cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Council on Foreign Relations’ historie
Oppstart i England og USA
Etter at gruppen fra Hotel Majestic kom tilbake til USA, så de at det var dannet flere nettverk i USA med et tilsvarende formål som deres, blant andre hadde Andrew Carnegie grunnlagt sitt Carnegie Endowment for International Peace (CEIP) i 1910. Gruppen valgte etterhvert å slutte seg sammen med en gruppering kalt Council on Foreign Relations, som var ledet av Elihu Root, utenriksminister under Theodore Roosevelt, vinner av Nobels fredspris i 1912, og også president for CEIP fra 1910 til 1925. CFR bestod av 108 finansfolk, industrialister og internasjonale advokater fra New York. I likhet med the Inquiry hadde også denne organisasjonen blitt opprettet for å utrede mulighetene for etterkrigstiden, men da sett fra et forretningsmessig synspunkt. For gruppen fra Hotel Majestic ble det sett som positivt å få tilført den finansielle handlekraften som CFR representerte. Den 29. juli 1921 ble de to organisasjonene slått sammen under navnet Council on Foreign Relations.
Den engelske avdelingen som ble avtalt opprettet på Hotell Majestic kom i gang tidligere enn CFR, under navnet Royal Institute of International Affairs i 1920 (kjent også som Chatham House). Det var imidlertid enighet mellom de to organisasjonene om at det ikke var ønskelig å slå dem sammen. Tvert imot ønsket begge organisasjonene å reservere seg til kun å oppta medlemmer fra sine egne respektive land.
Organisasjonen
Blant de første diskusjonstemaene som ble tatt opp var åpenhet rundt organisasjonens arbeid. Det ble bestemt at alt arbeid internt i CFR skulle være konfidensielt. Et unntak fra dette var CFRs første internasjonale foredragsholder, Georges Clemenceau, som hadde ledet fredsforhandlingene i Paris. Dette seminaret ble holdt for åpne dører og under stor publisitet.
Finansieringen av CFR skjedde hovedsakelig gjennom et sponsorprogram hvor 29 firmaer deltok. Dette gav et solid overskudd, og organisasjonen realiserte en aksjeportofolie verd 300 000$ like før børskrakket i 1929. Dette brukte den til å kjøpe et permanent hovedkvarter, en femetasjes bygård på 45 East 65th Street i New York.
Medlemsmassens sammensetning
Det nye CFR oppgav i sin første årsrapport i 1922 at organisasjonen hadde «sikret finansiell støtte til de første årene, og hadde 300 nøye utvalgte medlemmer.» Ved siden av medlemmer av de forutgående organisasjonene inkluderte dette nye og lovende personer som Herbert H. Lehman, W. Averell Harriman, og John Foster Dulles. CFR var fra starten av partipolitisk uavhengig. Organisasjonen var sekulær, og tillot også jøder å være medlemmer, noe som var mindre vanlig på den tiden. Organisasjonen var generelt mer opptatt av medlemmenes karrierepotensial og maktposisjoner, enn den var av deres sosiale klasse. Kvinnelige medlemmer var derimot et spørsmål som ikke ble diskutert.
Det kan påpekes at organisasjonens ledelse i stor grad var dominert av ansatte hos, og støttespillere til, John Piermont (JP) Morgan. Dette skal ha endret seg ved avslutningen av annen verdenskrig, hvor maktbalansen tippet mer i favør av støttespillere til Rockefeller-familien.
Arbeidsmetoder
Grunnleggerne av CFR var oppmerksom på at opinionen er en viktig faktor i demokratiet, men det var noe usikkerhet rundt hvordan denne burde formes og uttrykkes. Organisasjonens britiske motpart uttalte at «den rette offentlige mening blir hovedsakelig produsert av et lite antall mennesker som er i nær kontakt med fakta, og har gjennomtenkte synspunkter på de aktuelle spørsmålene». Innen CFR var der enighet om dette, og det ble valgt å følge en tilsvarende strategi.
Organisasjonen startet formelle studiegrupper, som fikk navnet the Rockefeller Studies Program, og mindre formelle diskusjonsgrupper. Disse var ledet av en mentor som brukte dem til å teste teorier og analyser, for så å publisere sine synspunkter under eget navn, og som sitt eget arbeid. Formålet var sjelden en uttalelse fra gruppene, eller fra CFR selv, men CFR stod gjerne for publiseringen.
I september 1922 lanserte også organisasjonen journalen Foreign Affairs med fire årlige utgaver. Abonnement på journalen var åpent også for ikkemedlemmer. Den ble en suksess, og hadde etter et halvt år et opplag på 5000. Andre publikasjoner ble etterhvert også dannet, blant annet de årlige The United States in World Affairs, Foreign Affairs Bibliography, og Political Handbook of the World. Publikasjonene tok for seg verdenspolitikken sett fra et amerikansk perspektiv, og var ikke primært rettet mot et internasjonalt publikum. Redaktør var professor i Det nære østens historie ved Harvard, Archibald Cary Coolidge. Han ble i 1928 etterfulgt av Hamilton Fish Armstrong, som fortsatte som redaktør frem til 1970.
Arbeidsområder
Blant de tidlige emnene for studiegruppe–programmet var situasjonen i forhold til bolsjevismen. En studiegruppe om dette ble dannet i 1923, foranlediget av Lenins nye økonomiske politikk, som så ut til å åpne for utenlandske investeringer. Halve studiegruppen bestod av representanter for firmaer som hadde gjort forretninger i det tidligere Russland.
Gruppens konklusjon var at det var trygt å investere, men at det ikke burde gjøres med et langsiktig perspektiv.
I 1925 tok Foreign Affairs opp Afrika som tema. Kontinentet var dominert av vaklende kolonimakter, og det var fullt av ubenyttede ressurser. Blant artiklene om temaet var også noen skrevet av en afro-amerikansk sosiolog, W.E.B. DuBois. Disse artiklene var dels provoserende for CFRs medlemmer.
Castle Rock Entertainment
Castle Rock Entertainment er en film-og TV-produksjonsselskap som ble grunnlagt i 1987 av Martin Shafer, regissøren Rob Reiner, Andrew Scheinman, Glenn Padnick og Alan Horn.
Council on Foreign Relations’ historie
Arbeidsområder
Latin-Amerika var også av stor interesse for organisasjonens medlemmer. Kompetansen på området hadde de først og fremst gjennom selskaper og industrielle prosjekter, men medlemmene følte ikke at de nådde frem til USAs befolkning med denne. I 1935 ble det dannet en studiegruppe rundt det amerikanske kontinentet i sin helhet, som et to års tilbakeblikk på den gode nabopolitikken fra Franklin D. Roosevelts New Deal. Dette utløste imidlertid protester, fordi det kunne implisere at USAs selskaper ikke hadde vært «gode naboer» før Roosevelts tid. Studiegruppen skiftet derfor navn til Current Relations with Latin America.
Castle Rock Entertainment
Dette er et datterselskap av Warner Bros Entertainment, som igjen er en enhet av Time Warner. Selskapet hentet navnet fra en fiktiv by plassert i delstaten Maine i boken The Dead Zone av den berømte amerikanske forfatteren Stephen King.
Council on Foreign Relations’ historie
Organisasjonen
Med 50 000 $ i prosjektstøtte fra Carnegie Corporation of New York tok CFR i 1937 initiativ til å starte tilsvarende organisasjoner i åtte andre byer i USA.
Castle Rock Entertainment
Selskapet ble opprinnelig støttet av The Coca-Cola Company, den daværende morselskapet til Columbia Pictures. Selskapets grunnleggere eide en prosent-andel av dette selskapet. Senere ble eierskapet flyttet til Sony Pictures Entertainment. I 1989 ble Castle Rock Entertainment støttet av et datterselskap av Westinghouse. Og kort tid senere inngikk Castle Rock en avtale med Nelson Entertainment som delfinansierte Castle Rock-filmene. Nå er Castle Rock et datterselskap av Warner Bros. Entertainment, Inc.
Council on Foreign Relations’ historie
Organisasjonen
CFR forsøkte også å øke sin rekkevidde ved å søke å rekruttere fagforeningsledere. Ved utløpet av annen verdenskrig var to fagforeningsledere medlemmer i CFR, David Dubinsky og Robert J. Watt fra American Federation of Labor (AFL), og i ti-årene etter kom to presidenter for sammenslutningen mellom AFL og Congress of Industrial Organizations (AFL–CIO), Lane Kirkland og Thomas R. Donahue. Også presidenten for Communications Workers of America, Glenn Watts satt en periode i CFRs styre.
Castle Rock Entertainment
Castle Rock har i tillegg til filmer, også produsert en rekke populære TV-programmer, for eksempel den vellykkede serien Seinfeld, og den animerte situasjonskomedien Mission Hill.
Council on Foreign Relations’ historie
Arbeidsområder
Armstrong var en sterk talsmann for intervensjon mot nazismen og fascismen i Europa og Asia, og han benyttet redaktørstillingen sin til å fremme dette synet med egne innlegg og inviterte artikkelforfattere. Etter å ha intervjuet Hitler i 1933, like etter at han hadde tatt over som diktator i Tyskland, tok Armstrong også initiativ til oppstart av en studiegruppe rundt USAs nøytralitetspolitikk overfor fascistisk aggresjon. Han introduserte Allen Welsh Dulles, en tidligere studiekollega og John Foster Dulles bror, som leder for gruppen. Sammen med Allen Dulles skrev Armstrong i 1936 boken Can We Be Neutral?, som gikk til angrep på ideen om at USA kunne holde seg nøytral, og han overtalte Walter Lippman til å skrive artikler rundt temaet i Foreign Affairs. Temaet var en kilde til splittelse i organisasjonen, hvor intervensjonister og isolasjonister ble stående skarpt på hver sin side. Dette ble blant annet tydeliggjort ved at brødrene Allen og John Foster Dulles inntok motsatte synspunkt på dette. Uenigheten varte frem til angrepet på Pearl Harbor i 1941.
Tross uenigheten reiste Armstrong og et annet styremedlem fra CFR i 1939 til Washington for å møte assisterende utenriksminister George S. Messersmith. De foreslo et tilsvarende prosjekt som the inquiry, en diskret studiegruppe som utforsket USAs forretningsmessige og politiske muligheter rundt den politiske situasjonen i Europa og Asia under og etter den kommende krigen.
Gruppen som ble opprettet etter dette møtet fikk navnet War and Peace Studies. Nesten hundre medlemmer av CFR (av totalt 663 medlemmer) deltok i gruppen gjennom de neste fem årene. Gruppens arbeid foregikk i hemmelighet, og ikke engang andre medlemmer av organisasjonen kjente til arbeidet som ble gjort. Den ble finansiert av Rockefeller-stiftelsen. Gruppen var aktiv frem til 1945.
«War and peace studies»–gruppen, som ble ledet av Isaiah Bowman, var delt inn i fire deler: Økonomi og finans, sikkerhet og våpen, territoriell, og politisk. Hvorvidt gruppen fikk stor politisk relevans er usikkert. Gruppen produserte 682 memoranda som ble stemplet som klassifisert og sirkulert i ÙSAs statsapparat. Blant disse var et som tok for seg mulighetene i Kina etter et nedkjempet Japan, men historikere kan ikke med sikkerhet slå fast om avgjørelsene USA tok også ville ha blitt gjort også uten disse dokumentene. Et sted hvor en slik kobling sannsynligvis kan ses mellom organisasjonen og konkrete politiske handlinger er USAs annektering av Grønland etter Tysklands invasjon av Danmark. Gruppen hadde en måned tidligere publisert The Strategic Importance of Greenland, hvor det ble argumentert at Grønland var en del av det nordamnordamerikanske kontinentet, og derfor kom inn under Monroedoktrinen. Bowman ble umiddelbart kalt inn til konferanse hos president Roosevelt om dette, og da Tyskland invaderte Danmark ble også Grønland annektert av USA.
Gruppen utviklet også begrepet «the grand aerea». Dette var det området som var nødvendig for USA å kontrollere for å sikre tilstrekkelig med resurser til USA som stormakt etter krigen. Området innbefattet det sør og nordamerikanske kontinentet, Det fjerne østen, samt det tidligere britiske imperiet.
Mer tydelig er gruppens påvirkning på utformingen av etterkrigstidens institusjoner, og gruppens medlemmer var aktive under Dumbarton Oaks-konferansen i 1944, som diskuterte verdens fremtidige økonomiske organisering, og San Francisco-konferansen (UNCIO) i 1945, som planla etableringen av FN, som skulle erstatte det britiskdominerte Folkeforbundet. Sammen med opprettelsen av FN kom også de såkalte Bretton Woods institusjonene: Det internasjonale pengefondet (International Monetary Fund – IMF) og Verdensbanken (International Bank for Reconstruction and Development). Avtalene som ble inngått i Bretton Woods bandt også alle IMF–landenes valuta til USAs dollar, og gjorde den til den gjeldende internasjonale valuta.
Etter angrepet på Pearl Harbor gikk en stor del av gruppens ledende medlemmer inn i statsapparatet, og flere fikk betydning for utviklingen av krigens og etterkrigstidens politikk og institusjoner. Blant disse kan Allen Dulles nevnes, som fikk stor betydning for oppbyggingen av OSS, og senere for CIA.
Organisasjonen
CFR vokste kraftig i løpet av annen verdenskrig. I 1945 hadde antallet søstergrupper i andre byer vokst fra åtte til 25, og 20 forskere var blitt ansatt på full tid. Hovedkvarteret CFR kjøpte i 1929 var blitt for lite, og i 1944 fikk organisasjonen overta et større herskapshus på det sydvestlige hjørnet av 68th Street og Park Avenue. Dette ble donert av enken etter Harold I. Pratt, direktør for Standard Oil of New Jersey og medlem i CFR siden 1923. Oppussingen og forvandlingen til kontor og møtelokaler ble finansiert av 200 av medlemmene, ledet av John D. Rockefeller, Jr.
Foreign Affairs, som hadde vokst til et opplag på 17 000, og CFRs andre publikasjoner, fikk også sine redaksjonslokaler der.
Medlemsmassens sammensetning
Frem til 1946 hadde 35 av 55 av CFRs ledelse sin utdannelse fra ett av de åtte Ivy League universitetene; 12 fra Harvard, 9 fra Columbia, syv fra Yale. Syv andre hadde vært ved utenlandske universiteter, hvorav tre ved Oxford.
Arbeidsområder
Delvis grunnet frykt for at CFRs britiske motpart, Chatham House, skulle lykkes i å «kuppe» krigshistorien med Storbritannia som krigens redningsmenn og seierherrer engasjerte CFR en av sine egne medlemmer gjennom mange år, en anerkjent historiker ved navn William L. Langer, til å nedtegne historien om annen verdenskrig. En tilsvarende anerkjent historiker, Charles A. Beard, uttalte seg svært kritisk om dette, og mente at CFR, Rockefeller–stiftelsen, og USAs utenriksdepartement samarbeidet om å skapet et «historie–monopol», hvor kritiske spørsmål til offentlige uttalelser og propaganda ikke var ønsket. Denne kritikken ble betraktet som å komme fra venstresiden, men det kom også kritikk fra høyresiden, blant annet fra spaltisten George Sokolsky, som mente CFR var en eliteorganisasjon bestående av internasjonalister og monopolister, og sammenliknet organisasjonens målsetning med Hitlers og Stalins. Bare to av flere planlagte bind utkom.
Etterkrigstiden var preget av store globale politiske endringer, og CFR var et senter for debatt rundt den nye politiske virkeligheten. Det ble dannet studiegrupper rundt forholdet til Sovjetunionen, hvor det ble argumentert både for fiendtlige og moderate linjer. En av CFRs ledere, Percy Bidwell, hadde allerede i 1944 tatt kontakt med Sovjetunionens ambassadør med et forslag om et felles diskusjonspanel mellom USA og Sovjet, noe som ble avslått. På denne tiden returnerte Allen Dulles fra OSS i Sveits, og ble en av de mer aktive lederskikkelsene i CFR i etterkrigsårene. Han var en av tilhengerne av en konfronterende linje overfor Sovjetunionen. Det samme gjaldt den kjente historikeren og anti–kommunisten David Dallin. Studiegruppens leder, George S. Franklin, Jr., produserte tidlig i 1946 en rapport som anbefalte fortsatt stor amerikansk militær styrke, men ellers en moderat linje overfor Sovjet. Rapporten ble nedstemt av CFRs ledelse med begrunnelsen at den var utdatert, og ble ikke publisert. I løpet av den første halvdelen av 1946 vant synspunktet om en konfronterende linje frem i CFR.
Den avgjørende endringen kom likevel først med George Kennans lange telegram fra februar 1946. I januar 1947 delte Kennan sine bekymringer i en presentasjon for en liten studiegruppe i CFR, hvor George S. Franklin deltok. Han brakte dette videre til Armstrong, som inviterte Kennan til å skrive en artikkel om temaet i Foreign Affairs. Kennan var motvillig, men skrev en artikkel delvis basert på telegrammet, og delvis på den hemmeligstemplede Clifford-Elsey rapporten, som tok telegrammets synspunkter og oversatte disse til praktisk politikk. Artikkelen ble publisert anonymt, med X som signatur. Selv om det på det tidspunkt var kjent at det var Kennan som var forfatteren ble denne artikkelen derfor kjent som X-artikkelen. Den regnes som en av de mest innflytelsesrike artiklene som ble skrevet i løpet av det tyvende århundre, hvor tre av artikkelens linjer fikk spesielt stor betydning: Kennan anbefalte en politikk med «oppdemming» (containment) av kommunismen. Telegrammet og artikkelen regnes som selve grunnlaget for den kalde krigens opprustningsstrategier og politiske avstand mellom øst og vest. Kennan selv hevdet i ettertid at hans mening ikke var ment å bli tatt til inntekt for fysisk og militær oppdemming, og at det aldri hadde vært hans syn at Sovjetunionen kunne komme til å angripe USA. Men en intervensjonistisk tolkning passet bra med den utenrikspolitikken Truman-administrasjonen var i ferd med å utvikle, og med Marshallhjelpen som George C. Marshall presenterte for kongressen samme måned som X–artikkelen ble publisert, og det ble denne politikken som vant frem. «Oppdemming» ble også det aktuelle prosjektet for CFR på slutten av 1940–tallet, og det ble blant annet dannet studiegrupper som vurderte hvordan USAs økonomiske støtte til gjenoppbygging best skulle benyttes.
Blant spørsmålene som ble diskutert i forbindelse med oppdemmingen mot kommunismen var valget i Italia i 1948. Det var alvorlig bekymring blant medlemmene om at det italienske kommunistpartiet (PCI) skulle kunne komme til makten. Diskusjonsgruppene rundt dette fikk ikke bruke organisasjonens navn, fordi det kunne skade dens renommé som partipolitisk uavhengig. Denne bekymringen ble delt også ellers i statsapparatet, blant annet avspeilet i ca 10 millioner $ i hemmelig finansiell støtte til italienske kristendemokratiske politikere og til medlemmer av Azione Cattolica (Katolsk Aksjon), en katolsk politisk gruppering. Disse pengene ble delvis gitt fra private sponsorer, og delvis tatt fra fond øremerket for gjenoppbygging av Europa, og de ble utlevert gjennom det nyopprettede CIA. Allen Dulles var en av dem som argumenterte sterkt for en slik støtte, både innen CFR og, som leder for CIA, internt i den amerikanske administrasjonen. Kristendemokratene vant valget i Italia, men landet ble også senere et sted for konfrontasjoner mellom kommunistiske og kapitalistiske krefter.
Oppdemmingspolitikken ble også viktig for USAs politikk i Latin-Amerika i etterkrigstiden. Peter Gross påpeker at CFR allerede på 30–tallet hadde vanskelig å nå gjennom i USA med medlemsmassens synspunkter om Latin-Amerika, som disse først og fremst hadde skaffet seg gjennom industrielle erfaringer.
Murray Rothbard påpeker at CFR, og fremtredende medlemmer derfra, hadde en nøkkelrolle i påvirkningen for kuppet mot Arbenz i Guatemala i 1953. Utgangspunktet var en CFR–studiegruppe som høsten 1952 arbeidet med politisk uro i Sør–Amerika. Denne var ledet av en tidligere statssekretær og daværende konsulent for United Fruit Company, Spruille Braden, og diskusjonsleder for det første møtet en av United Fruits direktører, John McClintock. Gruppens arbeid ledet blant annet til at Adolf A. Berle, Jr bestemte seg for å kontakte Nelson Rockefeller og be ham om å legge press på president Eisenhower for å få Arbenz kastet. Studiegruppens arbeid ble fulgt opp av en studiegruppe under en annen tankesmie, National Planning Association, som endte med å anbefale drastisk handling for å forhindre kommunistisk infiltrasjon i Sør–Amerika. Denne gruppen var ledet av CFRs sekretær og visepresident, Frank Altschul, og 15 av de 22 medlemmene som signerte studiegruppens rapport var også medlemmer av CFR. Rothbard påpeker også at åtte av tolv identifiserte organisatorer av kuppet innen USAs administrasjon var medlemmer av CFR, eller ble det i årene like etter. Blant disse var president Eisenhower, Allen Dulles, John Foster Dulles, John M. Cabot, Frank Wisner, Henry F. Holland, Walter Bedell Smith og Henry Cabot Lodge jr. Han påpeker videre at flere av disse, bla Cabot og Dulles–brødrene, også hadde tett tilknytning til United Fruit.
Organisasjonen
Utvidelsene etter krigen førte til økte utgifter. Ved siden av økte inntekter fra medlemmene bidro også private stiftelser til CFRs drift ut over 1950–tallet. Rockefeller–stiftelsen og Carnegie Corporation of New York gav 500 000 $ hver, og i 1954 gav Ford-stiftelsen 1 500 000 $.
CFRs vekst fortsatte også i etterkrigsårene. Medlemsmassen passerte 1 000 på slutten av 1940–tallet, og Foreign Affairs passerte et opplag på 50 000 på slutten av femtitallet.
John J. McCloy, partner i forretningsadvokatfirmaet Milbank, Tweed, Hope, Hadley & McCloy, juridiske rådgivere for Rockefeller–familien og Chase Bank, overtok som styreleder for CFR i 1953 og hadde vervet frem til 1970.
Arbeidsområder
Etter koreakrigens slutt i 1953 vendte CFR blikket mot resten av Indokina. Det ble diskutert amerikansk intervensjon i Vietnam allerede i 1953, men flertallet av medlemmene skal ha vært reservert i forhold til dette forslaget. Debatten rundt Indokina fortsatte imidlertid ut over femti- og sekstitallet. Det er ikke tegn til at CFR førte samtaler med Ngo Dinh Diem, som levde i eksil i USA. Med amerikansk støtte ble Diem president i Vietnam i 1956, etter at franskmennene hadde trukket seg ut av landet i 1954. Han ble avsatt og henrettet i 1963, etter en blodig borgerkrig.
Senator Joseph McCarthys jakt på kommunister internt i USA, mccarthyisme, ble også debattert gjennom femtitallet. Politikken var lite likt innen CFR, og ble betraktet som et skjult angrep på øst-kystens politiske etablissement i sin helhet.
Den kjernefysiske opprustningen var også et tema. Den 12. januar 1954 gav daværende utenriksminister John Foster Dulles en tale under en større middag i CFR. Han uttalte der at «ingen lokale krefter vil kunne motstå kommunistenes landstridskrefter [...] lokale krefter må støttes av den avskrekkende virkningen av massiv tilbakeslagskraft». Dette var i tråd med politikken til Eisenhower–administrasjonens strategi om å basere seg på «stor kapasitet til å slå tilbake».
Disse debattene førte til at det ble opprettet studiegrupper rundt den kalde krigen og opprustning. Den den gang unge intellektuelle Harvard–mannen Henry Kissinger ble utpekt til å lede disse. Som et resultat av dette arbeidet publiserte Kissinger i 1957 boken Nuclear Weapons and Foreign Policy. Boken nådde bestselgerlistene i USA.
Organisasjonen
Også gjennom 60–tallet forsøkte organisasjonen å utvide sin rekkevidde:
I 1962 startet CFR et program for å bringe utvalgte offiserer fra flyvåpenet i kontakt med organisasjonens medlemmer og arbeid, ved å la dem bruke et år til forskning og refleksjon ved Harold Pratt–huset. Dette ble en suksess, og programmet ble utvidet til også å omfatte hæren, marinen og marinekorpset.
I 1967 startet CFR også et International Affairs Fellowship Program, som i praksis ble en form for utvekslingsprogram mellom intellektuelle og statlige ledere.
Ut over 60–tallet ble også kvinners adgang til medlemskap i organisasjonen debattert. Det var mye motstand mot dette blant de eldre medlemmene, men på slutten av 60–tallet (1970? ) fikk kvinner adgang.
Arbeidsområder
Kissinger en rekke andre artikler i Foreign Affairs ut over 1960–tallet, frem til 1969, hvor han ble nasjonal sikkerhetsrådgiver for Richard Nixon. I 1965 publiserte CFR også en annen intellektuell som skulle få stor betydning, Zbigniew Brzezinski, med boken Alternative to Partition. Blant andre nevneverdige bøker publisert av CFR på 1960–tallet kan nevnes Richard N. Coopers The Economics of Interdependence, og Harvardprofessoren Stanley Hoffmanns Gulliver’s Troubles: The Setting of American Foreign Policy.
Blant temaene som var problematiske på 60–tallet var konflikten i Vietnam det vanskeligste. Det var dyp splittelse rundt temaet internt i CFR, og ingen studiegrupper ble dannet rundt dette i perioden 1964–68.
Temaet ble til slutt tatt opp i Foreign Affairs i 1968, etter Tết-offensiven. Armstrong la gjennom en rekke nummer ikke skjul på at han var motstander av krigen, og advarte kraftig mot den virkning den hadde diplomatisk for USA.
Ut over 60–tallet kom også USAs politikk overfor Kina på agendaen. Allerede i 1960 publiserte CFR professor A. Doak Barnetts skjellsettende bok om temaet, Communist China and Asia, og i 1964, samme året som Kina detonerte sin første kjernefysiske bombe, ble et fireårig CFR–prosjekt rundt forholdet USA–Kina satt i gang. Det ble publisert flere rapporter av ledere for disse gruppene, og prosjektet ble summert opp i publikasjonen The United States and China in World Affairs i 1969. Det ble blant annet uttrykt at den diplomatiske stillstanden mellom myndighetene i USA og Kina burde avsluttes, og det ble foreslått at både Taiwan og Kina ble anerkjent som selvstendige stater. I 1969 ble Nixon valgt som president i USA. Han var kjent som en over lang tid uttalt fiende av det kommunistiske styret i Kina. Tross dette sendte Nixon i hemmelighet Henry Kissinger som utsending til Kina i 1971, for å opprette kontakt med det kinesiske styret, og fulgte selv etter på offisielt besøk i 1972.
Organisasjonen
70–tallet førte med seg store endringer for CFR. Lederen for Chase Manhattan Bank, David Rockefeller sr., overtok som styreformann etter John J. McCloy som hadde hatt posten i 17 år. Sammen med Cyrus R. Vance satte Rockefeller i gang med å modernisere organisasjonen. Samtidig besluttet styret å ansette en administrerende direktør på full tid. Bayless Manning ble valgt, og fikk tittelen «president».
Sammen med innføringen av medlemsrettigheter for kvinner innførte CFR også fem års periodemedlemskap for personer mellom 22 og 27 år (senere flyttet til 30–36 år. ) Dette bidro til en foryngelse av organisasjonen.
I 1972 åpnet CFR også en Washington–avdeling, den har vokst, og utgjør nå en betydelig del av organisasjonen.
Arbeidsområder
Tidlig på 70–tallet startet Manning og CFRs direktør for studiegrupper, Richard H. Ullman, et større prosjekt kalt 80–talls prosjektet (the 80's project.) Dette skulle studere temaer rundt et internasjonalt samfunn etter øst–vest konflikten. 80–talls prosjektet var ment å være åpent, både for deltakelse fra ikkemedlemmer, og i det at publikasjonene var ment å være offentlige, og ikke begrenset til statlige ledere.
Gruppen produserte mer enn 25 publikasjoner mellom 1977 og –82, som til sammen inneholdt mye av det som siden har blitt kjent som globale spørsmål. Bredden av de nye spørsmålene som ble diskutert vises igjen i titler som Beyond the North-South Stalemate, International Disaster Relief, Enhancing Global Human Rights ogControlling the Future Arms Trade.
1980–tallet
I 1985 trakk David Rockefeller seg som aktiv styreleder for CFR, men beholdt tittel som æresstyreleder. Han ble etterfulgt av Peter G. Peterson, en av grunnleggerne av den NewYork–baserte Blackstone Group og tidligere finansminister.
Nevneverdig blant de av CFRs medlemmer som fortsatte tradisjonen med «inn og ut–vandring» i de politiske administrasjonene var Lord og Tarnoff.
Organisasjonen
Styrelederen for CFR, Peterson, ble i løpet av 90–tallet etterfulgt av Jeane J. Kirkpatrick og Maurice R. Greenberg. William G. Hyland trakk seg som redaktør for Foreign Affairs i 1992, og overlot jobben til James F. Hoge.
Det ble også utviklet nye metoder for å spre ideene og synspunktene som kom frem fra studiegruppene, og for å videreutvikle disse. Blant annet begynte CFR å sende ledende medlemmer til møter med internasjonale statsledere i Russland, Kina, Ungarn, Polen, Vietnam og Midtøsten.
Under Gelbs ledelse utvidet organisasjonen sitt arbeid for å utvide sin innflytelse gjennom nasjonale programmer, blant annet gjennom fjernsynssendte debatter. Dette gjaldt riktignok kun for debatter og talere av spesielt stor betydning, majoriteten av CFRs møter og meningsutvekslinger foregikk fremdeles under den gamle betingelsen av taushetsplikt og konfidensialitet. Studieprogrammets formålsparagrafer ble også utvidet med to punkter: å studere regler og mønstre for utenrikspolitikk, og å utvikle nye ideer for USA og det internasjonale samfunnet.
Arbeidsområder
De brå politiske endringene på 90–tallet dominerte CFR i denne perioden, men 80–talls prosjektet hadde også gitt et godt grunnlag for forståelse av den nye situasjonen etter den kalde krigen.
I 1990 publiserte CFR rapporten Sea Changes: American Foreign Policy in a World Transformed. Den bestod av artikler fra 17 innflytelsesrike eksperter, som viste hvordan internasjonal politikk stod foran en fundamental endring, heller enn en mindre overgang.
Organisasjonen
I et intervju i 2004 uttalte CFRs medlemskapsdirektør at interessen for CFR hadde steget betydelig etter terrorangrepet 11. september 2001, og nevnte som et eksempel at antallet søknader til periodemedlemskap hadde økt med 36% siden 2000. Dette førte blant annet til en foryngelse av medlemsmassen.
Andelen kvinnelige medlemmer hadde i 2004 steget til 28%, av en medlemsmasse på totalt 3700.
Didier Zokora
Didier Zokora (født 14. desember 1980 i Abidjan) er en ivoriansk fotballspiller som spiller for den indiske klubben FC Pune City og landslaget til. Han spilte samtlige kamper til Elfenbenskysten i VM i Tyskland 2006.
Council on Foreign Relations’ historie
Organisasjonen
Richard Haass overtok som president for organisasjonen i juli 2003. Han kom fra en stilling som Director of Policy Planning i det amerikanske forsvarsdepartementet under G.W.Bush, og som nær rådgiver for utenriksminister Colin Powell.
Arbeidsområder
Organisasjonen var blant de tidlige til å advare om USAs fallende popularitet i verdensopinionen. Allerede i 2002 publiserte organisasjonen en rapport som anbefalte omgående endringer i USAs PR–arbeid. Det ble påpekt at selv om de negative holdningene til USA var spesielt fremtredende i muslimske land, var problemet globalt. Som årsaker viste rapporten til USAs konstante og uforbeholdne støtte til Israel, samt den manglende viljen til å gi kritikk for landets fremtreden i Palestina. Krigen i Afghanistan var heller ikke særlig populær (rapporten ble skrevet før invasjonen av Irak.) Rapporten viste også til at USAs manglende vilje til å slutte seg til klimaavtaler, og det at landet nekter å slutte seg til en internasjonal domstol for krigsforbrytelser, hadde provosert mange europeere. CFRs advarsler ble fulgt av USAs opprettelse av Office of Global Communications, med mandat til global PR for USAs politikk.
Kristian Kjøndal
Kristian Bredvei Kjøndal (født 5. oktober 1985 i Larvik) er en norsk profesjonell pokerspiller og prestesønn fra Tjølling i Larvik.
Kjøndal var nominert i klassen «beste live-spiller» når PokerStars i samarbeid med Norsk Pokermagasin, danske Ace Magazine og svenske Poker Magazine skulle kåre Skandinavias beste pokerspillere.
Kjøndal er også internettspiller kjent som «Kris85» i Prima Poker network og «Pokerkong1» på PokerStars og Full Tilt Poker.
Fra og med 2008 overstiger hans totale gevinster i live turneringer $1 000 000.
SN1-reaksjon
En SN1-reaksjon (unimolekylær reaksjon) er en substitusjons reaksjon i organisk kjemi. Tallet 1 er brukt til å indikere mekanismen som treg og konsentrasjonsavhengig av substratet, ikke nukleofile reagenset. Det vil si mekanismen inkluderer kun én av de to reaktantene når det gjelder reaksjonsfart. Dette forholdet gjelder situasjoner der mengden nukleofiler er mye større enn mellomproduktet. I stedet kan hastighetsligningen beskrives mer nøyaktig ved bruk av steady-state kinetikk. Reaksjonen involverer et karbonkationmellomprodukt og blir ofte sett i reaksjoner av sekundære eller tertiære alkylhalogenider under sterkt basiske betingelser eller, under sterkt sure betingelser, med sekundære eller tertiære alkoholer. Med primære og sekundære alkylhalogenider oppstår den alternative SN2-reaksjonen. I uorganisk kjemi er SN1-reaksjonen ofte kjent som den dissosiative mekanismen. Denne dissosiasjonsveien er godt beskrevet av cis-effekten. En reaksjonsmekanisme ble først foreslått av Christopher Ingold i 1940. Denne reaksjonen avhenger ikke mye av styrken til nukleofilen i motsetning til SN2-mekanismen. Denne typen mekanisme innebærer to trinn. Det første trinnet er ionisering av alkylhalogenid i nærvær av vandig aceton eller etylalkohol. Dette trinnet gir et karbonkation som mellomprodukt.
Mekanisme
SN1 foregår over flere prosesser (steg). Første steget er tregt, og her brytes bindingen og substratet ioniseres. I neste steg, som er raskt, danner karbokationet binding med nulkeofile reagenset. Hvis nukleofile reagenset er et nøytralt molekyl, som for eksempel vann og alkohol, vil oksygen-atomet avgi et proton (H+) i tredje og siste steg.
Et eksempel på en reaksjon som finner sted med en SN1-reaksjonsmekanisme er hydrolyse av tert-butylbromid som danner tert-butanol:
Denne SN1-reaksjonen finner sted i tre trinn:
Hastighetslov
Selv om hastighetsloven for SN1-reaksjonen ofte blir ansett som første orden for alkylhalogenid og nulte orden for nukleofil, er dette en forenkling som bare gjelder under visse forhold. Selv om det også er en tilnærming, gir hastighetsloven avledet fra steady state approksimasjonen mer innsikt i den kinetiske oppførselen til SN1-reaksjonen. Vurder følgende reaksjonsskjema for mekanismen vist ovenfor: Selv om det er en relativt stabil tertiær karbonkation, er tert-butylkation en høyenergiart som er tilstede i svært lav konsentrasjon og ikke kan observeres direkte under normale forhold. Dermed kan steady state brukes på dette speciet:
Under normale syntetiske forhold er den inngående nukleofilen mer nukleofil enn den utgående gruppen og er til stede i overskudd. Videre blir kinetiske eksperimenter ofte utført under innledende hastighetsbetingelser (5 til 10% konvertering) og uten tilsetning av bromid, så [Br–] er ubetydelig. Av disse grunner holder ofte k-1 [Br–] ≪ k2 [H2O]. Under disse forholdene reduserer stady state approksimasjonen hastighetsloven til. Under disse forholdene påvirker ikke konsentrasjonen av nukleofilen hastigheten på reaksjonen, og endring av nukleofilen (f.eks. Fra H2O til MeOH) påvirker ikke reaksjonshastigheten, selv om produktet selvfølgelig er annerledes. I dette regimet er det første trinnet (ionisering av alkylbromidet) sakte, hastighetsbestemmende og irreversibelt, mens det andre trinnet (nukleofil tilsetning) er raskt og kinetisk usynlig.
528 Rezia
528 Rezia er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaga den 20. mars 1904 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter en skikkelse fra Carl Maria von Webers opera Oberon
SN1-reaksjon
Hastighetslov
Imidlertid kan ikke første ordens reaksjonskinetikk observeres under visse forhold. Spesielt når det er en stor konsentrasjon av bromid tilstede mens konsentrasjonen av vann er begrenset, blir det motsatte av det første trinnet kinetisk. Som stady state approksimasjonen og hastighetsloven indikerer, er det under disse forholdene en brøk (mellom null og første orden) avhengighet av [H2O], mens det er en negativ brøkordeavhengighet av [Br–]. Dermed blir SN1-reaksjoner ofte observert å bremse når en eksogen kilde fra den utgående gruppen (i dette tilfellet bromid) blir tilsatt til reaksjonsblandingen. Dette er kjent som den vanlige ioneffekten, og observasjonen av denne effekten er bevis for en SN1-mekanisme (selv om fraværet av en felles ioneffekt ikke utelukker det).
Omfang
SN1-mekanismen har en tendens til å dominere når det sentrale karbonatomet er omgitt av store grupper fordi slike grupper hindrer SN2-reaksjonen. I tillegg øker store substituenter på det sentrale karbonet hastigheten på dannelsen av karbonkationer på grunn av mindre sterisk belastning som oppstår. Den resulterende karbonkationet er også stabilisert av både induktiv stabilisering og hyperkonjugering fra tilknyttede alkylgrupper. Hammond-Leffler postulatet antyder at også dette vil øke frekvensen av dannelse av karbonkationet. SN1-mekanismen dominerer derfor i reaksjoner ved tertiære alkylsentre.
Et eksempel på en reaksjon som foregår på en SN1-måten er syntesen av 2,5-diklor-2,5-dimetylheksan fra dens tilsvarende diol med konsentrert saltsyre:
Når alfa- og beta-substitusjonene øker med hensyn til utgående grupper, blir reaksjonen avledet fra SN2 til SN1.
Hjertetreslekta
Hjertetreslekta (Cercidiphyllum) er ei slekt med to arter av løvfellende trær som vokser vilt i Kina og Japan. Slekta er den eneste nålevende i hjertetrefamilien (Cercidiphyllaceae), som tilhører sildreordenen (Saxifragales). På japansk kalles disse trærne katsura. De er vanlig plantet i hager og parker.
Beskrivelse
Den mest kjente arten, hjertetre (Cercidiphyllum japonicum), blir opptil 30 m høy. Storhjertetre (C. magnificum) har større blad, men blir sjelden mer enn 10 m høy. Trærne har to typer skudd, vegetative langskudd, og vegetative eller blomstrende kortskudd. Bladene har stilk og er hjerteformete og håndnervede. De sitter motsatt på kortskuddene og motsatt eller mer sjelden spredt på langskuddene.
Trærne er vindpollinerte og særbu med egne hann- og hunnplanter. Blomstene er samlet i blomsterstander på kortskuddene. Hver blomst har ett høyblad, men blomsterdekke mangler. Hannblomsterstanden er sittende og består av 4 eller flere blomster, men det er vanskelig å skille enkeltblomstene. Hver blomst har som regel 7–13 pollenbærere. Hunnblomsterstanden har en kort stilk og består som regel av 2–6 blomster. Frukten er en belgkapsel med flate, vingede frø.
Fossiler
Fossiler av hjertetrefamilien er kjent tilbake til kritt og paleocen. Hos de eldste fossilene sitter fruktene i klaser. De plasseres ikke i Cercidiphyllum, men i andre slekter, blad i Trochodendroides og frukter i Nyssidium. Begge disse slektene er kjent fra kullforekomstene på Svalbard. Slekta Joffrea fra paleocen i Alberta i Canada er beskrevet fra mer komplett materiale. I en artikkel fra 2017 mener russiske forskere at navnet Nyssidium ikke kan brukes og at fossile frukter i stedet bør regnes til slekta Jenkinsella
I vestlige Nord-Amerika er fossiler av Cercidiphyllum kjent fra tidlig oligocen i Oregon og miocen i Idaho. I Europa er fossile frukter og blad av den nålevende slekta kjent fra tidsrommet tidlig oligocen til pliocen. I Asia er fossiler av Cercidiphyllum kjent fra miocen og midtre pleistocen.
Åsen Opp
Åsen Opp er et motbakkeløp i Florø som arrangeres av Florø Turn & IF. Løpet ble første gang arrangert i 2004.
Løypa starter på Krokane skule på 16 meters høyde, og har målgang på toppen av Brandsøyåsen på 286 meter. Løypa er 3 km lang.
Vinnere
* I 2004 ble løpet avholdt i november med snø i traséen. Siden har løpet gått i mai måned.
Stølsvegen (Oslo)
Stølsvegen (1–31, 2–52) er en vei på Årvoll i bydel Bjerke i Oslo. Den går fra Kildeveien til Østreheimsveien.
Navnet ble vedtatt i 1953
Metallpraktbille
Metallpraktbille (Buprestis rustica) er en nokså stor bille som tilhører familien praktbiller (Buprestidae). Arten er forholdsvis vanlig på Østlandet i Norge.
Levevis
Larvene utvikler seg på døende trær og stubber av gran og edelgran. Larveutviklingen tar 2-3 år. De voksne billene er aktive fra juni til september og flyr gjerne i solskinn. Arten er ikke regnet som skadelig på noen måte.
Taggart
Taggart er en britisk-skotsk kriminalserie som gikk på ITV fra 1983 til 2010. Serien handlet om kriminaloverbetjenten Jim Taggart som var ansatt ved kriminalavdelingen i Glasgow. Han var en barsk, erfaren, ofte spydig etterforsker, men med en sterk rettferdighetssans. Serien ble produsert av Scottish Television for ITV. Rollen som Taggart ble spilt av Mark McManus frem til han døde i 1994. Serien fortsatte uten ham, men produsentene valgte likevel å beholde tittelen.
Metallpraktbille
Utbredelse
Arten er utbredt i hele Europa bortsett fra Island og Portugal, og også i Nord-Asia. I Norge finnes den på Østlandet.
Taggart
Serien var den lengstlevende britiske kriminalserien da den ble avsluttet i 2010. Serien ble avsluttet på grunn av sviktende seertall. Den hadde over 14 millioner seere i sine glansdager, mens tallene for siste sesong var på 3,8 millioner.
Rollefigurer
I seriens første år er hovedpersonen kriminaloverbetjent «Jim Taggart», spilt av den skotske skuespilleren Marc McManus (død 1994). Han er en barsk, erfaren, ofte spydig og mavesur etterforsker, men med en sterk rettferdighetssans.
«Taggarts» første høyre hånd var kriminalbetjent «Peter Livingstone» (spilt av Neil Duncan) som var av en helt annen støpning enn «Taggart». Hvor «Taggart» var sønn av en sporvognsfører som ville ha ham til å fortsette i den samme metier, var «Peter Livingstone» akademiker – og kom tilmed fra en middelklassebakgrunn i Edinburgh.
Republikken Kina (Taiwan)
Taiwan, offisielt Republikken Kina, er et land i Øst-Asia som grenser mot Kina i nordvest, Japan i nordøst, og Filippinene i sør. Landet består av øya Taiwan, i tillegg til Penghu, Kinmen, Matsu og andre små øyer. Taipei er landets hovedstad.
Taiwanske urfolk bosatte øya for mange tusen år siden, men utgjør i dag et lite mindretall av befolkningen på 23,5 millioner, som er overveiende han-kinesere. Taiwan var under kinesisk overherredømme i flere hundre år, men måtte avstås til Japan i 1895. Japans betingelsesløse kapitulasjon i den andre kinesisk-japanske krigen i 1945 førte Taiwan tilbake på kinesiske hender.
Den 2,000 år lange perioden med kinesisk keiserdømme tok slutt ved Xinhai-revolusjonen i 1911, og en republikk ble etablert året etter. Den kinesiske borgerkrigen endte med at kommunistene tok kontroll over det kinesiske fastlandet og proklamerte Folkerepublikken Kina i 1949. Nasjonalistpartiet Kuomintang trakk seg tilbake til Taiwan og videreførte sin republikk der, men hevdet å være hele Kinas lovlige regjering. Taiwan har siden utviklet seg fra en undertrykkende ettpartistat til et stabilt demokrati.
De fleste av verdens stater, deriblant Norge, anerkjenner Folkerepublikken Kina som hele Kinas, inkludert Taiwans, lovlige myndighet. Disse statene har derfor bare uformell kontakt med Taiwan. Kina boikotter stater som anerkjenner Taiwan. Taiwan er heller ikke medlem av FN.
I siste halvdel av 1900-tallet ble Taiwan, under nasjonaliststyret, raskt industrialisert. Taiwan er en av «de fire tigerøkonomiene» i Asia, ikke minst kjent for sin avanserte elektronikk, og et av verdens rikeste og mest utviklede land.
Naturgeografi
Den 35,883 km² store øya Taiwan ligger utenfor den sørøstlige kysten av det kinesiske fastlandet. Øya er 394 km lang og 144 km på det bredeste. Øya skilles fra fastlandet med det anslagsvis 180 km brede Taiwanstredet. Stredet er 220 km på sitt bredeste og 130 km på sitt smaleste, og aldri dypere enn 100 m. Omkransende hav er Østkinahavet i nord, Filippinerhavet i øst, Luzonstredet rett sør samt Sørkinahavet i sørvest, som alle er deler av Stillehavet. Taiwan har en kystlinje på 1 566,3 km. Taiwan hevder i tillegg et territorialfarvann på 12 nm (22,2 km) og en økonomisk sone på 200 nm (370,4 km). Formen på øya Taiwan kan minne om en søtpotet. Derfor har spesielt minnantalende taiwanere iblant omtalt seg selv som «barn av søtpoteten».
Mineralressurser på Taiwan omfatter små forekomster av gull, kobber, kalkstein, marmor og asbest. Mesteparten av mineralressursene er allerede utnyttet. Mens Taiwan har store kullfelt, er forekomstene av naturgass og olje ubetydelige. Anslagsvis 55 % av øya, spesielt de kuperte terrengene, er skogkledd, mens 24 % er dyrkbar mark. 15 % av arealet disponeres til andre formål, herav 5 % til beiteland og 1 % til permanente avlinger.
Øygruppen Penghu, eller Pescadores, måler til sammen 126,9 km² og ligger 50 km vest for Taiwan. Mer fjerntliggende øyer som kontrolleres av Taiwan, er Kinmen, Wuchiu og Matsuøyene utenfor kysten av Fujian på fastlandet, med et samlet areal på 180,5 km². Dongshaøyene og Taiping, den største av Spratlyøyene, i Sørkinahavet måler til sammen 2,9 km² og har ingen permanent bosetning. Øyene i Sørkinahavet blir administrert sammen med Kaohsiung.
Geologi
Taiwan ligger på kontinentalsokkelen til den eurasiske kontinentalplaten. Øya befinner seg likevel i et komplekst tektonisk område mellom Yangtzeplaten i vest og nord, Okinawaplaten i nordøst og Filippinerplaten i øst og sør. Mye av det kuperte terrenget på øya er skapt gjennom kollisjoner mellom den eurasiske platen og den filippinske havbunnsplaten. Likeledes er østlige og sørlige deler av Taiwan mye formet av vulkansk aktivitet. En kjede av vulkaner strekker seg fra Taiwan til Luzon.
De store forkastningene på Taiwan samsvarer med sutursonene mellom terranene. Som følge av dette har øya vært utsatt for en rekke store jordskjelv. USAs geologiske undersøkelse rangerer Taiwan som et høyrisikoområde med en score på 9/10 poeng.
Klima
Taiwan ligger på Krepsens vendekrets og har et tropisk til subtropisk monsunklima, påvirket av havet. Den nordlige delen av øya har en regnsesong som varer fra januar til slutten av mars, som en del av den asiatisk vintermonsunen. Den østasiatiske regnperioden, méiyǔ, inntreffer i mai. Hele øya har varme og fuktige somre fra juni til september. De midtre og sørlige delene av øya har ikke den forlengede monsunperioden i vintermånedene. Tyfoner er vanlige mellom juli og oktober. Gjennomsnittlig årlig nedbør er 2 500 mm, men varierer fra 1 300 mm langs vestkysten til mer enn 6 000 mm i fjellskråningene i øst.