cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brian Sternberg
Brian Sternberg (født 21. juni 1943, død 23. mai 2013) var en amerikansk stavhopper med tidligere verdensrekordholder i stavsprang for menn. I 1963 ble han lam fra nakken og ned etter en trampolineulykke.
Sternberg var den første stavhopperen som hoppet 5,00 m i historien den 27. april 1963. Han satte enda to verdensrekorder, 5,05 m den 25. mai 1963, og 5,08 m den 7. juni 1963.
Fire uker etter å ha hoppet sin nyeste verdensrekord, under forberedelsen av en tur til Russland hadde Sternberg trampolinetrening. Under et av hoppene, en dobbel salto med en halv skru, landet han på hodet midt på trampolinen, der ingen kunne hjelpe han. Ulykken førte til at Sternberg ble lam fra nakken og ned, og satt i rullestol resten av livet sitt.
5. serierunde i OBOS-ligaen 2021
Alle kampene i '''5. serierunde i OBOS-ligaen 2021''' ble spilt lørdag 12. juni.
Gammarus varsoviensis
Gammarus varsoviensis er en art innenfor familien Gammaridae, av ordenen Gammaridea - som inngår i gruppen av amfipoder.
Den er ikke funnet i norske farvann eller i nordlige Atlanterhavet.
Dyrsfjorden
Dyrsfjorden er en fjord på nordsida av Ringvassøya i Karlsøy kommune i Troms. Fjorden er 2,5 km lang, og går sørover fra innløpet mellom Dyrsnes og Lynggammen til Ravnhaugen i botn av fjorden. Bygda Mikkelvik ligger på vestsida av fjorden, som forøvrig er ubebodd.
Blossom Dearie
Blossom lærte piano og flyttet etter gymnaset til Manhattan der hun sang i storband ledet av Woody Herman og Alvino Rey. I perioden 1952–1956 drev hun egen vokaloktett i Frankrike med navnet «Blue Stars of France» (senere Swingle Singers) som i 1954 fikk en stor hit med en fransk-tekstet utgave av Lullaby of Birdland som jo ligger i New York. Ellers utga hun et titall plater i trioer og kvartetter, med kjente musikere som Ray Brown; seks av de på Verve Records som Norman Grantz hadde startet i 1956, det året hun forlot Paris for Greenwich Village. Utpå 60-tallet tilbrakte hun mye tid i London der det ble fire plater på britiske Fontana Records. Siden 1974 ga hun ut over femten plater på sitt eget plateselskap Daffodil Records. Hun skrev filmmusikk til flere filmer og opptrådte i hjembyen frem til 2006.
Dearie samarbeidet også med den norske jazzvokalist Karin Krog (født 1937), som i mars 1972 brakte henne til Dearies første konsert i Oslo med Spike Wells (født 1946) på trommer. Dette avstedkom også en innspilling for norsk radio, sendt den 28. mai 1972. På sin utgivelse As you are fra 1978 hadde Krog med Dearie sine komposisjoner «Isn't that the thing to do» og «I'm shadowing you», mens Asmund Bjørken i 1979 på Accordion Jazz my way spilte inn Dearie sin komposisjon «Sweet Georgie Fame» til ære for den britiske jazzpianist Georgie Fame (født 1946). I 1984 utkom Thorgeir Stubø's plate Jazz alive med Dearie's «I like you, you're nice». Blant Dearie's gode musikkollegaer var John Lennon, og hennes «Hey John» til ære for Lennon ble i 1987 innspilt av Oslo 13 på plata Off balance.
På NRK Radio kunne man på 1980-tallet høre Blossom Dearie och Steve Dobrogosz trio på svensk radio P2. Dearie og Krog opptrådte på amerikansk fjernsyn i 1981. Programmet På pianokrakken med Blossom ble sendt i april 1987 på NRK Radio. Sammen med Terje Gewelt (født 1960) på bass, opptrådte hun på Engebret Café i Oslo i slutten av oktober, 1990.
I 2012 utkom platen The Good Life, Celebrating Blossom Dearie med den norske jazzvokalist Tone Franck og trioen til den danske pianist Nikolaj Bentzon.
Hun ble i 1955 gift med den belgiske jazzfløytist Bobby Jaspar (1926–1963) som hun traff i Paris. Navnet Dearie Blossom kommer av det keltiske Dearie (av farens aner), mens Blossom viser til blomstring, hun var jo født på våren mens det blomstret. Dette var like ved Albany, i byen East Durham der foreldrene bodde. Moren emigrerte fra Oslo og møtte en bartender med skotsk bakgrunn.
Liste over flaggbærere for Ghana under OL
Liste over flaggbærere for Ghana under OL inneholder samtlige idrettsutøvere som har båret Ghanas flagg under åpningsseremoniene til sommer- og/eller vinter-OL.
1826 i Danmark
Begivenheter i året 1826 i Danmark.
Paulo Futre
Futre ble tidlig del av ungdomsavdelingen til. Hans første kamp for seniorlaget spilte han under en tur til Brasil i mai 1983. Fire måneder senere fikk han sin landslagsdebut i en femmålsseier over. Bare sytten år, seks måneder og 21 dager gammel ble han s yngste landslagsspiller noensinne.
Sportings tilhengere hadde store forventninger til lagets store stjerneskudd. Sjokket ble derfor stort da Futre på sommeren i 1984 valgte å forlate Sporting til fordel for.
Allerede etter én sesong med Porto var han nær ved å selges videre. Men en overgang til kollapset i siste liten fordi klubbene ikke kom til enighet om en betalingsordning. Futre forble dermed hos Porto i to år til. De to sesongene ble de to viktigste i klubbens historie til da. I 1985/86-sesongen vant Porto seriemesterskapet, og kvalifiserte seg dermed påfølgende sesong for Serievinnercupen, hvor Porto var heldig med trekningene av motstandere fram til finalen hvor de overraskende slo favoritten med 2-1.
Tricholinopteridius
Tricholinopteridius er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Paulo Futre
I 1987 kom Atlético Madrid tilbake på banen. Presidentkandidat Jesús Gil kom til enighet om en overgang og vant presidentskapet i Atlético med klar margin med løftene om å hente Futre og den argentinske treneren César Luis Menotti til klubben. I seks sesonger var Futre kaptein og største stjerne for en klubb som under tiden var kjent for hyppige trenerskifter.
Tricholinopteridius
Utbredelse
Arten lever på Madagaskar.
Systematisk inndeling
Slektslisten følger. Gruppen blir ofte slått sammen med Xystrocerini eller med Auxesini. Av og til plasseres den i underfamilien Lamiinae.
Emilie Siegenthaler
Emilie Siegenthaler (født 19. september 1986) er en sveitsisk terrengsyklist.
Yuan Qiqi
Yuan Qiqi (født 26. oktober 1995) er en kinesisk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp.
Federal Maritime Commission
Federal Maritime Commission (FMC) er et amerikansk føderalt forvaltningsorgan som har ansvar for å regulere sjøtransport i USAs utenrikshandel, herunder visse bransjer innen shipping og spedisjon, havneoperatører og cruiseindustrien.
Yuan Qiqi
Hun representerte Kina under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i forsøksheatet på 100 meter.
Federal Maritime Commission
FMC ble opprettet 12. august 1961.
Kongsvinger Futsal
Kongsvinger Futsal (stiftet 9. mars 2009 ) er et futsallag fra Kongsvinger.
Carl Bertilsson
Bertilsson ble olympisk mester i turn under OL 1908 i London. Han var med på det svenske laget som vant lagkonkurransen i mangekamp foran Norge. Det var åtte lag som deltok i lagkonkurransen i mangekamp, og hvert lag hadde mellom 16 og 40 turnere.
Monte Patria
Monte Patria er en kommune i Limarí-provinsen i regionen Coquimbo i det nordlige Chile. Monte Patria ligger nær byen Ovalle og den kunstige innsjøen La Paloma. Monte Patri ble grunnlagt i 1605 som Monterrey, et navn som etter noen år ble endret.
Demografi
Ifølge folketellingen foretatt av det chilenske statistiske sentralbyrået Instituto Nacional de Estadísticas (INE) i 2002 har Monte Patria en befolkning på 30,276 innbyggere, hvorav 15,351 er menn og 14,925 kvinner. Et flertall av befolkningen (16,936) bor på landet, mens de resterende (13,340) bor i byområder. Ifølge INE finnes det tre urbane områder i kommunen: byene Monte Patria og El Palqui og tettstedet Chañaral Alto. Kommunen har et areal på totalt 4,366.9 km².
Konsilet i Clermont
Konsilet i Clermont var en blandet synode av geistlige og lekmenn i den katolske kirke som ble avholdt 27. november 1095 i Clermont i Frankrike. Konsilet utløste det første korstoget.
Østromerrikets keiser, Alexios I Komnenos sendte i 1095 utsendinger til vesten som ba om militær assistanse mot seldsjukkene. Denne beskjeden ble mottatt av pave Urban II ved konsilet i Piacenza. I november samme år kalte Urban sammen til konsilet i Clermont for å diskutere saken ytterligere. I innkallingen til konsilet ba Urban biskopene og abbedene som han adresserte direkte, ta med seg de fremste adelige i deres provinser.
Konsilet varte fra 19. november til 28. november. Rundt 300 geistlige fra hele Frankrike deltok. Urban diskuterte cluniasensiske reformer i kirken, og utvidet også ekskommunikasjonen til Filip I av Frankrike for hans umoralske ekteskap med Bertrada av Montfort. 27. november talte Urban for første gang om problemene i øst, og han erklærte bellum sacrum mot muslimene som hadde okkupert det hellige land og angrep Østromerriket.
Der er seks hovedkilder til informasjon om denne delen av konsilet. Det anonyme Gesta Francorum («frankernes gjerninger») hadde innflytelse på andre: Fulcher av Chartres, Robert Munken, Baldrik, erkebiskop av Dol og Guibert de Nogent som tydeligvis var til stede på konsilet. Et brev har overlevd som ble skrevet av Urban selv i desember 1095.
Ifølge Fulcher av Chartres som skrev en versjon av talen i Gesta Francorum Jerusalem Expugnantium, tok Urban for seg forskjellige misbruk av kirken som simoni og mangel på trofast støtte til Guds fred:
Robert av Rheims innlemmet i 1106/1107 en utvidet versjon av Urbans tale i sin Historia Iherosolimitana. Der presenterer han kallet til «frankernes rase» som en konklusjon, eller nærmere bestemt en peroratio, på Urbas maning til ortodoksi, reform og underkastelse til kirken. Robert beretter at paven ba vestlige kristne, fattige og rike, om å komme grekerne til hjelp i øst fordi «Deus vult» («Gud vil det»). Deus vult var ropet som Urban endte sin siste tale under konsilet med. Robert sier at Urban lovet tilgivelse av syndene for de som dro østover, selv om han antagelig ikke mente det som senere ble kalt avlat. Videre sier han at Urban la vekt på å gjenerobre det hellige land fremfor å hjelpe grekerne. Tiårene i mellom og hendelsene i det første korstog har med sikkerhet endret denne vektleggingen. Ifølge Robert listet Urban opp forskjellige sjokkerende overtredelser fra muslimene: «De omskjærer de kristne, og blodet fra omskjæringen sprer de enten utover altrene eller tømmer det døpefontene.» Han fortsetter å regne opp flere andre påståtte overgrep i provoserende bilder hentet fra hagiografien, men nevner ikke avlat. Kanskje i etterpåklokskapens lys får Robert Urban til å gi råd om at kun riddere burde dra, ikke de gamle og svake, heller ikke prester uten tillatelse fra deres biskoper, «for slike er mer til hinder enn til hjelp, mer en byrde enn fordel... heller ikke burde kvinner dra ut i det hele tatt, uten deres ektemenn eller brødre eller verger.»
Omtrent samtidig skrev erkebiskopen av Dol, Baldrik, sin beretning, som i store deler var tuftet på Gesta Francorum. Baldrik forteller om en følelsesladet preken om muslimenes overgrep og om gjenerobring av det hellige land. Baldrik gjengir uttrykksmåter som sannsynligvis appellerte til ridderskap. I likhet med Fulcher skriver også han at Urban sterkt beklaget volden som de kristne ridderne fra Gallia hadde gjort seg skyldige i. Ifølge Baldrik skal Urban ha ropt «Det er mindre ondt å svinge ditt sverd mot sarasenere», og han skal ha sammenlignet disse gallerne med de gammeltestamentlige amalkittene. Han skal ha ønsket å se riddernes vold foredlet i Kristi tjeneste gjennom forsvar av kirkene i øst som om de forsvarte en mor. Baldrik slår fast at Urban der og da utnevnte biskopen av Puy til å lede korstoget.
Guibert, abbeden av Nogent, beretter også at Urban la mer vekt på gjenerobringen av det hellige land enn på å yte hjelp til grekerne eller andre kristne der. Urbans tale, i Nogents versjon, la vekt på helligheten til det det hellige land som måtte være på kristne hender for at profetiene om endetiden kunne oppfylles.
Urbans eget brev som var adressert til de troende «som venter i Flandern», nevner ikke gjenerobring av Jerusalem i klare ordelag. Han kaller bare til hjelp for de østlige kirkene. Her utpeker han Adhemar av Le Puy til å lede korstoget, som skal starte på Marias himmelfarts dag, det vil si den 15. august.
Rhombosternum
Utseende
Ganske små (2-3 millimeter), bredt ovale, gjerne rødlige vannkjær. Oversiden er fint punktert og halvblank.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Gösta Åsbrink
Karl Gösta Åsbrink (født 18. november, 1881 død 19. april 1966) var en svensk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1908 i London og 1912 i Stockholm.
Åsbrink ble olympisk mester i turn under OL 1908 i London. Han var med på det svenske laget som vant lagkonkurransen i mangekamp foran Norge. Det var mellom 16 og 40 deltakere på hvert lag. Under OL 1912 tok Åsbrink en sølvmedalje i moderne femkamp bak landsmannen Gösta Lilliehöök.
Liste over flaggbærere for Grenada under OL
Liste over flaggbærere for Grenada under OL inneholder samtlige idrettsutøvere som har båret Grenadas flagg under åpningsseremoniene til sommer- og/eller vinter-OL.
Mazoon Al-Alawi
Mazoon Al-Alawi (født 14. november 1997) er en omansk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp. Hun deltok på 100 meter under Sommer-OL 2016 og Sommer-OL 2020.
Hun fikk bronse på 100 meter under Arabisk mesterskap i friidrett 2017.
Idrettskarriere
Al Alawi deltok i Arabisk mesterskap i friidrett 2013, og kom der på niendeplass i lengdehopp, og hun deltok på Omans stafettlag som fikk bronse på 4 x 100 meter stafett. Hun deltok i det asiatiske juniormesterskapet i friidrett 2014, men ble der slått ut i semifinalen på 100 meter og i forsøksheatet på 200 meter. Under Sommer-OL for ungdom 2014 var hun flaggbærer under åpningsseremonien. Der fikk hun 17. beste tid i kvalifiseringen på 100 meter, og løp deretter C-finalen, som hun vant med ny personlig rekord på 12,50 sekunder. Hun deltok også på 8 x 100 meter stafett (miks, blandede lag), der laget hennes kom på sjetteplass. Hun deltok på 100 meter og 200 meter under Asialekene 2014, men ble slått ut i forsøksheatet på begge distansene.
Under Arabisk mesterskap i friidrett 2015 kom hun på åttendeplass på 100 meter. Hun deltok i Asiamesterskapet i friidrett innendørs 2016, og ble der slått ut i forsøksheatet på 60 meter og 60 meter hekk. Hun fikk sølv på 100 meter hekk under Vestasiatisk juniormesterskap i friidrett 2016, og under Arabisk juniormesterskap i friidrett 2016 fikk hun sølv på 100 meter og bronse på 100 meter hekk. Hun deltok i Juniorasiamesterskapet i friidrett 2017, og kom der på sjetteplass på 100 meter og femteplass på 100 meter hekk. Hun representerte Oman under Sommer-OL 2016, og kom på tredjeplass på 100 meter i innledende runde, men ble deretter slått ut i forsøksheatet.
Islamic Solidarity Games 2017 ble arrangert i Baku, og Al Alawi kom der på femteplass på 100 meter hekk, men ble slått ut i semifinalen på 100 meter. Hun satte personlig rekord i forsøksheatet på 100 meter, med 12,02 sekunder. Hun deltok i Arabisk mesterskap i friidrett 2017, og fikk der bronse på 100 meter. Under VM i friidrett innendørs 2018 satte hun personlig rekord på 60 meter, med 7,78 sekunder, men ble slått ut i forsøksheatet. I 2019 fikk hun sølv på 100 meter under GCC Women Games.
Hun representerte Oman under Sommer-OL 2020, der hun deltok på 100 meter. Hun løp på 12,35 i den innledende runden, men hun gikk ikke videre til forsøksheatet.
Hoi Ying Karen Kwok
Hoi Ying Karen Kwok (født 22. september 1986) er en hongkongkinesisk handikappet bocciaspiller, som konkurrerer i klassen BC2, som er en av klassene for utøvere med cerebral parese.
Karriere
Kwok deltok ved Verdenscupen i boccia 2003, der hun kom på 17.-plass individuelt. I lagkonkurransen der kom Hongkong på 9.-plass. Ved Paralympiske sommerleker 2004 i Athen gikk hun ikke videre fra gruppespillet, der hun vant én og tapte to kamper. Hun endte med det på 22.-plass. I lagkonkurransen kom Hongkong på tredjeplass i sin gruppe i gruppespillet, og gikk med det ikke videre til sluttspillet, men endte på 6.-plass.
I 2008 ble hun paralympisk mester individuelt. Ved Paralympiske sommerleker 2008 i Beijing vant hun alle tre kampene i gruppespillet, og spilte seg fram til finalen. I finalen slo hun britiske Nigel Murray 5-3, og vant med det turneringen. Hongkong tapte kvartfinalen i lagkonkurransen, med 4-8 mot Spania, og endte med det på 5.-plass.
Ved Asia- og sørstillehavsmesterskapet i boccia 2009 nådde hun finalen, der hun møtte japanske Takayuki Hirose. Kwok tapte imidlertid finalen 1-4, og fikk med det sølv i dette mesterskapet. I lagkonkurransen ble Hongkong slått ut av Kina i kvartfinalen, og kom på 7.-plass. Året etter deltok hun ved VM i boccia 2010 i Lisboa. I gruppespillet det vant hun alle sine tre kamper, og gikk videre til sluttspillet. Der vant hun 16.-delsfinalen, men tapte deretter 8.-delsfinalen mot canadiske Adam Dukovich. Hun kom dermed på 10.-plass individuelt i klassen BC2. I lagkonkurransen tapte Hongkong for Irland i kvartfinalen, og endte på 6.-plass. Semme år kom hun også på 10.-plass ved Para-asialekene 2010 i Guangzhou i Kina.
Hun deltok ved Verdenscupen i boccia 2011 i Belfast. Individuelt kom hun på 8.-plass, etter at hun vant to av sine tre kamper i gruppespillet, og slo ut først Robert Mezik, deretter Fiona Lyons, men ble slått ut av brasilianske Maciel Sousa Santos i kvartfinalen. Hongkong gikk ikke videre til sluttspillet i lagkonkurransen, og endte på 14.-plass.
Ved Paralympiske sommerleker 2012 deltok hun både individuelt og i lagkonkurransen. Hun ble slått ut av kinesiske Kai Zhong i 16.-delsfinalen, og i lagkonkurransen ble Hongkong slått ut av Storbritannia i kvartfinalen, med tap 3-11.
Trollsåsbakken
Trollsåsbakken var en hoppbakke i Kodal. Den ble revet 6. januar 2007. Den hadde et K-punkt på 32 meter, og bakkerekorden var på 44 meter.
Gammarus abscisus
Gammarus abscisus er en art i slekten Gammarus innenfor familien Gammaridae, av ordenen Gammaridea - som inngår i gruppen av amfipoder.
Æthelred II av England
Æthelred II av England eller Æthelred the Unready («den rådville»), (født ca. 968, død 23. april 1016) var konge av England i to perioder, 978–1013 og 1014–1016. Han var sønn av kong Edgar og dronning Ælfthryth og var kun rundt 10 år da hans halvbror Edvard ble myrdet. Selv om Æthelred ikke personlig ble mistenkt for å ha vært involvert, ble mordet begått i festningen Corfe Castle av hans ledsagere, noe som gjorde det vanskelig for den nye kongen å samle nasjonen mot de militære angrepene til danene, særskilt etter hvert som legendene om helgendyrkelsen av hans bror som Edvard Martyren vokste.
Gammarus abscisus
Den er ikke funnet i norske farvann eller i nordlige Atlanterhavet.
Æthelred II av England
For å unngå de danske angrepene betalte Æthelred seg fri ved å betale danegeld, til den danske kongen. Kanskje i et forsøk på gjengjelde beordret Æthelred en massakre på danske bosettere i 1002. Året etter ble England invaderte av den danske kongen Svein Tjugeskjegg og i årene som fulgte måtte Æthelred betale stadig mer inntil Svein aktet å erstatte ham som konge. Æthelred flyktet til Normandie, og Svein ble ny konge av England. Da danskekongen døde etter kort tid, kom Æthelred tilbake som konge i 1014. Den siste tiden inntil han døde i 1016 var preget av desperat kamp mot Sveins sønn Knut. Selv hans sønn Edmund Jernside gjorde opprør mot ham.
Hans tilnavn på engelsk, the Unready, «den rådville» eller «den ubesluttsomme», er en feil oversettelse av det angelsaksiske ordet unræd, som har betydningen «dårlig rådet», i seg selv en vri på kongens navn Æthelred som har betydningen «edelt rådet». Tilnavnet synes heller å markere nedsettende om kongens rådgivere enn beskrivelse av kongen selv.
Navnet
Fortellingen om Æthelreds beryktede tilnavn, angelsaksiske Æþelræd Unræd, forklarer langt på vei hvordan hans omdømme og respekt forfalt gjennom historien. hans fornavn, sammensatt av elementene æðele (tilsvarende norske edel og adel) og ræd (tilsvarende norske råd), Fornavnet er typisk for sammensatte navn for de som tilhørte kongefamilien i Wessex, og det er karakteristisk at det rimer med navnene på hans forfedre, som Æthelwulf («edel-ulv»), Ælfred («alve-råd»), Edvard («rik-beskyttelse»), og Edgar («rik-spyd»). Hans tilnavn Unræd er vanligvis oversatt til dagens engelsk som «The Unready» (mindre ofte, men mindre forvirrende som «The Redeless»), men ettersom dagens betydning av «unready» ikke lenger er likt middelalderens angelsaksiske motpart, skjuler oversettelsen meningsinnholdet i det angelsaksiske begrepet. Bosworth-Tollers Anglo-Saxon Dictionary definerer substantivet unræd på ulikt vis, men det synes alltid å ha vært benyttet nedsettende. Generelt har det betydningen «ondt råd», «dårlig plan», «dumhet». Bosworth-Toller nedtegner det ikke direkte som beskrivelse av en person; hovedsakelig beskriver det beslutninger og handlinger, og en gang gjelder det graden av Satans falskhet (se Syndefallet). Elementet ræd i unræd er elementet i Æthelreds navn som betyr «råd». Således er Æþelræd Unræd en vits i betydningen «Edelt råd, intet råd». Tilnavnet har alternativt blitt oversatt som et adjektiv: «dårlig-rådet», «dårlig-forberedt», «ubesluttsomt», dermed «Æthelred den dårlig rådgitte».
Tilnavnet synes å beskrive den dårlige kvaliteten til de råd som Æthelred fikk gjennom sin tid som konge, tilsynelatende til de rundt ham, i særdeleshet det kongelig råd som var kjent som Witan eller Witenagemot. Selv om tilnavnet ikke i seg selv antyder noe særskilt respektabelt om kongen, er det nedsettende i det ikke faktisk rettet mot kongen, men om de rundt ham som var forventet å gi den unge kongen god ræd (= gode råd). Historikere, både i middelalderen og i moderne tid, har i mindre grad fokusert på hva tilnavnet forteller om kongens rådgivere og isteden fokusert på framstillingen det gir av en tabbepreget, usikker, og uskikket konge. Ettersom tilnavnet først ble nedtegnet på 1180-tallet, mer enn 150 år etter Æthelred var død, er det tvilsomt at det bærer med seg antydninger om hvordan kongen ble sett på av sine samtidige eller nære samtidige.
I vurderingen til Chris Wickham, professor ved Universitetet i Oxford, var Æthelred en av de mest kraftfulle konger på 900-tallet, som greide å avslutte kontrollen til alle av de store adelsfamiliene over deres besittelser i to tiår etter 985, og selv om dette til sist ikke var til hans fordel, er det betydningsfullt at han opprettholdt styrken til å presse dem alle inn i privat liv til tross for den militære krisen i perioden.
Tidlige år
Historikeren Frank Stenton bemerket at «mye av det som har fått historikere til å fordømme Æthelred kan meget godt være til sist de omstendigheter som han ble konge.» Æthelreds far, kong Edgar, døde brått i juli 975 og etterlot seg to unge sønner. Den eldste, Edvard (senere Edvard Martyren) var antagelig ikke legitim (født utenfor ekteskap), Den yngste sønnen var Æthelred, og hans mor var Ælfthryth som Edgar hadde giftet seg med i 964. Hun var datter av Ordgar, ealdorman av Devon, og enke av Æthelwold, ealdorman av East Anglia. På tiden ved hans fars død var Æthelred neppe mer enn 10 år gammel (ikke mer enn 13 år). Edvard, den eldste av Edgars sønner, som ung mann hadde han etter sigende hyppige voldelige utbrudd, var den som naturlig ville ha etterfulgt faren på tronen til tross for hans unge alder, men han hadde «fornærmet mange viktige personer med sitt utålelig vold i tale og oppførsel.»
I uansett tilfelle var det en rekke av de engelske adelsmennene som motsatte seg Edvard som etterfølger og forsvarte Æthelreds krav på tronen; Æthelred var tross alt sønn av Edgars siste levende hustru, og det var ikke tvil om at han var ektefødt i motsetningen hva som kunne hevdes ved hans eldre bror. Begge sønnene, Æthelred særskilt, var for unge til å ha kunne spille noen særskilt rolle i den politiske manøvreringen i kjølvannet av Edgars død. Det var brødrenes ulike støttespillere, og brødrene selv som var ansvarlig for den uro som fulgte valget av etterfølger til den engelske tronen. Æthelreds sak ble ledet av hans mor, og var støttet av Ælfhere, ealdorman av Mercia, og Æthelwold, biskop av Winchester Edvards krav ble støttet av Dunstan, erkebiskop av Canterbury og Oswald, erkebiskop av York, og andre adelsmenn, blant annet Æthelwine, ealdorman av East Anglia, og Byrhtnoth, ealdorman av Essex. Til sist var det Edvards tilhengere som viste seg sterkest, og han ble kronet som konge ved kroningsteinen i Kingston upon Thames før året var omme.
Edvard var konge i kun tre år før han ble myrdet av medlemmer av Æthelreds husholdning. Selv om kunnskapen om Edvards korte styre er liten, er det kjent at den var preget av politisk uro. Edgar hadde gitt omfattende bevilgninger av landområder til klostre som forfulgte nye klosteridealer for kikelige reformer, men disse forstyrret adelens tradisjonelle beskyttelse. Slutten på Edvards harde styre ble en omstøtning av denne politikken hvor adelen fikk tilbake deres tapte eiendommer eller fikk nye. Dette ble motarbeidet av erkebiskop Dunstan, men i henhold historikeren Cyril Hart, «Tilstedeværelsen av kirkereformer på begge sider indikerte at konflikten mellom dem var like avhengig av eierskap til jordeiendommer og lokal makt som kirkelige legitimitet. Tilhengerne til både Edvard og Æthelred kan bli sett på som tilegnelse av eller gjenvinning av klostereiendom.» Uansett, tilslutningen for Edvard må ha vært sterk i klostersamfunnene. Da Edvard ble drept ved Æthelreds eiendom i Corfe Castle i Dorset i mars 978, falt arbeidet med å nedtegne hendelsen, foruten også reaksjonene på den, på skrivere i klostrene. Stenton har gitt et sammendrag av de eldste redegjørelsene på Edvards morder, som kommer fra et arbeid som lovpriste livet til helgenen Oswald av Worcester:
Uansett, i begynnelsen synes utsikten til den nye kongens offiserer og rådgivere på ingen måte å ha vært forblåst. I henhold til en kronikør skjedde kroningen av Æthelred med like stor jubel fra rådgiverne som fra det engelske folk. Simon Keynes merket seg at «Byrhtferth av Ramsey uttalte tilsvarende at da Æthelred ble vigslet inn som konge av erkebiskop Dunstan og erkebiskop Oswald, 'det var stor glede ved hans innvielse', og beskrev kongen i hans kroning som 'en ung mann som hevdet seg godt for sin alder, elegant i sin væremåte, med et attraktivt ansikt og kjekk framtoning'.» Æthelred kan ikke ha vært eldre enn 13 år ved dette året.
I løpet av disse første årene som konge utviklet Æthelred et nært forhold til Æthelwold, biskop av Winchester, som tidligere hadde støttet hans ikke vellykte krav på tronen. Da Æthelwold døde den 1. august 984 sørget Æthelred tungt over tapet, og han skrev senere inn i et charter fra 993 at hendelsen hadde fratatt landet en mann som ikke bare sørget for den prestelige omsorg og administrasjon, «ikke bare for mine interesser, men også de til alle innbyggere av landet.»
Konflikt med danene
England hadde hatt en periode med fred etter gjenerobringen av Danelagen (området hvor dansk lov var gjeldende) på midten av 900-tallet av kong Edgar, Æthelreds far. Imidlertid på begynnelsen av 980, da Æthelred ikke kan ha vært mer enn 14 år, begynte små grupper av danske vikinger å utføre en rekke angrep langs kysten av England. Områdene Hampshire, Thanet, og Cheshire ble angrepet i 980, Devon og Cornwall i 981, og Dorset i 982. En periode på seks år gikk før et nytt angrep langs kysten ble nedtegnet for året 988 som skal ha skjedd i sørvest. Her ble et berømt angrep utkjempet mellom de norrøne angriperne og thegnene i Devon. Stenton har skrevet at selv om denne rekken av isolerte angrep ikke hadde noen varig effekt på England som helhet, var «deres fremste historiske betydning at de brakte England for første gang inn i diplomatisk kontakt med Normandie.» I løpet av denne perioden søkte danene havn i Normandie etter å ha drevet angrep og herjing i England. De normanniske herskerne husket sin opprinnelse som et norrønt folk og lot danene søke havn. Det førte til alvorlig spenning mellom de engelske og normanniske hoffene, og ord om deres fiendskap nådde til sist fram til pave Johannes XV. Paven var villig til å få bilagt deres fiendskap mot hverandre, og foretok grep for hamre ut en fredsavtale mellom Æthelred av England og Rikard I av Normandie som til sist ble bekreftet i Rouen i 991.
Slaget ved Maldon
I august det samme året begynte en betydelig flåte med vikinger en vedvarende angrepsbølge i sørøstlige England. Den ankom utenfor Folkestone i Kent, og dro rundt sørøstkysten og opp elven Blackwater, kom til sist til dens elvemunning og okkuperte øya Northey Island.
Rundt 2 km vest for Northey ligger kystbyen Maldon hvor Byrhtnoth, ealdorman av Essex, var stasjonert med gruppe av sine thegner. Slaget som fulgte mellom de engelske og de norrøne er udødeliggjort av det angelsaksiske diktet Slaget ved Maldon som beskriver den nederlagsdømte, men heroiske forsøket til Byrhtnoth mot en overmakt. Et manuskript av Den angelsaksiske krønike hevder at det var nordmannen Olav Tryggvason som ledet vikingene, beregnet til å ha vært mellom 2000 og 4000 krigere.
Stenton oppsummerte hendelsene i slaget ved Maldon ut ifra lesningen av diktet som følgende:
Dette var det første av en rekke knusende nederlag som de engelske måtte gjennomgå; først beseiret av norrøne angripere fra antagelig ulik opprinnelse i Norden, og deretter av organiserte hærer fra Danmark.
England betaler tributt
I 991 var Æthelred rundt 24 år gammel. I kjølvannet av nederlaget ved Maldon ble det besluttet at de engelske skulle betale vikingene hva de ville ha, og så en gafol på 10 000 pund ble betalt for å få fred. Likevel er det antatt at den norrøne flåten som hadde beseiret Byrhtnoth ved Maldon fortsatte å herje den engelske kysten fra 991 til 993. I 994 kom en norrøn flåte, bestående av både daner og nordmenn, og som hadde økt i antall siden 991, opp utløpet av Themsen og seilte mot London.
Slaget som ble utkjempet fikk ingen avgjørelse. Det ble arrangert et møte med de norrøne lederne, og den fremste blant dem var Olav Tryggvason. Det ble inngått en urolig overensstemmelse. En avtale ble signert mellom Æthelred og Olav Tryggvason som sørget for et tilsynelatende sivilisert opplegg mellom angriperne og de engelske lederne, og som skulle regulere uenigheter og handel. Avtalen innbar også at drapene og herjingene fra tidligere år skulle være glemt, og i henhold til de etterlatt tekstene ble slått fast at 22 000 pund i gull og sølv skulle betales til de norrøne som prisen for fred. I 994 ble Olav Tryggvason, som allerede var døpt som kristen, bekreftet på nytt som kristen i en seremoni ved Andover i Hampshire; kong Æthelred sto som hans sponsor. Etter å ha mottatt gaver lovte nordmannen «at han aldri ville komme tilbake til England i fiendskap». Olav forlot deretter England med sine folk og kom faktisk aldri tilbake til England, men «andre deler av vikingenes hær synes å ha besluttet å bli værende i England ettersom det er åpenbart fra avtalen at en del hadde valgt å gå inn i kong Æthelreds tjeneste som leiesoldater, basert antagelig på Isle of Wight.»
Nye danske angrep
Den danske hæren herjet Cornwall, Devon, vestlige Somerset, og sørlige Wales i 997, Dorset, Hampshire, og Sussex i 998. I 999 herjet den Kent, og i år 1000 forlot den danske hæren England og dro til tilsynelatende til Normandie og hvor de tilsynelatende ble værende til neste år, kanskje for de engelske hadde nektet i den siste bølgen av angrep å imøtekomme de danske kravene om gafol (tributt), og som siden ble kjent som danegeld. Ettersom den danske hæren ble borte fra England resten av året, er det mulig at de var opptatt i slaget ved Svolder det samme året. Det skjedde et sted mellom Danmark og dagens Sverige, en samlet dansk-svensk hær som angrep en norsk og hvor Olav Tryggvason ble drept, uforstyrret av hendelsene i England. Dette plutselige fraværet av danske angrep benyttet Æthelred til å samle sin tanker, ressurser og hær: danenes avgang og fravær «gjorde det mulig for Æthelred å utføre en ødeleggelse av Strathclyde (et område i dagens Skottland), motivet for dette er en del av den tapte historie i nord.»
Året etter, i 1001, kom den danske flåten tilbake og herjet i vestlige Sussex. I løpet av disse angrepene vendte danene jevnlig tilbake til sin base på Isle of Wight. Senere var det et forsøk på å angripe sør i Devon, men de engelske greide å oppnå et vellykket forsvar i Exeter. Uansett må Æthelred ha følt et tap, og våren 1002 kjøpte han seg fri for en fred som kostet 24 000 pund. Æthelreds jevnlige utbetalinger av enorme danegeld er blitt fremmet som eksempler på hvor inkompetent hans regjering var og hvor kortsiktig han selv var. Keynes har i midlertidig pekt på at slike utbetalinger hadde vært praksis i minst et århundre allerede, og hadde vært benyttet Alfred av England, Karl den skallete av Det tysk-romerske rike og frankiske konger. I en del tilfeller kan det ha vært «den beste måten tilgjengelig for å beskytte folket mot tap av liv, hus, buskap, og avlinger. Om enn utvilsomt besværlig, det utgjør et mål for hvordan kongen kunne skaffe seg på utbredt støtte.»
Ekteskap
Æthelreds første hustru Ælfgidu døde i 1002, og samme år, noen få uker etter at Æthelred hadde betalt fred med danene, giftet han seg med sin andre hustru, Emma av Normandie. Hun var søster av hertug Rikard II av Normandie. I henhold til Stenton, «ingenting endelig kan bli sagt om den politiske bakgrunnen for ekteskapet. Det er ikke sikkert å anta at den anglo-normanniske avtalen i 991 var fortsatt gjeldende, og det er mulig, skjønt i helheten tatt i betraktning usannsynlig at angriperne hadde krysset fra England til Normandie sommeren 1000 hadde blitt værende der gjennom hele høsten og vinteren i hertugens fred. Det er også tvilsomt om ekteskapet gjorde mye for å klargjøre de anglo-normanniske forholdene.»
Det er en tradisjon i Normandie at Æthelred kort tid etter ble fornærmet av den normanniske hertugen og sendte en hær for å herje på Cotentinhalvøya for å få bedre selvfølelse. Ekteskapet knyttet uansett England og Normandie sammen med bånd som skulle vare i flere århundrer og med drastiske konsekvenser for England. Ekteskapet ga Æthelred retten til opphold i Normandie da danene til sist erobret England, og hans sønner ble oppdratt og utdannet ved det normanniske hoffet. Døren for normannisk innflytelse ble åpnet med denne dynastiske ekteskapforbindelsen.
Massakrer på alle norrøne
Æthelred brakte selv ulykke på seg selv og England ved «en politisk forbrytelse som Æthelred var skyldig av», da han beordret at alle danske menn i England skulle drepes. Massakren skulle skje den 13. november 1002, på sankt Brictius' dag. Ingen ordre av dette slag kunne bli utført i mer enn en tredjedel av England, andre steder var de norrøne for sterke. Men en av ofrene var Gunhild Haraldsdatter, søster av den danske kongen Svein Tjugeskjegg. Det ble dokumentert i Den angelsaksiske krønike at det norrøne samfunnet i Oxford fryktet for sine liv og søkte tilflukt i kirken. Byborgerne satte fyr på kirken og alle menneskene i den ble brent levende, blant dem danskekongens søster, hennes ektemann og deres sønn. I et charter til kirken i Oxford refererte Æthelred selv senere massakren, hvilket er et vitnemål at drapene ble husket lenge.
Det er sannsynlig at det var et ønske å hevne sin søster var et hovedmotiv for Svein Tjugeskjeggs invasjon av vestlige England det påfølgende året. Han hadde noen får år tidligere blitt kvitt sin hovedfiende i Norden, Olav Tryggvason, og indirekte ved norske jarler hadde han kontroll over Norge også, og hadde alliert seg med kongen av Sverige. Det er sannsynlig at hans flåte besto av krigere fra samtlige nordiske land, om enn antagelig flest fra Danmark. Ved 1004 var Svein i East Anglia hvor han herjet Norwich. I dette året ble han møtt av en hær ledet av en adelsmann fra East Anglia, Ulfkell Snilling, og selv om Ulfkell til sist ble beseiret utenfor Thetford, påførte han den danske hæren store tap, og greide nesten å ødelegge deres skip. Den danske hæren forlot England og seilte tilbake til Danmark i 1005, kanskje på grunn av de tap de hadde fått i East Anglia, men kanskje også grunnet en alvorlig hunger som påvirket det europeiske fastlandet og De britiske øyer dette året.
Et nytt angrep det påfølgende året kom tidlig i 1007, men ble avverget ved å kjøpe seg fri for 36 000 pund, og for de neste to årene var England fri fra angrep. I 1008 opprettet den engelske ledelsen en ny flåte med krigsskip, organisert på nasjonal skala, men dette opplegget ble svekket da en av dens ledere selv dro i viking. Kongen og hans råd besluttet å ikke risikere den i generell aksjon. I historikeren Stenton vurdering: «Englands historie i den neste generasjonen ble faktisk bestemt mellom 1009 og 1012... det forsmedelige sammenbruddet til det engelske forsvaret førte til tap av moral som var uopprettelig.» En dansk hær i 1009, ledet av Torkjell Høge og hans bror Hemming, var den mest overveldende hær som invaderte England siden Æthelred ble konge. Den herjet England inntil det ble kjøpt fred for den enorme sum av 48 000 pund i april 1012.
Invasjonen i 1013
Svein Tjugeskjegg satte i gang en storstilt invasjon i 1013 som hadde langt større målsetning enn å presse engelskmennene for danegeld; målet var selve den engelske kronen. Han viste seg som en større hærfører i stor skala enn noen annen norrøn hærfører i sin generasjon, og ved slutten av 1013 hadde den engelske motstanden brutt sammen. Svein hadde erobret England og Æthelred ble nødt til å rømme landet og søke tilflukt i Normandie. Situasjonen endret seg brått da Svein døde den 3. februar 1014. Mannskapet på de danske skipene på elven Trent sverget sin troskap til Sveins sønn Knut, men de ledende engelske adelsmenn sendte en deputasjon til Æthelred i Normandie for å forhandle hans gjeninnsettelse på den engelske tronen.
Æthelred var påkrevd å sverge sin troskap til dem, å gjennomføre reformer i alle de ting som adelen mislikte og tilgi alt som hadde blitt sagt eller gjort mot ham i hans tidligere styre. Betingelsene for denne avtalen er av stor forfatningsmessig interesse for tidlig engelsk historie da de er den første nedtegnede pakt mellom en konge og hans undersåtter, og er også oppfattet som at de mange engelske adelsmenn underkastet seg Svein rett og slett for at de ikke hadde tiltro til Æthelred.
Æthelred satte deretter i gang et angrep mot Knut og hans allierte, mennene i Lindsey, men Knuts hær hadde ennå ikke fullført sine forberedelser. I april 1014 besluttet Knut å trekke seg ut av England uten å gå i kamp med Æthelred, og sviktet således sine allierte i Lindsey som måtte underkaste seg Æthelreds hevn. Knut kom tilbake i august 1015 med en stor hær. Situasjonen i England hadde da endret seg. Æthelreds sønn Edmund Jernside hadde gjort opprør mot sin far og etablert seg selv som konge i Danelagen (midtre og nordlige England). Dette området var rasende på både Knut og Æthelred for herjingen av Lindsey og var villige til å støtte Edmund i kamp mot både Knut og Æthelred.
Død og begravelse
I løpet av de neste månedene hadde Knut erobret det meste av England. Edmund ble tvunget til å forsone seg med sin far i forsvaret av London. Den 23. april 1016 døde Æthelred. Den påfølgende krigen mellom Knut og Edmund endte med en avgjørende seier for Knut i slaget ved Ashingdon den 18. oktober 1016. Slaget er omtalt i Knytlinga saga, sagaen om de danske kongene, som siterer et kvad av islendingen Ottar Svarte, en av Knuts skalder. Edmunds omdømme som en stor kriger var slik at Knut uansett gikk med på å dele England. Edmund fikk tildelt Wessex og Knut tok resten av landet bortenfor elven Themsen, men på nytt endret situasjonen seg da Edmund døde den 30. november samme år og Knut ble da konge av hele England.
Æthelred ble gravlagt i den gamle St. Pauls katedralen i London. Graven og hans monument ble ødelag sammen med katedralen i den store bybrannen i London 1666 (middelalderkatedralen ble siden erstattet av dagens St. Pauls katedral). Et moderne monument i krypten lister ham blant de betydningsfulle gravene som har gått tapt.
Ekteskap og avkom
Æthelred giftet seg ført med Ælfgifu, datter av Thored, jarl av Northumbria, en gang rundt 985. Deres kjente barn er:
I 1002 giftet Æthelred seg med Emma av Normandie, søster av hertug Rikard II av Normandie. Deres barn var:
Alle sønnene til Æthelred fikk navn etter hans forgjengere på den engelske tronen.
Arv og ettermæle
Senere perspektiver på Æthelred har vært mindre enn flatterende. Tallrike legender og anekdoter har kommet for å forklare hans mangler og svakheter, ofte utdyper de svært nedsettende hans karakter og feil. En slik anekdote ble gitt av William av Malmesbury (første halvdel av 1100-tallet), som forteller at Æthelred hadde avføring i døpefonten som barn, noe som fikk Dunstan til å spå at det engelske monarkiet ville bli veltet i hans tid. Fortellingen er ikke annet enn fri diktning, og en tilsvarende fortelling ble fortalt om den bysantinske keiseren Konstantin V Kopronymos, en annen monark i middelalderen som var lite populær blant deler av sine undersåtter.
Anstrengelser for å rehabilitere eller nyansere Æthelreds omdømme har fått framvekst blant historikere siden 1980. Blant de fremste har vært Simon Keynes som jevnlig har argumentert for at det dårlige inntrykket av Æthelred er bortimot helt basert på opphoping av fortellinger med forklaringer på hendelser fra Æthelreds lange og komplekse kongetid. Ansvarlig for det dårlig omdømmet er i stor grad også den viktigste kilden for historien til perioden, Den angelsaksiske krønike, og som omtalte hendelsene retrospektivt, ofte opp til femten år etter at hendelsene faktisk skjedde. Da det knapt finnes andre samtidige kilder har historikere vært tvunget til å arbeide med de kildene som eksisterer. Keynes og andre har påpekt en del av de uunngåelige flokene i å undersøke historien til figur som senere populær mening har helt og holdent fordømt. Nyere langt forsiktigere tilnærmelse til Æthelreds styre har oftere hatt grunner til tvil framfor å opprettholde den tradisjonelle fordømmelsen, med unntak av hans etniske folkemord som bidro til hans fall. Selv om hans regjering var til sist mislykket og alltid vil plassere Æthelreds styre i skyggen av styrene til konger som Alfred, Adalstein og Edgar, er moderne historikeres inntrykk av hans personlige karakter ikke helt og holdent like uflatterende som det en gang var: «Æthelreds ulykke som en hersker var skyldes ikke likeså mye til de antatte feil i hans tenkte karakter som en kombinasjon av omstendigheter som enhver ville ha funnet vanskelig å kontrollere.»
Opprinnelsen til juryordningen
Æthelred har blitt kreditert for dannelsen av et lokalt undersøkende råd bestående av opp til tolv thegner (eller thaner), som hadde ansvaret for å navngi enhver lovbryter eller ond person i deres respektive distrikt. Ettersom medlemmene av disse rådene var bundet av ed for å fungere i henhold til loven og deres egen gode samvittighet, har de blitt vurdert av historikere som prototypen på den engelske storjury. Æthelred gjorde forskrifter for slik råd i en lovtekst som ble bekjentgjort i Wantage i 997, og som slo fast at:
Ordvalget her antyder at Æthelred kanskje omarbeide eller bekreftet på nytt en allerede eksisterende ordning. Han kan ha utvidet en etablert angelsaksisk sedvane for bruk blant norrøne borgere i nord (danelagen). Tidligere hadde kong Edgar gitt lover særskilte rettet til danelagen:
Framstillingen av en angelsaksisk opprinnelse til den moderne jury ble først alvorlig utfordret av Heinrich Brunner i 1872. Han hevdet at bevisene på juryen ble først sett for første gang under styret til kong Henrik II, det vil si rundt 200 år etter den angelsaksiske perioden. Isteden hadde praksisen sin opprinnelse hos frankerne som deretter påvirket normannerne, som deretter innførte den i England. Senest har lovhistorikerne Patrick Wormald og Michael Macnair gått gjennom argumentene til fordel for praksis som var tilstede i angelsaksisk tid som hadde levninger i angevintidens praksis i å gjennomføre råd bestående av edsvorne, private vitner. Wormald har til og med fremmet bevis som antyder at den engelske praksisen som hadde et omriss i Æthelreds lov er minst så gammel som, om ikke eldre enn, år 975, og til sist sporer den tilbake til karolingerne i Frankerriket (som også Brunner hadde gjort). Det er imidlertid ikke oppnådd akademisk konsensus.
Carl Lewis
Carl Lewis, egentlig Frederick Carlton Lewis (født 1. juli 1961) er en amerikansk tidligere friidrettsutøver. Han var sprinter og lengdehopper. På 1980- og 1990-tallet var han regnet som en av verdens fremste utøvere uansett idrettsgren. Han vant totalt 9 OL-gull og 8 VM-gull i løpet av karrieren.
Live 1961–2000: Thirty-Nine Years of Great Concert Performances
Live 1961-2000: Thirty-Nine Years of Great Concert Performances er et konsert-samlealbum av Bob Dylan, bare utgitt i Japan 28. februar 2001.
Sporliste
Alle sanger av Bob Dylan, bortsett fra hvor merket:
Emma Colson
Emma Colson (født 25. oktober 1968) er en australsk terrengsyklist.
Hyboderini
Hyboderini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Ganske små, brune eller metallisk fargede trebukker. De kan minne om biller av familiene Cantharidae, maurbiller (Cleridae) eller blærebiller (Malachiidae). Dekkvingene er parallellsidige og forholdsvis myke.
Sam Grewe
Samuel Ellis Grewe (født 10. juni 1998 i Goshen i Indiana) er en parafriidrettsutøver fra USA, som konkurrerer i høydehopp i klassen F57. Han ble verdensmester i denne klassen i 2015 og 2017.
Bakgrunn
Grewe fikk osteosarkom (beinkreft) i høyre fot i 2011, og amputerte denne under kneet i 2012. Før dette drev han med både lacrosse, basketball og amerikansk football.
Idrettskarriere
Han deltok i Para-VM i friidrett 2015, 17 år gammel, og vant der høydehopp med ny personlig rekord og mesterskapsrekord på 1,81 meter. Under Paralympiske sommerleker 2016 kom han på andreplass i høydehopp, bak Mariyappan Thangavelu fra India. I mai 2017 satte han ny personlig rekord med 1,93 meter under et high school-stevne, og senere på året deltok han i Para-VM i friidrett 2017, og vant på nytt høydehopp i sin klasse.
Grewe deltok i Parapanamerikanske leker 2019 i Lima i Peru, og vant der høydehopp i klassen T42-47/T63-64.
Psathyrioides
Psathyrioides er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utbredelse
Arten lever på Madagaskar.
Systematisk inndeling
Slektslisten følger. Gruppen blir ofte slått sammen med Xystrocerini eller med Auxesini. Av og til plasseres den i underfamilien Lamiinae.
Nordre Helgeland
Nordre Helgeland var en valgkrets i Nordlands amt ved stortingsvalgene fra 1906 til 1918. Ved disse stortingsvalgene praktiserte man en valgordning med direkte flertallsvalg i enmannskretser. Nordre Helgeland valgte således én representant og én personlig vararepresentant.