cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Samyj poslednij den
Handling
På sin siste arbeidsdag er den avtroppende politi-betjenten Semyon Mitrofanovich Kovalyov opptatt med å løse en rekke problemer som har akkumulert seg den siste tiden. Blant de vanlige sakene, finner han tid til nabo-jenta Alla, men hun blir påvirket av lederen for en gjeng kriminelle.
Når Semyon får øye på henne i selskap med en ung mann, som ligner veldig på beskrivelsen av en viss Valera mistenkt for tyveri, forsøker Semyon å arrestere ham. Men Semyon blir selv drept, på grunn av et dødelig slag.
Vsadnik bez golovy
Vsadnik bez golovy (originaltittel: Всадник без головы) er en sovjetisk film fra 1972, regissert av Vladimir Vajnsjtok.
Handling
Historien finner sted i 1850 i Texas. Louise, datter av den velstående plantasje-eieren Poindexter, mester for hacienda i Texas kalt Casa del Corvo, forelsker seg snart i Maurice Gerald. Men samme kveld som ett av deres hemmelige møte finner sted, forsvinner broren Henry.
Mistanken om drap faller snart på Gerald, som ble oppdaget dekket av blod. I tillegg er det tegn til at Gerald nylig har vært i en slåsskamp, og en rasende folkemengde ønsker umiddelbart å lynsje Gerald. Men så dukker en mystisk hodeløs rytter opp.
Tsjelovek na svojom meste
Tsjelovek na svojom meste (originaltittel: Человек на своем месте) er en sovjetisk film fra 1972, regissert av Aleksej Sakharov.
Handling
Etter å ha blitt uteksaminert fra et institutt, og deretter jobbet i tre år ved et anlegg, vender Semyon Bobrov endelig tilbake til hjembyen hvor han ble født.
Semyon tilbyr umiddelbart sitt kandidatur til stillingen som ny styreleder for kollektivbruket i området. Drømmen hans er å bygge en større gårdsby, i stedet for å bare ha en rekke små og forlatte landsbyer i området.
Vinni Pukh i den zabot
Vinni Pukh i den zabot (originaltittel: Винни-Пух и день забот) er en sovjetisk film fra 1972 regissert av Fjodor Khitruk og Genandij Sokolskij.
Ruslan og Ludmilla
Ruslan og Ludmilla (originaltittel: Руслан и Людмила) er en sovjetisk film fra 1972, regissert av Aleksandr Ptusjko.
Handling
Helten i filmen er en Bogatyr ved navn Ruslan, som setter ut på leting etter sin kidnappede brud: Ludmila.
På leting
På leting (originaltittel: Ищу человека) er en sovjetisk film fra 1973 regissert av Mikhail Bogin.
Komandir stsjastlivoj sjtsjuki
Komandir stsjastlivoj sjtsjuki (originaltittel: Командир счастливой 'Щуки') er en sovjetisk film fra 1972, regissert av Boris Voltsjek.
Sovsem propasjtsjij
Sovsem propasjtsjij (originaltittel: Совсем пропащий) er en sovjetisk film fra 1973, regissert av Georgij Danelija.
Komandir stsjastlivoj sjtsjuki
Handling
I 1942, når de tyske troppene forbereder seg på å erobre Murmansk, bestemmer den sovjetiske kommandoen seg for å intensivere aktivitetene til Nordflåten. Mannskapet på den sovjetiske ubåten Щ-721 ødelegge fiendens transport, som inneholder flere soldater og mer ammunisjon. Men når de skal gjennomføre et nytt oppdrag, må de også ta om bord i ubåten det evakuerte mannskapet fra en annen sovjetisk ubåt.
Daniil Khrabrovitskij
Daniil Jakovlevitsj Khrabrovitskij (russisk: Даниил Яковлевич Храброви́цкий; født 1923 i Rostov-na-Donu i Sovjetunionen, død 1980 i Moskva i Sovjetunionen) var en sovjetisk regissør og manusforfatter.
Komandir stsjastlivoj sjtsjuki
Handling
Men til slutt havner ubåten deres i en veldig desperat situasjon. De havner på bunnen av havet, nesten uten oksygen. Kommandør Aleksei Strogov, som er sjef for ubåten, må deretter redde ubåten deres og hele mannskapet - for enhver pris.
Katakombepakten
Historie
De viktigste initiativtakerne til gruppen var erkebiskop Hélder Câmara av Olinda og Recife, erkebiskop José Maria Pires av Paraíba, biskop Guy-Marie Riobé av Orléans og kardinal Giacomo Lercaro.
Noen uker før konsilets slutt feiret 40 konsilfedre (eller 42 ) fra hele verden nattverden sammen, og ved slutten av messefeiringen inngikk de pakten som er oppkalt etter stedet der begivenheten fant sted. To tyskere var blant de første som signerte: Julius Angerhausen (1911–1990), hjelpebiskop i Essen, og Hugo Aufderbeck (1909–1981), hjelpebiskop i Erfurt. Senere sluttet 500 andre biskoper fra hele verden seg til denne pakten.
I følge Thomas Fornet-Ponse grep pakten tak i de følgende impulser:
I form av jeg-budskap adapterte biskopene Jesu' forbilde og hans oppdrag til disiplene. Underskriverne bemerket at til tross for enkelte suksesser, ville deres forpliktelse til en kirke av de fattige ikke kunne påregnes å bli realisert i kirken som helhet. Så de bestemte seg for å gå foran med et godt eksempel selv.
I følge hjelpebiskop Luigi Bettazzi ai Milano, den siste levende førsteunderskriveren av pakten, implementerte pave Frans ideene til katakombepakten gjennom sin livsstil og sin administrasjon.
Offentliggjøring
De 13 egenforpliktelser ble offentliggjort for første gang den 9. desember 1965, dagen etter at konsilet var blitt høytidelig avsluttet, av den franske avisen Le Monde. På tysk kom den første gang i 1969 i en biografi om geriljapresten Camilo Torres, utgitt i Øst-Berlin.
Kjente førsteundertegnere
Dokumenter vedrørende de førsteundertegnende er for det meste å finne i biskop Charles-Marie Himmers etterlatte materialer. Blant de første undertegnere er å finne:
Teksten
Noen oversettelse av paktens tekst til norsk finnes ikke (2022). Her der det som antas å være den fullstendige italienske originaltekst:
Tor Aune
Tor Aune (født 25. mars 1944 i Trondheim) er en norsk programleder, sportsjournalist og reporter.
Dela serdetsjnyje
Dela serdetsjnyje (originaltittel: Дела сердечные) er en sovjetisk film fra 1973 regissert av Azjdar Ibragimov.
Tor Aune
Aune vokste opp i Oslo og bosatte seg i voksen alder på Ski.
Privalovskije milliony
Handling
Sergej Privalov er en ung arving til større formue, og kommer derfor tilbake til fødebyen sin i Uralfjellene etter et lengre fravær. Etter å ha besøkt fabrikkene han nå eier, planlegger han å renovere disse industri-prosessene, og forbedre livene til alle arbeiderne, samt bygge nye skoler og sykehus for alle innbyggerne i hjem-byen.
Tor Aune
Han var ansatt i NRK i 30 år, og var i flere år tilknyttet NRKs sportsredaksjon som reporter, kommentator og programleder. Han startet i sportsavdelingen på radio og var her frem til han i 1980 begynte i Sportsrevyen på fjernsynet. I 1985 begynte han som programleder i Frokost-TV, men sluttet i NRK året etter. Et par år senere ble han programleder for sportmagasinet Arena 3 på TV3. I 1990 ble han ansatt i Lillehammer olympiske organisasjonskomité (LOOC) som pressesjef, og senere som informasjons- og mediedirektør.
Privalovskije milliony
Handling
Men det tar ikke lang tid før hans interesser kolliderer fullstendig med interessene til en rekke andre velstående karakterer fra området, og de ønsker å beholde status quo.
Tor Aune
I 1995 returnerte han til NRK og en lederstilling i NRK Sporten. Han var også visepresident i EBU s sportskomité i åtte år. Han ble værende i NRK frem til han gikk av med pensjon i 2012.
Mnogo sjuma iz nitsjego
Mnogo sjuma iz nitsjego (originaltittel: Много шума из ничего) er en sovjetisk film fra 1973, regissert av Samson Samsonov.
Genandij Sokolskij
Genandij Mikhajlovitsj Sokolskij (russisk: Генна́дий Миха́йлович Соко́льский; født 1937 i Moskva i Sovjetunionen, død 2014 i Moskva i Russland) var en sovjetisk regissør.
Vozvrata net
Vozvrata net (originaltittel: Возврата нет) er en sovjetisk film fra 1973 regissert av Aleksej Saltykov.
Stojanka pojezda - dve minuty
Stojanka pojezda - dve minuty (originaltittel: Стоянка поезда – две минуты) er en sovjetisk film fra 1972, regissert av Mark Zakharov og Aleksandr Orlov.
Handling
Fra Moskva til provins-byen Nizhnie Volchki kommer en ung og kjekk doktor Igor Maksimov for å begynne i en ny jobb. Han blir raskt godt likt av de andre kollegaene, inkludert den unge sykepleieren Alyona. Imidlertid blir livet i en liten by raskt kjedelig for Igor, siden det ikke er noen vanlig urbanisering for den moderne muskovitten i Nizhnie Volchki. Dessuten er befolkningen sjeldent syke, så den lokale klinikken er som oftest tom. Dette betyr at nevrolog Igor rett og slett ikke får noen pasienter i det hele tatt.
Volchki begynner å savne hans tidligere liv fra storbyen, de gamle vennene hans, og kvinnen han elsker: en berømt pop-sangerinne. Alyona, som innser at Igor ønsker å reise tilbake til Moskva så snart han kan, bestemmer seg for å få Igor til å bli i landsbyen deres. Hun henvender seg derfor til en eksentrisk lokal bonde Vasily, en ekte magiker.
Zolotyje roga
Zolotyje roga (originaltittel: Золотые рога) er en sovjetisk film fra 1972, regissert av Aleksandr Rou.
Handling
I en skog bor det et praktfullt rådyr med et gyllent gevir, som beskytter de fattige og de svake - men den foretrekker å unngå det onde. I en landsby i nærheten av skogen bor en enke ved navn Jevdokia (spilt av Raisa Rjazanova) sammen med tvilling-døtrene Masjenka og Dasjenka, storebroren deres Kirill (spilt av Volodja Belov) og den eldgamle bestefaren deres. En dag, mens de leter etter sopp i skogen, får tvillingene øye på hjorten med det gylne geviret som blir jaktet på av noen kjeltringer. Kort tid senere, til tross for morens forbud, bestemmer tvillingene seg for å gå enda dypere inn i skogen, til en bjørkelund ved en sump) i håp om å finne enda mer sopp. Men skogsånder lokker dem enda dypere inn i skogen, hvor heksen Baba Jaga oppdager dem. Hun blir irritert over oppførselen deres, og forvandler dem til hjortedyr med sin magiske trolldom.
Den bekymrede moren deres tar med seg med hunden sin på leting etter døtrene sine. På veien møter hun hjorten med det gylne geviret, og redder ham fra kjeltringene ved å sende dem i helt feil retning. I takknemlighet gir hjorten henne en magisk ring, og forteller henne hvor hun kan finne igjen døtrene hennes. I mellomtiden bestemmer Kirill seg for å lete etter søstrene sine på egen hånd sammen med katten sin Vaska. Når Baba Yagas møter Kirill også, forvandler hun han til en geit. Men katten hans Vaska klarer å komme seg unna heksen, og finner Jevdokia som han leder til heksen. Enken må deretter slåss mot Baba Yaga, hvis hun skal ha noe håp om å finne igjen noen av barna sine.
Staryje steny
Staryje steny (originaltittel: Старые стены) er en sovjetisk film fra 1973 regissert av Viktor Tregubovitsj.
Torstein Myhre
Torstein Myhre (født 25. august 1938) er en norsk kommandørkaptein. Han var sjef for Kystvaktskvadron Sør i 1989–1990 og sjef for Kystvaktskvadron Nord i 1990–1995. (Kystvaktens landorganisasjon ble reorganisert fra 1. januar 2012).
Sjøforsvaret og Kystvakten
Myhre innledet sin karriere i Sjøforsvaret som befal på marinefartøy i 1960. Fra 1961 gjorde han tjeneste i Det sjømilitære fiskerioppsyn, forløperen til Kystvakten, der han fra 1974 var skipssjef. I 1984 var han skipssjef på KV «Andenes» på en tre måneders ekspedisjon til Antarktis med forskere fra Norsk Polarinstitutt.
Torstein Myhres periode som kystvaktsjef ble preget av bl.a. torskekrigen med Island, konflikt om fiskeressursene i Smutthullet og fiskevernsonen ved Svalbard, overfiske i Barentshavet og aksjoner fra ulike miljøorganisasjoner mot selfangst av hvalfangst, bl.a. Sea Shepherd.
Myhre markerte seg som en uvanlig frittalende kystvaktsjef med hyppige utspill i mediene, ofte i strid med kutymen i Forsvaret, der kritikk og personlige meninger helst skal formidles internt og tjenestevei. Ifølge avisintervjuer skal Myhres motto som kystvaktsjef ha vært: «Det er lettere å få tilgivelse, enn tillatelse».
Denne egenskapen gjorde Myhre til en populær samfunnsaktør blant norske journalister. I 1994 fikk han «Snill Gutt-prisen» fra Hålogaland Journalistlag. Da Myhre i 1995 sluttet i Kystvakten, ble det publisert intervjuer og kommentarer i flere aviser, med titler som «Vaktbikkja går av» (Fiskeribladet 28. september), «En høvding går i land» (Lofotposten 29. september) og «Skryt og tilgivelse da Myhre gikk av» (Fiskaren 3. oktober).
I avskjedsintervjuet med Lofotposten uttaler Myhre på spørsmål om fremtiden for Kystvakten: «Jeg tror kystvakta kan ende som en miniutgave av den amerikanske Coastguard, der én enkelt etat har det overordnede ansvar for for å regulere og kontrollere all maritim virksomhet i fredstid. I dag sorterer vi under mange ulike departement – det må bort. Vi trenger en spydspiss som kan gjøre jobben.»
Norges Råfisklag
Etter avsluttet karriere i Sjøforsvaret jobbet Torstein Myhre som rådgiver i kontrollavdelingen til Norges Råfisklag fra 1995 til 2003.
Politisk virke
Etter å ha sluttet i Sjøforsvaret ble Myhre aktiv lokalpolitiker for Senterpartiet, med to perioder i Tromsø kommunestyre. Han har også vært medlem av programkomiteen til Senterpartiet.
Boris Stepantsev
Boris Pavlovitsj Stepantsev (russisk: Бори́с Па́влович Степа́нцев; født 1929 i Moskva i Sovjetunionen, død 1983 i Moskva i Sovjetunionen) var en sovjetisk regissør.
Aleksandr Orlov
Aleksandr Sergejevitsj Orlov (russisk: Алекса́ндр Серге́евич Орло́в; født 1940 i Novosibirsk i Sovjetunionen) er en sovjetisk regissør, skuespiller og manusforfatter.
Jurij Tsvetkov
Jurij Nikolajevitsj Tsvetkov (russisk: Юрий Николаевич Цветко́в; født 1941 i Dvorisjtsje i Sovjetunionen, død 2011 i Minsk i Hviterussland) var en sovjetisk regissør og manusforfatter.
Centuriatus
Centuriatus er en slekt av biller som kan ligne på små skarabider og hører til familien strandgravere. Både larvene og de voksne billene lever i ganger de graver i sand- eller mudderbunn ved kanten av vann, enten elver, bekker eller ved saltvann. De kan kjennes på avlang, jevnbred og noe flat kroppsform, kraftige bein med piggete legger (tibiae), korte antenner og fremskytende munndeler. Seks arter er funnet i Norge.
Utseende
Små biller (ca. 3,5-5,5 millimeter), avlange og noe flate, som oftest brunlige på farge. Oversiden er tett kledt av fine, utstående hår og matt. Dekkvingene er gjerne mønstret i gult og mørkebrunt.
Hodet er stort og bredt, med ganske små fasettøyne. Antennene er 11-leddete, ganske korte, sagtakkede, kamformede eller lett kølleformede. Overleppen (labrum) og kjevene (mandibler) er ganske store og skyter tydelig fram under hodet. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, så bredt som eller litt bredere enn dekkvingene, uten noen påfallende lister, groper eller pigger. Dekkvingene er avlange og parallellsidige, matte og tett hårkledte. Beina er ganske kraftige, leggene (tibiae) er brede med lange, avflatede pigger på utsiden som billene bruker til å grave med. Føttene er korte og tynne, fire-leddete.
Larvene er avlange, mer eller mindre sylindriske, med tydelig avsatte, tett hårete ryggplater (tergitter) og bukplater (sternitter). Hodekapselen er kraftig med forholdsvis små kjever (mandibler) og korte antenner, de tre parene med bein er forholdsvis lange og kraftige. Bakkroppsspissen ender i en torn som brukes til å forankre larvene i gangene de lever i.
Levevis
Alle strandgraverne er knyttet til vann, men de holder seg på bredden. Disse artene lever på sandbunn i fjæra og er dermed blant de forholdsvis få billene knyttet til saltvann. De gjemmer seg i gangene sine ved flo sjø. Både voksne og larver graver ganger som de lever i. De voksnes ganger kan kjennes på at de ender i en "skorstein" av sand eller mudder. De spiser alger, plankton og lignende smått organisk materiale. Larvene spiser sand eller mudder og skiller ut næringsorganismene fra dette. Disse billene viser seg sjelden på overflaten, men de voksne flyr en del og tiltrekkes da til lys.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Nord-Amerika.
Systematisk inndeling
Slekten har nylig blitt slått sammen med Augyles.
Mark Zakharov
Mark Anatoljevitsj Zakharov (russisk: Марк Анато́льевич Заха́ров; født 1933 i Moskva i Sovjetunionen, død 2019 i Moskva i Russland) var en sovjetisk regissør, skuespiller og manusforfatter.
Neispravimyj lgun
Neispravimyj lgun (originaltittel: Неисправимый лгун) er en sovjetisk film fra 1973 regissert av Villen Azarov.
Handling
Alexei Ivanovich Tyutyurin (spilt av Georgy Vitsin) er en veldig snill og mild person som har jobbet som frisør i tjue år. Når det dukker opp en mulighet for å bli forfremmet til salongens leder, står Alexei overfor et problem: Men han har rykte på seg for å være konstant forsinket, og være en uforbederlig løgner.
Stille ved daggry
Stille ved daggry (originaltittel: А зори здесь тихие) er en sovjetisk film fra 1972, regissert av Stanislav Rostotskij.
Handlingsreferat
Historien er lagt til sommeren 1942, midt under den andre verdenskrig et stykke bak de sovjetiske frontlinjene på østfronten. Sersjant Major Vaskov blir uventet tildelt en gruppe unge kvinner som skal ta hånd om luftvern ved en jernbane-stasjon langt bak frontlinjen. Vaskov er ikke vant til å kommandere kvinner, og havner snart i diskusjoner angående daglige situasjoner. Under et luft-angrep skyter en av kvinnene, Rita Osyanina, ned et fiendtlig fly og blir dekorert for denne hendelsen. Dialog og en rekke tilbakeblikk begynner å avsløre mer av bakhistoriene til de forskjellige kvinnene. Det kommer også frem at Rita regelmessig sniker mat tilbake til moren og babyen sin, som befinner seg nærmere frontlinjen.
En dag kommer Rita, som i all hemmelighet har fraktet rasjoner til familien sin i løpet av natten, over to tyske fallskjermsoldater på vei tilbake til en garnison. Vaskov velger fem frivillige: Rita, Zhenya, Lisa, Galya og Sonia, til å legge ut sammen med ham på et oppdrag for å eliminere denne fienden. De bestemmer seg for å krysse en myr for å avskjære tyskerne, men dette går sakte fremover, og Galya mister en støvel underveis. Når de endelig kommer frem til et område som Vaskov tror at de tyske fallskjermsoldatene må passere, legger de seg på lur.
Matsjekha
Matsjekha (originaltittel: Мачеха) er en sovjetisk film fra 1973 regissert av Oleg Bondarjov.
Junga Severnogo flota
Junga Severnogo flota (originaltittel: Юнга Северного флота) er en sovjetisk film fra 1973 regissert av Vladimir Rogovoj.
Talenter og beundrere
Talanty i poklonniki (originaltittel: Таланты и поклонники) er en sovjetisk film fra 1973 regissert av Isidor Annenskij.
Forræder (TV-serie)
Forræder er et norsk realityprogram som hadde premiere 9. september 2022 på TV 2 og TV 2 Play. Konseptet er at kjendiser skal flytte inn i en villa og løse en rekke oppdrag og utfordringer for å vinne en stor premie. Men tre i gruppen er valgt ut til å være «forrædere», og «forræderne» har i oppdrag å villede og eliminere folk i gruppen. Fremantle produserer serien i Norge for TV2, fra sesong 3 overtok produksjonsselskapet Monster som eies av Fremantle. Programmet er basert på tv-formatet De Verraders (The Traitors), som ble vist på RTL i Nederland første gang i 2021. Det finnes lokale versjoner av serien mange steder i verden, og formatet distribueres av All3Media.
Spillmester og programleder for serien er Mads Hansen.
De lojale
De lojale er i flertall i spillet. Målet til de lojale er å forvise alle forræderne og stå igjen til slutt. De lojale vet ikke hvem som er lojale og hvem som er forrædere.
Forræderne
Forræderne velges ved trekning og utnevnes ved spillets start. Forræderne er i mindretall, men vet hvem hverandres identitet er. De kan ikke avsløre seg selv.
Claus Huitfeldt
Claus Huitfeldt var en norsk redaktør og forlegger. Utdannelse ved Eton College 1945, deretter Master of Arts Jesus College, Oxford University 1950.
Budimir Metalnikov
Budimir Aleksejevitsj Metalnikov (russisk: Будимир Алексеевич Мета́льников; født 1925 i Moskva i Sovjetunionen, død 2001 i Moskva i Russland) var en sovjetisk regissør og manusforfatter.
Claus Huitfeldt
Redaksjonssekretær tidsskriftet Vår Tid 1950-1955. Forlagsredaktør Bladkompaniet 1955-1968. Forlagssjef C. Huitfeldt Forlag 1970. Styreformann C. Huitfeldt forlag AS, Bladkompaniet AS, C. Huitfeldt & Co. AS. Styremedlem AS Cesam Media, Boknöje AB, NKLF, Kunstforlaget AS, Kunstbokklubben AS, Norsk Ukepresse, Bladcentralen.
Han var gift med kunsthistorikeren Johanne Huitfeldt. Han var sønn av Anine f. With (1896 - 1991) og redaktør og forfatter Carl Huitfeldt, bror av generalløytnant Tønne Huitfeldt og nevø av oppfinneren Bror With.
Forræder (TV-serie)
Forræderne
Målet til forræderne er å manipulere og forvirre de lojale og stå igjen til slutt.
Spilleregler
I hver episode skal spillerne gjennomføre oppdrag for å samle sølv til premiepotten. Oppdraget skal utføres i samarbeid mellom lojale og forrædere. Sølvet fordeles mellom vinnerne av spillet i spillets siste runde.
Forræderne kan aldri bli flere enn ved spillets start, men blir de færre kan de rekruttere fra de lojale, enten ved å friste eller ved å tvinge.
Friste
Det er spillmesteren som gir muligheten til å friste. Forræderne vil da få valget mellom å friste eller å drepe. Om forræderne velger å friste vil den lojale som fristes motta et brev fra forræderne, og velger selv om den vil godta tilbudet.
Om den lojale aksepterer tilbudet vil den umiddelbart bli forræder og kan ikke angre dette. Det skal ikke drepes denne natten.
Om den lojale avviser tilbudet vil ikke den lojale få vite forrædernes identitet. Det skal ikke drepes denne natten. Forræderne kan kun prøve å friste én lojal per natt. Det kan kun fristes i spillets første fire spillrunder.
Tvinge
Hvis det kun er en forræder igjen, må forræderen tvinge en lojal til å konvertere. Den lojale som blir tvunget må konvertere til forræder.
Forræderne må også drepe noen denne natten. Det kan kun tvinges i spillets første fem spillerunder.
Dødsliste
Forræderne kan føre seg selv opp på dødslisten, men forrædere kan fortsatt ikke drepe andre forrædere. De må derfor ha minst én lojal igjen på listen for å kunne fullføre dødsliste-drapet. Dette er en taktikk med risiko. Det er opp til spillerne selv å analysere hva som er utfallet av forskjellige taktikker.
Skjoldet beskytter også mot å bli ført opp på dødslisten. Om en spiller med skjold blir ført opp på dødslisten vil den ha kunnskap om dette før denne spilleren fortsetter spillet. Forræderne må da føre opp en ny spiller på dødslisten.
Rådssalen
I hver spillrunde samles alle aktive spillere i rådssalen for å forvise en spiller. Den forviste spilleren er ute av spillet, og skal ikke kommunisere med de gjenværende spillerne. Før det stemmes over hvilken av spillerne som skal forvises, vil det være en åpen diskusjon, der alle spillere kan få muligheten til å påvirke utfallet. Det stemmes ved å skrive ned navnet på den spilleren en ønsker å forvise.
Stemmene kan ikke endres når de har blitt skrevet ned. Stemmene leses opp en etter en på instruks fra spillmester. Hver spiller viser stemme tavla si, navnet det stemmes på sies høyt og spilleren kan rettferdiggjøre eller forklare sin stemme. Spillmesteren vil tydeliggjøre hvilken spiller som har fått flest stemmer.
Spilleren med flest stemmer er øyeblikkelig forvist og ute av spillet. Spilleren må etter beskjed fra spillmesteren reise seg og avsløre sin rolle for de andre spillerne, før denne forlater rådssalen.
Spilleren kan imidlertid ikke avsløre sin rolle i siste spillrunde. Den forviste spilleren skal ikke kommunisere med de gjenværende spillerne etter å ha blitt forvist eller drept. Dette er å betrakte som regelbrudd.
Uavgjort avstemning
Skulle en avstemning ende uavgjort vil følgende protokoll benyttes:
Spillerne med like mange stemmer vil få ett minutt til å overbevise de andre spillerne. Deretter følger en avstemning over kun disse spillerne. Spillerne det stemmes på kan ikke selv delta i denne avstemningen.
Om det blir uavgjort resultat ved avstemming nummer to kan ikke disse spillerne lengre stemmes på. Det vil da gjennomføres en ny avstemning uten disse spillerne. Spillet fortsetter ikke før en vellykket avstemning har funnet sted.
Måter å forlate spillet på
I Forræder er det to måter å forlate spillet på: gjennom forvisning eller eliminering.
Skjoldrommet og skjold
I Skjoldrommet kan spillerne vinne et skjold. Skjoldet beskytter mot eliminering påfølgende natt, men ikke mot å bli forvist. For å få tilgang til Skjoldrommet må spillerne fortjene sin plass via oppdragene. Det er opp til spilleren som har vunnet skjoldet om den ønsker å avsløre sitt eierskap.
Dolkemiddag og dolken
I oppdrag blir de samme spillerne som får tilgang til skjoldrommet møte i dolkemiddagen. Der må de velge to andre spillere som får spille om dolken. En spiller kan se oppi en eske som enten er tom eller har dolken, og den andre spilleren kan velge om de vil bytte eske eller ikke. Dolken gjør at man har to stemmer i rådsalen. Fra sesong 2.
Jurij Saakov
Jurij Surenovitsj Saakov (russisk: Юрий Суренович Сааков; født 1937 i Jalta i Sovjetunionen, død 2004 i Moskva i Russland) var en sovjetisk regissør og manusforfatter.
Forræder (TV-serie)
Rådssal i siste spillrunde
Det gjenværende antall spillere forviser én spiller. Deretter stemmer spillerne på om de vil avslutte eller fortsette spillet.
Har de samme rolle deles sølvet likt mellom spillerne. Har de ulike roller, vinner forræderne. Spillere som blir forvist i siste spillrunde skal ikke avsløre rollen sin.
Miramare slott
Miramare slott (italiensk: Castello di Miramare; tysk: Schloss Miramar; slovensk: Grad Miramar) er et slott fra 1800-tallet ved Triestebukten nær Trieste i det nordøstlige Italia.
Moltsjanije doktora Ivensa
Moltsjanije doktora Ivensa (originaltittel: Молчание доктора Ивенса) er en sovjetisk film fra 1973, regissert av Budimir Metalnikov.
Miramare slott
Slottet ble oppført 1856–1860 etter tegninger av den østerrikske arkitekten Carl Junker. Bygherren var erkehertug Maximilian av Østerrike og hans kone, Charlotte av Belgia. De to ble i 1864 utnevnt til keiser Maximilian av Mexico og keiserinne Carlota de México.
Oleg Bondarjov
Oleg Aleksandrovitsj Bondarjov (russisk: Олег Александрович Бондарёв; født 1939 i Moskva i Sovjetunionen, død 2003 i Moskva i Russland) var en sovjetisk regissør, skuespiller og manusforfatter.
Krakh inzjenera Garina
Handling
En russisk ingeniør, Petr Garin, eier et unikt våpen som kan ødelegge ethvert mål på praktisk talt alle avstander. Han iscenesetter derfor sitt eget dødsfall, og emigrerer deretter fra Russland som en fransk kjøpmann.
Garin forsøker deretter å få kontakt med lederen for en av de aller største finansinstitusjonene i Europa: Mr. Rolling. Det endelige målet til Garin, viser seg etter hvert å kontrollere hele verden.
Miramare slott
Etter Maximilians død i 1867, og Charlottes retur til Belgia, ble slottet og den tilhørende parken et yndet tilfartssted for habsburgerne. Den østerriksk-ungarske tronfølgeren erkehertug Franz Ferdinand bodde på slottet 9. mars–11. april 1914, kort tid før han ble drept i Sarajevo.
Da første verdenskrig var slutt, annekterte Italia Trieste i 1920. Under krigen hadde Østerrike flyttet mye av slottets innbo og kunst til Wien, men etter krigen inngikk regjeringene i Italia og Østerrike en avtale der Østerrike returnerte slottets innbo i 1925–26. Slottet ble da brakt tilbake til sin opprinnelige stand, og deler av slottet og slottshagen ble åpnet for publikum 24. mars 1929.
To år senere overlot den italienske regjeringen Miramare til Amadeus av Aosta, som bodde der med sin familie frem til 1937, da han ble utnevnt til generalguvernør i Italiensk Øst-Afrika.
Francisco Austregésilo de Mesquita Filho
Francisco Austregésilo de Mesquita Filho (født 4. mars 1924 i Reriutaba i Brasil; død 7. oktober 2006 i Recife ) var en brasiliansk katolsk prelat og biskop av Afogados da Ingazeira.
Miramare slott
Slottet er i dag museum.
Francisco Austregésilo de Mesquita Filho
Prest
Fra 1946 til 1951 studerte han filosofi og teologi i Fortaleza. Den 8. desember 1951 mottok han prestevielsens sakrament. Han ble etterhvert rektor ved presteseminaret i Sobral og som professor i teologiske studier der.
Miramare slott
thumb|left|[[Antonio Rotta, La caritá|180x180px]]
Francisco Austregésilo de Mesquita Filho
Biskop
Den 25. mai 1961 ble han utnevnt til biskop av Afogados da Ingazeira av pave Johannes XXIII. Han ble bispeviet den 24. august samme år av sin forgjenger João José da Mota e Albuquerque, biskop av Sobral. Medkonsekratorer var koadjutorerkebiskopen av Maceió, Adelmo Cavalcante Machado, og biskopen av Garanhuns, Juvéncio de Brito.
Moltsjanije doktora Ivensa
Handling
Ett fly styrter over Atlanterhavet. Men flere passasjerer overlevde, inkludert den kjente vitenskapsmannen Martin Evens.
Evens arbeidet på dette tidspunktet med hvordan man kunne forlenge livene til mennesker. Men han blir også den utvalgte, av romvesener, som ønsker å komme i kontakt med jordboere.
Francisco Austregésilo de Mesquita Filho
Biskop
Han deltok på alle fire sesjoner av Andre Vatikankonsil. Under konsilet undertegnet han også katakombepakten. I tillegg fullførte han journalistisk utdanning og var mangeårig programleder for radioprogrammet «Nossa Palavra» (Vårt budskap). Han var veldig engasjert i sin region og dens lokalbefolkning, spesielt de mindre heldig stilte.
Den 13. juni 2001 ga pave Johannes Paul II ham tillatelse til å gå av som biskop på grunn av høy alder.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Eta vesjolaja planeta
Eta vesjolaja planeta (originaltittel: Эта весёлая планета) er en sovjetisk film fra 1973, regissert av Jurij Saakov og Jurij Tsvetkov.
Handling
Men ettersom alle menneskene på festen er kledd i forskjellige kostymer, skaper ikke romvesenets opptreden noen spenning. De forsøker å bevise sin utenomjordiske opprinnelse, men ingen tror på dem. En ung astronom prøver også å bringe denne ekstraordinære begivenheten til publikum, men til ingen nytte. I tillegg tok astronomen dypt feil: han tok et menneske (spilt av Saveliy Kramarov) for et romvesen.
Ctesibius
Ctesibius er en slekt av biller som trolig er beslektet med smellere (Elateridae). Lite er kjent om denne gruppens biologi, men noen arter har blitt klekket fra mose. Larvene kan fôres opp på døde insekter i laboratoriet og det er mulig de også spiser dette i naturen. De voksne billene kan finnes mellom løvverk.
Utseende
Små til middelsstore, avlange, blanke, hårete, mørke biller. Hodet er midelsstort og bredt med middelsstore, utstående fasettøyne. Antennene er nokså lange, 11-leddete og trådformede. Brystskjoldet (pronotum) er forholdsvis lite, bredere enn langt. Dekkvingene har fine punktstriper. Beina er slanke, med 5-leddete føtter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom-Amerika.
Ukrosjtsjenije ognja
Ukrosjtsjenije ognja (originaltittel: Укрощение огня) er en sovjetisk film fra 1972, regissert av Daniil Khrabrovitskij.
Handling
Filmen har utgangspunkt i en sann historie om Sergej Koroljov, som var besatt av å fly siden ungdommen. Karakteren Bashkirtsev var basert på Koroljovs karriere, som tar form etter møtet med den visjonære forskeren Konstantin Tsiolkovskij. Før andre verdenskrig utvikler han de første rakettene, og bygger et oppskytingssenter i Sentral-Russland. Så lager han et våpen kalt Katyusha som han tar med seg til frontlinjene under andre verdenskrig.
Til tross for at han blir arrestert og fengslet, fortsetter Bashkirtsev å arbeide med rakett-design. Han blir løslatt fra fengselet, etter anmodning om å slåss ved frontlinjene mot nazistene. Etter slutten av andre verdenskrig produserer Bashkirtsev et nytt rakett-system, og jobber sammen med atom-forsker Igor Kurchatov om det sovjetiske atomrakett-programmet.
Deretter var Bashkirtsev med på å produsere en rakett som skjøt opp Sputnik 1 i bane rundt jordkloden i 1957, som ble sendt opp fra Bajkonur kosmodrom i Kasakhstan. Hans neste prestasjon var arbeidet med å få verdens første mann til verdensrommet, Jurij Gagarin, og en rekke andre rom-oppdrag. Imidlertid forårsaker Bashkirtsevs kompromissløse karakter ham også mange problemer med sovjetiske politikere. Han dør av et hjerteinfarkt, og hans videre oppdrag blir gjennomført av hans kollegaer og lærlinger.
Julius Angerhausen
Julius Angerhausen (født 3. januar 1911 i Warendorf i keiserdømmet Tyskland, død 22. august 1990 i Essen) var katolsk hjelpebiskop i Essen og forfatter av åndelig religiøs litteratur.
Bakgrunn
Julius Angerhausen foreldre var ingeniøren Hans Angerhausen og Anna (née Darup). Julius gikk på Laurentianum Gymnasium i Warendorf til han tok abitur i 1930.
Prest
Den 21. desember 1935 ble han ordinert til prest av biskop Clemens August Graf von Galen i Münster.
I 1936 ble Angerhausen kapellan i Duisburg-Meiderich, i menigheten Herz-Jesu, og i 1941 kapellan i St. Ludger i Duisburg-Neudorf. I krigsårene 1942-1945 tjenestegjorde han i saniteten i marinen. Han ble bispedømmesjelesørger for Christliche Arbeiterjugend (CAJ) og områdeprest for CAJ i Duisburg i 1948. Fire år senere utførte han de samme oppgavene i Münster.
Biskop
Den 27. januar 1959 ble han utnevnt av pave Johannes XXIII til titulærbiskop av Eminentiana og hjelpebiskop i Essen. Han ble bispeviet 12. april 1959 i Essen av biskop Franz Hengsbach. Medkonsekratorer var biskopen av Münster, Michael Keller, og biskop Charles Msakila av Karema i Tanganyikaterritoriet (et uttrykk for på Angerhausens forbundenhet til Afrika).
Fra 1961 overtok han oppgavene som bispedømmedirektør for det pavelige verk for troens utbredelse, det pavelige misjonsarbeid for barn, og prestemisjonsarbeidet i Essen bispedømme og Opus St. Petri. Mot slutten av Det andre Vatikankonsil, som han deltok på, undertegnet Angerhausen katakombepakten den 16. november 1965, sammen med 39 andre biskoper, blant andre av Hélder Câmara, erkebiskop av Olinda og Recife (Brasil), og av Charles-Marie Himmer, biskop av Tournai (Belgia). I pakten inngikk et løfte fra biskopene om å tjene som ministre for «de fattiges kirke» i hengivenhet og ydmykhet overfot de to tredjedeler av menneskeheten som led under fattigdom og elendighet.
I 1964 ble Angerhausen fritatt fra ledelsen av pastoralkontoret. I 1966 ble han utnevnt til biskopsvikar for sjelesorg for utlendinger. Fra 1967 til 1975 var han formann for Kommisjonen for verdensmisjonen i den tyske bispekonferanse.
Angerhausen ble emeritert den 1. mars 1986, men han forble aktiv i det pastoral arbeide for utlendinger og for misjonsarbeidet.
Julius Angerhausen gravlagt på kapittelkirkegården i Essen.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Po sledam bremenskikh muzykantov
Po sledam bremenskikh muzykantov (originaltittel: По следам бременских музыкантов) er en sovjetisk animert film fra 1973, regissert av Vasilij Livanov.
Handling
En konge, som ønsker at datteren hans skal bli funnet og returnert til slottet hans, ansetter en detektiv for å utføre denne oppgaven. Han kidnapper snart prinsessen hans, og returnerer henne tilbake til kongeriket deres, men trubaduren og vennene hans skynder seg for å løslate henne.
Forkledd som en gruppe utenlandske rockesangere klarer vennene hans å distrahere både kongen og detektiven, samtidig som trubaduren redder kjæresten sin - og sammen forsøker de igjen å flykte fra kongen.
Rodion Nakhapetov
Rodion Rafailovitsj Nakhapetov (russisk: Родио́н Рафаи́лович Нахапе́тов; født 1944 i Pjatykhatky i Sovjetunionen) er en sovjetisk regissør, skuespiller og manusforfatter.
S toboj i bez tebja
S toboj i bez tebja (originaltittel: С тобой и без тебя) er en sovjetisk film fra 1973, regissert av Rodion Nakhapetov.
Handling
Historien finner sted kort tid etter grunnleggelsen av Sovjetunionen, og det foregår omfattende kollektivisering av det sovjetiske jordbruket. Den velstående bonden Fedor gifter seg med kjæresten sin. Men det blir veldig vanskelig for henne å venne seg til gårdslivet, og hun bestemmer seg snart for å vende tilbake til sin egen hjemby.
Leonid Netsjajev
Leonid Aleksejevitsj Netsjajev (russisk: Леони́д Алексе́евич Неча́ев; født 1939 i Moskva i Sovjetunionen, død 2010 i Moskva i Russland) var en sovjetisk regissør.
Den prijoma po litsjnym voprosam
Den prijoma po litsjnym voprosam (originaltittel: День приёма по личным вопросам) er en sovjetisk film fra 1974 regissert av Solomon Sjuster.
Anchytarsus
Anchytarsus er en slekt av biller der de fleste, men ikke alle, artene har karakteristiske kamformede antenner. De fleste artene lever i eller ved ferskvann, men noen er landlevende og beiter på mikroskopiske sopper.
Utseende
Små til middelsstore (gjerne ca. 6 millimeter), avlange biller, oversiden hårete. De fleste av artene har kamformede antenner hos hannene, trådformede hos hunnene. Hodet er nokså lite, fasettøynene er utstående med fine fasetter, uten hår. Antennene er lange, 11-leddete, trådformede, sagtakkede eller kamformede. Hos hannene har vanligvis hvert ledd en leddet sideutvekst (hos andre biller er det vanligvis ikke noe ledd mellom antenneleddet og utveksten). Brystskjoldet (pronotum) er ganske kort, bredere enn langt, omtrent trekantet i omriss sett ovenfra. Scutellum er hjerteformet med et hakk i fremkanten, noen tenner på bakkanten av pronotum griper inn i dette hakket. Dekkvingene har ofte et påfallende fargemønster. Larvene er sylindriske og hårete. De artene som lever i vann har ofte ulike slags åndetilpasninger (analgjeller, nakkroppen trukket ut til ånderør).
Levevis
Arter i denne slekten kan finnes i kalde, klare bekker.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Nord, Mellom- og Sør-Amerika.
Systematisk inndeling
I tillegg til de formelt beskrevne artene er det funnet ved DNA-strekkoding tallrike, hittil ubeskrevne arter. Slekten ble først beskrevet uten at det ble plassert noen arter i den - dette er ikke lov i dag, men var akseptert i 1843.
Osen (1974)
Osen (originaltittel: Осень) er en sovjetisk film fra 1974, regissert av Andrej Smirnov.
Handling
Både Sasja og Ilja er nå i tretti-årene. For lenge siden var de kjærester, men de ble gradvis venner etter å ha fulgt andre veier i livet. Ilja havner i et kjærlighetsløst ekteskap, og får et par barn. Samtidig har Sasja en rekke elskere, uten å havne i et forhold som varer. En dag, mange år senere, møtes de to igjen.
Umiddelbart begynner de romantiske gnistene å fyke, og denne gangen bestemmer de seg for å utforske deres potensielle forhold fullt ut. De reiser til en avsidesliggende hytte for å være alene.
Semnadtsat mgnovenij vesny
Semnadtsat mgnovenij vesny (originaltittel: Семнадцать мгновений весны) er en sovjetisk TV-film i 12 epsioder fra 1973, regissert av Tatjana Lioznova.
Handling
Historien begynner i februar 1945 i Tyskland: Max Otto von Stierlitz, en høyt respektert SS-Standartenführer, er i virkeligheten den sovjetiske spionen Maxim Isaev. Han har forsøkt å infiltrere det tyske etablissementet i mange år. Selv om Adolf Hitler er fast bestemt på å fortsette andre verdenskrig, forsøker Walter Schellenberg å overbevise Heinrich Himmler om å føre hemmelige forhandlinger med amerikanerne.
Tyskerne håper å oppnå en fredsavtale som kan tillate tyskerne å konsentrere alle sine styrker på østfronten mot Sovjetunionen. I mellomtiden blir Ernst Kaltenbrunner mer og mer mistenksom overfor Stierlitz, og beordrer Heinrich Müller fra Gestapo til å begynne en skjult etterforskning av hans aktiviteter. I mellomtiden blir Stierlitz beordret av Moskva til å forhindre enhver avtale mellom amerikanerne og tyskerne. Oppdraget kompliseres ytterligere når hjemmet til assistentene hans, radio-operatørene Erwin og Katherin Kinn, blir bombet.
Erwin blir drept, og hans gravide kone blir ført til sykehus - hvor hun truer med å kompromittere Stierlitz. Han rekrutterer snart to nye medhjelpere - professor Pleischner. Samt pastor Schlag, en prest som misliker Adolf Hitler og hans myndigheter. Hele tiden får Stierlitz også en rekke problemer på grunn av Müller, som forsøker å avsløre ham som en fiendtlig agent. Han må også manøvrere mellom de forskjellige fraksjonene innenfor Reichssicherheitshauptamt, ettersom forskjellige høytstående tjenestemenn forsøker å skaffe mer makt til dem selv.
Ptitsy nad gorodom
Ptitsy nad gorodom (originaltittel: Птицы над городом) er en sovjetisk film fra 1974, regissert av Sergej Nikonenko.
Handling
Andrjusja og klassekameratene hans i femte klasse finner noen maskinskrevne sider med ordene «Attack» i en haug med skrap-materialer. Guttene leser entusiastisk disse historiene. Det viser seg at forfatteren, Bukin, bor i nærheten.
Solomon Sjuster
Solomon Abramovitsj Sjuster (russisk: Соломо́н Абра́мович Шу́стер; født 1934 i St. Petersburg i Sovjetunionen, død 1995 i Berlin i Tyskland) var en sovjetisk regissør.
Dotsjki-materi
Dotsjki-materi (originaltittel: Дочки-матери) er en sovjetisk film fra 1974, regissert av Sergej Gerasimov.
Handling
Men plutselig får hun et gammelt brev, som moren skal ha skrevet mange år tidligere, Så kvinnen bestemmer seg for å reise til Moskva, i håp om å endelig få møte moren sin.
Rasialisering
Rasialisering, eller etnisering, er i sosiologi en politisk prosess for å tilskrive etnisk eller rasistiske identiteter til et forhold, sosial praksis eller gruppe som ikke identifiserer seg som sådan. Rasialisering eller etnisering oppstår ofte ut av samspillet mellom en gruppe og en gruppe som den dominerende og tilskriver en raseidentitet i den hensikt å fortsette dominans og sosial ekskludering. Over tid utvikler den rasialiserte og etnisiserte gruppen er erkjennelse om at raser er ekte, forskjellige og ulike på måter som betyr noe for økonomisk, politisk og sosialt liv. Disse prosessene har vært vanlige gjennom hele historien innen imperialisme, nasjonalisme samt rasistiske og etniske hierarkier.
Plokhoj khorosjij tsjelovek
Plokhoj khorosjij tsjelovek (originaltittel: Плохой хороший человек) er en sovjetisk film fra 1973, regissert av Iosif Khejfits.
Sergej Nikonenko
Sergej Petrovitsj Nikonenko (russisk: Серге́й Петро́вич Никоне́нко; født 1941 i Moskva i Sovjetunionen) er en sovjetisk regissør, skuespiller og manusforfatter.
Plokhoj khorosjij tsjelovek
Handlingsreferat
Historien finner sted i Kaukasus, muligens mot slutten av 1800-tallet. To russiske adelsmenn, med to svært forskjellige personligheter og moralske prinsipper. Ivan Layevski (spilt av Oleg Dahl) er en mulig filolog, selv om yrket hans aldri blir offisielt avslørt. Han har nylig kommet til området, fordi han er forelsket i Nadyezhda Fyodorovna (spilt av Lyudmila Maksakova) som rømte sammen med ham fra ektemannen hennes i St. Petersburg. Selv om Layevski er klar over at ektemannen hennes nylige har dødd, velger han å skjulte dette for Nadyezhda Fyodorovna - fordi han ikke ønsker å gifte seg med henne, fordi han ikke lenger er forelsket i henne.
Både Layevski og Nadyezhda har en svak og usikker, noen ganger feig, personlighet som foretrekker å leve en omgjengelig livsstil - i stedet for å faktisk arbeide hardt, og oppnå noe selv. Nadyezhda bruker all sin tid på å prøve nye klær, nyte tilværelsen ved sjøen, og flørte med andre menn i byen. Samtidig er Layevski mest opptatt av å gå på fest, alkohol, og spille kort. Men en slik livsstil blir sterkt foraktet av zoolog Nikolai Von Koren (spilt av Vladimir Vysotsky) som i motsetning til Layevski, er veldig hardtarbeidende og egoistisk. Von Koren mener at mennesker som ikke arbeider hardt nok for å oppnå noe verdig i livet deres, burde elimineres fra resten av samfunnet.
Layevksi og Von Koren har også felles venn Alexander Samoylenko (spilt av Anatoli Papanov) en godhjertet lokal doktor, som forsøker så godt han kan å skape fred mellom Layevksi og Von Koren. Etter å ha blitt kritisert nok en gang, av Von Koren og andre for deres livsstil og oppførsel ved en piknik, lar Layevski all skylden for dette, og deres manglende evner til å oppfylle drømmene deres, på Nadyezhda Fyodorovna - og han fornærmer henne offentlig. Han bestemmer seg også for å endelig forlate Nadyezhda Fyodorovna, og reise til St. Petersburg.
Men Layevski har ikke nok penger for å reise med skipet vekk fra området, og ber Samoylenko låne ham nok penger. Nadyezhda Fyodorovna blir i mellomtiden plaget av en av den høytstående og respekterte offiseren Kirilin, som påstår at hennes midlertidige flørter med ham er en direkte fornærmelse for hans status og ego. Han tvinger henne derfor til å gå på to seksuelle "stevnemøter" sammen med ham. Etter en stund, fordi han fremdeles ikke har hørt noe fra Samoylenko, krever en desperat Layevski ham om å skynde seg med pengene. Dette tvinger Samoylenko til å spørre etter penger fra lokalbefolkningen, inkludert Von Koren, fordi de fleste av dem skylder ham mye penger uansett.
Selv om Von Koren til slutt gir ham pengene han trenger, fornærmer han Layevski når de begge er i Samoylenkos hjem. Han minner Layevski respektløst om hans desperate situasjon, og informerer ham om sladderen som hele byen (inkludert Samoylenko) deler om ham. Frustrert over slik respektløshet, krever Layevski at Von Koren lar ham være i fred. Men Von Koren opplever dette som en utfordring til en duell, og han aksepterer dette umiddelbart.
Araucaniopsis
Araucaniopsis er en slekt av mycelbiller.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Chile.
Kilder
Leiodidae i Tree of life
Avtomobil, skripka i sobaka Kljaksa
Handling
To skolekamerater er forelsket i den vakreste jenta i skolegården. Den ene av dem, Oleg, er interessert i maskiner. Den andre gutten, David, lærer seg å spille fiolin.
Ulommia
Ulommia er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien punktøyekortvinger (Omaliinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).
Utbredelse
Arten er utbredt på Sumatra.
Omalisus
Omalisus er en slekt av biller med en ganske begrenset utbredelse. Disse billene er kjent fra Sør-, Mellom- og Øst-Europa og fra Lilleasia. Larvene, men ikke de voksne billene, har lysorganer og kan lyse i mørket (bioluminescens). Lite er kjent om biologien til disse billene, men larvene til Omalisum fontisbellaquei lever mellom løvstrø der de spiser tusenbein av slekten kuletusenbein (Glomeris spp.).
Parasynodites
Parasynodites er en slekt av stumpbiller.
Omalisus
Utseende
Små til middelsstore (2 – 11 mm), slanke biller. Hodet har små men sterkt utstående fasettøyne, antennene er 11-leddete, ganske lange og perlekjedeformede. Brystskjoldet (pronotum) er firkantet, noe smalere enn dekkvingene. Dekkvingene er smale, parallellsidige, med 9-10 tydelige punktrekker, gjerne rødlige med mørkt midtparti. Beina er slanke.
Parasynodites
Utseende
Små, korte, brede og høyt hvelvede stumpbiller. Beina kan foldes flatt inn mot kroppen for å verne dem mot angrep fra maurene de lever sammen med og av.
Omalisus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Europa vest til Frankrike, og i Lilleasia.
Parasynodites
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør-Amerika.
Omalisus
Systematisk inndeling
Slekten Phaeopterus blir noen ganger plassert som en underslekt av Omalisus.
Eksterne lenker
Omalisus fontisbellaquaei :
Philhydrodema
Philhydrodema er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien punktøyekortvinger (Omaliinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).