cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget i Oslo 1240
Bakgrunn
Våren 1240, etter slaget ved Låke og erobringen av Valdisholm borg nord for Borg (Sarpsborg) i begynnelsen av april, hadde Skule erobret Østlandet. Kongen seilte til Østlandet med sine styrker, som sannsynligvis hadde mellom ti og førti skip. Leidangen på Vestlandet i vintertid var kanskje forhindret fra å delta på sjøtoget østover, og etter flere ukers sjøtog i februar 1240. Men Knut jarl, som hadde opplevd nederlagstemning, på kongens ordre samlet til seg alle gjenværende styrker og ventet på kongens ankomst. Ved Jersøy ble de to hærstyrkene samlet 19. april 1240 og derfra fortsatte kongens flåte oppover Oslofjorden.
Den 20. april rodde skipene inn til Nesodden. Kongen håpet på å foreta et overraskelsesangrep mot Oslo uansett om vårbelgene befant seg der eller ikke. Hæren skulle dra fra Hovedøya og angripe Oslo fra tre kanter: ved broen over Akerselva ved Nedre Foss, ved bryggene og ved Ekebergskråninga der kongen selv skulle gå i land med sin antatt sterkeste styrke for å innta byen fra sør.
Melkøya
Forhistorie
Av funn av mer sjelden art er ti ravperler som er blitt fraktet til Nord-Norge fra Baltikum. Disse ble lagt i jorda for 6 000 år siden, sannsynligvis som gravgaver. Også organisk materiale som normalt sjeldent er bevart ble funnet, blant annet en 3 500 år gammel klump av bjørketjære som hadde tyggemerker fra et 6-15 år gammelt barn, en neverbeholder sydd med nesletråd, og pilspisser med bevart skjeftingslim av tjære.
Slaget i Oslo 1240
Bakgrunn
Planen for det nordlige fremstøtet ble ikke realisert på grunn av tåken som kom mens Knut jarl ventet ved Hovedøya. Kongen hadde etter råd bestemt seg for å landsette sine styrker først på Trælaborg under Ekeberg, utenfor synsvidde fra byen. Knut jarl skulle gå til angrep på bryggene når kongen med hans styrker hadde tatt seg til Ekebergplatået og nedover mot Alnaelven via Korsbrekka.
Melkøya
Nyere historie
I 1855 ble Melkøya først skilt ut som egen eiendom. Skriftlige kilder viser at før denne tid var Melkøya en del av gården Melkøysund, som første gang ble målt ut i 1782, og som i dag er Meland.
Ved den endelige utskillingen i 1859 tok kjøpmann Johan Berger over øya. Mens Melkøya stort sett hadde vært brukt til slåtteland, satte  Berger opp en dobbel og en enkel rorbu av plank, og en bindingsgamme. Rorbuene ble brukt til utleie for seifiskere. Rorbuene ble satt opp i Normannsvika. Johan Berger, hans hustru Bernhardine Marie fra Christiania og barna brukte også øya til torvskur og bærsanking. I 1870 skal det ha vært mer enn 50 sauer på beite. Melkøya ble på denne tiden regnet som et godt rorsted, og hvert år var det fiskere som tinget seg fast plass der før sommerfisket etter sei tok til.
Da Berger gikk konkurs i 1878 ble Melkøya overtatt av firmaet Freddersen & Nissen. Freddersen jr. kunngjorde noen år senere at fra sommeren 1883 var det forbudt å plukke multer på øya. Firmaet fortsatte å bruke Melkøya til rorsted for fiskere i 1896 og 1897.
Slaget i Oslo 1240
Slaget
Flankeangrepet fra sør hadde kommet overraskende på vårbelgene. De verget seg med oppstilte avdelinger av bueskyttere og steinkastere slik at birkebeinerne ble stoppet på både Østre strete og Vestre strete av et regn med skudd og steinkast. Skule, som satt til hest med mange menn med seg, stod på øverste Geilene ved Korsbrødregården nordøst for Hallvardskirkegården, var ikke forberedt på dette. Sveithøvdingen Alv fra Løvestad forsøkt å stoppe fremstøtet fra Østre strete langs elven, men falt i vannet og omkom etter å ha verget seg så godt han kunne. I spissen for sine menn rykket kongen videre mot øst og kom seg om Hallvardskirkegården.
Melkøya
Nyere historie
Det var hektisk vårfiske da loddestimene og torsken passerte øya. Opptil 98 fiskebåter skal etter sigende ha vært på fiske samtidig. Til tider var det også store mengder med sjøfugl og hval i området.
Slaget i Oslo 1240
Slaget
Imidlertid gikk kongen inn i Korsbrødregården og derfra nord om Hallvardskirken. Her fikk han brutt ned en skigard slik at birkebeinene stormet inn i Hallvardskirkegården som hadde høye og sterke steinmurer. Flere Vårbelgere klarte ikke å komme seg inn i kirken gjennom den søndre kirkedøren grunnet trengsel. Over sytti mann ble drept på kirkegården. Vårbelgene som søkte tilflukt i Hallvardskirken stolte ikke på at birkebeinerne ville respektere gudsfreden på innsiden av kirken. De sperret kirkedørene slik at de ikke kunne brytes opp. Først den neste dagen overga de slagne vårbelgene seg. Kongen ga sitt ord på at de skulle ha grid. Det var søndag den 22. april 1240.
Skule hadde sett seg nødt til å flykte fra byen opp på Martestokker der han og hans menn kom i kamp med birkebeinerne. Etter å ha erkjent overmakten, oppga han kampen. De fleste av vårbelgene forble i byen eller flyktet. Med et følge på nitti mann dro han til Eidsvoll.
Melkøya
Nyere historie
Moloen på sørsiden av Melkøya ble på slutten av 1920-tallet bygget som nødsarbeid da kommuneøkonomien ble skral etter sviktende inntekter fra fisket.
Slaget i Oslo 1240
Tapene
Opplysninger om døde og sårede på begge sider, finnes kun gjennom vage bemerkninger. Etter folks mening hadde omlagt tre hundre mann fra Trøndelag ut av seks hundre mann falt. Hva som var hendt hærmennene fra Østlandet, de til sammen seks hundre vårbelgene, har sagnene aldri sagt noe om, utover ord som «mannefall». Tapene på birkebeinenes side er ikke heller kjent. Antall deltagende i kampene utover anslag som 1200 vårbelgene er dessuten ikke kjent.
Melkøya
Nyere historie
Under den andre verdenskrig ble det etablert et tysk batteri på Melkøya. På den høyeste toppen på øya etablerte tyskerne et batteri med 3 kanoner på 21 cm. Tyskerne la ut piggtråd og flere minefelter med til sammen over 2000 miner. I 1944 ble folk på Melkøya tvangsevakuert til Fauskevåg nær Harstad.
Slaget i Oslo 1240
Etterspillet
Seieren i Oslo reddet situasjonen for kongen som på nytt sikret sin kontroll over Østlandet og reparerte skadene som hertug Skule hadde gjort med hans politiske inngrep om våren. Etter en uke sendte kongen en avdeling på femten skuter ledet av Åsluv Eriksson fra Austrått ut på sjøen til Nidaros. Tre uker senere nådde Åsluv den trønderske byen der han den 24. mai 1240 fant og drepte hertugen i Elgeseter kloster.
Siden den islandske forfatteren, Snorre Sturlason, støttet Skule, ble også han stemplet som forræder. Snorre hadde forlatt Norge i 1239, mot kongens forbud. Kong Håkon gav derfor Snorres uvenn og svigersønn Gissr Þorvaldsson i oppdrag å drepe Snorre. Gissr og en flokk andre menn oppsøkte Snorre på gården Reykholt og drepte ham den 23. september 1241.
Melkøya
Nyere historie
I 2001 og 2002 ble det foretatt store arkeologiske undersøkelser på Melkøya.
Slaget i Oslo 1240
Populærkultur
«Påskeslaget i Oslo (...)» er slaget blitt kalt.
Melkøya
LNG-produksjon
Statoils utbygging, som har endret Melkøya totalt, begynte i 2003.
Den 21. august 2007 klokken 0210 ble gass direkte fra Snøhvitfeltet sluppet inn i anlegget på Melkøya. Et synlig tegn på at produksjonen av LNG (flytende naturgass) nå kan starte, er at den store fakkelen er tent. Denne fakkelen fungerer som en sikkerhetsventil og vil trolig være tent mer eller mindre permanent den første tiden mens anlegget gradvis kjøres opp mot full produksjon. Høyden på gassflammen varierer med trykket på gassen som slippes inn. På det høyeste vil gassflammen kunne strekke seg opp til 100 meter til værs.
Det pågår for tiden en prøveboring på Tornerosefeltet, og dersom det blir gjort drivverdige gassfunn der vil også den gassen bli ført i land for prosessering på Melkøya.
Melkøya har veiforbindelse til Kvaløya gjennom den undersjøiske Melkøysundtunnelen, som ble offisielt åpnet 17. november 2003.
Melkøya gasskraftverk leverer 229 MW kraft og 197 MW varme til prosesseringsanlegget, og slipper ut 920 000 tonn CO2 årlig.
Columbia kullkraftverk
Columbia kullkraftverk er et kullkraftverk i Columbia County i delstaten Wisconsin i det nordlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 1100 MW, fordelt på 2 like store blokker / turbiner. Operatør er Wisconsin Power & Light Co.
Anlegget ble bygget ut i årene 1975–1978. Brenselkilden er sub-bitumenøst kull.
Gimle gård
Gimle gård er en norsk lystgård i Kristiansand bygd i perioden 1797-1807. Gården tilhørte samme familie frem til 1982 og fra 1985 ble gården en del av Vest-Agder fylkesmuseum, i dag Kristiansand museum.
Første generasjon på Gimle
Gården fikk sin mark i 1790-årene da eiendommene på Oddernes som tilhørte kongsgården og prestegården ble delt opp i løkker for byens kjøpmenn og embetsmenn. Bernt Holm (1765-1829) kjøpte grunn og oppførte sin lystgård på Gimle i to omganger i perioden 1797-1807. Holm var en av Kristiansands rikeste korn- og krambodhandlere og eide også delvis handelsskuter. Gimle ble bygd som en lystgård på landet for bruk om sommeren og i ballsesongen rundt jul. Bernt Holm var også eier av Eg gård på vestsiden av Otra.
Gimle gård står ferdig første gang omkring 1800, og utgjør det som i dag kalles for vestfløyen. Bygningen var på om lag 450 m² fordelt på to etasjer. I 1807 blir Gimle utvidet med en fløy mot øst og de to delene utgjør 820 m². I denne andre byggefasen får bygget en søylerekke, en loggia, ved inngangspartiet.
Rundt bygningen anla Bernt Holm en park med ulike treslag og en karpedam etter mønster av den engelske landskapsparken. På østsiden av fasaden er det i dag en rosehage med symmetriske bed slik en mener det har vært tidligere.
Andre til femte generasjon generasjon
I 1834 overtok Bernt Holms datter, Petronelle Holm (1798-1859) Gimle gård da hennes mor, Inger Hansdatter (1766-1834) døde. Petronelle Holm hadde i 1818 giftet seg med major Julius Fredrik Arenfeldt. Han var sønn av den danske adelsmannen Christian Arenfeldt som var general og kommandant for garnisonen i Kristiansand. Allerede i 1863 leide gården bort 5-600 mål til det som senere utviklet seg til å bli Gimlemoen leir.
I 1876 overtok Petronelle og Julius Arenfeldts sønn, Adolph Arenfeldt (1824-1909) Gimle gård.
Etter Adolph Arenfeldts død i 1909 var det hans datter Ingertha Arenfeldt (1860-1948)som tok over gården. Ingerta var gift med oberstløytnant Valentin Omdal og de hadde tre barn; Finn (1892-1972), Leif (1894-1973) og Othilie (Titti) (1896-1982).
Siste eier i denne slekten var Othilie Louise Arenfeldt Omdal som døde barnløs og ugift i 1982. I lokalmiljøet gikk hun i mange år bare under navnet Titti Omdal, og var en kjent og aktet person i byen. Ved siden av inntekter fra gårdsdrift, med blant annet produksjon av sølvrev og rabarbravin, har salg og bygsling av grunn vært viktig for Gimle.
Didao
Didao (kinesisk: 滴道区) er et bydistrikt i byprefekturet Jixi i provinsen Heilongjiang i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 515 km² og teller 120 000 innbyggere (2004).
Gimle gård
Gimle i dag
Kristiansand kommune overtok Gimle gård etter hennes død, og har gjort den om til museum. I dag er det organisert som en avdeling av Vest-Agder-museet. Publikum har adgang til guidet omvisning i hovedbygningen med en ganske stor kunstsamling og mye eldre herregårdsinteriør, til et naturmuseum og til et arboret. I tillegg kan man spasere i en vakker park der det også finnes en inngjerding med påfugler.
Siden gården var i samme families eie og i bruk gjennom 5 generasjoner, gir interiørene gode illustrasjoner på utviklingen fra tiden rundt 1800, da ballsalen og den vedfyrte komfyren var viktig, frem til vår egen tid med kjøleskap og TV.
Didao
Samferdsel
Kinas riksvei 201 fører gjennom området. Den begynner i Hegang i provinsen Heilongjiang og fører via blant annet Mudanjiang og Dandong sør til Liaodonghalvøya til Lüshunkou/Dalian.
Gimle gård
Gimle i dag
Agder naturmuseum og botaniske hage har innendørs utstillingslokaler i en ombygget driftsbygning og den botaniske hagen som inneholde mange sjeldne og eksotiske planter holder til i en del av hagen på Gimle gård.
Boligområdet Gimlevang, Gimlemoen og området Gimlekollen er skilt ut fra Gimle gård.
Torri Edwards
Torri Edwards (født 31. januar 1977 i Fontana i California) er en amerikansk friidrettsutøver. Hun er nasjonal mester i sprint tre ganger, og hennes fremste internasjonale meritt er gull på 100 meter under VM i 2003.
Idrettskarriere
Edwards var med på det amerikanske stafettlaget under OL 2000 i Sydney som kom på tredjeplass og fikk bronse. Edwards ble verdensmester på 100 meter 2003 i Paris og tok sølv på 200 meter. Hun fikk bronse på 100 og 200 meter under IAAF World Athletics Final i 2003.
Edwards ble utestengt i to år fra juli 2004 på grunn av doping, og fikk ikke delta i OL 2004 i Athen. I november 2005 ble utestengelsen kortet ned til 15 måneder, og hun fikk på nytt konkurrere, etter at det forbudte stoffet hun ble tatt for, Nikethamide, hadde blitt nedgradert av WADA.
Hun ble tatt ut til å delta i sommer-OL 2008, etter at hun kom på andreplass i USAs OL-uttak, der hun satte ny personlig rekord i semifinalen med 10,78 sekunder. I OL kvalifiserte hun seg til finalen, men i starten følte hun at hun tyvstartet, derfor nølte hun fordi hun forventet et skudd nummer to, men starten var gyldig, og hun kom dermed på etterskudd. Hun løp inn til 11,20 og kom på åttendeplass i denne finalen.
Romersk mytologi
Romersk mytologi er mytologien knyttet til antikkens Roma. Mye av mytologien var i hovedsak lånt fra gresk mytologi, men den romerske mytologien var yngre og mer litterær enn sitt motstykke, som var eldre og mer kultisk. Den består av en rekke tradisjonelle fortellinger som vedrører oldtidens Romas legendariske opprinnelse og religiøse system, representert i romerske litteraturen og visuelle kunstarter.
Romersk religion var Romas religion, uløselig knyttet til byen og dens historie. I løpet av de mer enn tusen år som gikk fra det lille bysamfunnet vokste fram i området Palatinhøyden (Collis Palatinus) og fram til begynnelsen av 400-tallet da kristendommen gradvis ble den eneste tillatte religion, ble romerske guder dyrket i templer og helligdommer innenfor og utenfor Romas bymurer.
Romerne behandlet vanligvis deres tradisjonelle fortellinger som historiske, selv disse hadde mirakuløse eller overnaturlige elementer. Fortellingene handlet ofte om politikk og moral, og hvordan den enkeltes personlige hederlighet og rettskaffenhet var knyttet til vedkommendes ansvar til samfunnet eller den romerske stat. Heroisme er et viktig tema. Da fortellingene belyste romersk religiøs praksis, er de mer opptatt med ritaler, varsler, og institusjoner enn med teologi eller kosmogoni.
Studiet av romersk religion og myter er komplisert av tidlig innflytelse av gresk religion og mytologi på den italienske halvøy i Romas eldste historie, og ved senere kunstnerisk etterligning av greske litterære modeller ved romerske forfattere. I henhold til teologi var romerne ivrige etter å identifisere deres egne guder med de (tilsvarende) til grekerne, såkalt interpretatio graeca, og for å tolke fortellinger om greske guder på nytt under navnene til deres romerske motparter. Romas eldste myter og legender har også et dynamisk slektskap med etruskisk mytologi og religion, som er langt mindre dokumentert enn den greske.
Mens romersk mytologi manglet den samling av guddommelige fortellinger som finnes omfattende i gresk litteratur, er Romulus og Remus som dier en hunulv vel så kjent som noen forestilling i gresk mytologi, kanskje unntatt den trojanske hest. Ettersom latinsk litteratur var vidt kjent i Europa i løpet av middelalderen og inn i renessansen, hadde tolkninger av gresk myter av romere ofte større innflytelse på de litterære og visuelle representasjonene av «klassisk mytologi» enn greske kilder. I særdeleshet er visjonene av greske myter i Ovids Metamorfoser, skrevet under styret til Augustus, blitt betraktet som kanonisk.
Romersk religions vesen
Ettersom ritualene spilte en like sentral rolle i romersk religion som mytene gjorde for grekerne, er det tidvis betvilt at romerne hadde større egen mytologi. Det er en oppfatning romantikken og den klassiske forskningen på 1800-tallet som la større verdi på den greske sivilisasjon som mer «autentisk kreativ». Sammenlignet med grekernes frodige mytologi på den ene siden og kristendommen på den andre siden, ble romersk mytologi og religion ikke fordelaktig forstått av 1800-tallets forskere, som mente den var både fantasiløs og kjedelig, uten evne til åndelig og intellektuell stimulans. Men det var før man forsto at man benyttet kristendommen som mal for religionsdefinisjon, og deretter har de underliggende normative vurderinger av romersk trosforståelse kommet fram, og ført til ny interesse. Romersk mytologi ble da vurdert som fleksibel og dynamisk. Fra renessansen og fram til 1700-tallet hadde imidlertid romerske myter vært en særlig inspirasjon for europeisk kunst. I henhold til forskeren Timothy P. Wiseman: «Romerske fortellinger har fortsatt betydning, de var av betydning for Dante i 1300 og for Shakespeare i 1600 og for grunnlovsfedrene av USA i 1776.»
De fremste kildene for romerske myter og mytologi er blant annet Vergils epos Æneiden og de første få bøkene (bokrullene) av Titus Livius' monumentale Ab Urbe Condita (Fra byens grunnleggelse), foruten også Dionysios fra Halikarnassos' verk om Romas historie, Antiquitates Romanum. Andre kilder er Fasti av Ovid, et langt dikt som skildrer de religiøse festdagene (fasti) i den romerske kalenderen, og den fjerde boken elegier av Propertius, foruten ulike omtaler i skriftene til Cicero, Servius, Plutark, Varro og andre. Scener og hentydninger til romerske myter ble også framstilt i malerier, mynter, og skulpturer, særskilt i relieffer.
Opphavsmyte
Grunnleggelsen av byen Roma kan undersøkes ved arkeologi, men de tradisjonelle fortellinger videreformidlet av antikkens romere selv forklarer byens eldste historie ved legender og myter. Æneiden og Ab Urbe Condita av henholdsvis Vergil og Titus Livius er de best bevarte kilder til Romas opphavsmyter. Materialer fra greske heroiske legender ble innarbeidet i den innfødte, stedegne legende fra tidlig av. Den trojanske fyrste Aineias ble framstilt som ektemann av Lavinia, datter av kong Latinus, den som ga navn til den italiske stammen latinerne (latini) og derfor gjennom innviklet, revisjonistisk genealogi som stamfar til Romulus og Remus. I forlengelse ble trojanerne tilpasset som de mytiske forfedrene til det romerske folket. Romas nasjonalepos, Æneiden, forteller hvordan Aineias kom til Italia sørvest for Roma, antagelig ved Laurentum eller i andre versjoner ved Lavinium, et stedsnavn med navn etter Lavinia (eller omvendt). Æneiden ble skrevet i tiden under Augustus, som selv hevdet å nedstamme via Julius Cæsar fra Aineias og hans mor, gudinnen Venus. Ved Aineias’ sønn Iulus ble de opphavet til Julo-claudiske dynasti.
Andre myter
De karakteristiske mytene om Roma er ofte politiske eller moralske; det vil si at de handler om utviklingen av romersk regjering og institusjoner i overensstemmelse med guddommelig lov, som uttrykt i romersk religion, og med demonstrasjoner av de individuelles overholdelse av moralske forventninger, samlet i begrepet mos maiorum («forfedrenes vis»), eller det motsatte, at de mislykkes å gjøre så. Cicero kom stadig tilbake til den romerske selvbevissthet om egen religiøsitet, sammenlignet med andre folk. I teksten Om svaret til varseltyderne slo han fast at «... i vår fromhet (pietas), i religion (relgio) og i den særegne innsikten (sapientia) vi har, det vi anerkjenner er at alt styres og forvaltes av gudenes vilje og makt, at vi har overgått alle folkeslag og nasjoner.» Hva romerne selv la i begrepet om forfedrenes vis som rettesnor og for både moral og religion, endret seg nok over tid. Det var stor vilje til å tolke mytene og diskutere dem. I sin innledning til måneden juni skrev Ovid at «Også om opphav til denne månedens navn er det tvil: Når alle er blitt beskrevet, så velger du selv den forklaringen du liker.»
Religion og myte
Guddommelige fortellinger spilte en viktigere rolle i systemet til de greske religiøse trosforestillinger enn blant romerne hvor ritualene og kultene var det primære. Selv om romersk religion ikke var basert på hellige bøker og eksegese, var prestelig litteratur blant de eldste skriftlige former for latinsk prosa. Bøkene (libri) og kommentarene (commentarii) til Pontifikalkollegiet og av augurerne (de som tolket varsler) inneholdt religiøse prosedyrer, rettningslinjer, bønner, og bestemmelser i henhold til religiøs lov. Selv om minst en del av dette arkiverte materialet var tilgjengelig for konsultasjon av det romerske senatet, var det ofte occultum genus litterarum, en mystisk form for litteratur som per definisjon kun prester hadde tilgang til. Profetier vedrørende verdenshistorien og Romas skjebne dukket tilfeldig opp ved kritiske tidspunkt i historien, oppdaget plutselig i de uklare sibyllinske bøkene, som i henhold til legenden ble anskaffet av Romas sjuende og siste konge, Lucius Tarquinius Superbus, på slutten av 500-tallet f.Kr. fra den kumeiske sibylle. En del aspekter av arkaisk romersk religion ble bevart på 100-tallet f.Kr. i de teologiske verker av Varro, men det meste av hans forfatterskap har gått tapt, og innholdet kjennes fra sitater hos senere forfattere.
Som ledere av de eldste pantheon var den såkalte arkaiske triaden (eldre enn den kapitolinske) med Jupiter, Mars, og Quirinus, og hvis flamener var av den høyeste orden, og dertil kom Janus og Vesta. I henhold til tradisjonen var Numa Pompilius, den sabinske andre kongen av Roma, den som opprettet og grunnla den romerske religion. En tradisjon mente at hans elskerinne og rådgiver var Egeria, den romerske gudinnen eller nymfen for kilder og spådommer. Den etruskisk-inspirerte kapitolinske triade med Jupiter, Juno og Minerva ble senere sentral i den offisielle religionen. Den erstattet den arkaiske triaden, og var et uvanlig eksempel innen indoeuropeiske religioner på en guddommelig treenighet bestående av en gud og to gudinner. Kulten med Diana ble etablert på Aventinerhøyden, men den mest kjente romerske manifestasjonen av denne gudinne i moderne tid kan være Diana Nemorensis, grunnet den oppmerksomhet som ble vist hennes kult av antropologen James George Frazer i hans verk The Golden Bough.
Gudene representerte tydelig de praktiske behov i det daglige liv, og de var absolutt opptatt av ritualene og ofringene ble gjort korrekt og riktig. Tidlige romerske guddommer omfattet også en gruppe av særskilte guder som var spesialiserte for å utføre bestemte oppgaver. Fragmenter av gamle ritualer som fulgte slike aktiviteter som å pløye eller så korn avslørte at hver stadium av disse praktiske handligene ble en adskilt guddom påkalt, og gudens navn for hver aktivitet var jevnlig avledet fra verbet for operasjonen. Beskyttende guder var særskilt viktige i antikkens Roma.
Således var Janus og Vesta beskyttere av døren og arnen (ildstedet), larerne beskyttet markene og huset, Pales voktet beitemarkene, Saturn såingen av kornet, Ceres passet på kornets vekst, Pomona passet på fruktene, og Consus og Ops beskyttet innhøstingen. Selv den majestetiske Jupiter, gudenes hersker, ble æret for hans støtte til å skaffe regn til landbruket. I hans mer omfattende vesen ble han betraktet, via hans våpen tordenbolten som kastet lyn, som lederen av menneskelig aktivitet og ved hans utstrakte herredømme var han beskytteren av romerne i deres militære aktiviteter og krigføring også utenfor grensene av deres eget samfunn. Framstående i de eldste tider var gudene Mars og Quirinus, som ofte ble identifisert med hverandre. Mars var krigsguden, og ble æret med månedene Mars og Oktober, mens Quirinus er antatt av moderne forskere å ha vært en beskytter av bevæpnete samfunnet i fredstid.
Forskeren Georg Wissowa mente på 1800-tallet at romerne skilte mellom to klasser av guder, di indigetes og di novensides (eller novensiles): de førstnevnte var de opprinnelige gudene til den romerske staten. Deres navn og vesen var indikert av titlene til de eldste prestene og ved de faste fetivalene i kalenderen, som med 30 slike guder ble æret med særskilte festivaler. De sistnevnte var senere guddommer som fikk sine kulter introdusert til byen i historisk tid, ofte på en kjent dato og som svar på en særskilt krise eller behov, som med Kybele. Andre forskere, som eksempelvis Arnaldo Momigliano, har argumentert at en slik skjelning mellom eldre og yngre guder ikke kan bli opprettholdt.
I løpet av krigen med Hannibal begynte skillet mellom «innlandske og egne guder» og «utenlandske guder» blekne, og romerne omfavnet ulike guder fra forskjellige kulturer som et tegn på styrke og universell guddommelig godvilje. «Det fremmede», i betydningen det ikke-romerske, hadde imidlertid vært tilstede i romersk religion og mytologi siden de eldste tider. Ifølge romerne selv gikk religionen deres tilbake til lenge før Roma by og romerne selv eksisterte. Før Romulus grunnla Roma ankom trojanske Aineias, sønn av Venus, til den italienske halvøy. I denne forstand var de eldste romerske guder de samme som de trojanske/greske som fikk nye kultsteder og helligdommer der Aineias og hans folk slo seg ned. En viktig del av Romas opphavsmyte er foreningen med sabinere, om enn via konflikt som kvinnerov, voldtekt og krig. To av Romas konger var sabinere, og Romas siste konge, Tarquinius Superbus, var etrusker. Den etruskiske forbindelsen har vært en gåte for moderne forskere å forklare. Hvorfor fikk han en etruskisk slekt? Kan denne myten forklares ved at det var en historisk periode, som ikke er nedtegnet, hvor Roma faktisk var underlagt etruskisk herredømme?
Verheyefjellet
Verheyefjellet er et fjell i den sentrale delen av fjellmassivet Sør-Rondane i Dronning Maud Land. Fjellet ligger sørvest i Walnumfjella og høyeste punkt måler 2000 moh.
Området ble fotografert fra fly under Thorshavnekspedisjonen 1936–37. Ytterligere flyfotografering ble gjennomført under Operasjon Highjump i 1946–47. Kart over området, basert på de amerikanske flyfotografiene, ble utarbeidet av Norsk Polarinstitutt i 1957.
Fjellet er navngitt av Norsk Polarinstitutt etter forslag fra belgiske myndigheter etter Jean Verheye som deltok i den belgiske antarktisekspedisjonen 1960 som spesialist på ionosfæren.
Idrettsforeningen Ready
Idrettsforeningen Ready (stiftet 14. juni 1907) er et norsk idrettslag som holder til i Bydel Vestre Aker i Oslo. Klubben har håndball, fotball, langrenn, alpint, friidrett og bandy på programmet. Ready er Norges største bandyklubb og har A-lag i eliteserien.
Den første olympiske mester i skihopping, Jacob Tullin Thams, representerte klubben i hele sin karriere. Olympisk mester i alpint, Stein Eriksen, representerte også Ready.
Bandy
Ready var Norges første stormakt innen bandy og tok hele 13 norgesmesterskap i idretten i perioden 1912–1927. I nyere tid har klubben vært solid plassert i eliteserien og vant i 2015 sin første NM-tittel på 88 år. Blant tidligere spillere er en rekke medlemmer av Ditlev-Simonsen-familien, deriblant tidligere ordfører i Oslo Per Ditlef-Simonsen, mens de mest kjente spillerne i 2015 er Jon Ljungberg, Peter M. Haug, Christian Waaler og spillende trener Rickard Fritjofsson.
Ready Bandy spiller på Gressbanen ved Holmen i Oslo, hvor det er sittetribune langs halve langsiden, og treningsbaner for egne lag og for lokalbefolkningen.
Fotball
Ready ble grunnlagt som fotballklubb i perioden, og på 1910-tallet og tidlig på 1920-tallet var Ready blant landets beste fotballklubber. Klubben hadde i denne perioden flere spillere på landslaget, deriblant Adolph Wold (26 landskamper), Per Helsing (13) og brødrene Halfdan (7) og Olav Ditlev-Simonsen (5). Den største stjernen klubben har fostret i moderne tid er fotballspilleren Dan Eggen, som spilte 25 landskamper, og deltok i to VM- og et EM-sluttspill for Norge. Tidligere Sandefjord- og Moss-trener Tor Thodesen har også spilt fotball i Ready.
Readys herrelag i fotball spiller i 2019 i 3. divisjon.
Atenco
Atenco er en kommune øst i delstaten México i Mexico. Den ligger like nordøst for Det føderale distriktet, og utgjør en del av Mexico bys storbyområde, ZMVM. Kommunen har rundt 56 000 innbyggere, og tallet stiger raskt. Atencos areal er på 94,67 km², og den grenser til kommunene Acolman, Tezoyuca, Chiautla, Chiconcuac, Texcoco og Ecatepec. Kommunens administrasjonssentrum er San Salvador Atenco.
De fleste innbyggerne i Atenco er etterkommere av chichimekere og toltekere. Jordbruk har alltid vært den viktigste næringsveien. I 1428 ble Atenco en del av Bystaten Texcoco, og ble styrt av blant andre den kjente Nezahualcoyotl. Atenco kommune ble oppretta i 1820. Den kom i medias søkelys både i 2002 og 2006 etter demonstrasjoner mot bygginga av en ny internasjonal flyplass i kommunen og påfølgende sammenstøt mellom nyzapatister og føderale styrker.
Terrenget i kommunen er hovedsakelig flatt, ettersom store deler av området var dekka av den nå nesten uttørka Texcocosjøen. Navnet Atenco betyr «I vannkanten» på nahuatl.
Etymologi og symbol
Navnet Atenco er nahuatl og betyr «I vannkanten». Dette kommer av at stedet tidligere lå ved bredden av Texcocosjøen, som i dag er nesten helt uttørka. Ordet er satt sammen av substantiva atl («vann») og tentli («kant» eller «lepper»), samt lokativsendelsen -co, som kan oversettes med «i». De to substantiva mister de såkalte absolutivendelsene, -tl og -tli, når de opptrer i sammensatte ord, og det gir dermed Atenco. På nahuatl uttales det, med lang a, mens det ikke skilles mellom lange og korte vokaler når ordet uttales på spansk.
I likhet med mange av de andre kommunene i delstaten México er Atencos kommunevåpen det aztekiske skrifttegnet som ble brukt til å representere stedsnavnet. Atencos symbol stammer fra Mendoza-kodeksen, som ble skrevet på oppdrag av visekong Antonio de Mendoza og som i dag befinner seg på Bodelian Library i Oxford i England. Den venstre delen av symbolet representerer vannet i Texcocosjøen, mens den høyre delen, som består av to halvsirkler forma som lepper, representerer vannkanten. I kodeksen er vanndelen farga blå, mens leppene er beige. Symbolet har også to hvite sirkler med en prikk i, som skal forestille vakre steiner (chalchihuitl) og står for det vakre i Atenco, samt to sneglehus (tecciztli), som representerer sneglehusa som ble skylt opp på land av vannet.
Geografi
Atenco befinner seg i den vestlige delen av det som tidligere var Texcocosjøen. Som navnet tilsier, lå stedet tidligere ved kanten av sjøen, og store deler av kommunen omfatter bunnen av den i dag nesten helt forsvunne sjøen. Terrenget er derfor svært flatt. De eneste to høydedraga, Huatepec og Tepetzingo, ligger sørøst i kommunen. Under disse er det en underjordisk vulkan hvis utbrudd i sin tid bidro til å danne Texcocosjøens vulkanske bunn. Grunnen ble til i den geologiske perioden kvartær, og har et høyt salpeterinnhold. Store deler av kommunen ligger på såkalt solontsjak-jord, som er uegna til jordbruk. Andre jordtyper i Atenco, deriblant vertisol, som San Salvador Atenco og Acuexcomac ligger på, tillater periodevis dyrking. Det samme gjør gråjorda i områdene til Nexquipayac og Ixtapan i nord.
Det renner flere mindre elver gjennom Atenco. San Juan-elva, som starter i Teotihuacán, danner et delta vest i Atenco. Papalotla-elva renner også fra Teotihuacán og inn i Atenco, før den munner ut ved Acuexcomac. Like før munninga deler den seg i to, hvilket gir opphav til elva San Bartolo, som tidligere var full av fisk og annet dyreliv, men som i dag er svært forurensa. Xalapango-elva renner fra San Miguel Tlaixpan i Texcoco og inn i den sørvestlige delen av Atenco, hvor den flyter sammen med Coxcacoaco-elva.
Lauvøya
Lauvøya er ei øy i Åfjord kommune i Trøndelag. Lauvøya ligger nordøst for Lauvøyfjorden, sørvest for Skråfjorden og sør for Linesfjorden. Lauvøya har veiforbindelse via ei 850 meter lang veifylling til Førsholman og videre til fastlandet. Lauvøya kalles «Fosens grønne øy».
Grovane stasjon
Grovane stasjon (Grovene) i Vennesla kommune i Agder ble anlagt i forbindelse med åpningen av den smalsporede Setesdalsbanen fra Kristiansand til Byglandsfjord i 1896. Stasjonen ligger 20,41 km fra Kristiansand. I 1938, da Sørlandsbanen ble åpnet på strekningen fra Nelaug stasjon til Kristiansand, ble Grovane ny endestasjon, sporbruddstasjon, for Setesdalsbanen med omstigning og omlasting fra tog på smalspor til tog på normalspor. (1067/1435 mm). Fra 1937 og frem til åpningen ble stasjonen oppgradert med anlegg for stalling og vedlikehold av lokomotiver, ramper for omlasting av gods, og plattformer for omstigning av passasjerer. Store deler av dette er intakt. Det er besluttet at manglende deler skal rekonstrueres. Per 2018 er dette arbeidet godt i gang.
Atenco
Flora og fauna
Mange nytteplanter vokser naturlig i Atenco, deriblant mais, tomat, bønner, opuntia, chayote, agave, sapote, solsikke, julestjerne, gresskar og forskjellige chilityper. Mye av den naturlige floraen står i fare for å forsvinne, særlig på grunn av uttørkinga av innsjøen og mindre vann i elvene. Det er også importert en rekke planter fra andre områder som har tilpassa seg forholda i Atenco, blant annet sitrusfrukter, druer, avokado, plommer og pærer.
Den opprinnelige faunaen i Atenco har i stor grad blitt borte, mens husdyrartene som ble innført av spanjolene, er i dag de mest utbredte pattedyrartene. Blant de ville pattedyra fins det blant annet flere typer gnagere, samt coyote, som er trua. Av alle virveldyr er det flest arter av fugler. Av amfibier finner man frosker, padder og axolotl, og av reptiler fins det blant annet flere øglearter og en trua slangeart som kalles cincuate og er endemisk i Mexico. Virvelløse dyr representeres av flere ulike edderkopper og skorpioner, samt et stort antall insektarter.
Befolkning
Atenco hadde 56 243 innbyggere i 2010, hvorav 27 933 menn og 28 310 kvinner, fordelt på 12 483 husstander. De fleste innbyggerne er opprinnelig nahuaer, det vil si etterkommere av chichimekere og toltekere.
Atenco har opplevd en befolkningseksplosjon siden 1990-tallet, noe som illustreres av tabellen nedafor. Fra 2005 til 2010 økte kommunens befolkning med hele 23,8 %. Denne økninga skyldes hovedsakelig den raske veksten til Mexico by, hvis storbyområde, Zona Metropolitana del Valle de México, omfatter Atenco.
Grovane stasjon
Ca 1970 ble Setesdalsbanens smale spor fjernet fra stasjonen, men dette er siden blitt gjenoppbygget slik at Grovane nå fremstår som landets eneste sporbruddsstasjon med treskinnespor på den ene siden av mellomplattformen mellom sporene 2 og 3 og på flere andre spor.
Atenco
Befolkning
De viktigste tettstedene eller bygdene er San Salvador Atenco, Nexquipayac, Ixtapan, Zapotlán og Acuexcomac.
Kommunen deles inn i 15 statistiske delområder (innbyggertalla er fra 2010):
Språk
Tidligere var nahuatl hovedspråket i Atenco, men i dag snakker så å si alle innbyggerne spansk. I 2010 oppga 890 personer at de snakka et indiansk språk, men bare fire av dem kunne ikke spansk. Til sammen 2351 innbyggere tilhørte en husstand hvor familiens overhode snakka et indiansk språk.
Førkolumbisk tid
I Atenco er det utført i alt 15 arkeologiske utgravninger. Man har funnet både mammutfossiler og redskaper av stein som dateres til rundt 7000 f.Kr., hvilket vil si at området var bebodd allerede på den tida. Den tidligste kulturen var sterkt knytta til Texcocosjøen, og innbyggerne skaffa seg sannsynligvis det meste av maten sin derfra, særlig fisk og egg fra kjempevannteger (ahuatle).
Atencos nyere historie starter i 968 e.Kr., da chichimekerne, leda av Xolotl, inntok Mexicodalen, og chichimekeren Nopaltzin gifta seg med Azcaxochitzin, som var barnebarn av Topiltzin, den siste toltekerkongen. Med dette oppsto den chichimekisk-toltekiske slekta, som de fleste innbyggerne i Atenco tilhører, i likhet med blant andre Nezahualcoyotl. I 1428 ble Atenco administrativt en del av Bystaten Texcoco, hvor Nezahualcoyotl var tlatoani, eller stortaler. Han dro ofte til Acatecalco, i dag Los Ahuehuetes-parken, i Atenco for å slappe av og dikte. Han hadde også hager på høyden Tepetzingo og i Acatelco. Det sies at han lot bygge en underjordisk kanal som forbandt palasset hans i Texcoco med innsjøen og disse to hagene. Da han døde i 1472, tok sønnen Nezahualpilli over. Han ble i 1517 etterfulgt av Cacamatzin.
Uavhengighet og opprør
Etter Mexicos uavhengighet i 1810 kom de første forslaga om å opprette kommunestyrer. Dette kom i stand i 1820, og kommunestyret i Atenco, nå selvstendig fra Texcoco, ble etablert 8. oktober samme år. De første åra var imidlertid prega av politisk ustabilitet. Under den meksikanske revolusjonen på begynnelsen av 1900-tallet utgjorde Atenco en del av et område som var under innflytelse av Emiliano Zapata, som hadde hovedkvarteret sitt i Chiautla, og herregårdene i Atenco ble brukt som militærkvarteller.
3. mai 2006 ble en gruppe blomsterselgere med tilknytning til EZLN bortvist av politiet fra ei gate i Texcoco, og ba folkefronten i Atenco om hjelp. Disse gikk umiddelbart ut og blokkerte motorveien til Texcoco, i tillegg til å ta seks politimenn som gisler. Politiet sendte rundt 4000 mann for å slå ned blokaden, og flere av dem utøvde brutal vold både mot demonstrantene og uskyldige innbyggere i en aksjon som pågikk helt til neste dag, og hvor to personer ble drept. TV-bildene av sammenstøtet fikk stor oppmerksomhet i tida som fulgte. I Mexicos menneskerettighetskommisjons påfølgende etterforskning av politiets framgangsmåte ble det avdekka en rekke tilfeller av mishandling, tilfeldige pågripelser og voldtekter. Menneskerettighetskommisjonens president omtalte i etterkant politiets oppførsel som en tragedie, og slo fast at de forbrøt seg mot menneskerettighetene til de 207 pågrepne. Tolv aktivister ble dømt for kidnappinga av politimennene. I juni 2010 ble de frikjent av høyesterett, på grunnlag av mangel på bevis, etter at 11 Nobels fredspris-vinnere hadde sendt et brev til landets president Felipe Calderón med en oppfordring om å løslate dem.
Politikk
Atencos kommunestyre består av 11 representanter: ordføreren, en administrator, åtte representanter som velges etter antall stemmer, samt to utjevningsmandater. På nivået over kommunestyret er delstaten Méxicos regjering.
Atenco tilhører valgdistrikt XII ved føderale valg og XXIII ved lokalvalg, begge med sete i Texcoco.
Dagens ordfører er Mario Ayala Pineda, som representerer partiet Partido Revolucionario Institucional (PRI). Han ble valgt ved kommunevalget 5. juli 2009, tok over som ordører i august samme år, og skal sitte fram til 2012. PRI fikk flest stemmer i valget, med 33,4 %, etterfulgt av Convergencia med 30,4 %, PT med 15,5 %, PRD med 9,7 %, PAN med 4,5 %, og øvrige partier med til sammen 6,5 %. PRI har dominert politikken i Atenco i alle år, og bare ved to anledninger siden 1940 har et annet parti hatt ordføreren.
Utdanning
I 1997 var det 11 barnehager, 13 barneskoler, 8 ungdomsskoler og én videregående skole i Atenco, med til sammen 257 lærere. Tall fra 2010 viser en analfabetisme på rundt 3,4 % av befolkninga over 15 år. Om lag 3,7 % av innbyggerne over 15 år er uten skolegang.
Næringsliv
I 2010 var 21 731 personer økonomisk aktive, hvorav nesten tre fjerdedeler var menn. 1054 personer i kommunen regna seg selv som arbeidsledige, noe som utgjør 1,9 % av befolkninga.
Den tradisjonelle næringsveien i Atenco er jordbruk. 38,50 % av kommunens areal er dyrka mark. Husdyrhold, som hovedsakelig finner sted i Ixtapan og Nexquipayac, er mindre viktig. Det er likevel bare om lag 6 % av den arbeidsaktive befolkninga (per 2000) som er sysselsatt i primærnæringer. Rundt 40 % arbeider innen sekundærnæringer, hovedsakelig industri. Karosserifabrikken Carrocerías Altamirano i San Salvador Atenco er kommunens største bedrift og sysselsetter rundt 400 mennesker. Over halvparten av kommunens sysselsatte innbyggere arbeider innen tertiærnæringer. Mange av innbyggerne i Atenco pendler til andre kommuner, spesielt Texcoco.
Transport
Den viktigste gjennomfartsåra i Atenco er riksvei 136. Sørover har den en avkjøring til Texcoco, mens den i nordvest går gjennom Ecatepec. Det er gode bussforbindelser med nabokommunene, særlig Texcoco. Fra Atenco er det også bare en drøy halvtimes kjøretur inn til sentrum av Mexico by.
De vanlige drosjene holder seg hovedsakelig på de større veiene, og kjører stort sett bare inn i landsbyene når de bestilles eller for å sette av passasjerer. I de tettbygde områdene er det en rekke registrerte sykkeldrosjer, som består av en vogn med to hjul som trekkes av en sykkel eller en moped. Disse brukes vanligvis for transport over kortere avstander.
Kultur
Det er ingen organiserte idrettslag i Atenco, og det er få fasiliteter. I alt er det to enkle idrettsbaner i kommunen, og i parken Los Ahuehuetes er det to store svømmebassenger, samt lekeplasser og sykkelutleie.
Det er heller ingen museer i Atenco, men man har begynt å tenke på å opprette et for å stille ut blant annet mammutfossilene som ble funnet i Ixtapan, en metate funnet i Acuexcomac og en leirvase fra Nexquipayac.
Arkitektur
Bebyggelsen i Atenco består for det meste av mursteins- og sementhus, og det er bare enkelte religiøse bygninger som skiller seg ut. En som er verdt å merke seg, er Capilla del Cristo de Equipulas, som ble oppført av fransiskanere i 1571 for å kristne befolkninga. Konstruksjonen er av tezontle (en rødlig vulkansk stein) og annen stein, noe som er typisk for bygninger fra kolonitida i Mexico, og det gullbelagte retabelet er bevart. Kommunens eldste kirke, Santa Isabel Iztapan, stammer også fra 1500-tallet og er bygd av samme materialer. Iglesia de San Francisco de Asís i Acuexcomac sto ferdig i 1890, og den neoklassisistiske fasaden er bevart. I sentrum av San Salvador Atenco står det tre kirkebygg side om side: Templo de la Inmaculada Concepción fra 1600-tallet, Templo del Divino Salvador fra 1900-tallet og Templo del Cristo de Esquipulcas fra 1500-tallet.
Musikk og dans
Atenco har en rekke organiserte musikkgrupper av ulike typer som underholder på de tradisjonelle feiringene, samt i bryllup, femtenårsfeiringer og begravelser.
Det er også mange dansegrupper i kommunen, som spesialiserer seg på hver sin type dans. De vanligste typene kalles sembradores, vaqueros, moros y cristianos, norteños og huizache, og er utbredt i hele landet. Den viktigste dagen for dansegruppene er skytshelgenfesten 6. august, men de har framføringer også på andre høytider.
Mat
En vanlig matrett i dagens Atenco består av ris, grilla svine- eller fårekjøtt, nopal (kaktusfrukt) og tlacoyo. Mange tradisjonelle retter har gått i glemmeboka. Forskjellige matretter er forbundet til de ulike feiringene. Til karnevalet i februar og mars lages det tamaler med grønn chili, av og til med gresskarbiter. Den typiske påskematen er choales (en annen type tamaler). Under feiringa av de dødes dag i november spises det en rett med mole og ris, i tillegg til det utbredte pan de muerto («dødebrød»).
Riksvei 162
Riksvei 162, også kalt Ring 1, Henrik Ibsen-ringen, Ibsen-ringen og Indre ring, er navn på den innerste av Oslos tre ringveier. Den går mellom Filipstad i vest og Ekebergskråningen i øst. Ring 1 er statlig og har fra 2010 vært identisk med Riksvei 162.
Hele traséen fra vest mot øst: Munkedamsveien – Frederiks gate – St. Olavs gate – Pilestredet – Hammersborgtunnelen – Hammersborggata – Vaterlandstunnelen – Lybekkergata – Schweigaards gate – Nordenga bru – Kong Håkon 5.s gate.
Trafikkmengden (årsdøgntrafikk) ble i 2007 målt til å variere mellom 19 400 (i Pilestredet) og 15 600 (i Vaterlandstunnelen).
Historie
Ring 1 ble opprettet i 1990.
Ved riksveisreformen ble Ring 1 og Riksvei 162 identiske all den tid Riksvei 162 ble lagt i traseen til Ring 1 også i øst. Det vil si at Riksvei 162 overtok avkjøringsrampene, rundkjøringene og deler av Nylandsveien til Bispelokket (tilsammen 1,5 km) fra Riksvei 4. Lengden på traseen var nå 4,6 km.
Som konsekvens av det nye veisystemet i Bjørvika ble østre del av Ring 1 / Riksvei 162 trukket lenger østover i 2014. Det vi si at Ring 1 / Riksvei 162 fra og med 2014 krysser sporområdet øst for Oslo S via Nordenga bru (i stedet for via Nylandsveien). Deretter fortsetter traseen rett sørover langs den sterkt utvidede Kong Håkon 5.s gate (tidligere Sørenggata) fram til ringen slutter ved Ekebergskråningen med avkjørsel til både E6 og E18.
Fredag den 13.
Forestillingen om 13 som ulykkestall er særlig utbredt i den vestlige verden og spesielt innenfor de engelskspråklige områdene, men det er ingen ting som tyder på at forestillingen er spesielt gammel. Vi har ingen sikre kilder som bringer oss lengre tilbake i tid enn til siste halvdel av 1800-tallet, selv om fredag ble sett på som ukens uheldigste dag og tallet tretten har vært ansett som farlig. Heller ikke finnes det sikre holdepunkter for hvorledes forestillingen egentlig ble etablert.
Tryg Forsikring og DNB Skadeforsikring finner ikke noe grunnlag for å tilsi at det skjer flere bilskader på fredag den 13. enn andre dager. Tryg Forsikring opplever tvert imot 16 prosent færre bilskader på denne dagen.
Langfredag
I kristen tradisjon kom fredagen til å bli oppfattet som uheldig fordi Jesus fikk sin død på korset på langfredag. Men man skal ikke lengre enn til Spania og Hellas før man finner nasjoner som holder tirsdag (og ikke fredag) for å være ukens uheldigste dag.
Triskaidekafobi
Tallet 13 har vært ansett som et uheldig fordi det er snakk om et asymmetrisk oddetall, i hvert fall innenfor de kulturkretser som regner 12 timer dag, 12 timer natt og 12 måneder i året.
Folklorister regner redselen for fredag den 13. til kategorien «hverdagsovertro», men det er i forestillingen neppe snakk om egentlig folketro. Den er snarere basert på konvensjoner og talemåter. Disse tradisjonene bærer ofte også med seg sine egne opphavsforklaringer, som i enkelte tilfeller kan være temmelig kuriøse. Av de forklaringene som søker å legitimere forestillingen til en gammel tradisjon, tjener opplysningen om at kong Filip IV av Frankrike beordret arrestasjon av landets tempelriddere på fredag 13. oktober 1307. Det er imidlertid ikke andre opplysninger som understøtter at det i samtid og nær ettertid var noen som oppfatte datoen som spesielt uheldig. En annen forklaring er at fenomenet henger sammen med at Judas Iskariot ble utpekt som den trettende til bords ved Jesu siste måltid på skjærtorsdag.
Den danske astonomen Tycho Brahe ble satt til å gjøre astrologiske beregninger for dager i året da det ikke var lurt å gjøre forretninger eller legge ut på reiser. Han kom opp med 32 uheldige og fire heldige dager, noe som fikk stor utbredelse i Norden. Det er først utover på 1900-tallet at fredag den 13. ga seg utslag i slik frykt at enkelte velger å holde seg hjemme eller være uvirksomme. Spesielt fra Danmark hører vi at tradisjonen har vært knyttet til råd om ikke å legge til sjøs eller sette båt på vannet på fredag den 13.
Forekomst
Fredag den 13. i 2023:
Peter Schrøder
Peter Schrøder (født 13. juni 1946 i Vemb) er en dansk skuespiller og regissør.
Han er utdannet ved Statens Teaterskole i Danmark 1970–1973. Har siden opptrådt både på Gladsaxe Teater og Det kongelige Teater. Fra 1982 har han arbeidet frilans.