cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jan Smuts
Nederlendernes fornyelse
Smuts satte i gang med sin nye jobb med voldsom nidkjærhet. Han så elementer i den gamle nederlandske orden som førte til korrupsjon og undertrykkelse. Disse elementene i systemet begynte han umiddelbart å arbeide for å fjerne. Smuts angrep ulovlige gullhandlere, prostituerte og bordelleiere, alkoholselgere uten lisens og forfalskere. Han drev et felttog for å forbedre standarden til lokale dommere og offentlige tjenestemenn, og med tanke på Kotzé–saken bestrebet han seg for å få de tilfeldige og spredte lovene i Transvaal i system.
Smuts førte sin krig mot korrupsjon overalt hvor han fant det, særlig i detektivseksjonen i Johannesburg–politiet. Da det ble klart at offiseren med ansvar for å bekjempe prostitusjon var i forbund med bordelleierne, sparket Smuts ham og gav ordre om at han skulle tiltales. Da det ble reist beskyldninger om at sjefsdetektiven var innblandet i ulovlig gullsalg, satte Smuts i gang etterforskning, fikk sjefsdetektiven sparket og overbeviste Volksraad om å legge detektivstyrken under hans direkte kontroll. Smuts hadde nå den sentrale stillingen i kampen mot kriminalitet.
Alt dette gjorde han i tillegg til den vanlige driften han var forventet å gjøre: gi råd til regjeringen i lovsaker, lage utkast til regjeringskontrakter, gi utkast til ny lovgivning, sette i gang kriminell tiltale og representere regjeringen i rettssalen i alle saker som den var part i.
I alle områder var Smuts fast bestemt på å gjøre alt han kunne for å forbedre staten Transvaal for å gjøre den verdig sin rolle som standardbærer for afrikandernasjonen i Sør-Afrika og slå tilbake den utstrakte kritikken mot styringen av staten Transvaal. Steg for steg forsøkte han å bekjempe anklagene om vanstyre og korrupsjon, fra de skitne stallene til detektivavdelingen til den kaotiske organiseringen av regjeringsadministrasjonen. Men andre krefter hadde innvirkning på Sør-Afrika, krefter som Smuts ikke kunne kontrollere.
Den britiske faktoren
Den britiske politikken i Sør-Afrika i siste halvdel av det 19. århundre hadde vært flyktende. Der hadde vært episoder av aggressiv ekspansjonisme, den såkalte «fremadrettede» politikken, som så ble fulgt av en periode av skadebegrensning. Et tilfelle var annekteringen av Transvaal i 1877. Transvaal var i 1877 konkurs, gullfeltene på Witwatersrand tilhørte fremtiden. De var også under angrep fra flere innfødte stammer, særlig zuluene. Den britiske regjeringen vurderte det som en mulighet til å legge området til sitt imperium. Selve annekteringen gikk greit, og den britiske hæren klarte å knuse zuluene som militærmakt i zulukrigen i 1879. Men boerne gjorde i 1880 opprør under Kruger og påførte den britiske hær et antall relativt mindre nederlag, noe som kulminerte i det britiske nederlaget ved Majuba. Slik endte det som senere ble kjent som første boerkrig. Storbritannias styrker i Sør-Afrika var nok til å slå ned dette opprøret, og en unnsetningskolonne ble sendt fra Kapp, men denne gangen var det politikken som grep inn.
I 1880 ble den konservative regjeringen som hadde satt i gang annekteringen, blitt erstattet av en liberal administrasjon under Gladstone. Gladstone var ikke imperialist og hadde vært en intens kritikker av annekteringen fra begynnelsen av. Han kalte tilbake unnsetningsstyrken og begynte forhandlinger med afrikanderne i Transvaal. Disse forhandlingene kulminerte i uavhengighet gjennom Pretoria– og London–konvensjonene.
Chamberlain satt i 1895 i en konservativ regjering, men i 1881 hadde han vært liberal. I Gladstones regjering var han president for handelsstyret. Krangler om irsk selvstyre fikk ham til å bryte ut av partiet i 1886 og alliere seg med de konservative. Siden han nå var tilbake ved makten, var han fast bestemt på å reversere det han regnet som en av de største tabbene i Gladstones styre, reverseringen av annekteringen av 1877.
Chamberlains rolle i Jamesonraidet var uklar for samtidige observatører. Han hadde møtt representanter fra Rhodes, men han sørget alltid for at beskjeftigelsene ble utført med mellommenn. Han sørget også for å unngå å bli fortalt for mye offisielt. Han klarte å overleve og beholdt sin stilling gjennom en kombinasjon av avtaler på bakrommet og bedrag. I denne saken sørget han for å få Rhodes til å gå med på å holde munn, i bytte mot at Chamberlain garanterte at den kongelige kontrakten til British South Africa Company ikke skulle trekkes tilbake. Chamberlains fremste representant i utsendingen til Rhodes, sir Graham Bower, ble oppmuntret til å hevde at han hadde holdt tilbake detaljer om komplottet fra sin sjef. Foran undersøkelseskommisjonen som Chamberlain faktisk ble utpekt til å sitte i, fortsatte han å benekte enhver kunnskap om raidet.
Chamberlain så mot fremtiden nå som han hadde sikret sin stilling. I etterspillet til raidet steg Krugers popularitet betydelig. Viktigere var det at han nå nøt støtten til den bredere afrikanderbefolkningen, både i koloniene og republikkene. Chamberlain så at det ville være fatalt for Storbritannia å innlede ytterligere aksjoner mot Transvaal. Den offentlige opinionen, både i Storbritannia og i Sør-Afrika, var sterkt imot ytterligere militære foretak. Chamberlain nøyde seg med en «vente og se»–politikk.
Kruger ble gjenvalgt i februar 1898 til sin fjerde periode med betydelig margin over sine reformistiske rivaler. Milner tok dette som et tegn på at der ikke var tid å miste. Dersom en ventet noe særlig lenger, ville resultatet bli afrikandisk dominans på bekostning av britene, dirigert av et mektig Transvaal. Milner returnerte til London i november 1898 for konsultasjoner med Chamberlain. Han hadde observert situasjonen i de siste atten månedene og var nå sikker på sin strategi. Milner foreslo at den britiske regjeringen skulle fremprovosere en krise og gi dem en legitim unnskyldning for å intervenere, en unnskyldning som ville gi Storbritannia rett og Transvaal feil i folkeopinionens bedømmelse. Chamberlain gjentok sine instruksjoner til Milner om at den britiske regjeringen ikke kunne bli tatt for å true Kruger, enhver intervensjon måtte være resultatet av at Transvaal var den skyldige. Milner returnerte til Sør-Afrika som en fornøyd mann, og mens den britiske regjeringen ikke ville handle, hadde ikke Chamberlain bundet hendene til embetsmennene i Sør-Afrika. Milner var fast bestemt på å tvinge frem en unnskyldning.
Smuts visste i juni 1898, da han inntok embetet, ingenting om de indre motivene til menn som Chamberlain og Milner. Smuts' syn var at staten og den offentlige administrasjonens natur førte til forskjellige krangler mellom uitlanderne, den britiske regjeringen og Transvaal. Han håpet at med god tro på alle sider, kunne forhandlinger førte til politiske reformer som viste seg nødvendige, tilfredsstilte opinionen til uitlanderne, den britiske regjeringen og Smuts' eget ønske om at Transvaal skulle omfavne den nye industrien som var i dens sentrum. Hans arbeid i det umiddelbare etterspillet etter hans utnevnelse kan sees i dette lyset. Men i de siste dagene av 1898 skulle Smuts lære på egen hånd noe om de virkelige britiske hensiktene.
Edgar–saken
19. desember 1898 oppstod det en krangel mellom to fulle uitlandere i Johannesburg, en relativt vanlig hendelse i de tøffe gatene ved Rand, men dette var en som skulle få betydelige ettervirkninger. En Edgar mente å ha blitt fornærmet av en Foster. Dette endte i slagsmål mellom Edgar og Foster. Foster kom verst fra det, med livstruende skader. Edgar dro hjem med æren på denne måten opprettet. Etterhvert dukket Transvaals politi opp («zarpene» som de vanligvis var kjent som). Edgar motsatte seg arrestasjon og slo etter en av konstablene, Jones, med en kjepp med et jernhode. Episoden endte med at Jones skjøt Edgar og drepte ham.
Slik var beretningen som ble ført frem for Smuts neste morgen. Zarpene hadde fått et rykte av overdreven maktbruk, til og med brutal maktbruk. Smuts var klar over det delikate politiske aspektet i denne situasjonen, en transvaalsk konstabel hadde skutt og drept en britisk borger. Det var essensielt at denne situasjonen ble tatt hånd om med ytterste strenghet og upartiskhet. Smuts' håp fikk umiddelbart et slag i ansiktet da den offentlige anklageren reduserte anklagene mot Jones fra overlagt drap til uaktsomt drap. Det ble deretter satt en kausjon til £200, et relativt lite beløp.
De fremste representantene til opinionen til uitlanderne, South African League, protesterte umiddelbart mot regjeringen i Transvaal. Forbundet hadde blitt etablert etter Jamesonraidet og hadde raskt blitt den fremste og mest lydhøre stemmen til uitlandernes agitasjon i Transvaal. Forbundet nøyde seg ikke med å jobbe for sivile rettigheter for uitlanderne, dets mål var å oppmuntre britisk intervensjon i Transvaal, en intervensjon som skulle lede til annektering. Det ble dannet av, og fortsatte å bli drevet av, de samme mennene som forsøkte å organisere opprør i Johannesburg til støtte for Jamesonraidet. Forbundet var gjennomført forpliktet til den britiske sak i Sør-Afrika. Selv om den var uavhengig av den britiske regjeringen, søkte den britiske embetsmenn for rettledning og råd, i den grad at innen mars 1898 kunne den britiske agenten i Pretoria, Conygham Greene, skrive til Milner at:
Etter raidet hadde den britiske regjeringen alle grunner til å holde forbundet igjen, siden det var utstrakt støtte til Kruger i hele afrikanderbefolkningen i Sør-Afrika. Men nå begynte denne organisasjonen med sine allierte i de engelskspråklige avisene å piske opp den latente fiendtligheten i uitlanderne mot zarpene. Transvaal–regjeringen ble anklaget for å vise urimelig mildhet mot konstabel Jones. Forbundet protesterte på reduksjonen i anklagene til uaktsomt drap og løslatelsen av ham med en kausjon på £200, en sum som var mindre enn den som vanligvis ble påført uitlanderne for relativt trivielle foreteelser. Disse protestene ble lyttet til blant den bredere massen av uitlandere. Grunnlaget var lagt for konfrontasjon.
Under beskyttelsen til den nylig opprettede «Edgar Relief Committee» organiserte forbundet et stort protestmøte den 24. desember. På dette møtet foreslo de å legge frem en petisjon til representanter for den britiske regjeringen og appellere om intervensjon. Potensialet for konfrontasjon økte drastisk ved det faktum at en slik demonstrasjon var ulovlig under Transvaals lov om offentlig orden.
Smuts forsøkte å dempe situasjonen. Han ba om papirene for Edgar–saken, og etter å ha undersøkt dem, gav han ordre om å arrestere Jones på nytt med anklage om overlagt drap. Smuts trodde at han nå fjernet grunnlaget for de ventede protestene. Den fungerende britiske agenten i Transvaal satte i gang med å bruke sin innflytelse til å få møtet avlyst.
Det blåser opp til storm
Midt i disse politiske tumultene fortsatte vanlige forretninger. Den 22. desember inviterte Smuts Edmund Fraser for å diskutere nylige anklager om politivold mot Kappfargede borgere i Transvaal og forskjellige andre saker som for tiden var kontroversielle. Da møtet var slutt, ble de to mennene igjen og snakket sammen en stund. Samtalen vendte seg til anglo-boerske relasjoner. Det Smuts fikk høre, rystet ham så kraftig at han umiddelbart etter at Fraser gikk, laget en detaljert nedtegnelse av hva som hadde skjedd. Fraser hevdet at:
Smuts spurte hva han mente:
Smuts spurte hva som ville legge grunnlaget for dette:
Smuts begynte nå å se agitasjonen i et annet lys. Han hadde forsvart reformer ut fra sin egen overbevisning, men det viste seg nå at den britiske regjeringen var fast bestemt på å presse frem reformer på de tyngste betingelser, med trussel om konflikt i bakgrunnen.
Dagen etter, den 24. desember, kom det ytterligere utvikling i Edgar–saken. Til tross for Smuts' beordring om å stille Jones for retten anklaget for overlagt drap og forsikringen fra britiske embetsmenn om at de ville gjøre hva de kunne for å dempe situasjonen, holdt South African League sitt ulovlige protestmøte. Her hadde forbundet tenkt å legge frem en petisjon til den britiske høykommissær. Petisjon skulle rettes til dronningen med bønn om at den britiske regjeringen skulle ta de steg som var nødvendig for «beskyttelsen av deres liv og frihet». Dette var intensjonen, men sir Alfred Milner som ville ha ønsket en slik petisjon velkommen som brekkstang mot Kruger, var fremdeles i London. I stedet nektet hans midlertidige erstatter, sir William Francis Butler, å ta imot den. Butler hadde ingen sympati med Milners mål, han avslo petisjonen. I en sending til London fordømte han hele kontroversen som ingenting mer enn storm i et vannglass fra forbundet.
Nederlag i seierens øyeblikk?
1. januar døde Foster av sine skader. Da forbundets petisjon ble avvist, så det ut til at hele kontroversen døde med ham. Det ville den antagelig ha gjort, dersom det ikke hadde vært for en avgjørelse den 5. januar fra Smuts' eget kontor som viste en kronisk mangel på dømmekraft. I hvilken grad det var Smuts som stod bak eller om det var regjeringen som Smuts var bundet til å følge, er usikkert, men avgjørelsen til statsadvokatens kontor om å arrestere og tiltale organisatorene for møtet den 24. desember, Thomas Dodd og Clement Webb, begge høye embetsmenn i South African League, blåste nytt liv i den døende asken. Folkelig indignasjon ble satt sammen med det faktum at kausjonen for de to mennene ble satt til £500 hver, betydelig mer enn de £200 som hadde løslatt konstabel Jones.
Dette hadde den altfor forutsigbare effekten i å provosere en ny storm av agitasjon. Forbundet organiserte umiddelbart en ny demonstrasjon som skulle holdes i Johannesburg den 14. januar. Denne gangen, for å holde seg innenfor loven (som bannlyste ulisensierte møter utendørs), foreslo forbundet å holde det i et avgrenset rom, en stor sirkusbygning kjent som amfiteateret.
På dette tidspunktet ble afrikanderne stadig mer indignerte på uitlandernes uopphørlige klaging. Smuts forutså problemet og appellerte til de ledende burgherne i Transvaal om å gjøre alt de kunne for å beherske seg. Den 14. ankom, møtet fant sted og Smuts' frykt ble realisert. Forsamlingen ble voldelig brutt opp av en mobb på 600–700 boere, mange av dem brukte stolben til å slå uitlanderne som hadde samlet seg. Zarpene som var til stede stod og så på og gjorde ingenting.
Konstabel Jones ble til slutt stilt for retten i februar 1899. Domstolen vurderte bevisene og nølte ikke med å avlegge dommen. Jones ble ikke funnet skyldig. I sine konkluderende bemerkninger gjorde dommeren, i omstendighetene, noen svært uheldige kommentarer til støtte for politiet da han sa at «under vanskelige omstendigheter, ville de alltid vite hvordan de skulle gjøre sin plikt».
Nå var Rand i opprør. En annen petisjon ble forberedt lagt frem for den britiske regjeringen. Sir Alfred Milner som nå var tilbake i Sør-Afrika, gjorde det klart at han ville akseptere og sende videre enhver petisjon adressert til den britiske regjeringen. Innen 27. mars var der over 21 000 signaturer til en petisjon som søkte:
Milner aksepterte denne petisjonen den 27. mars og sendte den videre til London neste dag, slik han hadde lovet. 10. mai fikk han beskjed fra Chamberlain om at etter betydelig vurdering, hadde regjeringen akseptert betingelsene i petisjonen. Den britiske regjeringen var nå fast bestemt på en ny fase av intervensjon i Sør-Afrika.
Smuts hadde ikke vært arbeidsløs mellom januar og mai. I lys av hans samtale med Fraser, var spørsmålet om den grunnleggende holdningen til uitlanderne klart. Dette kunne lett tjene som en unnskyldning for britisk innblanding i Transvaal, kanskje til og med krig. Smuts var nå solid etablert som et av de fremste medlemmene i regjeringen i Transvaal og fikk en nøkkelrolle i forsøkene på å løse saken.
Kampen for fred
Langt viktigere enn smålige krangler om politikorrupsjon var den overhengende faren for krig med det britiske imperiet. Tidlig i 1897 hadde Milner overtatt som høykommissær og situasjonen vendte seg til det verre. Milner oppfordret den britiske regjeringen om å sende flere soldater til Sør-Afrika for å opprettholde maktbalansen i regionen. Selv om mennene aldri ble sendt, tolket Kruger dette som en fiendtlig handling, ikke konserverende. I et forsøk på å kvele det han så på som borgerkrig, ba president Martinus Steyn i Oranjefristaten Kruger om å gå med på en fredskonferanse i Bloemfontein.
På grunn av sin lojalitet til Kruger og hans kunnskap om britenes fremgangsmåte, satt Smuts med Kruger i Transvaal–delegasjonen. Under møtet var det Smuts som førte ordet. Som den eneste mannen i Transvaal–delegasjonen som var flytende i engelsk, brøt han inn ved hver anledning og snakket for hele landet i sitt avslag på å gi politiske rettigheter til uitlanderne. Milner var rasende for at han ikke kunne snakke direkte til president Kruger og ignorerte Smuts som han regnet som en laverestående og mislykket advokat. Glødende av raseri for denne fornærmelsen mot hans intelligens, utformet Smuts et siste tilbud til Milner, men inkluderte med vilje en paragraf som han visste ikke ville bli akseptert. Rasende over denne fornærmelsen, avblåste Milner konferansen og returnerte til Cape Town. Alle parter regnet med krig.
En uheldig start
11. oktober 1899 erklærte de to boerrepublikkene krig mot Storbritannia. Umiddelbart marsjerte kommandoer bevæpnet med tyske rifler og artilleri, trent av de beste europeiske offiserer, inn i Natal og Kappkolonien. Smuts deltok derimot ikke i tjeneste i de innledende fasene av krigen. Hans slagmark var Pretoria hvor han var president Krugers høyre hånd. Han skrev meldinger til generalene, publiserte propaganda, organiserte logistikk og opprettholdt forbindelsen med Transvaals diplomater i Europa.
Etter at de afrikandiske styrkene seiret over britene ved Ladysmith, Mafikeng og Paardeberg, strømmet britene over elven Oranje og inn i republikkene. Britene var afrikanderne tallmessig overlegne. Regjeringen i Transvaal flyktet fra Pretoria for å samles i Machadodorp. Dette tilbakeslaget styrket Smuts besluttsomhet. Han beordret ødeleggelsen av gullgruvene som han antok var britenes eneste mål, men denne handlingen ble blokkert av en lokal dommer. Smuts reiste en hær på 500 menn så raskt han kunne og krevde at bankene skulle tømmes og deres reserver plassert på tog til Machadodorp. Toget som fraktet Smuts, hans soldater og hele Transvaals gullreserver var det siste toget som forlot Pretoria før byen falt, bare timer senere, for British Army.
Siden hver eneste afrikandisk by var i hendene på britene, president Kruger var i eksil i Nederland og formell motstand slutt, la britene frem et fredstilbud for afrikanderne. Smuts handlet på vegne av Kruger, avslo betingelsene og oppfordret generalene til å fortsette kampen. Han beskrev en form for geriljakrigføring som ville passe den enorme velden for Louis Botha. Botha, Barry Hertzog, Christiaan De Wet og Koos de la Rey ledet hver sine kommandostyrker i raid mot britiske stillinger rundt omkring i Sør-Afrika.
Smuts tjente sammen med de la Rey og raidet britiske forsyningstog på vei gjennom det vestlige Transvaal. Smuts viste seg snart å være en svært dyktig soldat, modig, men på en intelligent måte, og svært klar over begrensningene til deres lille styrke. Den lille styrken på 500 menn unngikk en hær som var 40 ganger større i løpet av konflikten. Mens de la Rey og Smuts hadde stor suksess i sin region, fant Botha og Hertzog som ledet de to største hærene, det vanskelig å kopiere taktikkene og suksessene til sine kompanjonger. Gradvis bygde britene et system av fort, konsentrasjonsleirer og bevæpnede patruljer og skar landet opp med store linjer av piggtråd og skyttergraver.
Ettersom det ble hardere å unngå deres hærer, gikk afrikanderne tom for suksesser. Generalene møttes i hemmelighet og diskuterte fred. Botha og Smuts slo fast at de hadde undervurdert bestemtheten til de britiske politikerne alvorlig, og de sendte et telegram til Kruger for å be om hans råd. Han svarte, uten den fulle kunnskapen om den alvorlige situasjonen som afrikanderne befant seg i, at de skulle kjempe videre. Oranjefristatens to representanter, Steyn og De Wet, hånte forslaget om fred. De bestemte seg til slutt for å sette i verk et siste angrep og snu konflikten på hodet. Til denne operasjonen valgte de Smuts.
På egen hånd
Gruppen til Smuts var avskåret fra sitt hjemland da de først var i Kappkolonien. De ble jaget av briter og basutoer, og ble svekket av sykdom og sult. De som var hardest såret eller syke ble etterlatt for å bli tatt til fange av britene. Mennene vendte seg mot Smuts, men han oppfordret dem til å fortsette, alltid optimistisk om at bølgen skulle snu. Det gjorde den da de traff på en kavaleriskvadron som hadde slått leir, gjennomførte et bakholdsangrep og tok hestene, maten, uniformene, våpnene, ammunisjonen og verdisakene deres. Med denne suksessen kom selvtilliten deres tilbake. De neste få månedene var raidet svært vellykket med å distrahere og trette ut britene.
Målet hadde derimot aldri vært å distrahere og trette ut britene, men å sette i gang et opprør i befolkningen. Til tross for deres suksess, var det knapt en lokal afrikander som tok opp våpen mot britene, og Smuts realiserte at et slikt lite raid ikke kunne lykkes mot et så stort mål. Han bestemte seg for å etablere et hovedkvarter som om han var i ledelsen for en hær. Han gjorde Hex River–dalen til sitt hjem og sendte sine menn langt avgårde for å rekruttere og sanke forsyninger. Snart talte hans hær tre tusen menn, for det meste lokale bønder.
Han bestemte seg for å sette i gang et siste angrep for å få britene tilbake til forhandlingsbordet og for å fremtvinge en fordelaktig avtale for afrikanderne. Han kastet hver eneste mann inn i et angrep på kobbergruvesenteret Okiep. Hans styrke omringet byen, men kunne ikke angripe garnison direkte. Smuts pakket et tog med eksplosiver og forsøkte å detonere det i byen. Forsøket mislyktes, men det viste at han var fast bestemt på å kjempe med ethvert middel. Britene tilbød Smuts en fredskonferanse så fort som mulig i Vereeniging for å diskutere en endelig fredsavtale og resolusjon. Selv om han ikke oppnådde sitt opprinnelige mål, hadde raidet vært en overveldende suksess.
Vereenigingavtalen
Til Vereeniging sendte den sørafrikanske republikk og Oranjefristaten tretti delegater hver for å møte britene. Mens Transvaal og Oranjefristaten var like grundig herjet av krigen, var det bare Transvaal som ønsket fred. Kommandoene visste at president Steyn, general De Wet, Hertzog og de andre 27 fristatsdelegatene heller ville kjempe til døden enn å signere en overgivelse. Derfor valgte de menn som ønsket fred til representanter for Transvaal og ikke krigshelter. Smuts ble ikke valgt, men Botha utnevnte ham til juridisk rådgiver for Transvaal–delegasjonen. På denne måten fikk Smuts en nøkkelrolle i den komplekse debatten med juridiske og semantiske argumenter.
I løpet av debatten brukte Smuts sin kunnskap om både militære og juridiske aspekter, om regjering og akademia, til å lede delegatene. Hans mestring av engelsk, afrikaans og høynederlandsk tillot ham å snakke før andre, og i motsetning til Bloemfontein, våget ingen å snakke over den som hadde lyktes i å angripe Kapp. Smuts' dominans ved bordet ved Vereeniging tillot duene i Transvaal–delegasjonen å vinne. Francis William Reitz la på bordet et kompromiss som gjorde slutt på krigen, tillot de to republikkene begrenset suverenitet og ba om at mindre delegasjoner skulle møtes i Pretoria for å forhandle med britene. Reitz visste at britene ville avslå forslaget, men han visste også at det største hinderet for en resolusjon ikke var utsendinger fra London, men fra Bloemfontein. Dermed trengte Transvaal å kjøpe tid og sørge for at det var mindre delegasjoner til stede når en skulle forhandle med fristatens representanter.
I Pretoria ble den britiske utsendingen ledet av baron Kitchener og baron Milner som knapt kunne vært mer forskjellige. Smuts og Kitchener hadde gjensidig profesjonell respekt og snakket sammen alene og unngikk dermed avbrytelsene til administratorer som Milner. Både Kitchener og Smuts hadde sett det meningsløse med krigen som nå minnet mer om gjensidige mord. Smuts og Kitchener forhandlet frem en avtale som også passet fristatens representant, De Wet.
1. mai 1902 ble Vereenigingavtalen underskrevet, et dokument som for det meste var skrevet av Jan Smuts og lord Kitchener. Den ble signert av representantene fra Storbritannia, Oranjefristaten og Den sørafrikanske republikk.
Ute av deres hender
Den andre boerkrigen hadde for alltid endret ansiktet til Sør-Afrika, men for Smuts var det tilbake til det vanlige arbeidet. Mens Christiaan De Wet, Koos de la Rey og Louis Botha reiste rundt i Europa og ble hilst som erobrende helter, returnerte Smuts til sin tidligere jobb som middelmådig advokat, Smuts var like rastløs i denne jobben som alltid og lengtet etter å delta i politikken igjen. Men den britiske dominansen over Sør-Afrika siden Vereeniging gjorde det også umulig for en afrikander å bryte gjennom, uansett hvor godt han behersket det engelske språk eller britisk tankegang. Mer bekymringsfullt var det for Smuts at mange boere var misfornøyd med hans og andres lederskap under krigen. Noen ønsket å kjempe til døden, mens noen hadde ønsket at krigen skulle ta slutt etter Pretorias fall.
Møn
Møn er forbundet med Sjælland av Dronning Alexandrines bro. Nord for Møn ligger den lille øya Nyord, og mellom Møn og Sjælland i Stege Bugt finnes også øya Lindholm, der Danmarks statlige veterinærinstitutt for virusforskning ligger.
Jan Smuts
Ute av deres hender
Etter å ha sett generøsiteten til HM Treasury i London, konkluderte Botha med at et samlet Sør-Afrika innenfor det britiske imperiet ville tjene både briter og afrikandere godt. Men baron Milner var afrikandernes fiende, og han opprettet et britisk monopol på stillinger i embetsverket (kalt Milners barnehage). Han så ikke rom for nederlandsk–språklige i styret av Sør-Afrika. Som svar på dette og for å forene afrikanderne, dannet de tidligere generalene i den transvaalske hær, inkludert Smuts, Het Volk–partiet i januar 1905. Målsetningen til dette partiet var selvstyre og opprettelsen av en forent sørafrikansk stat.
Senere samme år gikk den konservative regjeringen av og ble erstattet av en liberal regjering under Henry Campbell-Bannerman som senere ble bekreftet i et valg i februar 1906. Den nye regjeringen var ledet av noen av de mer aktive anti–imperialistene i parlamentet, inkludert noen få som sympatiserte med boerrepublikkene i den sørafrikanske krigen. Smuts så denne muligheten og dro til London så snart han hørte nyhetene. Da han ankom, ble han lamslått over å finne så mye opposisjon til de konservatives politikk i Sør-Afrika.
Smuts forhandlet for fullt selvstyre for Transvaal innenfor det britiske Sør-Afrika. Mens dette ble avslått av de konservative som urealistisk og bakstreversk, så de fleste liberale politikerne tingene på Smuts' måte. Campbell-Bannerman klarte ikke å forstå afrikandernes aversjon mot å jobbe med Milner. Likevel var han tvunget til å gå med på dette. Den liberale regjeringen ble delvis valgt på grunnlag av opposisjon mot kinesiske kontraktstjenere som hadde reddet gullgruvene. Campbell–Bannerman innså at de kinesiske arbeiderne ikke kunne fjernes, for det ville legge økonomien i grus, og han visste at afrikanderne aldri kunne bli britene tallmessig underlegne i Sør-Afrika. Derfor bestemte han seg for å legge skylden på afrikanderne som ville få ansvaret for gruvene i et selvstyre. Han overtalte regjeringen til å akseptere Smuts' krav.
Tilbake i ledelsen
Det ble lagt frem et forslag til ny konstitusjon for Transvaal i desember 1906 som sa at et umiddelbart valg skulle velge en styresmakt. Dette gav Het Volk to fordeler. For det første førte partiet en valgkamp i henhold til en konstitusjon som det selv hadde skrevet. For det andre førte det en valgkamp på et tidspunkt hvor det var den ledende maktfaktoren i transvaalsk politikk. Men hverken Botha eller Smuts tok lett på oppgaven.
Botha satte i gang med en diplomatisk rundreise i Europa, hvor han dro fordel av sin kjendisstatus. Smuts satt imens med ansvaret for Transvaal. Han begynte å mislike byråkratiet, diskusjonene og kompromissene til regjeringen. Han så på handling som den beste responsen til kriser. Krisene kom snart i form av Nederlands reformerte kirke. Kalvinistenes bevegelse presset Smuts til å dra fordel av selvstyret ved å gjøre afrikaans og kalvinisme obligatoriske for skolebarn. Selv om Smuts var kalvinist selv, hadde han vokst ut av sin nidkjærhet og funnet ut at han ikke var enig i deres mål. Han ønsket en sekulær stat, og han ønsket at den neste generasjonen skulle være godt opplært i det engelske språket, ikke afrikaans.
Smuts ble beskyldt for å være likegyldig til religion, eller til og med blasfemisk, og pastorene i den nederlandske reformerte kirke førte en tung kampanje mot administrasjonen i Cape Town. Smuts visste at dersom der var en ting afrikanderne kunne, var det å være misfornøyde. Den reformerte kirke representerte tre fjerdedeler av afrikanderne og kunne utøve stor politisk makt.
Transvaals blomstring var ubestridt utenfor De britiske øyer, og dette førte et stort antall immigranter fra andre deler av imperiet til Sør-Afrika. De to største gruppene var malaysiere og sørasiater. For afrikanderne var dette et problem. De var en trussel mot det europeiske lønnsnivået og til å ta en del av velstanden som ble skapt av gruvene. Smuts forsøkte å bremse strømmen av innvandrere ved enhver metode som var mulig. Han angrep gjengene som smuglet dem inn i landet, begrenset indiske arbeidsgiverrettigheter og fikk hver utenlandsk arbeider registrert hos myndighetene. Smuts fikk motstand fra en indisk advokat som het Mohandas Gandhi.
Gandhi svarte på Transvaals restriksjoner med ikkevoldelig motstand som han senere skulle gjøre i India senere. Smuts fengslet de mest lydhøre motstanderne i den asiatiske befolkningen, inkludert Gandhi. Pressen var rasende og karikerte Smuts som en ny Paul Kruger: Grusom, intens og urokkelig. Smuts gav etter for Gandhis passive motstand og lot inderne gå, men tilbød ikke Gandhi noe definitivt løfte om innrømmelser.
Det var langt mellom slike hendelser. Smuts' kamp med den nederlandske reformerte kirke var mer representativ for hans styre. Han visste å bekjempe ild med ild, men Gandhi trengte gjennom Smuts' forsvar uten så mye som å reise knyttneven. Sett bort fra de indiske sakene hadde Smuts i 1909 skapt en svært sterk styresmakt støttet av en blomstrende økonomi. Men saken om union var like viktig som alltid.
Et land blir født
Slik det alltid hadde vært utviklet og økte friksjonen mellom de forskjellige delene av Sør-Afrika. Vereeniging var et kompromiss som ble inngått på harmonisering av jernbanen og handelsunion, men nå var dens arkitekt, lord Milner, ute av bildet. Derfor måtte en ny avtale inngås. Selv om den politisk ble behandlet som deler av en helhet, kunne ikke Transvaal og de tre andre koloniene vært mer ulike. Hele Sør-Afrikas velstand kom fra Transvaal, mens de tre andre hadde vært hjelpeløse uten Transvaals behov for støttetjenester. Botha og Smuts holdt alle kortene.
Smuts hevdet at der ikke kunne være noe Sør-Afrika uten fullstendig politisk union. I løpet av krigen hadde Smuts begynt å avsky fiendskapet mellom briter og boere, og han innså meningsløsheten i de sørafrikanske kranglene. Smuts ba det transvaalske parlamentet lidenskapelig: «Der er bare en vei til frelse, veien til union og til en sørafrikansk nasjon».
For Smuts betydde union enhet. Han hadde undersøkt feilene til det amerikanske føderale systemet og var skuffet over dets treghet og deres store misforhold. Ikke alle parter var enige. Smuts stolte på sitt intellekt og retorikk og kalte sammen en konvensjon i Durban hvor briter og afrikandere kunne overtales av hans ambisjon.
Sommeren 1908–09 var stekende varm i Durban. Delegater fra hele Sør-Afrika trosset varmen og fuktigheten i oktober 1908 for å delta på Smuts' konvensjon. Han hadde planlagt nøye strategien sin og skreddersydd den for alle behov og krav til hver delegat, og han var sikker på at han ville lykkes. Han visste at det var umulig med kompromiss i alle saker, derfor fokuserte han på de generelle prinsippene og planla å overlate de mer tekniske og mindre betydelige sakene til det fremtidige sørafrikanske parlamentet.
Delegatene voktet sine egne interesser, og der var tallrike krangler: Makten til de provinsielle forsamlingene, utvidelse av stemmeretten, hovedstadens plassering, offisielle språk i unionen og til og med bredden på jernbanesporene. Smuts løste disse sakene med nøye planlagt ordlegging, vage løfter og kompromisser.
De hardeste slagene var mellom Smuts og delegatene fra Oranjefristaten. Steyn og Hertzog var urokkelige og ivrige etter ikke å la Transvaal diktere det generelle budskapet til afrikanderfolket. Smuts var villig til å inngå kompromiss for å nå enighet. Han gikk med på å etablere tre separate hovedsteder, i Cape Town, Pretoria og Bloemfontein. Han gikk med på å gi nederlandsk lik status med engelsk i konstitusjonen. Men Smuts kunne ikke vike på sine mer grunnleggende punkter i unionen. Steyn og Hertzog motsatte seg enhver union som ville redusere makten til de provinsielle parlamentene.
Mens Steyn og Hertzog ikke kunne akseptere en slik konklusjon, hadde de andre delegatene allerede akseptert den. Gradvis ble Oranjedelegatenes faste besluttsomhet brutt ned. Sommeren nærmet seg slutten, og livsgrunnlaget for forsoning bedret seg. Smuts la ut sine forslag i en siste tale som trakk fra konstitusjoner fra et dusin antall nasjoner og argumenterte til fordel for sitt ideal. Til slutt var Oranjedelegatene tvunget til å gå med på forslaget. De hadde ikke råd til at Oranjekolonien ble en fotnote i Sør-Afrika, isolert fra Smuts' storhetsambisjoner. Dessuten hadde Steyn og Hertzog sikret seg mange innrømmelser som ville kompensere for tapet av suverenitet.
Smuts trakk opp et siste utkast som alle delegatene gikk med på. Konstitusjonen ble ratifisert av parlamentene i Kappkolonien, Orange River Colony og Transvaal. Natal holdt til og med en folkeavstemning, forslaget fikk et massivt flertall blant de hvite velgerne. Smuts og Botha tok konstitusjonen til London for at den kunne vedtas av det britiske parlament. Med hjelp fra flere lidenskapelige taler fra Smuts, ble unionsvedtaket godkjent. Det ble gitt gjennom kongelig sanksjon av kong Edward VII i desember 1909. Unionen Sør-Afrika var født.
Kampen om posisjonene
En ny nasjon krevde en ny statsminister. Smuts visste at han ikke var aktuell, han var for ung og ble fort varm i hodet. På den andre siden var Botha aktuell og brukte sin tid med lobbyvirksomhet blant politikere. Dette gav Smuts trøst. Selv om unionsvedtaket var underskrevet, hadde Transvaal fremdeles seks måneder med uavhengighet, og siden Botha konsentrerte seg om kampen om posisjonen, gjorde Smuts det beste ut av situasjonen.
Takket være Transvaals fantastiske velstand fløt skattekisten over. Smuts ambisjon for Pretoria som eneste hovedstad i Sør-Afrika var hindret, men han sørget for at byen ikke skulle komme dårlig ut. Han beordret konstruksjonen av unionsbygningene høyt over Pretoria. De skulle fungere som nervesentrum for den sørafrikanske administrasjonen. Det totale budsjettet ble satt til £1,5 millioner, en formue som tilsvarte £700 millioner i 2005.
Dette gav Botha frie tøyler til å sette sammen sin regjering. Smuts var den klare favoritten til å få en av toppjobbene, men Botha hadde andre ideer. Av de ni regjeringspostene tilbød Botha Smuts tre nøkkelposisjoner: innenriksminister, gruveminister og forsvarsminister. Dette gav Smuts kontroll over nesten alle områdene i regjeringen, Botha og Smuts hersket nå sammen over hele Sør-Afrika.
Denne regjeringen var fremdeles bare konstruert av den britiske elite og representerte ikke folket. Smuts visste at selv om personene i regjeringen var de rette for jobben, kunne ikke den gamle partistrukturen overleve inn i en ny epoke. Lederskapet til Het Volk arrangerte et møte med representanter for de andre afrikandske partiene i et forsøk på å forene dem til en politisk blokk. Fra Kapp kom Afrikander Bond og fra Oranje kom Orangia Unie. Smuts overtalte dem alle til å slutte seg sammen med Het Volk under et partilederskap, til å søke de samme målene i det nye parlamentet. For første gang var Steyn og Botha, Hertzog og Smuts enige. Akkurat tidsnok for det første valget, ble South African Party (SAP) opprettet.
I valget i september 1910 vant det nye partiet flertall i det sørafrikanske parlamentet med 67 av de 130 representantene. Mer lovende var det at opposisjonen, Unionist Party, var enige i mange av SAPs mål. Partiet utnevnte Botha til leder og Smuts som hans nestleder og bekreftet deres regjering.
Smuts og Botha tar kontroll
Gamle motsetninger slet tungt på regjeringen. Med Botha som statsminister, Henry Charles Hull som finansminister og Smuts med ansvaret for så mange departementer som han kunne klare, dominerte eliten fra Transvaal regjeringen, til irritasjon for noen og til skade for det nasjonale samholdet. Selv om han var en veteran fra Johannesburg, gjorde det at Hull var britisk ham til det primære målet for sterk kritikk fra administrasjonens fiender. Videre betydde det at han var britisk at han hadde andre meninger i viktige økonomiske saker.
En krangel i regjeringen over jernbanene gav Botha den perfekte unnskyldningen for å kvitte seg med Hull. Tapet av et regjeringsmedlem førte til en grundig ommøblering. Smuts forble forsvarsminister, gav opp sine roller som gruveminister og innenriksminister og fikk Hulls tidligere stilling. Selv om forretningssamfunnene i Sør-Afrika var glad for å se at rollene ble delt jevnere ut, likte de ikke ideen om at Smuts skulle være ansvarlig for finansdepartementet. Han hadde ingen erfaring i forretninger eller i handel, og hans juridiske praksis hadde knapt vært en stormende suksess.
Viktigere var det at de mislikte sammenblanding av ministerpostene for finanser og forsvar. Disse to ministrene var vanligvis i hverandres struper over finansiering og nødvendighet. Frykten var at Smuts skulle ta alle midler som han mente var nødvendig, og som tidligere soldat, ville de midlene være enorme. Mange siterte MP–enes bruk av Transvaals skattekiste i sine siste dager som eksempel. For å stagge Smuts, kastet nasjonalforsamlingen mye av hans finansielle politikk, uten at de avslo hans budsjett. Til tross for kranglene over utnevningen av Smuts, fortsatte han med sin politikk, ignorerte kritikken som han alltid hadde gjort. Smuts' stahet ble til vitser, noen av dem beskrev Sør-Afrika som «et demokrati, med unnskyldninger til Jan Smuts».
Sivil uro
Ved siden av interne partistridigheter måtte Smuts ta seg av trusler mot hans og regjeringens autoritet fra den offentligheten. Sosialistisk rastløshet hadde spredt seg fra Europa, og splittelsen innenfor det afrikandiske lederskapet og krangelen over billig asiatisk arbeid førte til stor sosial uro blant afrikandiske gruvearbeidere. En gruveleders beslutning om å sette et lønnstak i gruven hans førte til streik. Smuts forsøkte å opprettholde en nøytralitetspolitikk, men krangelen kom snart ut av kontroll med gjensidige beskyldninger fra begge sider.
Generalguvernør Gladstone krevde slutt på Smuts' manglende innblanding og beordret ham til å mekle. Selv om Smuts foretrakk å la være i frykt for at hans innblanding ville gjøre saken verre, aksepterte han nølende ordren. Han beordret arrestasjonen av fagforeningens ledere slik Gladstone ba om, men problemene eskalerte ytterligere.
Det var planlagt et massemøte den 4. juli i Johannesburg, men i siste liten nektet Smuts å tillate det. Møtet ble satt i gang under tett overvåkning fra politiet, og streiken utviklet seg raskt til opptøyer. Smuts hadde ikke forutsett en slik voldelig reaksjon og svarte med å sende hæren inn, selv uten Gladstones tillatelse. Den natten utviklet opptøyene seg til løpende slag med politiet og hæren. Det spisset seg til utenfor Rand Club idet en sint folkemengde nektet å spre seg, og soldatene åpnet ild. 21 demonstranter ble drept og 51 ble såret.
Da rapportene om hendelsen ved Rand Club nådde Pretoria via telegraf, valgte Smuts å handle personlig. Han og Botha satte seg i en bil og kjørte til Johannesburg uten følge eller livvakt. De kjørte sakte og stille til sentrum av Johannesburg, så godt de kunne uten å bli sett. Det ble arrangert et møte med streikekomiteen, men det som Smuts og Botha hadde regnet med ville bli et profesjonelt møte, lignet mer på en gisselsituasjon, siden de to ble truet med våpen mens de ble diktert fagforeningens betingelser. Mens myndighetene fikk bank i gatene i Johannesburg, sympatistreiker brøt ut over hele Sør-Afrika og våpen bokstavelig talt ble rettet mot deres hoder, var Smuts og Botha tvunget til å godta de streikendes krav.
Smuts og Botha kommuniserte betingelsene til gruvemagnatene som befant seg på den andre siden av Johannesburg, men på vei tilbake til fagforeningens ledere, ble de konfrontert med en gruppe bevæpnede streikende. Folkemengden som ikke var klar over meklingen de to var del av, ønsket blod. Akkurat idet enden så ut til å være nær, stod Botha opp og erklærte sin intensjon tydelig og i klartekst mens han fortrengte sitt sinne og krigerinstinkt. Blodlysten dempet seg, og de fikk fortsette. Hele tiden var Smuts rolig. Hans instinkt var å kjempe, og han måtte holde sine instinkter under kontroll.
Slutten på opptøyene i Johannesburg betydde på ingen måter slutten på Sør-Afrikas sivile uro. I de første dagene av 1914, da nasjonalisering av de sørafrikanske jernbanene førte til kutt i antall arbeidsplasser, protesterte Amalgamated Society of Railwaymen and Harbour Workers og gikk ut i streik, ledet av afrikanderen Hessel Poutsma. Som finansminister overtok Smuts ansvaret fra jernbaneministeren og karakteristisk nok nektet han å blande seg inn. I respons ba Poutsma Transvaal Federation of Trades Unions om å intervenere. Dette gjorde de 13. januar ved å erklære generalstreik.
GTUC bygget raskt opp en effektiv organisasjon, komplett med militær struktur, distribuerte skytevåpen og gav ut propaganda som oppfordret til å kaste den sørafrikanske regjeringen. Med sitt nederlag for gruvearbeiderne friskt i minne, nektet Smuts å gi etter for kravene. Som forsvarsminister tilkalte Smuts 10 000 reservister, innførte unntakstilstand og tok de viktigste økonomiske verdiene, jernbanene og gruvene. Videre sendte Smuts en infanteriavdeling, bevæpnet med artilleri under Koos de la Rey for å omringe streikelederne i Johannesburg. De la Rey nådde sin stilling den 18. januar, og siden fagforeningens ledere ikke hadde noen midler til å forsvare seg med, overgav de seg.
Smuts hentet ni av lederne fra fengselet den 27. januar og beordret deres deportasjon uten arrestordre eller rettssak. Dampskipet Umgeni skulle forlate Durban med kurs for London morgenen den 30., og Smuts var fast bestemt på at den skulle ta med seg de ni passasjerene. Kapteinen på Umgeni nektet å samarbeide i det som han mente var en ulovlig handling som han kunne stilles til ansvar for. Smuts beskyttet ryggen på kapteinen og hans besetning for enhver potensiell ulovlighet, tok hele ansvaret selv og lot fagforeningens ledere, inkludert Poutsma, bli deportert uten ytterligere forsinkelser.
Smuts ble fordømt fra nesten alle kanter. Domstolene, fagforeningene, arbeiderpartiet og de gamle boerne klaget, men Smuts kunne fremdeles stole på støtte fra sitt eget parti. Med flertall i parlamentet, presenterte Smuts et lovforslag, Indemnity and Undesirables Special Importation Bill, som ville ha tilbakevirkende kraft som ville gjøre hans handlinger lovlige og frikjenne Smuts og regjeringen for ulovligheter. Til tross for skriket av protester fra de to viktigste opposisjonspartiene ble dette forslaget vedtatt. Med Smuts egne ord, «et knusende slag måtte rettes mot syndikalismen i Sør-Afrika. Jeg gav dem det slaget.» Det var dette kraftfulle angrepet på fagforeningene som smeltet de gamle boerne, unionistene og arbeiderpartiet sammen som en forent front mot det de så på som forræderi og tyranni.
Soldat, statsmann og lærd
Med utbruddet av første verdenskrig kjempet Sør-Afrika sammen med andre britiske domener på det britiske imperiets side. Den sørafrikanske regjeringen gikk med på tilbaketrekningen av enheter fra British Army slik at de kunne slutte seg til den europeiske krigen og la planer for å invadere den tyske kolonien i Sørvest-Afrika. Elementer fra den sørafrikanske hæren nektet å kjempe mot tyskerne, og sammen med andre motstandere av regjeringen brøt det ut åpent opprør. Regjeringen erklærte unntakstilstand den 14. oktober 1914, og lojale regjeringsstyrker under ledelse av general Louis Botha og Jan Smuts knuste Maritzopprøret. De ledende boeropprørerne slapp billig unna med fengselsstraffer på seks og syv år og tunge bøter. To år senere ble de løslatt fra fengsel, siden Louis Botha anerkjente verdien i forsoning. Etter dette konsentrerte de som hadde deltatt i opprøret og ønsket å fremme målene til opprøret seg om å arbeide innenfor det konstitusjonelle systemet og hjalp til med å bygge opp Nasjonalistpartiet.
Smuts dannet South African Defence Force under krigen. Hans første oppgave var å slå ned Maritzopprøret, noe som var utført i november 1914. Etter dette ledet han og Botha den sørafrikanske hæren inn i Tysk Sørvest–Afrika og erobret kolonien. General Smuts fikk i 1916 ansvaret for erobringen av Tysk Øst-Afrika. Mens felttoget i Øst-Afrika gikk nokså godt, ble ikke de tyske styrkene knust. Men tidlig i 1917 ble han invitert til å slutte seg til Imperiets krigskabinett av David Lloyd George, derfor forlot han området og reiste til London. Smuts hjalp i 1918 til med å opprette Royal Air Force som var uavhengig av hæren.
Smuts og Botha var nøkkelforhandlere ved fredskonferansen i Paris. Begge var for forsoning med Tyskland og begrensede bøter. Smuts talte for et mektig Folkeforbund som ikke materialiserte seg. Versaillestraktaten gav Sør-Afrika mandat over Namibia som var okkupert fra 1919 til de trakk seg ut i 1990.
Smuts dro tilbake til sørafrikansk politikk etter konferansen. Da Botha døde i 1919, ble Smuts valgt til statsminister, en stilling han hadde frem til det sjokkerende nederlaget i 1924 for National Party.
Mens han studerte, la Smuts frem konseptet holisme som han definerte som «tendensen i naturen til å danne helheter som er større enn summen av delene gjennom kreativ evolusjon» i sin bok Holism and Evolution fra 1926. En biograf knytter sammen hans langtrekkende politiske visjon med hans tekniske filosofi: