dialekten der blir fortsatt regna under den nordøstlige varianten av skånsk. Det er kun få, som fortsatt snakker listermålet. Listermålet og skånsk blir av danske språkvitere tradisjonelt regna som østdanske dialekter og av svenske språkvitere som sørsvenske dialekter.
Kampala
Samfunn
Ifølge en undersøkelsen i 2004–2005 utført for Ugandas Helsedepartement har Kampala den høyeste andelen av HIV-infeksjoner i Uganda. 9,2 % av voksne og 47 % av prostituerte i byen er smittet.
Gud signe Noregs land
«Gud signe Noregs land» er en salme og nasjonalhymne med tekst av Arne Garborg. Den er skrevet til melodien «God save the King». Imidlertid har den også blitt sunget til flere andre melodier, både Johan Halvorsen og Sparre Olsen har laget melodier til salmen. Den melodien som brukes i Norsk Salmebok nr. 738 er det den norske komponisten Oscar Borg som har laget.
Listermålet
Listermålet har tydelig diftongering som det øvrige skånsk. Konsonantene p, t og k blir etter lang vokal til b, d og g.
Gud signe Noregs land
Salmen stod første gang på trykk i Fedraheimen 15. mai 1878 og blir sett på som Garborgs første klassiske dikt og et lyrisk gjennombrudd for ham. Da salmen kom ut, var han bare 27 år. Den har fem strofer i Norsk Salmebok av opprinnelig åtte. Salmen ble tatt med i Norsk songbok av Olaus Alvestad (1898). Senere, i 1915, kom den også med i Mads Bergs Skulesongbok, men ble ikke tatt inn i Nynorsk salmebok i 1925. Den fikk imidlertid plass i Sangboken Syng for Herren, som brukes mye på bedehusene og i kristne organisasjoner, og kom så inn i Norsk Salmebok i 1985.
Jozsef Fekete
Jozsef Fekete (født 27. februar 1923 i Kecskemét, død 4. august 1987 i Budapest) var en ungarsk turner.
Han har én internasjonal medalje; han deltok på det ungarske laget som vant bronse i lagkampen under OL i 1948, bak Finland og Sveits. Han fikk ingen individuelle medaljer, men fikk 14.-plass i hopp og 19.-plass i bøylehest som beste plasseringer. Sammenlagt kom han på 30.-plass.
Han deltok også i OL 1952 i Helsingfors, men fikk der ingen medaljer. Denne gangen kom han på 10.-plass i bøylehest, og kom på 46.-plass sammenlagt.
Josephine av Rosenborg
Josephine Caroline Elisabeth av Rosenborg (født 29. oktober 1972 i Frederikssund, Danmark) er en dansk adelskvinne. Hun er oldebarn av kong Christian X av Danmark og tremenning av kronprins Frederik av Danmark.
Josephine er datter av grev Christian av Rosenborg, tidligere prins Christian av Danmark, og hans kone, Anne Dorte Maltoft-Nielsen. Hun har en tvillingsøster, Camilla, samt en yngre søster, Feodora.
Hun giftet seg 3. oktober 1998 i Lyngby utenfor København med Thomas Christian Schmidt (f. 22. april 1970). De har en sønn, Julius (f. 1. desember 2001).
USD Novese
USD Novese er en italiensk fotballklubb fra Novi Ligure, Piemonte i Italia. Klubben ble grunnlagt i 1919 og spiller i Serie D. Novese er det eneste italienske laget som har vunnet seriegull, men som ikke har spilt en eneste sesong i Serie A eller Serie B. Laget ble seriemestere i 1921/22 sesongen.
Sembrafuru
Sembrafuru (Pinus cembra) er en furuart. Den tilhører underslekten Strobus, som hovedsakelig er utbredt i Nord-Amerika.
Arten vokser i Karpatene og i Alpene. I Norge trives sembrafuru i lavlandet nord til Troms. Den er plantet og sprer seg lite.
Arten blir inntil 35 meter høy og vokser typisk på 1 200-2 300 meters høyde, opp til tregrensen. Stammen kan nå en diameter på opptil 1,5 meter.
Bladene (nålene) sitter i grupper på fem per stilk, og er inntil 5-9 cm lange. De opptil 8 cm lange konglene har frø som spres med vanlig nøttekråke. Trevirket er robust mot soppangrep.
Arten tåler inntil −50 °C, og er en populær hage- og parkart i Alpene. Den har kongler og kvae som kan brukes som tilsetning ved produksjon av brennevin (snaps).
Sibirsk sembrafuru (Pinus sibirica) er tidligere blitt oppfattet som en underart av sembrafuru og finnes forvillet i Norge. Den sprer seg med sibirnøttekråken.
Fylkesvei 668
Fylkesvei 668 ligger i Møre og Romsdal og går mellom Harøya i Ålesund og Baret i Molde kommune.
Hele traseen er som følger: Baret – Mordalsvågen ... Solholmen – Molde – Dryna ... Fjørtofta ... Harøya.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Exorcisten
Exorcisten (originaltittel: The Exorcist) er en amerikansk skrekkfilm fra 1973 regissert av William Friedkin. Hovedrollene spilles av Ellen Burstyn, Linda Blair, Max von Sydow, Lee J. Cobb og Jason Miller. Filmen er basert på William Peter Blattys roman av samme tittel, fra 1971. Han var også involvert på manussiden.
Artsjeda
Artsjeda (russisk: Арчеда) er ei elv i Volgograd oblast i Russland. Den er ei venstre sideelv til Medveditsa. Elva er 162 kilometer lang, og har et nedbørfelt på 2 050 km². Artsjeda begynner i den sørvestre delen av Volgahøydene. Mesteparten av vannføringen kommer fra snøsmelting, og under lavvannsperioder tørker den helt inn i det øvre og midtre løpet. Ved elva ligger byen Frolovo.
Exorcisten
Exorcisten ble en omstridt film og ble opphav til en rekke debatter rundt temaet, så vel som de filmatiske effektene og språkbruken. Enkelte av de sterkeste scenene skal har ført til flere av besvimelser der den ble vist. Filmen skal ha trukket til seg en rekke anmeldelser, rettssaker og andre reaksjoner fra bestyrtede borgere.
Den fikk problemer med filmsensuren i Norge, men ble etter en lengre granskning ble den godkjent sommeren 1974, uklippet. Regissøren skal ha satt som krav den ikke skulle klippes. Den fikk begrenset visning i Norge den første tiden.
Handling
Åpningsscenen i filmen ble innspilt i Sinjarfjellene i nordvestlige Irak. Filmen åpner med at man i det fjerne hører muezzin en kalle muslimene inn til bønn. Sentralt i bildet ser man den katolske presten og arkeologen Lankester Merrin grave opp av jorden en medaljong med avbildning av St. Josef, og en statuett som forestiller demonen Pazuzu.
Ferrari
Ferrari er en italiensk sportsbilprodusent basert i Maranello i Italia.
Exorcisten
Om filmen
Exorcisten er en av de aller mest kjente og omdiskuterte skrekkfilmer noensinne. Den fikk blandede kritikker av filmanmelderne da den først kom ut, men har i ettertid fått langt bedre omtale. Den har oppnådd hele 87% på Rotten Tomatoes.
Filmen ble en stor publikumssuksess og spilte inn over $400 millioner på verdensbasis da den gikk på kino. Den er (per 2009) på niendeplass over de mest innbringende filmene i USA noensinne, og den nest mest innbringende skrekkfilmen (bare slått av Haisommer). Tallene er inflasjonsjustert.
Ferrari
Fabrikken ble stiftet av Enzo Ferrari i 1929 som Scuderia Ferrari, og selskapet bygget racerbiler og sponset sjåfører før de startet produksjon av gategodkjente biler i 1947 som Ferrari S.p.A.. Gjennom historien har selskapet deltatt aktivt i racing, spesielt i Formel 1, hvor Ferrari har hatt stor suksess, spesielt på 1950- og 1960-tallet og årene 2000 til 2004.
Den østlige krigsskueplassen i den amerikanske borgerkrigen
Den østlige krigsskueplassen i den amerikanske borgerkrigen inkluderte statene Virginia, Maryland, Pennsylvania, distriktet Columbia og kystfortene og havnene i Nord-Carolina. Operasjoner i det indre av Nord- og Sør-Carolina i 1865 regnes som del av den vestlige krigsskueplassen.
Ferrari
Etter mange år med økonomiske problemer solgte Enzo Ferrari selskapets sportsbilavdeling til Fiat-gruppen i 1969 for å sikre økonomisk styrke i fremtiden. Ferrari selv beholdt kontrollen over racingavdelingen frem til sin død i 1988 i en alder av 90 år. Firmaet ledes av elektrikeren Benedetto Vigna som ble tilsatt som administrerende direktør (CEO) i 2021.
Exorcisten
Reaksjoner
Exorcisten ble en omstridt film og ble opphav til en rekke debatter rundt temaet djevelutdrivelse, så vel som de filmatiske effektene og språkbruken. Enkelte av de sterkeste scenene skal har ført til mengdevis av besvimelser der den ble vist. Filmen skal ha trukket til seg en rekke anmeldelser, rettssaker og andre reaksjoner fra bestyrtede borgere.
Ferrari
1929-1946
Enzo Ferrari hadde aldri planlagt å produsere gatebiler da han startet Scuderia Ferrari i Modena i 1929 for å sponse amatørførere. Ferrari trente flere førere i Alfa Romeo-biler frem til 1938, da han ble ansatt av Alfa som leder for deres racingavdeling.
I 1940 ble Alfa Romeo tatt over av myndighetene på grunn av 2. verdenskrig. Enzo Ferraris avdeling var så liten at den ikke ble påvirket av dette. Fordi han var hindret fra å delta i racing i flere år fremover ble Scuderia i en kort periode Auto Avio Costruzioni Ferrari, en produsent av maskindeler og luftfartkomponenter. Under navnet SEFAC (Scuderia Enzo Ferrari Auto Corse) produserte faktisk Ferrari én racerbil, Ferrari Tipo 815, i denne perioden, noe som dermed var Ferraris første egne bilmodell (den debuterte i Mille Miglia-løpet i 1940], men på grunn av den 2. verdenskrig fikk den ikke særlig konkurranse. I 1943 flyttet Ferrari-fabrikken til Maranello, hvor den fortsatt ligger. Fabrikken ble bombet i 1944, og bygget opp igjen i 1946. Helt frem til Enzo Ferraris død var bilfabrikken lite mer enn en inntektskilde for hans store lidenskap, racing.
Scuderia Ferrari betyr direkte oversatt «Ferraris stall», i betydningen «Team Ferrari».
1945-
Den første Ferrari-modellen for gatebruk var 125 S i 1947. Den var utstyrt med en 1,5 liters V12, og Enzo bygget kun gatemodeller for å skaffe kapital til Scuderia. Selv om hans vakre og raske biler fort skaffet seg et godt rykte mislikte Enzo kundene sine sterkt, som han mente kun kjøpte bilene for den status de ga, og ikke ytelsene deres. På et tidspunkt var bilene fra det spanske selskapet Pegaso raskere enn Enzo Ferraris biler, men dette selskapet sluttet senere med sportsbilproduksjon.
Ferraris gatebiler har lenge vært et symbol for de rike og vellykkede. Pininfarina fra Torino designet frem til 2016 svært mange av modellene. Andre designhus som har vært involvert er blant andre Carrozzeria Scaglietti som også holder til i Modena. På 1950-tallet var også Carrozzeria Touring i Milano inne, samt de Torino-baserte Bertone, Ghia og Vignale.
I 2005 fikk fire universiteter tilbud om å utvikle Ferraris fremtidige modellprogram i en konkurranse kalt 'Ferrari Concepts of the Myth'. 20 vinnere fikk vise frem sine konsepter i skala 1:4 og presentere sitt arbeid til styret i Ferrari, som ga tre vinnere muligheten til å arbeide for Ferraris designstudio i Maranello.
Eierskap
Ferrari eies av
Liste over modeller
Frem til midten av 1990-tallet benyttet Ferrari seg av et tretalls-system basert på motorvolum:
De fleste Ferrari-modeller ble også gitt navn etter karosseriformen, vanligvis etter følgende mønster:
Dette navnesystemet kan være forvirrende, fordi noen helt forskjellige modeller benyttet seg av de samme motortypene og karosseriformene. Mange Ferrarimodeller hadde i tillegg andre betegnelser (som Daytona) for å ytterligere identifisere hver enkelt modell. Mange slike navn er egentlig ikke offisielle fabrikknavn. Daytona-navnet er til minne om Ferraris trippelsuksess i 24-timersløpet på Daytona-banen i februar 1967 med Ferrari 300P4.
I tillegg var Ferrari 250 GTOs berømte akronym, som står for Gran Turismo Omologato, et navn italiensk presse ga bilen, som refererte til måten Ferrari hadde omgått reglene og klart å homologere bilen for racingbruk (Ferrari hadde klart å overbevise FIA om at 250 GTO var den samme bilen som den tidligere Ferrari 250). Dette ble sannsynligvis gjort for å unngå forvirring med de mange 250-modellene som hadde blitt produsert før GTO.
De forskjellige Dino-modellene ble oppkalt etter Enzos sønn.
Midt på 1990-tallet la Ferrari til bokstaven F før alle modellnavn (en praksis de gikk vekk fra etter Ferrari F512M og Ferrari F355, men som de returnerte til med Ferrari F430.
FR 2+2
FR angir at det er biler med motoren foran og bakhjulsdrift.
FATIMA-prosjektet
FATIMA-prosjektet (Fastlandsforbindelse til Magerøya) var et veiprosjekt i Finnmark på Europavei 69 bestående av veier og tunneler. Veiforbindelsen på 28,6 kilometer ble åpnet 15. juni 1999. Sambandet omfatter også tre tunneler, den undersjøiske Nordkapptunnelen (6,9 km), Honningsvågtunnelen (4,4 km) og Sarnestunnelen (195 meter), samt Veidnesbrua (520 meter).
Exorcisten
Reaksjoner
Norge Frank Matre, som den gang var ungdomspastor i pinsekirken Salem, gikk sommeren 1974 ut å advarte folk mot å se filmen. Matre begrunnet sitt standpunkt med at man ikke burde spøke med Satan og mente filmen ville utløse organisert Satan-dyrkelse i Norge. «Hvis Exorcist settes opp i Oslo, vil vi stå utenfor kinolokalet og dele ut opplysninger om telefonkontakter dit folk han henvende seg etter forestillingen og få åndelig veiledning og førstehjelp», uttalte Matre i et VG-intervju. Matre valgte å gå ut med advarslene etter at hans pinsemenighet hadde fått flere alarmerende meldinger fra søstermenigheter i Sverige, USA og England, der filmen allerede hadde blitt vist.
Den østlige krigsskueplassen i den amerikanske borgerkrigen
Den østlige krigsskueplassen inkluderte felttogene som vanligvis er mest kjent i historien om krigen, om ikke for deres strategiske betydning, men for deres nærhet til de store befolkningssentrene, de viktigste avisene og hovedstedene til partene. Fantasien til både nordstatsfolk og sørstatsfolk ble fanget av de episke kampene mellom den konfødererte Army of Northern Virginia under Robert E. Lee og unionshæren Army of the Potomac under en rekke mer eller mindre suksessrike kommandanter. Det blodigste slaget i krigen (Gettysburg) og den blodigste enkeltstående dagen i krigen (Antietam) ble begge utkjempet på denne krigsskueplassen. Hovedstedene Washington, DC, og Richmond ble begge angrepet eller beleiret. Det har blitt hevdet at den vestlige krigsskueplassen strategisk sett var viktigere i Nordstatenes seier over Sørstatene, men det er utenkelig at sivilbefolkningene på begge sider kunne ha regnet krigen som slutt uten Lees overgivelse ved Appomattox Courthouse i 1865.
Exorcisten
Innspilling
Opptakene skulle opprinnelig ta 105 dager, men det gikk 500 dager. Det ble hevdet at filmteamet hadde opplevd en usannsynlig mengde uforklarlige hendelser. Død, sykdom, branner og andre ulykker ble nesten daglig kost.
Brannen kom først. Et stort hus, nøyaktig kopi av det egentlige Georgetown-huset, tok plutselig fyr halv tre om natten. Ingen var i nærheten bortsett fra en nattevakt. Det tok seks uker å bygge det opp igjen. Den første innspillingsdagen døde Max von Sydows bror. Forsinkelsen tok en uke, von Sydow måtte til Sverige i begravelse. Noen dager senere døde bestefaren til Linda Blair, jenta som spiller hovedrollen. En av snekkerne kuttet av seg tommelen. Den irske skuespilleren Jack MacGtowan spiller en filmregissør som blir myrdet av den djevlebesatte jenta. Han falt død om en uke etter opptakene. En del opptak ble gjort i Irak. En statue av djevelen, tre meter høy, ble sendt i en fem meter høy kasse. Den havnet i Hongkong i stedet for Bagdad. I studio begynte plutselig sprinkleranlegget å øse vann utover alle kulisser. Også på selve filmen skjedde det merkelige ting. Dobbelteksponeringer lagde merkelige figurer i fjeset på Linda Blair. Regissøren fortalte under et intervju i 1973 at: «''Jeg måtte ta svært mange scener om igjen. Da vi holdt på med Brennpunkt New York tok vi 15—20 scener hver dag. Nå greide vi to eller tre''».
FATIMA-prosjektet
Veiprosjektet kostet 1078 millioner kroner (1999-verdi). Av dette ble ca. 210 millioner kroner betalt med bompenger, som ble innkrevd manuelt. Innkrevingen av bompenger ble avsluttet 29. juni 2012.
Exorcisten
Innspilling
I Channel 4 sin dokumentarserie "Fame Factor" hevdes det imidlertid at flere av disse hendelsene var del av en desinformasjonskampanje for å dekke over forsinkelser og budsjettoverskridelser.
Boka
Filmen er basert på William Blattys The Exorcist fra 1971. Forfatteren hevder at den er basert på en sann historie fra 1949 der en 12 år gammel gutt skal ha blitt besatt av onde makter i Maryland. Blatty skal ha hørt om historien da han var student ved Georgetown University i 1950.
Priser
Filmen ble i 1974 nominert til 10 Oscar-statuetter og vant to (Beste lyd og beste manus basert på annet medium). Samme år vant den fire Golden Globes i kategoriene Beste film, beste regi (Friedkin), beste manus (Blatty) og beste kvinnelige birolle (Blair). Den vant i 1975 fire Saturn Awards.
2000 versjonen
I 2000 kom en versjon av filmen som inneholdt noen scener fra innspillingen som ikke ble vist i den originale versjonen, blant annet den omtalte "spider walk"-scenen. Begynnelsen er også noe annerledes i denne versjonen, samt av det gis en forklaring på hvorfor Regan ble besatt. Denne versjonen hadde tittelen The Exorcist: The Version You Haven't Seen Yet.
Den østlige krigsskueplassen i den amerikanske borgerkrigen
Krigsskueplassen ble avgrenset av Appalachene og Atlanterhavet. De langt fleste slagene skjedde i de 170 km mellom byene Washington og Richmond. Dette terrenget favoriserte de konfødererte forsvarerne på grunn av en rekke elver som primært går fra vest til øst. Dette gjør dem til hindringer og ikke til ankomstveier og kommunikasjonslinjer for Unionen. Dette var ganske forskjellig fra de tidlige årene på den vestlige krigsskueplassen, og siden Unionshæren kun kunne stole på det primitive veisystemet, begrenset det vinterfelttog på begge sider. Unionens fordel var kontroll over havet og de store elvene, noe som gjorde at en hær som holdt seg i nærheten av havet kunne forsterkes og forsynes.
Exorcisten
2000 versjonen
William Peter Blatty og regissør William Friedkin truet like etter nyutgivelsen å gå til sak mot filmselskapet Warner Bros. Striden dreide seg om fordelingen av inntektene fra nyutgivelsen. Partene inngikk forlik i 2003.
I Norge
Exorcisten fikk sensurproblemer i Norge og ble ikke satt opp på norske kinoer før 1978. Den fikk terningkast tre av VGs anmelder og ble beskrevet som en vellaget «sensasjonsfilm» hvor sjokkpartiene er utvendig fremstilt i «skrekkfilm-stil».
Den østlige krigsskueplassen i den amerikanske borgerkrigen
Tidlige operasjoner (1861)
Etter at Fort Sumter falt i april 1861, satte begge sider fart i å opprette arméer. President Abraham Lincoln ba om 75 000 frivillige for å slå ned opprøret, noe som umiddelbart førte til at ytterligere fire stater, inkludert Virginia, meldte seg ut av Unionen. US Army hadde bare rundt 16 000 soldater, mens mer enn halvparten var spredt utover i vest. Hæren ble ledet av generalløytnant Winfield Scott, men han var gammel og var veteran fra krigen i 1812 og den mexicansk-amerikanske krig. På Konføderasjonens side var det bare en håndfull føderale offiserer og menn som trakk seg og sluttet seg til Sørstatene. Den desentraliserte strukturen i de konføderertes forsvar, oppmuntret av statenes mistro til en sterk sentral regjering, var en av ulempene som Sørstatene led under i løpet av krigen.
Exorcisten
Regissøren tar til orde
For regissøren, den William Friedkin, var eksorsisme ikke alene et spennende filmsujet; det men noe han selv på et nivå trodde på - både besettelsens mulighet og de katolske eksorsismer. I et intervju med Vatikanets avis L'Osservatore Romano'' sa han:
Tolomeo Gallio
Tolomeo Gallio  kalt  kardinalen av Como  (født 25. september 1527 i Cernobbio nær Como, død 3. februar 1607 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Exorcisten
Regissøren tar til orde
''«Jeg trodde på muligheten uten å kjenne detaljene. Jeg trodde på muligheten for demonisk besettelse og muligheten for eksorcisme, og [Blattys roman] var basert på et faktisk tilfelle. Det var tilfellet med en 14 år gammel gutt i Maryland, en delstat i USA. Jeg snakket med guttens tante, og hun var der da alt dette skjedde, og hun ga mange detaljer om hva som skjedde. Vi måtte lage filmen med en jente i stedet for en gutt fordi kirken ... på den tiden ønsket å ta alt press fra familien til gutten, så vi gjorde det som fiksjon, ikke som en dokumentar ... Men ganske mange av detaljene var detaljer fra selve saken.... For eksorcismesekvensen hadde jeg som teknisk rådgiver i fader John Nicola, den fremste eksperten i dette landet på eksorsisme. Han var tilknyttet « Church of the Immaculate Conception». Han var min tekniske rådgiver på settet og han hjalp meg med å redigere ritualet slik at bevegelsene prestene utførte var korrekte. Jeg gjentar: Jeg laget filmen som en troende, ikke som en skeptiker.»''
I rollene
(utvalg)
Tolomeo Gallio
Han begynte sitt geistlige virke i tjeneste hos kardinal Antonio Trivulzio, deretter sekretær for kardinal Taddeo Gaddi og så privatsekretær for kardinal Giovanni Angelo de' Medici (den senere pave Pius IV). Han ble biskop av Martorano og senere erkebiskop av Manfredonia.
Han ble kreert til kardinal den 12. mars 1565 av pave Pius IV, med San Teodoro som tittelkirke, så San Pancrazio og deretter Santa Maria del Popolo.
Han virket i den romerske kurie og ble i 1603 dekan for kardinalkollegiet.
Den østlige krigsskueplassen i den amerikanske borgerkrigen
Tidlige operasjoner (1861)
Noen av de første fiendtlighetene skjedde i det vestlige Virginia (nå staten Vest-Virginia). Generalmajor George B. McClellan som ledet Department of the Ohio, beordret styrkene til å marsjere fra Grafton og angripe de konfødererte under oberst George A. Porterfield. Trefningen den 3. juni 1861, kjent som slaget ved Philippi Races, hadde liten betydning utenom at den hevet offentlighetens kjennskap til den unge generalen. Hans seier i slaget ved Rich Mountain i juli var avgjørende for at han ble forfremmet den høsten til å lede Army of the Potomac. Felttoget fortsatte gjennom en rekke mindre slag. General Robert E. Lee virket som om han manglet entusiasme og fikk kallenavnet «Granny Lee». Han var en tidligere oberst i den amerikanske hæren, men manglet kamperfaring og ble snart overført til Carolina-statene for å konstruere befestninger.
Det første betydelige slaget i krigen fant sted i det østlige Virginia den 10. juni. Generalmajor Benjamin Franklin Butler som var stasjonert ved Fort Monroe, sendte styrker fra Hampton og Newport News mot Sørstatenes fremste poster. I slaget ved Big Bethel, nær Fort Monroe, vant oberst John B. Magruder den første konfødererte seier.
Første slaget ved Bull Run
Tidlig om sommeren var kommandanten for Unionens feltstyrker rundt Washington brigadegeneral Irvin McDowell, en offiser som hadde lite krigserfaring. Han ledet frivillige soldater med enda mindre erfaring, mange av dem hadde kun vervet seg for 90 dager, en periode som snart gikk ut. McDowell ble presset av politikere og store aviser i Nord til å handle umiddelbart. Hans plan var å marsjere med 35 000 menn og angripe de 20 000 konfødererte under brigadegeneral P.G.T. Beauregard ved Manassas. Den andre betydelige konfødererte styrken i området var på 12 000 menn under general Joseph E. Johnston i Shenandoah Valley. Denne skulle holdes på plass av generalmajor Robert Patterson med 18 000 menn som truet Harpers Ferry, noe som forhindret de to konfødererte arméene fra å samle sine styrker mot McDowell.
McDowells Army of Northeast Virginia utførte den 21. juli en komplisert vendebevegelse mot Beauregards konfødererte Army of the Potomac, noe som innledet det første slaget ved Bull Run (også kjent som første Manassas). Unionens styrker hadde en tidlig fordel og drev de konfødererte tilbake, men overtaket snudde om ettermiddagen. Oberst Thomas J. Jackson inspirerte sin brigade til å stå i mot et sterkt angrep fra Unionen, og han fikk sitt berømte kallenavn «Stonewall» Jackson. Forsterkninger ankom med jernbanen fra Johnstons hær, Patterson hadde ikke lyktes i å holde dem opptatt. De uerfarne unionssoldatene begynte å trekke seg tilbake, og det utviklet seg til en retrett i panikk. Mange løp så langt som til Washington. Sivile og politiske observatører, noen av dem behandlet slaget som festlig underholdning, ble grepet av den samme panikken. Hæren returnerte i sikkerhet til Washington. Beauregards hær var for utslitt og uerfarne til å sette i gang en forfølgelse. Unionens nederlag ved det første Bull Run sjokkerte Nordstatene, og en ny følelse av dyster bestemthet spredte seg i Nordstatene siden både militære og sivile innså at de måtte investere betydelige penger og mannskap for å vinne en lengre blodig krig.
George B. McClellan ble kalt østover i august for å lede den nylig sammensatte Army of the Potomac som skulle bli den fremste hæren på den østlige krigsskueplassen. Han hadde erfaring som direktør for en jernbane og hadde fremragende organisatoriske egenskaper som trengtes i arbeidet med å trene og administrere. Han var også meget ambisiøs, og innen 1. november hadde han manøvrert seg forbi Winfield Scott og ble utnevnt til øverstkommanderende for alle Unionens arméer, til tross for det ydmykende nederlaget til et felttog han sendte opp Potomac-elva i slaget ved Balls Bluff i oktober.
Kysten langs Nord-Carolina (1861–65)
Resten av operasjonene langs kysten av Nord-Carolina begynte sent i 1864 med Benjamin Butlers og David D. Porters mislykkede forsøk på å erobre Fort Fisher som bevoktet havnen Wilmington. Unionsstyrkene i det andre slaget ved Fort Fisher, ledet av Alfred H. Terry, Adelbert Ames og Potter, lyktes i januar 1865 å beseire general Braxton Bragg, og Wilmington falt i februar. I løpet av denne perioden marsjerte generalmajor William Tecumseh Sherman opp i det indre av Carolina-statene hvor de til slutt fremtvang overgivelsen til den siste betydelige konfødererte feltarméen under Joseph E. Johnston, sent i april 1865.
Shenandoah-dalen (1862)
Våren 1862 avtok Konføderasjonens rusfølelse etter første Bull Run raskt etter nederlagene for Unionens arméer på den vestlige krigsskueplassen som Fort Donelson og Shiloh. George B. McClellans massive Army of the Potomac nærmet seg Richmond fra sørøst i Peninsula-felttoget, generalmajor Irwin McDowells store korps stod klart til å angripe Richmond fra nord og generalmajor Nathaniel P. Banks sin hær truet det rike landbruksområdet i Shenandoah Valley.
En eksentrisk tdiligere professor ved Virginia Military Insitute, Stonewall Jackson, kom til unnsetning for sørstatsfolkenes moral. Han ledet Stonewall Brigade og forskjellige militsenhet som ikke var store nok til offensive operasjoner. Mens Banks forble nord for Potomac, raidet Jacksons kavalerikommandant, oberst Turner Ashby, Chesapeake and Ohio Canal og Baltimore and Ohio Railroad.
Banks reagerte ved å krysse Potomac sent i februar og beveget seg sørover for å beskytte kanalen og jernbanen mot Ashby. Jacksons styrke opererte som venstre flanke av Joseph E. Johnstons hær, og da Johnston beveget seg fra Manassas til Culpeper i mars, ble Jacksons stilling ved Winchester isolert. Den 12. mars fortsatte Banks sin fremrykning mot sørvest («opp dalen») og okkuperte Winchester. Jackson hadde trukket seg tilbake til Strasburg. Banks ordrer som del av McClellans overordnede strategi, var å bevege seg enda lenger sørover og drive Jackson ut fra dalen. Etter at han fullførte dette, skulle han trekke seg tilbake til en stilling nærmere Washington. En sterk offensiv styrke begynte bevegelsen sørover fra Winchester den 17. mars, rundt samme tid som McClellan satte i gang sin amfibiebevegelse til Virginia Peninsula.
Jacksons ordrer fra Johnston var å unngå generelle kamper fordi han var alvorlig tallmessig underlegen, men samtidig skulle han holde Banks opptatt nok til at han ikke sendte avdelinger for å forsterke McClellan på halvøya. Banks mottok feilaktige etteretningsopplysninger og konkluderte med at Jackson hadde forlatt dalen. Derfor fortsatte han østover, tilbake til området rundt Washington. Jackson var misfornøyd med dette fordi denne forflytningen var nettopp det han hadde ordre om å unngå.
I det første slaget ved Kernstown (23. mars 1862) stoppet unionsstyrkene Jacksons fremrykning og fikk til motangrep, vendte hans flanke og tvang ham til å trekke seg tilbake. Dette var hans eneste nederlag nederlag i felttoget. Selv om det var et taktisk nederlag for Jackson, var det en strategisk seier for Konføderasjonen siden det tvang president Lincoln til å holde Banks sine styrker i dalen og McDowells 30 000 menn store korps nær Fredricksburg, noe som trakk rundt 50 000 soldater fra McClellans invasjonsstyrke.
Jackson som nå var forsterket med 17 000 menn bestemte seg for å angripe Unionens styrker bit for bit fremfor å vente på at de skulle samle seg og overvelde ham. Mens han marsjerte omvei for å skjule intensjonene sine, ble han angrepet i slaget ved McDowell den 8. mai, men han klarte å slå tilbake Unionshæren etter betydelige kamper. Banks sendte en divisjon for å forsterke Irvin McDowells styrker ved Fredricksburg. Dette gjorde at Banks kun hadde 8000 menn igjen, og han flyttet disse til en sterk stilling ved Strasburg.
21. mai marsjerte Jackson østover fra New Market og fortsatte nordover. Deres forserte marsj var typisk for felttoget og gav infanteriet hans kallenavnet «Jacksons fotkavaleri». Han sendte sitt kavaleri rett nordover for å få Banks til å tro at han skulle angripe Strasburg, men planen hans var å beseire den lille utposten ved Front Royal og raskt angripe Banks kommunikasjonslinjer ved Harpers Ferry.
I slaget ved Front Royal den 23. mai overrasket og overmannet Jacksons hær vaktpostene til den 1000 menn store Unionsgarnisonen. Jacksons seier tvang Banks ved Strasburg ut på en rask retrett mot Winchester. Jackson forsøkte å forfølge styrken, men styrkene hans var utmattet og plyndret Unionens forsyninger, noe som forsinket dem mye. I det første slaget ved Winchester den 25. mai ble Banks sin hær angrepet av konfødererte kolonner som samlet seg og han ble grundig beseiret. De trakk seg nordover over Potomac. Jackson forsøkteå forfølge, men lyktes ikke.
President Lincoln og krigsminister Edwin M. Stanton i Washington bestemte at nederlagene for Jackson skulle prioriteres umiddelbart, selv om Jacksons ordrer kun var å holde Unionens styrker opptatt borte fra Richmond. De gav ordre om at Irvin McDowell skulle sende 20 000 menn til Front Royal, og John C. Frémont skulle bevege seg til Harrisonburg. Dersom begge styrkene samlet seg ved Strasburg, ville Jacksons eneste fluktrute opp dalen være avskåret. Den umiddelbare konsekvensen av dette trekket var at McDowell måtte avbryte sitt koordinerte angrep sammen med McClellan mot Richmond.
Unionsstyrkene ble trukket tilbake fra dalen. Jackson sluttet seg til Robert E. Lee på halvøya i syvdagersslaget hvor han leverte en ukarakteristisk svak innsats, kanskje på grunn av strevet i felttoget i Shenandoah. Han hadde fullført oppdraget sitt og holdt 50 000 soldater borte fra McClellan, soldater McClellan sårt hadde trengt. Stonewall Jackson fikk etter sin suksess i Shenandoah det beste ryktet blant soldatene i Konføderasjonen, frem til han ble overgått av Lee, og moralen ble styrket i offentligheten. I et felttog med overraskelser og manøvrer, presset han hæren sin til å tilbakelegge 1040 km på 48 dager med marsjering, og han vant fem betydelige seirer med en styrke på rundt 17 000 mot en samlet fiende på totalt 60 000 soldater.
Peninsula-felttoget (1862)
George B. McClellan tilbrakte vinteren 1861–62 med å trene sin nye armé og avslå bønnene fra president Lincoln om å rykke frem mot Konføderasjonen. Lincoln var særlig bekymret for hæren til general Joseph E. Johnston ved Centreville, bare 50 km fra Washington. McClellan overvurderte Johnstons styrke og flyttet sitt fokus fra den arméen til den konfødererte hovedstaden Richmond. Han foreslo å forflytte seg med båter til Urbanna ved Rappahannock-elva og så gå over land til Richmond før Johnston kunne blokkere ham. Selv om Lincoln foretrakk løsningen over land siden den ville dekke Washington fra angrep mens operasjonen pågikk, hevdet McClellan at veiforbindelsene i Virginia var forferdelige, at han hadde sørget for forsvar for hovedstaden som var godt nok og at Johnston helt sikkert ville følge etter ham dersom han gikk mot Richmond. Denne planen ble diskutert i tre måneder i hovedstaden til Lincoln godtok McClellans forslag tidlig i mars. Men innen 9. mars trakk Johnston tilbake sin hær fra Centreville til Culpeper, noe som gjorde McClellans Urbanna-plan upraktisk. McClellan foreslo så å seile til Fort Monroe og så gå opp Virginia Peninsula, den smale landstripen mellom elvene James og York, mot Richmond. Lincoln gikk nølende med på dette.
McClellan flyttet Army of the Potomac til Centreville som en «testmarsj» før avgangen til halvøya. Han oppdaget der hvor svak Johnstons styrke og stilling faktisk hadde vært, og han stod ovenfor økende kritikk. 11. mars avløste Lincoln McClellan som øverstkommanderende for Unionens arméer slik at han kunne konsentrere seg fullt og helt om det vanskelige felttoget som lå foran ham. Lincoln selv, med hjelp fra krigsminister Stanton og et krigsstyre av offiserer, overtok kommandoen av arméene de neste fire månedene. Army of the Potomac begynte å dra mot Fort Monroe den 17. mars. Avgangen ble fulgt av en bekymret følelse. De første kampene mellom panserskip skjedde den 8. og 9. mars da CSS «Virginia» og USS «Monitor» utkjempet det uavgjorte slaget ved Hampton Roads. Bekymringen til hæren var at deres transportskip skulle bli angrepet av disse nye våpnene. US Navy klarte ikke å forsikre McClellan at de kunne beskytte operasjoner ved hverken James eller York, derfor ble hans idé om å gå i land på begge sider av Yorktown forkastet, og han beordret at fremrykningen på halvøya skulle starte 4. april. 5. april ble McClellan informert om at Lincoln hadde kansellert bevegelsen til generalmajor Irvin McDowells sitt korps mot Fort Monroe. Dette gjorde han fordi McClellan ikke hadde klart å etterlate det avtalte antallet styrker i Washington, og fordi Jacksons Shenandoah-felttog skapte bekymringer. McClellan protesterte voldsomt mot at han ble tvunget å lede et betydelig felttog uten de lovede ressursene, men han fortsatte likevel.
Opp langs halvøya
Unionsstyrkene rykket frem til Yorktown, og etter en lengre forsinkelse med å samle sammen beleiringsressurser, beseiret McClellan Konføderasjonen i en trefning, slaget ved Yorktown. I løpet av felttoget tok Unionshæren også Hampton Roads og okkuperte Norfolk. Ettersom unionsstyrkene jaget de konfødererte styrkene opp halvøya i retning Richmond, fant det uavgjorte slaget ved Williamsburg sted ved og rundt Fort Magruder, 1,5 km øst for den gamle kolonihovedstaden.
I slutten av mai hadde unionsstyrkene lyktes i å rykke frem til noen km fra Richmond, men fremgangen gikk sakte. McClellan hadde planlagt massive beleiringsoperasjoner og hadde med seg store lagre med utstyr og beleiringskanoner. Dårlig vær og for dårlige veier gjorde at fremrykningen gikk svært sakte. McClellan var i tillegg svært forsiktig av seg som general. Han var nervøs for å angripe en styrke han trodde var dobbelt så stor som hans. Både fantasien og etterretningen sviktet ham, proporsjonene var omtrent motsatt. Under den konfødererte generalen Johnstons sakte retrett opp halvøya, trente styrkene hans på forledningsoperasjoner. Særlig divisjonen under John B. Magruder som var amatørskuespiller før krigen, klarte å lure McClellan ved å marsjere omveier med små styrker forbi samme stilling flere ganger, noe som fikk den til å se mye større ut.
Unionshæren ble delt av Chickahominy da den nærmest seg de ytre festningsverkene til Richmond. Dette svekket deres evne til å flytte styrker frem og tilbake langs fronten. Slaget ved Seven Pines (også kjent som slaget ved Fair Oaks) fant sted den 31. mai til 1. juni 1862 da de konfødererte slo til mot den mindre unionsstyrken sør for elva. Slaget var taktisk sett uavgjort, men der var to strategiske konsekvenser. For det første ble Johnston såret under slaget og ble erstattet av den mer aggressive generalen Robert E. Lee som skulle lede Army of Northern Virginia til mange seire i krigen. For det andre valgte general McClellan å oppgi sine offensive operasjoner for å starte en beleiring og vente på forsterkninger han hadde bedt om fra president Lincoln. Han fikk aldri tilbake sitt strategiske overtak.
Lee brukte den månedslange pausen i McClellans fremrykning til å befeste forsvarsverkene til Richmond. På sørsiden av James-elva ble det bygget forsvarslinjer sørover til nedenfor Petersburg. Den totale lengden på den nye defensive linjen var rundt 50 km. For å vinne tid til å fullføre de nye forsvarslinjene og forberede seg for en offensiv, gjentok Lee taktikken med å få en mindre styrke til å se mye større ut enn de faktisk var. McClellan ble også nervøs av den konfødererte brigadegeneralen J.E.B. Stuarts modige, men militært meningsløse, kavaleriritt helt rundt Unionshæren (13.-15. juni).
Tranemo
Tranemo er et tettsted i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. Det er Tranemo kommunes administrasjonssenter. I 2010 hadde tettstedet 3 168 innbyggere.
Utlegg
Utlegg eller utleggspant er sikkerhet for et pengekrav som stiftes ved myndighetenes hjelp. Det skilles mellom skifteutlegg, som stiftes av tingretten i forbindelse med et skifteoppgjør, og namsutlegg, som er utlegg stiftet av namsmyndigheten i forbindelse med inndrivelse av et forfalt krav. Utlegg innebærer at kreditor får panterett i en eller flere av debitors eiendeler, eiendommer, eller andre formuesgoder, noe som gir grunnlag for tvangsfullbyrdelse. For at utlegg skal kunne gis må det foreligge tvangsgrunnlag.
Utlegg kan stiftes i enhver av debitors eiendeler, med visse unntak for å sikre vedkommende et eksistensmiminum. I tillegg kan det foretas såkalt utleggstrekk, dvs. at en fast andel av debitors lønn, pensjon, trygd eller lignende tilfaller kreditor hver måned.
Begjæring om utlegg skal fremsettes overfor namsmannen/fogden, som sørger for at utlegget får rettsvern.
Den østlige krigsskueplassen i den amerikanske borgerkrigen
Syvdagersslaget
Lee gikk så på offensiven og gjennomførte en rekke slag som varte i syv dager (25. juni–1. juli) og presset McClellan tilbake til en sikker, men ikketruende stilling ved James-elva.
Det første betydelige slaget i disse syv dagene var slaget ved Beaver Dam Creek eller Mechanicsville den 26. juni. Lee observerte at McClellan hadde posisjonert hæren sin på begge sider av Chickahominy-elva og kunne beseires. Han angrep McClellans høyre flanke på den nordlige bredden og ble slått tilbake med store tapstall. Til tross for at det var en taktisk seier for Unionen, var det starten på en strategisk katastrofe. McClellan trakk seg tilbake sørøstover.
Lee fortsatte sin offensiv i slaget ved Gaines' Mill dagen etter da han satte i gang det største konfødererte angrepet i krigen. Det skjedde på nesten samme sted som slaget ved Cold Harbor i 1864 og hadde lignende tapstall. Angrepet var dårlig koordinert, og Unionens linjer holdt det meste av dagen, men Lee brøt til slutt gjennom og McClellan trakk seg tilbake igjen, denne gang med kurs for en sikker base ved harrison's Landing ved James-elva.
Slaget ved Glendale den 30. juni var et blodig slag hvor tre konfødererte divisjoner samlet sine styrker mot tilbaketrekningen til unionsstyrkene i White Oak Swamp, nær Frayser's Farm, et annet navn for slaget. På grunn av den svake innsatsen til Stonewall Jackson, mislyktes Lees siste forsøk på å avskjære hæren før den nådde James.
Det siste slaget i syvdagersslaget, den 1. juli, bestod av hodeløse konfødererte angrep på det ugjennomtrengelige forsvaret til Unionen i slaget ved Malvern Hill. Lees hær ble påført 5000 døde og sårede i dette mislykkede forsøket.
Syvdagersslaget gjorde slutt på Peninsula-felttoget. McClellan trakk seg tilbake i sikkerhet ved James-elva der han var beskyttet av Unionens kanonbåter. Army of the Potomac ble værende der til august da de trakk seg tilbake på ordre fra president Lincoln i oppbygningsfasen mot det andre slaget ved Bull Run. McClellan beholdt ledelsen av hæren, men Lincoln viste sin misnøye ved å utnevne generalmajor Henry W. Halleck til McClellans tidligere stilling som øverstkommanderende for alle Unionens arméer den 11. juli 1862.
Prisen på begge sider var høy. Lees hær mistet nesten 20 000 døde og sårede ut av over 90 000 soldater under syvdagersslaget, McClellan mistet nesten 16 000 av 105 445.
Etter en vellykket start på halvøya som gikk mot en tidlig slutt på krigen, ble den Nords moral knust av McClellans retrett. Til tross for høye tapstall og Lees klønete taktiske utførelse, gikk Konføderasjonens moral i været, og Lee ble oppmuntret til å fortsette sin aggressive strategi i felttogene gjennom Nord-Virginia og Maryland.
Nord-Virginia og Maryland (1862)
Lee satte i gang to felttog som kan regnes som en nesten sammenhengende offensiv operasjon. Det første gikk mot den andre arméen som truet Richmond, og det andre hvor Lee fortsatte nordover i en invasjon av Maryland.