cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Graham Linehan
Bakgrunn
Han sluttet seg så til Hot Press. Han skrev også som spaltist i magasinet In Dublin før han flyttet til London.
England
Med Mathews skrev Linehan mange sketsjer for sketsjeprogram The All New Alexei Sayle Show, Harry Enfield and Chums og The Fast Show. De skrev også tekster til diverse magasiner. Men det var med TV-serien Father Ted at de fikk sitt store gjennombrudd, og kunne for første gang vise det TV-seende publikum sin blanding av surrealistiske karakterer og bisarre situasjoner.
Etter Father Ted, skrev de første sesong av sketsjprogrammet Big Train, som Linehan hoppet av før sesong to. Sammen med Dylan Moran skapte han suksess-serien Ei selsom sjappe. Han har også vært en viktig bidragsyter til programmet Brass Eye. I 2006 vil det være premiere på Linehans nye serie The I.T. Crowd på Channel 4. Serien vil starte i januar/februar.
Han ble tidlig i livet ateist, og med på organiserte ateistiske kampanjer. Linehan har blitt utnevnt til Honorary Associate of the National Secular Society.
I tillegg til å skrive, dukker Linehan ofte opp i små roller i seriene sine.
Linehan & Mathews (som de ofte ble referert til) ble i 2003 kåret til en av Storbritannias morsomste komikerpar.
Lars Sølvberg
Lars Johan Sølvberg (født 1. februar 1952) er en norsk offiser og tidligere generalmajor.
Han vokste opp i Nittedal og i Målselv og startet sin militære løpebane på Befalskolen for kavaleriet (1974). Han ble deretter uteksaminert fra Krigsskolen og Forsvarets stabsskole og er også uteksaminert fra US Army Command and General Staff College og US Army War College i USA. I 1999 ble han utnevnt til generalmajor. Sølvberg ledet oppsettingen av hærstyrker til Balkan, Irak og Afghanistan. I perioden 2002 - 2005 var han generalinspektør for Hæren. Sølvberg trakk seg som hærsjef etter en kontrovers knyttet til Forsvarets økonomi. I perioden 2006-2008 ledet han overvåkingen av våpenhvilen mellom de tamilske tigrene og regjeringsstyrkene på Sri Lanka (Sri Lanka Monitoring Mission).
Lord of War
Lord of War er en film fra 2005 skrevet og regissert av Andrew Niccol. I hovedrollen er Nicolas Cage. Filmen ble lansert i USA den 16. september 2005, med DVD-utgivelse 17. januar 2006 og Blu-ray-disk 27. juli.
Sammendrag
Yuris første store gjennombrudd kommer under Libanonkrigen i 1982, når han selger våpen til begge sider i konflikten - til tross for at han blir vitne til krigsforbrytelser og grusomheter. Etterhvert blir Yuri mer og mer suksessfull. Men virksomheten hans kommer under etterforskning av Interpol-agent Jack Valentine (spilt av Ethan Hawke) som ikke er interessert i penger - og dermed ikke kan bestikkes. Vitaly blir avhengig av kokain, etter at en colombiansk narkotikaherre bruker narkotika for å betale for en våpen-avtale. Yuri får Vitaly inn på rehabilitering, og fortsetter virksomheten alene. Han blir kjæreste med Ava Fontaine (spilt av Bridget Moynahan) og de gifter seg. Etter oppløsningen av Sovjetunionen reiser Yuri til Ukraina. Han kjøper stridsvogner og våpen gjennom sin onkel, en tidligere sovjetisk general som sitter på ett enormt overskudd av våpen etter at den kalde krigen var over.
Yuri utvider seg deretter til Afrika, og innleder et forretningsforhold med Andre Baptiste sr. (spilt av Eamonn Walker) en hensynsløs diktator som fører en uendelig borgerkrig i Liberia. Under en flytur inn i Afrika blir Yuri aangrept av Jack Valentine, og tvunget til å nødlande. Yuri slipper så vidt unna arrestasjon ved å lande i et veldig avsidesliggende område, og dele ut flyets ulovlige last til lokalbefolkningen. Valentine klarer ikke å få Yuri dømt for ulovlig våpen-salg. Men han forteller Yuris kjæreste Ava sannheten om hans tid som våpen-handler. Valentine ber Ava om å konfrontere ham, og kreve at Yuri stopper sin ulovlige virksomhet. En stund forsøker Yuri å gjøre sitt beste for å finne alternative, lovlige metoder å gjøre forretninger på. Men Andre Baptiste Sr. besøker ham personlig, og tilbyr en svimlende sum i diamanter hvis Yuri velger å vende tilbake til våpen-handelen.
Yuri overbeviser broren Vitaly om å bli med på ett salg i Sierra Leone i 2001, hvor de møter en milits som er alliert med Baptiste. Militsen forbereder seg på å ødelegge en flyktningleir. Vitaly sympatiserer med flyktningene, og ber Yuri om å gå vekk fra avtalen med Baptiste. Men Yuri nekter, og hevder at hvis de gjør det så vil militsen drepe dem også. Full av skyldfølelse, stjeler Vitaly ett par granater, ødelegger en av lasatebilene med våpen, og dreper Baptiste Jr. Vitaly blir skutt og drept når militsen tar hevn. Yuri aksepterer motvillig halvparten av den opprinnelige betalingen i diamenter for de gjenværende våpnene. Yuri sender kroppen til broren sin tilbake til foreldrene i USA. Han betaler en doktor for å forfalske et falsk dødsattest, og for å fjerne alle kulene fra Vitalys kropp. Men en kule ligger fremdeles i kroppen, og Yuri blir stoppet av Bureau of Alcohol, Tobacco, Firearms and Explosives.
Ava oppdager en beholder full av Yuris våpen, som Valentine får tak i for å bevise Yuris skyld. Ava tar sønnen deres, og forlater Yuri. Yuri tar kontakt med foreldrene sine. Men moren hans vil ikke lenger vedkjenne seg hennes eneste gjenlevende sønn, og sier: "Begge sønnene mine er døde"
Valentine arresterer Yuri, og forteller at Yuri har en lang fengselsdom foran seg. Men Yuri forteller at noen av kundene hans var fiender av USAs fiender, og at Yuris tjenester var uvurderlige for amerikanske interesser i utlandet. Valentine hører at det banker på døren, og utenfor står en høytstående militæroffiser. Valentine innser at Yuri hadde rett, og sier til Yuri: "Jeg ønsker å fortelle deg å dra til Helvete, men jeg tror du allerede er der" og Yuri blir løslatt akkurat som han spådde. Yuri vender deretter tilbake til våpen-handelen, og reiser til Saharaørkenen for å gjøre det han gjør best. Filmen avsluttes med en uttalelse på skjermen, om hvordan de største våpen-produsentene og selgerne i verden er USA, Storbritannia, Frankrike, Russland, og Kina som også er fem av medlemmene i FNs sikkerhetsråd.
Henrik Jonsen Remmem
Henrik Jonsen Remmem (født 1771, død 1841) var en norsk lensmann, poståpner og stortingsmann.
Henrik Jonsen Remmem kjøpte gården Ytre Remmem i 1812, han representerte Romsdals amt på Stortingene 1824-26. og han ble i 1837 den første ordføreren i Vestnes.
Repetisjonstegn
Et repetisjonstegn er et symbol innen musikknotasjon som angir at en seksjon i et musikkverk skal gjentas. Hvis et verk har kun ett repetisjonstegn, betyr det at det gjentas fra begynnelsen. Et korresponderende tegn som står andre veien angir hvorfra det skal gjentas.
Dersom en repetisjon trenger en annerledes avslutning, kan man bruke klammer over taktene med nummer som angir hva som spilles hhv første og andre gang (eller flere ganger). Disse kalles «første og andre hus».
Sûreté du Québec
Sûreté du Québec er den provinsielle politistyrken i Québec. Styrken har rundt 5200 ansatte og hovedkvarter i Montréal. Hovedoppgaven er å håndheve provinsielle lover og støtte kommunale politistyrker ved behov. Til tross for det store geografiske ansvarsområdet har styrken færre ansatte enn for eksempel den kommunale politistyrken i Montreal.
John Björk
John Björk er en svensk tidligere fotballspiller. Björk spilte fire kamper for Råå IF i Allsvenskan i 1950/51-sesongen.
Linhai
Linhai (kinesisk: 临海市, pinyin: Lín Hǎi Shì) er et byfylke i byprefekturet Taizhou i provinsen Zhejiang i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 2 203,13 km² og teller rundt 1,11 millioner innbyggere (2004).
Linhai har en beskyttelsesmur som tiltrekker seg en del turisme. Den var opprinnelig 6000 meter lang, og ble påbegynt under Jin-dynastiet (265-420) men stor ikke ferdig før under Sui- (581-618) eller Tang-dynastiet (618-907). Den nordlige delen, som løper langs et høydedrag, samt noen deler av den vestlige og sørlige del, er bevart og i god stand.
Bilprodusenten Geely har en stor bilfabrikk i Linhai.
Administrative enheter
Linhai består av fem subsistrikter og 14 storkommuner:
Jernbane
Høyhastighetsbanen Ningbo–Taizhou–Wenzhou-banen går gjennom området.
Vei
Kinas riksvei 104 løper gjennom fylket. Den begynner i Beijing, løper sørover via Dezhou og så til Jinan, Xuzhou, Nanjing, Hangzhou, Wenzhou og ender opp i Fuzhou.
Henan
Henan (kinesisk: 河南, pinyin: Hénán, W.-G.: Ho-nan) er en provins i Folkerepublikken Kina, og ligger sentralt i landet. Navnet Henan betyr «sør for elven» (og det siktes til Huang He, Den gule flod). Henan omtales også som Zhongyuan (Zhōngyuán) eller Zhongzhou (Zhōngzhōu), som betyr «sentralslettene» eller «midtlandet». Disse navnene benyttes også generelt om hele den nordkinesiske flatlandet.
Den kinesiske enkelttegnsforkortelsen er 豫 for Yu.
STS-135
8. juli 2011 klokken 11:29 EDT (15:29 UTC) ble Atlantis skutt opp for siste gang som STS-135. Da Atlantis landet på Shuttle Landing Facilitys rullebane 15 ved John F. Kennedy Space Center i Florida den 21. juli klokken 05:57 EDT (09:57 UTC), satte det sluttstrek for NASAs 30 år lange romfergeprogram.
Henan
Provinshovedstaden er Zhengzhou.
Henan var lenge Kinas folkerikeste provins, men er per 2007 bare tredje størst med sine 93 millioner innbyggere, etter at de store arbeidsmigrasjonene i slutten av det tjuende og begynnelsen av det tjueførste århundret førte til betydelige endringer i befolkningsfordelingen i Kina. Guangdong har nå klart størst innbyggertall med 110 millioner og Shandong er nr. to med omkring 94 millioner. Henan grenser i nord mot provinsen Hebei, i nordøst mot Shandong, i sørøst mot Anhui, i sør mot Hubei, i vest mot Shaanxi, og i nordvest mot Shanxi.
Henan betraktes med mye rett som den kinesiske sivilisasjons vugge. Områdene rundt Den gule flod i det nordlige Henan var det kinesiske kulturelle kjerneområde i halvparten av landets kjente historie. Innbyggerne betrakter seg som etterkommere av Den gule keiser. Nitten dynastier har hatt sine hovedsteder her, i Zhengzhou, i Yin ved Anyang, i Luoyang og i Kaifeng. Dette er hjemtraktene til viktige personligheter som Laozi, Zhuangzi, Han Feizi, Lü Buwei, Shang Yang, Li Si, Yue Fei, Du Fu og Bai Juyi. Med jursjen- og mongolinvasjonene opphørte Henans nøkkelrolle. Landets maktsentrum ble da flyttet nordover i landet.
Historie
Arkeologer har funnet spor etter en rekke prehistoriske kulturer i det nordlige Henan. De er kjent som Yangshaokulturen, Longshankulturen og Erlitoukulturen. Noen mener at Erlitou-kulturen kan identifiseres med det første kinesiske dynastiet som beskrives i tidlig kinesisk historiografi, Xia-dynastiet. I alle fall anses det som sikret at Xia-dynastiet også hadde dagens nordlige Henan som hjemstavnsområde.
Det første dynastiet som utviklet et skriftspråk var Shang-dynastiet, som styrte fra det 16. til det 11. århundre før Kristus. Også det hadde Henan som sitt kjerneområde, skjønt det også omfattet noe av de nåværende naboprovinsene Shandong og Hubei. Dette dynastiets første hovedstad antas å være det sted som da het Ao og nå heter Yanshi, litt vest for Henans nåværende hovedstad Zhengzhou. Shangs siste hovedstad, Yin, lå rett ved den moderne byen Anyang, som er rett ved Henans grense i nord mot Hebei.
Det som har overlevd til i dag fra Shang-dynastiet i Henan, er fremfor alt restene av noen av dets byer og etter hvert voldsomme funn av gjenstander fra arkeologiske utgravninger, især ved Anyang. Her finner man blant annet de tidligste bevarte eksaempler på kinesisk skrift, på de såkalte orakelben. Med unntak av noen bymurer som er synlige i Zhenyang er alt som er kommet for en dag av Shang-dynastiets byer jordfundamenteringer av deres bygninger, grøfter fylt med sten hvori de satte ned trepælene som oppebar tråtakene til husene, og noen dype strukturer som må ha tjent som lagerplasser eller underjordiske boliger.
Vest for Shangs kjerneområdet i dagens provins Shaanxi, vokste det seg sterkt et konkurrerende regime, som til slutt skulle nedkjempe og erstatte Shang. Det skulle bli til Zhou-dynastiet, som etter hvert også fikk Henan som sitt kjerneområde.
Langt senere skulle Henan også bli kjerneområdet for det store Song-dynastiet. Men området kom inn i en bakevje på 1100-tallet da invasjoner fra nord tvang regjeringen fra dens hovedstad Kaifeng og sørover. Men ikke desto mindre hadde Henan fortsatt en viss betydning, på grunn av sin høye befolkning og sitt rike jordbruksland.
Etter at Song-dynastiets dager var talte gikk det raskt tilbake med Henans byer. Det var egentlig ikke før den kommunistiske maktovertakelse i 1949 at de begynte å ekspandere på nytt.
Viktige byer
De viktigste byene i Henan er, rangert etter befolkningstall, Zhengzhou (provinshovedstad), Xinyang, Luoyang, Pingdingshan, Anyang, Xinxiang, Puyang, Kaifeng, Jiaozuo, Xuchang, Luohe, Zhoukou, Sanmenxia, Nanyang, Zhumadian, Hebi og Shangqiu. Mindre byer (under 100 000 innbyggere) er Changying, Dancheng, Huangchuan, Jishui, Xihua og Yuzhou.
Administrativ inndeling
Henan er delt inn i 17 byer på prefekturnivå, og dessuten er det en by på subprefekturnivå som administreres direkte.
Prefekturnivåbyene:
Den direkte administrerte byen på subprefekturnivå:
Kultur
Henanoperaen er en velkjent variant av kinesisk opera. Ikke langt fra Luoyang er Longmen-grottene, som i år 2000 ble oppført på UNESCOs liste over «verdensarven». Disse grottene ble utbygd på det nordlige Wei-dynastiets tid, omkring 500 e.Kr.
Cangnan
Cangnan (kinesisk: 苍南县; pinyin: Cāngnán Xiàn) er et fylke i byprefekturet Wenzhou i provinsen Zhejiang i Folkerepublikken Kina. I 1999 talte det 1 189 456 innbyggere.
Det spesielle kinesiske språket mango tales i deler av fylket.
Kulturminner
Puzhuangsuofestningen (Puzhuangsuo cheng, 蒲壮所城), og Wudongbroen i Chixi (Chixi Wudong qiao, 赤溪五洞桥), en steinplatebro av fem plater fra det sørlige Song-dynastis tid, ble i 1996 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner. I 2001 tilkom gravene Zhenan shipengmu qun, – noen av dem ligger i Cangnan.
Jernbane
Høyhastighetsjernbanen Wenzhou–Fuzhou-banen fører fjennom området.
Vei
Kinas riksvei 104 løper gjennom fylket. Den begynner i Beijing, løper sørover via Dezhou og så til Jinan, Xuzhou, Nanjing, Hangzhou, Wenzhou og ender opp i Fuzhou.
James Burrows
James Edward Burrows (født 30. desember 1940) er en amerikansk TV-regissør som har arbeidet innen fjernsynsmediet siden 1970-tallet. Burrows har regissert over 50 TV-piloter og var medskaper av den langvarige TV-komedien Cheers.
Burrows var med på å skape Cheers sammen med brødrene Glen og Les Charles. Brødrene var også tidligere ansatt ved MTM Enterprises og fungerte som produsenter av TV-serien Taxi hvor Burrows arbeidet som husregissør for 76 episoder.
Liste over sveitsiske mestere i storslalåm
Denne listen inneholder en oversikt over alle sveitsiske mestere i storslalåm siden 1951:
James Burrows
Burrows ble født i en jødisk familie i Los Angeles i California som sønn av Ruth (Levinson) og Abe Burrows, en velkjent komponist, regissør og skribent.
TV-show
Burrows har regissert tallrike TV-show, inkludert:
I tillegg, ved 2012 hadde Burrows regissert over 50 TV-piloter.
Røyslimoen
Røyslimoen er en bydel øst i Lillehammer. Sammen med Vårsetergrenda er Røyslimoen den største bydelen i Lillehammer. I Røyslimoen ligger Røyslimoen senter, Røyslimoen skole og kunstgressbanen KIWI Røyslimoen stadion (ferdigstilt sommeren 2007).
Ugler
Ugler (Strigiformes) er en orden av moderne fugler i gruppen Afroaves. Uglene består av cirka 234 arter med i hovedsak terrestriske nattaktive rovfugler, fordelt i de to biologiske familiene uglefamilien (Strigidae) og tårnuglefamilien (Tytonidae). Uglefamilien er i særklasse den mest tallrike.
Ugler karakteriseres av å ha en spesielt oppreist holdning når de vagler seg, et stort, bredt og rundt hode med framoverrettede bredt ansatte øyne med binokulært syn, binaural hørsel, skarpe dolkelignende klør på føttene til å fange byttedyr med, og fjær med spesiell adapsjon for stille flukt, slik at byttet ikke kan høre dem når de angriper. Uglene er i hovedsak utrustet for å jakte på små pattedyr, mindre reptiler, amfibier, andre mindre fugler og insekter, men et fåtall arter jakter også fisk. Uglene er utbredt over nesten hele kloden, med unntak av noen få isolerte øyer og i de isbelagte polområdene.
Som blant de fleste rovfugler så er hunnene større enn hannene også blant uglene. De varierer imidlertid mye i størrelse, fra den lille alveugla (Micrathene whitneyi), som måler omkring 13–14 cm og typisk veier kun 36–48 g, til den store hubroen (Bubo bubo), som måler omkring 58–71 cm og typisk veier 1 550–4 200 g.
Ti av artene i uglefamilien hekker tradisjonelt i Norge. I tillegg besøker tårnugla (tårnuglefamilien) Sør-Norge en gang i blant. Det har dessuten vært sporadiske besøk hit fra andre arter av ugler, som ikke hekker her. Alle uglearter har vært fredet i Norge siden 1971.
Taksonomi
Jarvis et al. (2014) mente at Strigiformes sto nærmere Picimorphae (Coraciimorphae) enn Accipitrimorphae, men bevisene var svake. Noen trær (fylogeni) har Strigiformes nærmere Accipitrimorphae. Noen mener også at Strigiformes og Falconiformes (falkefugler) er så nært beslektet at disse ordenene kan sammenfattes i overordenen Falconimorphae, men denne overordenen er senere erklært ugyldig. Spørsmålet om uglenes slektsforhold til andre grupper av fugler er fortsatt ikke endelig avklart, så i øyeblikket sorteres Strigiformes direkte under Afroaves.
Fossile beviser for ugler daterer seg tilbake til paleocen, både i Europa og Nord-Amerika, men det er ikke funnet beviser for ugler på Den sørlige halvkule fra denne perioden.
Ogygoptynx wetmorei er eneste kjente art i slekten og tilhører den utdødde monotypiske familien Ogygoptyngidae, som er søstergruppen til de utdødde familiene Bradycnemidae (sen kritt, Maa), Heterostrigidae (33,9–28,4 Ma), Protostrigidae (50,3–28,4 Ma) og Sophiornithidae (58,7–55,8 Ma), samt de to eksisterende familiene Strigidae (uglefamilien) og Tytonidae (tårnuglefamilien).
Inndeling
Inndelingen følger i hovedsak Jarvis et al. (2014) og viser uglenes antatte posisjon i forhold til sine nærmest beslektede grupper.
Beskrivelse
Ugler har godt nattsyn. De har store øyne og ytre ører som er lite utviklet og vanligvis dekket av fjær, et falkelignende nebb og en iøynefallende parabollignende sirkel av fjær rundt fjeset - ofte kalt ansiktsparabolen. Selve øyeeplet er tubulært formet, og linsen er mer sfærisk enn hos andre fugler, for å maksimalisere bildet på retina. Øynene sitter bredt i det relativt flate ansiktet og er forovervendte, noe som resulterer i glimrende dybdesyn. Ugler har «kikkertsyn», eller binokulært syn som det gjerne heter, men de store øyne har svært liten bevegelighet (mindre enn 1°), slik at de må snu hele hodet for å se andre veier. Til gjengjeld kan de snu hodet mer enn 270° til begge sider. Ugler er langsynte, og kan dermed ikke se noe som er noen centimeter foran øynene deres. I lite lys er langsynet bra, men ugler mangler det lysreflekterende laget (tapetum) i øyet som mange pattedyr har. Nattsynet er derfor ikke like godt som mange later til å tro. Tamkatten og mange andre dyr ser faktisk bedre enn uglene i stummende mørke, men uglene har allikevel godt nattsyn.
Noe av det mest spektakulære med ugler er den unike fjærdrakten, som gjerne er kamuflasjefarget. Svingfjærene på vingene har ujevne ytterkanter, og oversiden er dekket av en hårlignende mikrostruktur, som minsker susingen når luften passerer over vingen. Det gjør uglene nærmest lydløse når dem flyr. Det gir også fuglene en stor fordel når dem jakter, fordi overraskelsesmomentet økes betraktelig.
Mange ugler har asymmetrisk plassert øreganger som forsterker tidsforsinkelsen og gi mer presis retningsorientering. Det gir artene spesielt god hørsel og evnen til å jakte med stor presisjon i dårlig lys. Tårnugler er i større grad enn tradisjonelle ugler tilpasset jakt i totalt mørke. Den store hjerteformede ansiktsparabolen hos tårnuglene er en adapsjon som gjør det enklere for fuglene å bestemme hvor lyder kommer fra, i det lyden amplifiseres og ledes mot øret på en måte som tidsmessig skiller mellom venstre og høyre øre.
Uglens kraftige klør og skarpe nebb gjør det mulig for dem å rive byttet i stykker før de spiser det. Det meste av det ugla spiser blir derimot slukt helt.
Utbredelse og habitat
Ugler er terrestriske fugler som finnes på mesteparten av verdens landmasser, bortsett fra noen få isolerte øyer og i de treløse isbelagte polområdene, ørkenområder uten trær. Uglefamilien har arter som er distribuert lenger mot nord enn artene i tårnuglefamilien, som i hovedsak regnes som en tropisk familie som strekker seg mot middels høye breddegrader. Mot sør er imidlertid familiene ganske likeverdig distribuert, men unntak av antallet arter.
Det er generelt sjelden at ugler opptrer regelmessig i høyder på mer enn 2 000 moh, men noen arter opptrer også regelmessig i høyder på opp mot 2 500 moh og et fåtall arter kan opptre enda høyere. I så måte er det kjent, at hubro kan opptre i høyder opp mot 4 700 moh. i Tibet. En håndfull andre arter opptrer også i høyder som overstiger 3 500 moh, som oreadeugle (Glaucidium jardinii) og brynjeugle (Ciccaba albitarsis) i Andes, og fjellhornugle (Asio abyssinicus) i Kenya og Etiopia. I Andes og på Ny-Guinea er det også tårnugler som når opp i høyder nær 4 000 moh.
Atferd
Ugler er stort sett natt- og skumringsaktive rovdyr, tårnugler i større grad nattaktive. Sammen med sine nærmeste slektninger, nattravnene, er uglene de eneste fuglene som utnytter nattemørket til å jage. Artene jakter hovedsakelig små pattedyr (som smågnagere i hamsterfamilien og musefamilien), mindre reptiler, amfibier, insekter og i noen grad også fisk. Bestandene med ugler varier typisk i antall i takt med tilgangen på mat.
Ugler bruker hørselen til å oppdage og lokalisere et bytte. Nattsynet tillater fuglene å fly i tett skog i tilnærmet stummende mørke, uten å kollidere med trær og greiner. De har også evnen til å ryttle over et bytte (altså oversveve eller stå stille i luften). Noen uglearter som jordugle og hornugle tar også mark og andre invertebrater. Både hubro og spurvugle tar en del fugler, som de jager og dreper nattestid mens de sover. Snøugle tar mye lemen. De fleste byttene slukes hele, mens støtter bytter rives opp med det kraftige nebbet.
Ugleegg er hvite og nesten helt kuleformede. Antallet egg i et rede varierer fra noen få til opp mot et dusin, alt etter arten. Redene er røft bygget, og kan finnes i trær, huler eller hulrom i uthus og klipper. De fleste uglene er aktive om natten, men noen arter er også aktive ved morgengry og i skumringen, som dverguglene i slekten Glaucidium. Enkelte ugler, som prærieugla og snøugla, er også aktive om dagen.
Yan Baihu
Yan Baihu (levde i Han-dynastiets siste tid) var en mindre krigsherre i det østlige Wu i det senere Han-dynastiet og de tre rikers tid i Kina.
Ugler
Ugler i kulturen
I Det gamle Egypt brukte man en «tegning» av en ugle som hieroglyfen for bokstaven «m», men de tegnet ofte den ofte med brekkede ben, for å holde fuglen vekk fra å våkne til liv og angripe. En annen mytologisk skikkelse ugler assosieres med er akkadiske Lilith.
Yan Baihu
Yan Baihu kalte seg selv «det østlige Wus moralens konge».
En gang ble Yan Baihu angrepet av Sun Ce. Han tok da tilflukt hos Wang Lang og søkte hans hjelp. Men mens dette pågikk, ble han igjen tvunget på flukt. Dong Xi rakk i kapp med ham og slo ham ihjel. Dong Xi sendte så Yan Baihus hode i en boks som gave til Sun Ce.
Ugler
Ugler i kulturen
I japansk kultur er fuglen symbol for døden, og å se en ugle regnes som et dårlig omen. Det er også tilfellet i italiensk og romersk kultur, der den sørgmodige lyden av en ugle spår dødsfall i nabolaget. Noen ganger kan imidlertid ugler også regnes som en lykkefugler.
Romerne betraktet også uglene som begravelsesfugler, på grunn av fuglenes nattlige aktiviteter, og det at de har redene sine så langt utenfor rekkevidde. Derfor ble det å se en ugle regnet som et dårlig omen. Vampyrfortellingene deres var også delvis basert på uglenes aktivitet om natten.
Det må ha vært slik i norrøn tid også, for ifølge gammel norsk tradisjon varsler ugla dødsfall når den skriker nær huset. Derfor ble den kalt nåfugl (av norr. nár, som betyr dødning eller lik).
Begrepet «ugler i mosen» viser gjerne til noe som ikke er som skal eller burde være, noe mistenkelig eller mystisk. Begrepet er imidlertid trolig en feiloversettelse av danske «ulver i myra». Tidlig på 1700-tallet skjedde det nemlig et sammenfall av ulike danske dialekter, slik at ulle(r) ble brukt både om ulver og ugler. Da ulven så ble utryddet i Danmark senere på 1700-tallet, ble det mindre vanlig å bruke uttrykket om ulv. Siden har uttrykket endret seg til henholdsvis ulve og ugle.
Ugler i Norge
Ti arter hekker i Norge og én oppholder seg her tidvis, utenom hekkesesongen. De mest vanlige (og tallrike) artene er kattugle, spurveugle og perleugle. I tillegg til de hekkende artene besøker tårnugla jevnlig Sør-Norge, men den hekker ikke her og hører dessuten til i tårnuglefamilien.
Aton
Aton (eller Aten; egyptisk: jtn) er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi solskiven og var opprinnelig et aspekt av solguden Ra. Den guddommelig opphøyde Aton var det sentrale fokus i religionen atonisme som ble etablert av Amenhotep IV, som senere tok navnet Akhnaton (død ca. 1335 f.Kr.) for å ære Aton. I hans dikt Den store Atonhymnen lovpriste Akhnaton guden som den høyeste og altomfattende guden, opphavet til alt levende og den livgivende ånd i verden. Aton har ikke en skapelsemyte eller familie, men er omtalt i Den egyptiske dødeboken. Etter Akhnatons død ble dyrkelsen av Aton utryddet av Horemheb.
Tidligere var Aton en gud som sto i skyggen av andre solguder, særlig Amon, men under Akhnaton ble Amon og andre guder fjernet fra monumenter. Den eneste tillatte guden var Aton. Det er altså snakk om verdenshistoriens første kjente forsøk på å innføre monoteisme (troen på kun en guddom).
Oversikt
Aton, solskiven, er først gang referert til som en guddom i Sinuhes fortelling fra tolvte dynasti hvor den avdøde kongen er beskrevet som oppstigende som en gud til himlene og forent med solskiven, det guddommelige legemet som blir sammensmeltet med sin skaper. Ved analogi ble begrepet «sølvaton» tidvis benyttet for å referere til månen. Solen Aton ble omfattende grad dyrket som en gud under styret til Amenhotep III, og da framstilt som mann med hode som falk, ganske tilsvarende som med Ra. Under styret til Amenhotep IIIs etterfølger, Amenhotep IV, ble Aton den sentrale guden i den egyptiske statsreligionen, og Amenhotep IV endret sitt navn til Akhnaton for å reflektere sin nære tilknytning med den nye øverste guddom.
Den fulle tittel for Akhnatons gud var «Ra-Horakhti som fryder seg i horisonten, i hans navn som lyset som er solskiven». Denne tittelen på guden opptrer på tallrike steler som ble plassert for å markere grensene til Akhnatons nye hovedstad Akhetaton (moderne Amarna). Dette lange navnet ble ofte forkortet til Ra-Horus-Aton eller kun Aton i mange tekster, men guden som Akhnaton opphøyde til overherredømme besto av en syntese av meget eldre guder som ble forstått og sett på en helt ny og annerledes måte. Guden ble også betraktet som både maskulin og feminin samtidig, det vil si ikke det ene eller det andre, men begge deler. All skapelse ble forstått som å komme fra guden og å eksistere innenfor guden. I særdeleshet ble guden ikke framstilt som antropomorfisk (i menneskelig form), men som lysstråler som strømmet fra den runde solskiven.
Gudens navn kom til å bli skrevet innenfor en kartusj, sammen med titler som normalt ble gitt til en farao, noe som var ytterligere et brudd med den gamle tradisjonen. Ra-Horus, oftere referert til som Ra-Horakhti («Ra som er Horus av to horisonter»), er en syntese av to andre guder, begge som dokumentert fra tidlig av. I løpet av Amarna-perioden, ble denne syntesen sett på som den synbare kilden fra solguden, som igjen var den synlige manifestasjonen som var Aton, solskiven. I den forstand var Ra-Horus-Aton en utvikling av eldre ideer som kom gradvis. Den virkelige endringen, slik som enkelte har vurdert det, var det åpenbare fraværet av alle andre guder, særskilt Amon-Ra, forbudet mot dyrkelse av ideoler, og den diskutable innføringen av en delvis monoteisme av Akhnaton. Synkretismen er klart synlig i Den store Atonhymnen hvor Ra-Horakhti, Shu og Aton er smeltet sammen til skapelseguden. Andre ser Akhnaton som en som praktiserer dyrkelsen av Aton eksklusivt, men uten aktivt å nekte for eksistensen av andre guder; han ganske enkelt avsto fra å dyrke andre enn Aton. Andre forskere kaller religionen for henoteistisk (dyrkelsen av en guddom av flere).
Religion
Prinsippene for Atons religion ble nedtegnet på veggene av steingrav i Akhetaten. I religionen til Aton (atonisme) er natten en tid å frykte. Arbeidet er gjort best når solen, Aton, er tilstede. Aton bryr seg om hver eneste skapning, og skapte elven Nilen i himmene (regn) for syrerne. Aton skapte alle nasjoner og alle folk. Strålene fra solskiven gir kun liv til den kongelige familie; alle andre mottar liv fra Akhnaton og Nefertiti i bytte for Atons lojalitet.
Dyrkelse
Dyrkelsen av Aton, den daglige tjeneste med renselse, salving og påkledning av det guddommelige bilde ble ikke utført. Røkelse ble brent flere ganger om dagen. Salmer som ble sunget for Aton ble akkompagnert av harpemusikk. Atons seremonier i Akhetaten involverte å gi offer til Aton med et slag med det kongelige septer. Istedenfor prosesjoner med skip, red den kongelige familie på hestestridsvogn på festivaldagene.
Ikonografi
Ikonografisk avbildes guden Aton som solskiven. Atons livgivende krefter er ofte representert ved at solskivens stråler ender i hender som eksempelvis gir livgivende symboler til Akhnaton og kongefamilien. (Andre egyptiske guder ble tradisjonelt framstilt i form av dyre- eller menneskeskikkelser.) I hymner fra Akhnatons tid skildres Aton som skaperen av universet, som den som hver dag gir liv og form til verden.
Det ble tenkt at Aton gjennom solens vandring over himmelen, hver dag fikk med seg alt som skjedde. Aton brydde seg om alt, ingenting var for smått for ham.
Ordet «aton» kunne opprinnelig bli brukt for å beskrive et hvilket som helst rundt objekt, det være seg månen eller speil.
Mexico under Sommer-OL 1928
Mexico under Sommer-OL 1928. 29 sportsutøvere fra Mexico deltok under Sommer-OL 1928 i Amsterdam. De vant ingen medaljer.
Dionysios fra Halikarnassos
Dionysios fra Halikarnassos (gresk: Διονύσιος Ἀλεξάνδρου Ἁλικαρνᾱσσεύς, Dionysios sønn av Aléxandros, av Halikarnassós) (født ca. 60 f.Kr., død etter 7 f.Kr.) var en gresk historiker og lærer i retorikk som levde og virket på den romerske herskeren Augustus' tid. Dionysios kom fra Halikarnassos, som hadde vært et eget rike i Anatolia. Han drog til Roma der han studerte latin. Hans litterære stil var attikistisk, det vil si en etterligning av klassisk attisk gresk i dens fremste periode. Dionysios skrev en rekke verk om talekunst og filosofi. Mest kjent ble han imidlertid for sitt store verk om romernes historie, Rhōmaikē arkhaiologia, på latin Antiquitates Romanum. Verket bestod av tjue deler; i dag er de ti første bevart.
Liv
Dionysios dro til Roma etter at borgerkrigene var over, og tilbrakte 22 år med å studere latin og latinsk litteratur som forberedelse til sitt historieverk. I denne tiden underviste han i retorikk og ble kjent med mange framstående romere. Datoen for hans død er ukjent. Det antas at han er stamfar til Aelios Dionysios, en gresk retoriker fra Halikarnassos som levde og virket under keiser Hadrian.
Dionysios hadde lest Herodot, beskjeftiget seg som han med etruskernes opprinnelse, og kalles ofte «den første etruskologist».
Arbeid
Hans fremste mål var å forsone grekerne med Roma som de nye herskerne ved å forstørre de gode kvalitetene til grekernes erobrere, og ved å argumentere ved å henvise til antikke kilder om at romerne var deres sanne etterkommere (bok 1,11) fra de eldre grekerne. I henhold til Dionysios er historie opplæring i filosofi ved eksempler, og denne tanken utførte han i synsvinkelen til gresk retorikk. Men han var omsorgsfull med å konsultere de beste autoriteter, og med hans verk og det tidligere til Titus Livius, Ab Urbe Condita (Fra byens grunnleggelse), er de eneste sammenhengende og detaljerte bevarte redegjørelsene av tidlig romersk historie.
Dionysios var også forfatter av flere retoriske avhandlinger hvor han viste at han studert nøye de beste attiske modeller:
De to siste avhandlingene er supplementert av brev til Pompeius og Ammaeus (to).
I trykte publikasjoner er referansen til Dionysios ofte forkortet til ''Dion. Halic.''
Dionysisk imitatio
Dionysisk imitatio er den litterære metode for etterligning slik den er formulert av Dionysios som unnfanget den som en retorisk praksis av emulering, tilpasning, omarbeiding, og berikelse/utsmykke en kildetekst ved en tidligere forfatter.
Dionysios' konsept markerte en betydelig avvik fra konseptet med mimesis slik det var formulert av Aristoteles på 300-tallet f.Kr. som kun var opptatt av «naturens etterligning» og ikke «etterligningen av andre forfattere». Latinske talere og retorikere adopterte den dionysiske metode av imitatio og gikk fra Aristoteles' mimesis.
Peggy Fleming
Peggy Gail Fleming (født 27. juli 1948 San Jose i California) er en amerikansk tidligere kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1964 i Innsbruck og 1968 i Grenoble.
Fleming ble olympisk mester i kunstløp under Vinter-OL 1968 i Grenoble. Hun vant konkurransen i single for damer, foran Gabriele Seyfert fra Øst-Tyskland og Hana Mašková fra Tsjekkoslovakia.
Fleming ble verdensmester i kunstløp tre ganger, 1966–1968 alle i single for damer.
Derek Boateng
Derek Owusu Boateng (født 2. mai 1983 i Accra) er en ghanesisk profesjonell fotballspiller som spiller for den spanske fotballklubben SD Eibar. Han spiller forsvar, og er også en del av. Boateng har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Beitar Jerusalem, Getafe CF, 1. FC Köln og AIK.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Sør-Afrikas historie
Sør-Afrikas historie har vært dominert av konflikter mellom ulike etniske folkegrupper. Det opphavelige sanfolket har levd i regionen i tusenvis av år. Det meste av den øvrige befolkningen kan spore deres opphav til senere innvandring. Stedegne afrikanere i Sør-Afrika er etterkommere av khoikhoi- og bantufolk som innvandret fra lengre nord i Afrika og som først kom inn den sørafrikanske regionen for rundt 2000 år siden. Hvite sørafrikanere er etterkommere av senere europeiske bosettere, hovedsakelig fra Nederland og Storbritannia. De som karakteriseres som coloured («fargede») er etterkommere fra delvis alle disse gruppene, foruten også slaver fra Madagaskar, Øst-Afrika og de østindiske øyer. Det er også mange sørafrikanere av indisk og kinesisk opprinnelse, etterkommere fra arbeidere som kom til landet på 1800- og tidlig på 1900-tallet.
Historien til Sør-Afrika har blitt vurdert forskjellig av ulike forskere og av dets mange folkegrupper da Sør-Afrika er en flerkulturelt nasjon med sterke indre motsetninger. Særlig kom det et tydelig oppgjør med sørafrikansk historieforståelse i etterkant av oppløsningen av apartheidstaten, et oppgjør som handlet om på hvem sine premisser historien var skrevet for, hva som var blitt framhevet, og hva som var blitt utelatt.
Historien til Sør-Afrika er her vurdert mer bredt for å dekke historien til ikke bare den nåværende sørafrikanske staten, men også av andre samfunn i regionen, inkludert de til khoisanfolkene, flere bantukongedømmer i regionen før koloniseringen av Afrika, styret til nederlenderne i Kappkolonien, og det etterfølgende styret til britene der og i regionen Natal, og boerrepublikkene, inkludert Oranjefristaten og Den sørafrikanske republikk. Sør-Afrika var underlagt et offisielt system med raseskille og et hvitt mindretallsstyre fra 1948 kjent som apartheid. Det varte fram til landets første likeverdige valg den 27. april 1994 da det politiske partiet African National Congress (ANC) fikk makten og dominerte politikken i landet.
Paleolittisk tid
Siden Raymond Dart oppdaget hodeskallen av det 2,5 millioner år gamle Taung-barnet (navngitt etter stedet Taung i nordvestlige Sør-Afrika) i 1924, ble det første eksempelet på Australopithecus africanus som noen gang er funnet og Sør-Afrika har siden vært betraktet som det viktigste senteret for den tidlige hominider (menneskeaper), ved siden av Kenya, Tanzania og Etiopia. I kjølvannet av Dart har Robert Broom i 1938 oppdaget en ny og langt mer robust hominid, Paranthropus robustus, ved Kromdraai, og 1947 avdekket flere eksemplarer av Australipitecus africanus i Sterkfontein. Ytterligere av tidlige hominider har blitt avdekket i senere tiår. Den eldste er Little Foot, en samling på leggbein av en ukjent hominid som er mellom 2,2 til 3,3 millioner år gammel, avdekket ved Sterkfontein av Ronald J. Clarke i 1994. Et betydningsfullt nyere funn var av 1,9 millioner år gammel Australopithecus sediba som ble oppdaget av paleoantropologisten Lee R. Bergers ni år gamle sønn Matthew i 2008.
Oldowanredskaper ble utgravd ved et sted langs Vaalelven. Oldowan er betegnelsen på den eldste kjente tradisjonen med å framstille steinverktøy. Slike verktøy er mindre steiner av kvarts, kvartsitt eller basalt, som er hogd i to retninger til en redskap som kan hakke, skrape eller skjære med. De første som er funnet var i Etiopia, 2,6 millioner år gamle, og teknikken spredte seg til store deler av Afrika.
Oldtidshistorie
Menneskeaper som vandret inn i Sør-Afrika for rundt 3 millioner år siden ble de første menneskelignende innbyggerne i området som i dag er kjent som Sør-Afrika. Representanter for homo erectus erstattet dem gradvis for rundt en million år siden da de også spredte seg over Afrika og inn i Europa og Asia. Homo erectus måtte vike for homo sapiens for rundt 100 000 år siden. De første homo sapiens formet buskmennkulturen som besto av dyktige jegere og sankere.
Buskmennene ble antagelig det første moderne folkeslaget som innvandret til den sørlige spissen av det afrikanske kontinentet. Buskmennene hadde stor respekt for landet, og deres livsstil hadde liten innvirkning på miljøet, noe som gjorde dem i stand til å fortsette sitt levesett i årevis uten å etterlate noen særlige arkeologiske spor, med unntak av en rekke slående hulemalerier. Forsøk på å analysere de eksisterende prøvene gjennom karbondatering indikerer at buskmennene levde i området for minst 25 000 år siden og muligens så tidlig som for 40 000 år siden. Et lite antall buskmenn lever fremdeles i Sør-Afrika, noe som gjør deres kultur til en av de eldste sammenhengende eksisterende kulturer i verden, sammen med kulturen til aboriginene.
Noen grupper av buskmenn skaffet seg fra rundt 2500 år siden av husdyr fra nord. Gradvis måtte kulturen med jakt og sanking vike for gjeting som den dominerende økonomiske aktiviteten ettersom buskmennene tok seg av små flokker av kveg og okser. Ankomsten til husdyrhold introduserte forståelsen av personlig rikdom og eierskap i buskmennenes samfunn. Samfunnsstrukturene ble befestet og ekspanderte, og høvdingdømmer utviklet seg.
Gjeterbuskmennene, kjent som khoikhoi («menn av menn»), eller senere kalt hottentotter av de hvite, begynte å flytte lenger sørover og nådde så langt sør som bukta som i dag er kjent som Kapp det gode håp. På veien giftet de seg på tvers med buskmenn som var jegere og sankere som de henviste til som san, til det punkt hvor det var umulig å skille mellom de to gruppene. Dette førte til bruken av begrepet khoisan. Over tid etablerte khoikhoi seg langs kysten, mens små grupper av buskmenn fortsatte å bosette seg i det indre av landet.
For rundt 2500 år siden migrerte bantu-folkene inn i det sørlige Afrika fra elvedeltaet Niger. De begynte å flytte på seg rundt år 1000 f.Kr. og nådde dagens KwaZulu-Natal innen 500 e.Kr. Bantuene hadde ikke bare husdyr, men praktiserte også landbruk ved å dyrke hvete og andre avlinger. De var også dyktige i å arbeide med jern og levde i små faste landsbyer. Bantuene ankom i Sør-Afrika i små bølger fremfor en stor sammenhengende innvandring. Noen grupper, forfedrene til dagens nguni (zulu, xhosa, swazi og ndebele), foretrakk å leve nær kysten. Andre, nå kjent som sotho-tswana (tswana, pedi og basotho) slo seg ned på høysletten, mens dagens venda, lemba og shangaan-tsonga slo seg ned i de nordøstlige områdene av Sør-Afrika.
Buskmennene og bantuene levde for det meste fredelig sammen, men selv om ingen av dem hadde noen metode for skriftspråk, vet forskerne lite om denne perioden utover materiell kultur som redskaper og andre gjenstander. Bantuer og khoisan blandet seg, slik det er bevist gjennom hulemalerier som viser de to forskjellige gruppene i samarbeid. Det er ukjent hvordan denne kontakten artet seg, men lingvistiske bevis på integrasjon eksisterer, siden flere bantuspråk, særlig xhosa og zulu, tok til seg klikklyden som er karakteristisk for tidligere khoisanspråk. Arkeologer har funnet tallrike khoisan-gjenstander på stedene til bantubosetningene.
Kolonisering i Afrika
Selv om portugiserne lyktes i å bli de første som seilte rundt Kapp det gode håp, viste de liten interesse i kolonisering. Områdets harde værforhold og den steinete kysten var en trussel for deres skip, og mange av deres forsøk på å handle med de lokale khoikhoier endte i konflikt. Portugiserne syntes kysten av Mosambik var langt mer attraktiv, med gode bukter som kunne brukes som havn og stasjoner, og forbindelser til gullforekomster i det indre av landet.
Portugiserne hadde lite konkurranse i regionen fram til sent på 1500-tallet da engelskmenn og nederlendere begynte å utfordre dem langs handelsrutene. Antallet stopp på kontinentets sørligste spiss økte, og Kapp ble en regulær stoppestasjon for skjørbuk-rammede mannskap. I 1647 gikk en nederlandsk fartøy på grunn i dagens Table Bay ved Cape Town. Det skipbrudne mannskapet var de første europeerne som forsøkte å bosette seg i området, bygget en festning og ble værende i ett år før de ble reddet. Kort tid etterpå bestemte Vereenigde Oostindische Compagnie eller Det nederlandske ostindiske kompani, forkortet til VOC, å etablere en fast bosetning. VOC, et av de største europeiske handelshusene som seilte på krydderrutene til Østen, hadde ingen intensjon om å kolonisere området, men ønsket i stedet å etablere en sikker base hvor passerende skip kunne søke ly og hvor sultne sjømenn kunne hente ferske forsyninger av kjøtt, frukt og grønnsaker. Med dette målet seilte en liten ekspedisjon fra VOC under kommandoen til Jan van Riebeeck og nådde Table Bay 6. april 1652.
Den nye bosetningen handlet med khoikhoiene i nabolaget ettersom de ikke hadde noe valg, men det var ikke et vennligsinnet forhold, og styresmakten la med vilje ned restriksjoner mot kontakt. Delvis som en konsekvens av dette, stod VOC-ansatte ovenfor mangel på arbeidskraft. For å bøte på dette, løslatte de en liten gruppe nederlendere fra deres kontrakter og tillot dem å etablere gårder som de kunne forsyne VOC-bosetningen med av sine avlinger. Dette tiltaket var svært vellykket og produserte en overflod av frukt, grønnsaker, hvete og til og med vin. Senere startet de med husdyrhold. Den lille opprinnelige gruppen av frie burghere som disse bøndene ble kjent som, økte jevnt og trutt og begynte å ekspandere sine gårder nordover og østover inn i territoriet til khoikhoiene.
Majoriteten av burgherne hadde nederlandsk opphav og tilhørte den Nederlandske reformerte kirke, men der var også tallrike tyskere og noen skandinaver. I 1688 sluttet franske hugenotter, også kalvinister, seg til nederlenderne og tyskerne. Hugenottene flyktet fra religiøse forfølgelser under den franske konge Ludvig XIV.
I tillegg til å etablere systemet med de frie burgherne, begynte også van Riebeeck og VOC å importere store antall slaver, først og fremst fra Madagaskar og Indonesia. De nederlandske bosettere avlet mange barn med disse slavene, og deres etterkommere ble kjent som Cape Coloureds (fargede) og Cape Malays. Et betydelig antall av avkommet fra ekteskap eller samkvem mellom hvite og slaver ble absorbert i den lokale afrikaans-språklige hvite befolkningen. Med denne ytterligere arbeidskraften ekspanderte området som var okkupert av VOC enda lenger mot nord og øst og førte til uunngåelige sammenstøt med khoikhoi. Nykommerne drev de omringede khoikhoiene fra deres tradisjonelle land, desimerte dem med introduserte sykdommer og ødela dem med overlegne våpen når de tok til motstand, noe de gjorde i et antall betydelige kriger og med motstandsbevegelser som brukte geriljakrigføring som fortsatte inn på 1800-tallet. De fleste overlevende stod uten annen mulighet enn å arbeide for europeerne i en utnyttende ordning som skilte seg lite fra slaveri. Over tid blandet khoisan, europeere og importerte slaver seg og dannet grunnlaget for dagens fargede befolkning.
De mest kjente khoikhoi-gruppene inkluderte griqua som opprinnelig levde på den vestlige kysten mellom St. Helena Bay og Cederbergfjellene. I slutten av 1700-tallet klarte de å skaffe seg skytevåpen og hester og begynte å trekke nordøstover. Andre grupper av khoisaner, fargede og til og med hvite eventyrere sluttet seg til dem, og de fikk raskt et rykte som en formidabel militær styrke. Griquasene nådde til slutt høylandet rundt dagens Kimberley hvor de tok territoriet som ble kjent som Griqualandalina.
Siden burgherne også fortsatte å ekspandere inn i det barske landet innenfor kysten mot nord og øst, begynte mange et seminomadisk gjeterliv, på noen måter ikke så forskjellig fra det livet som khoikhoiene de fortrengte levde. I tillegg til flokkene sine, kunne en familie ha vogn, et telt, en bibel og noen få skytevåpen. Etterhvert som de ble mer bosatt, bygget de en hytte med vegger av gjørme, ofte lokalisert, gjennom bevisst valg, flere dagers reise fra nærmeste europeer. Disse var de første trekboerne (vandrende bønder, senere forkortet til boere), fullstendig uavhengig av offisiell kontroll, helt selvforsynte og isolerte. Deres harde livsstil produserte individualister som var godt tilpasset til landet. Som mange pionérer med kristen bakgrunn, forsøkte burgherne å leve sitt liv basert på kunnskap fra Bibelen.
Britene
Mot slutten av 1700-tallet begynte nederlandsk merkantil makt å avta, og britene rykket inn for å fylle vakuumet. De tok Cape i 1795 for å forhindre at den falt i rivaliserende franske hender, ga den for en kort tid tilbake til nederlenderne i 1803 før de til slutt skaffet seg anerkjennelse for deres suverenitet over området i 1815. På spissen av kontinentet fant britene en etablert koloni med rundt 25 000 slaver, 20 000 hvite kolonister, 15 000 khoisaner og 1000 frigitte svarte slaver. Makten lå hos den hvite elite i Cape Town, og differensiering på grunnlag av rase ble hardt håndhevet. Utenfor Cape Town og det umiddelbare innlandet, befolket isolerte svarte og hvite gjetere landet.