cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Truman Capote
Med kaldt blod
Med kaldt blod ble utgitt i 1966 av Random House etter å ha gått som føljetong i The New Yorker. Det var ifølge Capote en «nonfiction novel» og brakte ham litterær anerkjennelse da den ble en internasjonal bestselger. Capote hadde brukt lang tid på å følge saken, etterforskerne, innbyggerne i Holcomb, og etter at drapsmennene var tatt, tilbrakte Capote hundrevis av timer med dem i fengselet. Han skrev ned deres fortelling om mordene, flukten, hvordan de ble tatt, om deres oppvekst og om rettssaken. Han var til stede da de ble henrettet. Clutter-familien var respekterte, arbeidsomme, gudfryktige og bra mennesker. De var det ideelle USA, som på brutalt vis møtte «det andre» USA da de to morderne uten egentlig motiv brøt seg inn og myrdet dem. Både Smith og Hickock hadde hatt en forkvaklet barndom med alkoholiserte foreldre og søsken som hadde begått selvmord; Smith var full av komplekser for sin fysiske skrøpelighet, og Hickock var en følelseskald kyniker med to havarerte ekteskap. Begge var tungt tatoverte. 14. april 1965 ble de henrettet, seks år efter mordene. Capote skrev selv: «Jeg var der fordi de ønsket det. Det var en grusom opplevelse. Noe jeg aldri helt kommer over.» Selv hevdet han at Med kaldt blod «skrapte meg helt inn i beinmargen».
Fiksjon eller fakta?
Utgivelsen av In cold blood skapte en heftig diskusjon om kunstnerens ansvar. I hvilken grad hadde Capote med sitt nærvær påvirket saken og dens utfall? Det er innlysende at boken ville ha mistet mye av sin kraft om morderne var blitt erklært utilregnelige. Boken og Capote hadde behov for at de ble henrettet. Det ble hevdet at tittelen, Med kaldt blod, like mye var en karakteristikk av forfatteren selv. Den britiske kunstkritikeren Kenneth Tynan mente at Capote var ansvarlig for at morderne ble henrettet. Ellers hadde bokens slutt blitt hengende i luften. Tynan mente at Capote hadde gjort "mindre enn han kunne for å redde dem".
Boken beskriver fru Meier og Perry som nære, men til Phillip K. Tompkins fortalte hun at hun tilbrakte liten tid og snakket lite med ham, og hun benektet at hun hørte ham gråte. Tompkins konkluderte med at «Capote hadde kort sagt skrevet et litterært verk...Ved å insistere på at hvert ord i boken er sant, har han gjort seg selv sårbar overfor lesere innstilt på å gå dette grundig etter i sømmene.» Jack Olsen, journalist og forfatter, skrev at boken hadde innbrakt noe slikt som 6 millioner 1960-dollar, og at ingen ønsket å diskutere om noe var galt når det var snakk om slike beløp. Olsens kritikk ble sitert i Esquire. Capote avfeide det med at «Jack Olsen er bare sjalu».
Alvin Dewey jr., etterforskeren som skildres i Med kaldt blod, har siden sagt at den siste scenen hvor han besøkte Clutters grav, var et påfunn av Capote, mens andre beboere i Kansas som Capote hadde intervjuet, hevdet at de eller deres slektninger ble feilsitert eller framstilt feilaktig.
Kjendisstatus
Truman Capote var kun 160 cm høy og åpent homofil. En av hans første seriøse forhold var med litteraturprofessor Newton Arvin ved Smith College som vant National Book Award for hans biografi over Herman Melville i 1951. Det var til Arvin som Capote dedikerte Andre stemmer, andre rom.
Capote var godt kjent for hans særegne, skarpe og tynne stemme og hans merkelige vokale affektasjoner, hans utradisjonelle klesvalg og hans fabrikasjoner. Han hevdet ofte å kjenne intimt mennesker som han faktisk aldri hadde møtt, eksempelvis Greta Garbo. Han erklærte påståelig at han hadde hatt tallrike seksuelle forhold til menn som ellers ble oppfattet som heterofile, eksempelvis Errol Flynn. Han omgikk en utvalgt sosial sirkel av forfattere, kritikere, forretningsfolk, filantroper, kjendiser fra Hollywood og Broadway, kongelige og medlemmer av de øverste klasser, både i USA og i utlandet.
En del av hans offentlige personlighet besto av en langvarig rivalisering og fiendskap med forfatteren Gore Vidal. Deres rivalisering fikk Tennessee Williams til å klage: «Du skulle tro at de halser side-om-side etter en form for fantastisk gullmedalje.» Bortsett fra hans favorittforfattere, Willa Cather, Isak Dinesen, Marcel Proust, hadde Capote lite å si om andre forfattere. En som imidlertid fikk hans positive og fordelaktige omfavnelse var journalisten Lacey Fosburgh, forfatteren av Closing Time: The True Story of the Goodbar Murder (1977).
Årene etter Med kaldt blod
Nå mer ettertraktet enn noensinne skrev Capote tidvis korte artikler for magasiner, og engasjerte seg selv enda mer i festlivet med jetsetet og kjendiser. Gore Vidal observerte en gang at «Truman Capote har forsøkt, med en del suksess, å komme seg inn i en verden som jeg har forsøkt, med en del suksess, å komme meg ut av.»
På slutten av 1960-tallet ble Capote venn med Lee Radziwill, søster av Jacqueline Kennedy Onassis. Radziwill var da en fremadstrebende skuespiller og hadde blitt trekkplasteret for sin framføring i en produksjon av The Philadelphia Story i Chicago, Capote hadde blitt engasjert for å skrive manuset for en fjernsynsforestilling av den klassiske Otto Preminger-filmen Laura med Radziwill i hovedrollen, Fjernsynsproduksjon og Radziwills framføring i særdeleshet mottok blandet kritikk og fikk svake seertall. Dette var Capotes første betydelige tilbakeslag. Radziwill forble hans faste kvinnelige følge i offentligheten i den bedre delen av 1970-tallet.
Den 28. november 1966, i ære for utgiveren av The Washington Post, Katharine Graham, var Capote vert for et i dag legendarisk maskeradeball som ble kalt for «Det sorte og hvite ball» i Grand Ballroom i New Yorks Plaza Hotel. Det ble betraktet som det sosiale hendelse ikke bare for sesongen, men for mange år framover. New York Times og andre utgivelser ga festlighetene betydelig dekning og Deborah Davis skrev en hel bok om hendelsen, Party of the Century (2006). Ulike fortellinger om kvelden ble samlet av George Plimpton i hans bok Truman Capote. Capote lot de ettertraktede invitasjonene dingle i månedsvis, og irriterte tidligere tilhengere som sin medforfatter fra sørstatene, Carson McCullers, i det han mente var en «hvem som er inne og hvem som er ute».
Til tross for tidligere påstander om at «tapt IQ-poeng» for hvert år tilbrakt på den amerikanske vestkysten, skaffet Capote seg et hjem ved Palm Springs og engasjerte seg ytterligere i målløs livsstil og tung drikking. Det resulterte i en bitter krangel med hans livspartner Jack Dunphy, selv forfatter av noveller og skuespill, som Capote hadde hatt et ikke eksklusivt forhold til siden 1950-tallet. Deres partnerskap endret form og fortsatte platonisk, og de var adskilt store deler av 1970-tallet. Dunphy var irritert over Capotes festliv og gikk så langt som å anklage ham for å ha gått til sengs med Radziwill, mens andre mente at Dunphy var misfornøyd med sin egen berømmelse og lite tilfreds med de penger og gaver som Capote lot tilfalle ham, inkludert en bolig i Sveits som Capote gjorde lite bruk av.
Mangelen på nye tekster og andre feilslag, inkludert et avvist manus for filmselskapet Paramounts tilpasning av Den store Gatsby, som var motarbeidet av Capotes stadige opptredener i ulike snakkshow på ulike TV-kanaler. Der ble hans stadige åpenhjertige betroelser noe av en klisje. I 1972, stadig sammen med Lee Radziwill, fulgte Capote rockegruppa Rolling Stones på deres amerikanske turne som en korrespondent for magasinet Rolling Stone. Mens han tok omfattende notater for prosjektet og besøkte gamle venner fra Med kaldt blod i Kansas City, havnet han i en krangel med Mick Jagger og nektet til sist å skrive artikkelen. Magasinet koblet likevel sine interesser ved å utgi i april 1973 et intervju med Capote som ble gjort ved Andy Warhol. En samling med tidligere utgitt essayer og reportasjer, The Dogs Bark: Public People and Private Places, kom ut senere det samme året.
I juli 1973 møtte Capote den middelaldrende visepresidenten av Marine Midland Bank, John O'Shea, på Long Island mens han besøkte et badstue. Den gifte familiefar av tre barn identifiserte seg ikke som homofil eller biseksuell, og beskrev det hele som «en form for masturbasjon». Imidlertid nærte O'Shea aspirasjoner om å bli forfatter. Etter å hatt et forhold i Palm Springs ble de to involvert i en sjalusikrig resten av tiåret. Gamle venner ble bestyret da O'Shea, som offisielt var ansatt som Capotes manager, forsøkte å ta kontroll over Capotes litterære og forretningsmessige interesser.
Besvarte bønner
Originaltittelen var Answered Prayers, til sist utgitt som Answered Prayers: The Unfinished Novel. Den var ment å være en amerikansk ekvivalent til Marcel Prousts På sporet av den tapte tid og var tiltenkt utgivelse i 1968, men Capote utsatte hele tiden, og ble nødt til å betale tilbake penger han hadde mottatt for filmrettighetene fra 20th Century Fox. Capote snakket stadig om romanen i intervjuer, men fortsatte å utsette utgivelsen. I 1975 og 1976 tillot han likevel Esquire å trykke fire kapitler. Det første var «Mojave», presentert som en selvstendig novelle og godt mottatt, mens den andre, «La Côte Basque 1965», ble en skandale. To andre kapitler, «Unspoiled Monsters» og «Kate McCloud», kom siden, og var tenkt som en lang åpningssekvens i romanen, men viste et markant skifte i fortellerstemmen. «Unspoiled Monsters», som i seg selv var like lang som Frokost hos Tiffanys, inneholdt en tynt fordekt satire over Tennessee Williams, som allerede var ganske lei av Capote.
Det var mot sin forleggers råd han hadde trykt «La Côte Basque, 1965», for dette var en nøkkelbeskrivelse av hans bekjente, der han utleverte deres mest intime betroelser så de lett kunne gjenkjennes. Capote tilba venninnen «Babe» Paley. I sin dagbok skrev han: «Fru. P hadde bare én feil: Hun var perfekt. Ellers var hun perfekt.» De lærte hverandre tilfeldig å kjenne da Babe og mannen hennes Bill tilbød David O. Selznick å sitte på i privatflyet deres, Selznick spurte om han fikk ta med sin venn Truman. Bill Paley trodde det var snakk om president Truman. Til hans skuffelse ankom i stedet en liten spe 29-åring med tynn stemme. Men Babe ble riktig glad i Capote og knyttet seg til ham; mannen hennes pleide å overse henne. «Jeg var hennes eneste venn,» hevdet Capote i ettertid. Like full utleverte han hennes manns utroskapshistorie i fortellingen. Han ble også Lee Radziwills fortrolige, og hørte alt om hennes mislykte ekteskap med en prins i navnet, samt affæren med Aristoteles Onassis - og ikke minst hvor iskaldt Onassis droppet henne, straks han fikk hennes søster Jacqueline Kennedy på kroken. «Herregud så sjalu hun er på Jackie!» skrev Capote i 1962. «Det ante jeg ikke.» Lee Radziwill stolte på ham. Hun kjente til romanprosjektet hans, men forstod ikke hva han drev med. Tvert om sa hun at han var «den mest lojale vennen jeg har hatt, og den beste samtalepartneren jeg har kjent...Det føles som om han er min bror, bortsett fra at søsken sjelden står hverandre så nært som vi.» Hun ga ham et sigarettetui med innskriften: «Til min besvarte bønn. Kjærlig hilsen Lee, juli 1967.» Hun hadde alltid stått i skyggen av søsteren Jackie - i en slik grad at når Capote ville rose hende, kunne han bare gjøre det ved å nevne nettopp søsteren: «Lee er alt det som folk roser Jackie for,» sa han. Radziwill var en av «svanene» hans - de elegante overklassedamene han elsket å omgi seg med.
Han dyrket sine «svaner», som minnet ham om moren som forlot ham da han var barn. Hun hadde gitt blaffen i ham; det gjorde «svanene» ikke. Mest glad var han i venninnene Babe Paley og Slim Keith; han kalte Slim sin big mama. Som fotomodell giftet hun seg med Howard Hawks, og ble valgt til den mest velkledde kvinnen i 1946 foran hertuginnen av Windsor; hun hadde oppdaget Lauren Bacall som var samme typen som henne selv. Slim var gift tre ganger, siste gang med en britisk baron. Hos Capote fant hun en barnslig varme og humor som hun falt for; men hun forstod ham bedre end de fleste, og stolte aldri helt på ham. De var likevel på mange reiser i lag, og hun var med ham til Moskva da han satte opp Porgy and Bess. Slim Keith var også den første som leste hans mesterverk In Cold Blood; hun fremforhandlet også filmrettighetene for ham. I Answered Prayers er hun lett å gjenkjenne som Capotes hovedperson, «lady Coolbirth.» Her lar han henne fortelle at hun som tenåring ble voldtatt av Joseph Kennedy. (Det er uklart om Slim Keith faktisk ble utsatt for dette, eller om det bare var et påfunn av Capote.) I New Yorks sosietet ble han også kjent med Ann Woodward. Som fotomodell hadde også hun kapret en rikmann, og giftet seg med ham i 1943. Etter hvert ble hun godtatt av det gode selskap, og paret fikk to sønner. Woodward søkte likevel om skilsmisse, men Ann nektet å gi opp sitt luksusliv som hans kone. Høsten 1955 var det en serie innbrudd i Woodward-familiens nabolag. Sent en kveld fyrte Ann to skudd og drepte mannen sin, men hevdet at hun hadde tatt ham for en innbruddstyv. Hun ble løslatt, men mistanken slapp ikke taket, og det gode selskap vendte henne ryggen. I sin bok anklaget Capote henne åpent for mord. Ann tok sitt liv med cyanid senere samme året. Begge sønnene henne begikk også selvmord ved å hoppe ut fra vinduer på Manhattan; Jimmy i 1976, året etter sin mor, og William i 1999.
Men også Capotes venninne Babe ble hardt ramt av de ondskapsfulle avsløringene hans. I historien heter hun «Cleo», gift med «Sidney Dillon». Her gjenkjennes Bill Paley, som også var jødisk presidentrådgiver, og notorisk utro mot sin kone. I novellen beskrives «guvernørens kone, en protestant, størrelse 40, i lave sko» (visstnok Mary French Rockefeller, 1910-97). Jøden «Dillon» vil hevne seg på WASP-klassen, og har en affære med guvernørens kone hjemme hos seg - men etterpå oppdager han til sin forferdelse at hun har griset til sengen med «blodflekker store som Brasil». Bill Paley beskrives sittende ved badekaret, der han prøver å renskure lakenet «som en spansk bonde ved en bekk». I Capotes gjengivelse vet konen ingenting; men i virkeligheten bare lot Babe slik. Da hun leste historien i Esquire i 1975, var hun dødssyk av lungekreft. Hun ble knust av ydmykelse. Mannen hennes, som faktisk var glad i henne, var rasende.
Capote skrøt til en annen venninne, Marella Agnelli, inngiftet i Fiat-familien, at hans roman ville «gjøre mot Amerika det Proust gjorde mot Frankrike». Han kunne ikke la være å snakke om denne nøkkelromanen sin, som var konstruert som et våpen: «Og når kulen fyres av, kommer den med en fart og kraft som du aldri har sett maken til - pang!» Men i virkeligheten havde han snudd våpenet mot seg selv. Å røpe de rikes og mektiges hemmeligheter var et sosialt selvmord.
I starten forstod han ikke selv hva han hadde stelt i stand. Han ringte til Bill Paley og spurte hva han syntes om historien. Paley visste nøyaktig hva han skulle si for å ramme Capote: «Jeg begynte på den, men falt i søvn. Så hendte noe fælt: Bladet ble kastet.» Utrolig nok tilbød Capote å sende et nytt blad over. Paley ba ham la være: «Min kone er svært syk,» sa han, som om Capote var en uvedkommende fremmed som ikke kjente Babes fornavn.
De siste årene
Mot slutten av 1970-tallet var Capote inn og ut av behandlingshjem og nyheter om hans ulike sammenbrudd nådde jevnlig offentligheten. I 1978 gjorde snakkevert Stanley Siegal et direktesendt intervju med Capote, som da var åpenbart kraftig beruset, og hvor han betrodde at han overveide selvmord. Et år senere da han følte seg forrådt av Lee Radziwill i en strid med sin vedvarende nemesis Gore Vidal, arrangerte Capote et nytt besøk på Stanley Siegals TV-show, denne gangen for å avlevere en bisarr og komisk opptreden som avslørte vellystige detaljer om Radziwill og hennes søster Jacqueline Kennedy Onassis.
Andy Warhol, som hadde sett opp til forfatteren som en mentor i sine tidlige år i New York og som siden ofte festet sammen med ham i Studio 54, gikk med på å male Capotes portrett som «en personlig gave» i bytte for at Capote bidro med korte tekststykker til Warholes magasin Interview hver måned i et år i form av en fast spalte. Den ble kalt for «Samtaler med Capote». Innledningsvis besto tekstene av innholdet fra samtaler tatt opp på lydbånd, men snart oppga Capote båndopptakeren for en delvis fiktive «samtaleportretter». Disse stykkene utgjorde grunnlaget for hans bestselgende bok Music for Chameleons, utgitt i 1980. Capote gjennomgikk en ansiktsløfting, slanket seg og eksperimenterte med hårtransplantasjoner. Til tross for denne kortvarige mellomspillet havnet han igjen på sin avhengighet til sprit og piller, og fant New York skikkelig kjedelig på begynnelsen av 1980-tallet.
Capote døde i Los Angeles den 25. august 1984, 59 år gammel, fra kreft i leveren. I henhold til likskuemannens rapport var dødsårsaken at «leversykdom komplisert av årebetennelse og tallrike forgiftninger ved narkotika». Han døde i hjemmet til sin gamle venn Joanne Carson, tidligere hustru av TV-personligheten Johnny Carson som ofte hadde hatt Capote som gjest. Han ble gravlagt i Westwood Village Memorial Park Cemetery i Los Angeles og etterlot seg sin livslange partner, forfatteren Jack Dunphy. Dunphy døde i 1992 og i 1994 ble både hans og Capotes aske spredt ved Crooked Pond, mellom Bridgehampton, New York og Sag Harbor, New York på Long Island, ikke langt unna hvor de to hadde hatt en eiendom med adskilte hus i mange år. Capote hadde også en eiendom i Palm Springs, en leilighet i Sveits som hovedsakelig var benyttet av Dunphy, og en leilighet i FNs Plaza i New York. Capotes testamente sørget for at etter Dunphys død ble det etablert et litterært fond med inntekter fra Capotes verker som skulle utgi ulike litterære priser og stipend, inkludert Truman Capotes pris for litterær kritikk til minne om Newton Arvin, som ikke bare minnet ham selv, men også den tragiske skjebnen til hans venn Newton Arvin som ble fratatt sin stilling da hans homofili ble avslørt.
Etter hans død beskrev Gore Vidal sin forfatterkollegas Capotes testamentere gave som «et godt karrierevalg».
Fast utstilling i hjembyen
Capotes barndom er emne for en fast utstilling i hans hjemby i Monroeville i Alabamas Old Courthouse Museum som dekker hans liv i byen med hans slektninger og hvordan de første årene ble reflektert i hans forfatterskap. Utstillingen har fotografier, brev og annet som minnes Capotes tidlige liv. Slektningen Jennings Faulk Carter donerte en samling i 2005 bestående av 12 håndskrevne brev fra Cpote til sin tante Mary Ida Carter (Jennings mor).
Filmatiseringer
Capotes barndomsopplevelser er filmatisert i den selvbiografiske filmen fra 1956, «A Christmas Memory», som han siden tilpasset for fjernsyn og hadde fortellerstemmen. Regissert av Frank Perry ble den sendt den 21. desember 1966 på ABC og hadde Geraldine Page i en Emmy-vinnende rolle. Visningen ble senere opptatt i Perrys filmtrilogi fra 1969 som også besto av filmatiseringer av forfatterens noveller «Miriam» og «Among the Paths to Eden». TV-filmen Truman Capote's A Christmas Memory med Patty Duke og Piper Laurie var en nyinnspilling i 1997, regissert av Glenn Jordan.
I 1961 ble Capotes novelle Frokost hos Tiffanys filmet. Det var om en festglad jente fra New York kalt «Holly Golightly». Filmen ble regissert av Blake Edwards og hadde Audrey Hepburn i en rolle som en del betraktet som hennes definerende rolle, skjønt Capote selv aldri ga sin godkjennelse til mange endringene i fortellingen for å la den appellere til det store publikumet.
Capote var fortellerstemmen til hans The Thanksgiving Visitor (1967), en oppfølger til A Christmas Memory, filmatisert av Frank Perry i Pike Road i Alabama. Geraldine Page vant igjen en Emmy for hennes framføring i den timelange forestillingen.
Neil Simons muntre mordmysterium fra 1976, Mord med døden til følge, hadde Capote selv i en hovedrolle hvor han framstilte den tilbaketrukne millionæren «Lionel Twain» som inviterte verdens ledende detektiver til å komme til et middagsselskap for at de skal løse et mysterium om et mord. Framføringen skaffet Capote en Golden Globe-nominasjon for beste skuespillerdebut i en spillefilm. Tidlig i filmen ble det påstått at Twain har ti fingerer, men ingen lillefingre. Sannheten var at Capotes lillefingre var uvanlig store. I filmen er Capotes figur meget kritisk mot detektivromanene av typen Agatha Christie og Dashiell Hammett.
I Woody Allens film Annie Hall (1977) er det en scene hvor Alvy (Allen) og Annie (Diane Keaton) tittet på forbipasserende i en park. Alvy kommenterte: «Åh, der er vinneren av konkurransen om hvem som ligner mest på Truman Capote.» Den som da gikk forbi var Truman Capote, men han er ikke kreditert i filmen.
Andre stemmer, andre rom ble satt opp som teaterfilm i 1995 med David Speck i den ledende rollen som Joel Sansom. I anmeldelsen av denne stemningsfulle sørstatsgotikken i New York Times skrev Stephen Holden:
Også i 1995 ble Capotes novelle fra 1951, «The Grass Harp», og som han i 1954 omgjorde til et skuespill, filmatisert etter manus av Stirling Silliphant og regissert av Charles Matthau, sønn av Walter Matthau. Denne fortellingen er delvis selvbiografisk for Capotes barndomsliv i Alabama.
Dokumentarer
Med Love from Truman (1966), en 29-minutter dokumentar av David og Albert Maysles og Charlotte Zwerin, viste en journalist fra Newsweek som intervjuet Capote i hans strandhus på Long Island. Capote snakket om Med kaldt blod, hans forhold til morderne og hans dekning av rettssaken. Han er også sett da han guidet Alvin Dewey og hans hustru rundt i New York for første gang. Filmen var bestilt av National Educational Television og vist på NET.
Capote portrettert på film
I 1990 mottok Robert Morse både en Tony og en Drama Desk-pris for hans portrett av Capote i enmannsshowet Tru. I 1992 gjenskapte han sin framføring for PBS' serie American Playhouse og vant en Emmy for framføringen. I 1994 skapte forfatter og skuespiller Bob Kingdom sitt enmannsteater The Truman Capote Talk Show hvor han framstilte forfatteren som tittet tilbake på sitt liv. Opprinnelig framført i Lyric Studio Theatre i Hammersmith i London, og har siden turnert i Storbritannia og internasjonalt.
Louis Negin spilte Capote i 54 (1998). En referanse er gjort til Capote som da akkurat hadde fått en ansiktsløfting, og sangen «Knock on Wood» er dedikert ham. Sam Street er sett kortvarig som Capote i filmen Isn't She Great? (2000), en biografisk komisk dram om Jacqueline Susann.
Regissør Bennett Miller gjorde hans dramatiske filmdebut med filmen Capote (2005), og hvor forfatteren ble framstilt av Philip Seymour Hoffman. Filmen dekker de årene hvor Truman Capote tilbrakte undersøkelsen og skrivingen av Med kald blod. Filmen viser Capotes konflikt mellom hans medfølelse for sine subjekter og hans selvopptatte besettelse med å ferdiggjøre boken. Filmen fikk stor kritisk anerkjennelse da den ble vist første gang 30. september 2005 i USA og 24. februar 2006 i Storbritannia. Dan Futtermans manus var basert på boken Capote: A Biography av Gerald Clarke (1988). Capote mottok fem Oscarsnomineringer: beste film, beste regissør, beste manus, meste skuespiller og beste skuespillerinne i birolle. Hoffmans framføring skaffet ham flere prise, blant annet en Golden Globe.
Beryktet (2006), regissert av Douglas McGrath, som hadde Toby Jones som Capote og Sandra Bullock som Harper Lee, er en filmatisering av George Plimptons bok Capote: In Which Various Friends, Enemies, Acquaintances and Detractors Recall His Turbulent Career (1997). På DVDs kommentarspor innrømmet regissøren McGrath at enkelte scener ble utelatt og at sannheten hadde blitt blandet med hans egen fantasi for fortellingens forløp.
Michael J. Burg framstilte Capote tre ganger: i The Audrey Hepburn Story; The Hoax, i scener som ble klippet vekk; og ABC-TVs kortvarige Life on Mars (2009). Burg opptrådte også som «Williams» (= Tennessee Williams) i filmen Capote.
Stephanopholis
Stephanopholis er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Levevis
Larvene lever i jorda der de eter på røtter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, der den er kjent fra Sri Lanka og Filippinene men ikke fra mellomliggende områder. Det er noe uklart hvor S. melolonthoides kommer fra, muligens er denne arten hjemmehørende i Sør-Afrika.
George Paget Thomson
George Paget Thomson (født 3. mai 1892, død 10. september 1975) var en britisk fysiker. Han ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 1937 sammen med Clinton Joseph Davisson «for deres eksperimentelle oppdagelse av elektronavbøyning i krystaller».
Han var sønn av fysikeren og nobelprisvinneren J.J. Thomson.
Niigata (Niigata)
Niigata (新潟市; Niigata-shi) er hovedstaden i prefekturet Niigata i Japan. Byen ble grunnlagt i 1889. Med en befolkning på rundt 810 000 innbyggere er Niigata den største byen på kysten mot Japanhavet. Byen ligger rundt 300 km nordvest for Tokyo, omtrent to timer med hurtigtoget Shinkansen.
Klima
På grunn av den nordøstlige vinden som kommer inn over Japanhavet, skapes høy luftfuktighet, og Niigatas vintre er derfor preget av kraftige snøfall.
Om sommeren derimot, gjør den sørlige vinden det relativt varmt.
Sandane
Sentrum er forholdsvis moderne, men noen historiske bygg står igjen. Heradshuset med et fireveis klokketårn er sentralt plassert, og Gloppen Hotell er regnet blant landets «historiske hoteller». Utover dette er stedet preget av flere nye bygg, der handelshuset «Sandane senter» er det største.
Firda videregående skole, stiftet i 1922 som Firda Gymnas, ligger i Sandane. En relativt stor andel av elevene bor på hybel. Dette miljøet blir skildret i NRK P3s nett- og TV-serie Lovleg.
Sandane har et fotballag i 4. divisjon og håndballag i 2. divisjon, også kjent som GHK (Gloppen Håndballklubb). Sandane har også en ni hulls golfbane som ligger like ved Eidsfossen.
Like ved, mot øst, ligger Nordfjord Folkemuseum i et lunt område kalt Jølet. Museet har en stor samling med gamle hus og gjenstander fra hele Nordfjord.
Bowie County
Bowie County er et fylke i den amerikanske delstaten Texas. Det ligger øst i staten og grenser mot Cass County i sør, Morris County i sørvest og mot Red River County i vest. Det har også grense mot delstatene Oklahoma i nord og Arkansas i øst.
Sandane
Sandane lufthamn, Anda, ligger like ved. Største idrettsklubb er STIL, Sandane Turn og Idrettslag. Boligbebyggelsen i Sandane er sentrert om området Åsen, sør for sentrum, og Leirbrekka mot nordvest.
Bowie County
Bowie Countys totale areal er 2 390 km² hvorav 90 km² er vann. I 2000 hadde fylket 89 306 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Boston. Det har fått sitt navn etter James Bowie som døde i slaget om Alamo.
Sandane
Geografi
Sandane ligger tett på naturen. Beliggenheten ved fjorden preger bebyggelsen med en rekke kaianlegg mot sjøen. Mot nord ligger stiger terrenget bratt mot Fjellbygda. Mot sør ligger boligområdet Åsen, og sør for Gloppeelva ligger området Bukta, med Sandane Camping ved Fitjesanden. Mot øst på et platå ca. 30 meter over havet ligger Eide, samt gådene Holvik og Evebø. Platået har et rikt jordsmonn, og gårdene var i middelaldertider regnet som storgårder på vestlandet.
Fiskeregnet
Lluvia de Peces eller Fiskeregnet er et meteorologisk fenomen som opptrer årlig, over det siste århundre i Honduras.
Historie
Fiskeregnet er en folke-myte fra Honduras. Fenomenet opptrer i regionen Yoro og skjer i månedene mai til juli.
Siden 1998 har Fiskeregn festivalen (Festival de la Lluvia de Peces) blitt arrangert i byen Yoro, Honduras.
I juli 2006 dokumenterte et TV-team fra Honduras fenomenet; og der ble det rapportert at i de siste år har fenomenet økt i intensitet, og at man nå gjerne hadde to slike fiskeregn i året.
Forklaring
Forklaringen som ofte brukes er av meteorologisk art; med sterke vinder og tungt nedbør. Man har ment at fisken stammer fra Atlanterhavet, rundt 20 mil unna. Det knytter seg mye praktisk tvil til denne forklaringen; da selv om det kan skje på denne måten, så krever det en unaturlig rekke med tilfeldigheter for å få et slikt resultat, og at dette skal kunne skje regelmessig, er da antatt usannsynlig.
En annen forklaring er at fisken ikke kommer fra havet i det hele tatt, men er ferskvannsfisk som sogner til et lokalt fiskevann eller en elv; men der en del fisk forviller seg inn i underjordiske ganger og tunneler, og kommer til overflaten igjen ved tungt nedbør. Fenomenet skal ha blitt utforsket av National Geographic på 70-tallet og senere av The History Channel i USA. . De fant at all fisken var omtrent like stor, rundt 15 cm stor, og at den var helt blind. Eksperter verifiserte funnet, men fant ingen bevis på underjordiske vann eller tunneler. De kom dog også til denne konklusjonen; at fisken lever under jorden i elver eller tunneler, men aldri er utsatt for lys, og derfor blir helt blinde.
Det eksisterer også en religiøs forklaring på fenomenet, som mange av lokalbefolkningen setter sin lit til. Historien forteller nemlig at den spanske katolske presten José Manuel Subirana besøkte området fra 1856 til 1864, og støtte på mye fattigdom. Som et resultat ba presten i tre dager og tre netter til Gud om et mirakel som kunne hjelpe den utarmede befolkningen med mat. Siden, forteller historien, har fiskeregnet pågått.
Eufemisme
En eufemisme, evfemisme (av gresk ευ (eu), «god» og φήμη (feme), «tale») eller sminkeord betegner i retorikken en forskjønnende omskrivning av en ubehagelig eller tabubelagt sak.
Eufeme betydde opprinnelig et ord eller en frase som ble brukt i stedet for å nevne en guddom ved navn, noe som kunne påkalle gudens vrede. Språkvitenskapen har avdekket utstrakt bruk av eufemismer i de fleste kjente fortidige og nåtidige språk. I urindoeuropeisk er for eksempel ordene for bjørn (*rktos) og ulv (*wlkwos) antatt å være eufemismer. I mange språk har ord for slike følsomme emner ofte en vanskelig etymologi på grunn av tidligere eufemistiske omskrivninger.
Den eufemistiske tredemølle
I noen språk blir eufemismer i mer eller mindre rask rekkefølge selv tabu eller blir oppfattes som stigmatiserende, så de skiftes ut med nye eufemismer. Tendensen til at eufemismer selv må erstattes av nye eufemismer, er blitt omtalt som «den eufemistiske tredemøllen» av språkforskeren Steven Pinker. Eksempler:
Teague Sparrow
Kaptein Edward Teague, portrettert av Keith Richards, var Jack Sparrows far. Han er den tidligere sjørøver-høvdingen på Madagaskar, og beskytteren av pirat-koden. Navnet hans var muligens basert på den virkelige sjørøveren Edward Teach. Han var med i filmene:
Teague fungerer som «Keeper of the Pirate Code» som han holder ved Shipwreck Cove. I At World's End under det fjerde møtet ved Brethren Court, skyter Teague ned en annen sjørøver som avviser at de trener å leve etter pirat-koden. Deretter informerer Teague resten av Brethren Court om betingelsene som kreves før de kan samles om en krigserklæring, og valget av en felles sjørøver-høvding. Teague ser ut til å være veldig glad i sønnen sin, Jack. Når Jack sier at han har overlevd mye, mener kaptein Teague at trikset ikke er å leve for evig - men å kunne leve med seg selv for alltid. Når Jack spør etter moren sin, viser Teague ham et krympet hode. Jack kommenterer deretter: "Hun ser bra ut!".
I den fjerde filmen, etter at Jack stikker av fra St James's Palace, blir han jaget gjennom gatene i London av kongens vakter. Akkurat i det en av soldatene retter våpenet sitt mot Jack, blir vakten skutt i ryggen av Teague. Senere, inne på puben Captain's Daughter, kommer Teague med masse informasjon om Ungomdsfontenen. Når Jack spurte ham, "Har du noen gang vært der?" svarte Teague sarkastisk: "Ser dette ansiktet ut som om det har vært til Ungomdsfontenen?"
I løpet av den femte filmen, Salazar’s Revenge fra 2017, dukker Teague kort opp under et tilbakeblikk som forklarer Jacks forhold til kaptein Armando Salazar. I denne scenen blir han fremstilt av skuespiller Alexander Scheer.
Cass County (Texas)
Cass County er et fylke i den amerikanske delstaten Texas. Det grenser mot Bowie County i nord, Marion County i sør og mot Morris County i vest. Det har også grense mot delstatene Arkansas i nordøst og Louisiana i sørøst.
I en periode på ti år, mellom 1861 og 1871, het fylket Davis County og var oppkalt etter Jefferson Davis, president i amerikas konfødererte stater.
Skyting under Sommer-OL 1972
Skyting under Sommer-OL 1972. Under Sommer-OL 1972 i München var det åtte skyteøvelser på programmet. Alle var åpne både for menn og kvinner.
La Casilla
La Casilla er en by i Flores-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 181 innbyggere.
Historie
Byen ble grunnlagt i 5. januar 1995.
Befolkning
Kilde:
Transport
Ruta 23 Francisco Espínola forbinder La Casilla med 🇺🇾 i sør.
Giovanni Trapattoni
Giovanni Trapattoni (født 17. mars 1939 i Cusano Milanino) er en italiensk fotballspiller, senere trener.
Trapattoni spilte for storlaget AC Milan, og var blant annet med på å vinne Europacupen for serievinnere i 1963. Han spilte også for. Etter at han la opp som aktiv, begynte Trapattoni som trener, og har i flere tiår vært blant Europas aller fremste.
Trapattoni arbeidet i hjemlandet Italia inntil han tok over FC Bayern München, som han ledet frem til gull i Bundesliga i 1997. Trapattoni avløste Dino Zoff som italiensk landslagssjef i 2000, en stilling han hadde inntil sommeren 2004. Etter EM-fiaskoen gikk Trapattoni av for å lede portugisiske Benfica til ligagull i 2005. Sommeren 2005 tok han over Vfb Stuttgart, men måtte forlate jobben etter svake resultater. I 2007 ledet han østerrikske Red Bull Salzburg til ligatittelen, og hadde dermed vunnet ligaen i fire forskjellige land.
Luciini
Utseende
Disse stjertvingene mangler de stjertene på bakvingen som ellers er typisk for denne gruppen. Oversiden er vanligvis skinnende blå eller blåfiolett, men kan også være gulbrun.
Utbredelse
De fleste av artene lever på Ny-Guinea, men gruppen har også spredt seg til omkringliggende områder i Australia og Sørøst-Asia.
Arne Torvik
Arne Torvik (født 2. desember 1981) er en norsk pianist og komponist innen jazzmusikk fra Skåla i Molde kommune. Han har utdanning i utøvende jazzklaver og musikkvitenskap fra Griegakademiet i Bergen og NTNU i Trondheim. Han har medvirket i flere sammensetninger, som Torvik/Jensen/Sandvik Trio, Silent Sound, en duo med Gine Gaustad Andersen, og i seinere tid Kristoffer Eikrem Kvartett, som spilte en liten europaturné i 2011 med stopp i Paris, Berlin og Kraków, og Espen Jørgensen Bjarnars ESP, hvor han har samarbeidet med Eirik Hegdal.
Han har samarbeidet med skuespilleren Herman Bernhoft i Alf Prøysen-forestillingen «En som går forbi» og ellers virket som teatermusiker ved Teatret Vårt. I perioden 2004–2010 var han pianist i S. Møller Storband i Trondheim. Ved siden av musikerkarrieren arbeider han i Molde kulturskole.
Tyfoidfeber
Tyfoidfeber («nervefeber») er en sykdom forårsaket av bakterien Salmonella typhi.
Den er veldig vanlig på verdensbasis og blir overført fra mat og vann som er forurenset med avføring eller urin. Smittede personer skiller ut bakterien gjennom avføring og sjeldnere gjennom urin. Bakterien kan også forekomme i oppkast og puss. Opptil 3 måneder etter sykdommen, kan man skille ut bakterien. Noen er uheldige og blir kroniske bærere.
Symptomene består av høy feber fra 39 til 40 grader som stiger sakte, lav puls, slapphet, hodepine, mangel på appetitt, alvorlig diaré, magesmerter og utslett bestående av flate, rødfargede flekker kalt roseflekker. På grunn av diaré dør mange av inntørking og forstyrrelser av saltbalansen i kroppen. Nyresvikt er ikke uvanlig.
Historie
Tyfoidfeber har tatt livet av flere kjente personer, blant andre Anne Frank, Franz Schubert, Mark Hanna, Wilbur Wright, Leland Stanford, Jr., Mary Kingsley, prins Gustav og den britiske prinsgemalen Albert av Sachsen-Coburg-Gotha.
Tyfus-Mary, eller Typhoid Mary, var en kvinne i New York omkring år 1900 som ble antatt å ha smittet omkring 50 personer, hvorav 3 døde. Hun var bærer av bakterien, men hadde ingen sykdomssymptomer. Hun jobbet som huskokke ved flere husholdninger i og rundt New York. Sannsynligvis har hun ikke trodd på nytten av håndhygiene og fordelte dermed bakterier fra sin egen avføring gjennom maten til et stort antall mennesker.
Vaksine
Det finnes en vaksine mot tyfoidfeber som anbefales for personer som reiser i områder der sykdommen er vanlig (særlig Asia, Afrika og Latin-Amerika). Tyfoidfeber er den eneste formen for Salmonella det finnes vaksine mot. Vaksinen gis ikke til alle. Det er bare de som skal oppholde seg i utsatte strøk over lengre tid, som får den. Vaksinasjon skjer med sprøyte eller kapsler som svelges. Begge gir en grei beskyttelse etter 2 uker, og varer i 1–3 år.
Vaksinasjon med sprøyte
Man må alltid ta noen forholdsregler når man tar en slik vaksine. Den skal ikke tas ved:
Bivirkningene ved denne vaksinen kan være smerte og hevelse der sprøyten ble satt. En sjelden gang kan feber forekomme.
Vaksinasjon med kapsler
Vaksinen skal vanligvis ikke gis ved:
Bivirkningene kan være magesmerter, kvalme, diaré oppstår i sjeldne tilfelle.
Tradisjonelt grevskap
Begrepet Tradisjonelt grevskap kan referere til:
Theobald von Bethmann Hollweg
Theobald von Bethmann Hollweg (født 29. november 1856 i Hohenfinow i provinsen Brandenburg i Preussen, død 1. januar 1921) var en tysk politiker. Han var Tysklands kansler fra 1909 til 1917, og dermed store deler av første verdenskrig. Etter press mot keiser Vilhelm II, av Ludendorff og Hindendburg, gikk Bethmann Hollweg av sommeren 1917.
Bakgrunn
Bethmann Hollweg var sønn av den prøyssiske embedsmann Felix von Bethmann Hollweg. Bestefaren var August von Bethmann Hollweg, som hadde vært en fremtredende jurist, rektor for Humboldtuniversitetet i Berlin og prøyssisk kulturminister. Oldefar var Johann Jakob Hollweg, som hadde giftet seg med en datter av den velstående kristne frankfurterske bankierfamilien Bethmann, som hadde grunnlagt sitt bankforetak i 1748.
Cosima Wagner var en slektning på von Bethmann-siden. Hans mor, Isabella de Rougemont, var fransktalende sveitsisk.
Utdannelse og tidlig karriere
Han ble utdannet på kostskolen Schulpforta og ved universitetene i Strassburg, Leipzig og Berlin.
I 1882 gikk han inn i det prøyssiske embedsverk. Han steg i gradene og ble president for provinsen Brandenburg i 1899. Samme år giftet han seg med Martha von Pfuel, niese til Ernst von Pfuel, Preussens statsminister. Fra 1905 til 1907 var Bethmann Hollweg Preussens innenriksminister, og deretter keiserlig statssekretær for det innenrikske fra 1907 til 1909.
Tysklands kansler
Da kansler fyrst Bernhard von Bülow gikk av i 1909 ble Bethmann Hollweg 14. juli 1909 utnevnt som hans etterfølger.
Utenriks var Bethmann tilhenger av en detentepolitikk med Storbritannia, og han håpet å komme til noen slags avtale som kunne stanse landenes pengeødslende våpenkappløp til sjøs. Han mislyktes imidlertid, hovedsakelig på grunn av motstanden fra den tyske marineministeren Alfred von Tirpitz.
Til tross for de økende spenningene under den andre marokkanske krise i 1911, greide Bethmann i noen grad å bedre forholdet til Storbritannia. I samarbeid med den britiske utenriksminister Sir Edward Grey klarte Bethmann å minke spenningen etter Balkankrisene fra 1912-1913, og han fikk igjennom traktater om deling av de portugisiske kolonier og om Bagdadjernbanen.
Innenriks lyktes Bethmann også bare delvis. Hans «diagonalpolitikk», som tok sikte på å manøvrere mellom henholdsvis sosialistene og liberalerne på venstresiden og nasjonalistene på høyresiden, oppnådde bare å fremmedgjøre brorparten av det tyske politiske etablissementet.
Under julikrisen
Etter drapet på erkehertug Franz Ferdinand i Sarajevo den 28. juni 1914 sørget Bethmann Hollweg og hans utenriksminister Gottlieb von Jagow for å forsikre Østerrike om Tysklands støtte uansett hva landet foretok seg mot Serbia. Mens Sir Edward Grey foreslo en meglingsvei for å dempe spenningen mellom østerrikerne og Serbia, manipulerte Bethmann Hollweg dette britiske budskap —for å avstyre muligheten for at Østerrike skulle avstå fra å gå til angrep på Serbia—ved å stryke siste setning fra Grays brev, der det het: "«Also, the whole world here is convinced, and I hear from my colleagues that the key to the situation lies in Berlin, and that if Berlin seriously wants peace, it will prevent Vienna from following a foolhardy policy.»"
J. Gordon Edwards
J. Gordon Edwards (født 24. juni 1867 i Montréal i Canada, død 31. desember 1925 i Canada) var en filmregissør, -produsent og forfatter som begynte som teaterskuespiller og teaterregissør. Han redigerte sin første film i 1914: St. Elmo. Snart etter begynte han som regissør for alle Fox Film Corporations megabudsjettproduksjoner, deriblant alle de produksjonene skuespillerinnen Theda Bara var med i mellom 1916 og 1919. Senere ble han produksjonsinspektør for Fox, skjønt han fortsatte å redigere helt til sin død i 1925.
Theobald von Bethmann Hollweg
Under julikrisen
Da det østerriksk-ungarske ultimatum ble presentert for Serbia, avsluttet keiser Wilhelm II sitt sommercruise på det norske Vestlandet og hastet tilbake til Berlin. "When Wilhelm arrived at the Potsdam station late in the evening of July 26, he was met by a pale, agitated, and somewhat fearful Chancellor. Von Bethmann-Hollweg's apprehension stemmed not from the dangers of the looming war, but rather from his fear of the Kaiser's wrath when the extent of his deceptions were revealed. The Kaiser's first words to him were suitably brusque: «How did it all happen?» Rather than attempt to explain, the Chancellor offered his resignation by way of apology. Wilhelm refused to accept it, muttering furiously, «You've made this stew, Now you're going to eat it!»"
I de siste dagene av juli 1914 ble det klart for tyskerne at britisk inntreden i en eventuell storkrig var uunngåelig. Bethmann-Hollweg syntes da å bli usikker og innstilt på å stå på bremsene, men Russlands store mobilisering den 31. juli tok begivenhetene kontrollen helt ut av hans hender.
Verdenskrigen
Bethmann Hollweg er lenge blitt betraktet som en krigstidspolitiker som gikk inn for en etter forholdene heller moderat politikk, skjønt han ofte ble utmanøvrert av militære ledere som fikk en stadig økende innflytelse på tysk politikk i sin alminnelighet. Men det er de politikere som mener at dette er et feilaktig bilde. Historikeren Fritz Fischer fremholdt på 1960-tallet at Bethmann Hollweg kom med større konsesjoner til den nasjonalistiske høyrefløy enn man tidligere hadde ment. Han var tilhenger av å fordrive polakker fra den såkalte polske grensenære sone, og for germanisering av polske områder ved tysk kolonisering.
Han la frem septemberprogrammet, som skisserte aggressivt ekspansjonistiske tyske krigsmål. Etter at Paul von Hindenburg og Erich Ludendorff etterfulgte den mindre effektive Erich von Falkenhayn i generalstaben sommeren 1916, svant Theobald von Bethmann Hollwegs forhåpninger til at den amerikanske president Woodrow Wilson kunne megle mellom de stridede. Bethmann Hollweg aksepterte i januar 1917 motvillig kravet om uinnskrenket ubåtkrigføring. Dette ble en viktig grunn til at USA samme år gikk inn i krigen.
Bethmann Hollweg, som hadde tapt all troverdighet og makt, forble kansler frem til juli samme år. Men da kom det til politisk opprør i Riksdagen, der en allianse mellom sosialdemokrater, progressive og Zentrum fikk vedtatt den skjellsettende Fredsresolusjonen. Ludendorff og Hindenburg truet keiseren selv med å gå av dersom han ikke avsatte Bethmann Hollweg. Han ble erstattet av den politisk heller ubeskrevne Georg Michaelis.
De siste leveår
Han fikk igjen internasjonal prominens i juni 1919, da han formelt anmodet de allierte og deres tilsluttede stater om å stille ham for retten i stedet for keiser Vilhelm II. Men The Supreme War Council bestemte seg for å ignorere hans ønske. Han ble ofte nevnt som en av dem som burde vært stilt for retten av de allierte for politiske forbrytelser i forbindelse med krigens utbrudd.
I sine siste leveår brukte Bethmann Hollweg mye av tiden til å skrive på sine memoarer. Litt etter jul i 1920 ble han forkjølet, og dette utviklet seg raskt til akutt lungebetennelse. Han døde av dette 1. januar 1921.
Verker i utvalg
Monografier
Samlinger
Litteratur
Monografier
Artikler
Marion County (Texas)
Marion County er et fylke i den amerikanske delstaten Texas. Det ligger i den østlige delen av staten. Det grenser mot Cass County i nord, Harrison County i sør, Upshur County i vest og mot Morris County i nordvest. Det har også grense mot delstaten Louisiana i øst.
Marion Countys totale areal er 1 089 km² hvorav 101 km² er vann. I 2000 hadde fylket 10 941 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Jefferson. Det har fått sitt navn etter Francis Marion som var general under den amerikanske uavhengighetskrigen.
Håvard Tvedten
Spillerkarriere
Håvard Tvedten debuterte for Stord IL, og var med på å rykke opp til eliteserien. I 2002 gikk han til den danske toppklubben AaB Håndbold i Aalborg, der han ble i fire år. I 2006 fortsatte han karrieren i BM Ciudad de Logroño i den spanske ASOBAL-ligaen, og i tre sesonger fra 2008 spilte han for Club Balonmano Valladolid. Fra 2011 spiller han for Aalborg Håndbold.
Håvard Tvedten har spilt 208 kamper og scoret 809 mål for det norske landslaget, de beste resultatene er sjuendeplasser fra VM 2005 og EM 2010. Han var også en av nøkkelspillerne under EM 2008 som ble arrangert i Norge.
Tvedten ble uttatt til å spille på Group Club Handballs verdenslag som spilte en veldedighetskamp mot Rhein-Neckar Löwen 26. juli 2010 til inntekt for enken etter bundesligaprofilen Oleg Velyky som døde i januar 2010.
Privat
Under håndball-VM i Tunisia i 2005 innledet han et forhold til TV 2-Sportens Guro Fostervold Tvedten, og den 11. juli 2009 giftet de seg. De har to barn sammen.
Gunnulf Kleveland
Gunnulf Kleveland (født 13. juni 1907 i Evje, død 14. januar 1993) var en norsk filolog og lektor.
Gunnulf Kleveland var sønn av bonden Olav Nilsson Kleveland (1841–1934) og Gunhild Torgeirsdotter Åneland (1870–1962). Han tok examen artium i 1928 og ble cand. philol. fra Universitetet i Oslo med latin og tysk som bifag og  norsk hovedfag i 1936. Han arbeidet som lærer og lektor ved Sarpsborg kommunale høyere almenskole fra 1937 til 1951, med et avbrudd fra 1947 til 1949, da han var lektor i norsk ved Stockholms högskola og reiselektor for Foreningen Norden i Sverige. Fra 1951 var han lektor ved Drammen offentlige høyere almenskole.