cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vinter-OL 2018
Det ble konkurrert i 102 øvelser i 15 idretter med 2,922 utøvere. 93 forskjellige lag fra 92 nasjoner deltok, hvorav 91 nasjonale olympiske komiteer samt Olympiske utøvere fra Russland (OAR), et lag bestående av utøvere fra Russland som deltok under det olympiske flagget. Utøverne ble godkjent av Den internasjonale olympiske komité (IOK) etter at Russlands nasjonale olympiske komité ble suspendert av IOK før lekene på grunn av McLaren-rapportens avsløringer om systematiske uregelmessigheter med doping og dopingprøver under Vinter-OL 2014 i Sotsji. I tillegg deltok et sammensatt lag fra Nord-Korea og Sør-Korea som Korea (COR) i ishockey for kvinner. Nord- og Sør-Korea gikk inn som samlet tropp under Koreas gjenforeningsflagg under åpningsseremonien.
Ifølge den uoffisielle medaljestatistikken ble Norge lekenes mestvinnende nasjon med 14 gull-, 14 sølv- og 11 bronsemedaljer. Med totalt 39 medaljer satte Norge ny rekord i antall medaljer vunnet i ett og samme vinter-OL, i tillegg til at rekorden for antall gullmedaljer ble tangert. Tyskland, som ble nest beste nasjon, vant også 14 gull og tangerte også Canadas gullrekord fra Vinter-OL 2010 i Vancouver.
Valg av vertsby
Pyeongchang ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 123. sesjon i Durban i Sør-Afrika 6. juli 2011.
Søknadsprosess
I Norge var det tre arrangører som konkurrerte om å bli Norges søkerkandidat: Trondheim (søkerkomité: Trondheim 2018), Tromsø (søkerkomité: Tromsø 2018) og Oslo/Lillehammer (søkerkomité: Oslo/Lillehammer 2018). 30. mars 2007 besluttet Idrettsstyret ved Norges idrettsforbund og olympiske og paralympiske komité at Tromsø skulle bli Norges kandidat.
Louis de Fleurac
Louis Victor Marie Bonniot de Fleurac (født 19. november 1876 i Paris, død 20. mars 1965 i Paris) var en fransk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1908 i London, han deltok også i Ekstralekene 1906 i Athen.
Vinter-OL 2018
Søknadsprosess
Avstemningen ble gjort i to runder. Trondheim gikk ikke videre fra første runde, og i andre runde fikk både Tromsø og Oslo/Lillehammer seks stemmer. Idrettspresident Odd-Roar Thorsen avgjorde dermed avstemningen med sin dobbeltstemme, som gikk til Tromsø. Dermed ble det opp til Stortinget om Norge skulle søke OL til Tromsø i 2018. Valget førte til en generell misnøye blant en andel av befolkningen som ikke ønsket et OL i Tromsø.
Louis de Fleurac
De Fleurac vant en olympisk bronsemedalje i friidrett under 1908 i London. Han var med på det franske laget som kom på tredjeplass i 3 miles lagløp bak Storbritannia og USA, de andre på laget var Paul Lizandier og Joseph Dreher. På 1500 meter ble han nummer seks i semifinaleheatet og gikk ikke videre til finalen og han fullførte ikke sitt forsøkheat på 3200 meter hinder.
Vinter-OL 2018
Søknadsprosess
I slutten av september 2008 ble det gjennomført en kontrollrapport av Veritas, som viste at de statlige utgiftene ville bli dobbelt så høye som arrangørene hadde budsjettert. Tromsø 2018 hadde siden Brennpunkt-dokumentaren Bak lukkede dører – spillet om et OL den 19. februar 2008 slitt med lav oppslutning i befolkningen, og kultur- og kirkeminister Trond Giske uttalte at det var opp til idretten å bestemme skjebnen til OL. 6. oktober ble det besluttet at NIF skulle trekke søknaden om Tromsø som OL-kandidat, da 9 av 12 representanter i idrettsstyret stemte for å trekke søknaden.
Thomas Morley
Thomas Morley (1557/1558 – 1602) var en engelsk komponist, musikkteoretiker og organist fra renessansen.
Vinter-OL 2018
Søknadsprosess
Den sørkoreanske kandidatbyen til lekene i 2010 og 2014 Pyeongchang ble på ny kandidat til lekene i 2018, og ble så tilslutt utpekt til arrangør for lekene i 2018.
Thomas Morley
Liv og virke
Morley var elev av William Byrd og fikk en bachelorgrad i musikk fra Oxford i 1588. Fra å være organist i St. Pauls katedral i London, steg han i gradene til å bli Gentleman i Chapel Royal («det kongelige kapell») hvor han var fra 1592 til sin død.
Etter at Nicholas Yonge i 1588 gav ut samlingen Musica transalpina, italienske madrigaler med engelsk tekst, opplevde engelske madrigaler en voldsom popularitetsbølge. Morley fant tydeligvis sin stil på den tiden og publiserte kort tid etter sin første av i alt 11 madrigalsamlinger.
Vinter-OL 2018
Arenaer
De fleste øvelsene som foregikk på snø ble arrangert innen fylket Pyeongchang, mens utfor, super-G og alpin kombinasjon ble arrangert i nabofylket Jeongseon. Øvelsene på is innendørs ble arrangert i Pyeongchangs naboby Gangneung.
Pyeongchang (fjellparken)
Alpensia Resort i Pyeongchang var hovedsenteret under lekene. Her lå Pyeongchang Olympic Stadium – olympiastadion, Pyeongchang Olympic Village – den olympiske landsbyen og de fleste utendørsarenaene.
Thomas Morley
Liv og virke
Morley skrev noe kirkemusikk og noen instrumentalverker for broken consort og tangentinstrumenter, men det er som madrigalist han har hatt størst betydning. Musikken hans er lystig og tiltalende og ble svært populær i samtiden. Han har mye av æren for at italiensk musikk så hurtig ble så populær i England. Morleys musikk framføres også i vår tid; April is in my mistress' face (1594) og Now is the month of maying (1595) er fremdeles blant de mest kjente engelske madrigaler.
Vinter-OL 2018
Pyeongchang (fjellparken)
En egenstående arena i Bongpyeong-myeon i Pyeongchang:
Thomas Morley
Verdslige verk
Alle bevarte verk er trykt i London.
Kirkemusikk
Flere salmer (anthems), tolv motetter, stykker for virginal.
Vinter-OL 2018
Pyeongchang (fjellparken)
En egenstående arena i Jeongseon:
Gangneung (kystparken)
Gangneung Olympic Park i byen Gangneung inkluderer fire haller som ligger nær hverandre:
Resultater
Som i 2014 ble det konkurrert i 15 ulike idretter. Fire nye øvelser var lagt til: fellesstart i hurtigløp, big air i snøbrett, mixed curling og lagkonkurranse i alpint. Parallellslalåm i snøbrett var tatt ut for å gjøre plass til big air.
• 20px|Aking Aking (4) (detaljer)
• 20px|Alpint Alpint (11) (detaljer)
• 20px|Bobsleigh Bobsleigh (3) (detaljer)
• 20px|Curling Curling (3) (detaljer)
• 20px|Freestyle Freestyle (10) (detaljer)
• 20px|Hurtigløp på skøyter Hurtigløp på skøyter (14) (detaljer)
• 20px|Ishockey Ishockey (2) (detaljer)
• 20px|Kombinert Kombinert (3) (detaljer)
• 20px|Kortbaneløp Kortbaneløp (8) (detaljer)
• 20px|Kunstløp Kunstløp (5) (detaljer)
• 20px|Langrenn Langrenn (12) (detaljer)
• 20px|Skeleton Skeleton (2) (detaljer)
• 20px|Skihopp Skihopping (4) (detaljer)
3. serierunde i Tippeligaen 2010
3. serierunde i Tippeligaen 2010 startet lørdag 27. mars klokken 16 med Start mot Molde. Runden fortsatte med seks kamper søndag 28. mars, fem kamper klokken 18 og hovedkampen mellom Vålerenga og Rosenborg på Ullevaal Stadion klokken 20. Runden ble avsluttet mandag 29. mars med Brann mot Sandefjord klokken 19.
Vinter-OL 2018
Resultater
• 20px|Skiskyting Skiskyting (11) detaljer)
• 20px|Snøbrett Snøbrett (10) (detaljer) Tall i parentes viser antall medaljeøvelser innenfor hver gren. «Detaljer» viser øvelsene fordelt på dager.
Sandvika stasjon
Sandvika stasjon ligger i Sandvika sentrum og ble åpnet i 1872. Før åpningen av Christiania – Drammenbanen var det delte meninger om hvor eventuelle stasjoner i Bærum skulle lokaliseres. Valget falt på Sandvika og Lysaker. Ved åpningen i 1872 gikk det kun fem daglige tog til Kristiania. I dag betjener stasjonen Flytoget, lokaltog og regiontog samt mange av landets busslinjer, og den har ca. to millioner passasjerer i løpet av året.
Vinter-OL 2018
Deltakerland
Nord-Korea og Sør-Korea stilte felles lag som Korea (COR) i ishockey for kvinner.
Sandvika stasjon
Stasjonen ligger langs Drammenbanen og Askerbanen. Den betjener Flytoget, lokaltog og enkelte regiontog.
Vinter-OL 2018
Deltakerland
Olympiske utøvere fra Russland (OAR) var et lag bestående av utøvere fra Russland der utøverne ble individuelt godkjent av IOK.
Medaljer
Vertsnasjon
Sandvika stasjon
På stasjonsområdet ligger også en bussterminal som betjenes av Ruters busslinjer: 130 Sandvika-Skøyen, 160 Rykkin-Sandvika-Oslo Bussterminal, 210 Sandvika-Bykrysset, 215A Sandvika-Vøyenenga-Kolsås, 215B Sandvika-Kolsås, 220 Sandvika-Bekkestua, 230 Sandvika-Østerås-Ila, 240 Sandvika-Skui, 245 Sandvika-Tanum-Kattås, 265 Sandvika-Nesøya, 270 Sandvika-Asker. I tillegg ligger en drosjeholdeplass.
Vinter-OL 2018
Kringkasting
29. juni 2015 annonserte Den internasjonale olympiske komité at Discovery Communications hadde fått tildelt OL-rettighetene i Europa fra 2018 til 2024.
Norge
I Norge ble OL-sendingene vist på Discovery Networks Norways kanaler Eurosport og TVNorge. Studiosendingene ble ledet av Carsten Skjelbreid og Anne Sturød fra Pyeongchang, mens Pål Gordon Nilsen og Susanne Furøy Wergeland ledet sendingene fra Oslo.
Det ble sendt OL-kveld fra Sentralen i Oslo med Jon Almaas og Anne Rimmen som programledere, samt stuntreporter Calle Hellevang-Larsen, folkelivsreporter Magnus Devold og flere av Espen Eckbos og Lene Kongsvik Johansens karakterer på plass i Pyeongchang.
Flere grener ble dekket med norske kommentatorer og eksperter:
Dopingsaker
Den 13. februar ble den japanske kortbaneskøyteløperen Kei Saito den første utøveren som ble utestengt for doping under Vinter-OL 2018. Senere testet den russiske curlingspilleren Alexander Krushelnitskiy positivt for det forbudte stoffet meldonium. Han og Anastasia Bryzgalova, som representerte olympiske utøvere fra Russland, ble dermed fratatt bronsen i mixpar, som medførte at Norge som tidligere tapte bronsefinalen ble tildelt bronse. Slovenias ishockeyspiller Žiga Jeglič ble også tatt i doping og utestengt for resten av lekene.
Hadeland Glassverk
Hadeland Glassverk (HG) ble anlagt på grunn avstått fra urgården Mo (3053-148/1 ) i Jevnaker kommune og ligger helt i sørenden av Randsfjorden, mellom kommunesenteret Nesbakken og det mindre tettstedet Toso. Glassverk ble etablert av Det Norske Compagnie i 1762, men produksjonen startet først opp i 1765 med glassarbeidere fra Aas grønne glasshytte. Det fantes ikke nok norske glassarbeidere i Norge, så bedriften var avhengig av å hente inn utenlandske gjestearbeidere. De fleste ble i så måte hentet inn fra Tyskland.
Fra 1765 og fram til 1850-årene produserte HG grovere bruksglass i brunt og grønt glass, i motsetning til såkalt «hvittglass», som er navnet på det finere bordglasset som ble produsert ved Nøstetangen og senere Hurdal og Gjøvik glassverker. I hovedsak var dette flasker, apotekerglass og glass til husholdningsbruk (eksempelvis syltekrukker).
I 1776 kjøpte kongen ved Overskattdireksjonen 139 av 160 parter i de norske glassverkene, som dermed fikk statlig eierskap. Den Norske Fabrikkdireksjon fikk da oppgaven med å administrere glassverkene. Carsten Anker kom inn som en sentral person i direksjonen, med ansvaret for driften av glassverkene. Det statlige eierskapet fikk et kort avbrudd fra 1782 da glassverkene ble lagt under det private Handels- og kanalkompaniet. Dette kompaniet ble imidlertid overtatt av staten etter et par år. Fra da av var staten, først den danske og fra 1814 den norske, eier av glassverkene helt fram til 1824.
1800-tallet: privateie og nye produkter
Det ble gjort en rekke forsøk på å selge glassverkene, men først i 1824 lyktes den norske stat å selge glassverkene til private eiere. Interessentskapet Biri og Hurdalens glassverker kjøpte Biri glassverk og Hurdal glassverk, og i 1841 endte også dette interessentskapet opp med å kjøpe Hadeland Glassverk. De tre glassverkene var nå samlet under eierskapet til familiene Tanberg og Berg fra Nordre Land. I 1845 starter HG som den første produksjon av kavler i glass, etter en idé av handelsmannen Christopher Faye.
Christopher Berg (1790-1869) var fra 1835 forvalter for fellesmagasinet til «Hurdal, Biri og Hadeland Glasværker». Etter oppkjøpet av Hadeland Glassverk i 1841 ble glassverkene på Biri, Hurdal og Hadeland slått sammen i «Interessentskabet Hurdal, Biri og Hadeland Glasværker» i 1842. Et interessentskap tilsvarte i store trekk den senere eierskapsformen aksjeselskap. I 1847 ble Christopher Berg en av interessentene i interessentskapet som var blitt etablert fem år tidligere. Fra det tidspunktet av ble Christopher Berg også den egentlige lederen for interessentskapet.
I 1852 overdro Christopher Berg sine eierandeler til sønnene Harald Berg, Ole Chr. Berg og Nils Berg. Ole Chr. Berg ble da Hadeland Glasværks nye bestyrer, mens Harald Berg ble leder for glassverkenes «centraludsalg» i Christiania. Den tredje broren, Nils Berg (1827–1911), ble bestyrer for glassverket på Biri. Samtidig var det Harald Berg som gikk inn som Interessentskabets øverste leder.
Brødrene besluttet at verket på Hadeland skulle satse på fremstilling av «småglass», det vil si drikkeglass, boller, fat, blomsterglass og vaser. Det innebar imidlertid at det på nytt måtte hentes inn arbeidskraft fra utlandet, for etter at Gjøvik Glassverk hadde lagt ned driften i 1844, fantes det ikke lenger kompetente folk som forstod seg på småglass-produksjon her i landet. Omstillingen skjedde fra 1855, og de nye gjestearbeiderne kom fra Tyskland, Böhmen og England, og da de begynte å fremstille glass på Hadeland, var det de modellene de hadde fremstilt i sine hjemland, som ble satt i produksjo. Det samme skjedde for øvrig i resten av Norden, og derfor ser man at danske, svenske og finske glassverk laget glass som var lik glassene fra Hadeland på denne tiden. Omleggingen innebar også at Hadeland Glassverk begynte å produsere krystallvarer i tillegg til hvittglass. Samtidig med omleggingen ble også HG leverandør av finere bordglass til Christiania Glasmagasin, som to år senere åpnet et utsalg på Jernbanetorget i Oslo. HGs første priskurant, eller produktkatalog, kom i 1856 og deretter med jevne mellomrom framover.
I 1895 fikk utsalgsstedet i hovedstaden navnet «Christiania Glasmagasin».
1900-tallet: designernes inntog
Rundt århundreskiftet begynte glassverket å innse at det kunne få et konkurransefortrinn ved å satse på egen design. Det ble det etablert et eget tegnekontor ved Christiania Glasmagasin, der det ble tegnet drikkeglass og lampekupler. Den berømte merkevaren Norgesglasset ble opprinnelig tegnet ved HG i 1902. Den kjente Norge-logoen kom på glassene rundt unionsoppløsningen med Sverige. Verkseier Hans Berg (1848–1936) ved HG regnes som opphavsmann bak glassene, som til å begynne med trolig ble formblåst ved Høvik Verk. Fra 1906 ble sylteglassene produsert med teksten «Norge» preget på glasslokket, og fra 1908 også på skrå over korpus. Fra 1908 tok Drammen Glassverk over produksjonen av Norgesglass, som stoppet opp først etter mer enn 75 millioner glass i 1978. HG relanserte imidlertid glassene på 2000-tallet (se der).
I 1912 satte de i produksjon serien «Marie», som var tegnet av Ragnvald M. Hansen. Hansen hadde siden 1882 vært ansatt som ekspeditør i sentralutsalget i Christiania. Etter hvert gikk han over til å utforme nye design for arbeidsgiveren. På jubileumsutstillingen i Kristiania i 1914 stilte Hadeland Glassverk ut skjærslepet glass som var designet av John Botner, som begynte ved verket i 1912. «Finn» ble tegnet av Hansen alt i 1912, man da kun som en pokal. Vinserien ble først satt i produksjon fra 1916, og den viste seg å bli en stor suksess for glassverket. En variant av «Finn» fikk navnet «August», men denne serien ble ikke videre populær. «Marie» og «Finn» var fine glass som var beregnet på festlige anledninger. «Finn» er fortsatt i produksjon, og har vært det kontinuerlig siden lanseringen i 1916. Serien har imidlertid også blitt supplert med nye glass. Hansen tegnet også hverdagsglass, lampekupler og andre produkter i årene frem til 1927, da han ga seg. I 1928 ansatte Hadeland Glassverk Sverre Pettersen til å utvikle egne modeller for verket, og en lang rekke formgivere har arbeidet for HG siden 1920-årene, enten som fast tilsatte tegnere eller med løsere tilknytning til glassverket.
Designere
De tidligste designerne for Hadeland Glassverk er anonyme, med ett unntak i 1763. Det er først fra 1882 og framover at vi kjenner navnene på designerne. Blant de som har bidratt i utformingen av HG-produkter, finner vi:
2000-tallet: utflagging og turisme
Hadeland Glassverk begynte på slutten av 1900-tallet å satse mer og mer på turisme, og hadde 447,000 besøkende i 2004. Det var også Jevnaker kommunes tusenårssted. Per 2009 ble mesteparten av glasset produsert utenlands, og verket hadde 190 ansatte i Norge. Det var per 2009 også muligheter for gjestende glassblåsere til å lage sine egne glass. I 2014 relanserer HG Norgesglass i flere størrelser og mange nye fasonger, inkludert som drikkeglass.
Elefantfuglfamilien
Taksonomi
Nyere forskning bekrefter at elefantfugler (Aepyornithiformes) og kivifugler (Apterygiformes) er søstergrupper. De to linjene skilte trolig lag for omkring 62 millioner år siden, så noe nært slektskap er det ikke snakk om. Videre skilte trolig to de slektene Aepyornis og Mullerornis i elefantfuglfamilien lag for omkring 35 millioner år siden.
Det har blitt foreslått inntil 15 arter i to ulike slekter i elefantfuglfamilien. Disse var A. maximus; A. modestus; A. titan; og A. ingens som alle ble synonymiserte som A. maximus; så var det A. grandidieri; A. medius; A. cursor; og A. lentus som alle ble synonymiserte som A. medius; så var det A. hildebrandti og A. mulleri som ble synonymiserte som A. hildebrandti. I tillegg kom A. gracilis; M. betsilei; M. agilis; M. rudis og M. grandis. M. grandis utgår imidlertid som følge av manglende data. Etter synonymisering var det sju arter tilbake, fordelt i to slekter; Aepyornis med fire arter og Mullerornis med tre arter.
Inndelingen av slekten Aepyornis var mest kompleks. Det ble etter synonymisering regnet med fire arter, men de var fortsatt omdiskuterte. Noen regnet kun med én art. Til Mullerornis regnet man med tre arter, men også disse var omdiskuterte. Som følge av dette reviderte Hansford & Turvey (2018) inndelingen, som etter revidering inkluderer kun fire arter, men tre slekter. Vorombe ble lagt til som følge av nye beviser under revideringen.
A. titan ble først beskrevet av den britiske forskeren C. W. Andrews i 1894. Fuglen var betydelig større enn elefantfuglen (A. maximus), men de fleste avskrev forskjellen i størrelse som en ren tilfeldighet. Taksonet ble derfor synonymisert med elefantfuglen i 1963, av den amerikanske paleontologen Pierce Brodkorb. Nylig har imidlertid forskere ved Zoological Society of London avdekt at taksonet var distinkt nok til en status som selvstendig art. Både formen og størrelsen på benfragmentene skiller seg klart fra alle andre elefantfugler. Taksonet ble derfor i 2018 oppgradert og plassert i sin egen slekt, under det vitenskapelige navnet Vorombe titan.
Biologi
Elefantfugler ble enormt store og tunge og kunne veie mellom 78 og 732 kg, avhengig av kjønn og art. Minst var robustelefantfugl (Mullerornis modestus), som veide 78–172 kg og hadde en snittvekt på cirka 107,7 kg. Nest minst var hildebrandtselefantfugl (Aepyornis hildebrandti), som veide 211–342 kg og hadde en snittvekt på cirka 283,15 kg. Nest størst var elefantfugl (A. maximus), som veide 334–541 kg og hadde en snittvekt på cirka 409,5 kg. Størst av alle var imidlertid titanelefantfugl (Vorombe titan), som veide 536–732 kg og hadde en snittvekt på cirka 642,9 kg.
Da beregningen av masse for elefantfuglene ble gjort var det største lårbenet (femur) etter en titanelefantfugl ufullstendig, slik at det ikke kunne tas med i beregningene. Dette var imidlertid det størst av alle lårbenene som var med og dannet grunnlag for beregningene. Lårbenet hadde en minste omkrets på 308 mm, noe som tilsier at titanelefantfuglen kan ha veid opp mot hele 860 kg på sitt tyngste.
Forskerne mener at elefantfuglene var nattaktive og hadde dårlig syn, men ekstremt god luktesans. Dette begrunnes med at man normalt finner store luktløker i taxa som vanligvis okkuperer skogkledde miljøer, der visuelle signaler som brukes i søking sannsynligvis vil være begrenset. Forskerne oppdaget også variasjon i luktløkstørrelsen blant elefantfuglearter, noe som muligens indikerer interspesifikk variasjon i habitat. Elefantfugler har dessuten ekstremt reduserte optiske lober, en tilstand som også er observert hos de nattlige kivifuglene. Kiviene har effektivt erstattet sine visuelle systemer med hyperutviklet lukte-, somatosensoriske og auditive systemer som er nyttige for søking. Forskerne tolker derfor disse resultatene som bevis for nattlighet blant elefantfuglene. Synet ble sannsynligvis mindre vektlagt hos stamfaren til elefantfuglene og kiviene. Disse resultatene viser en tidligere urapportert trend mot redusert visuell kapasitet som tilsynelatende er eksklusiv for flygeløse, nattlige taxa som er endemiske til rovdyr-utarmede øyer.
Funn av elefantfugler er tilnærmet utelukkende gjort på den sørlige halvdelen av Madagaskar, og spesielt i den tørre kyststripen lengst sør og sørvest på øya. Dette er områder som er bevokst med tørre piggete buskvekster. Det er imidlertid også gjort funn i det såkalte sukkulentbeltet, som ligger direkte nord- og nordvest for det tørre buskbeltet langs sør- og sørvestkysten. Nesten alle funn etter hildebrandtselefantfugl (A. hildebrandti) er gjort i det sentrale høylandet nær Antsirabe og Masinandreina, bortsette fra ett funn nær Belo-sur-Mer i sukkulentbeltet vest på øya. Det også gjort funn av de tre andre artene i det sentralt i høylandet nær Antsirabe og Masinandreina.
Man har funnet rester etter både voksne fugler og egg. I noen tilfeller hadde eggene en omkrets på over en meter og en lengde på opptil 34 cm. Andre har estimert at egg etter elefantfugler kan ha veid opp mot 9 kg.
Utbredelse
Kartene under følger Hansford & Turvey (2018) og viser funn av elefantfugler i de ulike økosonene på Madagaskar.
Utryddelsen
Elefantfuglene ble utryddet lenge etter at menneskene koloniserte Madagaskar, så man har antatt at forsvinningen har sammenheng med den menneskelige koloniseringen. Jakt, ødeleggelser av habitatet og klimaendringer har blitt nevnt som mulige årsaker, men nå tror mange at det snarere skyldtes overdreven eggsanking (blant annet Richard Attenborough). Dette begrunnes blant annet med at klimaendringene i det sørlige Madagaskar skjedde flere tusen år før menneskene ankom øya og at fuglene var så store og kraftfulle, at mennesker trolig vanskelig kunne jakte på dem i særlig grad. Det er dessuten funnet svært få skjelettrester som viser menneskelig påvirkning, etter redskaper. Mennesker og elefantfugler må dessuten ha sameksistert gjennom lang tid, og det har blitt spekulert i om de siste elefantfuglene kan ha blitt utryddet så sent som på 1500-tallet.
Nå viser det seg imidlertid at Madagaskar ble befolket mange tusen år tidligere enn før antatt, faktisk alt for omkring 10 500 år siden viser ny forskning. Man har antatt at elefantfuglene døde ut for omkring 1 000 år siden, med basis i karbondatering, men fuglene må i så fall ha sameksistert med menneskene der i mer enn 9 000 år. Det styrker teorien om at fuglene kanskje ikke ble utryddet direkte av jakt og eggsanking, men snarere som følge av en kombinasjon av dette og habitatødeleggelser og klimaendringer. Det er også fortsatt uklart akkurat når elefantfuglene forsvant, i det Hansford et al. (2018) estimerer at det skjedde for omkring 2 400–500 år siden.
Inndeling
Inndelingen følger Hansford & Turvey (2018).
VM i curling for kvinner 1988
Curling-VM for kvinner 1988 ble arrangert 4. april – 10. april 1988 i The Summit Centre i Glasgow i Skottland.
Carl Philipp Emanuel Bach
Carl Philipp Emanuel Bach (1714–1788) var en tysk komponist, cembalist, pianist og musikkteoretiker. Han regnes tradisjonelt som den musikalsk mest betydelige av de fire komponerende sønnene til Johann Sebastian Bach.
CPE Bach virket i overgangstida mellom barokken og klassisismen. Mange av verkene hans, som klaversonatene, kvartettene og symfoniene, tilordnes «den følsomme stilen» (empfindsamer Stil) som karakteriseres av uvanlige og overraskende melodivendinger, hyppige modulasjoner og uforberedte dissonanser. Ved hjelp av denne ekspressive stilen setter CPE Bach komplekse melodier mot hverandre for å uttrykke skiftende sinnstemninger og speile labiliteten i menneskelige emosjoner.
Sammen med sin langt yngre halvbror Johann Christian Bach, og spesielt Christian samtidige Joseph Haydn, fikk CPE Bach stor betydning for etableringen av symfonien som musikalsk sjanger. Det samme gjelder for sonateformen, særlig innflytelse fikk han gjennom klaversonatene.
CPE Bach var en av sin tids mest innflytelsesrike komponister som med sin fremadskuende tidligklassiske musikk påvirket kollegene i egen samtid og nære ettertid mer enn det JS Bachs tilbakeskuende barokkstil gjorde.
Oppvekstår
Carl Philipp Emanuel ble født 8. mars 1714 i Weimar som den andre av Johann Sebastian og Maria Barbara Bachs sønner som levde opp. Faddere var Georg Philipp Telemann og Adam Immanuel Weldig, og etter tidens skikk fikk dåpsbarnet navn etter fadderne. Familien flyttet til Köthen i 1717 der moren brått døde i juli 1720. Faren giftet seg opp igjen i desember 1721. I 1723 fikk faren posten som kantor ved Thomasschule i Leipzig, og ti år gammel begynte CPE Bach på samme skole. Han lærte komposisjon og klaverspill av faren.
Studier og tidlig musikk-karriere
CPE Bach begynte å komponere i 1731. Et brev datert 1786 viser at han ikke tilla sine første komposisjonsforsøk særlig verdi:
En lignende bemerkning finnes i en katalog over Bachs «clavierwerken» (1772).
I 1731 begynte CPE Bach på studier i rettsvitenskap ved universitetet i Leipzig. Året etter søkte han uten hell på en post som organist ved Wenzelskirche i Naumburg og i 1734 ble han immatrikulert ved Brandenburgische Universität Frankfurt. Han tok avsluttende eksamen i 1738, men gav umiddelbart etterpå opp planene om en juridisk karriere og satset på musikken.
I Frankfurt an der Oder oppførte han egne komposisjoner og verk av faren med lokale kor og instrumentalensembler som byens Collegium musicum, og bygde opp et solid ry blant byens notabiliteter.
Berlin
I 1740 ble CPE Bach utnevnt til cembalist i hoffkapellet til kronprinsen i Preussen, som snart ble kong Fredrik II av Preussen. Han ble forfremmet til Kammermusikus hos den musikkelskende og fløytespillende kongen i 1746.
I 1744 giftet CPE Bach seg med Johanna Maria Dannemann, datter av en vinhandler fra Berlin. De fikk datteren Anna Philippina (1747–1804) og sønnene Johann August (1745–1789) som ble jurist i Hamburg og Johann Sebastian Bach «den yngre» som var en ganske kjent billedkunstner i sin tid.
CPE Bach gav i 1742 ut sonatesamlingen Preußischen Sonaten og i 1744 Württembergische Sonaten.
Han skrev Magnificat (1749), en påskekantate (1756), flere symfonier og konserter, tre bind med lieder – Geistliche Oden und Lieder mit Melodien etter tekster av Gellert (1758), Oden mit Melodien (1762) og Sing-Oden (1766) – enkelte verdslige kantater og leilighetsstykker. Bachs viktigste arbeider skapte han for klaveret, i denne perioden nesten hundre sonater og andre soloverk, blant annet samlingen mit veränderten Reprisen (1760–1768) og enkelte sonater für Kenner und Liebhaber. I tillegg skrev han flere viktige fløytesonater, blant annet Hamburger Sonate.
Hamburg
Da fadderen Georg Philipp Telemann døde, ble CPE Bach i mars 1768 hans etterfølger i postene som Hamburgs musikkdirektør, organist og kantor ved Gelehrtenschule des Johanneums – i konkurranse med den 18 år yngre halvbroren Johann Christoph Friedrich – og fikk deretter endret tilnavn fra «Berliner Bach» til «Hamburgischer Bach».
Etter JS Bachs død i 1750 tok CPE Bach seg av den knapt 15 år gamle halvbroren JC Bach og lærte ham opp til å bli en dyktig pianist.
Som følge av de nye stillingene konsentrerte CPE Bach seg mer om kirkemusikk og vokalverk. Det påfølgende året skapte han oratoriet Die Israeliten in der Wüste («Israelittene i ørkenen») og mellom 1769 og 1788 over tjue pasjoner, oratoriet Die Auferstehung und Himmelfahrt Jesu såvel som rundt sytti kantater, litanier, motetter og andre liturgiske stykker. For klaveret skrev han de seks sonatebindene für Kenner und Liebhaber.
Carl Philipp Emanuel Bach døde i Hamburg 1788. Gravstøtten i krypten ved St. Michaelis-Kirken er åpen for publikum.
Musikkstil
Fra barokktradisjonen hentet CPE Bach iørefallende, opprevne melodier, uvanlige sprang, harmonier og fraser, men til forskjell fra farens bruk av en tett polyfon tekstur tok CPE Bach i bruk lette harmoniske akkorder med moderne kromatiske progresjoner for å vekke publikums følelsesmessige engasjement.
Stilistisk er Bach en av Sturm und Drangens hovedrepresentanter. Bachs musikk er et svar på den nye tyske poesien – med representanter som Friedrich Gottlieb Klopstock, Johann Gottfried Herder og den unge Johann Wolfgang von Goethe – og han foregrep flere av epokens stilmessige særegenheter som fulgte i litteraturen.
Bachs samtidige og posthume ry var hovedsakelig basert på klaversonatene, disse ble epokegjørende i utviklingen av musikkformen. Stilistisk er de klare, skjøre og uttrykksvare, og bygd opp med en enestående fritt og variert struktur; de bryter helt med den italienske og wienske skolen og beveger seg i stedet mot de sykliske og improvisatoriske formene som skulle bli vanlig flere generasjoner senere. Verkene hans er fantasifulle, svært uforutsigbare og med en vid emosjonell spennvidde, selv innen ett og samme stykke, i en stil som plasseres i kategorien empfindsamer Stil. Han var trolig den første komponist av noen betydning siden Orlando di Lasso, Claudio Monteverdi og Carlo Gesualdo som brukte harmoniske klangfarger for sin egen skyld. Slik sett står han på linje med de mest fremtredende representantene for den første wienerskolen.
Påvirkning
CPE Bach regnes som den mest betydelige komponisten i tiden mellom barokken og wienerklassisismen. I sin levetid var han mer berømt enn sin far. Wienerklassikerne holdt ham høyt, Joseph Haydn fortalte at «De som kjenner meg godt vet at jeg skylder Emanuel Bach mye, for jeg har forstått ham og studert ham flittig.» Wolfgang Amadeus Mozart sa om CPE Bach at «han er faren, vi er barna». CPE Bach var en av samtidens fremste klaverspillere og hadde som komponist betydelig innflytelse - særlig var klaversonatene normdannende for wienerklassisismen.
Rundt 1750 begynte den unge Haydn å studere CPE Bachs sonater. Sonatene påvirket Haydns senere verk og disse fikk i sin tur vesentlig innflytelse på Mozart og Beethoven. Haydn ga tydelig uttrykk for CPE Bach-sonatenes betydning for hans egen utvikling og Haydn imiterte som ung åpenlyst CPE Bach. CPE Bachs klaververk med overraskende dynamikk, dristige harmonikk og andre frie elementer var en forløper for Beethoven.
CPE Bach fikk enorm betydning på den nordtyske komponistskolen, eksempelvis på Georg Benda, Bernhard Joachim Hagen, Ernst Wilhelm Wolf, Johann Gottfried Müthel, Friedrich Wilhelm Rust og mange andre. Også senere komponister som Felix Mendelssohn og Carl Maria von Weber var influert av ham.
Under romantikernes «gjenoppdagelse» av JS Bach tidlig 1800-tallet ble CPE Bach neglisjert. Eksempelvis bemerket Robert Schumann: «som skapende kunstner står han langt bak sin far.» Derimot holdt Johannes Brahms ham høyt, og redigerte noe av musikken hans.
Gjenoppdagelsen av CPE Bachs musikk har pågått siden Helmuth Kochs innspillinger av symfoniene i 1960-årene, og cembalisten og musikkprofessoren Hugo Rufs innspillinger av klaversonatene. Det svenske plateselskapet BIS er i ferd med å gi ut CPE Bachs samlede verker.
CPE Bach fikk større betydning i samtid og nær ettertid enn faren J.S. Bach, ikke minst fordi han besatte sentrale posisjoner i tysk musikkliv. CPE Bach var den ledende komponisten og nytenkeren blant Bach-sønnene og sammen med den litt yngre Joseph Haydn var han vesentlig for etablering av symfonien som musikalsk sjanger.
CPE Bachs lærebok/musikkteoretiske avhandling Versuch über die wahre Art des Clavier zu spielen (1753) er en viktig kilde til 1700-tallets framføringspraksis. Som standarverk ble det grunnleggende for de senere romantikerne og var eksempelvis brukt i undervisningen av Beethoven og Carl Czerny.
CPE Bach fikk stor innflytelse i Skandinavia, ikke minst gjennom klaversonatene og via Ole Andreas Lindeman som studerte i København.
Ettermæle
CPE Bach var den av bach-sønnene som mest samvittighetsfullt tok vare på originalmanuskripter og kopier av farens musikk. Nekrologen over faren og CPE Bachs mange notater om ham er av stor verdi for ettertida.
Etter CPE Bachs død dediserte Friedrich Gottlieb Klopstock og Johann Wilhelm Ludwig Gleim ham dikteriske ettermæler.
Birger Lundstedt
Birger Lundstedt (født Wilhelm Birger Lundstedt 17. mai 1882 i Maria Magdalena församling i Stockholm, død 22. april 1916 i Klara församling i Stockholm), var en svensk skuespiller.
570-årene
-- 570 -- 571 -- 572 -- 573 -- 574 -- 575 -- 576 -- 577 -- 578 -- 579
Tiårsoversikt
560-årene
-- 560 -- 561 -- 562 -- 563 -- 564 -- 565 -- 566 -- 567 -- 568 -- 569
Tiårsoversikt
Krempel
Krempel er en kommune i kretsen Ditmarsken i delstaten Schleswig-Holstein i Tyskland. Krempel ligger i Eiderens amt, og lå tidligere i Lundens amt.
550-årene
-- 550 -- 551 -- 552 -- 553 -- 554 -- 555 -- 556 -- 557 -- 558 -- 559
Tiårsoversikt
I skuddlinjen (James Bond)
I skuddlinjen (originaltittel: The Living Daylights) er en James Bond-film fra 1987. Tittelmelodien, «The Living Daylights», er laget av det norske bandet a-ha. Dette er siste film med John Barry som komponist. Han samarbeidet motvillig med a-ha om å lage tittelmelodien. Filmen ble lansert som en 25-årsjubileumsfilm. Det var i 1987 25 år siden filmserien startet med Dr. No fra 1962. Innspillingen startet 29. september 1986 på Pinewood Studios.
Handling
Agent 004 og flere britiske spesialsoldater blir drept under en øvelse på Gibraltar, og en lapp med «Smiert spionem» (russisk: død over spionene) blir funnet på ham. KGB-agenten General Koskov hopper av til Vesten, med fristende informasjon om operasjon Smiert spionem, en plan for å utrydde alle vestlige agenter. En vakker cellist/skarpskytter med navnet Kara Milovy (Maryam d`Abo) fra Tsjekkoslovakia, mislykkes i å drepe Koskov under flukten i Bratislava, men vekker Bonds oppmerksomhet, særlig fordi hun skjøt med løsammunisjon. Under en debriefing av MI6 blir Koskov tilsynelatende kidnappet tilbake av KGB i England. I virkeligheten er han klar for sitt dobbelspill med å utrydde sine konkurrenter innen svart våpen-, diamant-, og narkohandel. Hans hovedmål er å få britene til å eliminere hans tidligere overordnede i KGB, General Pushkin. Dermed kan Koskov både være en del av KGB, samtidig som han driver kommersiell virksomhet. Bond finner ut fra Pushkin at Smiert spionem er en gammel og avlyst plan, og arrangerer Pushkins «død» for å lure Koskov. Kara blir imens usikker på hvilken side Bond befinner seg på, og doper ham. Kara og Bond ender opp i fengsel i Sovjet-okkuperte Afghanistan, før de unnslipper i filmens action-klimaks. Bond tar seg så av Koskovs partner Whitaker, i en skuddveksling der Pushkin redder Bonds liv. Koskov prøver «bytte side»-trickset en gang for mye, og dermed sender Pushkin ham med posten hjem til Moskva. Kara drar på verdensturne med sin skadeskutte cello.
Timothy Dalton
Jobben med å finne etterfølgeren til Roger Moore som James Bond fikk store mediaoppslag. Sean Bean ble testet for rollen som James Bond. Han ble brukt igjen som agent 006 i GoldenEye. Christopher Lambert ble også på et tidspunkt vurdert i rollen som James Bond. Tilslutt så valget ut til å bli Pierce Brosnan, men han var bundet til TV-serien Remington Steele. Derfor fikk Timothy Dalton tilbudet, som også hadde fått tilbud i 1969 da takket han nei fordi han var så ung og 1983 da det så ut som Moore skulle trekke seg etter Octopussy.
Øynattøgle
Øynattøgle er en nattøgle som lever på Kanaløyene utenfor kysten av den amerikanske delstaten California. Nominatunderarten X. r. riversiana er begrenset til San Nicolas, mens underarten X. r. reticulata finnes på Santa Barbara og San Clemente.
Denne arten kan påtreffes i alle miljøer på øyene, så lenge den finner skjul og skygge. Den kan gjemme seg i fjellsprekker, eller under vissen vegetasjon og drivved. Øynattøgle eter insekter, edderkopper, skorpioner og tanglus, men også en del planter.
Hos øgler er det vanlig at arter som lever på øyer blir større enn slektninger på fastlandet. Øynattøglen følger denne regelen, og er den største arten i slekten Xantusia  med en kroppslengde på over 10 cm. Den ble en stund regnet til den monotypiske slekten Klauberina, men er nå tilbake i Xantusia.
Italienske euromynter
Italienske euromynter er sirkulasjonsmynt av Den europeiske unions valuta euro med nasjonalt motiv for Italia på revers.
VM i curling for kvinner 1987
Curling-VM for kvinner 1987 ble arrangert 22. mars – 28. mars 1987 i Lake Forest College i Chicago i Illinois i USA.
520-årene
-- 520 -- 521 -- 522 -- 523 -- 524 -- 525 -- 526 -- 527 -- 528 -- 529
Tiårsoversikt
Opus82
Opus 82 (opprinnelig Vestre Bærum Ungdomskorps) er et janitsjarkorps med base i Sandvika, Bærum.
Korpset ble stiftet 7. mai 1982, derav navnet Opus 82. Besetningen teller ca. 50 medlemmer fra Asker, Bærum og Oslo. Korpset er rent konserterende og deltar i elitedivisjon i NM.
Bestillingsverk
Opus 82 har ved flere anledninger, hovedsakelig ved jubileer, bestilt og urfremført nye musikkstykker for janitsjabesetning av norske komponister.
Landåshallen
Landåshallen er en kombinert svømme- og idrettshall på Landås i Årstad bydel i Bergen. Idrettshallen har fire gymsaler som kan slåes sammen. Bygningen er tegnet av arkitekt Kåre Frølich og oppført i 1964. Bygningen er monumentalt og symmetrisk arrangert. Eksteriøret er ellers preget av å være skulpturelt utformet, og funksjonene er lett lesbare.
Turnhallen (Bergen)
Turnhallen er en idrettshall på Slettebakken i Årstad bydel i Bergen. Den eies og drives av Bergens Turnforening, og ble bygget i 1989 til erstatning for den gamle Turnhallen i Sigurds gate på Engen i Bergen sentrum.
530-årene
-- 530 -- 531 -- 532 -- 533 -- 534 -- 535 -- 536 -- 537 -- 538 -- 539
Tiårsoversikt
510-årene
-- 510 -- 511 -- 512 -- 513 -- 514 -- 515 -- 516 -- 517 -- 518 -- 519
Tiårsoversikt
Max Robert
Max Robert (født 9. juni 1967), fransk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 1998 i Nagano.
Robert vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under vinter-OL 1998 i Nagano. Han var med på det franske laget som kom på delt tredjeplass sammen med Storbritannia, bak Tyskland og Sveits i firerbob. De andre på laget var Emanuel Hostache, Bruno Mingeon og Éric le Chanony.
Robert ble verdensmester i bobsleigh 1999 i Cortina d'Ampezzo i firerbob.
Kronprinzenkoog
Kronprinzenkoog er en kommune i kretsen Ditmarsken i delstaten Schleswig-Holstein, Tyskland. Kronprinzenkoog ligger i Marne-Nordsjøs amt, og tidligere i Marnelands amt. Kommunesenteret er Mittelkoog, hvor man blant annet finner en grunnskole, kirke, barnehage og kirkegård. Kirken i nygotisk stil ble bygd i 1883. Foruten den lokale listen UWK, er også CDU og SPD aktive i lokalpolitikken.
Vågslidtunnelen
Vågslidtunnelen er en veitunnel på europavei 134 i Vinje kommune i Telemark. Tunnelen går gjennom Kreklingdyrnuten ved Kjelavatn. Den er 1647 meter lang og dermed den nest lengste veitunnelen i Telemark.
Over tunnelen er en viktig viltovergang mellom Hardangervidda villreinområde og Setesdal Ryfylke villreinområde.
Shetlandsgjengen
Shetlandsgjengen var det populære navnet på en operasjonsgruppe med nordmenn som opererte mellom Shetland, Skottland og det tysk-okkuperte Norge under andre verdenskrig. Fra midten av 1942 var det offisielle navnet «Norwegian Naval Independent Unit» (NNIU). I oktober 1943 ble gruppen en del av den Kongelig Norsk Marine, og byttet navn til «Royal Norwegian Naval Special Unit» (RNNSU).
Special Operations Executive, Norwegian Section, opprettet høsten 1940 en base på Shetland for operasjoner mot Norge. Shetlandsgjengen seilte i hemmelige oppdrag, og fraktet soldater fra Kompani Linge, etterretningsfolk, flyktninger og militære forsyninger. I enkelte tilfeller la de miner og foretok aksjoner mot tyske skip. I begynnelsen av krigen stod avdelingen helt under britisk kommando, senere kom også nordmenn med i ledelsen.
Avdelingen benyttet i begynnelsen nesten utelukkende fiskefartøyer, og noen få ganger motortorpedobåter. Da det tyske vaktholdet langs norskekysten ble skjerpet i 1943, fikk Shetlandsgjengen overlatt tre mindre amerikanske ubåtjagere – KNM «Hitra», KNM «Hessa» og KNM «Vigra» – som den norske marinen hadde overtatt.
I alt gjorde Shetlandsgjengen over 200 turer. Ti skøyter med 44 mann gikk tapt. I tillegg en rekke passasjerer.
Den mest kjente fra Shetlandsgjengen er Leif Larsen, Shetlands-Larsen. Leif Larsen Shetlands-Larsen hadde flest turer som skipper med 52 turer over Nordsjøen. Den lengstlevende var Jakob Strandheim som døde 15. oktober 2021, 101 år gammel. Strandheim ble i september 2021 hedret med et minnesmere på Rong i Øygarden hvor han selv var til stede ved avdukingen. Strandheim fortalte i 2018 at reisen over Nordsjøen var spontan og ble gjennomført etter en dansetilstelning der Strandheim, en bror og to søskenbarn begynte å diskutere muligheten. De brukte brønnbåten «Skjergard» som tilhørte familien og ved avreise hadde det på kaia samlet seg elleve personer som ble med. Strandheim ble opprinnelig ansatt på et handelsskip. Etter at Strandheim kom med i Shetlandsgjengen gjorde han 49 turer over Nordsjøen som mannskap. Fra 1943 da de fikk støtte av ubåtjagerne hadde de ingen falne.
Fartøyer
Følgende fartøy ble brukt av Shetlandsgjengen:
Etter krigen
En av de britiske offiserene som satt i ledelsen for Shetlandsgjengen, David Howarth, ga i 1951 ut dokumentarboken The Shetland Bus der avdelingens operasjoner beskrives. Filmen Shetlandsgjengen 1954 bygger på boken Shetlands Larsen av Frithjof Sælen og The Shetland Bus av David Howarth. Mange av rollene i filmen blir spilt av de opprinnelige medlemmene i Shetlandsgjengen, inklusive Shetlands-Larsen, som gjorde 52 turer til Norge, og var på slutten kaptein på KNM «Vigra».
Et medlem av Shetlandsgjengen, Jakob Strandheim (1920–2021 ) fra Herdla i Hordaland, ble invitert til Buckingham Palace 24. oktober 2005 for å motta en hedersmedalje av dronning Elizabeth II for sin innsats. Til stede var også det norske kongeparet, kronprins Haakon og prins Philip.
Benjamin (navn)
Benjamin er et mannsnavn dannet av det hebraiske navnet בִנְיָמִין (Binjamin). Ben betyr «sønn», mens det andre navneleddet kan være dannet av jamin, som kan bety «høyre hånd», «lykke» eller «syd», eller av jamim, som betyr «dager» eller «år».
Navnet er brukt i Tanakh, den hebraiske bibelen, og er der navnet på den yngste av Jakobs tolv sønner, som regnes som stamfedre for Israels tolv stammer. Se Benjamin (bibelsk person)
Navnet Benjamin har blitt gitt betydningen «trøstens sønn» på grunn av teksten i 1 Mos 35,16-20, hvor faren Jakob gir sin yngste sønn dette navnet siden hans mor Rakel døde under fødselen. Rakel ville forøvrig selv at barnet skulle hett Benoni, «sorgens sønn».
I 2014 forbød innenriksdepartementet i Saudi-Arabia å gi nyfødte barn navnet Binyamin.
Utbredelse
Benjamin har vært et vanlig navn i England siden 1600-tallet.
Benjamin har i mange år vært et populært navn i USA.
Benjamin var det mest populære navnet på nyfødte i Chile i 2005. Navnet er også populært i Australia og New Zealand. Navnet er også noe brukt som etternavn.
Benjamin var et populært navn på norske guttebarn på 1990- og 2000-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listene er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Sean Olsson
Sean Olsson (født 2. mars 1967), er en britisk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 1994 i Lillehammer og 1998 i Nagano.
Olsson vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under vinter-OL 1998 i Nagano. Han var med på det britiske laget som kom på delt tredjeplass sammen med Frankrike, bak Tyskland og Sveits i firerbob. De andre på laget var Dean Ward, Courtney Rumbolt og Paul Attwood.
Costa Blanca
Costa Blanca (spansk for Den hvite kyst) er en 200 km lang kyststrekning i provinsen Alicante i det østlige Spania. Costa Blanca strekker seg fra Denia i nord til Pilar de la Horadada i sør.
Navnet stammer fra 1957, da flyselskapet British European Airways lanserte sin rute fra London til Valencia og brukte navnet Costa Blanca i sin markedsføring. Siden har kysten, som ligger ut mot Middelhavet, blitt til et av Europas mest attraktive turiststeder. Turismeindustrien er velutviklet i området, som blant annet er populært blant britiske og tyske turister.
I 2007 estimerte de norske konsulatene i Benidorm og Torrevieja at det bodde cirka 23 000 nordmenn på Costa Blanca.
Området er tilholdssted for Den norske skole Costa Blanca.
500-årene
-- 500 -- 501 -- 502 -- 503 -- 504 -- 505 -- 506 -- 507 -- 508 -- 509
Tiårsoversikt
Aiolisk gresk
Aiolisk gresk er et lingvistisk begrep for å beskrive en rekke dialekter av gammelgresk som ble snakket hovedsakelig i Boiotia (en region i sentrale Hellas), Thessalia og på øya Lesbos nordøst i Egeerhavet og i en del av de greske koloniene i Lilleasia (Aeolis).
Aiolisk dialekt har mange arkaismer sammenlignet med andre gammelgreske dialekter (som attisk-jonisk, dorisk, nordvestlig og arkadokypriotisk), foruten også mange nyvinninger.
Aiolisk gresk er mest kjent for å være språket som de to samtidige poetene Sapfo og Alkaios på øya Lesbos benyttet i sine dikt. Av den grunn er dialekten tidvis omtalt som «lesbiansk» eller «lesbisk» gresk. Aiolisk poesi, det mest kjente eksempelet er verkene til Sapfo, benyttet hovedsakelig fire klassiske versemål: Glykoniske vers (den mest grunnleggende formen av aiolisk linje), hendecasyllabisk vers, sapfisk vers og alkaisk vers (de to sistnevnte er navngitt etter henholdsvis Sapfo og Alkaios).
I Platons Protagoras (dialog), har Prodikos fra Kea betegnet den aioliske dialekten til statsmannen Pittakos fra Mytilene som «barbarisk» (barbaros) ettersom det skilte seg fra den attiske litterære stil: «han visste ikke hvordan å adskille ordene korrekt, siden han var fra Lesbos, og hadde blitt oppfostret med en barbarisk dialekt.»