cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adolf Eichmann
Den første jakten
Haganah plasserte en agent som hushjelp hos Vera som stadig holdt fast ved at mannen var død, og avslørte ingenting mens hushjelpen hørte på. Simon Wiesenthal, som da var ung arkitekt, slo seg ned i Linz for å holde øye med Eichmanns far. Jakten på Eichmann ble deretter avbrutt da Palestinamandatet ble avsluttet og Israel ble besluttet opprettet i 1948. Med den arabisk-israelske krig i 1948 ble jakten på Eichmann nesten glemt.
Argentina under Perón
Fra 1800-tallet var det utvandring fra den tysktalende delen av Europa både til USA og til det sørlige Sør-Amerika, inkludert Argentina. I de sørlige landene ble fra midten av 1800-tallet innvandring av europeere, sett på som en måte å holde området hvitt. Mange tysktalende argentinere ble etter første verdenskrig involvert i en politisk debatt om Heimat (hjemland) og Deutschtum («tyskhet»).
ODESSA var et undergrunnsnettverk av SS-offiserer. Jo flere naziforbrytere som flyktet, desto mer presset dette nettverket myndighetene i Argentina til å gjøre noe og det ble gode kontakter mellom Argentina og Tyskland i 1944.
Argentinas sterke økonomi fikk president Juan Domingo Perón til å arbeide for politisk uavhengigheten og motstanden mot USAs dominans, kalt «den tredje søylen» i peronismen. Landet investerte i våpenindustri og startet oppkjøp av militært utstyr fra Storbritannia og Canada. Perón prøvde også å tilnærme seg den spanske statslederen og fascisten Francisco Franco som en fremtidig alliert. Peróns fremmet innvandring med mål om såkalte «rasemessige forbedringer» ved å blande befolkningen med europeiske innvandrere.
Dette er en del av bakgrunnen for at Argentina ble tilfluktssted for Eichmann og andre nazister. Flere hundre tyske og østerrikske nazister flyktet til Argentina fra krigens slutt til 1955. Trolig søkte flere tusen kroatiske, ungarske og belgiske nazister også tilflukt i Argentina. Perón mente at landet trengte ingeniører og offiserer og det er uklart om han tok i mot nazistiske forbrytere med vilje eller om han aksepterte dem av rent praktiske grunner. Peron håpet å tiltrekke seg flere hundre tusen tyskere etter krigen. I 2003 ble det meldt at Argentina fortsatt holdt hemmelig dokumenter angående 50 nazister. Etter Perons død ble Argentina mindre gjestfrie overfor gamle nazister.
Flukt til Argentina
Ved å bruke falsk navn og utgi seg som en demobilisert soldat fra Wehrmacht, flyktet Eichmann i begynnelsen av 1950 fra Tyskland til Italia, langs det som historikere har kalt «kloster-ruten». Blant SS-folk ble flukt via Skandinavia eller de tyske havnebyene ansett som risikabelt. Den tidligere SS-offiseren Aloiz Schnitlholzer kjørte Eichmann til grensen til Østerrike ved Kufstein. Via Innsbruck reiste han til Gries ved Brennerpasset der han gikk til fots langs stier over grensen til Italia. I Sterzing skjulte han seg i et kloster. På denne tiden ga Eichmann seg ut for å være katolikken Riccardo Klement fra Bolzano. Den 17. juni 1950 ankom Eichmann Genova, der han fikk hjelp av den bayerske fransiskanermunken Anton Weber som tilhørte St. Raphael Society. Weber hadde nazisympatier og nære forbindelser til titulærbiskop Alois Hudal. Ifølge Der Spiegel kom han til Genova 1. juni der han fikk pass. Hudal var en østerriksk biskop fra Graz og rektor ved den studiekonviktet Santa Maria dell’ Anima. Han administrerte Reptilienfond (ulovlig fond), som hovedsakelig ble finansiert fra USA. En annen medsammensvoren var den kroatiske fascisten og presten Krunoslav Draganovic, som var medlem av den kroatiske fascistorganisasjonen Ustasja. Sammen etablerte de et kontaktpunkt og flere fluktsteder for nazistiske krigsforbrytere. De ble gjemt i flere italienske klostre og ble gitt nye identiteter og nødvendige dokumenter. De medsammensvorne utnyttet også sine gode forbindelser med det italienske Røde kors og den katolske nødhjelpsorganisasjonen Caritas. De hadde også en verdifull kontakt med pave Pius XII. Eichmann ble på denne måte tildelt et humanitært pass fra den internasjonale Røde Kors-komiteen i Genève og et argentinsk visum. Begge dokumentene ble utstedet til «Riccardo Klement, tekniker». Fransiskanermunken visste hvem Eichmann var, men det er lite trolig at personer i Vatikanet kjente til «Riccardo Klements» identitet. Den argentinske nazisten Carlos Fuldner hjalp Eichmann med visum fra Argentinas konsulat i Genova. Tidlig i mai 2007 ble hans falske pass oppdaget i rettsarkivene i Buenos Aires av en student som gransket bortføringen av Eichmann i 1960. Passet ble deretter overlevert Argentinas holocaust-museum i Buenos Aires.
Eichmann reiste med skipet «Giovanna C.» fra Genova den 14. juli 1950, og ankom Buenos Aires i Argentina en måned etterpå. Ved ankomsten innkvarterte han seg på det tyske pensjonatet Juhrman i forstaden Vicente Lopez. På samme måte som pensjonatene Arnold og Don José samt Hotel Meier i Barrio Belgrano, var dette pensjonatet spesielt reservert nazistiske immigranter. Hotellet tilbød gratis kost og losji i syv dager for innvandrere uten penger.
Disse «spesielle immigranter» ble etterhvert håndtert av «Sonderkommission Peralta» (grunnlagt 1946) under ledelse av Santiago Peralta, og logistikken ble ordnet av Juan Peróns førstesekretær Rudi Freude. De to industriherrene Guillermo Staudt og Horst Carlos Fuldner var også støttespillere. Begge var av tysk opprinnelse, og Fuldner var tidligere Hauptsturmführer i SS. Fuldner hadde vokst opp i Argentina, tjenestegjorde i Tyskland hos Himmler og returnerte til hjemlandet etter krigen. Fuldner var fra 1945 ansvarlig for rekrutteringen av tyske flyingeniører, blant dem professor Kurt Tank hos flyprodusenten Focke-Wulf. I løpet av noen få dager fikk «Ricardo Klement» jobb som mekaniker i et selskap som drev med metallarbeid i Buenos Aires. Bare to måneder senere sa han opp stillingen. Hans rastløshet fikk ham til å endre yrke flere ganger.
Forholdet til ODESSA
Det har vært uklarhet rundt hans forhold til ODESSA, nettverket av tidligere SS-medlemmer som hjalp til med å flykte til Sør-Amerika. Leksikonet Encyclopædia Britannica oppgir at han fikk hjelp av ODESSA med flukten til Sør-Amerika. Ifølge Moshe Pearlman tok Eichmann kontakt med ODESSA tidlig i 1950 og fikk hjelp til å reise fra Tyskland til Italia.
Tiden i Argentina
Eichmann arbeidet et par år som «junior vannverksingeniør» i provinsen Tucumán i utkanten av Rio Potrero, der han var til sommeren 1953. Der hadde han ansvaret for målingen av vannkvaliteten, vannstrømmer og geologiske analyser, frem til sommeren 1953. Eichmann kunne ikke spansk før han flyktet, men lærte seg dette raskt. På kontoret var han kjent som en ubetydelig, men respektert og pliktoppfyllende person. Eichmann fikk jobben gjennom Compañía Argentina para Proyectos y Realizaciones Industriales - Fuldner y Cía (CAPRI) som var blitt grunnlagt av Fuldner i begynnelsen av 1950 under beskyttelse av den nasjonale vann- og energikorporasjonen Agua y Energía Eléctrica. Prosjektet ble støttet av August Siebrecht og av Perón selv. CAPRI var en del av den første femårsplanen til regjeringen Perón og var en del av studiet av inngående vann i provinsene Tucumán og Santiago del Estero. Mange gamle nazister ble ansatt i CAPRI. Etterhvert ble det kjent blant kollegaene at Klements egentlige navn var Eichmann.
Hans kone Veronika og sønnene Klaus, Horst og Dieter kom til Argentina i 1952. Barna husket ikke faren og for dem var han til å begynne med «onkel Riccardo». I 1955 registrerte Veronika Eichmann seg under pikenavnet Liebl, men begynte noe senere et nytt liv som Catalina Klement. Paret fikk en fjerde sønn som fikk navnet Ricardo Francisco og flyttet da til et lite leid hus i utkanten av Olivos i Chacabuco 4261. Eichmann og familien levde i beskjedne kår i Argentina. I 1959 kjøpte Eichmann et landområde i Calle Garibaldi i forstedet Bancalari nær San Fernando de la Buena Vista. Dette var et lite utviklet forsted til hovedstaden, og der Eichmann bygget hus som familien flyttet inn i tidlig i 1960. Dette kostbare byggeprosjektet tvang Eichmann til å se etter bedre betalt arbeid. Han fant en ny stilling hos Mercedes Benz, hvor han begynte som kontorist og arbeidet seg opp til en lederstilling.
Han holdt kontakt med nazister på flukt og nazisympatisører, og hans identitet var kjent av disse. Han hadde blant annet kontakt med Dürer Verlag og leste deres magasin Der Weg. Mange av disse gamle nazistene og sympatisørene dyrket forestillingen om at holocaust var en bløff iscenesatt av jødene, dermed fortjente de også massedøden som de løgnaktig hadde tillagt andre. Eichmann og andre nazister i Argentina forestilte seg at nazismen ville bli rehabilitert slik at de kunne reise hjem. I fritiden lyttet han på musikk og leste bøker, hovedsakelig tyske. Hans eksemplar av boken Die letzten Tage der Reichskanzlei (de siste ti dager i Rikskansleriet) av offiseren Gerhard Boldt, er markert med mange kritiske merknader og notater, noe som tyder på en teoretisk diskusjon om det tredje rike på en eller annen måte.
Presise opplysninger om hvor Eichmann befant seg var tilgjengelig fra 1952. I Tyskland var det få (bortsett fra Fritz Bauer som ledet påtalemakten i Frankfurt) som brydde seg om å oppspore Eichmann. Blant annet oppga Vera Eichmann fullt og korrekt navn da hun fornyet passene for sønnene ved den tyske ambassaden i Argentina.
Willem Sassen
Blant nazistene i eksil i Argentina var det et ønske om å frita Hitler for ansvaret for holocaust, og samtidig bagatellisere folkemordet. Dette var bakgrunnen for Eichmanns samtaler med Willem Sassen om Eichmanns fortid. Samtalene strakk seg over 5-6 måneder i 1957, og ble tatt opp på 67 lydbånd. Hjemme hos Sassen skuffet Eichmann tilhørerne ved å nekte å bagatellisere holocaust, og ved å ikke frita Hitler for ansvar. I stedet fremstilte Eichmann holocaust som Tysklands legitime selvforsvar mot en dødelig jødisk trussel. Prosjektet mislyktes fordi Sassen prøvde å redusere antallet døde, mens Eichmann skrøt uhemmet.
Sassen sendte en forkortet versjon til bladene Life og Stern som begge publiserte utdrag i 1960. Quentin Reynolds brukte dette som utgangspunkt for sin bok om Eichmann. Nehemiah Robinson, Jacob Robinsons bror, kritiserte i desember 1960 offentlig salget av Eichmanns memorarer til Life.
Deler av materialet havnet hos statsadvokat Fritz Bauer i Frankfurt og nazist-jegeren Wiesenthal hadde fått tak i en annen versjon som han overlot til påtalemakten i Israel. Den sterkt høyreorienterte advokaten Rudolf Aschenauer fikk tak i noe materiale og ga dem ut som Ich Adolf Eichmann (forlaget Druffel). Ved hjelp av omfattende utelatelser og kommentarer forsøkte Aschenauer med lite hell å bagatellisere holocaust og renvaske Hitler. Holocaustfornekteren David Irving fikk i 1991 tak i en omfattende del av materialet fra en person i Buenos Aires. Disse forskjellige versjonene i Bundesarchiv (Forbundsrepublikken Tysklands nasjonale arkiv) i Koblenz på slutten av 1990-årene.
Oppsporet av nazijegere
Vera Eichmann var ikke mulig å oppspore i 1950-årene, men israelske agenter visste at passet hennes var utløpt slik at hun måtte til Wien for å få det fornyet. Østerrikske myndigheter tipset de israelske agentene da hun dukket opp på passkontoret i Wien. Fra da av ble hun skygget kontinuerlig. I 1959 var Vera tilbake i Østerrike for å fornye passet og Haganah kom da på sporet av Eichmann. De israelske agentene var sikre på at hun fornyet passet kun for å reise til mannen.
I 1956, da hele familien var kommet over til Argentina, ble Eichmanns sønn Klaus kjæreste med den 16 år gamle Sylvia Hermann. Hun var datter av den tyske immigranten Lothar Hermann av jødisk bakgrunn. På besøk hos familien Hermann fortalte Klaus at faren var nasjonalsosialist og offiser i den tyske hæren. Klaus fortalte at det etter farens mening «ville ha vært bedre hvis tyskerne hadde fullført utryddelsesarbeidet». Kommentaren sjokkerte Lothar Hermann og ble han sikker på at faren til Klaus var Adolf Eichmann. Et år senere leste Hermann om Eichmann i en avisreportasje fra Einsatzkommando-rettssaken i Ulm og forsto forbindelsen. Hermann forsynte Fritz Bauer, påtalemyndighetens leder i Vest-Tysklands delstat Hessen, med detaljerte opplysninger om Eichmann. Hermann kontaktet også israelske tjenestemenn som samarbeidet med Hermann for å planlegge en arrestasjon.
Arrestasjon
Eichmann ble på tidspunktet for arrestasjonen regnet som en av de fremste nazilederne på frifot.
Agentene tok Eichmann til fange på åpen gate 11. mai 1960 og overførte ham til Israel 22. mai. Mens han ble holdt fanget i en dekkleilighet i Buenos Aires skrev han en erklæring om at han frivillig ble med til Israel. Under agentenes avhør erkjente han sin identitet.
Ben Gurion kunngjorde 23. mai 1960 i Knesset at Eichmann hadde blitt fanget med regjeringens velsignelse og beskrev Eichmann som tidenes største forbryter. Han lovet at massemorderen snart skulle stilles for retten.
Diplomatisk konflikt
Bortføring av Eichmann fra Argentina ledet til diplomatisk konflikt og Argentina meldte saken inn for FNs sikkerhetsråd. Sikkerhetsrådet vedtok 23. juni 1960 enstemmig en resolusjon som påla Israel å kompensere Argentina for overtredelsen. Israels ambassadør ble utvist, senere på sommeren utvekslet landene nye ambassadører og ble enige om at saken var avsluttet.
Rettssak i Jerusalem
Rettssaken mot Eichmann ble avholdt 2. april til 14. august 1961. Saken fikk bred pressedekning over store deler av verden og var en internasjonal begivenhet. Det juridiske grunnlaget var hovedsakelig en egen israelsk straffelov («loven om nazister og nazikollaboratøre») vedtatt i 1950, med blant annet bestemmelser som var nokså lik folkemordkonvensjonen. Loven ga mulighet for dødsstraff.
Eichmann var anklaget for folkemord på det jødiske folket, forbrytelser mot menneskeheten, krigsforbrytelser og medlemskap i kriminelle nazistiske organisasjoner. Eichmann erklærte seg straks «uskyldig, etter tiltalen» for hvert av de 15 konkrete punktene aktoratet la frem. Eichmann hevdet han var uskyldig fordi han personlig ikke var grusom, hadde et vennlig forhold til jøder og fordi han selv ikke deltok i drap ved gassing. Han ble åtte måneder etter åpning av rettssaken kjent skyldig på alle punkter i første rettsinstans og dømt til døden.
Sakens sentrale fakta, at Eichmann organiserte transport og deportasjon av jøder, var ikke omstridt. Eichmann benektet ikke omfanget av holocaust og nazistenes ansvar. Han erkjente sitt ansvar for transportene og at han kjente til massedrapene. Eichmann var en av de hovedansvarlige for logistikken under holocaust, særlig transport til utryddelsesleirene. På denne måten medvirket han til drap på godt over 1 million mennesker til sammen. Under rettssaken brukte Eichmann et organisasjonskart for å bevise at han bare utførte ordre, og derfor var uskyldig. Blant historikere er det bred enighet om at Eichmann ikke bare var en lydig iverksetter av ordrer ovenfra, han var ivrig, foretaksom og konkurranseinnstilt, blant annet ved gjennomføring av deportasjoner fra Ungarn, Bulgaria og Italia. Senere forskning har vist at Eichmann var en ivrig antisemitt som godt visste at han begikk forbrytelser.
Høyesterett bekreftet 29. mai 1962 dommen fra første instans og Eichmann ble hengt noen minutter over midnatt 1. juni 1962. Dette er den eneste henrettelse under sivil straffelov utført i Israel. Eichmann var den første som ble dømt for folkemord basert på Folkemordkonvensjonen og den israelske domstolen var den første som skjelnet mellom folkemord og forbrytelser mot menneskeheten. De fleste internasjonale observatører mente at Eichmann fikk en rettferdig rettssak. I ettertid har det juridiske grunnlaget for rettssak og dom vært bredt diskutert blant jurister.
Den tyskfødte amerikanske statsviteren Hannah Arendt rapporterte fra rettssaken for The New Yorker, og disse reportasjene ble i 1963 utgitt i boken Eichmann i Jerusalem. Arendt formulerte på grunnlag av sine observasjoner den berømte tesen om «ondskapens banalitet» (engelsk: banality of evil). For Arendt var han skremmende normal og hun ble slått av hvor grunn, likegyldig og lite reflektert han var. For Arendt var Eichmanns ondskap banal fordi den var tankeløs. Hun karakteriserte med dette ikke handlingene som banale, men deres motiver. Arendt mente han var skyldig: Hun støttet dødsstraffen og unnskyldte ikke Eichmanns medvirkning til folkemord.
Ettertiden
Debatten etter rettssaken, særlig på grunn av Hannah Arendts bok, har blant annet dreid seg om det ondes natur og definisjon, om den enkeltes skyld og moralske ansvar innenfor et organisatorisk hierarki, om årsakene til holocaust og om Israels rett til å dømme. Den britiske historikeren David Cesarani kom i 2005 med en viktig biografi om Eichmann. Dette var til da den eneste fullstendige biograifen om Eichmann. Den tyske filosofen Bettina Stangneth fokuserer i biografien fra 2011 på årene fra krigen til rettssaken i Jerusalem. Ifølge Stangneht inneholder Cesaranis biografi flere feil når det gjelder tidfesting.
Rettssaken mot Eichmann bidro til juridisk grunnlag for rettsoppgjør etter folkemordet i Rwanda og etter jugoslaviakrigene. Dekningen av rettssaken og utfyllende historisk stoff i forbindelse med rettssaken gjorde informasjon om holocaust bredt tilgjengelig, særlig i USA. Betegnelsen «holocaust» om folkemordet på det europeiske jødene ble etablert i USA som følge saken mot Eichmann.
Etter krigen fremstilte faren Eichmann som familiens sorte får og sa at han hadde brent alle bildene av ham i skuffelse.
Robert Kempner ga i 1961 ut boken Eichmann und Komplizen (Eichmann og hans medsammensvorne) før rettssaken mot Adolf Eichmann. Boken gjør rede for Eichmanns bakgrunn og flukt, og drøfter bevisgrunnlaget om holocaust og knytter dette til Eichmanns virke med transport og deportasjon.
Lydighet og ondskap
Eichmann har siden ofte blitt karakterisert som en «pliktoppfyllende folkemorder», og har vært et eksempel i diskusjoner om ondskap, lydighet, samvittighet, moral og allmennmenneskelig psykologi. Et sentralt spørsmål for ettertiden var om Eichmann bare var en ubetydelig, lydig byråkrat som utførte handlinger med onde konsekvenser, eller om han selv var ond. Rettssaken foranlediget forskning om personlighet og situasjonsbetingelser (blant annet Milgram-eksperimentet) som forklaring på medvirkning til nazistenes forbrytelser, dessuten debatt om lydighet og ansvar generelt.
En vanlig argumentasjon i ettertiden har vært at Eichmann bare var et tannhjul i nazistenes maskineri – om ikke Eichmann hadde gjort arbeidet ville noen andre ha gjort det. En annen argumentasjon er at Eichmann var ond fordi han visste konsekvensen av innsatsen han gjorde.
Cesaranis biografi
David Cesarani skrev biografien Eichmann: His Life and Crimes (2005). Han avviste der blant annet at Eichmann var en banal, ikke-ideologisk byråkrat, slik Arendts kjente bok Eichmann i Jerusalem har blitt tolket. En anmelder skrev «det vil kanskje aldri bli behov for en ny biografi om denne mannen.» Historieprofessor Thomas Laqueur skrev i sin anmeldelse at Cesaranis fremstilling av Eichmann egentlig ikke er så ulik Arendts. Laqueur fremholder at Arendt beskrev Eichmanns administrative ferdigheter og byråkratiske talent, og hun hevdet ikke at han bare var et tannhjul i maskineriet. Det var ifølge Laqueur hans mangel på intellekt, kritisk tenkning og refleksjonsevne som forskrekket henne.
Cesarani skriver at Eichmann gradvis ble en pålitelig tjenestemann i gjennomføring av folkemordet. Eichmann var i likhet med det store antallet på ytre høyreside antisemitt, men han støttet eller medvirket ikke til pogromer som Krystallnatten (1938) fordi det forstyrret hans arbeid med ordnet utvandring av jøder. Han skal ha blitt oppriktig forbauset da han fikk vite at «den endelige løsningen» innebar utryddelse og ikke utvandring (han arbeidet da med en stor plan om tvungen utvandring for 4 millioner jøder til Madagascar). Eichmann skal ha blitt sjokkert da han fikk demonstrert avliving med gass, uten at dette hindret ham i å arbeide ivrig med organisering av transport til utryddelsesleirene. Ifølge Cesarani var Eichmanns bidrag til massemordet preget av hans vanlige problemløsende og praktiske tilnærming.
Eichmann besøkte Auschwitz tidlig i 1942, var til stede under gassing i Kulmhof og var vitne til at Einsatzgrupper drepte tusenvis utenfor Minsk. Eichmann brydde seg ikke om hva som skjedde med jødene etter at han hadde fått dem deportert fra områdene han hadde ansvaret for. Han visste ikke eksakt hvilke leirer det enkelte deportasjonstog ble sendt til, bortsett fra Theresienstadt som han bestyrte selv.
Han la stor vekt på å fylle togene og utnytte kapasiteten. Selv om jødene ble fraktet som gods i kuvogner, tok Deutsche Reichsbahn betalt som om de reiste på tredjeklasse med enveisbillett (barn under fem år reiste gratis). For vaktene måtte Eichmann betale billett på andre klasse. Eichmann sørget for at reisekostnadene ble dekket av jødene selv ved eiendelene de etterlot seg. Eichmann var oppbragt over at franske og italienske myndigheter ikke ville deportere sine jødiske innbyggere, og han presset på for å få dem til å samarbeide.
Under holocaust i Ungarn i 1944 ville Himmler bytte jøder mot lastebiler, noe Eichmann motsatte seg. Det er uklart hvorfor Eichmann var så besatt av å fullføre deportasjonen av jødene fra Ungarn mens den røde arme nærmet seg østfra. Cesarani antok at Eichmann på dette tidspunktet var «fordervet».
Stangneths biografi
Den tyske filosofen Bettina Stangneth analyserer i sin bok Eichmann vor Jerusalem: Das unbehelligte Leben eines Massenmörders (2011; engelsk utgave Eichmann Before Jerusalem. The Unexamined Life of a Mass Murderer, 2014) arkivmateriale (notater, lydopptak og utskrift av intervjuer samt tyske etterretningsrapporter) særlig fra Eichmanns samtaler med Sassen samt avisreportasjer og annet publisert materiale. Noe av arkivmaterialet var nylig oppdaget og ikke tidligere studert. Stangneths bok omtales som den grundigste om Eichmanns liv, og med særlig fokus på årene 1945–1960. Stangneth sammenstilte og undersøkte mesteparten av det fragmenterte materialet fra samtalene med Sassen. Ifølge Stangneth avsløres Eichmanns tankemåte, og hans forsøk på å forvrenge historien til egen fordel. The Guardians anmelder skriver at dette er en dypt urovekkende bok og mye er knapt til å tro.
Stangneths bok viser at Eichmann ikke angret på utryddelsen av jødene. Han anså utryddelsen som en historisk nødvendighet og som noen han var stolt av å ha utført for Tyskland. The Guardians anmelder skriver at Eichmanns kynisme, manglende medfølelse og moralske selvbedrag er forbløffende. I årene i eksil forble Eichmann en lidenskapelig og overbevist nazist. Ti år etter andre verdenskrig var Eichmann ikke realitetsorientert, og trodde stadig at han kunne reise tilbake til Tyskland når nazismen var rehabilitert og hadde gjenvunnet makten i landet. Han planla et offentlig forsvar for nazismens prestasjoner. I årene etter krigen fremstilte han ikke seg selv som en kjedelig funksjonær, i stedet skrøt han av sin kreativitet i arbeidet. Deportasjonen av jødene fra Ungarn beskrev han som sitt innovative mesterstykke: – en prestasjon uten sidestykke. Eichmann kladdet i 1956 et brev til Adenauer med forslag om å komme tilbake for å bli stilt for retten: Eichmann var tilsynelatende overbevist om sin uskyld og regnet med at han bare ville få en mild dom slik at han deretter kunne gå tilbake til et vanlig liv som mange andre nazister hadde gjort.
Professor i politikk og menneskerettigheter Roger Berkowitz skrev i en kommentar til Stangneths bok at den langt på vei støtter Arendts fremstilling av Eichmann: Begge fremhever Eichmanns stolthet, fantasi om egen storhet og betydning, og at han var en vaneløgner. Mye av den informasjonen Stangneth bygger på var kjent for Arendt blant annet gjennom en reportasje i Life i 1960.
Atahualpa
Atahualpa, eller Atahuallpa (født 1502, død 1533 i Cajamarca, dagens Peru), var den 13. og siste keiser av Inkariket.
Han var sønn av en prinsesse i Quito og inkaen Huayana Capac. Inkaen hadde inngått et allianse-ekteskap for å knytte kongen av Quito til seg og på den måten innlemme kongedømmet i Inkariket. Huayana trivdes så godt i Quito at han ble værende der, og Atahualpa ble kongens favorittsønn. Dette mislikte hoffet i Cuzco sterkt. De mente inkaen sviktet sin rolle som solens sønn ved ikke å være i Cuzco, den hellige hovedstad, og mente også at Atahualpa ikke var ektefødt arving av inkaen, da det bare var barn av bror og søster som var ektefødte og rettmessige arvinger. I Cuzco bodde den rettmessige arving av tronen; Huascar.
Da Huayana Capac døde av pest i 1527 brøt det ut borgerkrig mellom Atahualpa med sin base i Quito og Huascar med sin base i Cuzco. I 1532 beseiret Atahualpa sin eldre halvbror Huáscar og sikret seg kontroll over hele imperiet.
16. november 1532 ble han tatt til fange av den spanske conquistadoren Francisco Pizarro. Inkaene betalte et rom fylt med gull og to rom fylt med sølv som løsepenger for ham. Pizarro så at han hadde mulighet til å sikre seg alle rikdommene til inkaene dersom han kunne ta kontroll over imperiet, og valgte derfor i stedet å henrette Atahualpa ved garrotering den 29. august 1533. Offisielt ble han henrettet for mord på Huáscar, hans halvbror (brodermord), for polygami (han hadde flere koner, som var lov for inkaen etter inkaenes lover, men ikke for spanjolene), og for incest (han var gift med sin egen søster, som var lovpålagt i inkariket, men straffbart hos spanjolene.
Hans død markerte slutten på Inkariket.
Fleshlight
Fleshlight er et merkenavn innenfor kunstig vagina, oralt eller analt sexleketøy. Det er et sexhjelpemiddel, som brukes ved å sette penisen inn i åpningen.
Produktets historie
Fleshlight ble designet av Steve Shubin, som ble tildelt patent i juli 1998 for sin oppfinnelse, som en «enhet for diskret sædinnsamling», og den markedsføres av Interactive Life Forms. Den er oppkalt etter det kjøttlignende materialet som brukes i innerermet, i tillegg til plasthuset som inneholder ermet, som er utformet for å se ut som en overdimensjonert lommelykt. Den indreermene er tilgjengelig med en vulva, anus eller munnåpning, i farger som representerer en rekke hudtoner, så vel som gjennomsiktig og 48 forskjellige indre teksturer. Ved siden av den klassiske samlingen introduserte Fleshlight også kolleksjonene 'Freak' og 'Alien', som modellerte Fleshlights design fra fantasy eller sci-fi-stil som vekk fra de konvensjonelle pornografiske modellene som tradisjonelt ble brukt.
Lignende produkter
Fleshlight Girls-merket består av onani-ermer støpt av kroppene til pornografiske skuespillere. En enhet kalt Fleshjack er en spinoff som markedsføres for homofile menn. Fleshjack Boys-merket består av onani ermer og dildoer støpt fra kroppene til homofile pornografiske skuespillere. I 2017 samarbeidet Fleshlight med den nederlandske sexteknologiske produsenten KIIROO for å utvikle Fleshlight Launch, en interaktiv enhet som var i stand til å flytte en Fleshlight-erme, samtidig som den synkroniserte med voksenunderholdning eller tilsvarende kvinnelige leker.
Tore Holden
Tore Holden (født 27. mai 1946) er fra Sandefjord og var en kort periode programleder for Bingolotto på norsk TV 2. Programmet ble etter kort tid tatt av p.g.a. manglende seeroppslutning. Holden er i dag tilknyttet det lokale firma Allegro Film A/S og leder Sandefjord Fotballmagasin på VF 24.
Lindesberg kommune
Lindesberg er en kommune i Örebro län i landskapet Västmanland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Lindesberg.
Tettsteder
Lindesberg kommune har ni tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Romaria
Romaria er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Norbusang (festival)
Norbusang er en barne- og ungdomskorfestival arrangert av den nordiske organisasjonen Norbusam. Festivalen ble arrangert for første gang i Drøbak i 1987, og siden 1991 har den blitt arrangert hvert år helt fram til i dag. Vertsland for festivalen går på omgang mellom de nordiske landene.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1960 – 500 meter kvinner
500 meter hurtigløp på skøyter kvinner var en øvelse i Vinter-OL 1960. Dette var første gang skøyteøvelsene for kvinner var på OL-programmet og dette var den første av skøyteøvelsene for kvinner. Øvelsen ble avholdt på Squaw Valley Olympic Skating Rink og på kunstis. Konkurransen startet onsdag, 20. februar 1960.
23 skøyteløpere fra 10 nasjoner deltok i øvelsen.
Rekorder
Dette var gjeldende verdens- og olympiske rekorder (i sekunder) før Vinter-OL i 1960.
Følgende nye verdensrekorder og olympiske rekorder ble satt i konkurransen:
Frognerbadet
Frognerbadet ble åpnet i 1956 og ligger i utkanten av Frognerparken. Badet arrangerte på tross av dette nordisk mesterskap i svømming i august 1955. Badet har to hovedbasseng, plaskebasseng, stupebasseng (1, 3, 5, 7,5 og 10 meter), tre vannrutsjebaner (to store og én liten), kiosk og garderober med låsbare skap.
Rekorder
Rekorder satt i Frognerbadet:
Kirsten Lehfeldt
Kirsten Lehfeldt (født 19. desember 1952) er en dansk skuespiller, særlig kjent for sitt mangeårige samarbeid med Søs Egelind og sin Robert-belønnede hovedrolleprestasjon i filmen Flamberede hjerter.
Hun er utdannet fra Aarhus Teater i 1976.
Hun har siden opptrådt på både Aalborg Teater og Nørrebros Teater, blant annet i rollen som Edith Piaf. Hun har også vært tilknyttet Betty Nansen Teatret, Privatteatret, Hippodromen og Bellevue Teatret.
Både på teatret og i TV huskes hun for sitt samarbeid med Søs Egelind, hvor de blant annet har parodiert en lang rekke mannetyper.
Hun har dessuten blant annet medvirket i TV-seriene Landsbyen, Flemming og Berit, Gøngehøvdingen og Kaos i opgangen.
Man har også kunnet se henne i TV-julekalenderne Nissebanden og Jul i den gamle trædemølle.
Lehfeldt kan stadig seesi rollen som Philip (sjefredaktøren) sammen med Peter Frödin i Tuborg reklamefilmene. Før det, opptrådte hun i noen reklamefilmer sammen med Niels Olsen og Søs Egelind.
Hun har siden 1975 vært samboer med skuespillerkollegaen Stig Hoffmeyer og er mor til Mille Lehfeldt, som også har utdannet seg til skuespiller.
Anne Karin Torheim
Anne Karin Torheim (født 12. mai 1953) er en norsk forfatter og litteraturkritiker. Hun er født i Bergen og vokste opp i Nordfjord.
Annabelle Despard
Annabelle Despard (født 10. juli 1943 i Cardiff i Storbritannia) er en britisk-norsk forfatter, oversetter og foredragsholder.
Annabelle Despard var lærer ved Hammerseng pensjonatskole ved Lillehammer i 1962-63 og ble cand. philol ved Universitetet i Oslo 1970 med engelsk hovedfag, fransk og allmenn litteraturkunnskap. Hun var vitenskapelig assistent ved Britisk institutt, UiO 1971-72, lektor ved Ski videregående skole 1972-1975, hjelpelærer i fransk drama på Romansk institutt UiO 1975, førsteamanuensis i britiske studier ved Universitetet i Agder (tidligere Agder distriktshøyskole og Høgskolen i Agder) 1976- 2009, derav prorektor 1993-94.
Hun har skrevet fem diktsamlinger og en prosabok om sin engelsk-norske oppvekst, og har sammen med andre forfattet lærebøker. Hun har oversatt mange artikler, kataloger til utstillinger, vitenskapelige utredninger og andre publikasjoner innenfor kunst og kultur, om blant annet Wera Sæther, Barbro Raen Thomassen, Tom Lid, Paal-Helge Haugen og Kjell Nupen.
Hun har også vært med å arrangere diverse konferanser, for eksempel A Woman’s Place 1996, In Verbo Veritas? 1999, Språkdagene 2001 og Forms in Time 2003 og 2006, alle i Kristiansand.
Hun var gift med journalist og forfatter Arild Borgen (1932-2013)
Huáscar
Huáscar, hans fulle navn var Inti Cusi Huallpa Huáscar («Gledens sol») (født 1491, død 1532 i Cuzco), var den siste legitime inkahøvding og rettmessig arving til Inkariket. Han var nummer to i arverekken etter Ninan Cuyuchi, men Cuyuchi døde omtrent samtidig med faren, inka Huayna Cápac rundt 1525. Huáscar ble da utnevnt og kronet til inka med sete i Cuzco. I begynnelsen delte han riket med halvbroren Atahualpa som var de facto hersker i nordriket, men senere brøt det ut borgerkrig mellom de to fraksjonene.
I et endelig slag utenfor Cuzco i 1532 seiret Atahualpa og Huáscar ble fanget. Sent i 1532 vart han myrdet etter ordre fra Atahualpa som selv var fange hos Francisco Pizarro i Cajamarca.
Víctor Sánchez Mata
Víctor Sánchez Mata (født 8. september 1987 i Terrassa i provinsen Barcelona) er en spansk fotballspiller som fra den 30. juni 2022 er klubbløs.
Hildegunn Moltubakk
Hildegunn Moltubakk (spilt av Fredrik Steen) er en fiktiv trebarnsmor fra Ulsteinvik på Sunnmøre. Hun dukket første gang opp i Norgesglasset på P1 i 1997, med innslag opptil tre ganger i uken der hun fortalte om hverdagslivets små og store utfordringer. Sammen med sin svoger Leif-Per (spilt av Ørjan Liavåg) spilte hun 450 forestillinger over hele landet, som til sammen solgte 130 000 billetter fra 1998 - 2001. Figurene har utallige TV- og radioopptredener bak seg, og de var fast humorinnslag i Sommeråpent i NRK i 1999 og 2000.
I 2001 inngikk opphavsmennene et samarbeid med interiørkjeden Kid Interiør, og produserte et titalls reklamefilmer over en fireårsperiode fra 2002 - 2005, med slagordet "steikje fine gardine!" (Try reklamebyrå). Kid Interiør opplevde en voldsom oppsving som følge av reklamefilmene, og bedriften ble i 2003/2004 solgt i sin helhet til nye eiere for ca 1 milliard kroner.
Etter en lengre pause var Hildegunn og Leif-Per tilbake i 2006 med forestillingen "Hildegunn og Leif-Per – midtveis i livets swissrull, som ble sett av over 25.000 i Oslo, Bergen og Ålesund.
I 2011 gjorde Hildegunn og Leif-Per en reklamekampanje for møbelkjeden Hjellegjerde, og sommeren 2013 hadde figurene en sentral rolle under "Sommerlatter" på Aker Brygge, en forestiling som ble sett av nesten 7000 publikummere.
Annbjørg
Annbjørg er et norsk kvinnenavn dannet som en variant av Arnbjørg, som er en moderne form av det norrøne navnet Arnbjǫrg. Det første navneleddet er dannet av ǫrn, «ørn» eller arinn, «arne». Det andre er dannet av bjarga, «berge», bjǫrg, «hjelp», eller borg, «borg».
Annbjørg har norsk navnedag 26. mai.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Ansar al-Sunnah
Ansar al-Sunnah er en væpnet sunnimuslimsk gruppe i Irak som kjemper mot regimet i Bagdad. Gruppen ble startet i 2003 og har overlappende medlemskap og målsetting med den kurdiske islamistorganisasjonen Ansar al-Islam. Deres mål er på kort sikte å gjenopprette sunnimuslimsk overherredømme i Irak, og på noe lengre sikt å gjeninnføre det sunnmuslimske kalifatet. Gruppens leder har blitt identifisert som Abu Abdullah al-Hassan bin Mahmoud, og det antas han er broren til en av nøkkelpersonene i Ansar al-Islam.
Ansar al-Sunnah har tatt på seg ansvaret for flere selvmordsbombere som har operert i Irak, bl.a. ødeleggende angrep på kontorene til de to politiske partiene KDP og PUK den 2. februar 2004. Disse angrepene drepte minst 109 mennesker. Den 14. oktober 2004 plasserte de en bilbombe utenfor den tyrkiske ambassaden i Bagdad.
Johan Øian
Johan Øian (født i Os i Hedmark 8. juli 1915, død 4. oktober 1978) var en norsk pianist, arrangør og komponist. Han avla organisteksamen ved Trondhjems Musikkskole med Oskar Skaug som lærer.
Foruten konsertoppdrag, deriblant med Filharmonisk Selskaps Orkester, arbeidet han som musiker i NRK, der han begynte i Kringkastingsorkestret i 1946 og virket som orkesterpianist og akkompagnatør fram til sin død. Han improviserte klaveroverganger i direktesending ved den ukentlige Meloditimen med Kringkastingsorkestret og Øivind Bergh som dirigent og programleder.
Videre akkompagnerte og arrangerte han populærmusikk og komponerte flere stykker for piano og orgel. Mest kjent er Øians melodier til en rekke populære barneviser, deriblant «Noen barn er brune» for Barnetimen, og «Nøtteliten», «Helene Harefrøken» og «Bolla Pinnsvin» til tekster av Alf Prøysen, innspilt med komponistens eget ensemble i 1955.
Hans «Festmarsj» og «Melodi Beguine» har oppnådd stor popularitet og er innspilt med Kringkastingsorkestret og Øivind Bergh.
I en årrekke spilte han i Den norske kammertrio med fiolinisten Aage Wallin og cellisten Arne Novang. Trioen var særlig aktiv på femti- og sekstitallet med jevnlige sendinger i NRK Radio.
White Aryan Resistance
White Aryan Resistance (WAR) (norsk: Hvit Arisk Motstand) er en nynazistisk grunnlagt og ledet av tidligere Ku Klux Klan leder Tom Metzger. De har hovedkontorer i Kosciusko County.
Nordisk samarbeidsminister (Norge)
Norges Nordiske samarbeidsminister er en ministerpost som tildeles et av medlemmene i regjeringen. Dette er en ministerpost som ikke har et eget departement, men tildeles et av medlemmene i regjeringen.
Dadu
Dadu kan være:
Politiprovokasjon
Politiprovokasjon tilhører den ulovfestede rett (ikke nedskrevne rett) og beskriver ulike situasjoner der en polititjenestemann forsøker å fremprovosere en lovovertredelse.
Norge
I Norge er politiprovokasjon både forbudt og frifinnelsesgrunn i retten, hvis den kriminelle handling ellers ikke ville ha blitt begått.
Formålet med provokasjonen
En provokasjon kan ha flere formål: fremskaffing av bevis, avverge straffbare handlinger eller få tak i stjålne gjenstander.
Vilkår for at provokasjon kan benyttes
Vilkårene for bruk av provokasjon varierer. Ved fremskaffing av bevis er vilkårene strengest, sml. straffeprosessloven § 226.
Flere vilkår må være oppfylt for at provokasjon skal kunne tillates. Vilkårene avgjøres av de prosessuelle grunnkrav, dvs. grunnleggende krav som stilles i forbindelse med straffeprosess. Disse prosessreglene har som grunnleggende forutsetning å beskytte innbyggernes rettssikkerhet.
En politiprovokasjon regnes altså som en del av straffeprosessen, selv om den i Norge ikke er regulert av nedskrevet lov. Som en del av straffeprosessen skal provokasjonen utføres på en hensynsfull måte. Maktmisbruk må ikke forekomme. Det skal være et godt forhold mellom graden av provokasjon som anvendes og det mål som ønskes oppnådd med provokasjonen.
Nora kommune
Nora er en kommune i Örebro län i landskapet Västmanland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Nora.
Politiprovokasjon
Politiet må innhente tillatelse
Politiet må innhente tillatelse til den provokative handling fra statsadvokaten i politidistriktet. Det er ikke tillatt for politiansatte å fremprovosere ulovlige handlinger uten at tillatelse er innhentet.
Nora kommune
Tettsteder
Nora kommune har fire tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Fylkesvei 7260
Fylkesvei 7260 er en ringvei på Mindlandet i Alstahaug kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 132.
Max Andersson (politiker)
Lars-Johan Peter Eriksson (født 26. oktober 1973) er en svensk politiker og markert EU-kritiker. Han representerer Miljöpartiet de Gröna i Sveriges Riksdag, noe han har gjort siden 2006 da han ble innvalgt fra Göteborgs kommunes valgkrets.
Han har vært leder for Unga mot EU og talsmann for Gröna Studenter. Han satt i styret for Grön Ungdom, og sitter nå i styret til Miljöpartiet de Gröna
Annie Riis
Annie Riis (født 29. oktober 1927, død 26. februar 2020 ) var en norsk forfatter og oversetter.
Doctor politices
Doctor politices, forkortet dr. polit., er en doktorgrad i statsvitenskap som tildeles av danske universiteter. Graden ble opprettet i 1902. Den er til en viss grad sammenlignbar med graden doctor rerum politicarum (også forkortet dr. polit.) som ble tildelt av norske universiteter i perioden 1985–2008.
Dublin City FC
Dublin City Football Club var en irsk fotballklubb som spilte i FAI Premier Division. Klubben ble etablert i 1999 etter en splid i Home Farm FC og den nye klubben het opprinnelig Home Farm Fingal før den endret navn i 2001/02-sesongen. Klubben opphørte i 2006 etter økonomiske problemer.
Murbruk förlag
Murbruk förlag er et svensk forlag som ble startet i 2006. Forlaget har stort sett gitt ut bøker om Latin-Amerika, men også verk av Jan Myrdal, Sven Wernström, Maria Sandel og Olof Palme. Forlaget er ifølge nettsiden uavhengig.
Hedenskap
Hedenskap eller hedendom er en betegnelse på eldre religioner som var i eksistens før de som finnes i dag, eller for enkelte personer andre religioner enn kristendommen. Disse andre religionene kan ha tilsvarende betegnelser på de som ikke følger dem.
Ordet hedning kommer fra norrønt av hede, 'en som bor på landet', en nedsettende betegnelse på en "bonde" som fulgte den gamle tro, lign. uttr. kan være hedninger 'et folk som bor på landet' dvs. en/ i blant flere som ikke følger "den rette" tro. Hedning er innen kristendommen en nedsettende betegnelse på en ikke-kristen person eller en som har en annen tro enn kristendommen.
I Bibelen er en hedning en som ikke hørte til det jødiske folk. I starten av Det nye testamentet var det vanskelig for noen jøder å forstå at evangeliet også var ment for de andre folkeslagene. Det ble stor glede blant de første kristne da det gikk opp for dem at de gode nyhetene om Guds frelse også var for hedningene. Hedning er ikke et nedsettende begrep blant kristne som kjenner Bibelen. Alle folkeslag som fikk del i Guds løfter ved troen på Jesus, men som ikke tilhørte Israels stammer, er hedninger ut fra Bibelsk tradisjon og forståelse.
En hedning kan også være en som ikke tror på guder eller bekjenner seg til noen religion.
Begrepet brukes også som adjektiv; hedensk, i heden jord og lignende.
Bibelske fortellinger
I bibelsk sammenheng brukes betegnelsen som gjengivelse av forskjellige folkeslag som gojim, hebraisk for 'folkene', i betydingen ikke-israelitter og ethne, gresk for 'folk', i betydelsen av de forskjellige folkeslagene, mens et annet ord for folk, laos, brukes om jøder og kristne. Gojim brukes i Det gamle testametet og ethne i Det nye testamentet.
Hedning er i henhold til oversettelser av Bibelen en person som ikke er jøde (hebraisk gojim). I ikke-bibelsk språkbruk er hedning i stedet en person som ikke er kristen.
Rubim
Rubim er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Hedenskap
Etymologi
«Paganisme» (fra latin paganus, «landlig, bonde») er det tilsvarende begrepet til «hedendom» avledet fra latin senere på 1300-tallet. Pāgānus var en som dyrket av falske guder, men opprinnelig en sivil person, det vil si ikke en av Kristus' soldater, avledet fra pāgus, en «bondelandsby, landlig». Dette begrepet er en oversettelse av det hebraiske begrepet gojim i Det gamle testamente, og det gresk ethne («folk, folkeslag») i Det nye testamente. Gojim ble benyttet i nedsettende om ikke-jøder, ethne om ikke-kristne. Etnologer unngår begrepet «paganisme», og foretrekker mer presise kategorier som «polyteisme» og tilsvarende.
I vanlig betydning er «paganisme» et gyldig begrep på norsk som synonym til «hedendom», men brukes hovedsakelig om nypagenisme eller nyhedendom, det vil si om et moderne fenomen hvor folk søker andre religiøse trosforestillinger, som moderne åsatro eller wicca, enn de tradisjonelle og etablerte.
Definisjoner
Begrepet hedendom har blitt definert bredt for å omfatte alle religioner utenfor den abrahamittiske monoteistiske religioner som jødedom, kristendom og islam. Gruppen sådan definert ekskluderer de fleste østlige religioner, trosforestillinger hos urbefolkningen i Amerika og mytologier, foruten også ikke-abrahamittiske religioner generelt. En mer begrenset definisjon vil ikke omfatte noen av verdensreligionene og innskrenker begrepet til lokale eller landlige strømninger som ikke er organiserte. Vesenstrekk i hedenske tradisjoner er fraværet av omvendelse og misjon, og tilstedeværelsen av en levende mytologi som forklarer de religiøse opplevelsene og ritualene.
Historisk utvikling
Hedendom har vært en betegnelse på folketro i forhistorisk tid hvor folk i møtet med fremmede stammers trosforestillinger. Hedendom var da fremmede guder i kontrast til de hjemlige guder. Det var ikke nødvendigvis en religiøs motsetning da fremmede gudene stundom ble opptatt i den lokale kulten og innlandske mytologien og gjort likeverdige med egne guder.
I henhold til profetreligionene (de abrahamittiske) med deres forbud mot å dyrke andre guder ble hedendom en betegnelse for andre folk og kulturers religiøse trosforestillinger og var samtidig en religiøs ringeakting. I Det gamle testamente ble disse andre betegnet som gojim, «folk», «ikke-jøder», og i Septuaginta (en tidlig gresk oversettelse av Det gamle testamente en gang mellom 200-tallet og 100-tallet f.Kr.) med ethne hvor adjektivet ethniko's, «hedning», «hednisk» (jfr Mattus 18:17: «hvis han ikke engang vil høre på menigheten, skal han være for deg som en hedning eller en toller.»). Da kristendommen ble utbredt i Romerriket ble de gamle religionene tilhengere betegnet med ord som «lantbor», «pagani», «campani», på germanske språk som «heiden», «hedbor», det vil si hedninger. Den historiske betydningen av hedendom innbefattet alle religioner som ikke var kristne, også islam som opprinnelig var og ble betraktet som en arabisk avart av kristendommen. En motsetning til hedendom kan da også uttrykkes som en prinsipiell monoteisme.
Gresk-romersk hedenskap
De olympiske guder var gjenstand for en aktiv dyrkelse gjennom hele antikken inntil keiser Theodosius den store (død 395) i år 394 forbyr hedenskap ved lov innenfor Romerrikets grenser.
Keltisk hedenskap
Keltisk hedenskap er en druidereligion, en form for presteskap knyttet til offer- eller orakel, som ble praktisert i Vest- og Mellom-Europa og på De britiske øyer i oldtiden (ca. 600 f.Kr. – 400 e.Kr.). Da England ble erobret av (ikkekristne) romere ble druidenes hemmelige og politiske aktivitet bekjempet med stor voldsomhet.
Germansk hedenskap
Germansk hedenskap kan inndeles i
Hinduisme
Indisk hedenskap går tilbake til vedisk religion som fortsatt er en levende religion til tross for buddhismens og islams intense misjon i sørlige Asia.
Folkelige religioner
Folkelige religioner er uorganiserte religiøse uttrykk og trosforestillinger som finnes hovedsakelig i rurale, landlige og sparsommelige befolkede områder. Disse forestillingene kan omfatte ulike uttrykk som animisme, forfedredyrkelse, og sjamanisme.
Nyhedendom
Nyhedendom eller neopaganisme er moderne hedenskap som er blitt gjenopplivet i bevisst opposisjon til tradisjonelle og tradisjonelt undertrykkende religioner som kristendom og islam. Tilhengerne har dannet ulike organiserte trossamfunn, men disse er små og tilsynelatende ingen utfordring for de tradisjonelle religionene.