cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luftstreitkräfte
Deutsche Luftstreitkräfte (Det tyske luftvåpen ble i perioden inntil oktober 1916 kalt Fliegertruppen des deutschen Kaiserreiches (Det tyske keiserrikes flytropper) eller bare Die Fliegertruppe) var Det tyske keiserrikes flyvåpen under første verdenskrig (1914– 1918). Luftstreitkräfte var en integrert del av Det tyske keiserrikes hær og var ansvarlig for konvensjonelle  fly, observasjonballonger og luftskip.. Den tyske keiserlige flåte, rådde også over flyenheter, men disse var organisert i flåten under Marine-Fliegerabteilung.
Starten og tiden frem til første verdenskrig
Den prøysiske hær oppettet i 1884 et «Ballongdétachement», en militær enhet som brukte observasjonsballonger i krigføringen. I 1887 ble det etablert en enhet for luftskip som i 1901 ble konvertert til en luftskipsbatalljon på Flugplatz Döberitz.
Den 1. mai 1910 ble konvensjonelle fly tatt i bruk i hæren gjennom etablering av Provisorische Militärfliegerschule Döberitz, hvor de første flyvninger ble gjennomført. Året etter ble  Inspektion des Militär-Luft- und Kraftfahrzeugwesens (ILuK) dannet. Dette skulle koordinere og videreutvikle hærens aktiviteter innenfor fly og luftskip. I 1912 ble  Königlich-Preußische Fliegertruppe etablert. Dette samarbeidet med hærens enheter fra Sachsen, Württemberg og flyvertropper fra den bayerske hær, og året etter, i 1913 ble Inspeksjon der Fliegertruppen (IdFlieg) etablert, atskilt fra luftskipsaktivitetene.
Flyene i IdFlieg var opprinnelig ment å foreta rekognosering, herunder observere fiendens artilleristillinger på bakken, på samme måte som man under Den fransk-prøyssiske krig i 1870 – 1871 hadde foretatt observasjoner med ballonger.
Organisasjon
De tidlige enheter i Luftstreitkräfte hadde som oppgave å utføre observasjoner av fiendens stillinger. Enhetene ble kalt  Feldflieger Abteilung (Feltflyver enheter) og besto hver av seks fly (type A og/eller B-klasse) og skulle hver levere informasjon til en lokal hærenhet på bakken. Organiseringen av Luftstreitkräfte endret seg markant i takt med krigens forløp og utviklingen i militær taktikk og den tekniske utvikling innen flybygging. Det utviklede system for Luftstreitkräfte ved avslutningen av første verdenskrig dannet basis for organisering av Det Tredje Rikes Luftwaffe, da det formelt ble dannet i 1935.
Som følge av Vestmaktenes overtak i luftrommet over Vestfronten ble det tyske flyvåpen omorganiseret i 1916 gjennom etablering av en rekke spesialenheter, herunder spesielle enheter med en-seters jagerfly, såkalte Jagdstaffel, eller forkortet Jastras.
Den første bruk av jagerfly fant sted sommeren 1915, da Feldflieger Abteilung ble utstyrt med nye Fokker Eindecker som fikk betegnelsen Fokker M.5K/MG. Oppbygningen av enheter med jagerfly av typen Eindecker gikk hurtig, og flyene ble blant annet brukt av flyveress som Max Immelmann som fikk sin Eindecker i august 1915.
Egentlige spesialistenheter med bare jagerfly oppsto i februar 1916 med opprettelsen av Kampfeinsitzer Kommando (forkortet KEK). Disse enheter ble utstyrt med Eindecker og nye jagerfly som ble utviklet under krigen, herunder monoplan fra Pfalz Flugzeugwerke. Jagerenhetene ble plassert på strategisk viktige steder på Vestfronten, herunder Vaux, Avillers, Jametz, Cunel hvor de fungerte som Luftwachtdienst ("luftvakstjeneste"). På sensommeren 1916 ble jagerenhetene ytterligere styrket gjennom opprettelse av såkalte Jagdstaffeln' som ble drevet av de fire tyske kongedømmer Preussen, Bayern, Württemberg og Sachsen frem til krigsavslutningen.
Luftstreitkräfte omfattet:
Cuba under Panamerikanske leker 2015
Cuba under Panamerikanske leker 2015. Cuba deltok i de 17. Panamerikanske leker som ble arrangert i Toronto, Canada i perioden 10. og 24. juli 2015.
Liu Hao (padler)
Han representerte Kina under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han tok sølv i C-2 1000 meter.
U18-VM i friidrett 2017
U18-VM i friidrett 2017 var den tiende og siste utgaven av U18-VM i friidrett, og ble arrangert fra 12. til 16. juli 2017 i Moi International Sports Centre i Nairobi i Kenya. Ettersom mesterskapet er til for utøvere som er 16 eller 17 år i løpet av inneværende år, var dette mesterskapet for utøvere født i 2000 eller 2001.
Iva Karagjozova
Iva Sjkodreva Karagjozova (bulgarsk: Ива Шкодрева Карагьозова, født 21. september 1971 i Samokov), er en bulgarsk tidligere skiskytter.
Kun 16 år gammel vant hun to renn i Verdenscupen i skiskyting 1987/88 og deltok i VM i skiskyting 1988 i Chamonix, hvor hun kom på 8.-plass på normaldistansen. Hun var med på Bulgarias lag som tok bronse i lagkonkurransen i VM i skiskyting 1990 i Oslo og som tok sølv i lagkonkurransen i VM i skiskyting 1991 i Lahtis.
Japanlønn
Japanlønn (Acer japonicum) er en lønneart fra Japan.
Iva Karagjozova
Hun deltok i olympiske vinterleker for Bulgaria i 1992, 1994 og i 2002 med 11.-plass på sprint i 1994 som beste individuelle resultat.
Japanlønn
Den er et lite, løvfellende tre eller en stor busk som blir 8–10 m høy. Stammen er kraftig og buktet, og greinene er vannrette og danner etasjer. Barken er gråhvit eller gråbrun. Bladene er nesten runde i omkrets med en diameter på 9–12 cm. De har dypt hjerteformet grunn og 7–11 fliker som er innskåret ¼–½ av bladet. Bladranden er uregelmessig sagtannet. Unge blad er silkehåret, men eldre blad har bare noen hår langs nervene på undersiden. Bladstilken er 3–5 cm og håret til å begynne med. Høstfargen er rød til oransje.
Trærne har tvekjønnede og rene hannblomster på samme plante (andromonøci). Blomstringen skjer i mai samtidig med løvsprett. Blomsterstanden er en endestilt, 3–5 cm lang halvskjerm med 10–15 blomster. Blomsterstilken er 1–2 cm lang og håret. Blomstene har 5 purpurrøde kronblad og 8 pollenbærere. Fruktene er 2–2,8 cm lange og 1 cm brede samaraer som sitter parvis i 90–160° vinkel. De er modne i september.
Japanlønn vokser i fjellskoger 900–1800 moh. på de japanske øyene Honshu og Hokkaido.
Arten er vanlig dyrket som prydtre i alle tempererte strøk. Den kan forveksles med viftelønn (Acer palmatum), som er enda vanligere. Japanlønn er den mest hardføre av de to, og i Norge kan den dyrkes til herdighetssone 4. Det finnes mange kultivarer, for eksempel 'Aconitifolium' med dypt innskårne blad som minner om hjelm (Aconitum), og 'Vitifolium' med lysende røde blad om høsten. 'Aureum' med blad som er lysegule hele vekstsesongen, regnes ikke lenger til A. japonicum, men til en annen art, Acer shirasawanum.
Tsukuba
Tsukuba er en japansk by som ligger i prefekturet Ibaraki.
Den har 246 647 innbyggere (2021) og dekker et areal på 283,72 km².
Serinakaker
Serinakaker er en form for bakst, som er kjent i Norge som en type julekake.
Kaken er sirkelformet, og stekes på plate i stekeovn. Kaken kan ligne på en kjeks, og pyntes gjerne med mandler før den stekes.
Salcedo
Salcedo har flere betydninger:
Pseudolmotega
Pseudolmotega er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Michael Gregoritsch
Michael Gregoritsch (født 18. april 1994) er en østerriksk fotballspiller som spiller for den tyske klubben.
Pseudolmotega
Levevis
Larvene lever i død ved.
Utbredelse
Arten er utbredt i Papua Ny-Guinea.
Michael Gregoritsch
Landslaget
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
Eurovision Song Contest’s Greatest Hits
Eurovision Song Contest's Greatest Hits (også kjent som Eurovision's Greatest Hits) var en tv-sendt underholdningskonsert i anledning 60-årsjubileet til Eurovision Song Contest. Konserten fant sted 31. mars 2015 i Eventim Apollo i Hammersmith i London og var produsert av BBC på oppdrag fra Den europeiske kringkastingsunion (EBU). I motsetning til jubileumssendingen ti år tidligere, ble ikke dette programmet overført direkte av noen kringkastere, men ble i stedet vist i opptak de to påfølgende månedene. Vertskringkasteren BBC viste programmet 3. april 2015, mens norske NRK sendte konserten 4. april. Flere deltakerland overførte ikke sendingen, blant andre Nederland.
Programledere for konserten var Graham Norton og Petra Mede, mens Guy Freeman var ansvarlig produsent og Geoff Posner regiansvarlig. De to sistnevnte hadde samme roller da BBC arrangerte Eurovision Song Contest 1998 i Birmingham. Simon Proctor var sjefsprodusent, mens David Arch var musikalsk leder for konserten.
Sendingen var lagt opp som en konsert, der femten artister fra tretten land fremførte sine tidligere Eurovision-bidrag. Underveis i sendingen ble det vist videokavalkader fra konkurransens historie, og Riverdance opptrådte med en reprise av sitt bejublede pausenummer fra finalen i 1994.
Bakgrunn
3. februar 2015 kunngjorde BBC og EBU at Graham Norton og Petra Mede skulle lede programmet sammen. Norton er en kjent programleder i Storbritannia og BBCs Eurovision-kommentator, mens Petra Mede er en svensk skuespiller som tidligere hadde vært programleder for Eurovision Song Contest 2013 i Malmö. Året etter skulle hun også lede Eurovision Song Contest 2016 i Stockholm, sammen med sangeren Måns Zelmerlöw.
Sendingen
Konserten ble spilt inn direkte 31. mars 2015 i Eventim Apollo i London, men ble ikke overført direkte av noen kringkastere. I stedet valgte de ulike kringkasterne når de ville overføre programmet. BBC og irske RTÉ var først ut 3. april, mens Norden og Belgia sendte det 4. april.
Femten artister fra tretten land deltok i konserten, og den aller første vinneren – Lys Assia fra 1956 – var æresgjest. Underveis i konserten ble det vist videokavalkader fra konkurransens historie. Det ble også vist klipp fra tidligere deltakerlåter, og disse var:
Det britiske bidraget til Eurovision Song Contest 2015 – duoen Electro Velvet med «Still in Love with You» opptrådte også under konserten. Denne opptredenen ble imidlertid ikke vist på tv, men var en eksklusiv opptreden for publikum i Eventim Apollo.
Pausenummer
22. mars 2015 kunngjorde BBC at Riverdance skulle opptre som pausenummer. Det teateraktige showet består av tradisjonell irsk musikk og dans, og ble fremført av de irske dansemesterne Jean Butler og Michael Flatley. Nummeret var komponert av Bill Whelan, som hadde skrevet det som pausenummer under Eurovision Song Contest 1994.
Opptredener
Femten tidligere Eurovision-bidrag opptrådte under konserten. Opprinnelig skulle det ha vært fjorten bidrag, men 5. mars 2015 kunngjorde BBC at også norske Bobbysocks skulle opptre med «La de swinge» som vant konkurransen i 1985. Før hver opptreden ble det vist en video med bilder fra det konkurransen det aktuelle året, og videoen ble avsluttet med glimt fra den originale opptredenen, før samme artist opptrådte på nytt i Eventim Apollon. De femten bidragene konkurrerte ikke med hverandre, siden Eurovision Song Contest's Greatest Hits kun var en jubileumskonsert og ikke en konkurranse. De femten bidragene var:
Avslutningsnummer
En medley med noen av Eurovision Song Contests største slagere ble fremført på engelsk av alle de deltakende artistene på slutten av sendingen. Anne-Marie David sang Israels vinnerbidrag fra Eurovision Song Contest 1979, «Hallelujah». Den svenske trioen Herreys sang «Nel blu dipinto di blu», som Italias Domenico Modugno sang til tredjeplass i 1958. Norske Bobbysocks fremførte Bucks Fizzs «Making Your Mind Up», som vant konkurransen for Storbritannia i 1981. Avslutningsnummeret ble avsluttet med at Conchita Wurst og Dana International hentet resten av deltakerne til scenen for å synge ABBAs vinnerlåt fra Eurovision Song Contest 1974, «Waterloo».
Tv-overføringer
Jubileumskonserten ble tatt opp og ikke sendt direkte, og det var opp til EBUs medlemmer om de ville overføre konserten eller ikke. Enkelte kringkastere som svenske SVT og østerrikske ORF hadde også ekstra intervjuer og reportasjer som oppladning til showet.
Holocaust i Slovakia
Holocaust i Slovakia var utryddelsen av jøder i Republikken Slovakia under andre verdenskrig. Fra mars til oktober 1942 ble 57,628 (to tredjedeler av landets omkring 90,000) jøder deportert til tilintetgjørelsesleirer (særlig Majdanek, Auschwitz og Sobibór) i Generalguvernementet i det okkuperte Polen. Omkring 300 av disse overlevde. Blant de overlevende var Rudolf Vrba som flyktet fra Auschwitz og skrev en detaljert rapport om forholdene. Omkring 6000 flyktet over grensen til Ungarn. Deportasjonene ble utført av den tyskvennlige regjeringen under Jozef Tiso og Vojtech Tuka. Det er unikt for Slovakia at regimet på egen hånd stanset deportasjonen og ikke etterkom press fra Tyskland om videre deportasjoner. Da tyske styrker tok kontroll over landet høsten 1944 ble ytterligere 13,000 deportert, om lag halvparten av disse overlevde. Det totale tallet på drepte kan være så høyt som 71,000. Pressac oppgir at 27,000 av de jødiske slovakene ble deportert til Auschwitz. Nesten alle slovakiske dødsofre under krigen var jøder. I hele Tsjekkoslovakia utgjorde jøder 75–80 % av alle dødsofre under andre verdenskrig. Jøder fra Slovakia var blant de første som ble myrdet i Auschwitz og Majdanek.
Republikken Slovakia var det første landet som i stor skala sendte sine egne innbyggere til dødsleirene. I Slovakia ble ikke jødene samlet i ghettoer som i Polen og de baltiske landene. Holocaust artet seg derfor mer som i de okkuperte landene i Vest-Europa. Republikken Slovakia var det eneste landet som betalte Tyskland for å ta i mot de deporterte jødene. De aller fleste overlevende utvandret de første etterkrigsårene.
De tsjekkoslovakiske områdene som Ungarn erobret eller annekterte 1938–1939 ble utsatt for holocaust i Ungarn. Medregnet det sørlige Slovakia annektert av Ungarn i 1938 var det samlede antall drepte om lag 110,000 av i alt 135,737 jøder som bodde i denne delen av Tsjekkoslovakia før krigen. I Karpato-Ruthenia erobret av Ungarn i 1939 ble 80,000 jødiske innbyggere drept. Over 400,000 jøder fra Ungarn (inkludert annekterte områder) ble i løpet av et par måneder i 1944 sendt med tog gjennom Slovakia til Auschwitz.
Jahn Otto Johansen oppgir at de fleste sigøynere forlot landet før deportasjonene begynte, og at 6490 av de gjenværende ble deportert til Auschwitz hvorav 500 overlevde. Sniegon oppgir at 5500 tsjekkiske og 2000 slovakiske sigøynere ble drept. Columbia guide to the Holocaust oppgir at 500 sigøynere ble drept.
Tsjekkoslovakia
Slovakia var til slutten av første verdenskrig underlagt Ungarn innenfor Østerrike-Ungarn og ble i 1918 en del av republikken Tsjekkoslovakia som da ble opprettet. Béla Kun og kommunistpartiet kom til makten i Ungarn etter krigen og invaderte i 1919 Slovakia der de forsøkte å opprette en slovakisk sovjetrepublikk. Tsjekkoslovakia var en sekulær stat. I Slovakia sto den katolske kirke sterk og i mellomkrigstiden var slovakisk politikk preget av klerikalisme (ønske om å sikre og styrke kirkens makt politisk), antimodernisme og slovakisk nasjonalisme; det dominerende partiet var ledet av prestene Andrej Hlinka og Tiso.
I 1938 ble de sudettyske områdene innlemmet i Tyskland som følge av Münchenavtalen. Ved den første Wien-tildelingen (2. november 1938) ble et område på 11,900 km2 langs grensen i sør overført fra Slovakia til Ungarn. Dette området hadde 870,000 innbyggere hvorav 87 % etniske ungarere. Tapet av grenseområdene i sør forsterket antisemittismen i Slovakia blant annet ved at jødene ble ansett som nasjonalt upålitelige. Slovakia og fikk et visst indre selvstyre etter Münchenavtalen. I forbindelse med Münchenavtalen hadde Ungarn i utgangspunktet krevd å få overført hele Slovakia. Ved forhandlingene i Wien 2. november 1938 ble Ungarn tildelt en liten del av Karpato-Ruthenia, inkludert hovedbyene Uzjhorod og Mukatsjeve, resten ble okkupert av Ungarn etter Tsjekkoslovakias oppløsning i mars 1939.
Slovakia erklærte seg som autonomt (selvstendig) område 6. oktober 1938. Tsjekkoslovakia ble, under navnet Tsjekko-Slovakia, en føderal stat som resultat av München-avtalen. Den østligste delen av Tsjekkoslovakia ble Karpato-Ruthenia, en autonom region (på linje med Slovakia) under navnet Karpato-Ukraina. Ved den oppløsningen av Tsjekkoslovakia 15. mars 1939 ble området okkupert av Ungarn og gjort til regionen Kárpátalja.
De slovakiske nasjonalistlederne Ferdinand Ďurčanský og Alexander Mach møtte sammen med Franz Karmazin (representant for den tyske minoriteten) den tyske nazilederen Hermann Göring i München 17. oktober 1938. Internt i regimet gikk Göring inn for uavhengighet for Slovakia blant annet av strategiske grunner ved eventuelle militære operasjoner østover. Tidlig i mars avsatte president Emil Hácha selvstyreregjeringene i Slovakia og Rutenia.
Før oppdelingen av Tsjekkoslovakia hadde den slovakiske delen av landet 136,737 jødiske innbyggere. De fleste jødene bodde i Bratislava, Košice, Nitra og Zvolen. Etter at Ungarn ble tildelt grensestripen i sør havnet 44,000 av disse i Ungarn. I Karpato-Ruthenia var det rundt 110,000 jødiske innbyggere og disse utgjorde over 15 % av befolkningen i regionen. I dette området arbeidet en firedel av jødene i landbruket, noe som var uvanlig i Europa på den tiden. De fleste jødiske barn gikk på tsjekkisk-språklige skoler og ble beskyldt for å drive «tsjekkifisering» av området.
Republikken Slovakia
Jozef Tiso som var leder av selvstyreregjeringen i Bratislava, erklærte 14. mars 1939, med tysk støtte, Republikken Slovakias uavhengighet fra Tsjekkoslovakia. Fører og rikskansler Adolf Hitler påtok seg 16. mars å beskytte den nye staten Slovakia, og utenriksminister Joachim von Ribbentrop undertegnet traktat om dette med Tuka 23. mars. Traktaten inneholdt et hemmelig tillegg som ga Tyskland enerett til å utnytte Slovakias næringsliv. Hele Tsjekkoslovakia var da i praksis under tysk kontroll, mens Republikken Slovakia formelt forble en uavhengig stat. Den ungarske trusselen mot Slovakias sørlige grense medvirket til at Slovakia ble en klientstat av Tyskland. Tyskland intervenerte i innenrikspolitiske saker i Slovakia via Tysklands ambassadør. USA anerkjente ikke Republikken Slovakia, men betraktet Tsjekkoslovakias eksilregjering i London som landets eneste representant under krigen. USA ignorerte også Slovakias krigserklæring i desember 1941.
Jødiske slovaker ble utsatt for forfølgelse straks republikken Slovakia var opprettet. Fra april 1939 ble jøder i stadig større grad utestengt fra forretningsliv og offentlig administrasjon. Det jødiske miljøet i Slovakia drev hjelpearbeid for flyktninger som kom til landet fra Østerrike, Böhmen-Mähren og Polen. Da det jødiske miljøet i Slovakia ble avskåret fra det jødiske tyngdepunktet i Praha (i Bøhmen), etablerte de sine egne organisasjoner for det jødiske miljøet i Slovakia. De jødiske slovakene var blant annet delt i ortodokse og sionister. Arbeidet med å legge til rette for utvandring til Palestina ga lite resultat. Sionistorganisasjonen ble i 1940 nedlagt av myndighetene og kontorene beslaglagt. Jødiske barn og unge ble utvist fra den offentlige skolen. Jødiske slovaker ble beskyldt for å ha medvirket til tap av territorium til Ungarn. Regimet hadde mål om et jødefritt Slovakia og tilskyndet utvandring og innledet i 1940 en gradvis ghettoisering.
På et møte i Salzburg i slutten av juli 1940 strammet Hitler opp det slovakiske regimet fordi han mente de opptrådte for selvstendig. Hitler krevde opptrapping av de anti-jødiske tiltakene etter mønster av Det tredje riket. Ribbentrop beordret sine folk til å sørge for tyske rådgivere i den slovakiske regjeringene på områdene politi, propaganda, økonomi og jødesaker. I august 1940 kom hauptsturmführer Dieter Wisliceny til Bratislava som rådgiver i jødesaker. Wisliceny var utsending fra SS-lederen Adolf Eichmanns kontor og arbeidet sammen med de tyske diplomatene i Bratislava. Han arbeidet særlig tett med den slovakiske regjeringen og hans assistenter ble utplassert i departementene. En lov iverksatt 30. august 1940 krevde at eiendom tilhørende jøder skulle registreres særskilt. En grunnlovsendring vedtatt av parlamentet 3. september ga regjeringen fullmakt til å iverksette «arianisering», og de etterfølgende månedene utarbeidet regjeringen hundrevis av bestemmelser som fjernet jødenes livsgrunnlag og borgerlige retter. Judenkodex (slovakisk: Židovský kódex) av 9. september 1941 samlet de anti-jødiske bestemmelsene i 270 paragrafer hvorav mange allerede var trådt i kraft. Ved rettsoppgjøret etter krigen uttalte Dieter Wisliceny at planen var å fjerne jødenes livsgrunnlag og slik skape et sosialt og økonomisk problem som kunne løses ved å deportere jødene.
I juli 1941 reiste fire ledende slovakiske tjenestemenn og to tyske rådgivere til Øvre Schlesien på invitasjon av gauleiter der. Delegasjonen inspiserte der anlegg av arbeidsleirer for jøder. Izidor Koso, stabssjef ved statsministerens kontor, konkluderte at leirene hadde ukristelig og ikke-humane forhold, og at Slovakia måtte finne en annen løsning. Den slovakiskfødte, israelske historikeren Yeshayahu Jelinek skriver at dette viser at regimet tidlig vurderte muligheten for å deportere landets jøder. I løpet av et år var over 10 000 firmaer eid av jøder oppløst, og over 2000 andre var overført til «ariske» eiere. De beslaglagte eiendelene ble solgt unna til lave priser eller fordelt til personer som støttet regimet. Regjeringen tvangsflyttet rundt 10,000 jødiske innbyggere fra Bratislava til den østlige delen av landet. Etter Salzburg-møtet forsøkte Tuka og Mach å gjennomføre en radikal nazifisering av Slovakia. I september 1941 innførte de antijødiske bestemmelser etter mønster av Nürnberglovene, og innen mars 1942 hadde de sikret seg den jødiske befolkningens eiendeler. Tiso motsatte seg ytterligere nazifisering landet slik Tuka og Mach ønsket. Tuka representerte den ytterliggående og aggressive slovakiske nasjonalismen, mens Tiso hadde en viss modererende innflytelse. Den politiske situasjonen i Slovakia lignet på den politiske situasjonen i Romania.
Slovakias relasjon til Ungarn og de anti-ungarske holdningene var trolig medvirkende til antisemittismen i landet. Alexander Mach fortalte under rettsoppgjøret at han anså jødespørsmålet som «det ungarske spørsmålet» fordi de aller fleste jødene ikke snakket slovakisk og ble assosiert med Ungarn. Tidligere økonomiminister Gejza Medricky mente at de måtte løse jødeproblemet fordi jødene representerte et ungarsk og ikke-slovakisk innslag i landets byer. I Slovakia var det en utbredt oppfatning at jødene egentlig var ungarere eller tjente ungarske interesser.
Det okkuperte Polen
Med okkupasjonen av det vestlige Polen i 1939 kom flere millioner jøder under tysk herredømme. Fra høsten 1939 begynte tyske myndigheter å deportere jøder fra Danzig, Vest-Preussen, Poznan og Schlesien til Generalguvernementet. Polske jøder i alderen 14 til 60 år ble satt til tvangsarbeid. Jødene ble stuet sammen i gettoer der det i Warszawagettoen (etablert oktober 1940) alene var flere jøder enn i Tyskland. Jødene ble isolert i gettoer omgitt av gjerder og de fikk bare med seg noen få personlige eiendeler. Før invasjonen av Sovjetunionen i juni 1941 pågikk det ikke systematisk utryddelse av jøder i Polen.
Konsentrasjonsleiren Belzec var den første tillintetgjørelsesleiren i Generalguvernementet og var i drift fra mars 1942. I Belzec ble fangene drept i et gasskammer med eksos fra en dieselmotor, og likene ble lagt i massegraver. Sobibór var i drift fra april 1942, og der ble det også brukt eksos i gasskamrene, men likene ble her brent. Den første Auschwitz-leiren var i drift som fangeleir fra 1940, og den første store fangetransporten dit skjedde 14. juni 1942, med politiske fanger og polske motstandsfolk. De første fangene i den store konsentrasjonsleiren Auschwitz-Birkenau var krigsfanger fra felttoget i Sovjetunionen. Gasskamrene i Auschwitz-Birkenau var klare til bruk i mars 1942, og der ble giftgassen Zyklon B tatt i bruk til avliving av fangene. I Majdanek ble også Zyklon B brukt i gasskamre som var klare i september 1942.
Invasjonen av Sovjetunionen
Invasjonen av Sovjetunionen i juni 1941 kalt «Operasjon Barbarossa», var trolig en hovedgrunn til beslutningen om å tilintetgjøre jødene. Omfattende og systematiske drap på jøder begynte i Litauen dagen etter invasjonen av Sovjetunionen 22. juni 1941. Massakrer i de erobrede områdene fra Østersjøen i nord til Svartehavet i sør, skjedde i hovedsak i regi av SS' Einsatzgruppen. Drapsmetoden var først masseskyting, noe som var det vanlige på erobret sovjetisk territorium. SS var ikke fornøyd med skyting fordi det ikke var en rask og hemmelig nok metode, og de tok i bruk såkalte gassvogner til å drepe jøder fra sent i 1941. Innen utgangen av 1941 var mellom 500,000 og 800,000 jøder drept og hele regioner ble erklært som «jødefrie».
Deportasjoner fra Republikken Slovakia
SS-sjef Heinrich Himmler hadde sammen med Ribbentrop 20. oktober 1941 et møte med Tiso, Tuka og Mach. De slovakiske lederne fikk der tilbud om å deportere landets jøder til et særskilt avsatt område i Generalguvernementet. Dette forslaget ble svært godt mottatt i den slovakiske delegasjonen. Møtet med Hitler gikk trolig ikke inn i detaljene om iverksetting. Tiso var erklært antisemitt og omtalte blant annet jødene som slovakenes «evige fiender».
Martin Luther, en av Ribbentrops underordnete i det tyske utenriksdepartementet, deltok på Wannsee-konferansen (20. januar 1942). Gjennom samarbeid blant annet med Adolf Eichmann drev Luther sin egen ambisiøse anti-jødiske politikk. I februar 1942 tok Luther på forespørsel fra RSHA initiativ til den første deportasjonen fra Republikken Slovakia.
Gjennomføring av deportasjonene
I februar 1942 ble 20,000 jøder sendt som arbeidere til Tyskland. Ifølge Peter Longerich, en ledende tysk holocaustforsker, var det en forespørsel (request) om 20,000 jødiske arbeidere som skulle utplasseres i øst. Forespørselen gikk fra RSHA via Martin Luthers avdeling i utenriksdepartementet til ambassaden i Bratislava. Slovakiske myndigheter tok ivrig mot forslaget (Vorschlag mit eifer Aufgegriffen) ifølge de tyske diplomatene i Bratislava. Forespørselen gjaldt opprinnelig 20,000 frivillige slovaker som skulle kompensere for mangelen på arbeidskraft. Den slovakiske regjeringen mente det ikke ville være mulig å skaffe så mange frivillige, og antisemittene i regjeringen foreslo i stedet å deportere unge jøder til arbeidstjeneste. Eichmann skal ha vært begeistret for forslaget om å få 20,000 unge og sterke personer til å arbeide gratis. Tuka og Mach oppfordret Wisliceny til å ta i mot alle jødene, men Eichmann avslo fordi de ikke hadde kapasitet til å ta i mot så mange på den tiden. De første deportasjonene omfattet ungdommer som ikke var av betydning for landets økonomi: Ugifte jenter og gutter over 16 år, studenter og arbeidsledige.
Jødene i Slovakia var blant de første som ble deportert til Polen etter en avtale med Tyskland ble signert mars 1942. Regjeringen la 25. mars 1942 frem et lovforslag om deportasjoner for parlamentet. Før loven var vedtatt og uten å informere parlamentet, organiserte Tuka den først toglasten til det okkuperte Polen. Loven om deportasjon (forfatningslov 68/1942) og Tisos rett til å unnta personer fra deportasjon, ble vedtatt 15. mai, etter at deportasjonene faktisk hadde pågått i nesten to måneder. Parlamentet vedtok loven enstemmig, med unntak for representanten for den ungarske minoriteten, grev Janos Esterházy, som avsto fra å stemme. De moderate i parlamentet nølte til en kraftfull tale av Ján Vojtaššák. Vojtaššák var katolsk biskop, en kjent antisemitt og ledende medlem av det regjerende partiet. De første deportasjonene omfattet unge, arbeidsdyktige kvinner, blant annet en toglast med 1000 kvinner fra byen Poprad til Auschwitz.
Etter møte med sjef for Reichs­sich­er­heits­haupt­amt Reinhard Heydrich i Bratislava 10. april begynte den slovakiske regjeringen å deportere hele familier, og disse ble ofte plassert på steder der den lokale jødiske befolkningen allerede var drept i Belzec eller Sobibor. Tidlig i juni 1942 ble kvinner, barn og andre unyttige sendt rett til drapsanlegget i Sobibor. Fra 4. juli gikk minst åtte togtransporter til Auschwitz der de mest arbeidsføre ble overført til arbeidsleiren, mens de øvrige (i hovedsak barn, mødre og eldre) ble sendt rett i gasskammeret. I Auschwitz ble Zyklon B brukt fra 20. mars 1942. Gasskammeret «Bunker II» ble første gang brukt 4. juli 1942 til å avlive 628 kvinner, barn og eldre fra Slovakia – etter dette ble utvelgelse og drap på jøder «uegnet til arbeid» fast praksis i Auschwitz. I slutten av juni 1942 var omkring 50 000 deportert, og en stor del av de gjenværende hadde attester på at de av ulike grunner var unntatt deportering.
Hlinkagarden (en parallell til tyske SS) og slovakisk frivillig SS internerte 57,000 jøder i leirer hovedsakelig Sered, Novaky og Vyhne. Fra leirene ble de fraktet til grensen til Generalguvernementet og overlatt til tysk SS. Da president Tiso fikk kjennskap til at de deporterte jødiske slovakene ble utryddet holdt han igjen videre deportasjoner av de gjenværende 24,000. De fleste endte i Lublin-området og noen endte i Auschwitz. I avtalen med Tyskland krevde de slovakiske lederne at de deporterte jødene ikke skulle komme tilbake. Deportasjonen fra Slovakia dannet trolig mønster for senere deportasjoner fra okkuperte områder. Tuka ivret for deportasjonene. Av en samtale mellom Heydrich og Tuka 10. april 1942 fremgår det at deportasjonene fra Slovakia var del av et større program for å deportere minst en halv million jøder fra Vest-Europa og Tsjekkoslovakia til de erobrede områdene i øst. Eichmann var flere ganger i Bratislava for å følge opp deportasjonsarbeidet. Deportasjonen begynte i mars 1942, avtok fra slutten av juli og stanset i oktober 1942. Da hadde 57 toglaster blitt sendt fra Slovakia til leirene i Polen.
Deportasjonene stopper opp
Da deportasjonene fra Slovakia avtok i slutten av juli, tiltok samtidig deportasjoner fra Vest-Europa og fra selve Polen, til dødsleirene. I august 1942 var det fortsatt 25,000 jøder i Slovakia og tyske myndigheter ville la 20,000 bli i landet inntil videre. I september og oktober gikk minst tre transporter rett til Auschwitz og vinteren 1942 gikk en transport til Lublin. I oktober var tallet på deporterte nær 58,000.
Tiso skal senest i juli 1942 ha fått kjennskap til at jødene deportert til Lublin-distriktet ble drept. I slutten av 1942 fikk det internasjonale Røde Kors etablere seg i Slovakia, Ungarn og Romania. Slovakia forbeholdt seg retten til å overta de deportertes eiendeler og ledende tjenestemenn var trolig innforstått med at de deporterte ville forsvinne.
Motstand og redningsforsøk
I Slovakia vokste motstanden mot deportasjonene i 1942. Biskoper i den katolske kirke i landet og Vatikanet protesterte mot de antijødiske tiltakene, to lutherske biskoper protesterte offentlig i mai 1942. Flere regjeringsmedlemmer og presidenten i parlamentet var motstandere av deportasjonene. De gikk rykter om at jødene ikke kom levende fra deportasjonen blant annet fra øyenvitner som hadde rømt fra leirene i Polen og kom tilbake til Slovakia.
Presset fra Vatikanet var trolig medvirkende til at regjeringen stanset deportasjonene i oktober 1942. Paven sendte flere brev i sterke ordelag til Tiso der han ble advart om de alvorlige konsekvensene av dette «inhumane» tiltaket for statens fremtid. Bortsett fra biskopene og enkelte prester, støttet de katolske prestene deportasjonene.
Den lutherske kirken var mer negativ til regimet og uttrykte i større grad enn den katolske sympati for jødenes situasjon. De lutherske biskopene fordømte 20. mai 1942 overgrepene i forbindelse med deportasjonene og krevde respekt for familieliv og menneskelig verdighet også for jødene. Ifølge den amerikanske historikeren Walter Laqueur var Vatikanets innblanding mislykket. Pavens utsending til Slovakia, nuntius Giuseppe Burzio, telegraferte 9. mars 1942 (før deportasjonene) til Vatikanet: «Deportasjon av 80,000 personer til Polen på tyskernes nåde betyr å dømme en stor del til sikker død.» Det tyske nederlaget ved Stalingrad og de sovjetiske styrkenes fremrykking vestover medvirket trolig også til motstanden mot deportasjonene.
Tiso reddet trolig en del jøder ved å gripe inn og frita enkeltpersoner og deres familie fra deportasjon. Organisasjonen «Arbeidsgruppen» (slovakisk: Pracovná Skupina) med de jødiske aktivistene Gisi Fleischmann og Michael Dov Weissmandl i spissen forsøkte å redde jøder fra deportasjon, ved forhandlinger og bestikkelser. Arbeidsgruppen forsøkte blant annet å få SS til å etablere arbeidsleirer i Slovakia, i stedet for å deportere jødene over grensen til Polen. Weissmandl skrev etter krigen at han tidlig i 1942 ikke kjente til «Endlösung» (det planlagte folkemordet på jødene). Wisliceny skal ha året før ha fortalt at dersom jødene ikke ville dra i kuvogner ville de bli kjørt vekk i slaktevogner. Weismandl sendte kurerer til Ungarn og Sveits i et forsøk på å varsle omverdenen. Wisliceny skal ha mottatt 50,000 dollar i bestikkelser for å utsette deportasjonene.
Opphold i deportasjonene
Etter at deportasjonene stanset i 1942 ble en stor del av de jødiske slovakene internert i arbeidsleirer inne i Slovakia. De internerte fikk relativt human behandling i disse leirene. Regjeringen i Slovakia sto i mot tyske krav om å gjenoppta deportasjonene.
Mach annonserte 7. februar 1943 at regjeringen ville gjenoppta deportasjonene. Biskopene sendte deretter 16. februar en protest til regjeringen og presidenten. Midt i mars ble et protestskriv på vegne av jødene fremført i landets katolske kirker. Regjeringen avlyste de planlagte deportasjonene i april 1943, og forsøkte uten hell å gjenoppta deportasjonene sommeren 1943 og våren 1944. Etter oktober 1942 var det ingen deportasjoner før den slovakiske oppstanden fra august 1944 da 13,500 jøder ble deporterte eller henrettet av tyske styrker med tidvis bistand fra Hlinkagarden. Utenriksminister Joachim von Ribbentrop instruerte i juli 1943 ambassadør Hanns Ludin om at det «for tiden» ikke var noen planer om å ta initiativ overfor den slovakiske regjeringen om å rydde opp i jødespørsmålet i landet. Samtidig informerte Edmund Veesenmayer, utenriksdepartementets Balkan-ekspert, Tiso uformelt om at Tyskland fortsatt var interessert i en opprydning.
Tyske myndigheter gjentok stadig at de ønsket at deportasjonene skulle fortsette. På forsommeren 1943 tok det tyske regimet et nytt initiativ (på bakgrunn av radikaliseringen etter opprøret i Warszawagettoen i 1943) til nye deportasjoner, uten at Tisos regjering ga etter. Tuka ønsket å fortsette «forflytningen» av jøder og ba om støtte fra tyske utenriksdepartementet. Den tyske politikeren og diplomaten Ernst von Weizsäcker ba Tuka informere Tiso om at Berlin fant stansen i deportasjonene som overraskende. Edmund Veesenmeyer fra det tyske utenriksdepartementet fortalte Tiso i juli 1943 at Tyskland fortsatt ønsket å rydde opp i jødespørsmålet i Slovakia. I desember 1943 gikk Tiso med på at de gjenværende 16,000 til 18,000 jødene i Slovakia skulle interneres senest 1. april 1944. Den slovakiske regjeringen holdt ikke sin del av avtalen. Veesenmeyer forsøkte sommeren 1944 (etter deportasjonene av jødene i Ungarn) å gjenoppta deportasjonene, noe Tiso igjen avslo.
Opprøret i 1944
I områder erobret av partisanene fikk jødene tilbake borgerretter som de hadde blitt fratatt seks år tidligere. Omkring 10,000 jøder ble reddet unna deportasjon i perioden frem til de sovjetiske styrkene tok kontroll. Jødiske slovaker gjemte seg i hemmelige rom, katolske barnehjem, blant partisanene, i bortgjemte hus på landsbygda eller i hytter i fjellet. Noen overlevde ved hjelp av falske papirer. I denne siste perioden fikk jødene mer hjelpe fra andre slovaker enn i 1942. Mot slutten av 1944 ble kvinner og barn internert i Sered overført til Theresienstadt, og ved utgangen av mars 1945 var leiren tømt for fanger og utstyr.
Einsatzkommando H internerte jødiske slovaker i Sered konsentrasjonsleir. SS deporterte fra september 1944 deporterte 8000 jøder til Auschwitz, 2700 til Sachsenhausen og 1600 til Theresienstadt. Et stort antall av disse døde under transport, i leirene eller i dødsmarsjene på slutten av krigen da leirene i Polen ble evakuert. Eichmann sendte den rutinerte SS-Obersturmbannführer Alois Brunner til Bratislava for å lede arbeidet. Tyskernes jakt på de gjenværende jødene fortsatte mens sovjetiske styrker nærmet seg landets grenser. De jødiske slovakene deportert høsten 1944 var blant de siste som ble sendt gjennom drapsanlegget i Auschwitz. Himmler ga trolig ordre om å innstille bruken av gasskammeret i månedsskiftet oktober/november. Riving av krematoriene begynte i slutten av november. Nazist-jegeren Simon Wiesenthal skriver at Himmler og Eichmann ville «holde igjen» noen jøder som et mulig bytteobjekt med de allierte i forbindelse med forhandlinger. Wisliceny i Bratislava var informert om denne mulige byttehandelen og forsøkte å avvente situasjonen. Alois Brunner skal ha vært så ivrig i arbeidet at han ikke tok hensyn til Himmlers planer og deporterte videre på egen hånd.
Tuka trakk seg da som regjeringssjef i forbindelse med opprøret.
Områdene annektert av Ungarn
De tsjekkoslovakiske områdene som Ungarn erobret eller annekterte 1938–1939 var omfattet av holocaust i Ungarn. I det sørlige Slovakia annektert av Ungarn i 1938 ble minst 40,000 drept (området ble etter krigen tilbakeført til Tsjekkoslovakia). I Karpato-Ruthenia erobret av Ungarn i 1939 ble 80,000 jødiske innbyggere drept (området ble etter krigen avstått til Sovjetunionen).
Deportasjonene mai-juli 1944
Wehrmacht (den tyske hæren) okkuperte Ungarn 19. mars 1944 og det karpatiske området ble erklært som militært. Jødene i Ruthenia ble stuet sammen i ghettoer før de senere på våren ble deportert til Auschwitz. I løpet av mai-juli 1944 var de fleste av områdets 112,500 jøder deportert. Færre enn 20 % av jødene i Karpato-Ruthenia overlevde. Området ble frigjort av den sovjetiske hæren høsten 1944 og etter krigen overført til Sovjetunionen ved traktat med Tsjekkoslovakia av 29. juni 1945.
Deportasjonene fra Ungarn til Auschwitz pågikk mellom 14. mai og 8. juli og omfattet 437,402 jøder. Karpato-Ruthenia, det nordøstlige Ungarn og det nordlige Transilvania begynte deportasjoner med 15. mai med fire tog daglig. Hvert tog tok omkring 3000 personer presset sammen i godsvogner. Košice (Kassa) var en av de først ghettoene som ble tømt. Košice var et jernbaneknutepunkt der nesten alle tog til Auschwitz passerte og der ungarske vakter ble byttet ut med tyske. Hver dag på forsommeren 1944 ble omkring 12,000 jødiske ungarere sendt med tog gjennom Slovakia til utryddelsesleiren. Ungarn hadde i 1944 det siste intakte jødiske samfunnet i Europa og dette var den siste store transporten til Auschwitz. En god del ungarske jøder flyktet til Slovakia forsommeren 1944. Jøder fra Karpato-Ruthenia ble deportert til Auschwitz og drept der sammen med ungarske jøder, våren og forsommeren 1944. Fotografier fra disse transportene inngår i det såkalte Auschwitzalbumet som (bortsett fra Sonderkommando-fotografiene) er det eneste kjente bevarte fotobevisene fra Auschwitz. Albumet med nær 200 bilder er donert til Yad Vashem.
Togtransport gjennom Slovakia
Deportasjonene fra Ungarn til Auschwitz sommeren 1944 gikk med tog gjennom Slovakia og jernbaneknutepunktet i Košice (ungarsk: Kassa). Daglig gikk omkring fire tog med til sammen 12,000 personer, til sammen 147 togtransporter.
Aleksander Kazimierz Bereśniewicz
Aleksander Kazimierz Bereśniewicz (født 16. juni 1823 i Švelniai nær Rosieny i litauisktalende deler av Guvernementet Vilna i Tsarrussland, død 4. juni 1902 i Włocławek) var litausk-polsk katolsk prelat, hjelpebiskop i Samogitia og titulærbiskop av Maximianopolis i årene 1859–1875, administrator av Samogitia årene 1875–1883, og biskop av Kujawy årene 1883–1902.
Holocaust i Slovakia
Togtransport gjennom Slovakia
Det har vært en omfattende akademisk diskusjon om Auschwitz og jernbanelinjen til leiren kunne ha vært bombet av de allierte for å stanse massemordet og deportasjonen. Særlig muligheten for å redde de jødiske ungarerne som sommeren 1944 ble fraktet i et antall på nær 12,000 på slovakisk jernbanenett hver dag til Auschwitz og drept der. I slutten av august 1944 appellerte ungarske jøder via den polske eksilregjeringen om snarest mulig allierte bombing av jernbanelinjer og -knutepunkter i Slovakia. Forespørselen ble avslått med begrunnelsen at bombing bare ville gi kortvarig forsinkelse i deportasjonene og at USAs 15th Air Force hadde viktigere oppdrag. USAs krigsdepartement hadde som prinsipp å ikke bruke ressurser på bombemål som var lite viktige for det overordnete målet om seier over Tyskland. De allierte prioriterte bombing av jernbaner av militærstrategisk betydning. Bombing av jernbaneanlegg til støtte for det slovakiske opprøret høsten 1944 viser at slike tokt var innenfor 15th Air Force' rekkevidde.
Aleksander Kazimierz Bereśniewicz
Prest
I 1845 ble han uteksaminert fra Vilnos teologiske akademi som magister i teologi. I 1847 ble han presteviet. Fra 1845 var han professor ved presteseminaret i Varniai, og fra 1850 dets rektor. I 1853 ble han fjernet fra denne post av russiske myndigheter fordi han ikke underviste på russisk, og ble overført til Vilno (Vilnius). I 1854 ble han assignert til Vilno bispedømme; han ble kapellan ved Vilnos gymnasium og assessor i Vilnos bispedømmekurie.
Holocaust i Slovakia
Rettsoppgjør
Etter andre verdenskrig ble republikken Tsjekkoslovakia restaurert og kom raskt under sovjetisk innflytelse. Tuka og Tiso ble etter krigen dømt til døden for landsforræderi og henrettet. Mange slovaker, også hans politiske motstandere, opplevde henrettelsen av Tiso som en urimelig straff. Sett fra Böhmen og Mähren var Tiso en quisling. President Edvard Beneš nektet å omgjøre Tisos straff til livsvarig fengsel. Rettssakene ble ansett som et internt anliggende i Tsjekkoslovakia og ikke som en del av det internasjonale rettsoppgjøret. Saken mot Tiso inngikk i et en intens maktkamp i Tsjekkoslovakia etter krigen. Dommen mot Tiso ble av en del betraktet som en tsjekkisk eller kommunistisk hevn. Nasjonalister i Slovakia forsøkte å sabotere rettsoppgjøret mot lederne i Republikken Slovakia. I en konfidensiell uttalelse i 1943 konkluderte Tiso med at deportasjonen av omkring 58,000 hadde vært svært gunstig for Slovakias økonomi og uttrykte ønske om å rense landet for gjenværende jøder.
Aleksander Kazimierz Bereśniewicz
Biskop
Den 27. september 1858 ble han ordinert i St. Petersburg til titulærbiskop av Maximianopolis og hjelpebiskop i Samogitia (forløper til det langt senere erkebispedømme Kaunas), og ble bispeviet 27. februar 1859 av erkebiskop Wacław Żyliński av Mogilev; medkonsekranter var biskop Adam Stanisław Krasiński, Sch P. av Vilno, hjelpebiskop Wincenty Lipski (Vilno), hjelpebiskop Anton Fiałkowski (Tiraspol), og hjelpebiskop Józef Maksymilian Staniewski, O.P. (Vilno). Han ble suffragan til Samogitias biskop fra 1860.
Holocaust i Slovakia
Rettsoppgjør
Wisliceny ble utlevert til Tsjekkoslovakia, dømt til døden og hengt i Bratislava 4. mai 1948. Han hadde også medvirket til holocaust i Ungarn og i Hellas. Wisliceny medvirket som vitne i Nürnberg og dette ble senere brukt i saken mot Eichmann i 1961. Hanns Ludin, tysk ambassadør i Bratislava fra 1941, ble dømt til døden og hengt i Bratislava i 1947. Ludin hadde som ambassadør få oppgaver fordi tyske SS-offiserer fungerte som rådgivere direkte til den slovakiske regjeringen; disse rådgiverne gikk utenom ambassaden og rapporterte direkte til nazitoppene i Berlin. Hermann Höfle, HSSPF i Slovakia, ble dømt og hengt sammen med Ludin i Bratislava.
Aleksander Kazimierz Bereśniewicz
Biskop
Han ble rektor ved Det keiserlige romersk-katolske teologiske akademi i St. Petersburg. Etter at han nektet å fordømme den polske januaroppstanden i 1863 ble han i 1865 fjernet av russiske myndigheter fra også dette vervet.
Holocaust i Slovakia
Rettsoppgjør
Brunner flyktet til Syria og levde der under regimets beskyttelse.
Etter krigen har det vært ulike oppfatninger av i hvilken grad det ville ha nyttet å stå mot tysk press. Tiso, Tuka og Mach hevdet at de var utsatt for kraftig påtrykk fra Tyskland om å deportere landets jødiske borgere. Fra tysk side, blant annet Dieter Wisliceny og statssekretær Ernst von Weizsäcker, mente de slovakiske regimet var ivrig etter å få deportert jødene. Bare den tyske ambassadøren i Bratislava, Hanns Ludin, mente det ble øvd press på regimet.
Aleksander Kazimierz Bereśniewicz
Biskop
Fra 1866 virket han i bispedømmet Samogitias kurie i Kaunas (Kaunas). På grunn av mistanke om at han hadde påvirket Valanci, fikk russiske myndigheter forvist ham til Mitava og forbød ham å forlate denne byen, som ligger nær Riga.
I 1875 ble han valgt til administrator av det samogitiske bispedømme. Etter hans påtrykk returnerte russiske myndigheter Den hellige kors' kirke i Kovno til de troende. Han var en inspirator for den litauiske dikter, matematiker og biskop Antanas Baranauskas. Han bidro til å vekke til live den litauiske presse og besørget trykking av religiøs litteratur på litauisk, og klarte å lindre den russiske forfølgelse av katolikker.
Pucallpa (bille)
Utseende
Middelsstore, brunspraglete trebukker. Antennene er noe lengre enn kroppen. Pronotum er bredere enn langt, med rundede sider uten tenner, litt innsnevret ved roten. Dekkvingene er nesten jevnbrede, hver dekkvinge har en kort, men høy lengdekjøl nær roten.
Aleksander Kazimierz Bereśniewicz
Biskop
I 1883 ble han utnevnt til biskop av Kujawy (Polen), og styrte dette til han trådte tilbake den 15. mars 1902.
Eupristocerus
Eupristocerus er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Utseende
En middelsstor, avlang praktbille. Pronotum er gjerne purpurfarget, i alle fall på sidene, dekkvingene fløyelsaktig svarte. Hodet er tydelig innskåret mellom fasettøynene. Oversiden er svært fint og tett punktert.
Levevis
Arten utvikler seg i greiner av or (Alnus), på fortsatt levende trær. Der larvene gnager, oppstår det et forykket område, en slags galle.
Utbredelse
Arten er utbredt i det østlige USA. Den er den eneste nordamerikanske representanten for gruppen Coraebini.
Jacob Schopf
Jacob Schopf (født 8. juni 1999) er en tysk padler som konkurrerer i sprint.
Pucallpa (bille)
Levevis
Larvene lever i død ved.
Utbredelse
Slekten er kjent fra Brasil, Fransk Guyana og Peru.