cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sickan Carlsson
Karriere
På høsten 1935 fikk hun et engasjement for å turnere med den franske komedien Kokottskolan med Karl Gerhard og Zarah Leander og medvirket også i Karl Gerhards nyttårsrevy for 1936, Köpmännen i Nordens Venedig på Folkan. Hon medvirket deretter i en eller to Karl Gerhard-revyer hvert år, og også flera filminspillinger i året.
På 1940-tallet var hun en ofte brukt filmskuespiller, med kontrakt hos Svensk Filmindustri. I filmer av det lettere slaget hadde hun ofte medspillere som Thor Modéen og Åke Söderblom.
I 1945 spilte hun i sin første film med Schamyl Bauman som regissør. I en tiårs epoke spilte hun i åtte filmer, filmer som ble veldig populære og sett på kino. Sickan Carlsson var den store stjernen og fik 20 000 kroner i lønn per film. I deras andre film sammen, Skolka skolan (1949) spilte hun en 19 år gammel skolepike, skjønt hun selv da var 34 år gammel.
I begynnelsen av 1950-tallet begynte Sickan Carlsson å medvirke i radioprogrammet "Dagens revy", en revy som ble sendt hver uke og som ble skrevet av Gösta Bernhard og Stig Bergendorff. På 1950-talet medvirket hun sammen med Kar de Mumma i radioprogrammet "Sickan och Kar de Mumma" som ble sendt hver uke.
Privatliv
I september 1939 giftet Sickan Carlsson seg med skipsrederen Gösta Reuter i Engelbrektskyrkan i Stockholm. Året etter ble datteren Ingegerd født. Ektenskapet ble oppløst og i 1945 giftet hun seg med kinodirektøren Åke Rapp (1914–1993). I 1957 skilie paret seg. Året 1958 giftet hun sig med direktør Sölve Adamsson, og var gift med ham til hans død i 1987. I 2011 døde hun på Borgarhemmet på Södermalm i Stockholm. Sickan Carlsson er begravd på Bromma kirkegård i Stockholms län.
Amfibisk krigføring
Amfibisk krigføring innebærer angrep på et landbasert mål med militære styrker fra skip. Amfibisk krigføring krever landgangsfartøyer eller helikoptre for å transportere soldater til land fra skipene som har brakt dem til området.
Hensikten med å landsette soldater er å avgjøre konflikter. Det er sjelden at ren sjøkrig har noen avgjørende effekt, og det er ikke alltid marsj over land er et alternativ. Mange av verdens land har egne styrker med marineinfanteri for dette formålet. For tiden er det amerikanske marinekorpset det største, og det eneste med eget flyvåpen. Halvparten av verdens marineinfanterister hører hjemme i denne avdelingen.
Et amfibisk angrep er en av de vanskeligste militære operasjonene. Det kreves koordinering av ild fra skip og luftfartøyer, mens bakkestyrkene landsettes på en kystlinje som kontrolleres av fienden – som ofte har en enorm fordel på grunn av det åpne landskapet på de fleste strender.
Berømte amfibiske operasjoner inkluderer invasjonen av Normandie, slaget om Iwo Jima og Falklandskrigen.
En planlagt militær landsetting som foregår uten kamphandlinger, kalles en administrativ landsetting.
Før første verdenskrig
I krigene mellom antikkens Hellas og Persia i 499–448 f.Kr. og de peleponnesiske kriger ble det brukt landgangsoperasjoner. Den første amfibiske operasjonen man kjenner til var da grekerne, ifølge Homers Iliaden, landsatte styrker på stranden i nærheten av Troja. Det første angrepet på en strand var antageligvis ved slaget ved Maraton i 490 f.Kr.. Perserne etablerte et brohode i et forsøk på å invadere Hellas. De hadde modifiserte skip med ramper for hestene, forløpere til moderne landgangsfartøyer.
Romerne tok Kartago med en landgangsoperasjon i 202 f.Kr., og Julius Cæsar ga til og med styrkene sine spesiell trening i landganger før han invaderte England i 55 f.Kr.. Engelskmennene ble også slått av Vilhelm Erobreren etter en landgang før Hastings i 1066.
Mongolene forsøkte å ta Japan på 1200-tallet med en invasjonsflåte, men mislyktes. Japanerne invaderte Korea sent på 1500-tallet, men ble slått tilbake to ganger av flåten til den koreanske admiral I Sun-sin.
Under den amerikanske revolusjonen i 1776 stormet amerikanske styrker Britisk Bahamas. Skipskanoner gjorde nå at flåten kunne støtte soldatene som gikk i land, men på samme tid ble det utviklet kystartilleri som var en trussel mot flåten. Krigsskip måtte nå begynne å eskortere skipene som brakte inn menn, utstyr og forsyninger. Under den amerikanske borgerkrigen landsatte den amerikanske marinen gang på gang små styrker både langs kysten og opp elvene. Sørstatsgeneralen Robert E. Lee uttalte «Hvor enn flåten kan sendes kan vi ikke stå i mot landsettingene... Vi har ingen ting som kan stå i mot hans tunge skyts.»
Under den spansk-amerikanske krigen utviklet den amerikanske marinen nye taktikker for landsettinger. Mest kjent av trefningene er da 650 marineinfanterister tok Guantánamo Bay og 16 000 soldater ble landsatt ved Santiago på Cuba, selv om den sistnevnte styrken stort sett mislyktes i sine krigsmål.
Første verdenskrig og mellomkrigstiden
Under første verdenskrig var moderne amfibisk krigføring fremdeles et nytt felt. Både taktikk og utstyr var enkelt og ofte improvisert.
I denne perioden var britiske Royal Marine Light Infantry (RMLI) stort sett i bruk som militærpoliti og kanonmannskaper om bord på krigsskip. De ble i 1914 integrert med en divisjon satt opp av Royal Navy, kalt Royal Naval Division. Hensikten var å kjempe på land. På tross av dette måtte hærstyrker utgjøre hovedtyngden av kampstyrkene i landgangsoperasjoner gjennom krigen. RMLI ble på 1920-tallet slått sammen med Royal Marine Artillery og dannet Royal Marines.
Den første landgangen i krigen fant sted i 1914 og endte i katastrofe. En større styrke fra den britiske indiske hæren ble sendt for å gå i land ved byen Tanga i det som den gang het Tysk Østafrika. Tyskerne der oppdaget de britiske forberedelsene og rakk å forberede seg på invasjonen. Resultatet ble at de britisk/indiske styrkene måtte trekke seg tilbake med store tap og uten det tyngre utstyret sitt.
I mellomkrigstiden utviklet den amerikanske marinen og marinekorpset spesialisert utstyr for landganger. Nye landgangsfartøyer og amfibiske kjøretøyer ble testet ut. Skipene ble lastet for å kunne losses hensiktsmessig; ikke bare for å maksimere hva som kunne tas med som tidligere. I 1910 hadde marinekorpset etablert sin skole for amfibiekrigføring i New London, Connecticut, og under general John Lejeune utviklet de en ny doktrine, publisert i 1934 som Tentative Landing Operations Manual, en manual som til en viss grad er aktuell fremdeles.
Andre verdenskrig
I løpet av Stillehavskrigen ble det gjennomført et utall landgangsoperasjoner, først under den japanske ekspansjonen, deretter under den allierte «øyhoppingen» for å drive japanerne tilbake. Japanerne lot sine amfibiske styrker svinne hen etter framgangene de hadde hatt fram til 1942, og forberedte seg heller på statisk forsvar av de nye besittelsene. I mellomtiden perfeksjonerte det amerikanske marinekorpset og den amerikanske hæren landgangsoperasjoner. På grunn av marinekorpsets begrensede størrelse gjennomførte hæren både flere landgangsoperasjoner og hadde flere skip enn marinekorpset. På denne tiden ble også luftbåret angrep bak strandlinjen i samspill med landgangen tatt i bruk.
Presis nærstøtte både fra skipsartilleri og fly fra hangarskip hjalp angriperne i å nedkjempe forsvarerne. Samvirket mellom de amerikanske våpengrenene satte standarden også for ettertiden.
I Europa innså de allierte etter det mislykkede Diepperaidet i 1942 at videreutvikling av amfibisk krigføring var helt nødvendig før en invasjon av det europeiske kontinentet kunne settes i verk. En av de direkte følgene av dette var at det ble utviklet et stort antall spesialkjøretøyer spesielt for amfibiske operasjoner. Først av disse var Amtrac (kort for Amphibious Tractor), et amfibisk pansret kjøretøy. Marineinfanteriet hadde nå en viss beskyttelse i den sårbare perioden fram til de kom opp på stranden. Amfibielastebilen DUKW, kalt Duck til vanlig, ble også tatt fram og mye brukt. Stridsvogner ble tilpasset svømming eller spesielle oppdrag på stranden. Dette inkluderte «teppelegging» for å bedre underlaget for andre kjøretøyer, fylling av grøfter med bunter med rør (fascine), minerydding og bergning av andre kjøretøyer.
Nyere tid
Etter andre verdenskrig ble amfibiske operasjoner mindre viktige, men ikke uaktuelle. Det forble nyttig å holde fienden på tærne gjennom å kunne true hans kystlinjer. Bare USA vedlikeholdt amfibiske styrker på samme skala som under andre verdenskrig, men fikk bare brukt dem til én stor operasjon i etterkrigstiden, nemlig ved Incheon i 1950 under Koreakrigen. Der ble det satt i land 70 000 mann bak de nordkoreanske linjene, noe som lettet trykket på FN-styrkene i Busan og var et vendepunkt i krigen. Etter dette hadde amerikanske flåter i Stillehavet og Middelhavet marineinfanteri lastet klar på skip med utstyret sitt. Det ble brukt en eller flere forsterkede bataljoner på rundt 1 800 mann per flåte.
Under Gulfkrigen deltok en landsettingsstyrke på 43 skip med 18 000 marineinfanterister fra amerikansk side. Denne styrken bandt opp mellom 7 og 11 irakske divisjoner som forberedte seg på en landsetting som aldri kom.
Under hele den kalde krigen hadde Warszawapakten stående amfibiske styrker for å true Norge, landene rundt Østersjøen, Svartehavet og Middelhavet. Nato hadde sine styrker stående klare for mottrekk i de samme områdene. Amfibiestyrkene ble spådd en kort framtid under hele etterkrigstiden, men er fremdeles med oss.
Folkerepublikken Kina bygger forøvrig stadig ut sin amfibiske slagkraft som en forsikring mot en eventuell formell uavhengighetserklæring fra den selvstyrte øya Taiwan (Republikken Kina), som ligger like utenfor det kinesiske fastlandet.
Amfibiske operasjoner
Amfibiske operasjoner deles inn i flere typer, og vanligvis nevner man fire av disse: Amfibisk landsetting, amfibisk tilbaketrekking, amfibisk demonstrasjon og amfibisk raid.
Amfibiske styrker brukes også til andre oppgaver enn disse, for eksempel evakuering av sivile fra krigssoner og elveoperasjoner. Dette siste har blitt mye brukt i de siste 20 årene, da amfibiske styrker ofte er de som er best egnet til den type operasjoner. En eksempel fra nyere tid er da USA, Frankrike og Storbritannia løftet ut omtrent 4 000 sivile fra Elfenbenskysten i november 2004. Et annet eksempel er Operasjon Assured Response, hvor USA hentet ut 2 440 sivile fra Monrovia i Liberia mellom april og juni 1996.
Under planlegging av amfibieoperasjonen skal man koordinere sjøstyrker, landstyrker og luftstyrker. Denne koordineringen er et av de vanskeligste punktene, og man har flere historiske eksempler på at det kan gå galt. Det praktiseres forskjellige metoder, men man utnevner vanligvis en maritim styrkesjef og en landstyrkesjef. Før styrkene er landsatt er det ofte den maritime styrkesjefen som har kommandoen over landstyrkene.
I planleggingsfasen tar man høyde for en del forskjellige faktorer i tillegg til vanlige militære operasjoner. Noen av disse er:
Amfibisk landsetting
Amfibisk landsetting regnes som den vanligste formen for amfibieoperasjon. Det er en operasjon foretatt fra sjøen mot et fiendtlig eller antatt fiendtlig område.
I forbindelse med operasjonen blir det ofte landsatt styrker fra luften, bak fiendens linjer. Dette er for å sikre egne styrker fra motangrep og for å generelt skape kaos for fienden. Operasjonen blir nesten alltid understøttet av fly i taktiske og strategiske operasjoner, for å opprette et luftherredømme over landgangsområdet.
Konseptet har vært i bruk siden før Kristi fødsel, og romerne gjorde for eksempel bruk av det i sitt angrep på Storbritannia i 1. århundre f.Kr.
I moderne tid blir tropper som skal foreta selve landgangen, transportert til like utenfor kysten av større skip (for eksempel et amfibisk landingsskip), for deretter å gå om bord i mindre båter eller amfibiske kjøretøy, som kan gå helt inn til landingsstedet. I de tilfeller helikopter brukes, er dette for å gi sikring til selve landgangen eller som en mindre, begrenset redningsoperasjon. Det finnes også spesialbygde skip som kan transportere utstyr og soldater direkte til landingsstedet. USA, Storbritannia og Russland bruker i stor grad luftputefartøyer i slike operasjoner, fordi de har høy fart og kan bevege seg også på land (og slik landsette styrkene et godt stykke inn på stranden), i tillegg til «konvensjonelle» skip.
Eksempel på landsetting av US Marine Corps
Det amerikanske marinekorpset er den dominerende amfibiestyrken i verden i dag. Mange andre nasjoner bruker metoder utviklet av dem, dog i mindre skala. Eksempelet her viser en Marine Expeditionary Force (MEF) og hvordan den kan tenkes å angripe en forsvart kyst i moderne tid. En MEF består av en forsterket divisjon, en luftstridsving og en trenbrigade, som fraktes på over 60 skip, med over et dusin krigsskip som eskorte.
Styrken som nærmer seg den fiendtlige kysten har antageligvis planlagt operasjonen minst en ukes tid. Før de forlater det amerikanske fastlandet har de en travel periode. Skipene som skal brukes ankommer i tilfeldig rekkefølge, men alt utstyret må pakkes hensiktsmessig for selve landgangsoperasjonen. Hvis det er tid gjør divisjonen en øvelselandgang sammen. Det er sjelden øvelser på divisjonsnivå, så hvis man kan øve sammen før den skarpe operasjonen kan man kanskje unngå å gjøre kostbare feil. Imens jobber etterretningsstyrkene hardt for å kartlegge fiendens posisjoner og mulige mottrekk.
Rundt 40 kilometer fra stranden går skipene ut i angrepsformasjon. I teorien er det da bare noen få timer til hele angrepsstyrken er satt i land. To tredjedeler av soldatene skal landsettes over stranden - den siste tredjedelen med helikopter. Minesveipere har ryddet en serie ankomstleder mot stranden, hver av dem en kilometer bred. Selve brohodet på stranden er rundt fire kilometer bredt. På hver side av ledene ligger et kontrollskip. Det ene fører den primære kontrolloffiseren og staben hans. De ligger fire kilometer ut; utenfor maskingeværrekkevidde, men ikke utenfor rekkevidden til artilleri.
De to regimentene som skal landsettes over stranden laster opp to av sine tre bataljoner, klare til å gå inn i den første angrepsbølgen. Hver av disse to bataljonene sender inn to av sine kompanier. Av en styrke på 54 000 mann er det omtrent to dusin LVTP7 landgangsfartøy med rundt 700 passasjerer som er den første angrepsbølgen. Den første bølgen bruker rundt 25 minutter på å komme i land. Med intervaller på to minutter kommer de neste bølgene inn, fulgt av stridsvognene, støtteavdelinger og annet personell. I løpet av åtte minutter har 3 000 menn og mer enn 150 pansrede kjøretøyer og artilleri kommet i land. I bakre linje ligger seks jagere og to kryssere. Over hodene deres er opp til 400 kampfly klare.
Det tredje regimentet er i mellomtiden blitt landsatt med helikoptre. De har landet 10 til 30 km inne i landet, godt hjulpet av jagerbombere og kamphelikoptre. Den første bølgen består av 65 helikoptre som bærer en infanteribataljon og et batteri med artilleri. Noen ganger er det flere landingsområder.
Målet nå er å rydde stranden og få koblet sammen de forskjellige brohodene. Kamphandlinger foregår til et tilstrekkelig stort brohode er etablert. Det må være stort nok til å romme en flyplass og et drivstofflager utenfor rekkevidde av fiendtlig artilleri. En flyplass et på plass i løpet av et par-tre dager, og da trekkes hangarskipet antageligvis tilbake. Grunnen til at flyplassen er viktig er at det gir stor slitasje på utstyret å ta inn forsterkninger og forsyninger over stranden. Tap på grunn av mekaniske feil savnes like mye som tap i kamp.
Amfibisk tilbaketrekking
Ved en amfibisk tilbaketrekking tar man ut egne styrker fra en fiendtlig eller antatt fiendtlig kyst. Hensikten kan være å evakuere slagmarken, flytte styrkene raskt til et annet sted eller simpelthen hente ut styrker som har gjennomført oppdraget sitt.
Et kompliserende faktor her kan være at styrkene man henter ut ikke er trenet i amfibiestrid, noe som gjør jobben for marinestyrkene vanskeligere.
Den mest kjente operasjonen av denne typen er tilbaketrekkingen fra Dunkerque i 1940, hvor britene måtte mobilisere så å si alt som kunne flyte på Kanalkysten for å hente ut slagne britiske og allierte styrker fra Dunkerque under angrep fra tyske styrker.
Amfibisk demonstrasjon
Dette er en villedende operasjon for å forvirre fienden. Den kan gjennomføres for å maskere egne hensikter eller størrelsen på egne styrker. Gjennomføringen kan være ved å seile styrken tilsynelatende mot et annet sted enn der landsettingen skal finne sted, eller sette i land mindre styrker.
I Gulfkrigen i 1991 praktiserte det amerikanske marinekorpset denne taktikken i stor skala, og bandt opp nesten 1/4 av Iraks styrker i området.
Amfibisk raid
Et amfibisk raid eller strandhugg er en operasjon som utnytter skjul og hurtighet for å overraske motstanderen. Målområdet blir okkupert bare midlertidig, og operasjonen følges av en rask planlagt tilbaketrekning.
Denne taktikken ble praktisert av norske vikinger allerede i sen jernalder. I nyere tid ble det utført en del raid på norskekysten av britiske og norske kommandosoldater under andre verdenskrig. Det mest kjente er kanskje Måløyraidet.
Fartøyer
I nyere tid var andre verdenskrig den perioden da fartøyer for amfibiekrigføring gjennomgikk sin største utvikling. Det er mange forskjellige typer og kategorier. Grovt kan man dele dem inn i større fartøy egnet for oversjøisk fart og mindre farkoster som brukes til å bringe i land folk og materiell fra de større fartøyene.
Større amfibiske fartøy kan deles inn i åtte kategorier:
LHA – (Amphibious Assault Ship General Purpose) er blant de største skipene og har både dokk, helikopterdekk og hangar. Et eksempel er den amerikanske Tarawa-klassen på rundt 40 000 tonn.
LHD – (Amphibious Assault Ship Multipurpose) er ganske like LHA, men kan også brukes for kampfly av STOVL-typen (Short Take-Off Vertical Landing) som Harrier. Et eksempel er den amerikanske Wasp-klassen på rundt 40 500 tonn.
LPD – (Landing Platform Dock) har dokk for landgangsfarkoster, plass for kjøretøyer og et lite helikopterdekk med hangar. Et eksempel er den nederlandske Rotterdam-klassen på omtrent 13 000 tonn.
LPH – (Landing Platform Helicopter) er en type med god plass for helikoptre, men uten intern dokk. Et eksempel er den britiske Ocean-klassen på rundt 22 000 tonn.
LCC – (Amphibious Command Ship) er kommando- og kontrollskip for en felles styrkesjef. Det bærer i tillegg noe materiell og tropper. De eneste som har slike skip er den amerikanske marinen, og den har to. De er av Blue Ridge-klassen og er på omtrent 17 000 tonn.
LSD – (Landing Ship Dock) er ofte lik LPD, med større dokk, men færre tropper og utstyr om bord. Et eksempel er den amerikanske Whidbey Island-klassen på rundt 16 000 tonn.
LSL – (Landing Ship Logistic) er et forsyningsfartøy som kommer med i andre bølge av et amfibieangrep. Et eksempel er den britiske Lyme Bay-klassen på rundt 16 000 tonn.
LST – (Landing Ship Tank) er en større landgangsfarkost, faktisk så stor at den er havgående. På tross av dette kan den gå helt opp på stranden og landsette kjøretøy og soldater gjennom en rampe i baugen. Et eksempel er den amerikanske Newport-klassen.
Moderne landgangsfarkoster kan deles i tre hovedgrupper; LCU, LCAC og LCVP.
LCU – (Landing Craft Utility) er den farkosten som vanligvis tar mest last. Avhengig av typen kan dette være fra en til fire stridsvogner eller enda flere lastebiler eller lettere kjøretøyer. Et eksempel er den amerikanske LCU 2000-klassen på 584 tonn.
LCAC – (Landing Craft Air Cushion) er luftputefarkoster på samme størrelse som en LCU. De kan ta mindre last, men går til gjengjeld to til fire ganger så fort. Et eksempel er den russiske Lebed-klassen.
LCVP – (Landing Craft Vehicle and Personell) er den minste klassen og har kapasitet til å ta 20 til 60 soldater eller en til to mindre kjøretøy. Disse er så små at de kan henge på siden av et fartøy i daviter.
LVT-/AAVP-serien
Amerikanerne har utviklet en serie amfibiske kjøretøy for å ta infanteriet opp på stranden relativt beskyttet. Den siste inkarnasjonen er AAVP7A1. Den første forgjengeren var Roebling Alligator, utviklet mellom 1932 og 1937. Hastigheten i vannet var først rundt 4 km/t, noe som var lite praktisk. Med større motorer gikk det litt fortere, og etterfølgeren Crocodile kom i 1940 og kunne nå rundt 15 km/t i vannet og 40 km/t på land.
LVT-1 var en kopi av Crocodile, bortsett fra at den var laget i stål i stedet for aluminium. Den var tyngre og hadde litt dårligere ytelse. Den var ikke bevæpnet og ble i begynnelsen bare brukt til å bringe fram forsyninger. Ved slaget om Tarawa ble panserplater boltet på og et antall .30 kaliber mitraljøser montert. LVT-1 var i produksjon fra 1941 til 1943.
Neste generasjon var LVT-2, i produksjon fra 1942 til 1945. Den ble produsert i en rekke varianter og ble senere oppdatert og var i tjeneste til midt på 1950-tallet.
Senere kom LVT-3, LVT-4 og LVT-5, og midt på 1950-tallet kom den nye LVTP-5-serien. Etter den kom LTP-7, som skiftet navn til AAVP7 som er versjonen som er i tjeneste i dag.
Andre kjøretøy
Sovjetiske pansrede personellkjøretøy var i etterkrigstiden tradisjonelt amfibiske. Dette ble hovedsakelig gjort for å lette elvekryssinger, men etter at Sovjetunionen gjenopprettet sitt marineinfanteri i 1961 utnyttet også disse avdelingene kjøretøyenes egenskaper. BTR-60 var i tjeneste fra 1961, og en forbedret variant kalt BTR-60PB ble standardkjøretøy for marineinfanteriet. Kjøretøyet og senere varianter (BTR-70 og BTR-80) har åtte hjul, med styring på de to framre akslene, både på land og til vanns. Fremdriften i vannet besørges av en vannjet. BTR-ene opererte sammen med den lette amfibiske stridsvognen PT-76 i landsettingsfasen, men ble forsterket med konvensjonelle stridsvogner og andre kampkjøretøy så snart som mulig.
En rekke andre lettere pansrede kjøretøy både i Vesten og Østblokken er også amfibiske, men dette har som regel vært for at de skal kunne ta seg over elver og vann. Amfibiske upansrede kjøretøy eksisterer også, for eksempel den svenske Hägglunds Bv206 som er i bruk blant annet i det norske forsvaret.
Litteratur
Nytt fra KOF er tidsskriftet til Kystartilleriets offisersforening.
NTNUs ærespris
NTNUs ærespris deles ut til en person fra kultur, politikk eller næringsliv, som enten har gjort en stor innsats for NTNU, eller som gjennom sitt liv og arbeid fremstår som et forbilde for NTNUs ansatte og studenter. Prisen ble første gang utdelt i 2018. Prismottager var Rune Fløisbonn, som på NTNUs informasjonsside om prisen omtales som «en pådriver for utvikling av datasikkerhet som fagfelt i Norge».
Tidligere ansatte ved NTNU er ikke kandidater til æresprisen. Unntak kan gjøres for personer som har vært ansatt i professor II-stilling, utdanningsstilling, eller for en kortere periode i karrieren. Personer som har en løsere tilknytning til NTNU (eks.: veileder, sensor), kan utnevnes.
Den som blir tildelt prisen mottar et kunstverk og et diplom.
Mesterligaen i håndball for kvinner 2020/21
Mesterligaen i håndball for kvinner 2020/21 var den 28. sesongen av mesterligaen i håndball for kvinner og 61. sesongen av europeisk topphåndballturnering.
Gruppespill
De to beste i hver gruppe kvalifiserer seg direkte til kvartfinale. Nummer 3–6 kvalifiserer seg til åttendedelsfinale.
Priser
«All star»-laget ble annonsert 28. mai 2021.
Eksterne lenker
Offisielt nettsted
Virisen
Virisen (sørsamisk: Vijrisjaevrie) er en innsjø langs Vapstälven (forløperen til Vefsna, på svensk side av grensen mellom Norge og Sverige), med beliggenhet på grensen mellom kommunene Storuman og Vilhelmina i Västerbottens län, Lappland, Sverige.
Virisen er det største uregulerte ørretvannet i Västerbottens län, og produserer på grunn av størrelsen stor fisk. Det er også egen røyebestand i innsjøen.
Ved Virisens nordbredde er der en bosetning med samme navn, som fikk veiforbindelse først i 1991.
Paraskevi Tsiamita
Paraskevi Tsiamita (gresk: Παρασκευή Τσιαμίτα, født 10. mars 1972 i Volos) er en tidligere gresk friidrettsutøver. Tsiamitas beste resultater har kommet i tresteg og i 1998-sesongen forbedret hun sin egen personlige rekord med én meter til 14,23 og hun endte på en niendeplass i EM 1998. Under VM 1999 lykkes Tsiamita å hoppe en ny personlig rekord på 15,07 hvilket gav henne seieren. I 2004 valgte Tsiamita å avslutte sin karriere etter mange års skadeavbrekk.
Liste over kulturminner i Kautokeino
Liste over kulturminner i Kautokeino er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Kautokeino. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Dupuytrens kontraktur
Dupuytrens kontraktur, palmar fibromatose eller «krokfinger», er en arvelig sykdom i bindevevet som fører til fortykninger, knuter og sammentrekninger av senedrag i håndflatene og etter hvert gjør det umulig å strekke ut hendene og fingrene. Denne typen fibromatose rammer oftest ring- og lillefingeren, som blir fastlåst i en krum stilling. Sykdommen skyldes unormal oppsamling av kollagen i bindevevet.
Dupuytrens kontraktur er vanligst i Norden. I Sverige, der sykdommen også kalles «vikingasjukan», regner en med at åtte prosent av befolkningen har den. Dupuytrens kontraktur forekommer mye oftere hos menn enn kvinner. Den rammer særlig eldre.
Sjlisselburg
Sjlisselburg (russisk: Шлиссельбу́рг, tysk: Schlüsselburg, svensk: Nöteborg, finsk: Pähkinälinna) er en by i Leningrad oblast i Russland. Den ligger på stedet hvor elva Neva renner ut fra Ladoga, 35 km øst for St. Petersburg. Fra 1944–1992 var byen kjent som Petrokrepost. Innbyggertall: 12 401 (folketelling 2002). Festningen og bysenteret er UNESCO verdensarvsteder.
Tidlig historie
Den første befestningen på stedet skal ha vært anlagt av svenskene under Torgils Knutsson i 1299, men den ble allerede i 1301 tapt til Novgorod. Den russiske festningen ble opprinnelig bygget i 1323 som en trefestning kalt Oresjek (også Orekhov) av storfyrst (Князь–knjaz) Jurij av Moskva (i egenskap av fyrste av Novgorod) på vegne av Republikken Novgorod, for å vokte de nordlige adkomstene til Novgorod og tilgangen til Østersjøen. Festningen ligger på øya Orekhovets, hvis navn kommer av det russiske ordet for nøtter, antagelig fordi det vokste mange hasseltrær på øya. Dette gjenspeiles i navnet på festningen både i det russiske Oresjek («Nøtt»), det svenske Nöteborg, og det finske Pähkinäsaari («Nøtteøya»).
Dupuytrens kontraktur
Sykdommen er oppkalt etter den franske kirurgen Guillaume Dupuytren (1775–1835) som i 1831 beskrev en operasjon for å rette opp tilstanden.
Sjlisselburg
Tidlig historie
Den 12. august 1323 ble Nöteborgstraktaten undertegnet på Oresjek, en traktat som fastsatte den første kjente grensen mellom Sverige og byrepublikken Novgorod, som etterhvert ble en del av Russland. Etter traktaten ble Oresjek fortsatt liggende under Novgorod. Et steinmonument fra nyere tid, nord for Johanneskirken i festningen, er reist til minne om traktaten.
Under Novgorod
Oresjek under Novgorod ble sete for Narimont, en novgorodisk lydfyrste av litauisk ætt, som i 1333 hadde fått et område omtrent samsvarende dagens Leningrad oblast som arvelig forlening. Narimont og hans sønn Alexander undertrykte innbyggerne så disse allerede i 1337 gjorde opprør med støtte fra Viborg. Året etter inntok den svenske kongen Magnus Eriksson fortet sjøveien under sitt russiske korstog, men tapte det igjen før et år var gått. Fortet var imidlertid stort sett ødelagt før det ble gjenerobret av Novgorod.
Festningen ble gjenoppbygd i stein i 1352 av erkebiskop Vasilij Kalika av Novgorod (1330–1352), som ifølge Novgorods første krønike ble sendt av novgorodene etter at flere russiske og litauiske fyrster ignorerte byens bønn om hjelp til å gjenoppbygge og forsvare fortet. Restene av murene fra 1352 ble utgravd i 1969 og kan ses like nord for Johanneskirken midt i den nåværende festningen.
Svensk stormaktstid
I 1555 beleiret Gustav Vasa fortet i to uker, med en flåte under Jakob Bagges ledelse sammen med landstyrker. Forsøket på å erobre festningen lykkes dog ikke, i likhet med kong Johan IIIs erobringsforsøk i 1581 og 1582.
Svenskene forsterket den erobrede festningen. Russerne beleiret Nöteborg fra juni til 17. november 1656, men lyktes ikke å erobre den. Under reparasjonene som måtte gjøres etter striden ble det også foretatt tilbygging, deriblant den «svarte rundellen» på sjøsiden.
Arbeidet med befestning på fastlandet måtte avbrytes under den store nordiske krig, da russiske styrker angrep festningen under befal av Boris Sjeremetiev (med den kommende tsaren Peter den store som artillerikaptein). Den svenske befalshaveren, overløytnant G. V. Schlippenbach, forsvarte festningen med cirka 250 mann under ti dagers beskytning fra russerne, som tapte 6000 mann. Den 13. oktober 1702, da antallet forsvarere var nede i 40 mann og festningen var altfor ødelagt, ble svenskene tvunget til å kapitulere.
Under Russland
I 1702, like etter erobringen av festningen fra svenskene, grunnla Peter den store byen på fastlandet vis-à-vis festningsøya. Festningen fikk nå sitt nåværende navn, Sjlisselburg, en transkripsjon av det tyske Schlüsselburg. Navnet, som betyr «nøkkel-festning» på tysk, refererer til Peter den store's oppfatning av festningen som «nøkkelen til Ingermanland».
Da Russlands grense ble flyttet vestover mistet festningen sin betydning som grenseforsvar. Under Det russiske keiserdømmet ble den brukt som et beryktet politisk fengsel, og blant dets berømte fanger var Wilhelm Küchelbecher, Mikhail Bakunin og Walerian Łukasiński som satt der i 38 år. Ivan VI av Russland ble drept i festningen i 1764, og Lenins bror, Aleksandr Uljanov, ble også hengt der. Fengselet ble brent ned under oktoberrevolusjonen i 1917. I 1928 ble det Proletære Revolusjonsmuséet opprettet i den gamle festningen.
Under andre verdenskrig ble byen (ikke festningen) erobret av Tyskland. Gjenerobringen av Sjlisselburg i 1943 av sovjetiske styrker gjenåpnet tilgangen til den beleirede byen Leningrad. Mellom 1944 og 1992 ble bynavnet russifisert til Petrokrepost (direkte oversatt: «Peter's festning»). Sjlisselburg fikk tilbake sitt gamle navn etter Sovjetunionens fall.
Nåtid
De delene av den gamle byen og festningen som fortsatt finnes inngår i UNESCOs verdensarvsliste. Festningen ble sterkt skadet under krigen, men deler, deriblant en del av muren og tre tårn, er blitt restaurert etter 1966. Av festningens ti tårn er det bare seks tilbake (fem russiske og et svensk). Restene av en kirke inne i festningen ble omgjort til et minne over festningens forsvarere. Det er også en mindre samling artilleri fra andre verdenskrig. Ifølge en turistbrosjyre kreves det beskyttelseshjelm for å besøke festningen, på grunn av faren for fallende teglsteiner.
Festningen har vært åsted for en årlig rockkonsert siden 2003.
I byen Sjlisselburg er det ikke mange historiske bygninger tilbake, med unntak av en håndfull kirker fra 1700-tallet. Det kanskje mest bemerkelsesverdige landemerket er Ladogakanalen, som ble påbegynt etter ordre fra Peter I i 1719 og fullført under oppsyn av feltmarskalk Burkhard Christoph von Münnich tolv år senere. Kanalen er over 100 km lang. Granittslusene i kanalen er fra 1836. Det finnes også et skipsverft i byen.
Likvidasjon
Konkurs (úpadkové řízení)
María Colón
María Caridad Colón Rueñes-Salazar (født 25. mars 1958 i Baracoa) er en tidligere spydkaster fra Cuba som vant gullmedaljen under Sommer-OL 1980.
Frits Thaulow
Frits Thaulow (egentlig Johan Frederik), født 20. oktober 1847 i Christiania, død 5. november 1906) var en norsk maler.
Frans Violet
I 1993 ledet han Brass Band Willebroek til seier i europamesterskapet for brassband. Violet ble med det den første dirigenten som ikke har opphav i Samveldet av nasjoner til å vinne mesterskapet; en konkurranse han siden har vunnet flere ganger. Violet har òg vært dommer ved en rekke brassbandkonkurranser, deriblant EM for brassband 2012.
Frits Thaulow
Bakgrunn
Han var sønn av apoteker Harald Conrad Thaulow (1815–1881) og Nicoline («Nina») Louise Munch (1821–1894), en datter av maleren Jacob Munch. Frits Thaulow er en av de internasjonalt mest kjente norske kunstnerne fra 1800-tallet.
Utdannelse
Thaulow fikk sin utdannelse ved Kunstakademiet i København i 1870–72, og i 1873–75 var han elev av Hans Gude i Karlsruhe. De påfølgende årene oppholdt han seg for det meste i Paris, der de franske impresjonistene fikk stor betydning for hans kunstneriske utvikling.
Maler
I 1880 vendte Thaulow hjem som overbevist naturalist. Sammen med Christian Krohg og Erik Werenskiold ble han raskt en av lederne i de unge kunstnernes kamp for et rikere og romsligere norsk kunstmiljø. Thaulow var blant annet med på å etablere den første Høstutstillingen i 1882.
Tidlig i 1880- årene var Thaulow initiativtager til det såkalte «Friluftsakademiet» ved Haugfossen i Modum, hvor han sammen med flere yngre kunstnere, deriblant Kalle Løchen, Gustav Wentzel og Edvard Munch, perfeksjonerte sitt naturalistiske uttrykk. I 1888 havnet sonet han 60 dager i fengsel etter å ha slått ned Aftenpostens eier og redaktør, Amandus Schibsted.
I 1892 slo han seg ned i Frankrike, og han besøkte USA i 1898. Fra samme år bosatte han seg i Paris, der han ble en kjent skikkelse og vant internasjonalt ry, blant annet gjennom å bli antatt ved Salongen.
Sophrochaeta
Sophrochaeta er en slekt av hulelevende mycelbiller.
Frits Thaulow
Maler
Mange av Thaulows mest kjente norske motiver er fra Åsgårdstrand, der han også har en sentral plass oppkalt etter seg.
Sophrochaeta
Utseende
Små (ca. 2 millimeter), ovale, blinde, mørke mycelbiller. Hodet er forholdsvis lite. Antennene er rundt halve kroppslengden. Pronotum er rundet, dekkvingene rundede og hvelvede, beina lange og tynne.
Levevis
Artene lever i huler.
Frits Thaulow
Maler
Thaulow giftet seg første gang i 1874 med Ingeborg Charlotte Gad (1852–1908). Ekteskapet ble oppløst i 1886. I 1886 giftet han seg med Alexandra Lasson (1862–1955), en av døtrene til regjeringsadvokat Christian Lasson (1830–1893) og Alexandra Cathrine Henriette von Munthe af Morgenstierne (1838–81). Gjennom sitt annet ekteskap ble Thaulow svoger av blant andre maleren Oda Krohg (gift med Christian Krohg), sangeren og teatersjefen Bokken Lasson, og Soffi Lasson, som var gift med den danske dikter Holger Drachmann. Flere av Lasson-søtrene var kjent for å tilhøre Christiania-bohemen.
Sophrochaeta
Utbredelse
Slekten er utbredt i huleområder i Romania.
Svenska armén
Administrativt ledes hæren av arméinspektøren, en to-stjerners general. Operativt styres hæren av Armeens taktiske kommando, en avdeling i forsvarets fellesoperative hovedkvarter.
Sophrochaeta
Kilder
Leiodidae i Tree of life
Svenska armén
Hærens avdelinger inndeles i følgende våpenarter:
Frits Thaulow
Maler
Thaulow ble hedret med en rekke norske og utenlandske ordener for sitt virke. Han ble i 1892 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden, og ble i 1905 forfremmet til kommandør av 2. klasse «for fortjenstfuld Kunstnervirksomhed». Han var videre offiser av den franske Æreslegionen, den italienske Sankt Mauritius' og Sankt Lasarus' orden og den tunisiske Iftikhar-ordenen.
Triola
Triola er et norsk platemerke grunnlagt i 1957 av Egil Monn-Iversen A/S, som var eid av medlemmene i The Monn Keys og Egil Monn-Iversen. Platemerket inngikk som ett av flere merker i det selskapet og ble tatt over av Arne Bendiksen A/S i 1964.
Etiketten ble også anvendt i Danmark.
Eksterne lenker
Disse er ikke med: Texas er kommet hit til oss / Gitarer spill opp TN-312 (med Bjørn og Bjørn) Lørdagskveld på Stripa / Sofia, Sofia           TN-268 (med Bjørn og Bjørn)
Brungylt
Brungylt (Acantholabrus palloni) er en fiskeart i gruppen leppefisker. Den er eneste art i slekten Acantholabrus. Den blir inntil 25 cm lang og lever fra 30-270 meters dyp, men der er gjort en del observasjoner grunnere. Brungylt er utbredt fra Gabon i Afrika og nordover til Norge. Den finnes også i Middelhavet og Adriaterhavet.
Norske mynter
Historien om norske mynter starter i år 995, da Olav Tryggvason lot prege (slå) de første norske penninger med sitt segl. Adversen er forsynt med omskriften «ONLAF REX NORmannorum» (Olav nordmennenes konge) og reversen er forsynt med omskriften GODWINE MO NOR (Godwine myntmester i Norge). På advers er det bilde av en konge med septer. På revers er et kors med en bokstav i hver korsvinkel som til sammen danner ordet CRVX, Crux, latin for "kors". Mynten er en etterligning av en samtidig penning utgitt av den angelsaksiske kong Æthelred II (den rådville) i årene ca. 991-997.
Myntherrer
Den som hadde rett til å slå mynt kalles myntherre. Helt siden vikingtiden har denne retten vært et regale, en kongelig rett. I perioden fra 1222 til 1281 og fra 1456 til reformasjonen hadde også erkebiskopene rett til å slå mynt.
Myntmaterialer
Fra starten og frem til senmiddelalderen var myntene laget i sølv (Ag), eller legeringer med et visst sølvinnhold, og verdien skulle tilsvare en viss sølvvekt. På 1500- og 1600-tallet ble også enkelte mynter preget i gull (Au). Fra slutten på 1700-tallet ble også de laveste valørene preget i kobber (Cu) eller kobberlegeringer. På 1900-tallet ble det vanlig med ulike nikkellegeringer (Ni) som myntmateriale. Under okkupasjonen (1940–45) ble nikkel og kobber erstattet med 5-, 2- og 1-ørene i jern (Fe.) og 50-, 25- og 10-ørene i sink (Zn) fordi kobbernikkel var ettertraktet som råstoff i rustningsindustrien.
Historiske betalingsmidler i Norge
I vikingtiden og deler av middelalderen og nyere tid var europeiske sølvmynter vanlig betalingsmiddel i Norge.
Slaget ved Ösel
Slaget ved Ösel fant sted under den store nordiske krig. Det ble utkjempet nær øyen Saaremaa (Ösel). Slaget ble en seier for den russiske kapteinen Naum Senjavin, som tok tre av fartøyene til svenskene, og bare tapte 18 mann selv. Det var den første russiske seieren til sjøs som ikke omfattet stamping eller bording.
Norske mynter
Historiske betalingsmidler i Norge
Varer ble brukt som betalingsmiddel i Norge fra vikingtid til nyere tid, særlig kyr, smør, korn, jern, huder og sølv.
Reisemynter
På 1700-tallet var det vanlig at den dansk-norske kongen lot prege reisemynter når han var på offisielt besøk til Norge: 1704, 1739, 1749 og 1788. Slike mynter ble også kalt for kastemynt, fordi de ble kastet ut som en gest til de fremmøtte langs reiseruten. Som regel var dette en 6-marks mynt (kroningsdaler), men da kronprins Fredrik (senere Fredrik VI) reiste til Norge i 1788, var det en kurantdaler. Denne reisemynten ble også preget i gull, som en 20-dukat, og ment som en belønning til fremtredende norske personer.
Felles for reisemyntene var at de på reversen var preget med den norske løve.
Minnemynter
Minnemynter er mynter utgitt for en spesiell anledning eller for å minnes en historisk hendelse. De første minnemyntene ble preget i romerriket. Første moderne norske minnemynt ble preget i 1906 i anledning unionsoppløsningen året før. Utover 1900-tallet og frem til i dag er det blitt preget mange slike mynter også i gull og sølv. Etter 1990 har Norges Bank solgt minnemyntene i gull og sølv til overpris i forhold til pålydende.
Naturrett
Naturrett (latin: lex naturalis eller jus naturale) er en teori om at det finnes rettsprinsipper som er av en slik grunnleggende eller naturgitt karakter at de er universelt gjeldende, til forskjell fra positiv rett og moralsk nihilisme. Gjennom historien er naturretten begrunnet på mange måter. Sentralt hos de fleste teoretikere står studiet av menneskenaturen, og utledet av dette, hvilke adferdsnormer som er nødvendige for et fredelig samfunn. Noen sammenholder naturrett med naturlov, slik som Aristoteles, mens andre skiller tydelig mellom begrepene.
I etterkrigstiden ble naturrettsbegrepene satt på spissen. I Nürnbergprosessene og i Norge ble det spørsmål om hvilken lov krigsforbryterne skulle dømmes etter. Både domstolen i Nürnberg og Høyesterett i Norge nektet å legge Det tredje rikes lover til grunn. Man tok utgangspunkt i at det fantes et overordnet normsystem (naturrettsteori) der menneskets verdi, uavhengig av rase, ble slått fast uavhengig av hvilken lov som gjaldt på tidspunktet krigshandlingene fant sted.
Mathusan Sandrakumar
Mathusan Sandrakumar (født 21. februar 1998) er en norsk fotballspiller som spiller for Grorud.
Han debuterte i Eliteserien for, borte mot den 6. november 2016.
Syrinx
Syrinx (gresk: Σύριγξ) var i gresk mytologi en nymfe og en av støttespillerne til Artemis, og kjent for sin dydighet.
Et kjent musikkstykke for solofløyte, skrevet av Claude Debussy, heter også Syrinx. Navnet er i tillegg en betegnelse på det nedre strupehodet og fuglers lydgenererende organ.
Silén
Silén eller silen er i gresk mytologi (i flertall seilenoi, sileni eller silener) en kåt naturdemon eller eldre satyr med hestehale og halvt dyrisk ansikt. Den ble framstilt som mer interessert i vin enn nymfer og er ofte avbildet på klassiske greske vaser. Silenene var del av følget til den greske vinguden Dionysos, sammen med satyrene. Deres anfører ble kalt Silenos, den eldste satyren, drukkenskapens gud og Dionysos' læremester. Han ble gjerne avbildet som en gammel, skallet, skjeggete, feit og alltid drukken, men samtidig vis mann. Silenos var et særlig hyppig motiv i barokken.
Silenene oppstod trolig som en folkelig figur fra dypt inne i skogene med ørene, og tidvis også halen og beina, til en hest. Som flertallsvesener var silener uregjerlige, halvdyriske vesener, avledet fra sky skogsdemoner, og beslektet med nymfer, satyrer og kentaurer. Senere ble silener de fordrukne tilhengerne til Dionysos, vanligvis framstil som småkåte, skallete og feite med tykke lepper og brakknese, men med menneskelige bein. Enda senere gikk flertallsutgaven sileni ut av bruk og de eneste henvisninger var til et enkeltindivid ved navn Silenos, læreren og den trofaste følgesvennen til Dionysos. I de bevarte fragmenter fra andre satyrspill, fungerte Silenos som leder av et kor av satyrer. Generelt virker han som en godt likt mytologisk figur hos grekerne, og de mange mindre fortellingene om ham hvor han framstilles som en jovial, gammel mann synes å ha vært muntrasjoner. Hans tre sønner, Maron, Astraios og Leneos var hovedsakelig en mangfoldiggjøring av guden selv, på lik linje med flertallsformen seilenoi eller sileni.
Ytre Oppedal
Ytre Oppedal er ei bygd og et fergested i Gulen kommune i Vestland. Den ligger ved Oppedalsvika på sørsida av Sognefjorden, like øst for Risnefjorden. Bebyggelse og gårdsbruk ligger på begge sider av Oppedalselva, som munner ut like ved fergeleiet.
Fra Ytre Oppedal krysser europavei 39 Sognefjorden med fergestrekningen Lavik-Oppedal. Fra fergeleiet går fylkesvei 8 til nabobygda Indre Oppedal og videre østover langs Sognefjorden.
Na tebja upovaju
Na tebja upovaju (originaltittel: На тебя уповаю) er en russisk film fra 1992, regissert av Jelena Tsyplakova.
Banfora
Banfora er en by i Burkina Faso. Byen ligger sørvest i landet og er hovedstaden i provinsen Comoé. Banfora hadde omtrent 65 000 innbyggere i 2006 og er dermed den fjerde største byen i Burkina Faso. De største folkegruppene i byen er Bobo og Caraboro.
Na tebja upovaju
Handling
Historien forteller om en kvinne som forlot barnet sitt, og deretter forsøkte å begå selvmord.
Som et resultat av selvmordsforsøket havner kvinnen på et psykiatrisk sykehus, og etter endt behandling fikk hun jobb ved et barnehjem.
Banfora
En av de viktigste næringsveiene i byen er sukkerrørindustri. Byen har også flere viktige turistattraksjoner som for eksempel Karfiguela-fossefallene og Sindou-fjellene.
Norgesmesterskapet i fotball for menn 1907
Norgesmesterskapet i fotball for menn 1907 ble vunnet av Mercantile etter finaleseier 3-0 over Sarpsborg den 22. september. Målscorere for Mercantile var Minotti Bøhn i det 14. minutt, Andreas Gjølme i det 65. minutt og Hans Endrerud i det 88. minutt.
4 000 tilskuere overvar kampen som ble spilt på Nedre Frednes i Porsgrunn. Dommer var August Heiberg Kahrs, Lyn. Dette var første gang Mercantile vant et norgesmesterskap.
Mercantiles vinnerlag: Sverre Lie – Macken W. Aas, Einar Friis Baastad – Wilhelm Brekke, Sverre Erichsen, Harald Johansen – Oscar Gundersen, Hans Endrerud, Carl Frølich Hanssen (kaptein), Minotti Bøhn, Andreas Gjølme.
Sarpsborgs lag: Ole Andersen – Christian Berg, Oscar Olsen – Karl Johansen, Herbert Scott (engelsk), Einar Anvik – Hugh William Kenworthy (kaptein, engelsk), Matheus Halvorsen, Trygve Jølstad, Hans Slang, Erling Due.
Semifinaler
21. september
Finale
22. september
Süleyman Demirel
Sami Süleyman Gündogdu Demirel, bedre kjent som Süleyman Demirel, (født 1. november 1924 i provinsen Isparta, død 17. juni 2015 i Ankara ) var en tyrkisk politiker. Han var Tyrkias statsminister syv ganger og ble den 9. president i Tyrkia. Da han vant 1965-valget i Tyrkia, ble han den andre folkevalgte lederen i tyrkisk historie, etter Adnan Menderes, som hadde vunnet valget tre ganger på 1950-tallet. Adnan Menderes ble hengt etter et militært kupp i 1960.
Bakgrunn
Demirel ble født i İslamköy, en landsby i Isparta. Etter at han fullførte sin grunnskoleutdannelse i hjembyen, gikk han på videregående skole i Isparta og Afyon. Etter at han ble uteksaminert fra Istanbul Tekniske Universitet i 1949, begynte han å arbeide i statens avdeling for kraftplanlegging. Under byggingen av Seyhandemningen var Demirel som prosjektleder, og ble i 1954 utnevnt til leder for Institutt for vannkraftverk i Tyrkia.