cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kappkolonien
Rhodes som statsminister
Da det gikk mot slutten av den neste perioden som parlamentet var samlet etter at denne hendelsen skjedde, la Rhodes frem et lovforslag han hadde skrevet som var det korteste i forsamlingens historie. Den sa at alle sivile rettssaker skulle føres av magistrater og at appeller skulle sendes til sjefsmagistraten i territoriet med en vurdering. Strafferetten skulle føres for høyesterettsdommere på omgang. Loven ble vedtatt med den effekt at siden magistratene praktiserte i henhold til de innfødtes lov, ble innfødte ekteskapsvaner og lover, inkludert polygami, legalisert i kolonien.
Hercules Robinson ble igjen utnevnt til guvernør og høykommissær i Sør–Afrika i 1895 som etterfølger til Henry Loch. Samme år ble Joseph Chamberlain statssekretær for koloniene.
Bevegelsen for kommersiell føderasjon
Med utviklingen av jernbaner og økningen i handelen mellom Kapp og Transvaal begynte politikere begge steder å debattere en tettere relasjon. Mens han fungerte som statsminister i Kapp, forsøkte Rhodes å få til vennlige forhold med kommersiell føderasjon blant statene og koloniene i Sør–Afrika gjennom en tollunion. Han håpet å etablere både en kommersiell union og en jernbaneunion, noe som illustreres med en tale han gav i 1894 i Cape Town:
President Kruger og Transvaal–regjeringen fant enhver mulig protest mot denne politikken. Deres handlinger i det som skulle bli kjent som Vaal River Drift Question illustrerer best handlingsplanen som Transvaal–regjeringen mente var best. En rekke uenigheter dukket opp over avslutningen av avtalen fra 1894 mellom Kapps jernbane og Nederlands jernbane. Kappregjeringen hadde forskuttert £600 000 til Nederlands jernbane og Transvaalregjeringen med tanke på å utvide jernbanen fra Vaal til Johanneburg. Samtidig ble det stipulert at Kappregjeringen hadde rett til å fastsette trafikksatsen frem til slutten av 1894 eller til Delagoa Bay–Pretoria–linjen var fullført.
Trafikksatsen ble fastsatt av Kappregjeringen til 2d per tonn per 1,6 km, men i begynnelsen av 1895 ble satsen for de 87 km av jernbane fra Vaal til Johanneburg hevet av Nederlands jernbane til ikke mindre enn 8d per tonn per 1,6 km. Ut fra president Krugers etterfølgende handlinger, er det tydelig at disse endringene var basert på hans personlige godkjennelse med det mål å tvinge trafikken til Transvaal til å bruke Delagoa–ruten i stedet for den koloniale jernbanen. For å konkurrere med denne svært høye satsen, begynte handelsmennene i Johanneburg å flytte varene sine over Vaal med vogner. Som en direkte respons, stengte president Kruger vadestedene langs Vaal for å forhindre vogntrafikken. Dette skapte en enorm blokkering av vogner på breddene av Vaal. Der var flere protester som ble levert fra Kappregjeringen mot handlingene til Transvaal siden det var et brudd på Londonkonvensjonen. President Kruger lot seg ikke rokke av disse protestene, og en appell ble gjort til imperieregjeringen. Regjeringen inngikk en avtale med Kappregjeringen med den effekt at dersom Kapp ville bære halvparten av kostnadene ved et nødvendig felttog, assistere med tropper og gav full bruk av Kapps jernbane for militære formål dersom det trengtes, skulle en protest bli sendt til president Kruger om emnet. Disse betingelsene ble akseptert av Rhodes og hans kolleger, blant andre W.P. Screiner, og en protest ble sendt av Chamberlain som sa at regjeringen regnet de stengte vadestedene som brudd på Londonkonvensjonen og som en uvennlig handling som krevde den alvorligste respons. President Kruger gjenåpnet vadestedet umiddelbart og sa at han ikke ville gi ytterligere direktiver om emnet uten konsultasjon med imperieregjeringen.
Leander Starr Jameson gjorde sitt berømte raid inn i Transvaal den 29. desember 1895, og Rhodes' medvirkning i saken tvang ham til å gå av som statsminister i Kapp i januar 1896. Gordon Sprigg tok den tomme posten. Ettersom Rhodes' medvirkning ble kjent, var der en sterk motvilje og lamslåtthet blant hans kolleger i Kapp–regjeringen som hadde vært uvitende om hans forbindelser med slike planer. Bond og Hofmeyr fordømte ham særlig sterkt, og afrikanderne ble enda bitrere mot britene i Kapp, noe som hadde innflytelse på deres påfølgende holdning mot Transvaalboerne.
Alfred Milner ble utnevnt til høykommissær for Sør–Afrika og guvernør i Kappkolonien i 1897 og avløste Hercules Robinson som ble adlet under tittelen baron Rosmead i august 1896.
Schreiners politikk
Den kommersielle føderasjonen ble utvidet med enda en stat da Natal gikk inn i tollunionen i 1898. Det ble skrevet et utkast til en ny konvensjon på den tiden som opprettet en «enhetlig tariff på alle importerte varer som konsumeres innenfor en slik union, og en lik distribusjon av toll samlet inn på varer blant partene i en slik union, og frihandel mellom koloniene og statene med tanke på alle sørafrikanske produkter». Det ble avholdt parlamentarisk valg samme år, og her ble en ny Bond–regjering valgt under W.P. Schreiner. Schreiner var statsminister i Kappregjeringen frem til juni 1900.
Under forhandlingene som foregikk før utbruddet av andre boerkrig i 1899, var temperaturen svært høy i Kapp. Siden lederen for et parti var avhengig av støtte fra Bond, måtte han balansere flere forskjellige innflytelser. Men som statsminister i en britisk koloni, følte lojale kolonister at han burde avstå fra å åpent blande seg inn med Transvaals og imperieregjering. Hans offentlige uttalelser var fiendtlige i tonen mot politikken som Chamberlain og Alfred Milner førte. Schreiners fiendtlighet er antatt å ha oppmuntret president Kruger til å forkaste de britiske forslagene. Under fire øyne brukte Schreiner enhver innflytelse han hadde til å få president Kruger til å godta en «fornuftig» kurs, men uansett hvor gode hans intensjoner var, ødela hans offentlig uttrykte misnøye med Chamberlain/Milner–politikken mer enn hans private innflytelse hos Kruger kunne gjøre godt.
Schreiner ba høykommissær den 11. juni 1899 om å informere Chamberlain om at han og hans kolleger bestemte seg for å akseptere president Krugers Bloemfontein–forslag som «praktiske, fornuftige og et betydelig steg i riktig retning». Men senere i juni begynte afrikandiske Kapp–politikere å innse at president Krugers holdning ikke var så fornuftig som de hadde trodd, og Hofmeyr, sammen med mr Herholt, Kapps landbruksminister, besøkte Pretoria. Etter at de ankom, oppdaget de at Transvaals Volksraad var i trassig kampvilje og at den akkurat hadde vedtatt en resolusjon som gav fire nye seter i Volksraad som skulle representere gruvedistriktene og femten eksklusive burgher–distrikter. Hofmeyr, da han møtte regjeringen, uttrykte indignasjon over denne utviklingen. Hofmeyrs innflytelse ble mer enn motbalansert av utsendingen Abraham Fischer fra Fristaten. Han utgav seg for å være fredsskaper, men oppmuntret praktisk talt boernes regjering til å ta mer ekstreme tiltak.
Hofmeyrs etablerte rykte som skarpskodd diplomat og leder av Kapps afrikandiske parti, gjorde ham til en mektig delegat. Dersom noen kunne overbevise Kruger om å endre sin plan, var det Hofmeyr. De moderate på alle sider av saken så med forventning til Hofmeyr, men ingen i så stor grad som Schreiner. Men Hofmeyrs oppdrag, som alle andre slike oppdrag for å overbevise Kruger om å legge om til en «fornuftig» og rettferdig kurs, viste seg å være resultatløs. Han returnerte skuffet til Cape Town, men ikke overrasket over at hans oppdrag mislyktes. Imens skisserte boerregjeringen et nytt forslag som fikk Schreiner til å skrive et brev den 7. juli til South African News hvor han, mens han refererte til sin egen regjering, skrev: «Mens denne regjeringen er bekymret og fortsatt er aktive og ved godt håp i arbeidet med å sikre fornuftige modifikasjoner i det eksisterende representasjonssystemet i Den sørafrikanske republikk, er vi overbevist om at det ikke foreligger grunnlag for aktiv innblanding i republikkens interne affærer».
Brevet viste seg å være å svært uheldig. Den 11. juli, etter et møte med Hofmeyr etter hans hjemkomst, appellerte Schreiner personlig til president Kruger om å møte imperieregjeringen med en vennlig holdning. En annen hendelse skjedde samtidig som skapte ekstremt fiendtlige offentlige følelser mot Schreiner. 7. juli ble 500 rifler og 1 million runder med ammunisjon lastet av i Port Elizabeth, adressert til regjeringen i Fristaten og sendt videre til Bloemfontein. Schreiner ble gjort oppmerksom på sendingen, men han nektet å stoppe den. Han rettferdiggjorde sin avgjørelse med å si at siden Storbritannia ikke var i krig med Fristaten, hadde han ingen rett til å stoppe våpenlasten gjennom Kappkolonien. Men hans manglende handling gav ham kallenavnet «Ammunition Bill» blant britiske kolonister. Han ble senere anklaget for å ha forsinket sendingen av artilleri og rifler for å forsvare Kimberley, Mafikeng og andre byer i kolonien. Han unnskyldte seg med at han ikke forventet krig, og at han ikke ønsket å skape en uønsket mistenksomhet hos Fristatens regjering. Hans fremferd i begge tilfeller var kanskje teknisk korrekt, men skapte stor misnøye hos lojale kolonister.
Chamberlain sendte en forsonende melding til president Kruger den 28. juli og ba om et møte av delegater for å vurdere de siste forslagene. 3. august telegraferte Schreiner til Fischer og tryglet Transvaal om å akseptere Chamberlains forslag. Senere, etter å ha mottatt en forespørsel fra Fristaten om bevegelsene til britiske styrker, avviste Schreiner bryskt å utlevere informasjon og henviste Fristaten til høykommissær. 28. august la Gordon Sprigg frem forslaget i forsamlingen om å diskutere fjerning av våpen fra Fristaten. Som svar krevde Schreiner sterkest mulig sensurering av Sprigg som mulig, både i kolonien og i Storbritannia. Schreiner slo fast at dersom det skulle dukke opp problemer, ville Sprigg holde kolonien på tærne både med tanke på militæret og folket. I løpet av sin tale, leste han et telegram fra president Steyn hvor presidenten tilbakeviste enhver aggressiv handling fra Fristatens side som absurd. Talen skapte skandale i britisk presse.
Artek (firma)
Artek er en finsk møbelprodusent.
Kappkolonien
Schreiners politikk
Det er ganske opplagt fra en gjennomgang av Schreiners fremferd i siste del av 1899 at han feilvurderte situasjonen i Transvaal totalt. Han viste den samme manglende evnen til å forstå uitlandernes misnøye, den samme fåfengte troen på den endelige rettferdigheten til president Kruger, som statsminister i Kapp, som han hadde vist da han vitnet foran British South Africa Select Committee i saken om Jamesonraidet. Erfaring skulle ha lært ham at det ikke gikk an å appellere til president Krugers fornuft og at beroligelsene fra president Steyn var uærlige.
Artek (firma)
Firmaet ble etablert i desember 1935 av arkitekt Alvar Aalto og hans kone Aino Aalto, kunstagent Maire Gullichsen (Ahlström — Gullichsen familien), og kunsthistoriker Nils-Gustav Hahl.
Kappkolonien
Den andre boerkrigen, 1899–1902
Det første skuddet i den andre boerkrigen ble avfyrt ved Kraipan, en liten jernbanestasjon i Kappkolonien, 65 km sør for Mafeking. Et tog ble avsporet og ammunisjon som var tiltenkt oberst Robert Baden-Powell, ble tatt. Dette avskar Mafeking fullstendig. Mafeking var den nordligste byen i Kappkolonien og var beleiret i over syv måneder etter dette. 16. oktober 1899 ble også Kimberley isolert. Det ble gitt ut proklamasjoner fra Transvaal og Oranjefristaten som annekterte deler av Kappkolonien som inkluderte Britisk Bechuanaland og Griqualand West, hvor diamantfeltene befant seg. 28. oktober 1899 signerte Schreiner en proklamasjon fra Alfred Milner som høykommissær som erklærte boerannekteringen av territorium innen Kappkolonien for å være ugyldig.
Artek (firma)
Navnet, neologismen Artek, er et internasjonalt uttrykk for å kombinere kunst og teknologi innenfor Bauhaus-stilarten.
Kappkolonien
Den andre boerkrigen, 1899–1902
Så kom de britiske tilbakeslagene ved Magersfontein (11. desember 1899) og Stormberg (10. desember 1899). Effekten av disse tilbakeslagene i utbruddet av krigen, med tanke på at de skjedde innenfor Kappkolonien, skulle gi et antall av koloniboere i grenseområdet mot til å slutte seg til sine slektninger fra republikkene. Boerne formerte seg raskt, og familiene deres var store. Mange unge sønner fra kolonien, som ikke hadde noe å tape, forlot sine hjem med hest og rifle for å slutte seg til de republikanske styrkene. Samtidig ble de lojale Kappkolonistene hemmet av den trege innrulleringen til imperiemyndighetene. Det var ikke før lord Roberts og lord Kitchener ankom Cape Town 10. januar 1900 at disse uvurderlige, og mange av dem erfarne, mennene fritt ble invitert til å delta. Så sterke meninger hadde lord Roberts om emnet at han med en gang gjorde oberst Brabant, en velkjent og respektert veteran og medlem av folkeforsamlingen, til brigadegeneral og startet å rekruttere lojale kolonister for alvor. 15. februar 1900 kom general French Kimberley til unnsetning, og boergeneralen Cronje evakuerte Magersfontein og trakk seg tilbake til Bloemfontein.
Cecil Rhodes var innestengt i Kimberley under hele beleiringen, og hans nærvær inspirerte uten tvil boerne i sitt forsøk på å ta byen, men hans unike posisjon og innflytelse hos arbeiderne i De Beers, gjorde det mulig for ham å samle småbrukere og skapte entusiasme og mot hos innbyggerne. Produksjonen av en stor kanon som kunne konkurrere med boernes «Long Tom» ved verkstedene til De Beer under Rhodes' ordrer, gjennom oppfinnsomheten til en amerikaner, mr Labram, som ble drept få dager etter at den ble fullført, utgjorde en av de mest slående hendelsene i perioden.
Da Mafeking ble unnsatt 17. mai 1900 endte Kappopprøret, og kolonien var for en tid fri for fiendtlige styrker.
James Rose–Innes, et fremtredende medlem av forsamlingen som i flere år hadde holdt seg nøytral fra partiene og som også hadde forsvart Schreiners handlinger med tanke på våpenlasten til Fristaten, talte den 20. mars 1900 til sine velgere i Claremont til støtte for annektering av begge republikkene. I løpet av talen hevdet han at Canada, til tross for opprør, hadde lojaliteten fra fransk–canadierne gjennom frie institusjoner. I Sør–Afrika kunne de håpe på at en lignende politikk ville skaffe et lignende resultat med boerne. Schreiner viss nylige støtte til Alfred Milner hadde oppbrakt mange av hans Bond–tilhengere, gikk i juni 1900 av som konsekvens av at noen av hans kolleger nektet å støtte loven om at stemmerett skulle fratas opprørere som han forberedte, i henhold til synene til hjemmeregjeringen, for å straffe Kappopprørerne. Denne loven var definitivt alvorlig nok, men å frata støttespillere til Bond stemmerett i stort antall var mer ubehagelig for Bond–ekstremister enn straff mot individer. Gordon Sprigg som etter en særdeles delikat politisk krise, etterfulgte Schreiner og ble statsminister for fjerde gang, klarte å få loven godkjent med samarbeid fra Schreiner og hans seksjon. Mot slutten av år 1900 gikk krigen inn i en ny fase og tok form som geriljatrefninger med spredte styrker av boere. I desember gikk noen av disse gruppene ledet av Jan Smuts inn i Kappkolonien og forsøkte å få koloniboerne til å slutte seg til dem. Til å begynne med møtte de liten eller ingen suksess, men ettersom 1901 skred frem og boerne fremdeles klarte å holde de forskjellige distriktene urolige, ble det vurdert nødvendig av myndighetene å erklære unntakstilstand i hele kolonien. Dette ble gjort 9. oktober 1901.
Alfred Milner ble innsatt som guvernør i Transvaal og Orange River Colony den 4. januar 1901, kort tid før han ble adlet som baron Milner. Samme dag ble Walter Hely-Hutchinson, guvernør i Natal, utnevnt som hans etterfølger som guvernør i Kappkolonien. Embetet som høykommissær i Sør–Afrika ble nå skilt ut fra guvernørembetet i Kapp og assosiert med det i Transvaal, en indikasjon på endrede forhold i Sør–Afrika. Delingen av kolonister som foretrakk boerstatene og de som holdt fast på den britiske forbindelsen ble reflektert, til skade for det offentlige velværet, i partiene i Kapparlamentet. Det ble gjort forslag om å suspendere konstitusjonen, men denne drastiske kursen ble ikke fulgt. Det progressive partiet, navnet ble tatt av de som søkte en permanent bosetning under britisk flagg, mistet sin leder, og Sør–Afrika sin fremste statsmann da Cecil Rhodes døde i mai 1902, få uker før krigen tok slutt.
Etter krigen
Boernes anerkjennelse av sitt nederlag i felten og overgivelsen til rundt 10 000 opprørere svekket ikke afrikandernes forsøk på å skaffe seg politisk herredømme i kolonien. Statsminister Sprigg som nominelt var leder for de progressive, forsøkte å fastholde sin stilling høsten 1902 ved å sikre Bond–partiets støtte i parlamentet. Tidlig i 1903 inkluderte Chamberlain Cape Town i sitt besøk til Sør–Afrika og hadde en konferanse med de politiske lederne fra alle partier. Forsoning mellom Bond og britiske elementer i kolonien var riktignok fremdeles umulig, og de to partene konsentrerte seg om sine forsøk på å sikre seieren i det kommende valget. Hofmeyr som hadde valgt å tilbringe store deler av krigen i Europa, returnerte til Kapp for å reorganisere Bond. På den andre siden tok dr Jameson steget frem som leder for de progressive. Parlamentet ble oppløst i september 1903. Det hadde siden krigen vedtatt to viktige tiltak. Det første i 1902 var å legge restriksjoner på fremmed immigrasjon, mens det andre fra 1903 ratifiserte den første tollkonvensjonen mellom de sørafrikanske koloniene. Denne konvensjonen ble kjent for sin særbehandling mot import fra Storbritannia, generelt ble det gitt en rabatt på 25% på toll.
Valget var preget av saken om britisk eller Bonds herredømme. Det ble utkjempet på et stemmeregister som var renset for opprørere, mange av dem var i fengsel, i tillegg til at de var fratatt stemmeretten. Hver side forsøkte å sikre seg støtte fra innfødte velgere som i flere valgkretser var på vippepunktet. Mennene fra Bond lovet mer enn sine motstandere overfor de innfødte og inviterte til og med en afrikansk journalist (som avslo) til å stille som kandidat til forsamlingen. Med tanke på agitasjonen i forkant for introduksjonen av kinesiske arbeidere til å jobbe i gruvene i Rand, erklærte de progressive sin intensjon, dersom de vant valget, til å ekskludere dem fra kolonien, og denne erklæringen gav dem noen innfødte stemmer. Opptellingen i januar og februar 1904 resulterte i en progressiv majoritet på fem representanter i en forsamling på 95 representanter. De avslåtte kandidatene inkluderte fremstående Bond–tilhengere som Merriman og Sauer, og også Gordon Sprigg og A. Douglass, et annet medlem av regjeringen. Schreiner stilte som uavhengig og ble heller ikke valgt.
Jameson–regjeringen
Byene var selv etter den nye loven underrepresentert i parlamentet. Loven ble støttet av to eller tre afrikandiske medlemmer som ble utsatt for voldelige angrep fra Bondsmenn. Valgene for de ekstra setene ble avholdt i juli etter at sesjonen var over. De resulterte i en styrking av de progressives majoritet både i Representantenes hus og i det lovgivende rådet, hvor de progressive bare hadde en majoritet på en representant.
I begynnelsen av dens karrière, stod Jameson–regjeringen overfor en alvorlig finansiell situasjon. I løpet av krigen hadde forsyningen av hæren i felten ført til en kunstig handelsinflasjon, og Sprigg–regjeringen hadde fulgt en politikk med ekstraordinære utgifter som ikke hadde hjemmel i koloniens finanser. Den trege gjenoppbyggingen av gullgruvene og andre industrier i Transvaal etter krigen viste igjen i en stor nedgang i handelen i Kappkolonien i siste halvdel av 1903. Situasjonen ble forverret av alvorlig tørke. Da dr Jameson ble statsminister, kom han til en tom statskasse, og det måtte tas opp betydelige midlertidige lån.
Gjennom 1904 fortsatte inntektene å synke. Sammenlignet med inntektene i 1903, sank de fra £11 701 000 til £9 913 000. Regjeringen, ved siden av nedskjæringer i statslønningene og utøving av en streng økonomi, underskrev i juli 1904 et lån på £3 millioner. Den vedtok også en lov som innførte en gradert skatt (6d til 1s per pund) på alle inntekter over £1000. En betydelig moms ble lagt på sprit og øl, samtidig som det ble gjennomført lettelser for brandy–bøndene. Resultatet var at mens der var et underskudd i budsjettet i 1904–05 på £731 000, viste budsjettet for 1905–06 et overskudd på £5161. Dette lille overskuddet kom til tross for ytterligere nedgang i inntektene.
Dr Jamesons program var stort sett materiell utvikling. Med ordene til talen som åpnet sesjonen i parlamentet i 1905, «uten en betydelig utvikling av våre agrikulturelle og pastorale ressurser, kan ikke vår posisjon som selvbergende koloni sikres». Denne avhengigheten på egne ressurser var enda mer nødvendig på grunn av den intense rivaliseringen med Natal og Delagoa Bay i handelen med Transvaal. Åpningen av avsidesliggende distrikter ved hjelp av jernbaner ble energisk fulgt, og på andre måter ble det gjort store anstrengelser for å støtte agrikulturen. Disse forsøkene på å hjelpe landdistriktene ble møtt av kjølig anerkjennelse fra afrikanderne, og løslatelsen i mai 1904 av alle de fengslede opprørerne var et nytt steg mot forsoning. I eksklusjonen av kinesere fra kolonien var også Bond–partiet enige med regjeringen. En utdanningslov ble vedtatt i 1905 som etablerte skolestyrer basert på folkelig stemmerett og gav gradvis innføring av obligatorisk utdannelse. Kultiveringen av vennlige relasjoner med nabokoloniene var også ett av de viktigste målene i Jamesons politikk.
Bond, på sin side, søkte å nærme seg Het Volk, boerorganisasjonen i Transvaal, og lignende organisasjoner. På sin kongress i 1906 som ble holdt i mars det året i Ceres, ble det vedtatt en resolusjon der en satte som mål å forene afrikandisk kultur i hele Sør–Afrika, i henhold til den opprinnelige forståelsen av Bond. Saker som gjaldt de innfødte viste seg å være en stadig kilde til betydelig usikkerhet. I januar 1905 la en kommisjon som gikk på tvers av koloniene frem en rapport på innfødt–spørsmålet siden det hadde innvirkning på Sør–Afrika som helhet. Det ble lagt frem forslag for endringer i lovene i Kappkolonien med tanke på stemmeretten til de innfødte. Etter kommisjonens mening var det sikkert at stemmeretten til de Kapp–innfødte under eksisterende forhold med tiden ville føre til en uholdbar situasjon, og den var dermed en uklok og farlig ting. Registreringen i 1905 viste at der var over 23 000 «fargede» velgere i kolonien. Kommisjonen foreslo separate valg for innfødte for et fastsatt antall medlemmer i den lovgivende forsamlingen, samme plan som ble vedtatt av New Zealand for maorivelgerne. Den privilegerte stillingen til Kapp–innfødte ble sett på som et hinder for en føderasjon i Sør–Afrika. Diskusjonen som fulgte basert på rapporter om at regjeringen vurderte å ta fra de innfødte stemmeretten, ledet derimot ikke til umiddelbare resultater.
En annen forstyrrende faktor i forbindelse med saker om de innfødte var opprøret til khoikhoiene og hereroene i Tysk Sørvest–Afrika. Et stort antall, inkludert noen av de viktigste høvdingene, flyktet i 1904 og de følgende årene inn i britisk territorium, og det ble lagt fram krav i Tyskland om at det ble tatt kontroll over disse flyktningene, men det ble ikke fulgt opp av Kapp–regjeringen. Problemet tok derimot slutt i september 1907 da Morenga, en høvding som var blitt internert av kolonimyndighetene, men hadde flyktet og tatt opp igjen fiendtlighetene mot tyskerne, igjen var på britisk side av grensen. Da han nektet å overgi seg og ble forfulgt av Kapps ridende politi, ble han drept i aksjonen.
Opprøret i det tyske protektoratet hadde vært den indirekte årsaken til et «boerraid» inn i Kappkolonien nesten ett år før Morenga døde. I november 1906 gikk en liten gruppe av Transvaal–boerne som hadde blitt ansatt av tyskerne mot khoikhoiene under lederskapet til en mann som het Ferreira inn i kolonien og begynte å raide gårder og rekruttere med makt. Innen en uke var alle i gruppen tatt til fange. Ferreira og fire medsammensvorne ble stilt for retten anklaget for mord og dømt i februar 1907. Dødsdommene ble omgjort til straffarbeid.
Som et resultat av en interkolonial konferanse som ble avholdt i Pietermaritzburg i de tidlige månedene av 1906, trette en ny tollkonvensjon av strengt beskyttende karakter i kraft den 1. juni 1906. Samtidig ble rabatten på gods fra Storbritannia og tilhørende kolonier øket. Sesjonen i parlamentet som sanksjonerte denne endringen var kjent for sin oppmerksomhet på irrigasjons– og jernbaneplaner. Et viktig tiltak av politisk karakter ble vedtatt i 1906, et amnestivedtak. Under dens provisjoner fikk over 7000 tidligere opprørere som ellers ikke hadde hatt stemmerett i det påfølgende valget, sin stemmerett tilbake i 1907.
Mens tiltakene som ble gjort for å utvikle agrikultur og mineralressursene i landet lyktes, fortsatte byene å lide av inflasjon, overkjøp, overbygging og overspekulasjon, som markerte krigsperioden. En konsekvens var at importen gikk ytterligere ned i løpet av 1906–07, og siden mottakerne var stort sett avhengig av toll var resultatet en betydelig svinnende inntekt. Revisjonen for året som endte 30. juni 1907 viste et underskudd på £640 455. Nedgangen i inntekt, £4 millioner på fire år, selv om den ikke reflekterte den økonomiske tilstanden i landet siden det årlig ble mer selvforsynt ved økning i hjemmeproduksjonen, førte til en foruroligende stemning og skadet stillingen til regjeringen.
I sesjonen i 1907 fremmet opposisjonen i den lovgivende forsamlingen en krise ved å nekte å gi forsyninger fremstemt av representantenes forsamling. Dr Jameson bestred de konstitusjonelle rettighetene til parlamentet til å gjøre dette, og på hans råd oppløste guvernøren parlamentet i september 1907. Før parlamentet ble oppløst, vedtok det å innføre en skatt på 10% på diamant– og kobber–gruveselskapene som tjente over £50 000 per annuum, og en annen lov som etablerte en kredittbank for landbruket.
Merriman–regjeringen
Valgene til det lovgivende rådet ble avholdt i januar 1908 og resulterte i Bond–seier. Dets tilhengere kalte seg det sørafrikanske parti (de progressive ble omdøpt til «unionister») og fikk 17 seter av de totalt 26. Dr Jameson gikk derfor av 31. januar 1908 og det ble dannet regjering med John X. Merriman som statsminister og finansminister og J.W. Sauer som minister for offentlige arbeid. Ingen av disse politikerne var medlemmer av Bond, og begge hadde hatt embeter under Rhodes og Schreiner. Men de hadde vært de ledende parlamentariske eksponentene for Bond–politikken over betydelig tid. Valget for den lovgivende forsamlingen fulgte i april, og delvis som konsekvens av at opprørerne hadde fått tilbake sin stemmerett, endte i en avgjørende majoritet for Merriman–regjeringen. Parlamentet bestod nå av 69 medlemmer av det sørafrikanske parti, 33 unionister og 5 uavhengige, blant dem Sprigg og Schreiner.
Endringen i regjeringen ble ikke fulgt av forbedring i den finansielle situasjonen. Mens landdistriktene forble nokså blomstrende, fortsatte transitthandelen og de urbane industriene sin nedgang. Depresjonen ble forsterket av den finansielle krisen i USA som særlig påvirket ullhandelen og i mer markert grad diamanthandelen som førte til en delvis stopp i gruvene i Kimberley. Nedgangen i diamanthandelen vises ved å sammenligne verdien av diamanter eksportert fra Kapp i årene 1907 og 1908. I 1907 hadde de en verdi på £8 973 148, mens denne hadde sunket til £4 796 655 i 1908. Dette hadde alvorlige konsekvenser på inntektene, og den offentlige revisjonen for året 1907–08 viste et underskudd på £996 000 og et tilsvarende underskudd på omtrent samme beløp året etter.
For å balansere budsjettet, foreslo Merriman drastiske medisiner, inkludert suspensjon av det synkende fondet, reduksjon i lønnen til alle statsansatte og skatt på inntekt over £50 per år. Delvis som en konsekvens av den alvorlige økonomiske situasjonen, fikk den fornyede bevegelsen for en tettere union mellom de forskjellige sørafrikanske koloniene, formelt satt i gang av dr Jameson i 1907, støtte fra Kapp–parlamentet. I løpet av 1907–08 bestemte en nasjonal konvensjon seg for union, og i 1910 ble Unionen Sør-Afrika etablert og Kappkolonien ble Kapp-provinsen innenfor den.
Guvernører i Kappkolonien (1652–1910)
Tittelen til grunnleggeren av Kappkolonien, Jan van Riebeeck, var «kommandant av Kapp», en stilling han hadde fra 1652 til 1662. Han ble etterfulgt av en lang rekke av både nederlandske og britiske administratorer, avhengig av hvem som hadde makten for tiden:
Britisk koloni (2. gang, 1806–1910)
Stillingen som høykommissær for det sørlige Afrika ble også holdt fra 27. januar 1847 til 31. mai 1910 av guvernøren i Kappkolonien. Stillingen som guvernør i Kappkolonien ble fjernet den 31. mai 1910 da kolonien sluttet seg til Unionen Sør-Afrika.
Statsministre i Kappkolonien (1872–1910)
Stillingen som statsminister i Kappkolonien ble fjernet den 31. mai 1910 da kolonien sluttet seg til Unionen Sør-Afrika.
John White (roer)
John Galbraith White (født 16. mai 1916, død 16. mars 1997) var en amerikansk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Senegal under Sommer-OL 1972
Senegal under Sommer-OL 1972. Førtito sportsutøvere fra Senegal deltok i fem sporter under Sommer-OL 1972 i München. Senegal, som deltok for tredje gang i et OL, vant ikke noen medaljer.
The Amateur Championship
The Amateur Championship eller British Amateur er en golfturnering som årlig avholdes i juni i Storbritannia. Den er en av de to største individuelle amatørmesterskapene for herrer ved siden av U.S. Amateur.
Turneringen ble grunnlagt i 1885 og har vært arrangert av Royal and Ancient Golf Club of St Andrews. Før andre verdenskrig var turneringen regnet som en major-turnering, men dette tok slutt da profesjonell golf begynte å dominere idretten.
I turneringens første trinn spiller 288 deltagere to 18-hulls runder, på to forskjellige baner. De 64 som har lavest skår etter 36 hull (inkludert dem som ligger på delt 64.-plass) går så videre til turneringens annet trinn, hvor det spilles match. Hver match går over 18 hull, med unntak av finalen som går over 36 hull. Vinneren av turneringen får invitasjon til å delta i inneværende års The Open Championship, som går i juli, måneden etter British Amateur, og neste års The Masters Tournament.
Spillere fra hele verden kan delta i turneringen. Den mest berømte amerikanske spilleren som har vunnet British Amateur er Bobby Jones, hvis seier i 1930 var en del av hans grand slam.
Lokasjonsbaserte sosiale nettverk
Lokasjonsbaserte sosiale nettverk eller geososiale nettverk er en type sosiale nettverk som benytter geo-tagging og geokoding i grensesnittet mellom medlemmer/brukere.
Historie
Nettstedet EBay lanserte en såkalt sosial API i 2000. «Places»-egenskapen til Facebook-nettverket, ble lansert i august 2010.
Regionpartiet
Regionpartiet (ukrainsk: Партія регіонів, russisk: Партия регионов) er et ukrainsk politisk parti som ble grunnlagt i mars 1997 som «Partiet for fornyelse av regionene i Ukraina, PRRU». Partiet fikk sitt nåværende navn etter en fusjon med fire andre partier i 2001.
Partiets leder er siden 2010 Mykola Azarov. Den avgåtte president Viktor Janukovytsj er partiets ærespresident.
Historie
Partiet har gjort seg til talsmann for den russiskspråklige befolkningen i Ukraina, som i hovedsak er konsentrert i de østlige delene av landet. Partiet står sterkest i sørøstlige deler av landet.
Regionpartiet støttet Leonid Kutsjma, som var president fra 1994 til 2005, og ble med i alliansen For et samlet Ukraina ved parlamentsvalget i 2002. Etter valget kom Regionpartiet i regjeringsposisjon med Viktor Janukovytsj som statsminister fra november 2002 til desember 2004.
Foran presidentvalget i 2004 gikk partiet til venstre og vant velgere som tidligere hadde stemt på kommunistpartiet, særlig i det østlige Ukraina. Partiet ønsket å gjøre russisk til landets andre offisielle språk og ønsket en Russlandsvennlig utenrikspolitikk. I innenrikspolitikken lovet det å øke utgiftene til velferdsordninger.
Som følge av oransjerevolusjonen måtte partiet etter omvalget i desember 2004 gå i opposisjon. I 2005 inngikk partiet en samarbeidsavtale med partiet Forent Russland i Russland, Vladimir Putins støtteparti.
I valget til nasjonalforsamlingen i mars 2006 fikk partiet 32,12 % av stemmene og vant 186 av 450 mandater i Verkhovna Rada. Etter at Ukrainas sosialistparti forlot oransjekoalisjonen, kunne Viktor Janukovytsj etterfølge Julija Tymosjenko som statsminister.
Regionpartiet dannet i juli 2006 en koalisjonsregjering med Ukrainas kommunistiske parti. Koalisjonsregjeringen satt til september 2007, da presidenten oppløste nasjonalforsamlingen og utskrev nyvalg. Regionpartiet vant 34,37 % av stemmene og fikk innvalgt 175 representanter. Partiene Vårt Ukraina og Julija Tymosjenkos blokk gikk imidlertid sammen i en koalisjon og Julija Tymosjenko ble igjen statsminister.
Comunitat Valenciana
Valencia (valenciansk: Comunitat Valenciana eller País Valencià; spansk: Comunidad Valenciana eller País Valenciano) er en autonom region i det østlige Spania. Mellom elvene Sénia og Segura har landet en kystlinje på 513 kilometer og dekker 23,255 km² kilometer og hadde i 2004 4,5 millioner innbyggere. I tillegg har regjeringen i Valencia kontroll over øyene Colombretes og Tabarca (samt noen få mindre øyer). Disse grensene markerer de historiske grensene for kongedømmet Valencia.
Grunnloven for Valencia (estatut) sier at valenciansk og spansk (kastiljansk) er de to offisielle språkene i regionen. Den spanske grunnloven fra 1978 sier at alle som bor i Spania, skal kunne kastiljansk, men at valenciansk skal ha en spesiell status, siden det er den autonome regionens eget språk, llengua pròpia.
Historie
Historien til Comunitat Valenciana starter på 1200-tallet. Da erobret kong Jaime I, med aragonesiske og katalanske styrker, de muslimske taifasene Valencia og Dénia og opprettet kongedømmet Valencia som et tredje uavhengig land under den aragonesiske kronen i 1238.
I 1707, i forbindelse med den spanske arvefølgekrigen, la kong Filip V av Spania kongedømmet Valencia, og de andre landene som hadde tilhørt kongeriket Aragón, inn under sentraladministrasjonen i Madrid. Som et resultat av dette, ble institusjonene og lovene som hadde eksistert i Valencia, forkastet, og bruken av valenciansk språk i undervisning og i offisiell sammenheng ble forbudt. Bourbonerne, som vant arvefølgekrigen, opprettet et nytt kongedømme i Spania. De implementerte et mer sentralisert styre enn det tidligere kongehuset, nemlig de spanske Habsburgerne.
Det første forsøket på å oppnå selvstyre for Valencia regionen skjedde under den 2. spanske republikk, i 1936. men den spanske borgerkrigen brøt ut og skrinla forsøket på autonomi. I 1977, etter Francos diktatur, ble Valencia delvis autonomt ved opprettelsen av Consell Pre-autonòmic del País Valencià (Det førautonome Råd for landet Valencia), og i 1982 ble selvstyret utvidet med Statutter for autonomi, og flere selvstyrte institusjoner ble opprettet under Generalitat Valenciana. Den første demokratisk valgte president i Generalitat Valenciana, Joan Lerma, ble innsatt i 1982 som del av overgangen til autonomi.
Flagg
Det offisielle flagget er det samme flagget som er by-flagg for Valencia by, og kalles senyera.
Gastronomi
Den valencianske gastronomien er svært variert, men de internasjonalt mest kjente rettene er basert på ris (arròs på valenciansk), som f.eks. den verdenskjente valencianske paella. Ris er en basisingrediens i mange av de typiske rettene, som f.eks. arròs negre, arròs amb costra, arròs a banda, arròs a la pedra, arròs caldós. Middelhavsklimaet i Valencia favoriserer dyrkning av grønnsaker og situsfrukter, og dyrking av appelsiner er kanskje noe av det som preger det valencianske landbruk. I tillegg er det, kanskje spesielt i dalene opp mot fjellene, dyrket mye mandler og oliven.
Per Frandsen
Per Frandsen (født 6. februar 1970) er en dansk tidligere fotballspiller og nåværende assistenttrener for HB Køge.
Midtbanespilleren Frandsen spilte 23 kamper for. I løpet av karrieren spilte han for klubbene B 1903, OSC Lille, FC København, Bolton Wanderers, Blackburn Rovers og Wigan Athletic.
Nesvík
Nesvík (, dansk: Nesvig) er et sted på Færøyene. Nesvík ligger på østkysten av Streymoy, like i nærheten av der hvor Sundini mellom Streymoy og Eysturoy er på sitt smaleste. Nesvík ligger i Sunda kommuna, før 2005 en del av Hvalvíkar kommuna. Stedet ble grunnlagt som en niðursetubygd, men er strengt tatt ikke en bygd lenger, ettersom den dominerende bebyggelsen er et konferanse- og utdannelsessenter for Kirkjuliga Heimamissiónin í Føroyum, åpnet i 1993.
Den 1. januar 2014 var én person bosatt i Nesvík.
Bonefro
Bonefro er en kommune i provinsen Campobasso i den italienske regionen Molise, som ligger omtrent 25 km nordøst for Campobasso. 31. desember 2013 hadde den 1,463 innbyggere på et areal på 31,28 km².
Bonefro er vert for den årlige Festival di Adriatico da Musica da Camera i juli.
Bonefro grenser til følgende kommuner: Casacalenda, Montelongo, Montorio nei Frentani, Ripabottoni, San Giuliano di Puglia, Sant'Elia a Pianisi, Santa Croce di Magliano.
Den eneste frazionen som finnes i kommune er San Vito.
Demografisk utvikling
Tall fra ISTAT
Edvard Solheim
Edvard Anderson Solheim (født 8. oktober 1891, død 8. februar 1989) var en bilmekaniker og politiker (AP) fra Breim i Gloppen kommune. Han var møtende vararepresentant til stortinget fra 1956–1957
Liv og virke
Edvard Solheim ble født på Breim av vognmaker Anders Lasseson Solheim (1848–1940) og Johane Jakobsdotter Førde (1858–1900)
Solheim tok sertifikat på bil i 1916, og var året etter sjåfør på bussruta Oppstryn–Geiranger–Otta. I 1918 tok han over vognverkstedet, Solheims Verkstad, etter sin far, Anders J. Solheim på Sandane. Solheims Verkstad ble etablert i 1898 som vognverksted for hestevogner, men med Edvard Solheims overtakelse ble det gjort om til bilverksted. Senere stod Solheim også for bygging av busser her, og det ble bygget ni busser i tidsrommet 1948 til 1953. Solheim lot deretter det nyetablerte selskapet Sandane Karosserifabrikk leie lokalene.
Solheim var også leder for bilreparasjonen ved Firda Billag fra 1921 til 1958.
Solheim var politisk aktiv for Arbeiderpartiet, stiftet lokallaget Gloppen Arbeoderparti i 1927, og satt i kommunens kommunestyre og formannskap. Han var medlem av Kringkastingsrådet fra 1949 til 1959. Han var vararepresentant til Stortinget i årene 1934 til 1961, og møtte en rekke ganger. I perioden 1954 til 1957, ble Solheim fast representant fra 1956 til 1957 etter at representanten Ivar Jacobson Norevik fra Høyanger døde 18. mars 1956.
Se også
Liste over stortingsrepresentanter fra Gloppen kommune
Killingdal gruver
Killingdal gruver, eller Killingdal gruber, er en kobber- og sinkforekomst som ligger i Ålen i dagens Holtålen kommune i Trøndelag. Den første delen av gruven ble åpnet i 1674. Gruven er regnet som en av de største på Rørosfeltet, og frem til nedleggelsen i 1986 ble det tatt ut over 2,6 millioner tonn malm. Gruva er i dag fylt med vann og er derfor stengt for besøkende, men området over bakken er delvis åpnet, hvor blant annet Killingdal fjellhotell hører til i den gamle mannskapsbrakken.
Historie
Den nordre gruven ble åpnet allerede i 1674 etter at det ble påvist malmforekomster i området. Den søndre gruven ble funnet i 1791 og ble satt i drift av Røros Kobberverk, som drev gruven i en tid fremover med et dårlig økonomisk resultat. Killingdal Grubeselskap ble grunnlagt i 1891 av Trondheimsfirmaene Huitfeldt & Co, H. & F. Bachke og Lars Hansen, og dette selskapet drev Killingdal gruver frem til 1895, da den ble forpaktet bort til det britiske selskapet The Bede Metal & Chemical Ltd. for en periode på 50 år. Driften gikk tilbake til Killingdal Grubeselskap i 1947, som på det meste hadde 240 gruvearbeidere i arbeid.
I 1991 ble det foreslått at den norske lavaktive radioaktive avfallet skulle deponeres i de nedlagte gruvegangene.
Lene Jenssen
Karriere
Hun tok Norges første medalje i et verdensmesterskap i svømming. Dette skjedde i Vest-Berlin 28. august 1978, da hun tok sølv på 100 meter fri, bare slått av DDRs Barbara Krause. For denne prestasjonen ble hun tildelt Morgenbladets gullmedalje og Sportsjournalistenes statuett. Etter Berlinmurens fall viste det seg at Krause var dopet.
Jenssen tok også sølv under verdenscupen i 1979.
Hun vant kongepokalen tre ganger – i 1976, 1978 og 1979, og sitter med 18 NM-titler, 11 på 100 meter fri, 3 på 200 meter fri, 3 på 200 meter medley og en fra 4 x 100 meter fri. Hun satte 28 norske rekorder, hvorav 16 på 100 meter fri. Hennes beste resultat på langbane er på 56,82 sekunder, et resultat som var nordisk rekord.
I 1978 mottok hun Porsgrunds Porselænsfabriks Ærespris.
Lene Jenssen var også sanger og utgav LP-platen Lene for Arne Bendiksen i 1979.
Teatro de los Insurgentes
Teatro de los Insurgentes er et teater i Mexico by. Det ligger langs Avenida de los Insurgentes, som det har fått navnet sitt fra. Teateret er et av de viktigste i Mexico. Det ble bygd i 1953 som en del av president Miguel Alemáns byfornyingsprogram. Fasaden har en mural av Diego Rivera.
Under Sommer-OL 1968 ble teateret benytta som arena for vektløftingskonkurransene.
Samfundet Nordens Frihet
Samfundet Nordens Frihet var en svensk forening som ble dannet i 1939 for å presse for uavhengighet under Andre verdenskrig. I 1946 ble den oppløst.
Fellesskapet ble opprinnelig nært knyttet til Finlandskommittén, som jobbet for å hjelpe den finske militære korps av frivillige. Sigurd Curman var president i begynnelsen, og Harald Wigforss var redaktør av fellesskapets avis. Etter den tyske okkupasjonen av Norge og Danmark i 1940, ble samfunnet stadig mer innstilt på at Sverige bør gå inn i krigen.
Politisk ble Nordens Frihet nasjonale og demokratiske, mot nazisme og kommunisme. På de fleste, hadde de 250 medlemmer, blant dem flere prominente kulturelle. Nær 50 prosent av dens medlemmer ble nyutdannede i disiplinene historie, "kjernegruppen bestod av medlemmer av senior seminar i historie ved Stockholms universitet."
Ledende skikkelse i samfunnet inkluderte historikeren Yngve Lorents, borgerrådet Yngve Larsson, Nils Ahnlund, Harald Hjarne, Eli Heckscher, Karl-Gustaf Hildebrand, Nils Herlitz, Stig Jägerskiöld, KG Westman, Adolf Schuck, Birger Steckzén og Andreas Lindblom. Larsson, Ahnlund og Lindbom, var medlemmer av styret i hele tiden samfunnet eksisterte.
Andre Krønikebok
Andre Krønikebok (hebraisk: דברי הימים, Divrei Hayyamim, gresk: Paraleipomêna) er en bok i Det gamle testamente i den kristne Bibelen. Andre Krønikebok var opprinnelig ikke en separat bok, men en del av de historieorienterte bøkene i Det gamle testamente. Disse begynner med Krønikebøkene (Første og Andre Krønikebok), deretter fulgt av Kongebøkene, og gikk forut Esras bok og Nehemjas bok. I bibelviteskapelig terminologi kalles de samlet for Det deutronomistiske historieverk.
I Den hebraiske Bibelen, som gikk forut den kristne Bibelen, er Første og Andre Krønikebok en enkel bok kalt דִּבְרֵי־הַיָּמִים, Diḇrê Hayyāmîm, «Saker [for] dagene». Den er den siste boken i Ketuvim, og den tredje og siste delen i Tanákh (den jødiske Bibelen).
I Septuaginta, den eldste greske oversettelsen av Den hebraiske Bibelen, er Krønikebøkene delt i to bøker som kalles I og II Paralipoménōn (gresk: Παραλειπομένων, «Tingene etterlatt på en side»). Den norske tittelen, Andre Krønikebok, er avledet fra det latinske navnet chronikon som ble gitt til teksten av den tidlige bibelforskeren Hieronymus på 400-tallet.
Første Krønikebok presenterer den bibelske fortellingen fra det aller første menneske Adam og gjennom historien fram til utropelsen av kong Kyros den store, ca. 540 f.Kr. Andre Krønikebok kan igjen inndeles i to overordnede deler:
Heart
Heart er et amerikansk rockeband fra Seattle, USA. Bandet het først Arny, så White Heart og senere når Wilson søstrene ble med Heart.
Søstrene Ann Wilson (vokal, fløyte og akustisk gitar) og Nancy Wilson (rytmegitar, leadgitar, akustisk gitar, munnspill, mandolin, keyboard og vokal) er frontfigurene i bandet, etter flere utskiftninger er søstrene de eneste medlemmene som har vært med hele tiden.
Biografi
I april 1977 fulgte albumet Magazine som også solgte bra, og i mai 1977 kom albumet Little Queen med sanger som "Barracuda", "Kick It Out" og tittelsporet "Little Queen". Musikkstilen hadde utviklet seg mer mot hardrock.
Dog & Butterfly albumet kom i 1978, her var første siden (dog) litt mer rock enn andre siden (butterfly) som er mer balader.
Med albumene Bébé le Strange i 1980, Private Audition i 1982, Passionworks i 1983 og Heart i 1985 som ble nummer én på Billboard 200 og inneholdt hitlåter som "These Dreams". Nå hadde bandet beveget seg mer bort fra hardrocken og over mot poprock.
Når Bad Animals kom i 1987 var det powerballade stilen som slo an tonen, blant annet med sangen "Alone" som havnet høyt opp på mange hit-lister og gikk helt til topps i USA. I 1990 kom Brigade hvor singelen "All I Wanna Do Is Make Love to You" ble nummer to på Billboard Hot 100.
Så kom albumet Desire Walks On i 1993 og et jule-album Heart Presents a Lovemongers' Christmas i 1998.
På 2000-tallet kom Jupiters Darling i 2004, Red Velvet Car i 2010, Fanatic i 2012 og i 2016 Beautiful Broken hvor albumet hovedsakelig består av nyinnspillinger av sanger fra bandets tidligere album.
Utmerkelser
Heart musikk krysser flere sjangere og har solgt over 35 millioner plater over hele verden, de har hatt 20 topp førti singler og syv topp-10 album, og mottatt fire Grammy-nominasjoner.
Bandet hadde singler og topp ti album på Billboard-hitlistene på 1970-, 1980-, 1990- og 2010-tallet.
Heart ble i 2008 rangert som nummer 57 på VH1s "100 Greatest Artists of Hard Rock", og Ann og Nancy Wilson ble rangerte nummer 40 (i 1999) på VH1s "100 Greatest women in rock and roll". Ann Wilson ble rangert i Hit Paraders 2006 "Greatest Heavy Metal Vocalists of All Time" på nummer 78. I 2009 ble Wilson-søstrene tildelt ASCAPs Founders Award i anerkjennelse for karrieren som låtskrivere.
I 2011 fikk Heart sin første nominasjon til Rock and Roll Hall of Fame. Når de ikke kom inn ble bandet nominert igjen året etter, de kom inn dette året for Rock and Roll Hall of Fame 2013. Deres Hall of Fame side beskriver Wilson søstrene som de første kvinnene som fronter et hardrock-band og som pionerer, "... de inspirerer kvinner til å plukke opp en elektrisk gitar eller starte band". Ann og Nancy Wilson ble også hedret med en stjerne på Hollywood Walk of Fame i 2012.
Lzzy Hale fra Halestorm sa at "Heart var det første kvinnelige frontbandet jeg hørte og ble påvirket av", hun sa videre at "jeg hørte Heart, å være jente å synge sånn går faktisk an".
En film om søstrene er på trappene opplyses det.