cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tønsbergs Turnforening
Stevner
Klubben hjalp også til under Sprint-NM på skøyter 2002 hvor Holmestrand og Botne Skøyteklubb sto som teknisk arrangør arrangert på Tønsbergs kunstisbane. Mestere ble Edel Therese Høiseth, Geithus IL og Pål Gravem, Eidsvold TF.
Kunstløpsgruppa
På det meste besto skøyteforbundets forbundsgruppe på 6 løpere (hvorav 50% var TT løpere.) Tønsbergs Turnforenings kunstløpsgruppe og Asker Kunstløpklubb har hatt et fruktbart samarbeid gjennom mange år og står sammen om å arrangere sommerleir i Tønsberg ishall 3 uker hver sommer. Første gjennomføring av dette skjedde i år 2000, og siden har arrangementet som har navnet Team Sommeris Tønsberg etablert seg som den største og kvalitativt beste sommerleiren for kunstløp i Norge.
Kunstløpgruppen trener i Tønsberg ishall.
Vårsøte
Vårsøte (Gentiana verna) er en flerårig urt i søterotfamilien.
Tønsbergs Turnforening
Håndballgruppa
Håndballgruppen har dame- og herrelag i 4. divisjon, samt en rekke aldersbestemte lag.
Fotball
Tønsberg TF hadde egen fotballavdeling fram til 1985, da denne ble slått sammen med fotballgruppen til Tønsberg-Kameratene under navnet Tønsberg FK. Før krigen var Tønsberg TF blant de bedre fotballklubbene i Vestfold, og hadde på ulike tidspunkt tre landslagsspillere i sine rekker: Frantz Magnussen (1919), Einar «Jeja» Gundersen (1928) og Gunnar Andresen (1947).
Ji Yunshi
Ji Yunshi (, født i september 1945 i Haimen i provinsen Jiangsu i Kina) er en kinesisk kommunistisk politiker. Siden 2006 har han vært viseminister for menneskelige ressurser og sosial sikkerhet. Samtidig har han vært direktør for statsadministrasjonen for utenlandske eksperters anliggender. Fra 2002 til 2006 var han provinsen Hebeis guvernør.
Ji Yunshi var industriarbeider i Suzhou fra 1969 og ble under kulturrevolusjonen sendt til pliktarbeid i samme område (1970-1971). Han ble medlem av kommunistpartiet i 1975. Etterhvert ble han viseguvernør og så fungerende guvernør av Jiangsu.
Zdzisław Hoffmann
Zdzisław Hoffmann (født 27. august 1959 i Świebodzin) er en tidligere tresteghopper fra Polen, best kjent for å ha vunnet gullmedalje under VM i 1983 i Helsingfors, etter å ha slått storfavoritten Willie Banks. For denne prestasjonen ble han kåret til Årets idrettsutøver i Polen dette året. Hoffmann var forhindret fra å delta i OL i 1984 i Los Angeles på grunn av østblokkens boikott. Han har en personlig rekord på 17,53 meter satt i Madrid 4. juni 1985.
Kent R. Weeks
Kent R. Weeks (født 16. desember 1941) regnes som en av verdens fremste nålevende egyptologer.
Han ble født i Everett i Washington i USA. Ifølge ham selv ønsket han allerede ved åtte års alder å bli egyptolog. Etter studier i antropologi ved University of Washington i Seattle besøkte han i 1963 for første gang Egypt. Han deltok i utgravninger i Nubia i forbindelse med flytting av bygninger da Aswandammen ble konstruert, og i forbindelse med oversvømmelsen av Nildalen da Nasserdammen ble anlagt. I 1970 tok han en doktorgrad i egyptologi ved Yale University.
I 1978 grunnla han Theban Mapping Project, en ambisiøs plan om å fotografere og kartlegge alle templer og graver i Kongenes dal og Teben. En av de viktigste oppdagelser teamet har gjort fant sted i 1995, da de kartla størrelsen på KV5, graven til Ramses IIs sønner.
Siden 1988 har Weeks vært professor i egyptologi ved American University of Cairo. Han er gift med Susan Weeks, som er arkeolog og kunster.
Angrepet på Mers-el-Kébir
Angrepet på Mers-el-Kébir var et sjøslag under andre verdenskrig i Oran-provinsen i Algerie. Slaget sto mellom den franske og den britiske flåte 3. juli 1940, i etterkant av den franske kapitulasjonen.
Motivet for det britiske angrepet var å forhindre at tyskerne skulle ta over den franske flåten. Angrepet ble ledet av James Somerville fra slagkrysseren «Hood». Sommerville var leder for styrke H med tilholdssted i Gibraltar.
Bakgrunn
Etter Frankrikes fall i 1940 under annen verdenskrig og våpenhvilen mellom Frankrike og Tyskland, var Storbritannia bekymret for at den franske flåten kunne bli utlevert til Tyskland og påvirke Storbritannias muligheter til å motta råvarer over Atlanterhavet og fra koloniene. Den britiske regjeringen fryktet at tyskerne ville ta kontroll over skipene til tross for artikkel 8, 2. avsnitt i våpenhvilebetingelsene, hvor den tyske regjering «høytidelig og fast erklærte at den ikke hadde til hensikt å fremsette krav vedrørende den franske flåte under fredsforhandlingene», og tilsvarende betingelser i våpenhvilen med Italia.
Hertil kom at admiral Darlan den 24. juni personlig hadde forsikret Churchill om at noe slikt ikke ville skje. (rent faktisk førte et tysk forsøk på å overta flåten i 1942 til at besetningene senket skipene i Toulon for at de ikke skulle falle i tyskernes hender). Det viste seg også senere at Hitler verken hadde til hensikt eller de fornødne midler til å gjøre noe slikt. Winston Churchill ga ordre til at den franske flåten (Marine Nationale) enten skulle fortsette krigen mot Tyskland, slutte seg til den britiske Royal Navy, seile til fransk havn i Vestindia eller skulle nøytraliseres for å forhindre skipene i å falle i tyske eller italienske hender.
Den franske flåten var vidt spredt. Noen skip lå i havn i Frankrike. Andre var unnsluppet til havner under britisk kontroll, fortrinnsvis i Storbritannia eller i Alexandria i Egypt. I første trinn av Operation Catapult ble skipene i de britiske havnene Plymouth og Portsmouth ganske enkelt entret om natten den 3. juli 1940. På den største undervannsbåten den gang, den franske Surcouf, som hadde søkt asyl i Portsmouth i juni 1940 etter den tyske invasjonen av Frankrike, gjorde besetningen motstand og to britiske offiserer og en fransk matros ble drept. Angrepet på de franske fartøyene i havn skapte vrede blant franskmennene mot deres allierte og øket spenningene mellom Churchill og lederen av de frie franske styrker, general Charles de Gaulle.
De øvrige skipene var to foreldede slagskip, Paris og Courbet, destroyerne Triomphant og Léopard, åtte torpedobåter, fem undervannsbåter og en rekke mindre skip. Mange – heriblant Surcouf – ble senere benyttet av De frie franske styrker. Noen sjøfolk sluttet seg til De frie franske styrker, mens andre ble sendt hjem til Frankrike.
Ultimatum
Den sterkeste franske flåtestyrken var eskadren i havnen Mers-el-Kébir i den franske besittelsen Algerie. Den bestod av de gamle slagskipene Provence og Bretagne, de moderne slagskipene (eller slagkrysserne) Dunkerque og Strasbourg, vannflyvermoderskipet Commandant Teste og seks destroyere under kommando av admiral Marcel-Bruno Gensoul. Den britiske admiralen, James Somerville fra Styrke H, som hadde base i Gibraltar, fikk ordre om å avlevere et ultimatum til franskmennene:
Somerville overleverte ikke ultimatumet personlig; det tilfalt den fransktalende kaptein Cedric Holland, sjef for hangarskipet HMS Ark Royal. Admiral Gensoul, som var fornærmet over at forhandlingene ikke ble foretatt av en overordnet offiser, sendte sin egen løytnant, Bernard Dufay. Det førte til forsinkelse og forvirring.
Innen forhandlingene formelt sluttet, ble det sendt opp britiske Fairey Swordfish-fly med eskorte av foreldede Blackburn Skua-fly fra hangarskipet Ark Royal for å kaste ned magnetiske miner på de franske skipenes vei til havet. Denne styrken ble fanget opp av franske Curtiss H-75-jagere. Selv om ingen Swordfish-fly gikk tapt, takket være eskorten av Skuaer, ble ett av dem skutt ned av franske jagere, og besetningen ble drept da flyet styrtet i havet. Det var de eneste tap britene led i slaget. .
Kort tid etter åpnet de britiske skipene, på ordre fra Churchill, ild mot sine tidligere allierte.
Angrepet
Britene åpnet ild på lengst mulig avstand den 3. juli kl. 16.56. Franskmennene svarte omsider, men ikke effektivt. Den tredje salven fra den britiske styrken, og den første som traff, forårsaket en eksplosjon i magasinet på Bretagne, som sank med 977 besetningsmedlemmer kl. 17.09. Etter omkring 30 salver stanset de franske styrker skytingen. I mellomtiden hadde britene skiftet kurs for å unngå beskytning fra de franske kystfortene. Slagskipene Provence og Dunkerque samt destroyeren Mogador ble skadet og satt på grunn av sine besetninger.
Det lyktes Strasbourg å unnslippe fra den beleirede havnen sammen med fire destroyere. Da disse fem skipene satte kurs mot åpent hav, kom de under angrep fra en gruppe Swordfish-fly utstyrt med bomber fra Ark Royal. To av dem gikk tapt, men besetningene ble reddet av destroyeren HMS Wrestler. Bombeangrepet hadde ikke større virkning, og Somerville gav sine styrker ordre til å innlede forfølgelsen kl. 18.43. De britiske kryssere HMS Arethusa og HMS Enterprise rapporterte at de var i kamp med en fransk destroyer. Klokken 20.20 avblåste Somerville forfølgelsen fordi han følte at hans skip var dårlig plassert for en nattlig kamp. Etter å ha motstått enda et Swordfish-angrep kl. 20.55 uten skader, nådde Strasbourg den franske havnen Toulon den 4. juli.
Den 4. juli senket de britiske undervannsbåter HMS Pandora den franske korvetten Rigault de Genouilly, som seilte fra Oran. Samme natt gjennomførte franske bombefly et gjengjeldelsesangrep mot den britiske flåten i Gibraltar uten større effekt. Da britene trodde at skadene på Dunkerque og Provence ikke var særlig alvorlige, gjennomførte britiske Fairey Swordfish-fly fra Ark Royal et angrep på Mers-el-Kébir om morgenen den 6 juli. En torpedo rammet patruljebåten Terre-Neuve som lå fortøyd ved siden av Dunkerque med en forsyning dybdebomber. Terre-Neuve sank hurtig og dens dybdebomber utløste en stor eksplosjon som forårsaket alvorlige skader på Dunkerque.
Etterspill
Det døde 1 297 franske sjøfolk og omkring 350 ble såret ved Mers-el-Kébir. Forholdet mellom Storbritannia og Frankrike ble alvorlig forverret, og tyskerne vant en stor propagandaseier. Som gjengjeldelse ble adskillige tusen kvinner og barn fra Gibraltar, som hadde vært evakuert til det franskkontrollerte Marokko, utvist med makt og tvunget ut på overfylte transportskip, mens de måtte etterlate de fleste av sine eiendeler.
Statsminister Churchill redegjorde for operasjonen i Underhuset dagen etter, og sa at «Vi hadde håpet frem til ettermiddagen at våre betingelser ville blitt godtatt uten blodsutgytelser». Om berettigelsen av selve angrepet sa han at han overlot dette «med tillit til Parlamentet; til nasjonen, til De forente stater, til verden og historien». Mens parlamentsmedlemmer jublet entusiastisk, tok Churchill sin plass mens tårene strømmet ned over ansiktet hans.
Den britiske admiralen, Somerville, var ikke begeistret for aksjonen og sa at det var «den største politiske feiltagelse i moderne tid, og vil reise hele verden mot oss ... vi skammer oss alle ...» Rent faktisk viste aksjonen at Storbritannia var innstilt på å fortsette krigen alene og samlet de britiske konservative omkring Churchill (selv om han var statsminister, var han ikke leder av partiet). Churchill selv erklærte senere at aksjonen betydde at «i de øverste regjeringskretser i USA ... var der ikke lenger tale om at Storbritannia ville gi opp.» Harold Nicholson rapporterte til Underhuset at han var blitt «befestet» av Churchills rapport om aksjonen.
De franske skipene i Alexandria i Egypt under kommando av admiral René-Emile Godfroy, herunder det gamle slagskipet Lorraine og fire kryssere, ble blokkert av britene i havnen den 3. juli og tilbudt samme vilkår som ved Mers-el-Kébir. Etter ømtålelige forhandlinger, som på britisk side ble ført av admiral Andrew Cunningham, innvilget den franske admiral den 7. juli å avvæpne sin flåte og bli i havn til krigens slutt. Der ble de til de sluttet seg til de allierte i 1943.
Den siste fase i Operation Catapult var et angrep den 8. juli med fly fra hangarskipet HMS Hermes mot det moderne franske slagskipet Richelieu ved Dakar. En torpedo traff og skadet skipet.
Dunkerque, Provence og Mogador ble reparert delvis og seilte over til Toulon.
Den 27. november 1942 forsøkte tyskerne å erobre den franske flåten med base i Toulon, en operasjon som hadde kodenavnet Fall Anton. Alle skip av militær verdi ble senket av franskmennene, herunder Dunkerque og Strasbourg.
Kortbane-EM i svømming 2006
Europamesterskapet i svømming på kortbane 2006 ble holdt i Mäkelänrinne svømmesenter (Mäkelänrinteen uintikeskus) i Helsingfors i Finland fra torsdag 7. desember til søndag 10. desember 2006. Det ble satt 3 verdensrekorder og 8 europarekorder under mesterskapet.
Austrått
Austrått har flere betydninger:
Helleristning
Helleristninger er førhistoriske bilder, hugget, skåret eller slipt inn i stein og fjell. Helleristninger er den ene hovedtypen av bergkunst; den andre er hulemalerier.
Christian Linthoe
Christian Linthoe (født 9. juli 1845, død 4. januar 1927) var en norsk arkitekt.
Helleristning
Helleristninger har gjerne motiver fra jakt eller jordbruk, og antas å ha hatt en magisk betydning. Helleristninger finnes over nesten hele verden. Viktige felter finnes i Sahara og Sør-Afrika, Australia og Amerika, og over hele det nordlige taigabeltet fra Skandinavia til Stillehavet. I Europa finnes de på De britiske øyer, Den iberiske halvøy, Sicilia og de italienske alper. I Norden forekommer de relativt ofte i Norge og Sverige, men også noen ganger på steinblokker i Danmark. Det er ikke funnet helleristninger i Finland. I nordisk sammenheng skjelner man mellom veideristninger og jordbruksristninger.
Veideristninger
Veideristninger fremstiller som regel scener med jaktbart vilt som rein, elg, bjørn, hval og fisk. Figurene kan være tegnet bare som konturer av dyrene, eller figurene er fylt med mønster. Noen ganger kan man ane at den indre anatomien av dyret er avbildet, nesten som et slags «røntgenbilde». Figurene kan forekomme enkeltvis, eller de kan være satt inn i en større sammenheng. Iblant kan de sistnevnte oppfattes som reelle situasjoner, eksempelvis som jaktscener. Menneskefigurer forekommer iblant, men oftest meget abstraherte.
Det er nærliggende å tolke ristningene direkte som ledd i jaktmagi, og det kan godt hende at noen av dem har hatt en slik funksjon. Imidlertid finnes etter hvert en god oversikt over beinmateriale fra samtidige boplasser. Materialet forteller at ikke riktig alle av de avbildede dyrene var viktige matkilder. Samtidig viser det at mange dyr ble ofte jaktet på ganske intensivt, men uten at de ble avbildet på ristningene. I dag vil man derfor heller se dyrene som symboler for dypere strukturer i samfunn og tenkning.
Christian Linthoe
Som arkitekt arbeidet Linthoe for det meste med bygninger oppført for egen regning, hvilket begrenset antallet noe. Han har etterlatt seg et mindre antall bygninger i området Bak Slottet, hvorav han selv og flere medlemmer av familien har bodd i den første:
Helleristning
Veideristninger
På veideristningene opptrer også figurer av abstrakt eller geometrisk form som ikke kan tolkes som direkte avbildning av noe konkret. Disse har vært gjenstand for flere tolkninger. En som har vært framme i senere tid er at det kan være gjengivelse av opplevelser i transe eller rus, og at de henger sammen med sjamanisme.
Christian Linthoe
Linthoes bygninger er preget av behersket nyrenessanse.
Helleristning
Veideristninger
Mange av disse ristningsfeltene ligger på steder som kan tolkes som liminale steder; «overgangssteder» i landskapet. Det kan være fosser og stryk i elver, ved karakteristiske landskapsformasjoner eller steder der vann, land og himmel møtes; steder som man kan tenke seg har hatt en form for rituell betydning.
Bildene på veideristningene er ikke mulig å datere direkte, og derfor har dette vært gjenstand for mye diskusjon forskere imellom. Nå er det for mange ristninger mulig å sette en antatt alder ved strandlinjedatering. Det er også mulig å anta tilknytning til daterbare boplasser i nærheten, og enkelte ganger går det an å kjenne igjen daterbare gjenstander på figurene. Da virker det som en tendens at de mest naturalistiske figurene tegnet med enkel kontur, kan være de eldste, og at de dateres til mesolitikum. Ristningene blir mer og mer abstrahert oppover i tid, men man regner med at samtlige hører hjemme i rene jeger/sankerkulturer.
Christian Linthoe
Linthoe var far til arkitekt og slottsforvalter Carl Ferdinand Linthoe og hadde også en sønn (1880–1926) med samme navn som hans eget.
Helleristning
Veideristninger
I Norge finnes veideristningene i hovedsak på nordre del av Vestlandet, i Midt- og Nord-Norge. Veideristningsfeltene i Alta er tatt med på UNESCOs verdensarvliste for kulturarv.
Jordbruksristninger
Jordbruksristningene dateres hovedsakelig til bronsealderen. Disse ristningene finnes over hele Sør-Norge og nordover til Helgeland, med konsentrasjoner bl.a. i Grenland, Lista i Vest-Agder, Rogaland, og indre deler av Trøndelag. Den ubestridt største konsentrasjonen finnes i Østfold. Denne henger sammen med et område på svensk side som strekker seg sørover hele Bohuslän. Her er også variasjon og mangfold i figurer størst. Sentrum i dette området er Tanum kommune sør for Strömstad, der helleristningsfeltene er oppført på UNESCOs verdensarvliste.
Motivene på jordbruksristningene viser et betydelig større mangfold og variasjon enn ved veideristningene. Det mest karakteristiske er skipet, men man finner også våpen, hester, stridsvogner, sol- og/eller hjulfigurer, trær, fotsåler og ikke minst skålgroper. Disse er utvilsomt det vanligste motivet. Menneskefigurer er vanlige, og de kan finnes i sammenheng med skip, enkeltstående eller i samhandling med andre mennesker. Enkelte av disse menneskefigurene vises som større enn de andre, og tolkes da gjerne som en framstilling av en guddom.
Mange av motivene som opptrer på de skandinaviske jordbruksristningene, for eksempel stridsvognene, kan peke mot middelhavslandene, og det er muligens ikke tilfeldig at det finnes ristninger med parallelle motiver til de skandinaviske i Nord-Italia, i Val Camonica i Brescia, men så var da også bronsealdermenneskene motivert for å reise. Bronse er en legering av kobber og tinn, men disse metallene opptrer sjelden i samme område. Følgelig måtte datidens mennesker dra vidt omkring for å skaffe seg bronse ved varebytte, og dette medførte en utveksling av tanker og forestillinger. På denne bakgrunn kan man se jordbruksristningene som et uttrykk for mytologisk og kosmologisk tankegods felles for de indoeuropeiske områdene.
Bievrávrre
Bievrávrre er en innsjø i Jokkmokk kommune i Sverige.
Sjøen får vanntilførsel vesentlig fra vest og sør. Utløpet er i sørøst, via en kort elvestrekning og gjennom Storselet til innsjøen Gárásj. Den økologiske tilstanden er vurdert som «god», kun med enkelte luftbårne forurensninger, slik det er over hele Sverige. Sjøen ligger i sin helhet innenfor Pärlälvens fjällurskogs naturreservat.
Det første leddet i sjøens navn er det samiske adjektivet bievrek, som betyr staselig, kjekk. Det siste leddet er en forkortet form av jávrre, sjø.
Lionel Batiste
Lionel «Uncle» Batiste (født 1. februar 1931, død 8. juli 2012) var en amerikansk jazzmusiker (vokalist og stortromme) og danser, kjent fra en rekke samarbeid med norske jazzmusikere.
Batiste virket som tamburmajor (grand marshall) i New Orleans og ledet egne besetninger, som det prisvinnende Tremé Brass Band og etablerte Dirty Dozen Brass Band (1972–). Selv ga han ut Lars Edegran presents Uncle Lionel (GHB Records, 2005).
Han hadde siden 1976 hyppige samarbeid med Ytre Suløens Jassensemble, som han (med Tricia Boutté) ga ut Way down yonder in New Orleans (Herman Records, 2001) med. Batiste tok også del i en landsomfattende 30-årsturne (2006). Som leder for jazzparaden i Moldejazz danset han med festivalåpnere som Ellen Horn (2000), Kjell Magne Bondevik (2003) , Valgerd Svarstad Haugland (2002–2004) , Vigdis Moe Skarstein (2005) , Åse Kleveland (2006) , Ketil Bjørnstad (2007) og Martin Revheim (2008).
Batiste ble også mye omtalt etter Orkanen Katrina som i 2005 tok alt han eide.
Misaki Oshigiri
Misaki Oshigiri (født 29. september 1992) er en japansk skøyteløper som konkurrerer i hurtigløp. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste individuelle resultat var nummer 22 på 1,500 meter.
Oshigiri trenes av den tidligere sprint-verdensmesteren Akira Kuroiwa.
Søren Christensen (riksombudsmann)
Christensen var i perioden 2005 til og med 2007 riksombudsmann på Færøyene. Tidligere har han vært generalsekretær i Nordisk ministerråd.
Cibungbulang
Cibungbulang er en by i provinsen Vest-Java på Java i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 207 500.
Fotogalleriet
Fotogalleriet er et Oslo-basert visningsted viet fotobasert kunst i Møllergata. Kunstinstitusjonen ble etablert i 1977, i 1979 organisert som en selvstendig stiftelse med Forbundet Frie Fotografer som største interessent. Fotogalleriet viser norske og internasjonale samtidskunstnere innen feltet av linsebasert kunst, og huser dessuten årlig Vårutstillingen. Dag Alveng og Tom Sandberg startet Fotogalleriet sammen med Bjørn Høyum i 1977 med ambisjon om å være et senter for nyskapende fotografiske praksiser. Fotogalleriet har mottatt støtte fra Kulturdepartementet siden 1986, en støtteordning som i 2012 ble overført til Norsk Kulturråd. Fotogalleriet mottar også støtte fra Norsk Fotografisk Fond og Oslo Kommune.
Sebastián Palacios
Sebastián Alberto Palacios (født 20. januar 1992) er en argentinsk fotballspiller som spiller for den greske klubben Panathinaikos.
Han har tidligere spilt som utlånt spiller for Unión de Santa Fe og Arsenal de Sarandí.
Kingsley Madu
Kingsley Madu (født 12. desember 1995) er en nigeriansk fotballspiller som spiller for den slovakiske klubben.
Han representerte Nigeria under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse i herrenes turnering.
Egyptologi
Egyptologi (fra «Egypt» og gresk -λογία, -logia; arabisk: علم المصريات‎‎; «læren om Egypt») er det vitenskapelige studium av oldtidens Egypt, dets sivilisasjon, historie, språk, litteratur, religion, arkitektur og kunst fra 4000-tallet f.Kr. og fram til slutten av dets innfødte religiøse praksis på 300-tallet e.Kr. Det brukes som et tidsmessig, tematisk og geografisk definert samlebegrep på studier utført av historikere, arkeologer, religions- og kunsthistorikere, lingvister og andre. De som arbeider innen feltet kalles egyptologer. Egyptologi er både et filologisk fag (studiet av språk og skriftsystem som hieroglyfer) som et arkeologisk fag.
Den moderne egyptologi, definert som et vitenskapelig studium, i motsetning til tidligere tiders antikvariske interesse for Egypt, så dagens lys i 1822, da Jean-François Champollion kunngjorde at han hadde dechiffrert hieroglyfene for første gang, ved hjelp av Rosettasteinen. Ved at man fikk tilgang til å lese innskrifter og bevarte papyri kunne studiet bevege seg fra gjetninger til et seriøst akademisk arbeid.
De første oppdagelsesreisende
De første oppdagelsesreisende var oldtidens egyptere selv. Thutmose IV restaurerte Sfinksen i Giza og hadde drømmen som inspirerte hans restaurasjon hogd inn på den berømte Drømmestelen. Mindre enn to århundrer senere ble prins Khaemweset, fjerde sønn av Ramses II, kjent for å identifisere og restaurere historiske bygninger, graver og templer, inkludert pyramider.
Middelalderen
I middelalderen reiste europeiske pilegrimer til det hellige land og enkelte av dem besøkte steder i Egypt, som kunne omfatte Kairo og dets omgivelser ettersom dette var stedet hvor den hellige familie hadde flyktet. De besøkte også de store pyramidene, som de antok var patriarken Josefs låve eller egentlig form lagerbygning (horreum, θησαυρός) grunnet et avsnitt i Første Mosebok. Et antall av pilegrimenes nedtegnelser (Itineraria) har overlevd og gir et innsyn i forholdene i disse epokene.
Muslimske lærde
Det var liten respekt over oldtiden i den muslimske tiden, og blant ble pyramidene benyttet som steinbrudd for byggarbeid i Kairo. Likevel viste en del muslimske lærde en viss interesse. Abdul Latif al-Baghdadi, en lærer ved Kairos religiøse Al-Azhar-universitetet på 1200-tallet, skrev detaljerte beskrivelser av oldtidsmonumentene. Tilsvarende skrev den egyptiske historikeren al-Maqrizi detaljerte redegjørelser av egyptiske levninger.
Europeiske utforskere
Europeisk utforskning og reiseberetninger om oldtidens Egypt begynte allerede på 1200-tallet og med kun leilighetsvise hentydninger til en mer vitenskapelig tilnærming, hovedsakelig ved pater Claude Sicard, Benoît de Maillet, Frederic Louis Norden og Richard Pococke. Tidlig på 1600-tallet målte den engelske matematikeren John Greaves pyramidene, inspiserte en brukket obelisk i Roma, som deretter ble sendt til jarlen av Arundels samling i London. Greaves utga deretter det illustrerte verket Pyramidographia i 1646.
Den jesuittiske presten Athanasius Kircher var kanskje den første til å antyde den fonetiske betydningen av egyptiske hieroglyfer ved å demonstrere koptisk som en levning av gammelegyptisk. På slutten av 1700-tallet nedtegnet Napoléon Bonapartes forskere egyptisk flora, fauna, og historie, og studiet av de mange aspektene av oldtidens Egypt ble langt mer vitenskapelig orientert. De franske undersøkelsene ble utgitt i en rekke bind titulert Description de l'Egypte fra 1809 og siste bind i 1829. Storbritannia erobret Egypt fra Frankrike og tok Rosettasteinen i besittelse.
Moderne egyptologi
Egyptologiens moderne historie begynner med invasjonen av Egypt ved den franske hæren til Napoléon Bonaparte. Den påfølgende utgivelsen av Description de l'Égypte gjorde tallrike kildemateriale fra oldtidens Egypt tilgjengelig for europeere for første gang. Jean-François Champollion, Thomas Young og Ippolito Rosellini var en del av de egyptologer som fikk bred tyngde i det akademiske miljøet. Tyske Karl Richard Lepsius var en tidlig deltaker i undersøkelser i Egypt; kartlegging, utgravning og nedtegnelser av flere steder. Champollion annonserte hans generelle tolkning av tegnsystemet til de egyptiske hieroglyfer for første gang ved å benytte den flerspråklige inskripsjonen på Rosettasteinen. Denne løsningen var en meget viktig utvikling av egyptologien. Med påfølgende økende kunnskap om egyptisk skrift og språk, ble det mulig å ta studiet av oldtidens egyptiske sivilisasjon til en større akademisk strenghet og gjorde det mulig å legge skriftlige kilder fra oldtidens Egypt til studiematerialet. Egyptologi ble mer profesjonelt via arbeidet til blant andre William Matthew Flinders Petrie. Han innførte teknikker for å utgave, nedtegne og bevare de arkeologiske funnstedene. Howard Carters ekspedisjon ga stor berømmelse til egyptologi, kanskje særlig hos det ordinære publikum, med spektakulære, pressedekkete undersøkelser. Mange høyt utdannede amatører reiste også til Egypt, inkludert kvinner som Harriet Martineau og Florence Nightingale, som begge skrev filosofiske utgivelser fra deres reiser, og som avslørte kjennskap til de siste europeiske egyptologiske undersøkelsene.
Det første store historieverk om Egypt ble utgitt i Paris på 1730-tallet og Histoire Ancienne (12 bind, 1730–1738) fikk umiddelbart en utbredt og stor effekt. Det ble skrevet av Charles Rollin og raskt oversatt til en rekke europeiske språk, blant annet til engelsk. Rollins rettesnor var mosebøkene i Det gamle testamente og introduserte den første farao som Noahs bestefar. Uansett hvor uhistorisk dette var, la faktisk Rollin ned prinsippene for hva egyptologi er den dag i dag i titlene til de tre hovedseksjonene av hans verk: 1) «En beskrivelse av Egypt»; 2) «Væremåten og skikkene til egypterne»; og 3) «Historien til kongene av Egypt». Den siste av de store historieverk om oldtidens Egypt som ble skrevet av en enkelt historiker var Alan Gardiner i 1961. Mellom dem representerer de begynnelsen og slutten på forskningstradisjon. De var begge produkter av den klassisk humanistiske tradisjonen i Europa, og deres verker var basert på oldtidens tekster, og hvor Rollin hadde Bibelen hadde Gardiner greske og romerske forfattere som sin hovedkilde, og som følge av Champollions dechiffrerte hieroglyfer, også hadde Gardiner også egyptisk skriftlige kilder tilgjengelig, men videreførte Rollins vektlegging i de tre nevnte hoveddeler.
Fokuset for denne historietradisjonen uten støtte i arkeologi er et fokus på faraoens Egypt. Hva som fulgte Champollions dechiffrering var på den ene siden at oversettelsen av oldtidens egyptiske tekster ga egyptologien en autentisk stemme, førte dets emne til begrensninger i forståelsen ved at hovedfokuset ble værende isolert i religionen og ved faraos hoff, avgrenset fra den øvrige oldtidsverden. Bruken av skriftlige kilder synes også å ha delt oldtidens egyptiske historie i to halvdeler, den faraoistiske perioden med hieroglyfer og en tidligere, en såkalt førdynastisk epoke fra før hieroglyfer ble benyttet. Først mer systematiske arkeologiske undersøkelser i siste halvdel av 1900-tallet ble det bygget bro over dette gapet. Det er et eget ministerium innen det egyptiske kulturdepartement som kontrollere utgravninger og gir tillatelse for egyptologer å utføre arkeologiske arbeid. Det benyttes nå geofysiske metoder og andre anvendelser av moderne avlesningsmetoder, blant annet satellittdata, for ytterligere å utvide egyptologiens virkeområde.
Standardteksten som forskere refererer til for studier i egyptologi var i tre tiår eller mer tyske Lexicon der Ägyptologie. Første bind ble utgitt i 1975. Hovedsakelig på tysk, men en del på engelsk og fransk.
Som akademisk fag
Egyptologi ble etablert som et akademisk fag ved forskningen til Emmanuel de Rougé i Frankrike, Samuel Birch i England, og Heinrich Brugsch i Tyskland. I 1880 revolusjonerte William Flinders Petrie, en annen britisk egyptolog, arkeologien ved kontrolelrte og vitenskapelig dokumenterte utgravninger. Petries arbeid bestemte at egyptisk kultur strakte seg tilbake så tidlig som 4 500 f.Kr. Den britiske stiftelsen Egypt Exploration Society (EES) ble grunnlagt i 1882 og andre egyptologer fremmet Petries metoder. Andre forskere arbeidet med å framstille en hieroglyfisk ordbok, utvikle et demotisk leksikon, og etablere et omriss av oldtidens egytpiske historie.
I USA ble opprettelsen av Det orientalske institutt ved Universitetet i Chicago og ekspedisjonen til James Henry Breasted til Egypt og Nubia til å etablere egyptologi som et prestisjefylt akademisk fag. I 1924 begynte Breasted Epigrafisk undersøkelse med det mål å framstille og utgi nøyaktige kopier av monumenter. På slutten av 1800- og begynnelsen av 1900-tallet utførte også flere amerikanske museer sine egne utgravninger i Egypt, blant annet med det mål å frakte oldtidsgjenstander ut av Egypt og til utstillingslokaler i USA.
Utdannelse
Egyptologi tilbys ikke som egen studieretning ved norske universiteter, men Universitetet i Bergen og Universitetet i Oslo tilbyr til tider emner som egyptisk språk, kultur og historie. Utenfor universitetene er fagmiljøet i Norge samlet i Norsk egyptologisk selskap. I Skandinavia kan man studere til egyptologiske universitetsgrader ved Københavns Universitet og Universitetet i Uppsala.
Maurice Grammont
Maurice Grammont (født 15. april 1866 i Damprichard, død 17. oktober 1946 i Montpellier) var en fransk romanist og språkforsker.
Grammont studerte i Freiburg under Rudolf Thurneysen, i Berlin under Johannes Schmidt og i Paris under Michel Bréal, Arsène Darmesteter, Jules Gilliéron, Gaston Paris, Henri d'Arbois de Jubainville og Ferdinand de Saussure. Fra 1892 til 1895 underviste han i lingvistikk i Dijon, og fra 1895 til 1939 hadde han lærestolen i grammatikk og filologi ved universitetet i Montpellier. Her grunnla han i 1905 et Laboratoire de phonétique expérimentale (laboratorium for eksperimentell fonetikk) og utga tidsskriftet Revue des langues romanes.
Blant utgivelsene hans kan særlig merkes Traité de phonétique (1933).
Jean-François Champollion
Jean-François Champollion (født 23. desember 1790 i Figeac i Lot i Frankrike, død 4. mars 1832 i Paris) var den første egyptolog i moderne forstand. Han er spesielt kjent for å ha dechiffrert hieroglyfene ved hjelp av Rosettastenen, noe som la grunnlaget for et studium av originale tekster fra oldtidens Egypt.
Bakgrunn
Jean-François Champollion var det yngste av syv barn (to døde før han ble født). Han ble oppdratt i trange kår. Hans far Jacques Champollion var en bokhandler fra Valjouffrey nær Grenoble som hadde slått seg ned i småbyen Figeac. Faren var en notorisk drukkenbolt, og moren synes å ha vært heller fraværende fra guttens liv.
Dermed var det broren Jacques-Joseph som hjalp ham under oppveksten. Det var Jacques-Joseph som lærte sin lillebror å lese, og støttet opp om hans utdannelse. Broren kan også ha vært opphavet til hans interesse for Egypt, siden han talte meget om at han ikke hadde kunnet følge med Napoleons ekspedisjon til Egypt.
Jean-François viste allerede som barn et eksepsjonelt språklig talent. Da han var seksten år gammel behersket han et dusin språk, et antall som senere økte. Han kunne blant annet latin, gammelgresk, hebraisk, amharisk, sanskrit, avestansk, pahlavi, arabisk, syrisk, kaldeisk, persisk og kinesisk.
Forsker
I 1809 ble han professor i historie i Grenoble. På grunn av sin interesse for det koptiske språk ble han invitert til å arbeide med en oversettelse av den nylig oppdagede Rosattestenen. I årene 1822–1824 arbeidet han med dette, og han klarte å finne nøkkelen til hieroglyfenes gåte.
Han ble senere professor i egyptologi ved Collège de France.
I sin søken etter flere egyptiske skrifter tilbragte han tiden fra juni 1824 til mars 1826 i Italia, særlig i Torino. Der fant og oversatte han Torinos kongepapyrus, en svært omfattende opplisting av de egyptiske faraoiske dynastier.
Etter en fransk-toskansk vitenskapelig ekspedisjon til Egypt langs Nilen til Wadi Halfa mellom august 1828 og desember 1829, der det ble avdekket beskrevne materialer fra steiner fra tidligere templer, var han svært utslitt, og i 1832 døde han i Paris etter et apoplektisk anfall, bare 41 år gammel.
Han ble gravlagt på kirkegården Père Lachaise i Paris.
Litteratur
Skjønnlitteratur
Jesús Capitán
Jesús Capitán Prada, bedre kjent som «Capi» ble født 26. mars 1977 i Camas, Sevilla og er en spansk tidligere fotballspiller.
Capi spilte som midtbanespiller i den spanske klubben Xerez CD. Han har tidligere spilt for Real Betis, hvor han blant annet var med på å vinne en cuptittel.
Capi har også fått muligheten til å spille med flagget på brystet hvor han har fått fire kamper. Hans debut kom i 2002 hvor tapte 0–1 mot.
Robert Bacher
Robert Fox Bacher (født 31. august 1905 i Loudonville i Ohio, død 18. november 2004 i Montecito i California) var en kjernefysiker, og en av de ledende personene i Manhattanprosjektet.
Han tok eksamen ved University of Michigan, og i 1943 ble han medlem av Manhattanprosjektet, hvor han var leder for avdelingen for bombefysikk i perioden 1944–1945. Etter andre verdenskrig gikk han inn i USAs atomenergikomité mellom 1946 og 1949. Han ble deretter professor ved California Institute of Technology.
Thorvald Heiaas
Thorvald Heiaas (født 20. september 1859, død 9. juni 1936 i Enebakk ) var en norsk politiker. Han var ordfører i Enebakk kommune i Akershus i to perioder fra 1899 til 1901 og fra 1911 til 1913.
Heiaas var også vararepresentant til Stortinget i en periode. Han var far til forfatter og lokalhistoriker Håkon Heiaas, en av stifterne av Enebakk historielag.
Rufus Isaacs
Rufus Daniel Isaacs, 1. marki av Reading, (født 10. oktober 1860 i London, død 30. desember 1935 i London) var en britisk jurist og politiker for Det liberale parti. Isaacs var Indias visekonge og generalguvernør fra 1921 til 1926 og utenriksminister i Storbritannia noen måneder i 1931.
Senere liv
Etter at han vendte tilbake fra India ledet Isaacs de liberale i Overhuset og ble også husets leder. Da arbeiderpartipolitikeren Ramsay MacDonald i august 1931 dannet en samlingsregjering bestående av representanter fra alle partier, ble Isaacs utenriksminister. Perioden hans ble imidlertid kortvarig og han gikk av i november samme år. Isaacs var den første jøde som ble utenriksminister i Storbritannia.
Utmerkelser
Isaacs mottok en rekke utmerkelser og hedersbevisninger. Han ble slått til ridder i 1910, utnevnt til baron i 1914, vicomte i 1916, jarl i 1917 og marki i 1926. Etter baronutnevnelsen i 1914 ble han omtalt som lord Reading.
Refleks
Refleks er en uvilkårlig reaksjon eller et ensartet atferdsmønster i kroppen som ikke er styrt av viljen. En refleks blir utløst av aktivering (stimulering) av sanseapparatet, som for eksempel smerte eller slag mot kroppen. Reflekser blir formidlet av nervesystemet. Studier av reflekser kan gi svar på hvordan dette systemet fungerer. Testing av reflekser kan brukes for å oppdage sykdom eller skader i nervesystemet hos mennesker eller dyr.
Eksempler
Refleks betegnes også som undersøkelse av refleksbuen, som er en test av samspillet mellom hjernen, ryggmargen og musklene som fungerer som et slags servosystem. Når en muskel blir litt forlenget et øyeblikk vil ryggmargscellene gi beskjed om at muskelen skal forkortes, og det kommer en sammentrekning. De vanlige muskler/steder man tester slik refleks er biceps og triceps i overarmen, patellar (kneskålsenen) og akillessenen i benet.
Brachioradialisrefleksen er mot benhinna ovenfor tommelen (ved klokkereima) som gir en bøying i albuen.
Abdominalrefleksen er å stryke en litt hard liten gjenstand på mavehuden fra siden, litt ovenfra, inn mot navlen. Mavemusklene vil trekke navlen i motsatt retning av bevegelsen.
Plantarrefleksen er å stryke en liten, hard gjenstand under foten framover mot tærne. Normalt vil tærne bøye seg.
Diffusjon (kommunikasjon)
Diffusjon i kommunikasjon er knyttet til Everett Rogers' teori om spredning av nye ideer og ny praksis i et samfunn. Teorier om diffusjon betegner en prosess hvor en innovasjon blir kommunisert over tid gjennom en kanal blant medlemmer i sosiale systemer. Teoriene er anvendelige for å forklare hvordan atferd adopteres i en populasjon og brukes som teoretisk grunnlag for å forstå forbrukeres atferd, hvordan nye trender, prinsipper og ideer sprer seg – eller ikke sprer seg. Diffusjonsteorien tilbyr også en strategi for hvordan man kan planlegge kommunikasjonskampanjer og markedsføringsplaner.
Bakgrunn for diffusjonsteorien
Diffusjonsteorien i kommunikasjonsforskning er nært knyttet til tostegshypotesen og studier av Katz & Lazarfeld (1955) og antagelsen om at medier ikke virker direkte på publikum, men gjennom opinionsledere. Tostegshypotesen introduserte personlig kommunikasjon og sosiale relasjoner som formidlende påvirkningsfaktor i forhold til hvordan medier påvirker vår kunnskap, holdninger og atferd. Diffusjonsteorien er påvirket av Shannon & Weaver's matematiske informasjonsteori som fokuserer på betydningen av usikkerhet og informasjonsprosesser. Mange forskere fra ulike felt har bidratt til diffusjonsteorien. For eksempel foreslo den franske sosiologien Tarde allerede i 1903 en S- kurve for å beskrive adopsjonsprosessen. Tarde identifiserte også den sosiale kategorien av "tidlige brukere" som en type opinionsledere og foreslo at disse var mer sofistikerte og bereiste og verdensvante enn andre brukere. Dette indikerte også at opinionsledere ville ha relativ sterk effekt på adopsjonsraten. Amerikanerne Gross og Ryan studerte ulike måter å drive landbruk på. De foreslo at i tillegg til S- kurven kunne diffusjon beskrives ut ifra en Bell- kurve for å angi hva slags sosiale grupper av brukere som bidrar til å spre innovasjonen. Gross og Ryan betegnet gruppene som innovatører, tidlig brukere, sene brukere og etternølere. I tillegg foreslo de at opinionsledere var en type endringsagenter som sammen med media påvirket innovasjonsprosessen. I kommunikasjonsfaget fra 1940- årene og framover stod diffusjonsstudier sterkt, spesielt studier av hvordan nyheter sprer seg. Sheatsley og Feldman (1964) fant for eksempel av 68 % av den amerikanske befolkningen hadde hørt at president Kennedy var skutt innen 30 minutter.
Everett Rogers' "The Diffusion of Innovations"
Innenfor kommunikasjonsforskning er diffusjonsteorien spesielt knyttet til Everett Rogers' bok "The diffusion of Innovations" (1962). Her presenterer Rogers mange av resultatene av sine egne og andres studier, samtidig som han syntetiserer bidragene og systematiserer dem.
Diffusjon
Rogers definerer en innovasjon som "The process by which an innovation is communicated through certain channels over time among the members of a social system (1995:5). Waldahl oversetter dette til “prosesser som kommuniserer en nyvinning til medlemmene i et sosialt system over en viss tid” (Waldahl s. 141)
Ifølge Rogers er det flere sett med variabler som påvirker en spredningsprosess i et gitt sosialt system. Slike variabler kan være systemets sosiale struktur: hvilke normer som gjelder, økonomi, graden av åpenhet og lukkethet. Generelt er det lettere og mer effektivt å spre nye ideer og praksiser i sosiale systemer som er preget av en gjennomgående høy sosioøkonomisk status, godt utbygde kommunikasjonskanaler og en positiv holdning til endringer. På den måten henger spredning av nye ideer og praksiser sammen med ulike teorier om kunnskapsgap og vekst.
Innovasjon
En innovasjon har,ifølge Rogers, spesifikke karakteristika: Den har rimelig presise bruksegenskaper, den skiller seg fra andre innovasjoner, den spres som den er og de tas individuelle beslutninger om anvendelse.Rogers presenterer fem kjennetegn ved en innovasjon som er avgjørende for hastigheten av adopsjonen:
Beslutningsprosesser på individnivå
Rogers analyserte spredningsprosesser som individuelle avgjørelser. For at en innovasjon skal kunne spres i et sosialt system representerer individuelle beslutninger en avgjørende barriere. Skjematisk hevdet Rogers at vi går igjennom fem stadier når vi skal vurdere å ta i bruk en nyvinning:
Beslutningsprosesser på gruppenivå
Rogers definerer fem idealtyper av mennesker for å beskrive hvor villig aktører er til å akseptere innovasjoner: ”Innovatører, Tidlige brukere, tidlig majoritet, sen majoritet og etternølere. Klassifisering av medlemmer i adopsjonskategorier er basert på den relative tiden brukt på å adoptere innovasjonen. Medlemmer innenfor hver av disse adopsjonskategoriene vil ha fellestrekk som kan forklare hvorfor disse adopterer nyvinningen og på hvilket stadium i diffusjonen.
Word of mouth
Diffusjonsteorien plasseres gjerne under paradigmet avmektige medier innenfor medie- og informasjonsvitenskap ettersom mediene ikke er de eneste påvirkningskildene. Innovasjonsprat (Word of mouth) hvor ulike brukere selv skaper oppmerksomhet rundt innovasjonen, formidler kunnskaper og meninger, deler sin erfaring og vurderinger spiller også en svært sentral rolle i spredningen av innovasjonen. Massemedia spiller sannsynligvis en større rolle i spredningsprosessen på et tidlig tidspunkt, mens WOM har en relativt større rolle når det gjelder tidlig majoritet og sen majoritet.
Treider Fagskoler
Otto Treiders Handelsskole, senere Treider Privatskole og Treider Fagskoler, var en norsk fagskole med utdanninger innen blant annet reiseliv, administrasjon og butikkledelse. Skolen ble grunnlagt av predikanten Otto Treider i 1882.
Treider var i sin tid Norges største og ledende handelsskole. Treider Fagskoler hadde lokaler i Nedre Vollgate i Oslo, og avdelinger i Bergen og Trondheim.
No Ordinary Family
No Ordinary Family er en amerikansk science fictionserie som gikk på ABC fra 2010 til 2011. Serien handler om familien Powell som etter en flyulykke oppdager at de har fått helt spesielle evner. De oppdager også at de ikke er de eneste som har disse evnene. Familiens far James «Jim» Powell spilles av Michael Chiklis. Julie Benz spiller rollen som Stephanie Powell som er moren til de to barna James «JJ» Powell, Jimmy Bennett og Daphne Nicole Powell, Kay Panabaker.
Treider Fagskoler
I 2020 ble Treider slått sammen med NKI Nettstudier. Selskapet Treider Fagskoler AS, som drev skolen den siste tiden, var eid av Anthon B Nilsen AS, som også eide NKI.
No Ordinary Family
I Norge ble serien sendt på TVNorge.
Fou
Fou (kinesisk: 缶, pinyin: Fǒu) er et amfora formet gammelt kinesisk  slagverkinstrument. Det er laget av brent leire og benyttes likesom en gong.
I den gamle kinesiske musikkinstrumentkategoriseringen bayin tilhører den kategorien leire.
Instrumentet er også kjent i Korea.
Se deg om i vrede
Se deg om i vrede (originaltittel: Look back in Anger) er den britiske dramatikeren John Osbornes mest kjente drama. Se deg om i vrede skapte furore da det ble satt opp på Royal Court Theatre i London i 1956. Det regnes som et skjellsettende verk i nyere britisk dramatikk. Stykket ble oversatt til norsk av Helge Krohg i 1977, men allerede i 1959 ble det spilt av Bjørn Jenseg og Odd Furøy på Studiescenen.
Stykket ble skrevet på sytten dager i en dekkstol på piren i Morecambe mens John Osborne selv spilte i teateroppsetningen Seagulls over Sorrento. Handlingen er i stor grad selvbiografisk, basert på tiden han bodde sammen med og kranglet med Pamela Lane mens hun bedro ham med en lokal tannlege. Osborne sendte manuset til agenter over hele London, og fikk det raskt i retur fra dem alle sammen. Til slutt sendte han stykket til English Stage Company, som George Devine nylig hadde etablert i London; det nye teaterkompaniet hadde inngått avtale om å overta Royal Court Theatre. Selskapets tre første produksjoner hadde floppet, og nå trengte de suksess om selskapet skulle overleve. De rykket inn en avisannonse der de søkte etter ny dramatikk, og mottok 750 manuskripter som svar. Imidlertid var det bare Osbornes tekst som Devine og hans kompanjong, regissøren Tony Richardson, hadde tro på. Osborne bodde på denne tiden i en husbåt på Themsen, og Devine rodde ut til ham for å gjøre avtale om skuespillet. Oppsetningen ble regissert av Tony Richardson og hadde Kenneth Haigh, Mary Ure og Alan Bates i rollene.
Stykket ble etter hvert en stor suksess, selv om det først fikk dårlige kritikker. Det fylte teatersaler fra West End i London til Broadway i New York, det ble også vist i Moskva, og i 1958 kom det en film med Richard Burton og Mary Ure i hovedrollene. Skuespillet gjorde Osbornes situasjon mye lettere, han gikk fra å være en kjempende ung dramatiker til å bli en rik og berømt, sint ung mann. I 1957 mottok han Evening Standard Drama Award som årets mest lovende skuespillforfatter.
I 1957 skilte han seg også fra Pamela Lane og giftet seg med Mary Ure.