cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den østerriksk-ungarske hær under første verdenskrig
Utgangen av året 1915
På papiret i mars 1916 besto den østerriksk-ungarske hæren av 2,3 millioner menn sammen med 700 000 hester, 4500 skyts og 3000 mitraljøser. Men i virkeligheten var den aktive hæren med stridsdyktige soldater knapt mindre enn 900 000 menn. Mange syke og sårede vendte tilbake til tjenesten, men fremdeles var 2,1 millioner menn ugjenkallelig tapt. Ett år senere var over 75 prosent av alle stridsdyktige menn i hele imperiet innkalt til militær tjeneste. Men det var storslagene under ledelse av Conrad som hadde ødelagt stridskapasiteten. K.u.k.-hæren hadde opphørt å eksistere som et regulært militærvesen, erstatningene kunne ikke oppfylle de eldre kravene man tidligere hadde stilt overfor befalet og soldatene.
Året 1915 var ikke en mindre påkjenning for soldatene i k.u.k.-hæren som hadde et tap på 2 118 000 døde, sårede og savnede, inkludert 775 000 som var tatt til fange av russerne.
Den russiske fronten
Etter «den svarte-gule offensiven» i august-september 1915 ved Rovno hadde en sammenhengende linje fra grensen mot Romania ved Dnjestr i sør til Rigabukten like vest for byen Riga i en rett linje, oppstått mellom sentralmaktene og Russland. Begge parter begynte med å grave seg ned i forposter og skyttergraver i løpet av høsten og vinteren, slik at man omsider hadde fått østfrontens egne svar på den store krigens skyttergravskrigføringen. De tyske arméene var konsentrert mot nordfronten og dels nordvestfronten i nord helt til de store Pripjatmyrene ved Pinsk, mens de østerriksk-ungarske arméene var konsentrert mot sørvestfronten mellom Pinsk i nord og Dnjestr i sør, med første og andre armé samt Sørarméen fra nord til sør.
Det første slaget som del av en skyttergravskrig startet 27. desember 1915 med frontale angrep for å bryte gjennom de østerrikske linjene, av den russiske VII armé nord for Dnjestr. Denne «juleoffensiven» fortsatte fram til 15. januar 1916, da ble de russiske angrepene stoppet av Ivanov. Til tross for at den første forsvarslinjen var brutt, klarte østerrikerne å holde stand og kunne yte meget effektiv motstand, dels hjulpet av snøstorm og vinterens virkninger. Mellom 50 000 og 150 000 soldater i begge sider falt under kampene.
Brusilovoffensiven kom som et stort sjokk på Østerrike-Ungarn, som hadde konsentrerte seg på den italienske fronten for et avgjørende storangrep fra Trentino under kodenavnet «strafexpedition» (straffekspedisjon), som startet den 15. mai 1916, og under forberedelsene hadde Conrad neglisjerte den russiske fronten. Til forskjell fra ententemaktenes offiserene som trodde på et gjennombrudd på et trangt frontavsnitt, gikk Brusilov til angrep på bred front for å bryte gjennom på et stort antall utvalgte punkter langs linjen. Virkningen var voldsomt. I bare tre dager brøt den fjerde arméen sammen, og over 200 000 ble tatt til fange langs hele fronten. De tre østerriksk-ungarske arméer, den fjerde, første og andre, tilsammen hadde 620 000 menn.
Igjen måtte tyskerne intervenerte for å redde situasjonen etter russerne hadde slått gjennom til foten av Karpatene, men klarte ikke å redde byen Lutsk som ble erobret av Brusilov, som nesten hadde stoppet opp 16. juni. Svakheten med hans taktikk var logistikk, for det var ikke mulig å understøtte hans menn over en viss avstand. Likevel var «slaget ved Lutsk» den største katastrofen i hele den østerriksk-ungarske militærhistorien, det var bare 28 000 menn i den fjerde arméen som opprinnelige hadde 117 800 menn, og først i august var Brusilov-offensiven stanset.
Den italienske fronten
Allerede i desember 1915 ønsket Conrad å knuse Italia med full kraft, og startet de første forberedelsene på den planlagte storoffensiven som skulle begynne i Trentino ned på de italienske slettene fra Lavarone-Folgaria platået som fremdeles var i italienske hender. Hans strategiske plan var et omringningsslag mot hovedparten av de italienske styrkene som fremdeles var konsentrert mot Isonzo.
Den italienske øverstkommanderende Cadorna gjenstartet angrepene mot øst med det femte slaget om Isonzo, som varte fra 11. til 16. mars med begrensede resultater der over fire tusener falt i mindre taktiske sammenstøt. Men italienerne ble raskt varslet om det forestående angrepet som vil skje i en rolig sektor der den italienske I armé holdt til, og gjorde seig motstand siden starten mot de østerriksk-ungarske styrkene som fant seg sterkt hemmet av det vanskelige fjellandskapet om vinteren.
Den såkalte «Asiago-offensiven» som ble åpnet den 15. mai med den tredje og ellevte armé, dermed kom ut for større utfordringer enn hva man hadde regnet med. Italienerne startet en tilbaketrekning til en ny forsvarslinje vekk fra Asiago og Arsiero, slik at de kunne få forsterkninger fra italienske V armé. Italienerne bad om assistanse, og dette kom med Brusilov-offensiven som startet den 4. juni i Galicia, men ikke før retretten hadde startet 20. mai. Etter forsterkningene hadde kommet fram, var offensiven i realiteten stoppet. Angrepene stoppet 12. juni, selv om offensiven stanset offisielt den 26. juni.
De østerriksk-ungarske styrkene mistet 86 000 døde, sårede og savnede mot italienernes tapstallene på 147 000 døde, sårede og savnede. Offensiven som kunne ha slått Italia ut av krigen, hadde strandet på grunn av vanskelige fremkommelighet, forsyningsproblemer og kunnskapen om at italienerne lettere kunne få forsyninger og forsterkninger i deres forsvaret. Dessuten var denne offensiven sammen med Brusilov-offensiven ansett som en katastrofe sett med tyske øyne, og som skulle bli skjebnesvangre for k.u.k. -hæren.
Det østerriksk-ungarske forsvaret langs Isonzo var svekket etter at tropper var enten overført til Trentino eller til Galicia, og dette fulgt til resultater for Cadorna som åpnet det sjette slaget om Isonzo den 6. august med 22 divisjoner rettet mot den befestede byen Gorizio (Götz) som ble tatt, og deretter ble mesteparten av Carsofjellene ryddet. Over 51 000 italienerne falt mot 41 000 østerrikerne.
Oppmuntret av suksessen i august startet Cadorna det syvende slaget om Isonzo, som raste fra 14. til 18. september uten synlige resultater utover det voksende tapstallet, deretter det åttende slaget fra 10. til 12. oktober, siden det niende slaget fra 31. oktober til 4. november før vinteren satt et stopp på større operasjoner. I disse tre slagene mistet Cadorna over 80 000 døde og sårede mot østerriksk tap på 73 000 døde og sårede. Det eneste resultatet av året 1916 for den italienske hæren var utmattelse med et tap på over 230 000 døde, sårede og savnede.
Balkanfronten
Etter erobringen av Montenegro i desember 1915 til januar 1916, etablerte østerriksk-ungarske tropper fra den tredje arméen seg i Kosovo-sletten og midte Albania. De italienske styrkene hadde kommet over Otrantostredet for å stoppe østerrikerne fra å underlegge seg hele landet, og delte Albania langs en linje fra Adriaterhavet til den makedonske fronten mot byen Salonika i Hellas. Det kom ikke til større operasjoner mellom østerrikerne og italienerne i Albania i året 1916, men i nordre og midte Albania hadde det østerriksk-ungarske 19. korpset slått seg ned med en egne albansk styrke kalt Albanische Legion, «albanske legionærer».
Den rumenske fronten
Den rumenske regjeringen erklærte krig mot sentralmaktene den 27. august etter å ha vært nøytralt i to år, og sluttet seg til ententemaktene med en hær på 623 000 soldater i tjuetre infanteridivisjoner og to kavaleridivisjoner, delt i fire arméer – første, andre og fjerde arméer fra vest til nordøst langs de transilvanske alper mellom Romania og Transilvania med den tredje armé i reserve langs floden Donau og på Dobrudsja mot Svartehavet.
Mot dette hadde Conrad bare den første arméen på 30 000 soldater under ledelse av general Arthur Arz von Straussenberg, som klarte å opprettholde forsvaret med en kombinasjon av seig motstand og lokale retretter på et terreng som gav forsvareren store fordeler. Til tross for en numerisk overmakt med 369 000 soldater klarte ikke rumenerne å bryte seg ut på de transilvanske slettene før østerrikerne og tyskerne hadde samlet sterke styrker som svar på den rumenske trusselen. I bare tre uker var over 200 000 soldater, halvparten tyske, overført til Transilvania, og i Bulgaria hadde Mackensen dannet den bulgarsk-ottomanske «Donau-arméen», som allerede den 1. september innledet de første operasjoner mot nord.
Det ble åpenbart at den rumenske hæren hadde ikke fulgt med resten av den militære utviklingen etter krigsutbruddet i 1914, og dette tok sentralmaktene stor fordel av under forsvaret av Transilvania. Etter Mackensen med sin «Mackensen armégruppe» (bulgarsk 3. armé, tyske 52. korps og ottomanske 15. korps) hadde tatt initiativet og tvunget seg inn i Dobrudsja, startet den østerriksk-tyske niende armé under ledelse av Falkenhayn sin offensiv mot Vulcan-passet som leder til Valakia vest i den rumenske staten. De østerrikske styrkene ble nå ledet av tysk befal og deretter bestyret som tyske enheter på feltet.
Etter å ha slått tilbake den innledende offensiven i Transilvania, startet sentralmaktene motoffensiven i to retninger fra 18. september, og klarte å bryte gjennom i november etter flere ukers strid med rumenerne som etter hvert ble mer og mer desperat etter å ha kommet i defensiven. Etter Valakia og Dobrudsja var tatt og ryddet av de allierte, kollapset det rumenske forsvaret slik hovedstaden București falt den 6. desember, og restene av militærvesenet ble forfulgt helt til Moldavia mellom elvene Sereth, Prut og fjellene der Karpatene sluttet mot de transilvanske alper. Russisk militærhjelp kunne ikke berge situasjonen for rumenerne som mistet over 240 000 menn og nesten 300 000 rifler.
Den rumenske fronten smeltet sammen med den russiske fronten etter tapet av mesteparten av landet Romania som deretter ble underlagt okkupasjon av sentralmaktene som hadde oppnådd kontroll over olje- og kornproduserende regioner.
Utgangen av året 1916
De store katastrofene i sommeren 1916 som kunne ha sluttet med forferdelse om rumenerne hadde erklært krig bare seks uker før, reduserte den østerriksk-ungarske hærens selvrespekten og anseelsen i øyne på sine allierte, spesielt tyskerne, som forlangte direkte representasjon i AOK generalstaben for k.u.k-hæren. De østerriksk-ungarske styrkene i østfronten ble dels eller helt underlagt tysk kommando som hjelpetropper med tysk befal, Conrad hadde mistet kontrollen over hæren, bare på den italienske fronten var man fremdeles noenlunde selvstendig.
Conrad von Hötzendorf som først hadde tilbudt seg å resignere bare for å få avslag av keiser Frans Josef som døde den 21. november, ble oppsagt som øverstkommanderende på ordre av arvtageren Karl I og degradert til stabssjef. Senere skulle Conrad med den nye rangen generalfeltmarskalk overta ansvaret for Trentino-sektoren i den italienske fronten fra mars 1917.
1917
I det tredje krigsåret hadde den østerriksk-ungarske hæren sett strukturelle forvandlinger, for ikke bare var den store krigen en total konflikt med massemobilisering, det var også en industriell storkonflikt med massiv utnyttelse av ressurser, i tråd med den teknologiske utviklingen i krigen. I 1914 var over 37 prosent av arbeidsstokken innenfor jern og 28 prosent innenfor stål, innkalt til k.u.k. troppene, som et resultat falt produksjonen med 73 prosent i løpet av året 1915. 400 000 soldater måtte tilbake til deres arbeidsplasser i krigsindustrien. Bedre ble dette ikke av det desperate behovet for arbeidskraft innenfor landbruket hver høst, opptil 800 000 soldater ble fritatt for tjeneste i landbruket, som ikke klarte å opprettholde den årlige produksjonen fra fredstiden.
Den eldre hæren var forlengst forsvunnet, erstattet av reservestyrker, innkalte rekrutter, militsmedlemmer og stridsdyktige menn hentet annetsteds. Oberstløytnant Gustav Zieritz beskrevet de nye troppene som «eldre, underernærte og altfor unge» med utilstrekkelig opplæring, som dessuten ikke kunne trenes ettersom disse var også viktig for landbruket og krigsindustrien i store deler av året. Til tross for dette fikk troppene bedre utstyr enn før, og nytt våpen kom til feltet inkludert nytt artilleri. I den første halvdelen av året 1916 kom 1400 skyts til styrkene som i nyttåret kunne ha 4018 skyts, fordelt i 804 batterier.
Tysk assistanse var meget vitalt i krigsindustrien, spesielt innenfor flyvåpenet i Østerrike-Ungarn. Stridshjelm av stål ble tatt i bruk av soldatene, som for meste fikk tyskproduserte stålhjelmer (1,4 million stykker) fra tyske fabrikker. Den blågrå uniformen for de aktive troppene ble erstattet med nye feldgrau (feltgrå) uniformen, som var av den samme modell som den tyske uniformen fra året 1916. Ikke bare skulle troppene få det samme utstyret og den samme uniformen som tyskerne, de fikk også overtatt taktiske ideer og treningsprosedyrer innenfor skyttergravskrigføring og offensive operasjoner.
Den russiske fronten
Etter den rumenske fronten hadde smeltet sammen med den russiske fronten, så det ikke ut om det skulle komme et oppgjør om utfallet av kampene mellom sentralmaktene som hadde 139 divisjoner og ententemaktene Russland og Romania med 129 divisjoner. Hva begge parter ikke visste, var at det nærmet seg et sammenbrudd i de berørte sivilsamfunnene som ikke lenge maktet å utholde krigens påkjenninger, eldre svakheter som var ikke reparert før krigsutbruddet, skulle dermed bli meget fatalt. Av de tre imperier som sloss i østfronten var Russland den mest utsatte for et sammenbrudd, som kom i våren 1917 etter flere måneder med interne uroligheter, allerede i høsten 1916 var krigstretthet hos soldatene og sivilistene merkbart.
Det var ikke stille langs frontlinjene, flere mindre og større sammenstøt fant sted uten at den russiske forsvarsevnen ble svekket, i Galicia og Karpatene lanserte østerrikske styrker mindre fremstøter som ble slått tilbake med mindre gevinster, som slaget ved Zborov 16. til 17. april da giftgass var brukt på russerne. Men intet storoffensiv var startet av sentralmaktene som inntok en vent-og-se innstilling. Den såkalte provisoriske regjeringen som tok makten etter februarrevolusjonen, forsikret sine allierte om at de ville fortsette krigen, og krigsminister Aleksandr Kerenskij åpnet den planlagte storoffensiven den 29. juni med sørvestfronten i Galicia.
Offensiven som i ettertiden fikk navnet etter krigsministeren, Kerenskij-offensiven, i begynnelsen var en suksess ettersom østerrikerne og tyskerne hadde brukt østfronten som hvilested for deres enhetene som trengte hvile vekk fra de andre fronter. Det tyske dybdeforsvaret i nord holdt stand med heftig motstand som stoppet de russiske angrepene, men i sør ble østerrikerne og ungarerne slått tilbake sør for Dnjestr, slik at den russiske VIII armé kunne innta byen Halicz (Galitsj) den 12. juli etter tolv dager. Deretter kom den tyske motoffensiven fra 19. juli, som slo tilbake russerne fra deres vinninger i Galicia, og presset dem østover. Den russiske hæren mistet sin samorden og kohesjon, og gikk i oppløsning inn i en mobb uten sentral ledelse ved begynnelsen på august.
Etter Kerenskij-offensiven var knust 3. august, hadde sentralmaktene gjenerobret alle territorialer som tidligere var okkupert av russerne helt tilbake til 1914, det var ikke lenge én russisk soldat som sto på østerriksk-ungarsk grunn. Etter å ha oppnådde dette, ble alle offensive operasjoner fra Galicia stoppet til fordel for frontavsnittet ved Riga i nord og den sørlige fronten mot Romania.
Sentralmaktene 6. august startet en felles tysk-østerriksk offensiv inn i Moldavia med tyske niende armé og den første armé langs mot Maraseti og Oituz. De rumenske forsvarerne fra I og II rumenske arméer sloss meget intenst, og klarte å stoppe offensiven ved 20. august, men ikke uten stor tap.
I resten av året hersket stillstand mellom stillingene langs den lange frontlinjen fra nord til sør mellom Baltikum og Romania, kun avbrutt av mindre trefninger. De russiske forsvarerne holdt stand i deres skyttergravene, men bak dem hadde anarki brutt ut, og politiske uro hadde oppstått. Dette skulle slutte med ett kupp av bolsjevikene om natten til 7. november i Petrograd, som styrte regjeringen til fordel for en regjering av bolsjevikene. Det nye regimet den 26. november ba om våpenhvile, og dette sluttet med en avtale om våpenstillstand i Brest-Litovsk den 15. desember for en måned.
Den italienske fronten
Se Caporetto-offensiven
Bothromegalopus
Bothromegalopus er en slekt av biller som hører til gruppen trebladbiller (Megalopodidae).
Utseende
Middelsstore, nokså kraftige, blankt brunlige trebladbiller. Antennene er nokså korte, omtrent så lange som hodets bredde, nokså tykke i den ytre delen. Hodet er forholdsvis stort med rundede, utstående fasettøyne. Pornotum er firkantet sett ovenfra, dekkvingene avsmalnende bakover. Beina er kraftige, tett kledt med nokså lange hår. Lårene og leggene på bakbeina er forykkede.
Levevis
Trebladbillene er planteetere.
Utbredelse
Artene er kjent fra Brasil, Paraguay og Argentina.
Nicola Grimaldi (1645–1717)
Nicola Grimaldi (den eldre) (av genovesisk slekt, født 16. desember 1645 i Della Pietra-slottet i Napoli i Italia, død 25. oktober 1717 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i mai 1706 av pave Klemens XI.
Nicola Grimaldi kom fra den Genova-slekten som knyttes til fyrstedømmet Monaco. Familien gav kirken også tre andre kardinaler Girolamo Grimaldi den eldre (kreert 1527), Girolamo Grimaldi-Cavalleroni (1643) og Girolamo Grimaldi den yngre (1730).
Det finnes også en annen kardinal Nicola Grimaldi som imidlertid ikke tilhørte samme slekt.
Sverre Helland
Sverre Helland (1924-2007) var en norsk gårdbruker, elektroinstallatør og politiker (Sp) fra Lindås. Han satt på Stortinget fra Hordaland i fire perioder fra 1969 til 1985. Helland var også ordfører i Lindås i perioden 1967–1969 og politisk nestformann i Senterpartiet i 1981–1983.
Han var vararepresentant til Stortinget i periodene 1954–1957 og 1958–1961, og fylkessekretær Hordaland Sp 1953-1958.
Helland eide og drev Helland Elektro A/S fra 1960 til 1996, virksomhet ble overtatt av sønnen Trond Helland. Han var også lokalhistoriker, og var med på å gi ut Bygdebok for Hamre.
Han ble tildelt Deltagermedaljen i 1986 for sin innsats i Bjørn West-gruppa, KS-medaljen i 1987, Senterpartiets Såmannsplaketten i 1989, Paul Harris Fellow fra Rotary i 2004 og Kongens fortjenstmedalje i gull 2004.
Han var fetter av stortingsrepresentant og statsråd Mons Lid fra Bergen.
Foers Ibex
Ibex er en terrengående bil med firehjulstrekk fra britiske Foers som leveres enten ferdigbygget eller som byggesett. Den er konstruert med deler fra Land Rover Defender på en rørramme. Ibex kan leveres med forskjellige akselavstander og karosserityper.
En spesiell løsning som Ibex kan leveres med er Foers patenterte Vector vinsjsystem. En vinsj monteres sentralt i kjøretøyet, og kabelen går til kasteblokker foran og bak. Kjøretøyet kan trekke i begge retninger, ellers kan kabelen trekkes ut og festes i begge ender, og kjøretøyet kan dra seg langs kabelen som en taubane.
Ibex ble opprinnelig utviklet og solgt av John Foers på 1990-tallet, men selges nå gjennom Maddison 4x4 i Storbritannia.
Ibex er engelsk for steinbukk.
Lysikratesmonumentet
Lysikratesmonumentet nær Akropolis i Athen, Hellas, ble reist av choregos Lysikrates, en velstående mesén som ga økonomisk støtte til musikalske oppsetninger i Dionysosteateret. Han lot monumentet reise til minne om at en oppsetning vant første pris i år 335/334 f.Kr. En choregos var en sponsor som betalte for, og ledet opplæring av greske sangere, skuespillere og dansere. Monumentet befinner seg i en liten hage i Tripodongaten («Tripodenes gate»), som følger samme løp som den gjorde i antikken. Gaten ledet da frem til Dionysosteateret og var tidligere flankert med koragiske monumenter. Disse monumentenes fundament ble gjenfunnet under utgravninger i 1980-årene. Monumentet er kjent for at det var den første gangen korintiske søyler ble brukt på utsiden av en bygning. Bygningen ble brukt i designen av bronseminiatyren som deles ut til vinnere av Driehaus' pris i arkitektur.
Historie
Den sirkulære konstruksjonen som er plassert på et høyt, kvadratisk podium, er det første greske monument som har søyler i den korintiske søyleorden utvendig. Opprinnelig var monumentet kronet tripod i bronse, som var plassert på en base rikt dekorert med blomster. Bronsetripoden var premien som Lysikrates' kor vant. I frisene vises episoder fra myten om Dionysos. Ritualene i tilbedelsen av ham utviklet seg til det greske teateret.
I 1658 ble et fransk kloster i Kapusinerordenen grunnlagt like ved monumentet, og i 1669 kjøpte de området der Lysikratesmonumentet står. Det var den gang kjent som «Demosthenes' lanterne» En tolkning av en inskripsjon på monumentet, foretatt av Jacob Spon fastslo hva dets opprinnelige betydning var. De unge britiske arkitektenen James Stuart og Nicholas Revett foretok oppmålinger og publiserte i 1762 de første tegningene av monumentet i verket Antiquities of Athens, utgitt i London. Takket være gravyrene de publiserte ble monumentet berømt i Frankrike og England, og de «forbedrede» versjonene ble bygget og brukt som fokuspunkt i mange engelske landskapshager. Da Lord Byron besøkte Hellas for andre gang overnattet han i klosteret. I 1818 plantet broder Francis Hellas' første tomatplanter i klosterhagen. I 1821 ble klosteret brent ned under den ottomanske okkupasjonen av Athen, og deretter revet. Monumentet overlevde og ble etter dette utsatt for vær og vind. Munkene prøvde i 1829 å selge det til en engelskmann på reise, men det var for tungvint å demontere og frakte, så handelen ble avlyst. Lysikratesmonumentet hadde nå fått status som et ikon i gjenoppdagelsen av gresk kultur.
Franske arkeologer gravde monumentet frem fra ruinene av klosteret og lette etter manglende arkitektur-elementer. Det ble restaurert i 1876–1887 under ledelse av arkitektene François Boulanger og E. Loviot og tilsyn fra den franske regjeringen.
Andre versjoner av monumentet
Berømte britiske versjoner av monumentet er blant annet Dugald Stewart-monumentet og monumentet over Burns, begge reist på Calton Hill i Edinburgh. Andre er for eksempel tårnet til St. Giles-kirken i Elgin og i hageanleggene i Shugborough, Staffordshire og Alton Towers. Den grade I-vernede kirken St. John the Evangelist i Chichester har en «meningsløs miniatyr» av monumentet som kroner taket.
I USA brukte arkitekten William Strickland Lysistratesmonumentet som modell for kuppelen på Merchants' Exchange i Philadelphia. Han brukte den på nytt til kuppelen på Tennessee State Capitol-bygningen i Nashville. I Maine lot designeren bak Portland Breakwater-fyrlykten seg inspirere av monumentet. Varianter av det ble også brukt i modnumenter reist etter den amerikanske borgerkrigen, og plassert øverst på mange Beaux-Arts-tårn, som tårnene på The San Remo (145 Central Park West i New York). Det mest fremtredende eksempelet på hvordan Lysistratesmonumentet har blitt brukt i arkitekturen er monumentet over soldater og sjømenn som ble reist på Riverside Drive i New York City i 1902. Det ble tegnet av arkitektene Charles og Arthur Stoughton.
I Australia finnes en versjon av monumentet i botanisk have i Sydney, New South Wales. Det kroner også det pyramideformede taket på Melbournes Shrine of Remembrance.
Wang Jin (freestylekjører)
Wang Jin (født 21. september 1995) er en kinesisk freestylekjører.
Hun representerte Kina under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble utslått i kvalifiseringen i kulekjøring.
Risk (album)
Risk er Megadeths åttende studioalbum.
Paper Towns (film)
Paper Towns er en amerikansk romantisk drama-komedie og mysteriefilm fra 2015 regissert av Jake Schreier. Hovedrollene spilles av Nat Wolff og Cara Delevingne, mens sentrale biroller spilles av Justice Smith, Austin Abrams og Halston Sage. Filmen er basert på romanen Papirbyer (2008) av John Green.
Paper Towns ble en forholdsvis stor publikumsuksess, men fikk blandet mottakelse fra anmelderne.
Handling
Quentin «Q» Jacobsen er en tenåringsgutt som snart skal slutte på high school og begynne på college. Han har vært forelsket i barndomsvennen og naboen Margo Roth Spiegelman siden de var små og oppdaget et lik sammen. Nå har de imidlertid vokst fra hverandre, og på skolen de går på henger Quentin med nerdene, mens Margo er med den populære gruppen - men følelsene hans for henne består fremdeles. Men en natt banker Margo plutselig på vinduet hans og vil ha ham med på et revansjeoppdrag mot eks-kjæresten sin, som han etterhvert overtales til å bli med på.
Men etter nattevandringen forsvinner Margo plutselig den neste dagen, og etter noen dager blir det klart at hun er savnet. Hun har stukket av før, og hverken foreldrene eller politiet er nevneverdig bekymret. Quentin finner imidlertid spor som det kan se ut som at Margo har lagt igjen for ham, og som kanskje kan tyde på at hun i verste fall er død. Sammen med vennene Ben, Radar, Lacey og Connie, legger han derfor ut på reise for å finne henne. Men jo dypere inn i mysteriet Quentin kommer, jo mer viskes hans perfekte bilde av Margo ut, og han blir stadig mer usikker på hvem og hva han egentlig ser etter.
Victor Ernest Shelford
Victor Ernest Shelford (født 22. september 1877 og død 27. desember 1968) var en amerikansk zoolog som bidro til å etablere økologi som et avgrenset fagområde. Han ble den første presidenten for Ecological Society of America i 1915, og bidro til oppstarten av Nature Conservancy i 1940-årene. Hans tidlige feltstudier av Volo Bog i Northern Illinois bidro til å etablere stedet som et økologisk område av betydning. Volo Bog ble den første eiendomskjøpet som Illinois Nature Conservancy foretok.
Bakgrunn og utdannelse
Shelford ble født i Chemung County, i delstaten New York, og var eldste sønn av Alexander Hamilton Shelford og Sara Ellen Rumsey Shelford. Etter ti års skolegang begynte han å undervise ved offentlige skoler i Chemung i 1894. Han gikk videre på Cortland Normal and Training School. Her var han elev i to år og tok et lærerkurs, og vendte tilbake for å undervisning i offentlige skoler fra 1897 til 1899. Fra 1899 til 1901 var han student ved West Virginia University. I sine studier ble han påvirket av onkelen, William E. Rumsey, som var assisterende statsentomolog. Han fikk i 1901 et stipend ved University of Chicago og etter det fikk han i 1903 en stilling som førsteamanuensis og lærer i zoologi, som han hadde frem til 1914. Mye av hans tidlige arbeider var sterkt påvirket av økologen Henry Chandler Cowles. Shelford skrev sin doktoravhandling om Tiger Beetles of Sand Dunes, som beskrevet forholdet mellom bestander av Sandjeger-biller og utvikling av vegetasjon, et emne som interesserte Cowles. Han avla sin filosofisk doktorgrad den 11. juni i 1907. Den neste dagen giftet han seg med Mary Mabel Brun. De to fikk to barn.
Tidlig karriere
Hans arbeidet med avhandlingen førte til at han publiserte ytterligere fem artikler i Biological Bulletin i 1911 og 1912. I 1913 fikk han utgitt en av sine største arbeider innen økologi, som fikk tittelen Animal Communities in Temperate America. Han fikk etter dette en stilling ved University of Illinois hvor han tilbrakte mesteparten av sin karriere, i 1914 som førsteamanuensis i zoologi. Fra da av var han med og organiserte Ecological Society of America (ESA), og ble den første presidenten i denne organisasjonen i 1916. Han var også med på å utarbeide Naturalist's Guide to the Americas, for ESA. Denne ble publisert i 1926. Dette kom til nytte for hans senere arbeid med The Ecology of North America (1963).
I 1927 ble Shelford utnevnt til professor ved University of Illinois. Et av hans interesseområder var eksperimentell forskning, både feltstudier og i laboratorium. I 1929 publiserte han metodeboken Laboratory and Field Ecology for forskning på økologiske forhold for dyr. Shelford var kjent for å reise ut hver sommer for å gjennomføre sine feltstudier. Han satte i gang «århundresyklus-prosjektet» i 1933, som gikk for seg i William Trelease Woods tilhørende University of Illinois. Her ble forholdet mellom virvel og virvelløse dyr med hensyn på miljømessige faktorer studert. De første 15 årene med innsamlede data fra dette prosjektet ble først publisert i 1951 i Ecological Monographs. Shelford var ansvarlig biolog for forskningslaboratoriene til Illinois Natural History Survey fra 1914 til 1929. Han hadde også vært direktør for marinøkologi på Puget Sound Biological Station annenhver sommer fra 1914 til 1930. Noen av hans verk fra denne tiden ble utgitt i 1935 i Ecological Monographs.
Senere liv og arbeid
Mye av Shelford arbeid var på terrestrisk økologi (liv på land), men han gjorde også mye forskning på livet i vann. Noen av hans artikler i fagjournalen Ecology omhandlet studier av økologiske samfunn i elver (i 1929), samfunn på bunnen av vestlige deler av Lake Erie (i 1942), analyse av samfunn på tundra (i 1935) og av Mississippiflodens delta (i 1954). Han publiserte boken Bio-Ecology i 1939, i samarbeid med Frederic E. Clements, som forsøkte å integrere en omforent økologi for dyr, planter og vann, som en del av et ideelt samfunn. Han forlot Universitetet i Illinois i 1946. Samme år ble han med i organisasjonen Ecologist's Union, som fremmet tanken om å bevare hele økologiske samfunn som en del av naturvern. Unionen ble grunnlagt som svar på ESAs beslutning om at det vil være upassende for et vitenskapelige samfunn å ta et politisk standpunkt, noe som de mente at denne typen virksomhet ville være. Ecologist's Union er i dag kjent som The Nature Conservancy.
Shelford arbeid med Clements bidro til å utvikle ideen om biomer, altså store regioner som kan karakteriseres av flora og fauna. Hans neste arbeid ville ta dette videre, og hans siste store verk The Ecology of North America (1963) brakte Shelford over hele Nord-Amerika for å gjøre forskning. I 1968 fikk han prisen Eminent Ecologist Award av Ecological Society of America for hans livslange bidrag for økologisk.
Han ledet også en rekke komiteer, som Committee on the Preservation of Natural Conditions of the Ecological Society fra 1917 til 1938 og National Research Council Committee on Grasslands 1932 til 1939. I tillegg har han grunnlagt Grassland Research Foundation i 1939, hvor han var president for i 1958. Han fungerte også som leder av deres vitenskapelige rådgivningskomiteen fra 1959 til 1968. Shelford døde i Urbana, Illinois.
Biografi
Her følger en liste over Shelfords viktigste publikasjoner (omfanget av vitenskapelige artikler er mye større):
Slaget ved Lade
Slaget ved Lade ble utkjempet i 494 f.Kr. mellom jonerne og perserne. Det var kulmineringen i det joniske opprøret.
Bakgrunn
Det joniske opprøret begynte i 499 f.Kr. da Aristagoras av Milet gjorde opprør mot perserne som hadde erobret området. Aristagoras ba om hjelp fra grekerne på fastlandet og i 498 f.Kr. erobret og brente athenerne Sardis, sentrum for den lokale persiske styresmakten. Perserne svarte med et marineangrep i 494.
Slaget
Den persiske kommandanten Artafernes hadde gjenerobret mange av de joniske byene innen 494 og beleiret Milet fra både land og sjø. Det året møtte den persiske flåten den greske flåten utenfor Milets havn Lade. Jonerne sluttet seg til mange av øystatene i Egeerhavet og hadde en styrke på 353 triremer, mens perserne hadde 600 skip. Jonerne ble ledet av Dionysios av Fokaia som ifølge Herodot drev dem så hardt i forberedelsene før slaget at de en stund nektet å kjempe.
Da slaget startet, nektet fremdeles mange av de joniske skipene å angripe perserne. 49 skip fra Samos forlot linjen da de innså dette. Denne hendelsen førte til at de 70 skipene fra Lesbos også dro sin vei og en kjedereaksjon fulgte ettersom andre skip også trakk seg tilbake. Dionysios' skip flyktet da de innså at slaget var tapt. Resten av den greske flåten ble tilintetgjort, og Milet overgav seg kort tid etterpå.
Etterspill
Det joniske opprøret ble knust, og i 492 f.Kr. erobret perserne Makedonia og Thrakia. De ble ikke beseiret før de ankom fastlandet i 490 f.Kr. i slaget ved Marathon. Imens ble Dionysios en pirat i Sicilia.
Danmark under Paralympiske sommerleker 2008
Danmark sendte en tropp til paralympiske sommerleker 2008 i Beijing.
Seiling
Én dansk seiler konkurrerte i følgende gren i seiling :
Cruiser Tank Mk VIII Centaur
Cruiser Tank Mk VII Centaur var en britisk stridsvogn utviklet under den andre verdenskrig. Med unntak av motoren var den mer eller mindre identisk med Cruiser Tank Mk VIII Cromwell, og mange Centaur stridsvogner ble senere konvertert til Cromwell stridsvogner. Centaur var i produksjon fra slutten av 1942 og i alt 950 ble produsert, 80 av disse som Centaur IV med 95 mm haubitser. Med unntak av Centaur IV, som deltok i invasjonen av Normandie i 1944, ble Centaur stridsvogner brukt til trening av mannskaper.
Centaur I
Den originale varianten. Hovedbestykning var en 6 punds kanon. Senere konvertert til Cromwell III.
Centaur III
Variant med 75 mm kanon som hovedbestykning. Noen av disse ble senere konvertert til Cromwell IV.
Centaur IV
Variant for infanteristøtte utstyrt med en 95 mm haubitser som hovedbestykning.
Paula Modersohn-Becker
Paula Modersohn-Becker født Becker (født 8. februar 1876 i Dresden-Friedrichstadt i Tyskland, død 21. november 1907 i Worpswede) var en tysk maler og en viktig representant for den tidlige ekspresjonismen.
Liv og karriere
Becker ble født og vokste opp i Dresden-Friedrichstadt som det tredje av syv barn. Familien tilhørte lavadelen og hjemmet var borgerlig kulturelt. Familien flyttet til Bremen i 1888. Sin første kontakt med tegning fikk hun da hun besøkte en tante i London. I årene 1893-1895 fikk hun privattimer i maling og deltok i 1896 på et malekurs for kvinner som ble arrangert i Berlin.
Roland (statue)
Rolandstatue finnes i en rekke nord- og østtyske byer og dessuten ellers i Sentral-Europa, Kroatia og Latvia. Kopistatuer finnes også i Brasil og USA. Statuene er ofte veldige stein- eller trestøtter formet som en ridder med et trukket skarprettersverd og oppstilt på de gamle tingstedene. De er byens vartegn og tjente tradisjonelt som et symbol på byens frihet og rettslige selvstendighet.
Historie
Den autentiske Roland eller Hruotland var greve under Karl den store og ble drept av baskere i et bakholdsangrep i Pyreneene i 778. Hendelsen er kort referert av Einhard, Karl den stores skriftefar og biograf. Rolands død skulle gi opphav til Rolandskvadet. Sagnfiguren Roland ble utviklet i middelalderen og rolandsstatuer ble reist i en rekke byer. Statuene ble i hovedsak oppført i det område hvor Sachsenspiegel bestemte rettsreglene. Rettshistorikerne Dietlinde Munzel-Everling og Karl-Peter Behrens har kommet til 252 sannsynlige rolandstatuer gjennom historien. I tillegg kommer statuer som på folkemunne kalles rolandstatuer, men som ikke på samme måte har tjent som symbol for bestemte byrettigheter.
Delstaten Bremen
Rolandstatuen i Bremen var opprinnelig laget i tre, men den brant i 1366. I 1404 ble en ny statue reist som symbol for rett og frihet i Frankerriket og denne statuen er gjentatte ganger restaurert. I juli 2004 ble Rolandstatuen i Bremen sammen med Bremen rådhus ført på UNESCOs liste over verdensarven. Rolandstatuen i Bremen ble preget på to euro minnemynt i 2010.
Paula Modersohn-Becker
Liv og karriere
Som 22-åring besøkte hun kunstnerkolonien Worpswede hvor kunstnere som Fritz Mackensen (1866–1953) og Heinrich Vogeler (1872–1942) hadde flyttet for å slippe unna den akademipregede dominansen i datidens ledende kunstkretser – og storbylivet. Paula fikk maletimer hos Mackensen. Hovedtemaene var livet og landskapet på den nordtyske landsbygda. I denne perioden fikk hun gode venner i skulptøren Clara Westhoff (1875–1954) og dikteren Rainer Maria Rilke (1875–1926).
Roland (statue)
Brandenburg an der Havel
Rolandstatuen ved det gamle rådhuset i Brandenburg an der Havel, overlevde bombingen mot slutten av den andre verdenskrigen. En kopi er plassert foran inngangen til Märkisches Museum i Berlin.
Delstaten Sachsen-Anhalt
Av de kjente Rolandstatuer befinner 13 statuer seg i Sachsen-Anhalt, og er konsentrert øst og vest for midt-Elben. Dette samsvarer med den østlige og nordlige grense av Frankerriket omkring 800 og viser forbindelsen til Karl den store.
Halberstadt
Rolandstatuen i Halberstadt er laget i lokal sandstein og rager 4,27 meter i været (med sokkel 5,25 meter). Den opprinnelige Rolandstatuen på stedet går tilbake til 1381 og da oppført i tre. Siden er flere sandsteinsstatuer gått tapt. Den nåværende statuen er fra 1433 og årstallet er hugget inn i beltet. Denne rolandstatuen er sammen med statuen i Bremen og Rolandstatuen i Quedlinburg blant de eldste i sitt slag. Roland holder i sin venstre hånd skiltet med den dobbelthodete riksørnen og i den høyre det dobbeltsidige sverdet Durendal.
Paula Modersohn-Becker
Liv og karriere
Hun forelsket seg også og ble i 1901 gift med maleren Otto Modersohn, som var enkemann med en datter, Elsbeth Modersohn.
Roland (statue)
Haldensleben
Rolandstatuen i Haldensleben fra 1528 er spesiell ved at den som den eneste, er plassert til hest, kanskje som et portrett av Maximilian I. Statuen etterfulgte en trestatue fra 1419.
Paula Modersohn-Becker
Liv og karriere
Mellom 1900 og 1907 dro Paula Modersohn-Becker flere ganger på lengre opphold til Paris (både med og uten mann). En gang tok hun kurs ved École des Beaux-Arts. Hun var ofte på utstillinger av samtidskunst og var spesielt opptatt av arbeidene til Paul Cézanne, Vincent van Gogh og Paul Gauguin. En kan også spore at hun har latt seg påvirke av fauvister og Jean-François Millet, som var sterkt beundret av Worpswede-kunstnerne.
Roland (statue)
Delstaten Westfalen
I de viktigste byene i Westfalen fantes liknende statuer som rolandstatuen. I Dortmund var byens beskytter Reinoldus gitt den tilsvarende funksjonen. En forstørret mannsskikkelse av Reinoldus fra tidlig 1300-tall, finnes i Reinholdskirche. Ytterligere en statue er oppstilt på bymuren. I andre byer er rolandfunksjonen overført til Sankt Patroklus.
Paula Modersohn-Becker
Liv og karriere
I 1907 dro hun tilbake til Worpswede. Forholdet i ekteskapet hadde skrantet, men tok seg opp igjen da hun ble gravid, noe hun lenge hadde ønsket. Mathilde (Tillie) Modersohn ble født 2. november 1907 til foreldrenes store glede. Knappe tre uker senere (20. november) var Paula Modersohn-Becker død av emboli.
Roland (statue)
Roland som våpenmotiv
I enkelte områder utviklet Rolandfiguren seg som våpenmotiv, som for eksempel i Wedel, Bad Bramstedt og i Hehlingen. Hehlingers våpen viser en ridende Roland, nemlig den fra Haldensleben, som ifølge legenden ble bortført fra Hehlingen. Liknende borføringslegender har sammenheng med rolandstatuer, noe som er ytterligere et tegn på deres viktige betydning som symbol. Inntil Neustadt Eisleben mistet sin selvstendighet i 1809 var Bergmannsroland også avbildet på deres segl.
Paula Modersohn-Becker
Liv og karriere
I 1908 skrev Rainer Maria Rilke Requiem für eine Freundin, til minne om Paula. Diktet ble skapt ut fra Rilkes vennskap med henne, og det inntrykket hennes liv og død hadde gjort på ham.
Gjennombrudd post mortem
I 2007 ble hundreårsjubileet for Modersohn-Beckers død markert i Tyskland. Flere sentrale museer viste brede presentasjoner med ulike vinklinger inn mot kunstnerskapet. Bremen er selve høyborgen for Modersohn-Becker forskningen og Bremen Kunsthalle og Paula Modersohn-Becker Museum eier brorparten av hovedverkene. Bremen Kunsthalle viste i 2007 utstillingen ''Paula Modersohn-Becker und die Kunst in Paris um 1900: Von Cezanne bis Picasso. ''Dette ble begynnelsen på en internasjonal lansering av Modersohn-Becker som en sentral pioner i den europeiske modernismen. Jubileumsåret generte nye utstillinger, nye vinklinger og ny forskning - og kan på mange måter ses på som hennes store gjennombrudd.
Marcel Duchamp
Marcel Duchamp (født 28. juli 1887, død 2. oktober 1968) var en fransk-amerikansk kunstner. Han blir ansett å være en av det 20. århundrets viktigste kunstnere, og han har hatt stor betydning både for utviklingen av europeisk og amerikansk popkunst og konseptkunst på 1960- og 70-tallet, og for diskusjonen om hva som kan defineres som kunst, helt fram til i dag.
Liv og virke
Duchamp ble født i landsbyen Blainville-Crevon nord i Frankrike. Han hadde fem søsken, og tre av disse ble også kjente kunstnere i hjemlandet (Jacques Villon, Raymond Duchamp-Villon og Suzanne Duchamp-Crotti). Duchamp startet sin karriere som en post-impresjonistisk og kubistisk maler, men ble snart en av de sentrale skikkelsene innenfor den dadaistiske kretsen.
I 1912 malte han bildet «Naken Kvinne Går Ned En Trapp, No. 2», utført i kubistisk stil, som trakk veksler på filmens evne til å vise bevegelse. Dette nyskapende maleriet gjorde Duchamp kjent for et større publikum. Blant annet vakte det oppsikt på utstillingen Armory Show i New York året etter, men på tross av det sluttet han å male omtrent samtidig. Etter eget utsagn ville han «komme dit hånden og øyet ikke lenger har noen som helst betydning», og mange av hans viktigste arbeider etter dette var såkalte readymades – hverdagslige, masseproduserte gjenstander plassert inn i en kunstsammenheng og slik gitt status som kunstobjekter. Det første av disse, et sykkelhjul montert på en krakk, ble produsert i 1913.
Duchamps kanskje mest kjente arbeid, og et av de mest omdiskuterte kunstverkene i historien, ble vist på Armory Show i 1917. Under signaturen «R. Mutt» presenterte han et pissoir på en sokkel, med tittelen «Fontene». Arbeidet provoserte til heftig diskusjon, noe som førte til at Duchamp trakk verket fra utstillingen like etter åpningen. Like fullt har «Fontene» blitt stående som et referanseverk for kunstnere som setter idé foran utførelse i produksjonen av kunst, helt fram til våre dager. I en avstemning blant 500 av de viktigste kunstpersonlighetene i Storbritannia i 2004, ble «Fontene» kåret til det 20. århundrets mest innflytelsesrike kunstverk.
Karakteristisk for Duchamps kunst er kritikken av kunstverkets tradisjonelt opphøyde status. Han blandet kunst og trivialkultur gjennom sin bruk av readymade-objekter, ofte kombinert med ordspill og en subtil humor. For eksempel tegnet han barter og fippskjegg på en plakat av da Vincis Mona Lisa, og satte teksten «L.H.O.O.Q.» under. Uttalt på fransk blir tittelen elle a chaud au cul, eller «hun har en heit rumpe» på norsk. Han spilte også på ideen om identitet gjennom å opptre som kvinne i noen sammenhenger, under navnet Rrose Sélavy (kan uttales Eros, c'est la vie, eller «eros, det er livet»).
Fra 1923 brukte Duchamp tiden på sjakkspill, og han arbeidet i lengre perioder som bibliotekar og fransklærer. Han lagde sporadiske utstillinger, bl.a. sammen med surrealistene. Han produserte flere store arbeider også i denne perioden, som «Den grønne boksen», og «Bruden kledd naken av sine ungkarer, tilogmed» (eller «Det store glasset») 1934, som finnes i flere versjoner, ett av dem på Moderna Museet i Stockholm.
Marcel Duchamp grunnla den amerikanske avdelingen av dada og Société Anonyme, en samling Avant-garde-kunst, sammen med Man Ray i 1920, og mellom 1942 og 1944 var han en av redaktørene i det surrealistiske tidsskriftet «VVV» i New York, sammen med Max Ernst og André Breton.
Fylkesvei 618
Fylkesvei 618 (Fv618) går mellom Ulstadhaugen i Kinn og Selje i Stad kommune.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Tårn (sjakk)
Et tårn er en brikke i sjakk. Hver spiller starter med to tårn, ett i hvert av hjørnene som er nærmest spillerens egen side. De hvite tårnene starter på a1 og h1, de svarte på a8 og h8.
Tårnene flytter vannrett eller loddrett, forover eller bakover, så mange felt man ønsker, som vist på diagrammet til venstre. Tårnet kan ikke hoppe over andre brikker, men det kan slå en fiendtlig brikke ved å innta feltet den står på. Tårnet deltar også, sammen med kongen, i spesialtrekket rokade.
Ceratocentrus
Ceratocentrus er en slekt av biller som hører til familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Store (ca. 40-50 millimeter), brune trebukker. Kjevene er noe forstørrede og fremstrakte. Fasettøynene er ganske store, lite utstående. Antennene er middels lange, de ytterste leddene har et vedheng slik at antennene er kamformede i spissen. Pronotum er mye bredere enn langt, med er spisst utskudd på forhjørnet og en pigg midt på siden. Dekkvingene er mye bredere enn pronotum, med rettvinklede "skuldre" og parallelle sider, uten tydelige, opphøyde ribber. Beina er forholdsvis korte.
Levevis
Larvene borer i død ved, ofte i døde røtter. De etterlater seg grove ganger i veden. Utviklingen tar flere år. Disse billene besøker ikke blomster, og mange arter er nattaktive. En del av dem kommer til lys.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika sør for Sahara.
I’m Gonna Sit Right Down and Write Myself a Letter
«I'm Gonna Sit Right Down and Write Myself a Letter» er en amerikansk populærmusikksang fra 1935, skrevet av Fred E. Ahlert (melodi) og Joe Young (tekst). Den har blitt innspilt på plate mange ganger og har blitt en standardsang i the Great American Songbook.
Amerikanske Public Medias forretningsnyhetsprogram, Marketplace, bruker en del av Fats Wallers versjon til å åpne det ukentlige brev fra lytterne-segmentet.
Norsk versjon
Sissel Kvambe har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Forelsket i meg selv».
Innspilling
Sissel Kvambe. Utgitt på CD-albumet, Jeg er ikke sikker, men... (Sisselrot SK CD 9751), i 1997.