cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Walter Rothschild
Walter Rothschild var eldste sønn og arving av baron Nathan Rothschild, en meget velstående finansmannen, av det internasjonale Rothschild-dynastiet. Walter var den eldste av tre barn, og ble utdannet hjemme i barndommen. Som barn var Rothschild meget interessert i zoologi, og han samlet insekter, sommerfugler og dyr. Blant hans kjæledyr i familiens hjem var kenguruer og eksotiske fugler. Som ung mann reiste Rothschild mye i Europa, gikk på universitetet i Bonn i ett år før han begynte ved Cambridge University.
Selv om han aldri giftet seg hadde Rothschild to elskerinner, og med en av dem fikk han en datter, men han fikk aldri noen legitime barn. I 1929 kjøpte Rothchild et stort herskapshus ved Upper East Side på Manhattan, New York som var over 11 000 kvadratmeter stort. Han hadde stor interesse for taksonomi av fugler og sommerfugler.
The Rothschild collection
Walter Rothschild bygget sitt eget private museum i 1889, The Walter Rothschild Zoological Museum i Tring, i Hertfordshire, England. Dette kom til å inneholde en av de største naturhistoriske samlingene i verden, og museet åpent for publikum i 1892. I 1932 måtte han selge de fleste av sine fugler til American Museum of Natural History. I 1936 donerte han resten av samlingen til British Museum. The Rothschild collection er i dag en del av Natural History Museum i Tring. Rothschilde døde i august 1937 i Hertfordshire, 69 år gammel.
Ewald von Demandowsky
Ewald von Demandowsky (født 21. oktober 1906 i Berlin i Det tyske keiserrike, henrettet 7. oktober 1946 i Berlin-Lichtenberg) var en tysk filmprodusent som i det nazistiske «Tredje rike» innehadde stillingen som Reichsfilmdramaturg og var produksjonssjef for selskapet Tobis Film. Han produserte flere nazistiske propagandafilmer.
Liv og virke
Demandowsky studerte ved en høyskole, gikk i banklære og virket en tid som forfatter. Mellom 1924 og 1932 spilte han biroller i teatre, og arbeidet deretter som sekretær ved Brunnen-Verlag i Berlin.
Demandowsky var blitt medlem av nazistpartiet allerede i 1931/32, og ble kulturell-politisk redaktør for avisen Völkischer Beobachter. I 1937 ble han utnevnt til Reichsfilmdramaturg, som var underlagt Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda, og satte i gang med å stanse uønskede filmprosjekter etter ønske fra Reichsminister Joseph Goebbels. Demandowsky ble dermed, ved siden av Fritz Hippler, den viktigste filmfunksjonæren i det totalitære Tyskland etter 1933. Begge to ble Goebbels' favoritter og betrodde. Han var stadig med på viktige møter og filmpremierer.
Demandowsky hadde fra 1944 en kjærlighetsaffære med den da 19 år gamle skuespillerinnen Hildegard Knef i siste halvdel av andre verdenskrig. Dette var mens hans egen kone og to barn hadde forlatt Berlin grunnet de stadige bombeangrepene på byen. Knef forsøkte etter krigen å tåkelegge denne affæren.
Ifølge Knef ble Demandowsky innkalt og sendt til tjeneste i Volkssturm-militiaen i april 1945, på tampen av krigen. Men han flyktet fra Berlin, overgav seg og ble overført til en krigsfangeleir av polske styrker. Men han ble kort etter løslatt, og vendte tilbake til Berlin.
I 1946 ble han arrestert igjen, nå av amerikansk militærpoliti, og utlevert til den sovjetiske militæradministrasjon i Tyskland. Demandowsky ble stilt for retten for sin rolle i fascistisk krigspropaganda og (på grunnlag av artikkel 58-2 StGB/RSFSR av militærtribunalet for garnisonen for den sovjetiske sektor av Berlin) dømt til døden av et sovjetisk militærtribunal. Han ble arkebusert av sovjeterne den 7. oktober 1946 i Berlin-Lichtenberg.
Rehabilitering
I 1991 ble Demandowsky rehabilitert av anklageadvokaten for den russiske føderasjons militære anklagerembede, i pakt med artikkel 3 bokstav a i Den russiske føderasjons lov av 18. oktober 1991 for rehabilitering av ofre for politiske represalier.
Zollverein kullgruve- og koksverkområde
Zollverein kullgruve- og koksverkområde, på tysk kalt Zeche Zollverein (kullgruven) og Kokerei Zollverein (koksverket), er et nedlagt industriområde i Essen, Nordrhein-Westfalen i Tyskland. Anlegget ble 14. desember 2001 oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv som Zollverein Coal Mine Industrial Complex. Området er også en del av Den europeiske ruten for industrikultur.
Kullgruven
Kullgruven Zeche Zollverein ble grunnlagt av Franz Haniel (1779–1868) som hadde behov for kull til stålproduksjonen. Prøveboringer i Katernberg-området (idag en forstad til Essen) hadde vist rike kullforekomster. Disse ble oppkalt etter Den tyske tollforening (tysk: Deutscher Zollverein), grunnlagt i 1834. Haniel grunnla i 1847 det prøyssiske selskapet Bergrechtliche Gewerkschaft Zollverein for utvinning av naturresursene. Aksjer ble solgt til medlemmer av familien og grunneiere i det fremtidige industriområdet.
De første kullgruvene på området ble etablert i 1847. Gruvedriften foregikk fra 1851 til desember i 1986. Fra 1950-årene var de to anleggene på området Zollverein kullgruve og Zollverein koksverk (oppført 1957-1961, nedlagt 30. juni 1993) blant de største i Europa. Gruvesjakt nr 12 som er bygget i bauhausstil, ble åpnet i 1932 og er ansett som et arkitektonisk og teknisk mesterverk, ofte kalt den vakreste kullgruve i verden.
Koksverket
Koksverket Kokerei Zollverein var i virksomhet fra 1957 til 1993 og var i denne perioden Europas mest moderne i sitt slag.
Ryggefjorden (Måsøy)
Ryggefjorden (nordsamisk: Čielgevuotna) er en fjordarm av Kobbefjorden i Måsøy kommune i Finnmark. Fjorden har innløp mellom Slottet i nord og Avløysinga i sør og strekker seg ti kilometer sørvestover til Vesterbotnen.
Kaiser-klassen
Kaiser-klassen var en slagskipsklasse bestående av fem skip bygget i Tyskland før den første verdenskrigen. Skipene gjorde tjeneste i Kaiserliche Marine under krigen. Klassen var den tredje av tyske dreadnoughtslagskip og den første med turbinmotorer og kanontårn fordelt over flere dekk. De fem slagskipene var «Kaiser», «Friedrich der Grosse», «Kaiserin», «Prinzregent Luitpold» og «König Albert». Som vanlig for tyske slagskip i denne perioden var hovedartilleriet på Kaiser-klassen mindre enn sine britiske rivaler: 30,5 cm i kaliberet sammenlignet med 34,3 cm i den britiske Orion-klassen.
Alle fem fartøyer gjorde innsats for det tyske keiserriket i Nordsjøen under krigen der disse utgjorde Divisjon VI i den tredje krigseskadren. Med unntak av «König Albert» som lå ved kai på dette tidspunktet, deltok samtlige i Jyllandsslaget. Av de fire slagskipene var bare «Kaiser» skadet i kampene etter å ha blitt truffet av to tungkalibrede granater. Slagskipene deltok også i Operasjon Albion i Østersjøen. Under denne operasjonen ble de omorganiserte til den fjerde krigseskadren under ledelse av vizeadmiral (viseadmiral) Wilhelm Souchon.
Ved krigsavslutningen ble alle de fem slagskipene i klassen internert på den britiske flåtebasen i Scapa Flow. Den 21. juni 1919 ble alle fartøyene senket for å forhindre en eventuell beslagleggelse av Royal Navy. Fartøyene ble senere berget og opphugd som skrap i årene mellom 1929 og 1937.
Design
Kaiser-klassen ble bestilt for den tyske Kaiserliche Marine under den andre «flottengesetze» (flåtelov) 27. mars 1908 sammen med den foregående Helgoland-klassen. Flåteloven forutsatt at levealderen for hovedskip skulle reduseres til 25-20 år, et tiltak som nødvendiggjorde bygging av nyere slagskip. Dette betød at de eldre hovedskipene av Siegfried-klassen og Odin-klassen, åtte panserskip sammen med de fire slagskipene av Brandenburg-klassen måtte byttes ut med nyere hovedskip. De fem slagskipene av Kaiser-klassen skulle erstatte de tre gjenværende Siegfried-panserskipene (av opprinnelige seks); «Hildbrand», «Heimdall» og «Hagen», sammen med Odin-klassen på to skip, «Odin» og «Agir».
Konstruksjon
Skipene av den nye klassen var 171,8 m (564 ft) lange ved vannlinjen og 172,4 meter (566 ft) lange totalt, med en bredde på 29 m (95 ft). Skipene hadde et dyptgående på 9,1 m forut og 8,8 m akter med et deplasement på maksimalt 27 000 tonn. Skipene hadde dobbelbunn i skroget på 88 prosent av lengden og 17 vanntette skott. Besetningen på skipene i ordinær tjeneste var på 41 offiserer og 1043 sjømenn, men i tjeneste som flaggskip for en skvadron ble det tilføyd 14 offiserer og 80 menn. Som sekundært flaggskip ble besetningen forøket med 2 offiserer og 23 menn.
Kaiser-slagskipene var utmerkede havgående fartøyer, men var veldig rigid med litt tap av hastighet i sterke dønninger. De var lettmanøvrerte under rorkontroll, men kunne ikke dreie under bråmanøvrering uten tap på opptil 66 prosent av hastigheten og kunne krenge opptil åtte grader. «Metasenterhøyden» for skipene var på 2,59 m (8,5 ft). Ved stor metasenterhøyde ble skipet «stivt», med krappe, raske slingrebevegelser i sjøgang, ved liten metasenterhøyde ble skipet «rankt» med større bevegelser i sjøgang.
Framdrift
Kaiser-klassen var de første tyske slagskipene med dampturbiner som framdrift. De brukte turbiner fra flere forskjellige lokale produsenter som Reichsmarineamt og tyske skipsverft i forsøkene på å finne passende alternativer mot de effektive Parsons dampturbiner som hadde sikret seg monopol i markedet. Uansett fikk «Kaiser» og «Kaiserin» tre dampturbiner av type Parsons av britisk opprinnelse. «Friedrich der Grosse» hadde tre dampturbiner av type AEG-Curtis, mens «König Albert» hadde dampturbiner av type Schichau. Turbinene drev trebladede propeller som hadde en diameter på 3,75 m, med en toppfart på 21 knop. Det var tre propellakslinger og to ror.
«Prinzregent Luitpold» hadde en annerledes motorinstallasjon med bare to Parsons dampturbiner med tilhørende propellakslinger, det midte motorsystemet skulle være en enslig 12 000 hp Germania seks-sylindret totakts dieselmotor for senterakselen. Men dette dieseldrevne anlegget ble ikke klar i tide til installasjon, slik at skipet måtte klare seg med kun to aksler. Likevel var «Prinzregent Luitpold» bare om lag en halv knop saktere enn søstrene.
Damp ble levert fra seksten Schulz-Thornycroft dampkjeler i samtidige skip med unntak av «Prinzregent Luitpold» som hadde 14 kjeler til rådighet. Treakslede skip av denne klassen fraktet 3 600 tonn kull som drivstoff, noe som gjorde det mulig å ha en rekkevidde på 7 000 nautisk mil med marsjfart på 12 knop. Det ene skipet med to aksler bare hadde 2 200 tonn kull, ettersom man hadde vært designet med tanker for 400 tonn olje for dieselmotoren. På dieseldrift alene ville «Prinzregent Luitpold» ha hatt en rekkevidde på 2 000 nautisk mil på 12 knop.
Elektrisk kraft ombord på skipene ble produserte av fire doble turbo-generatorer og to dieseldrevne generatorer med en samlet effekt på 1 800 kilowatt på 225 volt.
Pansring
Som med alle moderne tyske krigsskip av en viss størrelse, ble også skipene av Kaiser-klassen beskyttet med pansertype Krupp sementert stål (K.C.A). Pansrede dekk varierte i tykkelse fra 10 cm i kritiske deler av skipet ned til 6 cm på mindre viktige deler. Panserbeltet langs vannlinjen var 35 cm tykt midtskips i «citadellet», og ned til 18 cm forut og 12 cm mot akterenden. Bak pansringen ved vannlinjen hadde skipene torpedoskott, indre skott som løp langs skroget med 4 cm tykkelse. På forskipet sto kommandotårnet med en tykkelse på 40 cm på sidene og 15 cm på taket, akterut var et mindre tårn også reist, med 20 cm tykkelse på sidene og bare 5 cm på taket. Kanontårnene hadde et sidepanser på 30 cm og tykk pansring på taket på 22 cm. Kasemattene hadde 17 cm tykk pansring i tillegg til kanonskjoldene på 8 cm.
Bygging
«Kaiser», det første skipet i klassen, ble kjølstrukket på Kaiserliche Werft Kiel i desember 1909 med byggingsnummer 35. Skipet ble sjøsatt den 22. mars 1911, og levert til Hochseeflotte (Havgående flåte) 1. august 1912. «Friedrich der Grosse» ble kjølstrukket på AG Vulcan skipsverftet i Hamburg 26. januar 1910, deretter sjøsatt den 10. juni 1911. Skipet ble levert som det nye flaggskipet for den havgående flåten i 15. oktober 1912. «Kaiserin» som det tredje skipet i klassen, ble kjølstrukket på skipsverftet Howaldtswerke i Kiel i november 1910. Hun ble sjøsatt den 11. november 1911, og levert den 14. mai 1913.
«König Albert» var kjølstrukket på Schichau i Danzig i 17. juli 1910, og sjøsatt den 27. april 1912. Levert til den tyske marinen ved 31. juli 1913. «Prinzregent Luitpold» som det siste skipet i klassen ble kjølstrukket i januar 1911 på Germaniawerft skipsverftet i Kiel. Skipet ble sjøsatt 17. februar 1912 og levert den 19. august 1913.
Før krigen
I 1913-1914 deltok to Kaiser-skip, SMS «Kaiser» og SMS «König Albert» i et større sjøtokt til Sør-Amerika og Sør-Afrika. Dette langtrekkende flåtetoktet var ikke bare en maktdemonstrasjon for det tyske keiserriket, men også en for å teste det nye designet i krevende farvann langt fra den tyske kysten. De nye turbinene skulle testes på slike langtrekkende operasjoner. Ved krigsutbruddet hadde begge slagskipene vendt tilbake til de tyske flåtebasene.
Raid på Scarborough, Hartlepool og Whitby
Den første viktige militæroperasjonen for skipene av Kaiser-klassen var raidet på de engelske havnestedene Scarborough, Hartlepool og Whitby 15.-16. desember 1914. Franz von Hipper som kommanderte den første speidergruppen, som besto av de tyske slagkryssere, gjennomførte raidet under beskyttelse av admiral Friedrich von Ingenohl med den tyske krigsflåten, som holdt stand cirka 200 km øst for Scarborough.
Royal Navy som nylig hadde fått tak på intakte kodebøker erobret fra krysseren «Magdeburg» som hadde grunnstøtt og deretter blitt forlatt under russisk ild utenfor den estiske kysten i august 1914, hadde skaffet seg kjennskap om de tyske planene. Men det var fremdeles ikke mulig å vite hvor denne operasjonen skulle skje, så admiralitetet beordret 1st. Battlecruiser Squadron (Slagkrysserskvadronen) under ledelse av David Beatty ut på havet sammen med 2nd. slagskvadron på seks slagskip, støttet av flere kryssere og destroyere. Disse skulle finne og forsøke å avskjære de tyske sjøstyrkene.
Beatty seilte ute i Nordsjøen og kom over hele den tyske slagskipsflåten. Et sjøslag tok til mellom de britiske destroyere som hadde dratt i forveien som skjerm for slagkrysserne og de tyske destroyerne støttet av kryssere. Mens de mindre fartøyene sloss en forvirrende kamp med hverandre i to timer, kom de tyske og britiske hovedskipene innenfor skuddvidde av hverandre på mindre enn 15 kilometer. Ingen av admiralene på flåtene hadde oversikt i mørket med dårlig sikt, og Ingenohl ønsket ikke å risikere et hovedslag med overlegne styrker med tanke på keiserens strenge ordre om å ikke starte fiendtligheter uten hans samstykke.
Etter å ha konkludert at hans flåtestyrkene hadde engasjert skjermen av Grand Fleet, avbrøt han kontakten med britene etter ti minutter ved å sette kurset i sørøst. Manøvreringen tok tid, men den ble fullført kl. 6.42, og i de neste førti minutter dampet de to flåter side om side på parallell kurs. Først kl. 7.20 beordret Ingenohl kursendring tilbake til den tyske kysten.
Bombardementet av Yarmouth og Lowestoft
For andre gang deltok slagskipene av Kaiser-klassen i et raid på den engelske kysten, igjen som støtte for den tyske speidergruppen. Om formiddagen kl. 10.55 den 24. april 1916 dro slagkrysserne fra Jadebusen, senere fulgt av slagskipsflåten kl. 13.40. Underveis ble slagkrysseren «Seydlitz» slått ut av en mine, og måtte returneres mens resten fortsatte til deres mål. Etter å ha bombardert Lowestoft kom de over den britiske Harwich Force med flere kryssere og drev dem bort etter en kort kamp utenfor Yarmouth. Rapporter om britiske ubåter fikk von Hipper til å avbryte raidet. Admiral Reinhard Scheer som hadde fått advarsler om at Grand Fleet hadde dratt ut fra sin flåtebase i Scapa Flow, trakk sine slagskip tilbake til farvannet utenfor Tyskland.
Jyllandsslaget
Fire av skipene fra klassen deltok i flåtetoktet som resulterte i det store Jyllandsslaget 31. mai til 1. juni 1916. Operasjonen var en gjentakelse av tidligere planer som hadde til hensikt å trekke ut en del av den britiske Grand Fleet og ødelegge den med slagskipsflåten. «Kaiser», «Kaiserin», «Prinzregent Luitpold» og «Friedrich der Grosse», Scheers flaggskip, utgjorde Divisjon VI av den tredje krigseskadren. Tredje krigseskadre som den første av tre slagskipseskadrer var avantgarden for flåten med König-klassen i Divisjon V som spydspiss. Den andre krigseskadren bestod av Helgoland-klassen og Nassau-klassen, deretter den første krigseskadren som arriergarden med eldre Deutschland-klassen pre-dreadnought slagskip.
Like før kl. 16.00 om ettermiddag den 31. mai oppdaget den tyske speidergruppen deres motstykke, den første slagkrysserskvadronen, og de første skuddene i en dødelig duell ble avfyrt. Som ledd i planen dampet de tyske slagkrysserne sørover for å lokke med seg de britiske hovedskipene mot slagskipene fra Hochseeflotte, underveis ble slagkrysserne «Indefatigable» og «Queen Mary» ødelagt av de tyske granatene. Kl. 17.30 kunne det ledende slagskipet, SMS «König», observere de tyske og britiske slagkrysserne. Mens von Hipper dreide til styrbord, snudde britene til babord. Kl. 17.45 startet Scheer angrepet med en manøvrering som førte slagskipene nærmere slagkrysserne, deretter åpnet Divisjon VI ild. «Prinzregent Luitpold» som først ikke kunne åpne ild, kom til og skjøt åtte salver på 20 300 til 19 500 m hold før avstanden ble for stor. «Kaiser» og «Friedrich von der Grosse» sammen med slagskipene fra andre krigseskadre skjøt noen få salver på flere lette kryssere av 2. Light Cruiser Squadron uten resultat. Kl. 19.00 om kvelden kom den lette krysseren «Wiesbaden» under angrep fra britiske flåtestyrker etter at den var slått ut av slaglinjen, så Scheer beordret sine skip til å snu for å beskytte krysseren og ta den under slep. Kl. 19.05 hadde to britiske pansrede kryssere, «Defence» og «Warrior», gått til angrep på krysseren bare for å bli overrumplet av «Kaiser» og tre König-klasse slagskip som på mindre enn 8 km hold åpnet ild. «Defence» ble sprengt i filler mens «Warrior» ble skutt i stykker og drevet vekk med brann ombord. De nye «super-dreadnought» slagskipene av Queen Elizabeth-klassen i 5th Battle Squadron kom til og tok opp kampen med tyskerne.
Mens «Warrior» trakk seg nordover, måtte «Warspite» foreta en bråmanøvrer etter å ha kommet for nær søsterskipet «Valiant», og ble truffet av en granat fra «Kaiser» som slo ut styremaskineriet. Mens dette ble reparert, var slagskipet kommet utenfor kontroll i en sirkulær bevegelse der de ble tatt under sterk ild av «Friedrich der Grosse», «König», to «Nassau»- og tre «Helgoland»slagskip i tjue minutter. «Warspite» var truffet elleve ganger, og skadene på styremaskineriet var altfor omfattende til videre deltagelse i sjøslaget. Tyskerne mistet dette slagskipet av syne, og trodde de hadde senket henne.
Ved tilbakekomst til Jadebusen tok Nassau-klasse slagskipene «Nassau», «Westfalen» og «Posen» sammen med Helgoland-klassen «Helgoland» og «Thüringen» vakttjeneste i den ytre reden. «Kaiser», «Kaiserin» og «Prinzregent Luitpold», i stor grad uskadde i slaget inntok også defensive posisjoner utenfor Wilhelmshaven mens de andre hovedskipene ble etterfylt med ammunisjon og drivstoff.
I sjøslaget hadde «Kaiser» avfyrt 224 tyngre og 41 mindre prosjektiler; «Kaiserin» 160 tyngre og 135 mindre, «Prinzregent Luitpold» 169 tyngre og 106 mindre, og «Friedrich der Grosse» 72 tyngre og 151 mindre prosjektiler. «Kaiser», som det eneste skipet i klassen, var påførte skader etter å ha blitt truffet to ganger, bare én mann ble såret.
Operasjon Albion
Tidlig i september 1917 etter erobringen av den russiske storbyen Riga besluttet den tyske marinen at de skulle ta herredømmet over Rigabukten fra de russiske sjøstyrkene. Admiralstab (den tyske overkommandoen for marinen) planla en operasjon i den vestestiske øygruppen medregnet Ösel for å ta ut de russiske kystfortene på Sorbe-halvøya som voktet adgangen til Rigabukten. 18. september ble det sendt ut instruksjoner for en kombinerte operasjon der hæren og marinen skulle samarbeide, for å erobre øygruppen. Den tredje krigseskadren med slagkrysseren SMS «Moltke» som flaggskip, var sendt østover som en del av en meget stor armada på 300 fartøyer med støtte av over 100 fly og seks zeppeliner.
Divisjon V besto av fire König-klasse slagskip og det nye slagskipet «Bayern» mens Divisjon VI besto av alle 5 Kaiser-klasse slagskip. I tillegg kom 9 lette kryssere østover sammen med slagskipene. Fra hæren ble 24 600 soldater overført til operasjonen. Mot tyskerne hadde russerne de eldre pre-dreadnought slagskipene «Slava» og «Tsarevitch», de pansrede kryssere «Bayan», «Admiral Makarov» og «Diana», 26 destroyere, flere mindre krigsfartøyer og en garnison på 14 000 soldater på Ösel. Operasjonen begynte den 12. oktober da slagskipene fra Divisjon VI engasjerte batteriene på Sworbe mens Divisjon V sammen med flaggskipet «Moltke» åpnet ild mot batteriene ved Taggabukten. Sterk russisk motstand i Kassar Wick, som ledet inn i Moon-stredet, sløvet ned den tyske fremgangen fram til 14. oktober da «Kaiser» støttet minesveipere som var forstyrret av de russiske jagere fra å lage en åpning i minefeltene. Beskyttet av 30,5 cm kanonene ombord på «Kaiser» gikk tyske torpedobåter på nytt til angrep og drev tilbake russerne som mistet jageren «Grom». Fra Zerel utgjorde de russiske 305 mm kystkanonene et betydelig problem, slik at «Kaiserin», «König Albert» og «Friedrich der Grosse» gikk til angrep på mellom 12 og 20 km hold. Den russiske kontraskytingen var meget presis, så dreadnoughtene ble tvunget vekk etter en times strid.
Den neste dagen, 15. oktober, rykket to König-klasse slagskip inn i Moonstredet for å ødelegge de russiske sjøstyrkene. I sjøslaget ble pre-dreadnoughten «Slava» senket av «König» mens «Kronprinz» jaget bort resten. 20. oktober var sjøoperasjonene avsluttet etter at alle de russiske krigsskipene var ødelagt eller drevet bort mens den tyske hæren tok kontroll over Ösel.
Skjebne
Etter den tyske kapitulasjonen i november 1918, måtte den tyske Hochseeflotte under kommando av kontreadmiral Ludwig von Reuter dampe ut for internering i den britiske flåtebasen i Scapa Flow. Flåten forble i fangenskap under forhandlingene som til slutt resulterte i Versaillestraktaten. De tyske representantene måtte skrive under på traktaten, og fikk en frist på seg fram til 21. juni. Reuter antok at britenes hensikt var å ta de internerte krigsskipene i besittelse ved utløpet av fristen. Uten å være informert om at fristen var utvidet til 23. juni, besluttet Reuter at alle fartøyene skulle senkes. Om morgen den 21. juni, mens den britiske flåten forlot Scapa Flow for trening, ble ordren gitt til offiserene på alle skipene.
«Friedrich der Grosse» var det første skipet i flåten som begynne å synke kl. 12.16. Deretter fulgt «König Albert» etter kl. 12.54, siden «Kaiser» kl. 13.25, «Prinzregent Luitpold» kl. 13.30 og til slutt «Kaiserin» kl. 14.00 om ettermiddag den 21. juni. Det første skipet som ble berget, var «Kaiser», som ble tatt opp 20. mars 1929 og overført til Rosyth der hun ble hugd opp i 1930. Deretter kom turen til «Prinzregent Luitpold» 9. juli 1931, «König Albert» 31. juli 1935, «Kaiserin» 14. mai 1936 og «Friedrich der Grosse» den 29. april 1917. Skipsklokken ble berget fra det siste skipet i klassen som ble hugd opp, og i 1965 ble den returnert til Tyskland. Denne skipsklokken fra «Friedrich der Grosse» er nå i det tyske flåtehovedkvarteret i Glücksburg.
Noter
<references group="Note"/>
Robert Hichens
Robert Hichens (født 16. september 1882 i Newlyn, Cornwall, England, død 23. september 1940 utenfor kysten av Aberdeen, Skottland) var en britisk sjømann som var en del av dekksmannskapet om bord på RMS «Titanic» da hun sank på sin jomfrutur den 15. april 1912. Han var en av seks intendanter om bord på fartøyet og var på broen da Titanic traff isfjellet.
Bolsøy
Bolsøy er et tidligere herred i Romsdal i Møre og Romsdal. Herredet ble 1. januar 1964 innlemmet i Molde kommune sammen med deler av Veøy samt Mordal krets i Nord-Aukra herred. Bolsøy omfattet områdene nord for Fannefjorden og Moldefjorden, bortsett fra Molde bykommune, som den omsluttet, samt halvøya mellom Fannefjorden og Langfjorden, i tillegg til Bolsøya og en del mindre øyer i Romsdalsfjorden. Ved sammenslåingen hadde kommunen 7 996 innbyggere.
Historie
Fra ca. 1660 til 1838 het tinglaget Fanne, som kom av den gamle inndelingen Fanne åtting. Bolsøy er fremdeles navnet på prestegjeldet, som ble utskilt fra Veøy ved kongelig resolusjon av 18. november 1740.
Apomempsoides
Apomempsoides er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, kraftige, gråbrune trebukker. Oversiden er knudrete med to skarpe pigger på hver side av pronotum og flere oppstående igger på dekkvingene. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Dekkvingene er noe hvelvede, med rundede sider.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Vest-Afrika (Gabon, Kamerun og Bioko).
Zeuthen stasjon
Zeuthen stasjon er en jernbanestasjon som ligger i kommunen Zeuthen i Landkreis Dahme-Spreewald i Tyskland. Den blir betjent av S-bane.
Sør-Reksteren gravplass
Sør-Reksteren gravplass eller Stølsbakken gravplass er en gravlund i Tysnes kommune i Vestland fylke. Den ligger sør for Rekstravegen, sør på Reksteren, som navnet sier.
Zeuthen stasjon
Stasjonen ble tatt i bruk 1897 og erstattet holdeplassen Hankels-Ablage fra 1874 som lå litt lenger sør.
Sør-Reksteren gravplass
Gravlunden ble tatt i bruk i 1930. Før dette brukte folk i området Uggdal kirkegård. Gravlunden har plass til rundt 300 graver. Ved inngangen i vest står et båre- og redskapshus i bindingsverk med klokketårn.
Chennevières-sur-Marne
Chennevières-sur-Marne er en kommune i departementet Val-de-Marne i regionen Île-de-France, og er en av de sørøstlige forstedene til Paris. Kommunen ligger 14,7 km fra sentrum av Paris
Historie
7. juli 1899 ble en del av arealet til Chennevières-sur-Marne skilt ut og slått sammen med en del av arealet til La Queue-en-Brie og en del av arealet til Villiers-sur-Marne for å danne kommunen Le Plessis-Trévise.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Chennevières-sur-Marne
Michael Kindo
Michael Kindo (født 20. juni 1947), indisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1972 i München. Kindo vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1972 i München. Han var med på det indiske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak Vest-Tyskland og Pakistan. India tapte semifinalen med 0-2 mot Pakistan og vant bronsefinalen med 2-1 over Nederland. Kindo spilte ni kamper og scoret tre mål i OL-turneringen.
Maria Bock
Maria Bock (født 12. juni 1978 i Hammerfest) er en norsk skuespiller og regissør.
Hun ble uteksaminert fra Statens teaterhøgskole (2004) og er utdannet musikalartist fra Bårdarakademiet (2000). Hun var tilknyttet Det Norske Teateret fra 2005 til 2009. Hun debuterte som filmskuespiller i Gymnaslærer Pedersen i 2006. I 2008 spilte hun i filmen Sommerhuset. For det arbeidet ble hun nominert til årets kvinnelige skuespiller under Amandaprisen 2008. I 2015 spilte hun i Kjersti G. Steinsbøs film Hevn. For filmen vant hun Amandaprisen 2016 i klassen beste kvinnelige birolle. På TV har hun spilt i TV-seriene Hvaler, Lilyhammer, Hellfjord og julekalenderen Snøfall. For musikalkortfilmen Skallamann (2011), manus og regi, vant hun en rekke internasjonale priser, blant annet BAFTA for beste internasjonale kortfilm. Fra 2017 til 2019 ledet hun Kvinnesatsingen i Talent Norge. Hun har sittet i styret for Norsk skuespillerforbund, Bransjerådet for film, Tromsø internasjonale filmfestival og Det andre teateret.
Terje Bartholsen
Terje Ingve Bartholsen (født 1963) er en lokalpolitiker for Arbeiderpartiet som fra oktober 2019 er ordfører i Evenes kommune.
Vjatsjeslav Molotov
Vjatsjeslav Mikhajlovitsj Molotov (russisk:, , født i Kukarka i Russland, død 8. november 1986 i Moskva) var en sovjetisk diplomat og kommunistisk politiker. Molotov var statsminister 1930–1941, utenriksminister 1939–1949 og 1953–1956 samt visestatsminister 1942–1957.
Chevilly-Larue
Chevilly-Larue er en kommune i departementet Val-de-Marne i regionen Île-de-France, og er en av de sørlige forstedene til Paris. Kommunen ligger 9,3 km fra sentrum av Paris
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Chevilly-Larue
Vjatsjeslav Molotov
Pseudonymet Molotov betyr «hammeren» på russisk. Han var en av få ledende, opprinnelige bolsjeviker som overlevde den store terroren under Josef Stalin. Molotov var med på å undertegne den tysk–sovjetiske ikke-angrepspakten av 1939, kalt Molotov–Ribbentrop-pakten. Pakten omfattet en hemmelig tilleggsprotokoll om deling av Sentral- og Øst-Europa i interessesfærer. Pakten legitimerte den tyske invasjonen av Polen i 1939, og beredte grunnen for den andre verdenskrig. Pakten gjorde at Sovjetunionen bistod Tyskland materielt og militært frem til den tyske invasjonen av Sovjetunionen i 1941. Molotov var med på å godkjenne Katyn-massakren. Våpen som Molotov-cocktail og Molotov-brødboks har fått navn etter ham.
Etter krigen deltok Molotov i forhandlingene med vestmaktene, der han gjorde seg bemerket for sine diplomatiske evner. Han var en ledende sovjetisk diplomat frem til 1949, da forholdet til Stalin hadde blitt forverret. Etter Stalins død i 1953 var Molotov en motstander av Nikita Khrusjtsjovs avstalinisering, og forsvarte Stalins politikk frem til sin død i 1986. Etter et mislykket kupp i 1957 ble Molotov fjernet fra Sovjetunionens kommunistiske partis sentralkomité av Khrusjtsjov.
Familie, oppvekst og tidlig virke
Molotov ble født i landsbyen Kukarka, nå Sovjetsk i Kirov oblast, som Vjatsjeslav Mikhajlovitsj Skrjabin (kyrillisk: ). Han var sønn av en alkoholisert handelsbetjent, og vokste opp i fattige kår. Selv om dette ofte har blitt påstått, var han ikke i slekt med komponisten Aleksandr Skrjabin.
Han gikk på gymnaset i Kazan, og meldte seg inn i Det russiske sosialdemokratiske arbeiderpartiet, en illegal bevegelse, i 1906. Han begynte snart å bevege seg politisk i retning av partiets radikale, bolsjevistiske fraksjon, ledet av Vladimir Lenin. I likhet med mange andre bolsjeviker tok han et pseudonym med maskuline eller proletære overtoner: Molotov, fra russisk molot, «hammer». På samme måte er psedonymene Stalin og Kamenjev avledet fra henholdsvis «stål» og «stein».
Ved utbruddet av den første verdenskrig i 1914 flyttet han fra Petrograd (tidligere St. Petersburg) til Moskva. Året etter ble han arrestert på nytt for sin politiske virksomhet og deportert til Irkutsk i det østlige Sibir. I 1916 flyktet han fra eksiltilværelsen i Sibir og dro tilbake til hovedstaden, som tsaren i mellomtiden hadde omdøpt til Petrograd. Samme år ble han medlem av bolsjevikenes partikomité i Petrograd.
Under februarrevolusjonen i 1917 var Molotov en av få høytstående bolsjeviker som oppholdt seg i hovedstaden. Han sørget for at Pravda førte en venstreopposisjonell kritikk mot den provisoriske regjeringen som ble dannet etter revolusjonen. Stalin motsatte seg denne linjen da han vendte tilbake, men Molotov ble støttet av Lenin. Til tross for dette holdt Stalin sin hånd over Molotov, og gjorde ham til en av sine nærmeste medarbeidere. Molotov ble medlem av den militære revolusjonære komiteen i Petrograd, som planla oktoberrevolusjonen, som bragte bolsjevikene til makten.
I Kreml som Stalins protesjé
I 1918 ble Molotov sendt til Ukraina, der bolsjevikene først tok kontroll under den russiske borgerkrigen. Han deltok ikke i kamphandlingene, men ble sekretær for sentralkomiteen i Det ukrainske bolsjevikpartiet i 1920.
Året etter ble han kalt tilbake til Moskva av Stalin, som forfremmet ham til fast medlem av sentralkomiteens organisasjonsbyrå (orgbyrå) og sekretariat. Molotov ble også medlem uten stemmerett i politbyrået. I årene 1918–1921 økte Stalins makt markant, og i Kreml dannet han tette, strategiske bånd med Molotov og Valerian Kujbysjev og noe senere Lazar Kaganovitsj. Den nærmeste kretsen bestod ellers av ledende kaukasiske og ukrainske bolsjeviker. Molotov holdt mellom 1921 og 1922 stillingen som ansvarlig sekretær, en forløper til Stalins posisjon som generalsekretær. Molotov ble kritisert for «skammelig byråkratisering» av Lenin og Lev Trotskij i sitt arbeid som ansvarlig sekretær.
I de maktkampene som fulgte etter Lenins død i 1924, forble Molotov en lojal støttespiller for Stalin mot rivaler som Trotskij, Kamenjev, Grigorij Zinovjev og Nikolaj Bukharin. Sammen med Molotov hadde Kliment Vorosjilov og Grigorij Ordzjonikidze blitt en del av Stalins indre sirkel. I 1926 ble Molotov fast medlem av politbyrået, der Stalin fra 1928 kontrollerte et lojalt flertall. Trotskistene var blant de som undervurderte Molotov. Trotskij selv kalte Molotov en «personifisering av middelmådighet». Molotov arbeidet helst i tilbaketrukkede roller, der han fikk utløp for sitt administrative talent. Molotov dyrket forestillingen om seg selv som en kjedelig og fargeløs byråkrat; for eksempel var han den eneste ledende bolsjeviken som alltid kledde seg i dress og slips. Mellom 1928 og 1929 besatt Molotov posten som førstesekretær i Moskvas kommunistiske parti. I en lang tale til sentralkomiteen i 1929 sa Molotov at det sovjetiske jordbruket ville gjennomgå en tvungen kollektivisering.
Utenriksminister (1939–1949)
Trygve Lie besøkte Moskva høsten 1944 og opplevde hvor opprørt Molotov ble da justisminister Terje Wold forsikret at Knut Hamsun skulle få sin straff etter krigen. Molotov nærmest bønnfalt om å skåne Hamsun; han som hadde skrevet Markens Grøde, Pan og Victoria burde «få leve i fred den tiden han hadde igjen.» Til dette skal Wold ha svart: «Don't get too soft, Mr Molotov.»
Lars Fasting
Fasting bodde i Trondheim der han var antikvar i kommunen, lærer ved arkitektavdelingen og praktiserende arkitekt.
Hans praksis var innenfor boligbygging, helseinstitusjoner, utstillinger, reguleringsplaner og bygningsvern. Fasting var medlem av arbeidsgruppa som utformet Midtbyplanen, og tegnet blant annet Royal Garden Hotel i samarbeid med tre andre arkitekter. Han var leder av Fortidsminneforeningen, Den trønderske avdeling, Trondhjems Arkitektforening og Solidaritet Norge-Polen.
Herand gravplass
Herand gravplass er en gravlund i i bygda Herand i Jondal (fra 2020 Ullensvang kommune), i Vestland fylke. Den ligger på nordsiden av Herandsvegen der Haugselvi renner ut i Samlafjorden.
Elmsfeuer (rabarbra)
Elmsfeuer er en rabarbrasort. Elmsfeuer relativt lav avling med middels store stilker med sterk rød farge. Stilkene har noe mer enn middels høyt innhold av oksalsyre og middels høyt innhold av eplesyre.
Galesh Mollerapoovayya
Galesh Mollerapoovayya (født 8. april 1946 i Suntikoppa i Coorg i Britisk India) var en indisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1972 i München. Mollerapoovayya vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1972 i München. Han var med på det indiske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak Vest-Tyskland og Pakistan. India tapte semifinalen med 0-2 mot Pakistan og vant bronsefinalen med 2-1 over Nederland. Mollerapoovayya spilte ni kamper og scoret ett mål i OL-turneringen.
OL-medaljer
Han mottok den indiske utmerkelsen Padma Shri for sitt virke i 2020.
Egg (andre betydninger)
Egg har flere betydninger:
Andre betydninger:
Baldersheim gravplass
Baldersheim gravplass er en gravlund i Bjørnafjorden kommune i Vestland fylke. Den ligger omtrent en kilometer nordøst for fylkesvei 549, noen kilometer sør for Sævareid i tidligere Fusa kommune.
Gravlunden ble tatt i bruk i 1940. Den ble utvidet i 2016–17, og det ble oppført et nytt kombinert redskapshus og toalett. Fra før fantes et lite kapell som tidligere ble brukt som redskapshus.
Anders Håseth
Han vant tre NM-gull i perioden 1990–1995. Han vant kongepokalen i 1990 og 1991.
Ragnhild Væring Teigen
Ragnhild Væring Teigen (født 13. oktober 1877 i Kristiania, død 6. desember 1966 ) var en norsk fotograf og dukkemaker. Hun var datter av fotograf Olaf Martin Peder Væring og Emma Sofie Fredriksen, og halvsøster av Alf Væring.
Teigen var elev ved Statens håndverks- og kunstindustriskole fra 1891 til 1906. Hun begynte tidlig som medhjelper hos faren, som ønsket at hun skulle bli fotograf og overta firmaet. Ved hans død i 1906 ble det også hun som arvet det. Hun hadde imidlertid nevøen Ragnvald Væring som medhjelper, og han hadde allerede før gamle Værings død gjort seg sterkt gjeldende i ledelsen av firmaet.
Ragnhild Væring giftet seg med fotograf Karl Teigen i 1907, de fikk senere datteren Marit og sønnen Per. Da hun giftet seg gikk hun ut av firmaet og ektefellen kom inn i hennes sted og drev det sammen med Ragnvald Væring frem til 1936. Da skilte de lag, Væring fortsatte det gamle firmaet mens Teigen startet sitt eget; Teigens Fotoatelier.
Ragnhild Væring Teigen var kunstnerisk begavet, tegnet, malte, modellerte, og laget dukker med en helt spesiell teknikk, for eksempel av kjente personer, eventyrskikkelser med mere. En del av disse er i Norsk Folkemuseums samling. På sine eldre dager laget hun også bilder med en kombinasjon av applikasjon/collage/tegning.
Hun er gravlagt på Grefsen kirkegård i Oslo.
Holm Fredrik Holmsen
Holm Fredrik Holmsen (født 15. mai 1888, død 19. mars 1948 ) var en norsk fotballspiller og idrettsleder. Han var fra Oslo og representerte Idrætsforeningen Viking (1906–1910) og Mercantile Ski- og Fotballklubb (1911–). Holmsen ble norgesmester for Mercantile i 1912 og var tapende finalist i 1913. Broren Eystein Holmsen spilte også på Mercantiles finalelag, og brødrene ble dessuten kretsmestere i Oslo disse årene. Fra 1907 til 1908 var han kasserer og fra 1911 til 1912 oppmann i Oslo Fotballkrets.
Holmsen drev også med skisport. Han var kretsformann i Oslo Skikrets i perioden 1930–1946 , og styremedlem i Norges Skiforbund fra 1938 og til sin død.
Agaritha
Agaritha er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Valera (distrikt)
Distriktet ble opprettet den 3. november 1933.
Agaritha
Utseende
En middelsstor, brunlig trebukk. Dekkvingene har markerte, utsående, rettvinklede "skuldre". Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum er trapesformet uten pigger på kantene.
Utbredelse
Arten er utbredt i det sørøstlige Brasil og det nordlige Argentina.
Edna Parker
Edna Scott Parker (født 20. april 1893 i Morgan County, Indiana, USA, død 26. november 2008 i Shelby County, Indiana, USA) var med sine 115 år og 220 dager verdens eldste person ved sin død.
Edna arbeidet som lærerinne frem til hun i 1913 ble gift med Earl Parker, som døde av hjerteinfarkt i 1939, 54 år gammel. Hun ble mor til to sønner, henholdsvis i 1913 og 1919. Som enke fortsatte hun i mange år driften av gården, som hun og ektemannen hadde bygget opp.
En av hennes sønnesønner fortalte pressen i anledning 115-årsdagen at hun en gang var nær døden da hun var omkring 100 år gammel. Hun hadde da flyttet inn hos eldstesønnen og dennes hustru, men da de to kom hjem fra en basketballkamp en kveld, kunne de ikke finne Edna noe sted i huset og slo alarm til sønnesønnen, som kom for å delta i letingen etter farmoren. Etter kort tid fant han Edna sterkt nedkjølt i en snøhaug i nærheten av huset og fikk båret henne inn og lagt henne foran ovnen, mens de ventet på legen. Da hun kom seg igjen etter denne episoden var hun frisk og rask i mange år, men familien mente likevel det var best å få ordnet med plass til henne på et gamlehjem i nærheten, hvor hun ble boende resten av sitt liv.
Hennes høye alder gjorde at hun opplevde begge sønnenes bortgang, og så sent som i juni 2008 mistet hun sin 90 år gamle svigerdatter. En av hennes søstre ble 99 år gammel. Selv om hun opplevde en usedvanlig høy alder led hun aldri av demens eller hjerteproblemer, men hun satt for det meste i rullestol fra hun var 109 år gammel, etter et stygt fall. De 2-3 siste årene opplevde både Edna selv og hennes nære familie stor pågang fra diverse presse, som ville ha en bit av hennes lange livshistorie. Både 114-årsdagen og 115-årsdagen var begivenheter, som ble dekket av fjernsynskanaler og diverse aviser verden over.
Signe Giebelhausen
Signe Giebelhausen (født Georgine Juliane Flemmentine Krog 17. november 1811, død 10. april 1879 i Kristiania) var en norsk (opprinnelig dansk) skuespiller.
Signe Giebelhausen var datter av Georg Flemming Krog og Kari Regine Löhmoe og adoptivdatter av skuespiller Jacob Alexander Winsløw. Hun giftet seg 13. august 1836 i København med skuespilleren Christian Giebelhausen.
Hun debuterte ved Det kgl. Teater i København i 1828. Hun var ansatt ved Christiania Theater i Christiania 1833 til 1879.
Vigsteinen
Vigsteinen er en over to meter høy bautastein på gården Vigstein i Nannestad, Akershus. Den står ute i dyrket mark, omtrent 100 meter sør for rundkjøringen der Hans Gaarders vei kommer inn på fylkesvei 176, rett vest for den vestligste rullebanen på Gardermoen lufthavn.
Det er ikke uvanlig at det knytter seg sagn til bautasteiner, men ved Vigsteinen er det usedvanlig mye som fortsatt er levende på stedet.
Et opphavssagn forteller at en kveld for lenge siden kom en frigitt trell til gården og ba om husrom. Bonden nektet ham det, og jaget ham på dør. Trellen gikk, men da han var kommet ut på jordet vendte han seg om og lyste en forbannelse over bonden og gården. De skulle få se at han ikke lot seg fjerne så lett, og at det ville gå den ille som prøvde å fjerne ham. Og dagen etter var trellen blitt til stein, der ute på jordet; Vigsteinen.
Og der ble den stående, helt til en gang på 1800-tallet, da en grunneier på Vigstein gård fikk bruk for stein til en grunnmur, og han brukte Vigsteinen. Det er flere versjoner av hva som så skjedde. En tradisjon sier at et eller flere hus brant, en annen at en eller fler av kuene døde på bås. Uansett, Vigsteinen ble tatt ut av grunnmuren og satt på plass igjen på jordet, der den har stått siden.
En annen tradisjon er Vigsteinen som fruktbarhetssymbol, langt utover den rent idemessige assosiasjon med fallossymbol. Den var fruktbarhetsbringende. Barnløse koner kunne, langt ned mot vår egen tid komme langveis fra for å klappe på Vigsteinen. Dette skulle løse problemet.
I dag vet vi at Vigsteinen må ha vært del av et gravfelt fra jernalderen. Alle hauger vest for veien er slettet ved dyrking, men i skogen øst for veien ligger forsatt 24, tildels ganske store, gravhauger.
Jan Matouš
Jan Matouš (født 30. mai 1961) er en tsjekkisk tidligere skiskytter som konkurrerte for Tsjekkoslovakia. Han tok bronse på normaldistansen i VM i skiskyting 1987 i Lake Placid. Matouš var også med på Tsjekkoslovakias lag som tok sølv i lagkonkurransen i VM i skiskyting 1990 i Minsk.
Resultater
Kilde: Skisport365.com
Verdensmesterskap
2 medaljer (1 sølv, 1 bronse)
Verdenscupseire
2 seire (2 på 20 km)
Jackass 3
Jackass 3 er en humoristisk dokumentarfilm fra 2010 produsert av MTV. Filmen er oppfølgeren til Jackass Number Two (2006), begge basert på MTV-serien Jackass. Filmen inneholder diverse stunt med Johnny Knoxville, Bam Margera, Chris Pontius, Steve-o, Ryan Dunn, Dave England, Wee Man, Ehren Mcgehey og Preston Lacy.
The Masters Tournament 2004
The Masters Tournament 2004 ble arrangert på Augusta National Golf Club i Augusta, Georgia i USA i 2004.
Southwark (distrikt)
Southwark er en bydel i London. Den ligger på sørsiden av Themsen, og grenser mot City of London og Tower Hamlets mot nord, og Lambeth og Lewisham i sør.
Navnet oppsto som navn på et område rett sør for London Bridge. Det har vært bebodd siden romersk tid, og fikk navnet i det 9. århundre.
Distriktet ble opprettet i 1965 ved at kretsene Southwark, Camberwell og Bermondsey ble slått sammen.
Det ligger to katedraler i Southwark: Den anglikanske Southwark-katedralen og den katolske St. Georgs katedral.
Herman Brun
Herman Brun (født 1804 i Bergen, død 1865 i Leikanger) var en kjøpmann og politiker. Han er mest kjent som mannen bak stedet Hermansverk i Leikanger.
Herman var gift med Engel Brun. De hadde 2 barn, Hans Johannes Brun og Johan Herman Brun.
Brun var også ordfører i Leikanger 1844–1847 og 1849–1859.
Let’s Put Out the Lights (and Go to Sleep)
«Let's Put Out theLights (and Go to Sleep)» er en amerikansk populærmusikksang med melodi og tekst av Herman Hupfeld. Den ble publisert i 1932.
Herman Brun
Handel og gjestgiveri
I 1833 kom Brun fra Bergen og tok over det gamle handelsstedet og gjestgiveriet på Njøssanden. Han drev også landhandel og gjestgiveri på Hanehaug vest i bygda.
Let’s Put Out the Lights (and Go to Sleep)
Norsk versjon
Finn Bø har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Han Ka'l – vort ideal».
Kine Olsen Vedelden
Kine Olsen Vedelden (født 17. august 1994) er en norsk tidligere cheerleader. Hun har blitt både norges-, europa- og verdensmester.
Kjærlighetsroman
Kjærlighetsroman er en litterær sjanger utviklet i den vestlige kulturen. Tradisjonen er den litterære tradisjonen som har vært mest i forandring og blitt sett på ulike måter mellom kjønnene.
Audun Jensen
Audun Jensen (født 22. juli 1966) er en norsk tidligere tennisspiller.
Han vant fem NM-gull i perioden 1986–1988. Han vant kongepokalen i 1986.
Helena Bonham Carter
Helena Bonham Carter (født 26. mai 1966 i Golders Green i London) er en Oscar-nominert britisk skuespillerinne.
Familie og oppvekst
Carter ble født i Golders Green i London. Faren, Raymond Bonham Carter, kom fra en berømt britisk politisk familie. Hun er oldebarnet til den tidligere britiske statsministeren Herbert Henry Asquith. Moren Elena er psykoterapeut, og er datter av den spanske diplomaten Eduardo Propper de Calejón og maleren baronesse Hélène Fould-Springer. Helena Bonham Carter har to brødre, Edward og Thomas.
Karriere
Da hun var 16 år gammel fikk hun sitt første profesjonelle oppdrag skuespiller, i en TV-reklame. I 1983 hadde hun en liten rolle i en obskur film som het A Pattern of Roses. Den første hovedrollen var i Lady Jane (1986). Gjennombruddet kom med rollen som Lucy Honeychurch i Et rom med utsikt fra 1985, som ble filmet etter Lady Jane, men allikevel lansert først.
I dag er Carter kjent for rollene i filmer som Fight Club, Charlie og sjokoladefabrikken, Tim Burtons Corpse Bride, Big Fish, Wallace og Gromit i Varulvkaninens forbannelse, Alice i Eventyrland og Kongens tale.
Carter hadde rollen som Bellatrix DeMons i Harry Potter og Føniksordenen, Harry Potter og Halvblodsprinsen, Harry Potter og Dødstalismanene - Del 1 og Harry Potter og Dødstalismanene - Del 2.
For innsatsen i rollen som Elizabeth Bowes-Lyon i filmen Kongens tale ble Carter nominert til både Golden Globe og Oscar som beste kvinnelige birolle.
Carter ble i dronningens nyttårsliste for 2012 utnevnt til kommandør av Order of the British Empire.