cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ankara
Økonomi og infrastruktur
Ankara er kjent for ullen fra den langhårede geiterasen som er oppkalt etter byens tidligere navn, Angora (angorageit, som gir ull som betegnes som mohair). I dag er byen et viktig økonomisk sentrum for regionen.
Utdannelse
Det ligger flere universiteter i Ankara, deriblant Çankaya University.
Kommunikasjon og transport
Ankaras infrastruktur er blitt kraftig forbedret de siste årene. Tidligere var veiene av dårlig standard, men i dag er hovedfartsårene så godt utbygd at selv vestlige turister er fornøyd.
Ankaras hovedflyplass Esenboğa internasjonale lufthavn ligger 28 km nordøst for byen og er blitt kraftig opprustet og modernisert de siste årene.
Ankara Intercity Bus Terminal (tyrkisk: Ankara Şehirlerarası Terminal İşletmesi, AŞTİ) er nerven i byens buss-system, som dekker alle byedeler.
Sentralstasjonen «Ankara Garı» Turkish Republic Railways (tyrkisk: Türkiye Cumhuriyeti Devlet Demiryolları, TCDD) er et viktig knutepunkt mellom øst og vest i landet.
EGO (Elektrik Gaz Otobüs) driver kollektivtransporten i byen. Det finnes to t-banelinjer i Ankara og tre til er under bygging.
Det er fire direkte togtjenester mellom Istanbul og Ankara, en av dem er Anatoliaekspressen.
Sport
Ankara har tre lag i den øverste fotballigaen som kalles Süper Lig. De tre lagene er Gençlerbirligi SK, Ankaraspor og MKE Ankaragücü. Lagene må finne seg i å spille annenfiolin bak de største klubbene i Istanbul, og er følgelig ikke særlig kjent internasjonalt.
Severdigheter
Som en relativt ung by har Ankara temmelig få severdigheter:
Meget severdig er det historiske museet ved foten av Ankaraborgen.
Montu
Montu (gammelegyptisk: mntw, også transkribert som Mont, Monthu, Montju, eller Menthu) er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en krigsgud med hode til en falk. Han var også forstått som en solgud. Hans navn er antatt avledet fra en nomade. Han hovedsakelig dyrket i Tebens nome (distrikt) i Armant (Hermonthis), Madu (Medamud), Djerti (El-Tod), og Karnak.
Sol- og krigsgud
Montu synes være blant de eldste guddommene i oldtidens Egypt. Det synes som om han opprinnelig var en lokal form for solgud dyrket i Armant, hovedstaden i den tebanske nome. Navnet har betydning «nomade», og opprinnelig en manifestasjon av den glohete effekten fra solen Ra, og som sådan opptrer han ofte under epitetet Montu-Ra. Det destruktive i dette førte til at han fikk en status som en kriger, og til sist ble han en krigsgud.
Hans kult var etablert i Teben i løpet av 11. dynasti og han fikk epitetet «herre av Teben». På denne tiden var det kongelige hoff i Teben og dermed ble Montu en mektig statsgud assosiert med farao. Tre konger tok tronenavnet Montuhotep («Montu er fornøyd»), men mest kjente av disse var Montuhotep I som forente Øvre og Nedre Egypt til et rike etter urolighetene i Første mellomepoke i Egypt.
Oksekult
Grunnet assosiasjonen med rasende okser med styrke, kraft og krig, ble Montu også forstått som at han manifesterte seg selv i form av hvit okse med et svart ansikt som ble omtalt som Bakha. Egypts største hærførerkonger kalte seg «Mektige okser, sønner av Montu». I en berømt fortelling om slaget ved Kadesj, ble det sagt om Ramses II at da han så fienden «raste han mot dem som Montu, herren av Teben».
Tempelet til Montu ved Madu begynte antagelig i løpet av Det gamle rike. Et av templene til Montu lå ved siden av festningen ved Uronarti på en øy i Nilen nedenfor andre katarakt. Det fra tiden til Mellomriket og 19. Dynasti. I løpet av Det nye rike ble store og imponerende templer bygget for Montu i Armant. Denne byens greske navn var Hermonthis, og betyr «Montus land».
Montu hadde flere hustruer, inkludert Tenenet (bryggeriets gudinne), Iunit og den hunkjønnsformen av Ra, Raettawi, alle mindre gudinner.
I kunsten
Montu ble framstil som en menneske med hodet til en falk, eller hodet til en okse. Han bar fjærekrone, solskiven og to uraeusslanger. Falken representerte himmelen og oksen styrke og krig. Han kunne holde ulike våpen i hendene, blant annet krumsabel, kniver, og pil og bue.
Barrios Unidos
Chapinero er en bydel (localidad) nord i Colombias hovedstad Bogotá.
Podgorica lufthavn
Aerodrom Podgorica er en lufthavn ved tettstedet Gulobovci 50 km sør for sentrum av hovedstaden Podgorica i Montenegro. Den ligger på Zetasletten ved elven Morača, nord for Shkodërsjøen.
Flyplassen har nybygd avgangshall fra mai 2006, med internasjonalt rutenett til Beograd, Wien, Zürich, Paris, Roma, Frankfurt am Main og andre hovedsteder på Balkan og i Øst-Europa, samt til de nasjonale lufthavnene i Berane, Nikšić og Tivat.
Something Wicked This Way Comes
Something Wicked This Way Comes er Iced Earths femte studioalbum fra 1998.
Sporliste
Den japanske digipack-versjonen inneholder også bonussporet «Stormrider» live på Wacken Open Air 1998.
Husleietvistutvalget
HTU kan fatte vedtak i saker som dreier seg om skyldig leie, erstatningskrav, oppsigelse, mangler ved leiligheten, størrelsen på leiesummen eller partenes plikter og rettigheter for øvrig. Saken starter med at enten utleier eller leietager begjærer tvisteløsning og utvalgets tvisteløsere (jurister) gjennomfører megling mellom partene. Dersom meglingen ikke fører til forlik, blir tvisten avgjort på juridisk grunnlag gjennom et vedtak. Et forlik i HTU likestilles med et rettsforlik, det kan ikke bringes inn for domstolen og det kan tvangsfullbyrdes. Et vedtak i HTU kan likestilles med en dom i forliksrådet som kan overprøves ved stevning i tingretten. Blir vedtaket ikke bragt inn for domstolen, har det samme virkning som en rettskraftig dom og kan tvangsfullbyrdes.
INS «Delhi» (D61)
INS «Delhi» (D61) er hovedskipet i klassen med samme navn. Skipet er en jager med spesialildledning tilhørende den indiske marinen. Det ble bygget på Mazagon Dock Limited i Mumbai og overtatt 15. november 1997. Denne skipsklassen er blant de største krigsskipene som har blitt designet og bygget i India.
INS «Delhi» er det andre skipet i den indiske marinen med dette navnet. Hun arver navnet fra krysseren av Leander-klassen med samme navn, som hadde en bemerkelsesverdig karriere i den portugisisk-indiske krigen i 1961, under frigjøringen av Goa og Daman og Diu.
Task Force Europe 2009
I mai-juli 2009 ledet INS «Delhi» den indiske marinens task force på utplassering i Europa. I løpet av denne utplasseringen deltok innsatsstyrken i fellesøvelser med Royal Navy og den franske marinen. Øvelse Konkan-09 med Royal Navy ble gjennomført utenfor kysten av Storbritannia. Øvelse Varuna 2009 med den franske marinen fant sted utenfor kysten av Frankrike.
Husleietvistutvalget
Prisen på saksbehandlingen er fra 1. januar 2022 244 kroner for leietakere og 1 223 kroner for utleier og det har hittil vært kort saksbehandlingstid.
To Be Young, Gifted and Black
«To Be Young, Gifted and Black» er en amerikansk sang med melodi av Nina Simone og tekst av Weldon Irvine. Den ble skrevet til minne om Simones avdøde venn, Lorraine Hansberry, forfatter av skuespillet, Raisin in the Sun.
Sangen ble opprinnelig spilt inn for hennes album Black Gold (RCA) i 1970. Den ble senere utgitt på single og ble en borgerrettighetssang.
Notable coverversjoner har blitt spilt inn av:
Elton John spilte inn en versjon av «To Be Young, Gifted and Black» før sin solosuksess. Den var ment å bli utgitt som en lavbudsjett soundalike-versjon og ble senere gjenutgitt på samlealbumet Covers As Sung by Elton John (Madacy Entertainment/Purple Pyramid)
Norsk versjon
Arne Bendiksen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Vær slik som du er». Sangen ble utgitt av Webe Karlsen på singlen Triola TN 589 i 1970.
Fylkesvei 3358
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 207 (Telemark).
Teusaquillo
Teusaquillo er en bydel (localidad) i Colombias hovedstad Bogotá. Den befinner seg sentralt i byen, nordvest for det historiske sentrum. I Teusaquillo ligger blant annet Parque Metropolitano Simón Bolívar, Estadio El Campín og hovedcampusen til Universidad Nacional de Colombia.
Los Mártires
Los Mártires er en bydel (localidad) i Colombias hovedstad Bogotá. Den er en av bydelene som utgjør byens sentrum.
Brothomstates
Han fikk ekstra oppmerksomhet for sin musikk når hans låt Adozenaday ble brukt i en Sprite-reklame på TV.
Nikko brukte hele to år på sin demo, som han sendte til Warp Records. Demoen imponerte nok til at albumet Claro ble utgitt i 2001.
Han har også diverse utgivelser på andre selskaper. Hans remixer av andre artister er bl.a utgitt på Merck Records.
Bolivia under Sommer-OL 1988
Bolivia under Sommer-OL 1988. Sju sportsutøvere fra Bolivia deltok i seks sporter under Sommer-OL 1988 i Seoul. De vant ikke noen medaljer.
Orkladalen
Orkladalen (også enkelte steder skrevet Orkdalen) eller Orkladalføret er et dalføre i Trøndelag. Dalføret følger elva Orkla fra Orkelsjøen i Oppdal i syd til elvas utløp i Orkdalsfjorden ved Orkanger i nord, altså i Trondheimsfjorden. Dalføret går innom Tynset kommune i Innlandet fylke, deretter gjennom Rennebu og Orkland (Tidl. Meldal og Orkdal) kommuner i Trøndelag fylke.
Orkladalen er bred med buktende elveløp og svært fruktbar med gode jordbruksbygder. Det er best jord nederst i dalbunnen og på avsatte morenevoller og moer litt oppe i dalsidene, moene kalles lokalt for «jår».
Europaveien E6 krysser gjennom dalen i Rennebu, parallelt med Dovrebanen. Banen ble fullført her i 1921 og går nord til Trondheim. Lengre vest, i nedre del av Orkladalen går Thamshavnbanen – landets første elektriske jernbane – fra Løkken verk i Meldal og ned til Thamshavn i Orkdalsfjorden. Jernbanetrafikken ble avviklet på 1960- og 70-tallet.
Den amerikanske oppdagelsesreisende journalisten Bayard Taylor reiste inn i dalen fra Dovrefjell og Drivdalen i sør i 1857, og møtte ''«en uallminnelig pittoresk dal, som begynner helt inne ved fjellets fot og bukter seg nordover ... i dalbunnen med blomstrende marker på begge sider, og skogkledde dalsider som steg oppover til en bølgende og ujevn kontur mot himmelen.»''
Slaget ved Saintene
Slaget ved Saintes fant sted over fire dager, 9. til 12. april 1782, under den amerikanske uavhengighetskrigen, og var en seier for en britisk flåte under admiral George Rodney over en fransk flåte under François-Joseph Paul.
Slaget har sitt navn etter Saintes (eller Saints), en gruppe øyer mellom Guadeloupe og Dominica i Karibia.
Bakgrunn
Paul la ut fra Martinique den 7. april 1782 med 35 linjeskip og en stor konvoi på mer enn 100 handelsskip for å møte en spansk flåte som bestod av 12 linjeskip og 15 000 menn for å erobre den britiske øya Jamaica. Han ble forfulgt av Rodney med 36 linjeskip.
Slaget
Den 12. april la Paul ut med sin flåte for å beskytte et skip som hadde mistet mastene og ble jaget av fire britiske skip på vei til Guadaloupe. Rodney kalte tilbake sine jagende skip og gav signal om å danne slaglinje. I det den franske linjen gikk ned mot den britiske linjen, førte en plutselig endring i vindretningen til at Rodneys flaggskip Formidable og flere andre skip, inkludert Duke og Bedford, brøt gjennom den franske linjen og løsnet ild. Forvirringen som oppstod i den franske linjen og de alvorlige skadene som flere av de franske skipene fikk, inkludert Pauls flaggskip Ville de Paris, førte til slutt til at Paul overgav seg og trakk seg tilbake med mange av sine skip i uorden. Dette splittet den franske linjen i to. En generell jakt ble satt i gang. Totalt ble fire franske skip erobret og ett, César, eksploderte etter at hun ble tatt.
Britene mistet 243 menn, mens 816 var såret. To av de 36 kapteinene ble drept. De franske tapstallene ble aldri klarlagt, men de må ha vært betydelig høyere enn de engelsk. Av de 30 kapteinene ble seks drept. Det er anslått at 2000 franske sjømenn ble drept eller såret.
Etterspill
Slaget gjorde slutten på franskmennenes og spanjolenes håp om å erobre Jamaica fra britene.
Slaget var kontroversielt av tre grunner.
For det første klarte ikke Rodney å følge opp seieren gjennom å forfølge franskmennene, noe han ble kraftig kritisert for. Kontreadmiral Samuel Hood sa at de 20 franske skipene ville ha blitt erobret dersom kommandanten hadde satt i gang forfølgelse. Den 17. ble Hood sendt for å forfølge fienden. Han erobret umiddelbart to av skipene i Mona–passasjen.
For det andre er slaget berømt for taktikken med å «bryte linjen», hvor de britiske skipene passerte gjennom en åpning i den franske linjen, angrep fienden på utsiden og skapte fullstendig kaos blant franskmennene. Men det er omstridt hvorvidt denne taktikken var planlagt.
De britiske skipene
Marlborough 74
Arrogant 74
Alcide 74
Conqueror 74 (George Balfour)
Prince George 98
Torbay 74
Anson 64
Russell 74 (James Saumarez)
America 64
Hercules 74
Prothée 64
Resolution 74
Agamemnon 64
Duke 98
Formidable 98 (flagg)
Namur 90
Saint Albans 64 (William Cornwallis)
Canada 74
Repulse 64
Bedford 74
Prince William 64
Magnificent 74
Centaur 74
Belliqueux 64
Warrior 74
Monarch 74
Barfleur 90 (flaggskipet til sir Samuel Hood)
Valiant 74
Yarmouth 64
Montagu 74
Alfred 74
Royal Oak 74
De franske skipene
Hercule 74
Souverain 74
Palmier 74
Northumberland 74
Neptune 74
Auguste 80 (de Bougainville)
Ardent 64 (tidligere britisk), erobret
Scipion 74
Brave 74
Citoyen 74
Hector 74, erobret
César 74, erobret, men brant
Dauphin Royal 70
Languedoc 80
Ville de Paris 104 (flagg), erobret
Couronne 80 (Mithon de Genouilly)
Eveillé 64
Sceptre 74
Glorieux 74, erobret
Diadème 74
Destin 74
Magnanime 74
Refléchi 64
Conquérant 74
Magnifique 74
Triomphant 80 under Jean-François de Galaup
Bourgogne 74
Duc de Bourgogne 80
Marseillais 74
Pluton 74
Vitellogenin
Vitellogenin er et eggeplomme-forløper-protein som uttrykkes i hunner i nesten alle ovipare arter, inkludert fisk, amfibier, reptiler, fugler, de fleste invertebrater og pattedyr i ordenen Monotremata. Vitellogenin er forløperen for lipoproteiner og fosfoproteiner som utgjør mesteparten av proteininnholdet i eggeplommen. Ved tilstedeværelsen av hormonhemmende substanser kan hannene (for eks. hann-fisk) uttrykke vitellogenin. Vitellogenin-genuttrykk brukes ofte som en molekylær markør (biomarkør) for eksponering for hormonhemmende stoffer.
Slaget ved Saintene
De franske skipene
Richmond (fregatt) (Montemart)
Gabčíkovo-Nagymaros
Gabčíkovo-Nagymaros er navnet på et omstridt, og ikke fullt ut ferdigbygd vannkraftkompleks på Donau. Det skulle etter Budapest-avtalen 16. september 1977 bestå av en demning i Gabčíkovo i Tsjekkoslovakia og en i Nagymaros i Ungarn, og gi både flomvern og kraftproduksjon. Bare det slovakiske anlegget i Gabčíkovo er fullført, og avtalen er fortsatt omstridt mellom Slovakia og Ungarn. I 1992 forsøkte Ungarn å trekke seg fra avtalen, og det ble også gjennomført rettssaker i sakens anledning.
Fullførte deler av komplekset omfatter, regnet ovenfra:
Harriet E. Wilson
Harriet E. Wilson (født 25. mars 1825, død 28. juni 1900) er tradisjonelt betraktet som den første kvinnelige afroamerikaner foruten den første uansett kjønn som utga en roman i USA. Hennes roman Our Nig ble utgitt i 1859, gikk deretter i glemsel, men ble gjenoppdaget i 1982.
Our Nig
Wilsons selvbiografiske Our Nig: Sketches from the Life of a Free Black ble utgitt i 1859. Romanen illustrer urettferdigheten i undertrykkelsen av frie svarte i nordstatene før den amerikanske borgerkrigen. Romanen havnet i glemsel kort tid etter at den ble utgitt. I 1982 fikk den derimot nasjonal oppmerksomhet da den ble gjenoppdaget av professor Henry Louis Gates, Jr.
I 2006 brakte William L. Andrews, professor i engelskspråklig litteratur ved Universitetet i Nord-Carolina, og Mitch Kachun, professor i historie ved Western Michigan University, lys på Julia C. Collins' roman The Curse of Caste; or The Slave Bride (1865). De argumenterte at Our Nig var mer å betrakte som en selvbiografi enn skjønnlitteratur, og således var The Curse of Caste å betrakte som den første egentlige roman av afroamerikaner som ble utgitt i USA. Imidlertid var en rekke romaner og annen skjønnlitteratur delvis basert på virkelige hendelser eller på annet vis betraktes som selvbiografisk — en del titler var Fanny Ferns Ruth Hall; Louisa May Alcotts Little Women (Småfrøkner); eller selv Hannah Webster Fosters The Coquette (1797). Den første kjente roman av en afroamerikaner er åpenbart William Wells Browns Clotel; or, The President's Daughter, men den ble først utgitt i England.
Eric Garnder teoretiserte at Our Nig ikke fikk positiv anmeldelser fra abolisjonistene grunnet at romanen brøt med de tradisjonelle slavefortellingene. Abolisjonistene kan ha bevisst unnlatt å promotere romanen ettersom den framstilte rasistisk undertrykkelse i nordstatene, noe som brøt med løftet om frihet for rømte sørstatsslaver, og at romanens hovedperson som oppfører seg selvsikker overfor en hvit kvinne.
I artikkelen «Dwelling in the House of Oppression: The Spatial, Racial, and Textual Dynamics of Harriet Wilson's Our Nig» fremmer Lois Leveen ved Reed Collage argumentet at selv om fortellingen handler om en fri svart i nord, er den «frie svarte» fortsatt undertrykt. Det «hvite hus» representerer, ifølge Leveen, «et mønsterhus som det amerikanske samfunnet er bygget på i henhold til det romslige imperativet av slaveriet». Selv om Frado er en «fri svart», er hun fortsatt behandlet som et menneske av lavere sosial klasse og blir ofte slått og rakket ned på slik en slave ville ha blitt. Leveen fremmet argumentet at Wilson forsøkte å si at selv «frie svarte» var ikke virkelige fri.
Biografi
Harriet E. «Hattie» Adams Wilson ble født i Milford i New Hampshire som datter av Margaret Ann Smith (eller Adams), en vaskedame av irsk bakgrunn. Hennes far døde da hun var meget ung, og hennes mor oppga henne på gården til Nehemiah Hayward Jr., en velstående bonde i Milford. Som foreldreløs ble Adams gjort til tjener under opplæring for familien Hayward, en hendig vis for samfunnet å sørge for en slags omsorg på denne tiden. I bytte for hennes arbeid skulle barnet motta et rom, kostpenger og opplæring i en kompetanse, eller det var idealet.
Undersøkelser gjort av P. Gabrielle Foreman og Reginald H. Pitts overbeviste dem at Haywardfamilien var grunnlaget for familien «Bellmont» som ble skildret i Our Nig, familien som holdt unge «Frado» i tilsvarende «opplæring», forulempet henne grovt fysisk og mentalt fra hun var seks år og til hun var atten år. Forskernes materiale ble lagt inn i støttematerialet for 2004-utgaven av Our Nig.
Da hennes opplæring gikk mot slutten arbeidet Hattie Adams (som hun ble kalt) som hustjener og syerske i sørlige New Hampshire og i midtre og vestlige Massachusetts. Hun giftet seg med Thomas Wilson i Milford den 6. oktober 1851. Wilson hadde reist rundt i New England og gitt forelesninger om sitt liv som rømt slave da han møtte Hattie Adams. Selv om han fortsatte med disse periodiske reisene til kirker og byer, innrømmet han til henne at han aldri hadde vært i lenker. «Han hadde aldri sett sørstatene», og at hans «taler om sin analfabetisme var humbug for sultne abolisjonister». Disse sitatene er oversatt fra side 68 av Our Nig.
Wilson forlot Harriet kort tid etter at de var blitt gift. Gravid og syk ble hun sendt til New Hampshires fattiggård i Goffstown i New Hampshire hvor hun født sin eneste sønn, George Mason Wilson. Hans antagelige fødselsdato var 15. juni 1852. Kort etter fødselen dukket Thomas Wilson igjen opp i livet hennes og tok henne og sønnen med seg. Deretter dro Wilson til sjøs og døde kort tid etter. Harriet Wilson dro atter tilbake til fattiggården for å få omsorg for seg selv og sin sønn. Hun flyttet senere til Boston i Massachusetts for å finne et levebrød. Det var i Boston at hun skrev Our Nig. Den 18. august tok hun opphavsrett på den og en kopi av boken ble lagret i kontoret til U.S. distriktsrett i Massachusetts. Den 5. september 1859 ble romanen utgitt av George C. Rand and Avery, et forlag i Boston.
Den 16. februar 1860 døde hennes sønn George i Milford på fattiggården, kun syv år gammel. I 1863 opptrådte Harriet Wilson på en rapport for tilsyn med de fattige i byen Milford. Etter 1863 er det ukjent hvor Harriet Wilson var fram til 1867 da hun er nevnt på i en spiritualistavis i Boston, Banner of Light som boende i East Cambridge i Massachusetts. Hun flyttet deretter over elven til byen Boston hvor hun ble kjent i spiritistsirkler som «det fargete medium».
Den 29. september 1870 giftet Harriet Wilson seg med John Gallatin Robinson i Boston. Robinson, en apoteker, var fra Canada av engelsk og tysk opprinnelse. Han var også bortimot 18 år yngre enn Harriet Wilson. De bodde i 46 Carver Street mellom 1870 og 1877 da det synes som om de var separert. Byarkiver etter denne dato viset at både Wilson og Robinson bodde på forskjellige adresser i Bostons South End. Ingen opptegnelser har blitt funnet om skilsmisse, men disse var ualminnelig.
Fra 1867 til 1897 var fru Hattie E. Wilson listet i Banner of Light som en transeleser og foreleser, Hun var aktiv i det lokale spiritualistsamfunnet og hun ga «forelesninger», enten i «transe» eller snakket som normalt. Hun holdt taler ved møter i teatre eller i private hjem over hele New England. Hun delte scene med mer kjente spirtualistnavn som Victoria Woodhull og Andrew Jackson Davis. Hun reiste så langt unna som til Chicago som delegat til American Association of Spiritualists' konferanse i 1870.
Hun holdt også forelesninger om arbeidsreformer og barns utdannelse, og selv om ingen tekster fra hennes taler har blitt bevart, har aviser antydet at hun ofte snakket om sitt eget liv og tidvis bitende og ofte humoristisk. Nærmere hjemmet var Hattie Wilson aktiv i organiseringen av Children's Progressive Lyceums, spirtualistkirken tilsvarende søndagsskoler hvor hun organiserte julefeiringer. Når hun ikke var aktiv som spirtualist var hun ansatt som sykepleier og healer («clairvoyant lege»). I bortimot 20 år fra 1879 og til 1897 var hun husholderske i pensjonat i et toetasjes hus ved 15 Village Street på hjørnet av dagens East Berkeley Street og Tremont Streets i South End. Hun leide ut rom, samlet inn leie og drev vedlikehold. Til tross for Wilsons aktive liv etter Our Nig er det ingen bevis for at hun noen gang skrev noe annet som ble utgitt.
Den 28. juni 1900 døde «Hattie E. Wilson» på sykehuset i Quincy i Massachusetts. Hun ble gravlagt i familien Cobbs plass i gravlunden Mount Wollaston Cemetery. Hennes gravnummer er listet som 1337, «den gamle seksjonen». Etter Wilsons død levde hennes tidligere ektemann Robinson, som beskrev seg selv som «kapitalist», i byen Pembroke i Massachusetts sammen med 24 år gammel kvinne ved navn Izah Nellie Moore. To år senere var de gift.
Antonio Nariño (Bogotá)
Antonio Nariño er en bydel (localidad) i Colombias hovedstad Bogotá. Den befinner seg like sør for sentrum. Den er oppkalt etter frigjøringshelten Antonio Nariño.
Colombias største kjøpesenter, Centro Mayor, ligger i denne bydelen.
Bayburt (provins)
Bayburt er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 4 043 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Bayburt.
Provinsen ligger nordøst i Tyrkia og grenser til provinsene Gümüşhane i vest, Erzurum i øst, Trabzon og Rize i nord og til Erzincan i sør. Bayburt ble egen provins 21. juni 1989, den var en del av Gümüşhane i årene 1923 til 1989.
Distrikter
Provinsen Bayburt består av tre distrikter:
Puente Aranda
Puente Aranda er en bydel (localidad) i Colombias hovedstad Bogotá. Den befinner seg vest i den sentrale delen av byen. Bydelen er Bogotás industrielle sentrum.
Planet X
Planet X er navnet på en hypotetisk ukjent planet i vårt solsystem. Begrepet Planet X ble lansert av den amerikanske astronomen Percival Lowell.
Banen til Uranus
På 1840-tallet oppdaget matematikeren Urbain Le Verrier, via klassisk mekanikk, at det var noe uregelmessig i Uranus sin bane. Han antok at det var en ukjent planet sin gravitasjonskraft som sto bak dette avviket. Han sendte beregningene sine om hvor denne ukjente planeten måtte ligge til astronomen Johann Gottfried Galle. Natten etter at Galle fikk beregningene, 23. september 1846, fant han og assistenten hans planeten Neptun nøyaktig hvor Le Verrier hadde beregnet at den ville være.
Leting etter Planet X
Allerede før Neptun ble oppdaget hadde astronomen Dr. Thomas Hussey kalkulert at kun en planet ikke kunne være nok til å forårsake uregelmessigheten i Uranus bane. Flere andre var enig i dette, og man lette derfor etter enda en planet i solsystemet vårt. Percival Lowell fikk bygget Lowellobservatoriet i Flagstaff, Arizona i 1894, og kalte denne ukjente planeten for «Planet X». X-en i navnet står for ukjent, men i perioden 1930–2006, da Pluto ble regnet som vår niende planet, kunne X-en tolkes som romertallet ti. Lowell ledet søket etter Planet X fra dette observatoriet fra 1905 til 1916. Søket etter Planet X førte til oppdagelsen av dvergplaneten Pluto i 1930 ved dette observatoriet. Etter oppdagelsen av Pluto har anslagene angående dennes masse og størrelse stadig minsket, noe som gjorde at Plutos påvirking på andre planeter så ut til å være mindre enn det som ble forutsett av Lowell da han kom med antagelsen om at det fantes flere planeter i solsystemet. Dette avviket gjorde at forskere fortsatte letingen av en ny og ukjent «Planet X».
Det har i ettertid blitt funnet minimalt med bevis som støtter teorien om en ukjent Planet X. Ingen avvik fra den forventede kursen har blitt observert for sondene Pioneer 10 eller Voyager 1, begge utenfor Neptuns bane, samtidig som de tidligere uforklarlige avvikene i Neptuns bane forsvant med nyere og bedre teoretiske modeller. Datamodelleringer av Gerald Quinlan, David Hogg og Scott Tremaine har forklart avvikene som gjorde at man lette etter en slik planet med helt vanlige observasjonsfeil, og få i det vitenskapelige miljøet har tro på at det finnes en slik planet X.
Leppepiercing
Eldre
Leppepiercing har blitt brukt av mange folkegrupper, men mest kjent er det likevel blant afrikanske stammer som brukte store leppeplater i underleppen. Dette var forbeholdt kvinner. Mens i Amerika ble labret-piercingen brukt av menn i Aztekerriket og Mayaerriket.
Nyere
I det moderne samfunnet er leppepiercing den mest vanlige piercingen, spesielt blant ungdom.
Siden har flere typer av leppepiercingen blitt utviklet etter et mislykket forsøk på andre piercinger som resulterte i Vertikal labret og Ashley, sammen med aktiv eksperimentering som resulterte i blant annet Lowbret.
Systematikk
Det er mange typer leppepiercinger, til tross for navnet er det likevel sjeldent de går gjennom selve overflaten i leppen. De vanligste leppepiercingene er Monroe-piercing og Labret-piercing.
Det finnes også forskjellige stiler innen disse piercingene som for eksempel bittene: slangebitt, edderkoppbitt, cyberbitt, engelbitt, hoggormbitt og crayfish.
Utføring
Leppepiercingen blir vanligvis tatt fra huden inn i munnhulen av skjønnhetsgrunner selv om det er minst smertefullt å ta piercingen fra munnhulen og ut av huden. Piercingen gror vanligvis til etter mellom to til tre måneder.
Risikoer
De fleste leppepiercinger kan potensielt skade både tenner og tannkjøtt. Den saltholdige væsken som vanligvis blir laget hjemme kan også lage skade ved at man bruker feil blanding eller blander alkoholer, peroksid, jod, tea tree oil, eller sterke såper, som kan irritere piercingen og skape hevinger, eller drepe huden i og rundt piercingen slik at legetiden blir mye lenger.
Etterbehandling
Gjennomsnittlig legetid etter innsettingen av piercingen er mellom tre og fire uker. Etter denne tiden kan det forekomme vev arr, mens fistel er vanlig.
For etterbehandling av slike piercinger er det vanlig å bløte piercing opp med en litt saltholdig væske to til tre ganger daglig. Bløt såret i tre til fire minutter og man hindrer blod og ubehag på lymfen på grunn av smykket (dette gjøres på begge sider). Fjern så restene med en bomullspinne, og sett så smykket rolig igjennom piercingen.
Noen piercere anbefaler også at man bruker alkoholfritt munnvann, som en fin måte å rense piercingen på innsiden regelmessig.
Generelt er leppepiercinger raske og lette å lege hvis man utfører riktig etterbehandling og common sense.
Smykket
Piercingsmykket burde uavhengig av smykkevalg ha en diameter eller lengde større en normalt i starten for å gi plass for at såret kan heve. Etter at såret har grodd bytter man ut smykket med et smykke som sitter fastere.
Vidkun Quislings andre regjering
Vidkun Quislings andre regjering ble utnevnt etter Statsakten på Akershus festning i Oslo 1. februar 1942, da Norge under andre verdenskrig var okkupert av det nazistiske Tyskland. Regjeringen var i stor grad en videreføring av Josef Terbovens kommissariske statsråder. Vidkun Quislings regjering satt inntil frigjøringen 8. mai 1945. I landssvikoppgjøret ble fire av ministrene dømt til døden for landsforræderi (blant dem Quisling) mens resten stort sett ble idømt lange fengselsstraffer.
Clinton mot Jones
Clinton mot Jones (520 United States Reports saksnr. 681, 1997) var en epokegjørende kjennelse i USAs høyesterett som etablerte at en sittende amerikansk president ikke har immunitet mot sivilrettslige søksmål for forhold som var uavhengig av hans embedsførsel som president (og som kunne gjelde forhold forut fra hans presidentsperiode). Avgjørelsen falt 27. mai 1997.
Bakgrunnen var anklager mot president Bill Clinton fra en tidligere statsansatt i delstaten Arkansas om at Clinton hadde kommet med grove og krenkende seksuelle tilnærmelser overfor henne mange år tidligere. Et vitne i denne saken var Monica Lewinsky.
Den 6. mai 1994 anmeldte en tidligere ansatt delstaten Arkansas, Paula Jones, USAs president Bill Clinton og tidligere politioffiser i Arkansas, Danny Ferguson, for seksuell trakassering. Hun hevdet at Clinton, den gang guvernør av Arkansas, var kommet med grove tilnærmelser til henne den 8. mai 1991. Hun hevdet at David Brock hadde påstått at en statsansatt ved navn «Paula» hadde tilbudt å bli Clintons elskerinne. Ferguson hadde eskortert Jones til Clintons hotellrom, stått vakt og hevdet at Jones sa at hun ikke hadde noe imot å være Clintons elskerinne.
Gotha Go 242
Gotha Go 242 var et militært transportglidefly utviklet og produsert av Gothaer Waggonfabrik for Luftwaffe under andre verdenskrig. Flyet skulle erstatte glideflyet DFS 230, og fløy første gang i 1941. De fleste flyene tjenestegjorde i Middelhavs- og Egeerhavsområdet.
Det ble produsert totalt 1 528 eksemplarer. Enkelte av disse ble etter hvert utstyrt med motorer, og fikk betegnelsen Gotha Go 244.
Glideflyene ble slept av Heinkel He 111 bombefly eller Junkers Ju 52 transportfly. Enkelte var også utstyrt med RATO-utstyr (Rocket Assisted Take-Off).
<!-- ==Development== The Go 242 was designed by Albert Kalkert in response to a RLM (Reichssluftfahrtministerium – "Reich Aviation Ministry") requirement for a heavy transport glider to replace the DFS 230 then in service. The aircraft was of pod-and-boom design, with the cargo pod built up of a framework of steel tubing covered with fabric. Cargo versions of the glider featured a hinged rear fuselage that could accommodate a Kübelwagen or loads of similar size and weight.
Related content
Related development: Go 244
Comparable aircraft: DFS 230 – Gotha Go 242 – Waco CG-4A - General Aircraft Hamilcar – General Aircraft Hotspur – Airspeed Horsa – Slingsby Hengist
Designation sequence: Ar 239 - Ar 240 - Go 241 - Go 242 - Go 244 - BV 246 – Ju 248 -->
Ludvik Zajc
Ludvik Zajc (født 21. januar 1943 i Jesenice, Slovenia, død 18. juli 2011 ) var en slovensk skihopper, aktiv frem til 1972 og siden trener. For hjemlandet (daværende Jugoslavia) deltok han i to vinter-OL med debut under vinter-OL 1964 i Innsbruck, men sin høyestrangerte plassering i OL fikk han i 1968 med en niendeplass i K90. Hans personlige rekord var 137 meter i Planica. Zajc var trener i hjemlandet (1974–78), i Italia (1978–78) og trente det norske kombinertlandslaget i 1980 og hopplandslaget 1981–1986. Han var landslagstrener for hopplandslaget i Slovenia (1995–96) og Norge (1998–2002).
Senere har han sittet sentralt i Norges Skiforbund, Skiforeningen og Kollenhopp.
9. juni 2011 ble han tildelt Norges Skiforbunds (NSF) høyeste hederstegn, Plaketten, for sitt virke som hopptrener i NSF siden 1980 og de fleste årene etter det.
Han var bosatt i Oslo.
Rafael Uribe Uribe (Bogotá)
Rafael Uribe Uribe er en bydel (localidad) i Colombias hovedstad Bogotá. Den befinner seg sør for byens sentrum. Bydelen er oppkalt etter general Rafael Uribe Uribe fra tusendagerskrigen.
Lorenz Jaeger
Lorenz Jaeger (født 23. september 1892 i Halle i Tyskland, død 1. april 1975 i Paderborn i Vest-Tyskland) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var erkebiskop av Paderborn 1941–1973. Han deltok under Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Prest
Lorenz Jaeger studerte ved Normalschule Paderborn og Universitetet i München. Han ble presteviet den 1. april 1922, og var så engasjert i sjelesorgen i Paderborn til 1926. Han underviste ved Studenrat Herne i Westfalen (1926–1933) og ved Hindenburg Realgymnasium i Dortmund (1933–1939). Ettersom han under Første verdenskrig hadde vært reserveoffiser, ble han innkalt ved utbruddet av Andre Verdenskrig var han feltprest, og var dette fra 1939 til 1941, som divisjonsprest med majors grad etterhvert i ''302. Infanterie-Division'' som ble oppstilt høsten 1940.
Erkebiskop av Paderborn
Den 10. august 1941 ble Jaeger utnevnt til erkebiskop av Paderborn av pave Pius XII. Han ble bispeviet den påfølgende 19. oktober av titulærbiskop og nuntius Cesare Orsenigo, med biskopene Joseph Machens av Hildesheim og Augustus Baumann (hjelpebiskop i Paderborn) som medkonsekrerende.
Jaeger var fra tidlig av engasjert i økumeniske spørsmål og tok mange initiativer i dette henseende. Blant annet var han involvert i grunnleggelsen av et «økumenisk seminar». Allerede under krigen utviklet han sammen med Karl Rahner og Romano Guardini konsepter for å fremme økumenisk dialog og forsoning mellom de kristne av forskjellige trosretninger.
Fra 1962 til 1965 deltok erkebiskop Lorenz Jaeger Andre Vatikankonsil, med Heribert Mühlen som sin peritus, eller teologiske ekspert. Erkebiskopen fremholdt Kirken var kommet til «avslutningen av den konstantinianske era,» og trengte til en oppdatering av presentasjonen av sin lære som tiden skred frem.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal i 1965 av pave Paul VI, med San Leone I som tittelkirke.
Jäger satt senere i den kardinalskommisjon Paul VI satte til å granske Den hollandske katekismes teologiske ortodoksi. De andre kardinalene var Charles Journet, Joseph Frings, Joseph-Charles Lefèbvre, Ermenegildo Florit og Michael Browne, koordinert av moralteologen Pietro Palazzini. Man var opptatt av katekismens presentasjon av katolsk lære vedrørende for eksempel skaperverkets og arvesyndens natur, kristologiske spørsmål, messens og eukaristiens natur, kirkens ufeilbarlighet, prestedømmets natur og forskjellige andre moralske og dogmatiske punkter. Som et svar til Vatikanets kommisjon utgav de nederlandske biskopene til den femti sider lange rapporten som et vedlegg til katekismen.
Ved sin 80-årsdag den 23. seotember 1972 tapte han retten til å delta på fremtidige pavevalg, i pakt med de nye pavevalgsregler.
Kardinalen trakk seg tilbake fra erkebispestolen i Paderborn den 30. juni 1973, etter 31 års bispetjeneste.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Almindelig Hospital (København)
Almindelig Hospital var et sykehus som lå i Amaliegade i Frederiksstaden i København.
Wergelandsparken
Wergelandsparken er et parkanlegg i sentrum av Kristiansand. Parken ligger ved Øvre torv og ble anlagt av Oscar Wergeland i årene 1859-1860.
Almindelig Hospital (København)
Almindelig Hospital var beregnet for «alminnelige» mennesker i fattige kår, i motsetning til det finere Frederiks Hospital, hvis bygninger fremdeles eksisterer på den andre side av Amaliegade.
Wergelandsparken
Fra 1866 hadde parken en fontene i sentrum, men denne ble i 1908 flyttet til fordel for en statue av Oscars bror, dikteren Henrik, utformet av Gustav Vigeland. Skulpturen, en gave fra Henrik Wergelands fødeby, ble reist i forbindelse med 100-års jubileet for hans fødsel. Motivet for Vigelands utforming av Wergeland skal ha vært noen linjer fra diktet Mig Selv: I dag forbindes først og fremst parken med Henrik Wergeland, men det er hans bror som er opphav til navnet.
Almindelig Hospital (København)
Bygningen var oppført i perioden 1766–1769 i louis seize etter tegninger av Nicolas-Henri Jardin. Johan Christian Conradi ledet oppføringen som murermester og entreprenør. Den 33 fag lange bygningen i tre etasjer og med mansardtak kostet med innredning i alt 87,000 riksdaler.
Koleraepidemien i 1853 fikk gode vilkår på hospitalet hvor det bodde 1,200 mennesker, stuet sammen under usle forhold. I løpet av en måned ble 616 pasienter angrepet, hvorav 538 døde.
Wergelandsparken
I de siste årene har en sponsorgruppering sørget for at parken har gått fra forfall til en velholdt oase i byens sentrum. Sponsorgruppen klarte å samle inn en million kroner til blomster og belysning i parken. Om våren finner man 8 500 løkblomster som byttes ut med 7 770 sommerblomster i juni, og parken framstår med parkvesenets hjelp som noe av en juvel i byen. Utescene mot Øvre torv. Flere av byens eldre og viktige bygninger som Latinskolen (1736/1855), Rådhuset (1864), Domkirken (1885), Brandvakten (1894) og Håndverkerforeningens bygg med restaurant Vindmøllen (1917) omkranser parken og torvet.
Almindelig Hospital (København)
Innvielsen av Københavns Kommunehospital i 1863 var en avlastning for Almindelig Hospital. Sykehuskomplekset ble revet i 1895 da det i mellomtiden i 1892 var blitt avløst av et nytt kompleks på Nørre Allé på Nørrebro ved arkitekt Vilhelm Petersen.
Den nåværende lange, ensartede boligeiendommen med dyrefrise under taket ble oppført som erstatning i 1896 i Amaliegade 26–36 ved arkitekt Ole Boye.
I 1919 flyttet sykehuset videre til Sankt Johannes Stiftelses bygninger i Ryesgade, hvor institusjonen fra 1941 ble betegnet Nørre Hospital og Københavns Plejehjem.
Fra 1940-tallet ble sykehuset i stigende grad benyttet til pleiepasienter. I 1978 ble Nørre Hospital nedlagt, bygningene på sjøsiden revet og erstattet av det nye Plejehjemmet Sølund.
Et kjent fattiglem var byggespekulanten Hellig-Hansen som døde her i 1923.
Damaskus
Damaskus (arabisk: Dimašq) er hovedstaden og den største byen i Syria, med Aleppo som den nest største. Damaskus er også en av de eldste sammenhengende bebodde byene i verden, med en trolig kontinuerlig bosetting i nærmere 8000 år, hvorav de siste 4000 år som by. Et annet navn på byen er Sjam (شَام).
Byen ligger i et skjæringspunkt av gamle karavaneveier mellom Middelhavet og Arabia. Damaskus har gode forbindelser til Beirut via Bekaadalen, og til Amman i Jordan. Området er tørt og karrig, og det er tidvis vannmangel og rasjonering av vann i byen.
Damaskus har eldgammel historie, er verdens eldste hovedstad og en av verdens eldste byer. Det er dokumentert dyrking av korn i området omkring 8000 før vår tidsregning, altså i perioden med varmt klima som fulgte etter yngre dryas. Kontinuerlig bosetting kan trolig føres tilbake fra 6000 før vår tidsregning til i dag. Byen lå i utkanten av skogbeltet øst for Libanonfjellene i oldtiden, og i vekstbeltet for ville kornslag i den fruktbare halvmåne.
Byen har opplevd en eksplosiv vekst, med en dobling i befolkningens antall hvert tiende år siden 1970, og en vekst på 27 prosent bare i 2005 til 3,5 millioner innbyggere.
Geografi
Damaskus ligger omtrent 80 km fra middelhavskysten, i ly av den Antilibanonfjellene. Byen ligger på et platå 680 m over havet. Den har et areal på 105 km², hvorav 77 km² er urbane områder og Jabal Qasioun dekker resten. Damaskus var tidligere omgitt av en oase, Ghoutaregionen (الغوطة), som fikk vann fra Baradaelva. Ghoutaoasen har gått ned i størrelse med den raske ekspansjonen av boliger og industri i byen, og er nå nesten tørrlagt. Den har også blitt forurenset av byens trafikk, industri og kloakk. Gamlebyen, omgitt av bymuren, ligger på sørsiden av elven Barada som er nesten tørrlagt (3 cm igjen). Her ligger blant annet Bibelens Rette Gate («gaten som kalles Den rette») hvor en rekke bibelske hendelser fant sted. Helt i enden av gaten ligger Ananias' hus, hvor Paulus fikk synet igjen og startet sin misjonsgjerning. Langs nord-delen av gaten ligger i dag en del kristne kirker, blant annet en større gresk-ortodoks. Vest for gaten er et lite torg ved Omayade-moskeen, den tredje viktigste helligdommen innen islam, og umiddelbart sør for dette ligger basaren med utallige labyrinter og butikker. Sørøst, nord og nordøst for gamlebyen ligger forstadsområder med en historie som strekker seg tilbake til middelalderen: Midan i sørvest, Sarouja og Imara i nord og nordvest. Disse distriktene oppsto opprinnelig langs veiene som fører ut av byen, nær gravene til religiøse figurer. I det 19. århundre vokste det fram landsbyer langs bakkene på Jabal Qasioun. Disse ble opprinnelig bosatt av kurdiske soldater og muslimske flyktninger fra de europeiske regionene av Det osmanske riket som hadde falt under kristent herredømme. Dermed ble de kjent som al-Akrad (kurderne) og al-Muhajirin (migrantene). De lå to til tre kilometer nord for den gamle byen.
Fra slutten av det 19. århundre begynte et moderne administrativt og kommersielt senter å ta form på vestsiden av gamlebyen, rundt Barada, sentrert på området kjent som al-Marjeh (enga). Al-Marjeh ble raskt navnet på det som i utgangspunktet var det sentrale torget i det moderne Damaskus, hvor rådhuset er plassert. Domstolene, postkontoret og jernbanestasjonen var plassert noe høyere, litt mot sør. Det kommersielle og administrative sentrum for den nye byen ble etterhvert gradvis flyttet nordover fra dette området.
I det 20. århundre utviklet det seg nyere forsteder nord for Barada, og til en viss grad også i sør, på bekostning av Ghoutaoasen. Fra 1955 ble den nye bydelen Yarmouk et andre hjem for tusenvis av palestinske flyktninger. Byplanleggere foretrakk å bevare Ghouta så langt som mulig, og i den senere delen av det 20. århundre var de viktigste områdene for utvikling i nord, i det vestlige Mezzehdistriktet og senest langs Baradadalen i DuMar normal C i nordvest og på fjellsidene på Berze i nordøst. Fattigere områder, ofte bygget uten offisiell godkjennelse, har det for det meste utviklet seg sør for hovedbyen.
Klima
Damaskus har et varmt tørt klima (Köppen BSH), på grunn av regnskyggeeffekten av Anti-Libanonfjellene og de rådende havstrømmene. Somrene er tørre og varme med mindre fuktighet. Vintrene er milde og forholdsvis regnfulle, noen ganger med snø. Årlig nedbør er rundt 220 mm som i hovedsak faller fra september til mai.
Demografi
På grunn av høy fødselsrate og den store innvandringen fra landsbygda omkring har befolkningen i Damaskus, særlig i andre halvdel av det 20. århundre, hatt en meget sterk vekst. I 1943 bodde bare 286,000 mennesker i byen, i 1960 en halv million. I 1980 var dette tallet fordoblet og i 2010 hadde byen 1,8 millioner innbyggere.
Flertallet av befolkningen i Damaskus er arabere, den nest største etniske gruppen er kurdere. Det eksakte antallet av disse er ukjent fordi mange kurdiske flyktninger har kommet fra Tyrkia og Irak, men har ikke blitt syriske borgere. De har bosatt seg i hovedstaden med håp om arbeid.
Flertallet av innbyggerne i Damaskus, rundt 85 prosent, er sunnimuslimer. Det antas at det er mer enn 2000 moskeer i Damaskus, den mest kjente er den Umayyademoskeen. Kristne utgjør 10 prosent av befolkningen. Det er noen få kristne distrikter i byen, for eksempel Bab Tuma, Qassaa og Ghassani, med mange kirker.
Det er et lite jødisk samfunn i Haret al-Yahud, det jødiske kvartalet. De er restene av et gammelt og mye større jødisk nærvær i Syria. Dette går tilbake minst til romertiden, om ikke før, til kong Davids tid.
Erlend Klarholm Nilsen
Erlend Klarholm Nilsen (født 1978) er en norsk komponist, skuespiller og komiker som har jobbet mye sammen med Stein Johan Grieg Halvorsen. De ble kjent for sine mange musikalske imitasjoner i den musikalske humorserien Slå på ring på NRK (2001 og 2005).