cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anne Boleyn
Fødsel og familie
Annes far var en respektert diplomat med en begavelse for språk. Han var også en som hadde kong Henrik VIIs gunst, og kongen sendte ham på mange diplomatiske reiser til utlandet. Han fortsatte sin karriere under Henrik VIII, som ble kronet i 1509. I Europa vant Thomas Boleyns sjarm og profesjonalitet ham mange beundrere, blant annet erkehertuginne Margarete av Østerrike, datteren til keiser Maximilian I av det tysk-romerske rike. Hun styrte Nederlandene på vegne av sin far og var så imponert over Boleyn at hun tilbød hans yngste datter en stilling i sin husholdning. Normalt måtte en pike være 12 år for å oppnå en slik ære, men Anne kan ha vært yngre, ettersom Margarete refererte varmt til henne som «la petite Boleyn» (skjønt dette kan vise både til hennes alder og hennes høyde). Anne skal ha gjort et godt inntrykk i Nederlandene for sine manerer og sin flid til å lære. Hun bodde der fra våren 1513 og til hennes far sørget for at hun kunne studere videre i Paris fra vinteren 1514.
Lokomotiv Arena 2000
Arena 2000 (russisk: Универсальный культурно-развлекательный комплекс «Арена 2000. Локомотив) er en multifunksjonsarena som ligger i Jaroslavl, Russland. Arenaen inneholder en ishall som er hjemmebanen til ishockey-klubben Lokomotiv Jaroslavl og hvor tilskuerkapasitet er 8.905, og som kan omkonfigureres til andre arrangementer.
Anne Boleyn
Fødsel og familie
I Frankrike ble hun hoffdame for dronning Claude av Frankrike og fungerte også som oversetter når det kom engelske besøkende av høy rang til det franske hoffet. I dronningens husholdning fortsatte hun å lære fransk språk, og hun fikk grundig kjennskap til fransk kultur og etikette. Hun utviklet også interesse for moter og for religiøs filosofi, noe som senere bidro til en reformering av den engelske kirke. Hennes europeiske utdannelse ble avsluttet i 1521, da hun ble kalt tilbake til England av sin far. Hun seilte fra Calais, som da fortsatt var underlagt England, i januar 1522.
Antoine Louis
Han er kjent også ved sitt bidrag til konstruksjonen av et henrettelsesredskap, louison eller louisette, senere kalt giljotin.
Anne Boleyn
Opptreden og personlighet
Anne Boleyn ble ikke ansett som en skjønnhet i sin tid. Hun var for tynn og hennes farge ble betraktet av mange som for mørk i en periode da lys hud og hår ble foretrukket. Imidlertid var det mange observatører som var imponert av hennes mørke øyne og lange, sorte hår. En italiener som møtte henne i 1532, skrev at hun var «ikke av de vakreste kvinner i verden», men andre mente at hun var «competent belle» («ganske vakker») og «ung og pen». En historiker har sammensatt alle disse beskrivelsene og konkludert følgende:
Jarva Indre skredoverbygg
Jarva Indre skredoverbygg er et rasoverbygg på fylkesvei 180 i Vik kommune i Vestland. Det er 52 meter langt.
Anne Boleyn
Opptreden og personlighet
Folk synes hovedsakelig å ha blitt tiltrukket av Annes karisma. Hun ga et godt inntrykk med sin sikre sans for moter og inspirerte mange nye trender blant hoffdamene. I etterpåklokskapens lys kan man si at hun var det største moteikonet i England tidlig på 1500-tallet. William Forrest, forfatter av et samtidig dikt om Katarina av Aragón, komplimenterte Annes evne som en danser. «Her», skrev han, «var en frisk, ung dame som kunne trippe og gå».
Antoine Louis
Bakgrunn
Antoine Louis ble utdannet i medisin av sin egen far, som var lege ved et militærhospital.
Lege og forfatter
Han dro så til Paris, der han arbeidet ved nervesykehuset Hôpital Salpêtrière. I 1743 trådte han inn i tjeneste som kirurg ved et regiment, og fikk ved Concurs stilling som Gagnant-mitrise ved Salpetriere.
I årene 1744 til 1746 ble han ved sin medvirkning til premieskrifter for Akademiet for kirurgi kjent i fagmiljøene. I 1746 ble han medlem av Akademiet for kirurgi (Académie Royale de Chirurgie). Dette Académie Royale de Chirurgie var blitt opprettet 18. desember 1731 i lokaliteter i Louvre. Antoine Louis ble en sentral person ved utgivelsen av Mémoires de l'Académie royale de chirurgie; han redigerte i alt fire av de fem bindene.
Anne Boleyn
En kongelig kjærlighetshistorie
På den tiden som Anne Boleyn kom til hoffet var Henriks første dronning Katarina av Aragón populær hos mange, skjønt hun ikke var aktiv i politikken og ei heller deltok i hofflivet. Alle hennes sønner med Henrik hadde dødd i spedbarnsalderen og Henrik var utålmodig etter å skaffe seg en mannlig arving til sin trone for å opprettholde sitt dynasti og hindre borgerkrig.
Antoine Louis
Lege og forfatter
Hans første skrifter var programmet Cours de chirurgie pratique sur les plaies d‘ armes a feu (1746) og ''Observations sur l‘ electricite. . . avec des remarques sur son usage'' (1747). Ved sin livlige deltagelse i stridighetene mellom leger og kirurger ble flere av hans skrifter sentrale, da særlig der han kritiserte Combalusier.
Ailo Gaup
Ailo Gaup (født 18. juni 1944 i Kautokeino, død 24. september 2014 i Oslo) var en samisk forfatter og noaidi, som var bosatt i Oslo.
Antoine Louis
Lege og forfatter
Så fulgte Observations et remarques sur le virus cancereux etc. (1748), og - noe som ikke var skjedd på hundre år i kirurgkretser - en på latin forfattet dissertasjon ''Positiones anatomicae et chirgicae de vulnerbis capitis, quas praes. Salv. Morand, tueri conabitur etc'' (1749). Med denne ble han Maitre en Chirurgie. Han ble så professor i fysiologi og underviste som sådan i førti år.
Anne Boleyn
En kongelig kjærlighetshistorie
Anne Boleyn gjorde sin debut ved hoffet i et maskeradeball i mars 1522 hvor hun utførte en detaljrik dans sammen med kongens yngre søster, flere andre hoffdamer og kongens elskerinne – Annes egen søster Mary. I løpet av et par uker etter denne opptreden var hun kjent som den mest fasjonable og dyktige kvinnen ved hoffet og hun har blitt referert til som et «glass of fashion».
2009 i Frankrike
Begivenheter i året 2009 i Frankrike.
Antoine Louis
Lege og forfatter
Antoine Louis fikk i 1757 stilling som kirurg ved Charite, men forlot stillingen som følge av tvister med hospitalsledelsen og ble i stedet i 1760 Chirurgien-major consultant for den franske armé ved øvre Rhinen. Han deltok da på to felttog.
Varna oblast
Varna oblast (kyrillisk: Област Варна) er en forvaltningsenhet øst i Bulgaria. Byen Varna som ligger til Svartehavet er den største i oblasten.
Antoine Louis
Lege og forfatter
I 1764, etter at Jean François Clément Morand trakk seg tilbake, ble han sekretær for Kirurgakademiet, og med dette begynte han en ekstraordinær virksomhet, også i litterær forstand.
Anne Boleyn
En kongelig kjærlighetshistorie
I løpet av denne tiden ble hun oppvartet av Henry Percy, sønnen til jarlen av Northumberland. I hvilken grad deres forhold var seriøst er uklart. Mange skjønnlitterære fortellinger og filmatiseringer av Annes liv har romantisert denne fortellingen ved å beskrive hvordan de to unge elskede kom sammen i sin kjærlighet. Det er dog verd å nevne at det ville ha vært umulig for dem å bryte sin forlovelse om de allerede hadde vært intime og flere av de som har skrevet biografien hennes har pekt på at Anne hadde sett for mange omdømmer bli ødelagt til at hun ville risikere sitt eget. En katolsk forfatter, George Cavendish, som mislikte Anne Boleyn men var en venn av Henry Percy, slo senere kategorisk fast at de to aldri hadde vært intime elskere. Det synes derfor meget usannsynlig at deres forhold hadde vært av seksuell art.
Varna oblast
Geografi
Oblasten er 3 820 km² stort og har Svartehavet som sin østlige grense. I sør grenser oblasten til Burgas oblast, i vest til Sjumen oblast og i nord til Dobritsj oblast.
Anne Boleyn
En kongelig kjærlighetshistorie
Forholdet ble brutt i 1523 da Henry Percys far nektet å støtte forlovelsen. En romantisk myte har påstått at forholdet ble brutt av kardinal Thomas Wolsey, kong Henriks førsteminister, ettersom kongen begjærte Anne selv. Det er ikke mulig å avgjøre dette, og historikerne er delt i synet på dette spørsmålet.
Antoine Louis
Lege og forfatter
Innen anatomien finnes det en ham til ære betegnelse for angulus sterni - som også kaller angulus ludovici, det vil si Louis-vinkelen. Den finnes mellom manubrium og corpus sterni og avgrenser øvre og nedre mediastinum fra hverandre.
Mellom 1749 og 1768 skrev han en god del leilighetsarbeider, som blant annet befattet seg med steinsnitt, vesentlige sykdommer, sikre dødstegn, veneriske sykdommer og deres behandling, spørsmålet om mord eller selvmord ved henging, angivelig sent fødte barns ektestatus, og minnetaler.
Samtidig kom også flere større arbeider fra hans penn: Recueil d‘ observations d‘ anatomie et de chirurgie, pour servir de base a la theorie des plaies de tete par contrecoup (1768, i samarbeid med Sue); oversettelse av Hermann Boerhaaves kirurgiske aforismer (7 bind, 1768), leksikonet Dictionnaire de chirurgie (2 bind, 1772), Oeuvres diverses de chirurgie (2 bind, 1788), tre dusin avhandlinger i ''Mémoires de l' Acad. roy. de chir. (Tomus II—V) og dessuten en rekke i Journal de médecine'' om de forskjelligste kirurgiske og rettsmedisinske forhold.
Han var dessuten en produktiv artikkelfordatter for Encyclopédie ou Dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers, om anatomiske og medisinske emner. Han bidro også til Encyclopédie d’Yverdon, et senere prosjekt ledet av Fortunato Bartolomeo de Felice (1723–1789).
Han skrev i en meget elegant, klar og lettfattelig stil. Ved hans død fant man 24 pakker med manuskripter etterlatt.
Louis var en av de mest åndfulle kirurger på 1700-tallet. Han hadde stor entusiasme for kunst og vitenskap, var en skarp og logisk tenker, mer forfatter enn praktiker, og han oppfant eller forbedret flere nyttige medisinske instrumenter.
Han var også en innsiktsfull og upartisk biograf som skrev om berømte avdøde kirurger.
I juni 1791 ble Antoine Louis spurt av Assemblée nationale (den franske nasjonalforsamling), som hadde gjennomført en strafferettsreform - om å utvikle utkast til en enhetlig og effektiv mekanisk innretning (effet d'une simple mécanique) for henrettelser (peine de mort). Nå, kort tid før sin egen død, samarbeidet han med Joseph-Ignace Guillotin på en henrettelsesmasjon som skulle bli kjent under sistnevnes navn, og en anvisning om bruken - Avis motive sur le mode de décollement (Moniteur universel, 1792). Man kalte den første konstruksjonen ham til ære for louisette eller louison. Denne første konstruksjonen ble bygget sammen med håndverkeren Tobias Schmidt (egentlig klaverbygger) med medvirkning fra skarpretteren Charles-Henri Sanson. De første prøver av henrettelsesmasjonen fant sted 17. april 1792; den befant seg på sykehuset Bicêtres indre gårdsrom, og man benyttet levende sauer og flere menneskelik som testobjekter. Resultetene var tilfredsstillende, men man modifiserte den opprinnelige klingeform og arstattet den med en trekantet form.
Ciney
Ciney er en kommune i den belgiske provinsen Namur.
Varna oblast
Geografi
Varna oblast omfatter deler av den bakkete donausletten, For-Balkan, østre del av Balkanfjellene, Varna-Devniadalen og Kamtsjijadalen. Øvrige elver er Provadija og Batova. Svartehavskysten er bakkete og grønn, for det meste med klipper og nes, samt flere langstrakte og brede sandstrender i tillegg til mange små.
Befolkning
Varna oblast har 500 428 innbyggere (2009), hvorav 71 % bor i Varna og totalt 81 % i urbane områder. Befolkningstettheten er 130 per km², mens det nasjonale gjennomsnittet er 70. Arbeidsledigheten var i 2005 7,35 % som er lavere enn landsgjennomsnittet.
Befolkningen er med sammensatt av bulgarere (85,1 %), sigøynere  (3,4 %), armenere (0,6 %), russere (0,3 %, (herunder lippovanere  i landsbyen Kazasjko)), og i tillegg mindre grupper av ukrainere, jøder, grekere, krimtatarer, tsjerkessere, indere, arabere, afrikanere og andre immigranter. I landsbyer som Asakovo, Suvorovo og Valtsjidol har det historisk bodd gagauzere, som imidlertid nå definerer seg som bulgarere.
Religiøs tilknytning inkluderer ortodokse kristne (83 %), muslimer (9,75 %), og mindre grupper av protestanter, romersk-katolske, jøder og buddister.
Administrativ inndeling
Oblasten er inndelt i 12 kommuner: Aksakovo, Avren, Beloslav, Biala, Dalgopol, Devnia, Dolni Tsjiflik, Provadija, Suvorovo, Vatsjidol, Varna og Vetrino.
Økonomi
Oblasten er nest størst etter Sofia med hensyn til utenlandske investeringer; andel bruttonasjonalprodukt per innbygger er likevel høyere og arbeidsledigheten lavest i landet. Inntekten pr innbygger er den femte høyeste i landet (2007). Økonomien er serviceorientert og omfatter mer enn 30 % av landets turistinntekter.
Varna oblast har viktige trafikknutepunkter i havnen i Varna ved Svartehavet, Varna lufthavn, Varna jernbane- og fergeterminal og flere jernbanelinjer. Gjennom oblasten går motorveier og byen Varna er den østligste punkt på den pan-europeiske transporkorridor nr 8.
Anne Boleyn
En kongelig kjærlighetshistorie
I henhold til George Cavendish ble Anne for en kort tid sendt fra hoffet og til familiens eiendommer på landet, men det er ikke kjent hvor lenge oppholdet varte. Da hun kom tilbake samlet hun en gruppe med kvinnelige venner og mannlige beundrere rundt seg, men ble også kjent for sin vilje til å holde menn på behørig avstand. Poeten Thomas Wyatt, som skrev om henne i diktet Whoso List to Hunt, beskrev henne som utilgjengelig og målbevisst til tross for at hun virket bluferdig og stille. I 1525 ble Henrik VIII forelsket i henne og begynte å gi henne oppmerksomhet.
Annes søster Mary hadde tidligere vært kongens elskerinne for en kortere tid mens hun var gift med William Carey, en herre i kongens råd. Det har gått rykter om det ene eller begge barna til Mary Boleyn hadde Henrik VIII som far. Noen historikere som Alison Weir har stilt spørsmål om Marys sønn Henry Carey faktisk hadde Henrik VIII som far. Det er antatt at kongens forhold til Mary ble avsluttet lenge før han ble involvert med hennes yngre søster Anne.
Anne motsatte seg hans forsøk på å forføre henne og avslo å bli hans elskerinne. Hun avviste hans innledende tilnærmelser ved å si «Jeg bønnfaller Deres høyhet helt ærlig om å avstå, og dette er for meg et svar i beste mening. Jeg ville heller miste mitt liv enn min ærlighet». Kongen ble mer tiltrukket av henne på grunn av hennes avvisning, og han svermet om henne uten stans, selv etter at hun hadde forlatt hoffet for å dra tilbake til Kent. Historikerne er delt i synet på grunnene til at Anne avviste kongen. Noen mener det var av dydighet, og andre mener det var kalkulert beregning grunnet hennes ambisjoner. Til slutt ga hun likevel etter da han fridde til henne, men var fortsatt bestemt på å ikke gå til sengs med ham før etter de var gift. En graviditet før ekteskap kunne bety at barnet ikke ville bli regnet som legitimt. Det er ofte hevdet at Henriks heftige forelskelse i henne ledet ham til å søke en måte å få sitt første ekteskap opphevet. Det er dog gode bevis for at Henrik tok beslutningen om å avslutte dette ekteskapet fordi dronning Katarina ikke hadde gitt ham en arving. I 1527 søkte han og hans ministere om en annullering av ekteskapet fra Vatikanet. Dette ble imidlertid ikke innvilget i første omgang.
I begynnelsen ble Anne Boleyn holdt i bakgrunnen, men i løpet av 1528 var det alminnelig kjent at Henrik aktet å gifte seg med henne. Annes slektninger støttet hennes sak, og de hadde mange tilhengere ved hoffet. Innledningsvis distanserte Anne seg fra politikken. Hun omga seg med luksus i sin nye livsstil, og kongen betalte for hva som helst. Hun skaffet seg en stor garderobe av festkjoler, pels og juveler. Hun fikk også tildelt sin egen stab av tjenere, flere hoffdamer og nye palassværelser.
Makten bak tronen
I 1529 virket det som om pave Klemens VII ikke var nærmere til å gi Henrik en annullering av ekteskapet enn han hadde vært i 1527. Annes spioner rapporterte at deler av problemet var at Katarina av Aragóns nevø, Karl V av det tysk-romerske rike, hadde tatt paven til fange. Henrik innså at det var utenkelig at paven ville gi ham en annullering av ekteskapet fra keiserens tante.
Etter som de politiske spenningene økte på kontinentet oppsto det forvirring i det engelske hoffet da kardinal Wolseys lojalitet til Anne Boleyn ble betvilt. Boleyn-fraksjonen var overbevist om at han var forrædersk, og opprettholdt sitt press inntil Wolsey fikk avskjed fra stillingen under kongen i 1529. Etter å ha blitt avskjediget bønnfalt kardinalen Anne Boleyn om å hjelpe ham tilbake til makten, men hun nektet. Han begynte da en hemmelig konspirasjon for å tvinge Anne i eksil ved å korrespondere med både paven og dronning Katarina. Da dette ble oppdaget ga Henrik ordre om å arrestere Wolsey og hadde det ikke vært for at han døde av en alvorlig sykdom i 1530 ville han ha blitt henrettet for forræderi. Et år senere ble dronning Katarina forvist fra hoffet og hennes gamle rom ble gitt til Anne.
Med Wolsey ute av vegen ble Anne Boleyn den mektigste personen ved hoffet. Hun hadde betydelig makt over utnevnelser til regjeringen og i politiske saker.
Hennes voldsomme irritasjon over at Vatikanet nektet å gjøre henne til dronning fikk henne til å foreslå et nytt alternativ for kongen. Hun antydet at han burde følge rådene til religiøse radikale som William Tyndale som bestred pavens autoritet og mente at det var monarken som burde være kirkens overhode. Da William Warham, den konservative erkebiskopen av Canterbury, døde, fikk Anne Boleyn familiens prest – Thomas Cranmer – utpekt til den ledige posisjonen. Hun støttet også at den radikale og lavadelige Thomas Cromwell skulle kunne klatre i sosial og politisk betydning, og medvirket til at han endte som kongens nye favorittrådgiver.
I løpet av denne perioden spilte Anne også en stor rolle i engelsk utenrikspolitikk ved å sikre en allianse med Frankrike. Hun etablerte en utmerket kontakt med den franske ambassadøren Giles de la Pommeraye som var betatt av henne. Med dennes hjelp arrangerte hun en internasjonal konferanse i Calais vinteren 1532 hvor Henrik håpet at han kunne få den franske kongens, Frans I, støtte for sitt nye ekteskap.
Før Henrik reiste til Calais utnevnte han Anne til markise av Pembroke, og gjorde henne derved til den første engelske kvinne og borger som vi kjenner til som ble adelig i egen rett enn via arv. Annes familie profitterte også på forholdet. Hennes far, allerede vicomte Rochford, ble utnevnt til jarl av Wiltshire og, med støtte fra en overenskomst med kongen og Annes irske slektninger, Butler-familien, også jarl av Ormonde. Takket være Annes innflytelse fikk hennes fraskilte søster Mary en årlig pensjon på £100, og Marys sønn, Henry Carey, fikk sin utdannelse på et prestisjefylt cistercienskloster.
Ekteskap
Hendelsene begynte nå å komme i hurtig rekkefølge. Den 23. mai 1533 nedsatte erkebiskopen av Canterbury, Thomas Cranmer, et eget råd i Dunstable oppnevnt av kongen for å bestemme gyldigheten av kongens ekteskap med Katarina av Aragón, og erklærte ekteskapet for dødt og ugyldig. Fem dager senere, den 28. mai 1533, erklærte Cranmer ekteskapet til Henrik og Anne for å være riktig og gyldig. Etter syv lange år ble Anne endelig juridisk Henriks hustru og dronning av England. Katarina ble formelt fratatt sin tittel som dronning i tide for Annes kroning den 1. juni 1533.
På tross av paven erklærte Cranmer nå at den engelske kirken sto under kong Henrik VIIIs kontroll, og ikke under Den hellige stol. Dette var det berømte «bruddet med Roma» som signaliserte slutten på Englands historie som en romersk-katolsk nasjon. Få var oppmerksom på den historiske betydningen, og enda færre var forberedt på å forsvare pavens autoritet. Dronning Anne var lykkelig over utviklingen, selv om hun forble katolsk mente hun at pavedømmet hadde en korrumperende innflytelse på kristendommen. Hennes rest av katolske tanker kan bli sett i den prangende andakten for jomfru Maria under hennes kroningsseremoni.
Etter kroningen trakk hun seg tilbake i stillhet for å forberede seg for fødselen. Hun ble dypt bekymret da Henrik ble forgapet i en hoffdame og det førte til deres første sammenstøt. Kongens utroskap var kortvarig ettersom Henrik ikke ønsket å sette dronningens graviditet i fare.
Henrik og Annes barn ble født litt for tidlig den 7. september 1533 ved kongens favorittbosted, Greenwich Palace. Barnet ble døpt Elizabeth til ære for Henriks mor Elizabeth av York. Hun fikk en strålende dåpsseremoni, men Anne fryktet at Katarinas datter Maria ville true Elizabeths posisjon. Henrik døyvet dronningens frykt ved å frata Maria hennes tjenere og sende henne til Hatfield House som hoffpike for prinsesse Elizabeth som levde med sin egen storstilte tjenerstab. Den landlige luften var bedre for det nyfødte barnets helse og Anne var en hengiven mor som ofte besøkte sin datter. Hennes besøk betydde også friksjoner mellom henne og stedatteren Maria, som tidligere hadde hatt kongens hengivenhet, og som refererte til dronningen som «min fars elskerinne», mens Anne på sin side kalte Maria for «den forbannede lausungen».
Livet som dronning
Anne Boleyn hadde en større stab enn Katarina med over 250 tjenere for personlige behov, alt fra prester til stallgutter. Det var også 60 hoffdamer som tjente henne og fulgte henne til sosiale begivenheter. I bytte for dette håpet deres foreldre at dronningen ville fungere som en god husfrue og sørge for gode ekteskap for dem. Hun førte streng kontroll med hoffdamenes moral og åndelige velvære, og hun tuktet Margaret Shelton da denne ble grepet i å skrive dikt i sin bønnebok. Hun ansatte flere prester som mottok hennes skriftemål. Favoritten var den religiøst moderate Matthew Parker, som kom til å bli en av hovedarkitektene til den moderne engelske kirke under hennes datter Elizabeth I.
Annes omdømme som religiøs reformator spredde seg over Europa, og hun ble hyllet som heltinne for protestantiske lederskikkelser. Selv Martin Luther så på hennes kroning til dronning som et godt tegn. Hun grep inn da den franske radikale Nicholas Bourbon ble dømt til døden av den franske inkvisisjonen. Hennes appell til den franske kongefamilien reddet livet til Bourbon, som benådet ham som en gunst til den engelske dronningen. Bourbon refererte senere til Anne Boleyn som «dronningen som Gud elsker». Selv om hun selv fremmet religiøse reformer, spesielt ved å sørge for oversettelse av Bibelen til engelsk, utfordret hun ikke den hellige katolske doktrinen om forvandling av brød og vin til Kristi legeme. Hun var en sjenerøs velynder og ga store midler til hjelp for fattige og til utdanning.
Som dronning førte hun et strålende hoff. På 1500-tallet var de kongelige forventet å være ekstravagante for slik å vise monarkiets styrke. Anne brukte store summer på kostbare kjoler, smykker og hårfrisyrer, strutsefjær, rideutstyr og det fineste av møblement og møbelstoff fra hele verden, men hun satte seg i respekt overfor de som ble for gemyttlig i omgang med henne eller hoffdamene. Det er ingenting nytt i dette, for en gruppe av unge menn hadde også oppbevartet Katarina av Aragón i 1510-årene.
Hennes ekteskap var også konfliktfylt. Det var perioder med ro og ømhet, men Henriks stadige sidesprang opprørte Anne, og hun reagerte med tårer og raseri for hver ny elskerinne. Henrik på sin side fant hennes meninger om religion og politikk irriterende, og han så på hennes manglende evne til å gi ham en sønn som forræderi. Hennes andre graviditet endte i en spontanabort sommeren 1534.
Ambassadøren Eustace Chapuys, kjent for sin utførlige korrespondanse om engelske forhold, rapporterte om en kjølig tone mellom de kongelige ektefellene ved en bankett i 1535. Da han nevnte dette for Anne senere på kvelden, skal hun ha sagt at hun følte seg ytterst alene og at hun kunne føle øynene fra hele hoffet spionere på henne. Dette presset økte hennes temperament, og hun hadde et sammenstøt med sin onkel Thomas Howard, 3. hertug av Norfolk, da hun begynte å tvile på hans lojalitet. Ved nyttår 1535 rapporterte Chapuys at en av hans kilder hadde fortalt hvordan Anne hadde «brukt et mer fornærmende språk» mot Howard «enn hva man ville ha brukt mot en hund, slik at han var nødtvunget til å forlate rommet». I sitt raseri skal Howard senere ha kalt henne for, blant annet, «en stor hore». Chapuys rapporterte også at Anne brukte «dag og natt» for å knuse sin onkel.
Da hennes søster Mary i hemmelighet giftet seg med en vanlig borger, forviste Anne søsteren fra hoffet. Begge søstrene nektet å unnskylde den andre, og Mary skrev et brev hvor hun opprettholdt kjærligheten til sin nye ektemann. Da Mary kom i økonomiske vanskeligheter, sendte Anne henne likevel en kostbar presang, men hun tillot henne aldri å komme tilbake til hoffet.
Anne Boleyn ble også anklaget for å være medvirkende til Henriks regjering tyranniske styre. Det ble sagt at det var hun som hadde presset Henrik til signere dødsdommen for sin gamle rådgiver Thomas More, da denne ble halshugd i 1535 for å ha nektet å bryte sin lojalitet til paven. Selv om Anne ikke likte More, er det imidlertid ingen klare indikasjoner på at hun skal ha vært involvert i hans død. Faktisk hadde han anerkjent henne som dronning framfor Katarina av Aragón.
Katarina av Aragóns død
I januar 1536 døde Katarina av Aragón av kreft. Da nyheten om hennes død nådde Henrik og Anne skal de ha kledd seg i skinnende gule klær. Enkelte historikere har tolket dette som en offentlig gledesytring, mens andre har pekt på at gult var Spanias nasjonale sørgefarge i denne perioden, og ble benyttet i respekt for de døde. Det er diskutert om de kongelige offentlig ville ha feiret Katarinas død, ettersom Henrik betraktet henne som enke etter sin bror, prins Arthur.
Det gikk rykter om at Katarina hadde blitt forgiftet, og både Anne og Henrik ble anklaget. Ryktene oppsto etter at det under balsameringen ble oppdaget at hennes hjerte var blitt svart. Moderne medisinske eksperter er enige om at svartfargen ikke hadde årsak i forgiftning, men heller var en følge av kreften. I tiden etter Katarinas død forsøkte Anne å bedre forholdet til Katarinas datter Maria, men ble avvist.
På dagen for Katarinas gravferd, den 29. januar 1536, spontanaborterte Anne en sønn. For de fleste observatører var dette personlige tapet begynnelsen på slutten for ekteskapet. Hva som skjedde etterpå er blant de mest kontroversielle periodene av engelsk historie, både som en personlig tragedie og som en indikasjon på de store politiske omveltninger som regjerte Tudor-monarkiet. Mens Anne hvilte ut fra aborten, erklærte kongen selv at hans ekteskap var forbannet av Gud. Jane Seymour ble flyttet inn i nye leiligheter og Annes bror ble nektet en høyt ansett ære, Hosebåndsordenen, og som betegnende ble isteden gitt til Jane Seymours bror. Ved flere anledninger i de påfølgende månedene uttrykte Anne frykt for at hun ville bli skilt.
Anne Boleyns fall
I de siste dagene av april 1536 ble en flamsk musiker i Annes tjeneste, Mark Smeaton, arrestert og torturert av Thomas Cromwell. Smeaton nektet i begynnelsen for at han var dronningens elsker, men tilsto under tortur. Han oppga også navn på andre hoffmenn, Henry Norreys (eller Norris), en gammel venn av både Anne og kongen. Norris ble arrestert den 1. mai, men siden han var adelig kunne han ikke bli torturert. Han nektet for all skyld og sverget at Anne også var uskyldig. Francis Weston ble arrestert to dager senere med samme anklage. William Brereton, en offiser ved kongens råd, ble også arrestert under anklagen om hor, men det synes at han var kun et offer for gammelt nag fra Thomas Cromwells side. Den siste anklagende var dronning Annes egen bror, arrestert på tiltalen om incest og forræderi. Han ble anklaget for å ha hatt et seksuelt forhold til sin søster i løpet av de siste tolv månedene.
Fire av mennene ble tiltalt ved Westminster den 12. mai 1536. Weston, Brereton og Norris opprettholdt deres uskyld og kun under tortur sa Smeaton seg skyldig. Tre dager senere ble Anne og George Boleyn tiltalt hver for seg i Tower of London, hun først og han etterpå. Hun ble tiltalt for hor, incest, hekseri og høyforræderi. Henrik og hans elskerinne Jane Seymour ble sett ved en bankett på Thames på samme tid. Flere pamfletter sirkulerte rundt i London og gjorde narr av rettssaken og støttet dronningen.
Ettersom hun var adelig ble hun tiltalt av 26 lorder, og den seremonielle lederen var hennes onkel, hertugen av Norfolk. Ettersom Earl Marshal av England måtte være til stede, og ettersom Norfolk hadde denne posisjonen, overtok hans sønn, Henry Howard, jarl av Surrey, denne posisjonen ved rettssaken, og tok således sete nedenfor sin far. Henry Percy var også en av dem som var nødt til å bli medlem av den juryen som dømte henne. Da dommen var satt, besvimte Henry og ble båret ut.
Henrettelsen
George Boleyn og de andre tiltalte mennene ble henrettet den 17. mai. Bestyreren av fengselet rapporterte at Anne tilsynelatende var glad og klar til å si farvel til livet. Hun skal etter sigende ha sagt da hun fikk høre at kongen hadde dømt henne fra brenning til halshogging og ansatt en sverdmann fra Calais (for at dronningen ikke skulle bli skilt fra sitt hode med en ordinær øks): «Han skal ikke ha store vanskeligheter for jeg har en liten nakke. Jeg skal bli kjent som La Reine sans tête (den hodeløse dronning)».
De kom for å hente Anne om morgenen den 19. mai for å frakte henne til Tower Green, slik at hun skulle slippe nedverdigelsen av en offentlig henrettelse. Fengselets konstabel skrev dette om henne:
Anne bar et «rødt underskjørt under en løs, mørkegrå langkjole av damask trimmet i pels». Hennes mørke hår var bundet opp og hun bar sitt sedvanlige franske hodeplagg. Ved skafottet ga hun en kort tale:
Hun bøyde seg deretter i stående posisjon forover ettersom i henhold til franske henrettelser med sverd var det ikke behov for en blokk. Hennes siste bønner besto av at hun gjentok «Til Jesus Kristus overgir jeg min sjel; Herre Jesus, motta min sjel!» Hennes hoffdamer fjernet hennes hodeplagg og bant et bind for øynene hennes. Henrettelsen var rask og besto av ett eneste hogg. I henhold til en fortelling var sverdmannen så merket av henne at han sa «Hvor er mitt sverd?» og deretter øyeblikklig hogde hodet av henne slik at hun skulle tro at hun hadde en kort stund til å leve og således ikke merke at sverdet kom susende mot henne.
På andre siden av elven spaserte den skotske reformatoren Alexander Alesius sammen med Thomas Cranmer i hagen ved Lambeth Palace. De hørte kanonen fyre fra Tower of London og således signalisere at Anne Boleyns liv var avsluttet, og erkebiskopen skottet opp og proklamerte: «Hun som har vært dronning av England på jorden vil i dag bli en dronning i himmelen». Han skal deretter ha satt seg på en benk og grått.
Regjeringen hadde glemt å skaffe en skikkelig kiste for Anne og hennes lik og hode ble lagt i en pilkiste og gravlagt i en umerket grav i kapellet i St Peter ad Vincula. Hennes lik ble senere identifisert ved en renovasjon av kapellet under dronning Victoria, og hennes siste hvilested er nå merket i marmorgulvet. Katarina Howard skulle senere også bli gravlagt her.
Anne var dronning i bare 1000 dager.
Omdømme
Historikere fortsetter å diskutere hvorfor Anne Boleyn falt i unåde. Det er fire hovedteorier om hennes skjebne som Oxford-historikeren Steven J. Gunn har karakterisert som en historisk «skyttergravskrig».
I de tyve årene etter hennes død ble Anne Boleyn sjelden diskutert, skjønt i ultra-katolske kretser ble flere mørke myter om henne bevisst dyrket, spesielt til fortellinger om hennes deformasjoner som skulle bevise at hun var forbundet med djevelen. I henhold til Maria av Østerrike, søster av keiser Karl V, led Anne «ingen urett». Om hennes forbrytelser ikke passet var hennes straff passende ettersom «hun var kjent for å ha vært et verdiløst menneske».
En landflyktig jesuittprest, fader Nicholas Sanders, utga sin historie om Henrik VIII i 1576 og denne ble utgitt på nytt i 1988 under tittelen The Rise and Growth of the Anglican Schism. Selv om Sander ikke nevner at Anne Boleyn var en heks, og isteden sier at hun «omfavnet Luthers kjetteri for å gjøre sitt liv og meninger sammenhengende», kommer han med påstanden om at Anne Boleyn både hadde vært kongens biologiske datter og var meget seksuelt promiskuøs. I henhold til Sander ble Anne født mens Thomas Boleyn var i Frankrike i to år og at Henrik selv hadde sørget for å holde diplomaten unna sin hustru da han kom tilbake og fant Anne, og at Thomas’ hustru skal selv ha innrømmet at det var kongen som var far til datteren. Sanders skrev også at Anne hadde vært seksuelt aktiv siden hun var 15 år gammel, gått til sengs med farens tjener og prest, og ved det franske hoffet skal hun ha vært kjent som «den engelske merra», og etter å ha blitt kjent med den franske kongen, «merra til kongen av Frankrike».
Imidlertid kan dette anses som injuriende sladder. Det var ikke Anne, men hennes søster Mary som var blitt kjent ved disse nedsettende navnene. Mary hadde vært en tid ved det franske hoffet sammen med Anne, men ble kalt hjem grunnet sin ukyske oppførsel. Sanders bok synes å danne grunnlaget for senere verker på 1600-tallet hvor katolske historikere som har skrevet om reformasjonen har anklaget Anne for å ha vært en promiskuøs og umoralsk kvinne, men unnlot å antyde at hun var en heks. Dette kritiske synet har vært uttrykt av flere historikere siden, skjønt de uttrykte ikke lenger deres syn basert på politisk-religiøst forutinntatthet. Den ekstreme kritikken av Anne dannet siden grunnlaget for en meget fiktiv britisk roman som solgte godt, The Other Boleyn Girl (2002) av Philippa Gregory.
Etter 1558 ble Anne aktet som en martyr og heltinne av den engelske protestantisme, spesielt gjennom verkene til den ultrakonservative propagandisten John Foxe som argumenterte for at Anne hadde reddet England fra ondskapen til den romerske katolisismen, og at Gud hadde skaffet bevis for hennes uskyld og dyd ved å sikre at hennes datter Elizabeth senere ble dronning av England. Som et resultat av dette synet ble det vanlig av mange engelske adelige å henge opp bilder av Anne Boleyn i sine hjem for å framvise sin lojalitet til dronning Elizabeth og det protestantiske monarkiet. Selv om denne høyaktelsen av Anne svant hen på 1700- og 1800-tallet har ideen om henne som en protestantisk heltinne blitt nylig fremmet av en engelsk historiker, Joanna Denny.
Et mer vanlig syn på 1700- og 1800-tallet var oppfattelsen av Anne som en romantisk martyr, en viljesterk og vakker kvinne som ble knust og ødelagt av sin ektemann som ble presentert som en brutal tyrann av de fleste populærhistorikere. En biografi om henne fra 1800-tallet av Margaret Benger var spesielt lovprisende og tilsvarende var en med tittelen Star of the Court (Stjerne ved hoffet), ved Serena Banbury. Berømte forfattere som støttet dette synet på Anne var blant annet Jane Austen, Agnes Strickland, Jean Plaidy og Maxwell Anderson. Skuespillet og den Oscarvinnende filmen Anne of the Thousand Days er inspirert av denne fortolkningen av Annes liv. Det samme er Gaetano Donizettis opera Anna Bolena (1830). Flere populære romaner har også overtatt denne sympatiske ideen om Anne Boleyn.
På siste halvdel av 1900-tallet begynte akademiske historikere, som studerte Henrik VIIIs regjering og hoff som seriøse politiske og kulturelle institusjoner, å argumentere for at Anne Boleyn hadde vært en av de mest ambisiøse, intelligente og viktigste dronningene i europeisk historie noensinne. De etterforsket hennes politiske sympatier, nettverk av beskyttere og innflytelse på utenlandsk politikk og religiøse anliggender. Dette førte til flere akademiske studier av hennes liv, mest berømt er to biografier skrevet av Eric Ives. En annen historiker, David Starkey, har også fremmet denne fortolkningen av Anne Boleyn. Kombinert med den intellektuelle styrken av feminisme, som har fortolket Anne i et imøtekommende lys, har de fleste moderne historikere skrevet om henne med respekt og sympati. En amerikansk akademiker, Retha Warnicke, har fokusert på kjønnsfordommer tidlig på 1500-tallet og deres betydning for Annes klatring mot toppen og påfølgende nedgang.
Det har vært flere behandlinger om hennes liv av populærhistorikere som Marie Louise Bruce, Hester W. Chapman, Norah Lofts, Carolly Erickson, Alison Weir, Antonia Fraser og Joanna Denny. I filmer, fjernsyn og teater har hun blitt portrettert av en rekke kjente skuespillere, blant annet Clara Kimball Young, Henny Porten, Merle Oberon (Oscar-nominert), Geneviève Bujold (Oscar-nominert), Dorothy Tutin, Joan Sutherland, Charlotte Rampling, Vanessa Redgrave, Helena Bonham Carter, Jodhi May, Natalie Portman og Natalie Dormer.
Cheomseongdae
Cheomseongdae er et astronomisk observatorium i Gyeongju i Sør-Korea. Cheomseongdae betyr tårnet for stjerneobservasjoner på koreansk. Cheomseongdae er et av Øst-Asias eldste fremdeles eksisterende observatorier i sitt slag og en av de eldste vitenskapelige installasjonene i verden. Den daterer seg tilbake til 7. århundre og til kongedømmet Silla og dets hovedstad som lå i Gyeongju. Cheomseongdae ble klassifisert som landets nasjonalskatt nr. 31 den 20. desember 1962.
Overblikk
Tårnet er 5,7 meter i diameter ved foten og 9,4 meter høyt og fylt opp med jord opp til vindusnivået. Konstruksjonsmetoden er den samme som for tempelet Bunhwangsa i Gyeongju.
Mau (distrikt)
Mau (hindi: मऊ ज़िला, urdu: مئو ضلع ) er et distrikt i den indiske delstaten Uttar Pradesh. Distriktets hovedstad er Mau.
Cheomseongdae
Overblikk
Noen mener at Cheomseongdae ikke var egnet for astronomiske observasjoner. Andre mener at tårnet ble benyttet til astrologi og ikke astronomi, selv om det i sin samtid var liten forskjell på dette.
Noen vitenskapsmenn mener at Cheomsongdae sitt utseende var sterkt influert av buddhisme, og viser til likhetene med Mount Sumeru som er verdens senter i henhold til buddhistisk mytologi.
Mau (distrikt)
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 2,205,170 innbyggere i distriktet, mot 1,853,997 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 22,66 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 14,85 % i 2011 mot 20,17 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 946 i 2011.
Isle of Dogs
Etymologi
Den første dokumenterte omtalen av stedsnavnet Isle of Dogs er i Letters & Papers of Henry VIII hvor det er liste av kjøp hvor det står: «A hose for the Mary George, in dock at the Isle of Dogs, 10d»
1898-utgaven av Brewer's Dictionary of Phrase and Fable er stedsnavnet tilskrevet grunnet «beholdningen av greyhoundene til Edvard III. En del sier at det er en forvanskning av Isle of Ducks, og at det er såkalt for at det i gamle opptegnelser av antallet ville fugler som hadde habitat i myrene.» Andre kilder opponerer mot dette i den tro at disse forklaringene er alle avledet fra oldtidsgranskeren John Strype. Isteden kan opprinnelse være fra en følgende:
Historie
Halvøya var et tynt befolka myrland inntil det på 1200-tallet, da det foregikk en del drenering og oppdyrking. På 1300-tallet ble det reist et kapell nær dagens Chapel House Street. Kapellet betjente trolig pilegrimer på veg mellom Canterbury og Waltham Abbey. En katastrofe inntraff da Themsen under en flom i 1488 oversvømte halvøya, som dermed for lange tider ble liggende udyrka. I middelalderen gikk halvøya under navnet Stebunhethe (Stepney) Marsh. Hvorfor den fra slutten av 1500-tallet ble hetende Isle of Dogs, er ikke klart. Både Isle of Ducks, Isle of Dykes (på grunn av diker mot Themsen) og Isle of Docks har vært foreslått som forklaring. En annen forklaring er at Henrik VIII – som hadde et slott på andre sida av Themsen i Greenwich – hadde hundene sine her. Se over.
Havneanleggene og lagerhusene fikk snart følge av industrier av mange slag; Isle of Dogs trakk til seg pottemakerier, sementfabrikker, jernverk og støperier, skipsverft og entreprenørfirmaer, og var omkring 1900 blant de mest industrialiserte delene av London.
Side om side med fabrikkene og verkstedene levde arbeidsfolk i fuktige, knapt beboelige hus med myrjorda tytende opp mellom golvsborda. Befolkninga på Isle of Dogs var kjent som et sterkt og uregjerlig folkeferd med en generell skepsis til utenforstående, og i 1920 stengte en gruppe beboere de to vegene som forbandt halvøya med Poplar og erklærte Isle of Dogs' uavhengighet.
Under andre verdenskrig var dokkene og industrien på Isle of Dogs et hovedmål for Luftwaffe, mange sivile ble drept og det meste av lagerhusa og dokkene satt ut av drift for lang tid. Etter krigen ble dokkene gradvis reparert, fulgt av en større oppgradering i 1967. På det tidspunktet var imidlertid utviklinga i ferd med å løpe fra Isle of Dogs. Dokkene var ikke forberedt på overgangen til kontainertransport, og utover på 70-tallet ble de mer og mer utidsmessige. I 1980 stengte de siste dokkene, og en fra før fattig befolkning ble etterlatt i enda større trøstesløshet. Lokalsamfunnet satte med en spektakulær aksjon søkelyset på områdets problemer. 3. mars 1970 erklærte de Ilse of Dogs som uavhengig republikk med sin egen valgte president.
Skiftende regjeringer lanserte utover på 1970-tallet planer for en fornyelse av området, men lokale myndigheter hadde problemer med å enes om utviklinga. Først i 1981, da Margaret Thatcher ga London Docklands Development Corporation fullmakter til å overstyre lokale myndigheter, begynte ting å skje. Det ble klargjort grunn for ny boligbygging og nye næringsbygg, og det ble gjort forbedringer i infrastrukturen, først og fremst ved bygginga av Docklands Light Railway og seinere ved forlengelsen av Jubilee-linjen. Mest gjennomgripende har utviklinga vært i det området som heter i dag kalles Canary Wharf, og som omfatter East og West India Docks. Her ble det i perioden 1987 til 1991 bygd til sammen nesten en halv million m² kontor- og kjøpesenterareal, det meste som høyhus. I dag arbeider 78 000 mennesker på Canary Wharf, og Canary Wharf har forandra Londons skyline for alltid.
Gongzui-demningen
Gongzui-demningen er en demning med et vannkraftverk, beliggende i elva Dadu He, ei venstre sideelv til Chang Jiang, i provinsen Sichuan i det sentrale Kina. Installert effekt er 770 MW, fordelt på 7 like store generatorer.
Årlig produksjon er ca 3,21 TWh. Utbyggingen startet i 1985 og anlegget stod ferdig i 1992.
Demningen er 88,5 meter høy.
Frihet forlag
Frihet forlag utgav sin første bok i 1999, men ble først registrert som forlag i 2001. Forlaget utgir bibeltro kristelig litteratur som i hovedsak er skrevet av norske forfattere. Frihets grunnlegger, eier og daglige leder er pastor Ulf Magne Løvdahl. Frihet forlag har markert seg som en stadig viktigere aktør på det kristne bokmarkedet, og har utgitt bøker skrevet av forfattere innenfor de fleste norske kirkesamfunn. Flere av forlagets utgivelser har vakt interesse også i utlandet, og er derfor oversatt og utgitt i land som Sverige, Danmark, Tyskland og USA.
Valg på Færøyene
Valg på Færøyene omfatter kommunevalg, lagtingsvalg og folketingsvalg. Felles for alle disse valgene er at ulike partier eller grupperinger stiller lister med kandidater til valg, men at man ikke stemmer på en liste, men på en valgt enkeltperson. Plasseringen på en partiliste er derfor ubetydelig. Partilister stiller under valgbokstaver ved alle valg, med samme bokstaver for lagtings- og folketingsvalg. Lister i kommunevalg er oftest basert på lokale saker og har sjelden tilknytning til noe nasjonalt parti.
Kommunevalg
Færøyene er delt inn i 30 kommuner, fordelt på seks sysler. Kommunevalg holdes hvert fjerde år, mens syslene er uten admininistrativ eller politisk betydning. Kandidater stiller som oftest på valglister (som i lagtingsvalg), men disse listenes valgbokstaver (A–Z) er oftest uten tilknytning til et eventuelt nasjonalt parti med samme bokstav. Det er heller ikke noen sammenheng mellom lister med samme bokstav i forskjellige kommuner. Unntaket er store kommuner som Tórshavn og Klaksvík hvor de nasjonale partiene ofte stiller lister lokalt (med samme bokstav). Tendensen viser at valgdeltakelsen er høyest i de minste kommunene, som Fugloy, Húsavík og Hov.
Lagtingsvalg
Siden 1906 har Færøyene holdt valg til sitt eget parlament, Lagtinget (Løgtingið på færøysk), i Tórshavn. I begynnelsen ble lagtingsvalgene holdt hvert andre år, men fra og med valget i 1924 er de som oftest blitt holdt hvert fjerde år (valgene kan ikke utskrives sjeldnere enn dette ifølge nåværende valglov), men med enkelte variasjoner da valg er blitt utskrevet tidligere. Fra 1908 til 1916 var det valg fra vekselsvis nordre og søndre del av øyene, annenhvert år, slik at representantene ble valgt for fire år av gangen. Det er avholdt 33 lagtingsvalg på Færøyene, senest i 2008. Lagtinget har fra 2008 tilsammen 33 seter. Disse er inneværende periode fordelt på seks partier. Det største antall partier som har stilt til valg er 10, i 1994. De største partiene i dag har røtter tilbake til 1950-tallet og tidligere, mens andre partier har vært utbrytergrupper som ikke har satt særlig varige spor etter seg (og ofte ikke stilt mange ganger til valg eller fått representasjon).
Regionen Streymoy var derimot oppdelt i valgkretsene Norðurstreymoy og Suðurstreymoy siden dette er den største øya. Totalt ble 10 av de 33 mandatene valgt fra Streymoy, hvor også hovedstaden Tórshavn ligger. Siden lagtingsvalget i 2008 stiller alle partier samme liste over hele landet. Personstemmer er avgjørende for å bli valgt inn.
Resultater
1 Regulering av 2003 (Kunngerð nr. 128 frá 19.12.2003).
Folketingsvalg
Færøyene er en egen valgkrets ved valg til det danske Folketinget. Valgkretsen har to mandater.
Paradise Hotel (Norge)
Paradise (inntil 2022: Paradise Hotel) er en norsk reality-TV-serie som har gått på TV3 siden 2009. Den er en norsk versjon av den amerikanske serien med samme tittel.
Konsept
I realityserien skal en gruppe single mennesker bo på et eksotisk luksushotell, kalt Paradise Hotel for å konkurrere om å bli på hotellet lengst mulig. Forutsetningen for å få bli med videre i konkurransen, er at man finner en partner av det motsatte kjønn som vil dele hotellrom med deg den kommende uken. Om en deltager ikke klarer dette må vedkommende flytte inn på det såkalte solorommet, og har én uke på seg til å overtale en annen deltager til å bytte. Hver uke må en deltager forlate serien etter en såkalt «parseremoni», og en ny deltager får sjansen til å komme til «paradiset». Forutsetningene blir endret underveis, og både deltagerne og seerne får flere overraskelser og tvister i løpet av oppholdet. Det er langt på vei opp til hver enkelt hvor langt man er villig til å gå for å få bli værende på hotellet og kampen om en betydelig pengesum. Fra sesong 16, som Viaplay omtaler som sesong 1, endret serien profil med nok et nytt hotell, nye regler (som innebærer at personer i forhold kan delta og at parene ikke trenger å være to av samme kjønn), parseremoni ble endret til «partnerseremoni» og serien fikk nytt navn. Navnet ble endret til kun Paradise. Konseptet er likevel det samme som det alltid har vært tidligere.