cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bård Inge Pettersen
Pettersen spilte profesjonell sandvolleyball sammen med Iver Horrem i sesongene 2005 og 2006. De to hadde to femteplasser i World Tour som beste resultat. Vinteren 2007 splittet Pettersen og Horrem lag. Horrem utfordret da Bjørn Maaseide til comeback, og de bestemte seg for å satse sammen.
Pettersen er yngre bror av undervannsrugbyspilleren Aadne Pettersen og fetter til den tidligere friidrettsutøveren Kjell Ove Hauge.
Liste over Sveriges dronninger
Opplysningene om de første kvinnene på listen er usikre både når det gjelder fødsel, ekteskap og død. Man er heller ikke sikker på identiteten og når det gjelder f.eks. Sigrid Storråde, er det mulig at dette var samme person som Świętosława av Polen.
Gemalenes posisjon har endret seg opp gjennom århundrene. Flere av dem har selv utøvet makt i mer eller mindre grad, spesielt i middelalderen. Andre har levd mer tilbaketrukket som privatpersoner og har blitt mest kjent som mødre av tronfølgere. De aller fleste av ekteskapene ble inngått av dynastiske årsaker i politiske forsøk på å danne nye allianser.
Avvik fra dronninglisten er markert med annen farge.
Melodi Grand Prix 1980
Melodi Grand Prix 1980 var den 20. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. NRK inviterte ti komponister til å sende inn sine bidrag til finalen 22. mars 1980. Vinneren ble «Sámiid ædnan», framført av Sverre Kjelsberg og Mattis Hætta. Låten er komponert av Kjelsberg, med tekst av Ragnar Olsen. I den internasjonale finalen i Haag ble sangen nummer 16 av 19 med 15 poeng.
Sendingen
I motsetning til året før satset NRK dette året på et langt mer ekstravagant show. Den åpne konkurransen ble droppet, og i stedet inviterte NRK ti landskjente komponister innen ulike sjangre. Blant låtskriverne og artistene var kjente navn som Anita Skorgan, Jahn Teigen, Ole Paus, Åge Aleksandersen, Henning Sommerro og Jan Eggum.
Norges til da best plasserte Eurovision-deltaker, Åse Kleveland, ledet finalen fra Studio 2 i NRK Marienlyst. De ti bidragene ble akkompagnert av et 36-mannsorkester spesielt sammensatt for anledningen. Orkesteret ble ledet av Egil Monn-Iversen. Som pauseinnslag framførte Kleveland sitt vinnerbidrag fra 1966, «Intet er nytt under solen».
Også dette året var det en fagjury på ni medlemmer som kåret vinneren. Avstemningen ble den mest spennende noen gang i norsk Melodi Grand Prix. Til slutt sto to bidrag igjen på toppen med 61 poeng: «Bjørnen sover» og «Sámiid ædnan». Etter en ny votering mellom de to vinnerne vant «Sámiid ædnan» knepent 5–4.
For første gang brukte NRK en digital poengtavle. Denne ble oppdatert og styrt av datamaskinen Petra.
Resultat
Poengsummene til «Bjørnen sover» og «Sámiid ædnan» inkluderer også poengene fra andre avstemningsrunde.
Avstemning
Juryen besto av ni fagfolk som satt i Studio 4. Hvert jurymedlem rangerte de ti låtene fra 1 til 10 poeng. Til slutt sto to bidrag igjen på topp med 61 poeng, dermed måtte de ni dommerne stemme på nytt ved å gi én stemme til sin favoritt av de to sangene.
Hendelser
For første gang inneholdt en Melodi Grand Prix-vinner samisk joik. Tittelen er også samisk og betyr «samenes jord», og teksten handler om samefolkets politiske kamp for større selvstyre og sultestreiken utenfor Stortinget i forbindelse med Altasaken. «Sámiid ædnan» har etter hvert blitt en av de mest kjente vinnermelodiene i Melodi Grand Prix, med et refreng som de fleste voksne nordmenn kan utenat. I 2010 kåret NRK bidraget til det mest minneverdige øyeblikket i Melodi Grand Prix.
Rett etter den norske finalen haglet plagiatbeskyldningene mot vinnermelodien. I et intervju med VG sa 15-åringen Isak Mattis Triumf at han fikk den samme joiken i dåpsgave, men Mattis Hætta nektet for at han hadde stjålet noen andres joik. Anklagene ble heller ikke tatt til følge av NRK, og «Sámiid ædnan» reiste til Haag for å representere Norge.
For første gang på mange år var pressen også positiv etter finalen. VG roset både programlederen, sendingen og avstemningen, og skrev at «denne gang hadde man følelsen av å få et tverrsnitt av dagens lette musikkliv i Norge på godt og vondt». Aftenposten mente rett låt vant og kalte finalen «den beste på flere år.» Den svenske komponisten Stikkan Anderson mente «Sámiid Ædnan» var den riktige vinneren og spådde Norge en høy plassering i Haag. Også under Eurovision Song Contest 1980 var det stor oppmerksomhet omkring det norske bidraget, og internasjonal presse fulgte de norske deltakerne tett. Europas juryer var derimot ikke like imponerte, «Sámiid ædnan» ble bare nummer 16 av 19.
I 2006 kåret også NRK finalen i 1980 til den beste noensinne.
Paul Tillich
Paul Tillich (født 20. august 1886, død 22. oktober 1965) var en tysk-amerikansk teolog og religionsfilosof. Han regnes som en av de største teologer i det 20. århundre. Tillichs tenkning kjennetegnes av kombinasjon mellom en ontologisk fundert teologi og en eksistensiell filosofi. Koblingen mellom menneskets eksistensielle spørsmål og teologiens svar på disse, utlegger han gjennom det han kaller for «korrelasjonsmetoden».
Biografi
Paulus Johannes Tillich ble født 20. august 1886 og vokste opp i en konservativt luthersk prestefamilie i den lille østtyske byen Starzeddel. Han viste tidlig interesse for teologi og filosofi, og han begynte å studere teologi 18 år gammel. Tillich studerte ved flere store universiteter i Tyskland, og mens han studerte i Halle og Berlin kom han i kontakt med kritisk filosofi og bibelvitenskap. Etter å ha fullført teologistudiet ble han ordinert som prest i den protestantiske statskirken, men han fortsatte å studere for å bli teologisk professor. I hans tidlige år var det fortsatt den klassiske idealisme som dominerte i filosofien, og Tillich ble påvirket av denne, samtidig som han var orientert ut fra en naturlig mystisisme og ontologisk tankegang. Spesielt var han påvirket av Schelling, som han skrev to doktorgrader om, og slik ble han drevet i retning av eksistensialismen.
Den klassiske liberale teologi ble avløst av ny-ortodoksien, som anført av Karl Barth ble den ledende retningen i teologien. ”Det ny- ortodokse opprøret mot den klassiske protestantiske liberalisme dominerte teologien fra 1920- årene og fram til ca.1960.” Tillich var på mange måter Barths teologiske motsetning, i og med at Tillich så det som sin oppgave å reformulere den liberale tradisjonen på en slik måte at kristen teologi kunne møte utfordringene fra det 20. århundrets filosofi og vitenskap. Han gikk til opprør mot den kerygmatiske teologi, som han mente glemte situasjonen budskapet skulle formidles inn i. Tillich forsøkte å bygge bro fra teologien til filosofien og moderne vitenskap. Denne broen var i hovedsak konstruert av den ontologiske eksistensialismen som ifølge Tillich bandt sammen filosofi og teologi.
Magnar Ødegaard
Magnar Ødegaard (født 11. mai 1993) er en norsk fotballspiller som spiller for Sarpsborg 08 Fotballforening.
Han har tidligere spilt for Skjeberg, og. I en alder av 16 år debuterte han for Sarpsborg 08 i Adeccoligaen, og spilte i flere sesonger tilnærmet fast for Østfold-klubben, både i 1.divisjon og Tippeligaen.
I august 2012 forlot Ødegaard Sarpsborg 08 etter å ha skrevet kontrakt med Molde for 3,5 år.
I august 2013 gikk Ødegaard fra Molde til Lillestrøm på lån ut sesongen 2013. Lillestrøm har også opsjon på kjøp.
Black Lagoon
Black Lagoon (ブラックラグーン burakku ragūn) (sorte lagune) er en japansk manga- og animeserie skapt av Rei Hiroe. Historien følger eventyrene til Lagoon Company (Lagunekompaniet), en gruppe leiesoldater som spesialiserer seg på smugling i havområdene rundt Sørøst-Asia. Basen deres befinner seg i den fiktive byen Roanapur i Thailand, og herfra transporterer de gods med en eldre amerikansk torpedobåt, døpt «Black Lagoon». Lagoon Company tjener til livets opphold ved å ta imot oppdrag fra forskjellige klienter. Oppdragene innebærer ofte voldsomme skuddvekslinger, nevekamp, drap og slag til sjøs. Alt i forskjellige steder i Sørøst-Asia. Gruppen tilbringer mye av sin fritid i baren The Yellow Flag i Roanapur.
Miljø
Mye av handlingen foregår i den fiktive byen Roanapur i Thailand. Byen blir beskrevet som et eneste stort fristed for alskens gjenger, forbrytere og mordere. Til og med politiet i byen er korrupt og griper ikke inn mot kriminaliteten. I Roanapur utkjempes det daglig dueller mellom forskjellige fraksjoner av den kriminelle underverdenen om kontroll. Her finnes det både søramerikanske narkoligaer, russisk mafia, nordamerikanske leiemordere og veteraner fra både Vietnamkrigen og den afghansk-sovjetiske krig.
Rock
Rock (fullt navn, Rokuro Okajima) er en japaner som opprinnelig arbeidet i selskapet Asahi Industries, til han ble tatt som gissel av The Lagoon Company i 1995. Gruppen hadde nemlig fått i oppdrag å stjele en verdifull datadisk som Rokuro hadde blitt tiltrodd av sin arbeidsgiver, uvitende om det farlige og ulovlige materiale som var lagret på den. Etter å ha blitt truet på livet av Lagoon Company og overlatt til seg selv av sine arbeidsgivere, slo han seg sammen med gruppen. Hans rolle i gruppen innebærer først og fremst å utføre beregninger og holde fortet når gruppen er på tokt. Rock går fremdeles i en kortermet forretningskjorte til tross for at Revi skaffet ham en Hawaii-skjorte som hun krevde han skulle iføre seg i stedet. Til forskjell fra Revi foretrekker han ord fremfor våpen og blir ofte avskrekket av metodene som gruppen (Revi spesielt) kan bruke for å få det som de vil.
Rock er en gåtefull figur på flere måter fordi han strever med å finne sitt ståsted mellom lovlydighet og piratvirksomhet. Tilværelsen med The Black Lagoon har både forbedret og forverret livet hans. Han blir i animeen skildret som å stå i skumringen; på grensen mellom lov og forbrytelse uten å vite hva han vil samtidig som han forsøker å holde ved sin gamle samvittighetsfølelse. Dette fører han mange ganger i konflikt med Revy, som i begynnelsen av serien ikke tolerer hans innvendinger mot grådigheten hennes og følgelig truer med å drepe ham om han nevner det igjen. Til tross for dette får hun etter hvert sansen for Rock og det viser seg at hun bryr seg mye mer om ham enn hun viser.
Rock har familie i Tokyo men har ikke mye kontakt med dem grunnet deres lave forventninger til hans prestasjoner, som skyldtes at han ikke klarte å komme inn på høyskolen på første forsøk.
Revy
Revy (Rebecca) er slåsskjempen i gruppen. Hun er av kinesisk avstamning og vokste opp i New York City, hvor hun tilbrakte mye av sin ungdom som en tyv og morder. Revi har et stort konkurranseinstinkt og har et hissig temperament og går ikke av veien for å skyte personer som provoserer henne (inkludert barn). Ulikt sine kolleger foretrekker hun å forhandle med pistolen enn med ord for å få det hun som vil. Av alle karakterene i serien er det også hun som banner mest og hun er den som nyter størst glede i å drepe sine fiender.
Revy er en av de dyktigste og dødeligste figurene i serien når det gjelder kamp og hennes ferdigheter med skytevåpen er nesten uten sidestykke; kombinert med hennes evne til å hoppe unna kuler gjør det henne til en formidabel motstander. Hennes favorittvåpen er to modifiserte tvillingpistoler av merket Beretta. Langs skjeftet på dem står piratemblemet til den kjente piratkapteinen Jack Rackham inngravert (to huggerter med bladene krysset over en hodeskalle). Hennes ferdigheter med bruk av skytere med begge hender om hverandre har gitt henne tilnavnet «Two-hands» i Roanapur.
Dutch
Dutch er lederen for Lagoon Company og kapteinen på torpedobåten «Black Lagoon». Dutch er en tidligere amerikansk soldat som kjempet i Vietnamkrigen, men som deserterte etter Saigons fall i 1973 og ble leiesoldat. Av utseendet er han en stor, muskuløs, mørkhudet mann og bærer alltid solbriller over øynene.
Dutch pleier å holde seg på avstand fra kampene og koordinerer heller gruppens tokt fra torpedobåten. Han har imidlertid store ferdigheter i kamp og bruker som våpen et haglegevær sammen med en 44 kalibers revolver, begge med dødelig effektivitet.
Benny
Benny kommer fra Florida hvor han måtte avslutte utdannelsen grunnet problemer med FBI og mafiaen. Hans rolle i Lagoon Company er som mekaniker, PC-spesialist og forsker. Han er av jødisk avstamning og hevder humoristisk at familiens æresløfte er «Fuck the nazis». Dutch liker å kalle ham for Benny-boy. Benny ble med i Lagoon Company to år før Rock etter å ha blitt reddet av Revy.
Colin Burns
Colin Burns (født 30. juni 1982) er en fotballspiller fra USA som spilte for Sandefjord Fotball. Han kom til Sandefjord fra Sarpsborg 08 Fotballforening før 2011-sesongen. Før dette spilte han to år i svenske Ljungskile SK.
Nola (sommerfuglslekt)
Nola er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen duskspinnere (Nolinae) i familien båtspinnere (Nolidae, bør kanskje regnes som en del av Noctuidae). Disse små, grå- eller brunlige spinnerne ligner sterkt på den beslektede slekten Meganola, men skiller seg fra denne på noen anatomiske detaljer, blant annet på at hannen sjelden har fjærformede antenner. Både Nola og Meganola har noen karakteristiske dusker av oppstående skjell på forvingene. Av de over 110 kjente artene forekommer 14 i Europa og fire er funnet i Norge. Larvene lever stort sett på forskjellige busker og trær, de voksne sommerfuglene flyr og kvelden fram til midnatt og kommer gjerne til lys.
Buelengde
Buelengde eller kurvelengde er i geometri lengden av en bue, det vil si et vilkårlig segment av en kurve. For at lengden skal være definert, må buen kunne «rettes ut», og dette setter matematisk krav til definisjon av kurven.
Beskrivelse av kurver blir ofte enklere og mer elegant når buelengden brukes som parameter i kurvedefinisjonen, sammenlignet med andre valg av parameter.
Prinsippet for definisjonen av buelengde
En kurve i planet kan tilnærmes ved å trekke linjestykker mellom et endelig sett av punkt på kurven. Linjestykkene definerer en kurve som er stykkevis lineær. Lengden av hvert linjestykke lar seg lett bestemme ved hjelp av Pythagoras’ læresetning, og lengden av den stykkevis lineære linjen er lik summen av linjestykke-lengdene. Dersom den krumme kurven er tilstrekkelig glatt, så vil lengden av den stykkevis lineære kurven nærme seg lengden av den opprinnelige kurven når vi øker antallet punkt i settet brukt til å definere tilnærmingen.
For mange kurver vil det eksistere en minste øvre skranke L for lengden av den stykkevis lineære kurven. Slike kurver sies å være «rektifiserbare», det vil si i stand til å kunne rettes ut. Verdien L defineres som buelengden til den opprinnelige kurven.
Buelengden for en glatt romkurve
En romkurve er en kurve i det euklidske rommet, definert med en parameterframstilling
Kurven er glatt når funksjonene x(t), y(t) og z(t) er deriverbare og de deriverte er kontinuerlige. For en slik romkurve er buelengden gitt ved
Her betyr merket den deriverte med hensyn på parameteren t, slik at.
Som eksempel kan vi se på lengden av en full sirkelbue, gitt ved parametriseringen
Formelen for buelengden gir det kjente resultatet
Buelengden til en funksjonsgraf
Grafen til en reell funksjon av en variabel er en kurve med parametriseringen
Buelengden av funksjonsgrafen er dermed gitt ved
Buelengden til en plan kurve i polarkoordinater
For en plan kurve i polarkoordinater er buelengden
for intervallet.
Urinrørsåpningen
Urinrørsåpningen er den åpningen som urinen strømmer ut gjennom. Når du slapper av i urinblæra åpnes lukkemuskelen som ligger nederst i urinblæra. Den holder urinblæra lukket. Når den åpnes strømmer urinen ut i urinrøret og ut gjennom urinrørsåpningen.
Ghana under Sommer-OL 2012
Ghana deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012. Ni utøvere, seks menn og tre kvinner deltok i fire sporter, friidrett, boksing, judo og vektløfting. Det var trettende gangen Ghana deltok i et sommer-OL, første gangen de deltok (1952) het landet Gullkysten. De vant ingen medaljer. Bokseren Maxwell Amponsah var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Guinea under Sommer-OL 2012
Guinea deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012. Fire utøvere, to menn og to kvinner deltok i tre sporter, friidrett, judo og svømming. Det var tiende gangen Guinea deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer. Judoka Facinet Keita var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Arthur Mathews
Arthur Mathews (født 1959 i Navan) er en irsk manusforfatter som har skrevet eller bidratt til en rekke populære TV-serier.
Mathews har sammen med partneren Graham Linehan bidratt til en lang rekke TV-serier, men det var først med Fader Ted (1995–1998) at Linehan & Mathews ble kjente. Begge skrev også for Big Trains første sesong 1998. Mathews skrev seriens andre sesong 2002 alene. I 1999 utviklet de to komiserien Hippies sammen, men skriptyene ble skrevet av Mathews alene.
Mathews var også bidragsyter til komediserien Ei selsom sjappe (2000 − 2004).
Arne Martin Klausen
Arne Martin Klausen (født 19. desember 1927 i Porsgrunn, død 15. juni 2018 i Fredrikstad)  var professor i sosialantropologi ved Universitetet i Oslo.
Klausen var en av Norges ledende sosialantropologer. Han var mag.art. fra Universitetet i Oslo (1957) og ble konservator ved Etnografisk museum i Oslo i 1960. I 1968 ble han dr. philos. på en avhandling om det norske fiskeriprosjektet i Kerala i India. I 1974 ble han den første professor i sosialantropologi ved Universitetet i Oslo hvor han var professor ved Institutt for sosialantropologi til 1995.
Klausen var den første systematiske bistandskritiker i Norge og gjennomførte pionerarbeider om norsk væremåte og  massemedier. Han var sterkt opptatt av formidling av kunnskap på en relevant og forståelig måte og skrev en rekke bøker og avhandlinger. Sammen med Johan Galtung var han med på opprettelsen av Fredsforskningsinstituttet i Oslo (PRIO) i 1959.
Klausen var medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskap og Det Norske Videnskaps-Akademi.
Turn under Sommer-OL 1900
Turn var med for annen gang på det olympiske programmet 1900 i Paris. Øvelsene ble gjennomført 29.-30. juli 1900.
Det var deltakere fra sju nasjoner, kun menn. Hjemmenasjonen Frankrike dominans var total, de vant alle medaljene og det var fransk på de første atten plassene.
Mangekamp
Beste ikke-franske gymnast var sveitsiske Jules Ducret, som kom på delt 19.-plass med 264 poeng.
Øvelsene
Det ble konkurrert om én olympiske tittel i mangekamp, som bestod av seksten ulike øvelser. Det ble gitt maksimalt 20 poeng pr øvelse, slik at beste mulige poengsum var 320 poeng. De 16 øvelsene var:
Bedømming
I turnøvelsene ble det gitt fra 0 til 20 poeng, basert på følgende vurderinger:
0 poeng: Ikke forsøkt
1-2 poeng: Svært dårlig
3-5 poeng: Dårlig
9-11 poeng: Akseptabelt
12-14 poeng: Ganske bra
15-17 poeng: Bra
18-19 poeng: Svært bra
20 poeng: Perfekt
Friidrettsøvelsene ble også bedømt ut ifra stil og utførelse, og ikke ut ifra prestasjoner slik som i dag. Det ble definert en standard som alle skulle utføre; i høydehopp var det 5 meter, i høyde-/lengdehopp skulle de hoppe over et tau 1,25 meter høyt, som var 1 meter fra avsatsen. Stavsprang var 2,20 meter, og tauklatring var opp et 6 meter langt tau.
I vektløfting fikk utøverne 2 poeng for hver gang de løftet 50 kg over hodet, dog maksimalt 20 poeng.
Justo Almario
Justo Almario (født 18. februar 1949 i Sincelejo, Colombia) er en jazzsaksofonist. Almario holder nå til i Los Angeles. Almario begynte sitt arbeide som musiker 14 år gammel, da han opptrådte på Colombiansk fjernsyn. Fra 1980 til 1981 spilte han med Freddie Hubbards band. På 80-tallet var han også medlem av jazz-fusion-bandet Koinonia. Han har jobbet med mange andre musikere, som Cal Tjader, Poncho Sanchez og Tania Maria.
Fylkesvei 2638
Fylkesvei 2638 går mellom Flå bru og Lom prestegard i Lom kommune. Veien er 9,0 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 467 (Oppland).
Julie Erlandsen
Julie Erlandsen (født 15. august 1965) er en mangesidig kunstner.
Bergepanzer 1
Bergepanzer 1 er en bergepanservogn fra tyske MaK. Den er utviklet for den tyske hæren og basert på den amerikanske M88 Recovery Vehicle.
M88
Den amerikanske M88 hadde chassis og andre komponenter fra M48 Patton / M60 Patton stridsvogner. Den originale M88 kom i tjeneste fra 1961, M88A1 i 1977, og den nåværende M88A2 Hercules ble innfaset i 1997.
Bergepanzer 2
Bergepanzer 2 er basert på chassiset til stridsvognen Leopard 1. Det norske forsvaret har en versjon av Bergepanzer 2, kalt NM217 Bergepanser. I det norske forsvaret blir bergepanzeren ofte referert til som «Bergeburger», da vognen blir så varm under bruk av kranen at man kan steke burgere på den. I Canada har kjøretøyet vært i bruk siden 1990-tallet under navnet Taurus ARV.
Ben Bernanke
Ben Shalom Bernanke (født 13. desember 1953 i Augusta i Georgia i USA) er en amerikansk økonom som fra februar 2006 til februar 2014 var USAs sentralbanksjef. Han ble i 2022 tildelt Sveriges Riksbanks pris i økonomisk vitenskap til minne om Alfred Nobel.
Bakgrunn
Ben Bernankes far het Philip og var farmasøyt og deltidsmanager ved et teater, mens hans mor Edna var lærerinne. Familien var jødisk og gikk regelmessig til en synagoge kalt Ohav Shalom i deres hjemsted Dillon i Sør-Carolina. Bestefaren Jonas Bernanke innvandret til USA fra Østerrike-Ungarn. Besteforeldrene Harold og Marcia Friedman på morssiden innvandret fra Litauen.
Bernanke har universitetsutdannelse ved Harvard University og ph.d. (1979) fra Massachusetts Institute of Technology. Heretter han har undervist ved blant annet Stanford University og London School of Economics samt vært professor ved Princeton University.
Karriere
Han har fra august 2002 til juni 2005 vært sentralstyremedlem i Federal Reserve, og ble deretter økonomisk rådgiver for Det hvite hus.
Den 24. oktober 2005 nominerte president George W. Bush Bernanke til å etterfølge Alan Greenspan som USAs sentralbanksjef. Bernanke ble innsatt i stillingen 1. februar 2006 etter at USAs senat godkjente Bushs nominasjon ved en avstemning den 31. januar 2006.
Som forsker har Bernanke skrevet mye om Den store depresjonen på 1930-tallet. Blant hans konklusjoner er at deflasjonen og finanskrisen kan forklare mye av grunnen til at den økonomiske krisen den gang ble så dyp.
Etter sin tilbaketreden som sentralbankdirektør er Bernanke blitt tilknyttet den amerikanske tenketank Brookings Institute som medarbeider med tittelen "Distinguished Fellow in Residence". I mars 2015 startet han i denne egenskap en offentlig blogg for fremover fritt å kommentere økonomiske og finansielle forhold. Det første innlegg (utover en oppstartsmeddelelse ) handlet om årsaker til det lave amerikanske rentenivå.
Ingeborg Bachmann
Ingeborg Bachmann (1926–1973) var en østerriksk forfatter som regnes blant 1900-tallets betydelige tyskspråklige lyrikere og prosaforfattere.
Liv og virke
Ingeborg Bachmann var rektoren Mathias Bachmann og Olga Haas' førstefødte. Allerede fra ung alder skrev hun musikk og dikt, og hadde opprinnelig til hensikt å slå inn på en løpebane som musiker.
Novellen Die Fähre (= Fergen), som sto på trykk i Kärntner Illustrierte i 1946, er Bachmanns første publikasjon. I studieårene ble hun kjent med Paul Celan, Ilse Aichinger og Klaus Demus.
I 1946 hadde hun sin første høytlesing i Gruppe 47 og foretok den første reisen til Italia. For diktsamlingen Die gestundete Zeit fikk hun i 1953 Gruppe 47s litteraturpris. Fra sensommeren samme år bodde hun i Italia: Ischia, Napoli og til slutt Roma.
De følgende årene skrev hun dikt, essays, operalibretti og noveller som bragte henne stor internasjonal anerkjennelse.
Våren 1958 hadde Ingeborg Bachmann suksess med hørespillet Der gute Gott von Manhattan, som Inger Hagerup oversatte til norsk i 1962. Det ble sendt i NRK med tittelen Den gode Gud fra Manhattan. Den 15 år eldre forfatteren Max Frisch skrev et beundrerbrev der han hevdet at «vi trenger kvinnens beskrivelse av mannen og kvinnens beskrivelse av seg selv». Samme sommer avtalte de å møtes i Paris, og innledet et kjærlighetsforhold enda Frisch mente han ikke kunne bo sammen med en kvinne han var glad i. Begge mente at samliv hindret enhver forfattervirksomhet. Alt sommeren 1959 fikk han Bachmann sendt til Roma, og med på reisen sendte han den nygifte Hans Magnus Enzensberger i håp om at de to skulle finne hverandre. Da det skjedde, tilstod Frisch sin sjalusi i brevene, som han beskrev «som en sjanse til å gå dypere enn samtalen». Samme høsten fridde han til Bachmann i et brev, men noe ekteskap ble aldri av. Sommeren 1962 var han pint av lengsel mens hun var på opplesningsturné til USA og møtte Hannah Arendt; men så møtte han den 23 år gamle studenten Marianne Oellers som satte den 36 år gamle Bachmann i skyggen. Ingeborg Bachmann brøt sammen og innledet en rekke sykehusopphold. I januar 1963 var hun i Zürich for å fjerne livmoren («Jeg har ikke noe kjønn igjen, man har revet det ut av meg.»). Samtidig ble Frisch hyllet i New York der teaterstykkene hans ble satt opp, mens han bodde med kjæresten i Park Avenue, i leiligheten som tilhørte Marlene Dietrich. Så skrev han romanen Kall meg Gantenbein (utgitt 1964) som siterte noen av Bachmanns brev ordrett. Hun ba ham derfor returnere brevene hennes. Det ville han ikke, og i 2023 ble brevvekslingen deres utgitt. Riktignok hadde Bachmann destruert de fleste brevene hun fikk fra ham; men de var likevel bevart, ettersom Frisch hadde tatt avskrift eller gjennomslag da han skrev dem.
Bachmann døde tre uker etter å ha blitt innlagt på sykehuset Sant'Eugenio i Roma med store brannskader. Trolig hadde hun røykt på sengen.
Oversettelser og gjendiktninger til norsk
Dessuten er hørespillet Vårherre fra Manhattan sendt på NRKs Radioteateret i 1962, i oversettelse ved Inger Hagerup og regi av Barthold Halle, og 7 dikt tatt med i Odd Abrahamsens samling med gjendiktninger Ord mot avmakt (Solum Forlag 1977).
Obeliskskipet
Obeliskskipet er et spesialisert transportfartøy fra det gamle Egypt og Romerriket i antikken for frakt av obelisker. Lite er kjent om disse transportfartøyene som bare i noen få tilfeller ble skildret for ettertiden. De meste tydeligste avbildninger av en enorm pram for frakt av obelisker er å finne i dronning Hatshepsuts (1508-1458 f.Kr) gravtempel i Deir el-Bahri som har utsøkte relieffer som er bevart for ettertiden. Et obeliskskip var dimensjonert for å frakte de store obeliskene, antagelig to stykker ved siden av hverandre og kunne ikke seile for egen kraft, da det ikke hadde årer eller seil, men var avhengig av å bli trukket av en rekke andre skip.
I dag står åtte obelisker fra oldtidens Egypt i Roma, men ikke på sine opprinnelige steder. Den første av obeliskene, den 263 tonn tunge Flaminian-obelisken, ble fraktet fra Heliopolis – dagens Kairo – i 10 f.Kr., mens den siste, den 455 tonn tunge Lateranobelisken, ble fraktet fra Karnak.
Obeliskene
De egyptiske obeliskene (fra fra gresk obeliskos) er frittstående, høye, slanke og kvadratisk formede monumentale søyler med pyramideformet topp på opptil 30 meter, den største av disse veier bortimot 500 tonn. De var opprinnelig kultsymboler for den egyptiske solguden Ra, åpenbart falliske symboler, og stammet fra «benben»-steinen i egyptisk mytologi med en pyramidetopp, den såkalte pyramidion, (den lille pyramide), som symbolet på verdens skapelse. De meste imponerende eksempler på disse egyptiske obelisker er skåret eller hogd ut som en sammenhengende stein, en såkalt monolitt i polert granitt.
Den eldste tempelobelisk som fortsatt står i vår tid er den som var reist av farao Senusret I (1971-1926 f.Kr) i det tolvte dynasti ved Heliopolis. Den er ca. 20 meter høy. Man vet om at omtrent 28 oldtidsobelisker har overlevd fram til moderne tid. I tillegg ligger en ikke fullført obelisk etterlatt i steinbruddet ved Aswan. Denne granittobelisken er 43 meter lang og 3 meter tykk i den nedre enden med en vekt på 110 tonn.
Den meste kjente obelisken som står i dag, er den prominente obelisken på Petersplassen i Roma, Vatikanobelisken. Den er 25,5 meter høy og veier omtrent 455 tonn. Den ble flyttet av keiser Caligula fra Egypt i år 37 e.Kr. Den største obelisken ligger litt bortgjemt på plassen foran Laterankirken i Roma, Lateranobelisken, med en høyde på 32,18 m.
Det var også obelisker som rett og slett var for store og mektige for datidens teknologi. I steinbruddet i Aswan ligger det en uferdig obelisk, antagelig fra Det nye riket i det 18. dynasti. Den er på 41 meter, ferdig uthugd på tre sider, men aldri gjort ferdig. Antagelig var lengden og vekten, ca 1000 tonn, i meste laget, både for transport og reisning av obelisken.
Steintransport i Nilen
Fra det gamle rikets tid har man flere bevarte beretninger om diverse sjøfartøyer deriblant lekterfartøyer under slep, betegnet som «satj», omtalt av embetsmannen Ueni som «åtte-ribbede skip» med åtte spanter. En andre type, et «weskhet» skip som et bredt og rommelig fraktfartøy med seil var også beskrevet. Det var oppgitt å være seksti egyptiske alen langt og tretti alen bredt (32 meter langt og 16 meter bredt). I gravbiografien til Weni (Abydos) er det oppgitt en del detaljer om begge skipene, som begge var bygget av akasietømmer fra Wawat i Nubia av nubiere.
Fra det femte dynastiet har relieffer funnet på en steinblokk vist skip under slep med et par 10,5 meter lange steinblokker. Denne skipstypen som lå dypt i vannet minnet om de første havgående fartøyene fra det gamle riket med rette stevner, men av robust konstruksjon med åpent dekk. På dekket var det mulig å observere et par transportsleder fastmontert til fartøyet under en tripodmast i hvilestilling på et par gafler. Teksten på steinblokken fra farao Unas' (2375-2345 f.Kr) tid forklarte at lasten var granittblokker fra Elefantine til Unas-pyramiden på Saqqara.
De fleste fartøyene for tungtransport i det gamle Egypt ble buksert av flere åredrevede fartøyer, men det hendte at seil var brukt på veien oppover Nilen til steinbruddene.
Obeliskskipet
Den første skildringen av et spesialisert transportfartøy for frakt av obelisker er fra beretningen om embetsmannen og arkitekten Ineni, som hadde ansvaret for større byggeprosjekter under faraoene Amenhotep I, Thutmosis I, Thutmosis II og Thutmosis III samt dronning Hatshepsut i 18. dynasti (1550-1292 f.Kr). Allerede i Thutmosis Is regjeringstid (1506-1493 f.Kr) hadde Ineni ansvaret for byggingen av to store obelisker, og dette er gjengitt i gravskriften fra fra hans grav i Teben:
Inskripsjonen slår fast at han bygde et slikt lastefartøy særskilt for transporten av obeliskene til Thutmosis I. Dimensjonene til fartøyet ble oppgitt å være 120 kubitt langt og 40 kubitt bredt. Hvilket vil utgjøre en størrelse på 63 ganger 21 meter. En lignende størrelse kan antas for lekterne til Unas og Hatshepsut, bygget i tømmer av sedertre fra Libanon og lokal akasie. Landström betegner at dette obeliskskipet var 2 m dyptgående, veide 800 tonn uten last og med last 1500 tonn. Hvis det ble bygd på samme måte som små egyptiske skip besto det av 30 cm tykke treplanker tappet til hverandre. «Vanntrykket holdt bunnen sammen, og tre lag gjennomgående bjelker holdt de høye fribordene sammen, mens et helt system av spente trosser støttet skroget langskips.» For å trekke det enormt store skipet ble det benyttet 27 andre skip i tre rekker. Hver av dem med 30 roere, foruten rormenn og annet mannskap.
Fra dronning Hatshepsuts gravtempel er antikkens eneste avbildning av et obeliskskip funnet som relieffer på en vegg som skildret hvordan transporten av to obelisker foregikk. Deler av relieffene på veggen er forsvunnet, deriblant tekstene som skulle forklare begivenheten og det store skipet. Det eneste man har av tekstene er få fragmenter:
Hatshepsuts obeliskskip kan være det samme som obeliskskipet til hennes far Thutmosis I, eller at det gamle obeliskskipet kan ha blitt brukt som modell eller ombygd i tråd med nyere krav for større lasteevne. Embetsmannen og arkitekten Ineni var fremdeles en meget sentral person i dronningens regjeringstid. Respekten for hans person skal ha vært så stor lenge etterpå at Hatshepsuts navn og gjerninger ikke var meislet bort i hans gravmæle mer enn tjue år etter dronningens død.
Dronning Hatshepsut som i begynnelsen regjerte som medregent for sin stesønn Thutmosis III rundt 1479 f.Kr, var den første egyptiske kvinne som fikk guddommelig status som farao, en tittel som var forbeholdt menn. Hun klarte å alliere seg med det mektige presteskapet rundt Amon. Disse fikk til gjengjeld en rekke byggeprosjekter som gave. Hundrevis av storslåtte byggeverk var reist i løpet av hennes regjeringstid, deriblant flere obelisker til ære for gudene i Karnak.
Obeliskskipet i dronning Hatshepsuts tid skulle dermed frakte de største obelisker som det overhodet var mulig å transportere nedover Nilen, og én obelisk som har blitt bevart, er nå å finne i Karnak. Den hadde blitt beskyttet av stesønnen som reiste en mur rundt den, de andre hadde blitt ødelagt. Den gjenstående obelisken er omtrent 30 meter høy med en vekt på rundt 350 tonn.
Flere obelisker var blitt ødelagt i ettertiden av Thutmosis IIIs etterfølgere, deriblant hans sønn Amenhotep II. Sønnen ble samkonge med sin far ca. 1430 f.Kr. Fra dette tidspunktet begynte man å meise bort tekster om dronningens regjeringstid og forsøkte å utradere alle minnesmerker over Hatshepsut.
En tekst som ble funnet i 1970 tolkes ifølge Landström som at det var to enorme obelisker, 108 alner høye (57 meter), som var reist av dronningen. Om disse skulle ha de samme proporsjoner som Karnak-obelisken så skulle vekten være på 1200 tonn, tilsammen om lag 2400 tonn for begge obelisker.
Hatshepsuts obeliskskip
Det stiliserte relieffet av det store fartøyet og bukserfartøyene kan ha blitt forvrengt med vilje for å vise hva slags transport man hadde på skipet, det er to obelisker liggende med den flate enden mot hverandre. Det betyr at det blir bare spekulasjoner om hva slags obelisker som kan ha blitt fraktet på skipet, og størrelsesforholdet mellom gjenstandene på relieffet er ikke pålitelige. Den mest pålitelige tolkningen av avbildningen er at man hadde to obelisker liggende side om side, de mange utvendige trosser for å motstå hogging langs fartøyets lengderetning er en indikasjon på et bredt skip som lå høyt på vannet.
August Kösters hypotesen om størrelsen
Han beregnet høyden på skroget midtskips til 6 meter med en tykkelse på bordleggingen på 40 cm og bjelkenes dimensjoner på 60 x 30 cm utenfor skrogssiden om skipet var bygd med lokale treemner. Deretter konkluderte Köster med at prammen skulle være 84 meter langt og 28 meter bredt. Dødvekten på obeliskskipet skulle være på 1130 tonn, med last på 1502 tonn med dybde på 2 meter ned i vannet. Basert på relieffet med to obelisker langs lengderetningen mellom stevnene mente Köster at det var to tretti meter lange obelisker pluss 24 meter ekstra, dermed skulle skipet være 84 meter langt med et deplasement på 2664 tonn.
Carl V. Sölvers hypotesen om størrelsen
En dansk forfatter, Carl V. Sölver, har utgitt flere artikler på tidsskriftet The Mariner’s Mirror (MM 26, 33, 34, 39, 55) om de egyptiske obeliskskipene fra 1940- og 1950-årene. Sølver kom med den nå aksepterte teorien om at relieffet egentlige var misvisende fordi kunstneren ønsket å vise at lasten besto av to obelisker. En lite kjent avbildning av et obeliskskip funnet på en tekst annetsteds viste bare en obelisk med spissen vendt mot forstevnen.
Med dette som utgangspunktet sluttet Sölver seg til den konklusjonen om at skipets bredde med plass til to obelisker side om side, kunne observeres ved å telle opp antallet trosser som var spent over lasten mellom stevnene. Relieffet fra dronningens gravtempel viste fem massive trosser som var spent over sju til åtte gaffelstøtter med kraftige tverrgående stokker reist over lasten.
Sölver beregnet seg fram til følgende data for Hatshepsuts skip; en lengde på 63 meter, bredde på 25 meter, høyde midtskips 6 meter, bordleggingens tykkelse på 30 cm, dødvekt på 800 tonn, deplasement med last på 1500 tonn. Største dybde ned i vannet på 2 meter.
G.A. Ballard har i sine artikler om obeliskskipet i The Mariner’s Mirror (MM 6, 12, 13, 23, 33) kommet til den samme konklusjonen om hvor stor prammen skulle være; lengde på 63 meter, hvorav over 35 meter langs vannlinjen og bredde på 21 meter ved vannlinjen.
Med 57 meter høye obelisker
Et nytt tekstfunn om lasten på obeliskskipet hevdet at disse to obelisker i virkeligheten skulle være 108 alner eller 57 meter høye. Bare biter av disse eksisterer i dag etter å ha blitt ødelagt. Dessverre vet man ikke hvor store disse ødelagte obelisker egentlig var, de som hadde forsøkt å utradere alt om dronning Hatshepsut var meget grundige i sine ødeleggelser.
Om man skulle akseptere Sölvers hypotese om størrelsen på obeliskskipet som opprinnelig er basert på frakt av tretti meter høye obelisker, vil det være et enormt skip med utrolige proporsjoner; lengde 95 meter, bredde 32 meter, dødvekt omkring 2500 tonn, deplasement med last 7300 tonn, dybde omkring 3 meter ned i vannet i Nilen.
Konstruksjon
Landström rekonstruerte utseendet av obeliskskipet basert på relieffet i sin bok «Egyptiska Skepp 4000-600 f.Kr» med de to 57 meter høye obelisker som utgangspunkt, men måtte konstaterte at ethvert rekonstruksjonsforsøk basert på relieffet og ufullstendige opplysninger aldri ville klare å gjengi det korrekte bildet. Sluttresultatet var et umåtelig stort skip med et 95 meter langt skrog som skulle være 9,5 meter høyt midtskips. Detaljene om prammens konstruksjon har blitt bevart på relieffet og er generelt ansett for å være lettere å tolke.
Tre synlige rekker av utstikkende endestykker på de gjennomgående bjelker kunne observeres på skroget. Dette betyr at man hadde forsterket konstruksjonen med bedre tverrskips styrke med 22 bjelker per rekke låst fast mellom bordgangene fra relingen nedover til vannlinjen, dermed tilsammen 66 tverrgående bjelker formodentlig av sedertre istedenfor lokale treemner. For- og akterstevner var nesten visket bort på relieffet, og kunne ikke rekonstrueres med absolutt sikkerhet utover grove skisser. Massive trosser var bundet rundt endene for å spenne sammen endene på skroget som på havgående skip under ekspedisjonen til Punt i Hatshepsuts regjeringstid, et konstruksjonstrekk som hadde eksistert helt siden det gamle rikets tid.
Obeliskskipet hadde ikke én, men mange utvendige trosser fra forstevnen mot en tverrgående stokk reist mellom to «gaffelstøtter», deretter seks andre fram til akterstevnen over det åpne lasterommet som de to obelisker var lagt på. Et komplisert system med minst fem trosser var brukt for å spenne sammen stevnene på skroget og dermed stabilisere det på langs. Dessverre er det ikke gode detaljer om dette systemet på relieffet, slik at det kom en rekke tolkninger på hva og hvordan dette var utformet. Sölvers tolkning av dette systemet gikk ut på at man hadde meget kraftige trosser midtskips mellom de to innerste gaffelstøtter som trossene fra stevnene sluttet mot, men det er bare en hypotese.
Som de fleste elvefartøyer i Nilen hadde ikke prammen kjøl, men var flatbunnet, med hjelp av vanntrykket som skulle holde sammen undervannsskroget. Forholdene på den relative rolige floden med nedgående strøm med muddergrunn og sandbanker gjorde kjølen overflødige, den flate og glatte bunnen var mest hensiktsmessig. Obeliskskipet hadde fire store stevnror, to på hver side, som er nesten like lange som den mindre båten langs forskipet på relieffet. Landströms rekonstruksjonen indikerte en lengde på 18 meter.
Under slep
G.A. Ballard, Sölver og Edouard Naville kom med sine tolkninger av systemet om hvordan tretti skip kunne buksere et enslig storskip, men disse er omstridte. Slepetauet går først til det siste skipet, ble fastgjort på akterstevnen ved stevnrorene og ført opp til en slags mast uten rigging, deretter til forstevnen. Men hvordan man kunne koble sammen ti fartøyer med ett slepetau er ikke mulig å få et tilfredsstillende svar på.
Nedover Nilen var det enkelt å flyte nedover så lenge man hadde akterskipet mot strømmen, men det var viktig å kunne kontrollere skipets bevegelser med stevnror eller styreårer så man ikke mistet styringen. De mange bukserfartøyene egentlig skulle bare ha det store obeliskskipet under kontroll så lenge det var i fart med strømmen.
Transport til Assyria
Den første beretningen om transport av obelisker fra Egypt som krigsbytte har blitt funnet på tekstene fra den assyriske kongen Asurbanipal (ca. 668-627 f.Kr). Det gamle Egypt etter det nye rikets kollaps hadde blitt kastet ut i en langvarig forfallsperiode preget av okkupasjon og selvstendige styrer i den tredje mellomepoken (1070-664 f.Kr) i det gamle Egypts tidsregning. Det kom til krig mellom Assyrerriket og Egypt fra cirka 671 f.Kr. Etter flere kriger fikk den nye assyrerkongen, Asurbanipal, herredømmet over det egyptiske riket og innsatte et nytt dynasti, det seksogtyvende dynastiet.
Dessverre er det ikke kjent hvordan transporten av de to obeliskene til Assyria foregikk, bare denne teksten forklarte at man hadde transportert et par obelisker som krigsbytte til Mesopotamia der riket Assyria med hovedstaden Ninive lå. En kanal eksisterte formodentlig mellom Nilen og Rødehavet i det nye rikets tid siden Seti Is regjeringstid (1290-1279 f.Kr). Denne kanalen gikk fra Nilen langs Wadi Tumilat til Heroopolis ved havnestedet Pithom mot Bittersjøene. Derfra kunne obeliskskipet seile ut i Rødehavet langs den arabiske kysten og rundt Den arabiske halvøya fram til munningen av Tigris.
Transport til Romerriket
Romerne hadde en meget stor fascinasjon for den svunne fortiden av det gamle Egypt, og forsynte seg med egyptisk kunst og egyptiske gjenstander både som trofeer og som et uttrykk for den sterke interessen. En form for egyptomani hadde festet sitt grep på Romerriket i flere århundrer, man hadde for vane å kopiere egyptisk stil inkludert pyramider og obelisker. Flere egyptiske obelisker ble deretter transportert til Roma og andre steder i Romerriket. Publius Victor kom med påstander om at man på et tidspunkt hadde 6 store og 42 mindre obelisker bare i storbyen Roma.
Augustus' obelisker
Den første obelisken som ble tatt og ført over Middelhavet fra Egypt til den romerske hovedstaden Roma var i år 20 f.Kr eller 10 f.Kr. etter ordre fra den romerske keiser Augustus (27 f.Kr til 14. e.Kr). Transporten fra Egypt var beskrevet av Plinius den eldre i hans store encyklopediske verk [[Naturalis Historiae]]:
Fra hans tid er to obelisker satt opp av keiseren i Roma, obelisken som ble brukt som viser i et stort solur på Marsmarken, og obelisken i hippodromen Circus Maximus som markerte et vendepunkt, spina. Dette var begynnelsen på den romerske anvendelsen av obelisker. Begge var hentet fra Heliopolis, den førstnevnte ble pekeren i det største soluret, Solarium Augusti, fra antikken som man kjente til. Den er nå i Piazza Montecitorio med en høyde på 22 meter. Den andre obelisken ble flyttet til Piazza del Popolo av pave Sixtus V i 1589, den har en høyde på 24 meter og en vekt på 263 tonn.
Konstantius IIs obeliskskip
Den romerske keiseren Konstantius II (337-361) fikk to obelisker transportert fra Teben i Øvre Egypt nedover Nilen til Alexandria der et stort skip var gjort i stand. Den ene obelisken ble deretter overført til skipet i år 357 for transport videre til Roma. Fra historikeren Ammianus Marcellinus er en beskrivelse av skipet og transporten bevart i hans historieverk «Res Gestae Libri XXXI», opprinnelig i 31 bøker, men de første tretten bind har forsvunnet. De overlevende atten bøker dekker perioden fra 353 til 378.
Obeliskskipet i år 357 var en meget stor åredrevet farkost med tre hundre roere, som fraktet den største obelisken som noensinne har blitt overført fra Egypt med en imponerende høyde på 32,18 meter og en vekt på 230 tonn (455 tonn) i dag. Den kan ha vært litt høyere ettersom den hadde kollapset og blitt brutt i tre stykker i senere tid. Sixtus V som satte den opp på nytt foran Laterankirken i 1588, hadde forkortet denne obelisken med 4 meter.
Transporten til Konstantinopel
Den gjenstående obelisken i Alexandria som var fraktet dit fra Teben i år 357 ble senere hentet til Østromerrikets hovedstad av keiser Theodosius den store (379-395).
Som østromersk keiser beordret han i år 390 transporten fra Alexandria av obelisken med et skip som underveis kom ut for en storm i Egeerhavet. Detaljene om dette obeliskskipet er dessverre ikke kjent, men beretningen om denne begivenheten gikk ut på at skipet led havari ved å drive på land i nærheten av Athen på det greske fastlandet. Men lasten gikk ikke tapt, og ble senere berget sammen med skipet.
Obelisken ble reist på hippodromen i Konstantinopel som en spina. Den var opprinnelige på tretti meter høyde, men er forkortet til bare 18,54 meter i høyde, muligens fordi den nedre delen av obelisken hadde blitt ødelagt. Det kan ha hendt under skipsforliset ved Athen. Den står fortsatt i dagens Istanbul.
Historiska museet
Statens historiska museum, eller Historiska museet, er et museum i Stockholm. Museet ligger i krysset Narvavägen /Linnégatan i bydelen Östermalm i Stockholm. Museumsbygget ble bygget 1934-39 av arkitektene Bengt Romare og Georg Scherman.
Rørholtfjorden
Rørholtfjorden er en arm av innsjøen Toke som er en del av Kragerøvassdraget. Mens hoveddelen av Toke ligger i Drangedal kommune, ligger den sørlige enden av Rørholtfjorden i Bamble kommune. Fjorden er regulert, men er vernet mot videre kraftutbygging i henhold til Verneplan I for vassdrag.
Sør i fjorden ligger den fraflyttede Storøy som var innspillingssted for sesong syv av TV-serien Farmen.
Historiska museet
Museet er Sveriges ledende historiske museum. Det er et ansvarsmuseum, med overordnet ansvar for arkeologiske funn og kirkekunst.