cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Orden (utmerkelse)
Inndeling
Enkelte eldre ordener følger det mønster for inndeling som er satt av Æreslegionens system og har langt flere klasser. Det gjelder eksempelvis den thailandske Chula Chom Klao-ordenen, som har sju klasser for menn, men bare fire for kvinner. Også noen nyere ordener har mer enn fem klasser, en inndeling som gjerne framkommer der man ønsker å samle utmerkelser i én orden, i stedet for å operere med flere ordener av ulik status. Østerrikes Ærestegnet for fortjenester er et eksempel på dette. Ordenen har fem klasser der fire av disse igjen er inndelt i to eller tre grader, til sammen ti trinn. Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden er inndelt i tre klasser, men de to øverste klasse er inndelt i tre grader og den nederste klassen to, til sammen åtte trinn.
Tabellen under sammenstiller inndelingen av ulike ordener med fem trinn, fra høyeste til laveste grad, med betegnelsene som benyttes for de ulike gradene:
I tillegg til de fem ordinære grader, kan det forekomme at det finnes en særlig øverste grad med kjede eller at ordenskjede tildeles som en særskilt tilleggsutmerkelse innen øverste grad.
I land med flere ordener framkommer også en gradering mellom disse basert på en offisiell rang. I Finland rangeres eksempelvis Frihetskorsets orden høyest, etterfulgt av Finlands hvite roses orden og deretter Finlands løves orden, og den finske stat har dermed til sammen et vidt spekter av fortjenester å belønne.
Noen ordener har flere avdelinger, for militær, sivil eller også i noen tilfeller kulturell innsats, eller ordenene kan være spesielt forbeholdt en eller flere mottakere i disse eller tilsvarende kategorier. I andre land er det i stedet opprettet egne ordener for innsats på spesielle områder. Andre ordener har ved tildelingspraksis utviklet seg i retning av at de tildeles for innsats på et særskilt felt. I Storbritannia er dette tilfelle med Badets orden, som har blitt til landets fornemste militære orden, og Sankt Mikaels og Sankt Georgs orden, som har blitt en orden som tildeles for diplomatiske fortjenester.
I tillegg til de ordinære klassene har noen ordener også tilknyttet en medalje med ordenens navn, men som ikke er en del av den egentlige ordenen. Dette gjelder eksempelvis Finlands hvite roses orden, der det forekommer en hierarkisk ordnet serie av fire medaljer i tilknytning til ordenen.
Ordenstegn
Ordensutmerkelsen består til vanlig dels av et diplom med en høytidelig overrekkelse, dels av ordensinsignier til å bære på klesdrakt. Disse merkene er de synlige tegn på utnevnelse til en orden og det som i våre dager mest konkret forbindes med orden som utmerkelse. Ordensinsignier består av flere elementer og varierer i utførelse etter klasse og grad.
Ordenstegnet er det sentrale symbolet for en orden. Det kan være utformet på forskjellige måter, oftest som stjerne med ulikt antall stråler eller kors av ulik utforming, andre ganger som en særlig utformet figur eller medaljong. Ordenstegnet henger i et flerfarget bånd som festes med en nål. I utforming som kors er malteserkors eller georgskors vanligst, som stjerne oftest med fem eller flere stråler. Ordenstegnet er gjerne emaljert og kan være i farger. Kors og stjerner har typisk et for ordenen særlig merke plassert i midten. Dette kan henspille på ordenens navn, ha kongelig monogram, nasjonale eller heraldiske symboler, et motto eller en innskrift. I tillegg kan det forekomme motiver i åpningene mellom korsets armer eller stjernenes tagger. Noen ganger har ordenstegnet også en dekorert bakside. Når ordenstegnet er opphengt i bånd, som for ridderklassen, er det opphengt i båndet med et ledd som kan bestå av en kongekrone, et våpenmerke, et monogram, en krans eller lignende. I de tilfeller der ordenen har egne avdelinger for sivile og militære fortjenester, vises dette typisk i ordenstegnet for de som bærer ordenen for militære fortjenester ved at ordenstegnet er utstyrt med et tilleggssymbol, oftest sverd.
Ordenstegnet i den enkleste form tildeles vanligvis de laveste klasser av en orden. Høyere klasser har ofte ordenstegnet innsatt i en ordensstjerne, også kalt krasjan. Størrelsen på ordensstjernen kan variere etter klasse og grad, både i diameter og med hensyn til antall tagger. Ordensstjerner bæres på brystet.
I de tilfeller ordenen har kun én klasse, består ordensinsigniene typisk av et kjede, eventuelt med tillegg av en ordensstjerne. Kjedet har som regel en medaljong eller et merke særegent for ordenen hengende nederst.
I ordener med fem klasser er insigniene som hovedregel utformet etter klasseinndelingen etter et bestemt mønster. Inndelingen av ordener i tre eller fem klasser og grader korresponderer til de tre forskjellige måter ordensinsigniene bæres på.
Til formelt sivilt antrekk kan dessuten benyttes ordensminiatyrer, små utgaver av ordenstegn. Ved et ordensmedlems død skal ordensinsigniene som regel returneres til ordenens kanselli. I monarkier er ordenstegnene ofte monarkens private eiendom, og kjøp og salg av slike er derfor forbudt. I unntakstilfeller, som i Belgia, følger ikke ordenstegn med utnevnelse, bare diplom, og den som blir utnevnt må selv gå til anskaffelse av ordenstegnet.
Organisasjon
Ordener er organisert etter fastsatte statutter. Statuttene bestemmer reglene for tildeling og utforming av ordensinsigniene, men også hvordan ordenen administreres. De moderne fortjenstordener, enten de kalles dette eller går under betegnelsen ridderordener, har som hovedregel landets statsoverhode eller en person utpekt av dette som leder. I de tilfeller der ridderordener er tilknyttet et fyrstelig dynasti og utdeles av en monark som et av vedkommendes prerogativer, kalles denne ordensherre. I de tilfeller der ordener utdeles av statsoverhodet i en republikk, blir denne omtalt som ordenens stormester. Dette er også betegnelse på den person som av en fyrstelig ordensherre utnevnes til å lede en orden.
I tilknytning til en orden finnes det som regel en administrasjon som forestår ordenstildelinger og utnevninger. Denne består av ordensherren eller stormesteren sammen med en rekke såkalte embetsmenn som til sammen utgjør ordensrådet. Sammen kalles disse et ordenskapittel. Ordenskapittelet kan ha et ordenskanselli som forestår det administrative. Den ledende embetsmann kalles gjerne ordenskansler. Omfanget av ordenskapittelets myndighet kan variere, da særlig i forhold til at det i flere tilfeller vil være regjeringens vurderinger som er bestemmende for utnevnelser.
Tildeling
Ordeners status beror delvis på deres eksklusivitet, det vil si at ordenen ikke blir forholdsvis mange til del. Dette skiller ordener fra belønnings- eller fortjenstmedaljer, som tildeles langt flere og som regnes som en æresbevisning, men generelt av lavere status enn ordener. Ordener kan imidlertid også være underordnet medaljer og utmerkelser i status. Dette gjelder særlig for militære utmerkelser vunnet i krig. Tildeling av ordener er begrenset til særlig viktige personer, eksempelvis i kraft av stilling, embete, arbeide eller særlig innsats. Inflasjon i tildeling reduserer ordenens status og anseelse. Noen ordener kan ha begrensninger på antallet medlemmer. Dette gjelder særlig enklassige ridderordener, som eksempelvis Hosebåndsordenen med sine maksimalt 24 medlemmer, men også ordener med flere klasser kan ha begrensninger på antallet utnevnelser til hver grad, slik tilfelle eksempelvis er i den portugisiske Santiago av sverdets orden. Ordeners klasser er tilsvarende forbundet med økende status, der de laveste klasser tildeles hyppigere enn de øverste klasser.
Enkelte ordener tildeles i hovedsak utenlandske statsoverhoder og disse anses som særlig fornemme. Ordenen det gylne skinn har eksempelvis kun hatt 20 ridderutnevnelser siden 1977. Andre ordener tildeles også hovedsakelig utenlandske borgere og inngår som en del av et lands diplomatiske virkemidler, eksempelvis slik at tildeling skjer i forbindelse med statsbesøk eller for å hedre fremmede borgeres innsats for å fremme økonomiske, kulturelle eller sosiale forbindelser mellom to land. Mange land deler en internasjonal praksis der det tildeles ordener for diplomatisk tjeneste og der tildeling følger mer eller mindre automatisk etter et bestemt antall tjenesteår. I diplomatisk sammenheng forekommer det også at ordener tildeles i forholdsvis stort antall i forbindelse med statsbesøk. Den norske fortjenstordenen er en orden som har en slik tildelingspraksis.
Tildeling av orden skjer ved ordensherre eller stormester, som regel statsoverhodet eller en annen viktig person utnevnt av denne. Normalt foregår det imidlertid først en vurdering av aktuelle mottakere i et eget ordensråd, en komité eller lignende. Dette for at tildelingen ikke skal skje i strid med de rådende politiske oppfatningene i landet. Ordningen for nominasjon til orden kan variere. I noen tilfeller er tildeling helt ordensherrens eller stormesterens avgjørelse, i andre tilfeller er det åpent for nominasjon fra allmennheten. Det vil da utformes en innstilling i ordensrådet. I mange tilfeller vil et lands regjering ha et avgjørende ord med hensyn til hvem som skal utnevnes til orden. Selve overrekkelsen kan skje ved ordensherre eller stormester selv, ved en av ordenens embetsmenn eller en annen representant for ordensherre eller stormester.
Unntaket med hensyn til ordensutdeling og mottak av ordener er USA, der det ikke eksisterer statlige ordener og der statsoverhodet som hovedregel heller ikke mottar fremmede lands ordener i forbindelse med statsbesøk. Dersom presidenten har mottatt en orden, så er det ikke tradisjon for at denne bæres. Republikanske eller egalitære holdninger kan også medføre at enkeltpersoner avstår fra å motta orden. Dette har i særdeleshet vært aktuelt for medlemmer av arbeiderbevegelsen. Tilsvarende avvisning av ordensvesenet finnes blant liberal-radikale. Noen steder, som i de tyske hansastedene, går dette tilbake til borgerskapets avvisning av fyrstelige nådesbevisninger på bakgrunn av byenes frie forfatning. Dette er bakgrunnen for at tyske delstater som Hamburg og Bremen fortsatt ikke har egne ordener, slik de fleste andre tyske delstater har, og at borgere av disse to hansabyene heller ikke pleier å motta orden tildelt av andre.
I Sverige ble tildeling av ordener innskrenket av ordensreformen av 1973. Fra da av tildeles ikke lenger svenske ordener landets egne borgere, da med unntak av medlemmer av landets kongehus. Serafimerordenen og Nordstjerneordenen tildeles nå kun utlendinger. Vasaordenen og den militære Sverdordenen utdeles etter 1975 ikke i det hele tatt. Fra andre land kjenner en til at ordener som er avskaffet eller opphørt, senere kan gjenopplives og fornyes.
Tilbakekallelse
I sammenhenger der et ordensmedlem opptrer særlig kritikkverdig kan det oppstå spørsmål om tilbakekallelse av orden. Dette kan gjelde tilfeller der vedkommende har blitt dømt for særlig alvorlige forbrytelser eller har opptrådt på en måte som vanærer ordenen eller den som har tildelt denne. De fleste ordener har regler for under hvilke omstendigheter en orden kan tilbakekalles og ordensmedlemskap oppheves. Dette skjer bare under særlige omstendigheter.
I norsk sammenheng har statuttene for både St. Olavs Orden og Den Kongelige Norske Fortjenstorden bestemmelser som gir stormesteren myndighet til å avgjøre om et ordensmedlem skal slettes «på grunn av uverdig forhold».
Ordeners seremoniell, rang og privilegier
De fleste ordener praktiserer et visst seremoniell i forbindelse med tildeling av orden, for eksempel en formell audiens for ordensherre eller stormester. Enkelte ordener, særlig britiske, praktiserer mer omfattende innsettelsesseremonier (investitur). Ordensmedlemskap kan være forbundet med formell rang, dog uten at dette medfører adelskap. Riddere av den danske Elefantordenen bærer eksempelvis tittelen eksellense og befinner seg i første rangklasse i den offisielle rangorden.
Særlig i tidligere tider var det vanlig for en ordens medlemmer å observere en eller flere særlige ordensdager. Dette kunne være dagen for ordenens innstiftelse, skytshelgenens dag, fødselsdag for ordensherre eller stormester, dag for utnevnelse eller innsettelse av nye medlemmer, eller andre for ordenen særlig viktige dager. Særlig seremonier eller gudstjenester kunne i noen tilfeller arrangeres på disse dager.
I noen gamle og høytstående, utenlandske ordener får de utnevnte ridderne sine våpenskjold malt med ordenstegn hengende på skjoldet, og gjengitt på metallplater som blir hengt opp i kapeller eller lignende. I den danske Elefantordenen får riddere sine våpenskjold malt og opphengt i Frederiksborgs slottskirke. I den svenske Serafimerordenen ringes det med klokkene i Riddarholmskyrkan på dagen serafimerriddere begraves. Den avdøde ridderens våpenskjold males så og henges opp i kirken. Den britiske Hosebåndsordenen har sitt faste sete i St. Georgs kapell i Windsor Castle, der ordenens riddere har fast plass i kapellet og våpenbannere for alle nåværende og tidligere riddere henges opp.
Ordener og adelskap
Tidligere var det vanlig at opptak i ridderordener medførte, eller endog forutsatte, adelskap. Ordener er i de fleste land i dag fortjenstordener som ikke medfører adelskap, dette til tross for at de omtales som ridderordener eller at betegnelsen «ridder» ofte benyttes om en eller flere klasser innen en orden. I de tilfeller der utnevnelse til en orden medfører adelskap taler en gjerne om ridderslag. Utnevnelse til en fortjenstorden innebærer verken ridderslag eller adelstittel.
I norsk sammenheng er ridder ikke en adelstittel, men betegnelsen på laveste klasse i St. Olavs Orden og Den Kongelige Norske Fortjenstorden. Begge disse er fortjenstordener og det er følgelig ikke tale om at den som blir utnevnt til disse ordenene blir slått til ridder. I noen land, som Storbritannia og andre Samveldeland som er kongeriker med samme statsoverhode som Storbritannia, innebærer utnevnelse til enkelte ordener i noen tilfeller samtidig også at vedkommende mottar ridderslag av dronningen, gis ikke-arvelig adelskap som en del av den lavadelige ridderstanden og gis rett til å føre en bestemt æresbetegnelse (Sir eller Dame). Den mest kjente slike orden er Den britiske imperieordenen. Her forekommer ridderbetegnelsen som en del av de to øverste klassene, ridder/dame av storkors og ridder/dame kommandør, og utnevnelse til disse øverste klassene medfører adelskap.
Ordeners innbyrdes rang
Innen et land finnes det ofte en offisielt fastsatt rangliste for ordener, medaljer og andre utmerkelser. Disse bestemmer i hvilken rekkefølge ordener skal bæres på uniform eller klesdrakt og kan i noen tilfeller også være avgjørende for en persons formelle rang i et hierarki.
I norsk sammenheng heter det i hoffrangreglementet at innehav av storkors av de to norske ordener gir en bestemt gang og sete innenfor hoffseremoniellet, det vil si at en persons ordener bestemmer nummerrekkefølgen ved seremoniell innmarsj og plassering ved bordet. Den innbyrdes rangering av norske ordener og dekorasjoner er fastsatt ved kongelig resolusjon. Av de to norske ordner som nå tildeles rangeres Den kongelige norske St. Olavs orden foran Den Kongelige Norske Fortjenstorden, dog slik at begge stiller bak Krigskorset med sverd og Borgerdådsmedaljen.
Dynastiske ordener og husordener
De første ridderordener var innstiftet av fyrster. Disse anså innstiftelse av ordener, som de selv var herre over, som et av sine prerogativer. Ordenen ble knyttet til det fyrstelige dynasti, med dets overhode som arvelig ordensherre og slike ordener kan derfor betegnes som dynastiske ordener.
Senere ble det innstiftet ordener for medlemmer av et fyrstehus, eventuelt med tildeling også til slike som tjente fyrstehusene på en usedvanlig måte. Slike ordener kalles husordener, der betegnelsen hus viser til dynastiet. Eksempler på slike ordener er den britiske Viktoriaordenen, innstiftet i 1896, og den nederlandske Oranje-husordenen, etablert 1905. Slike tildeles hovedsakelig medlemmer av de kongelige familier, men kan også i noen tilfeller tildeles de kongeliges stab og tjenere.
Private ordener og ordensselskap
En del private organisasjoner har sine egne ordener som dels er medlemstegn og dels påskjønnelse for fortjenester. Dette kan være i form av sirkelrunde medaljer i fargede bånd. Noen av disse kalles for «hederstegn» og blir blant annet utdelt av velforeninger i kommuner. En rekke foreninger og organisasjoner har et system for ordener med særpregede navn, ordenstegn og seremonier. Noen er utpreget spøkefulle, mens andre behandles høytidelig og med stort alvor. Hos buekorpsene i Bergen er en orden den høyeste utmerkelsen en kan få. Også innen enkelte profesjoner tildeles belønningstegn kalt ordener, i norsk sammenheng eksempelvis blant tannlegene.
Noen private ordener kan oppnå en status på linje med offisielle, statlige ordener. Dette gjelder særlig ordener med tilknytning til Røde Kors og ikke minst ordenen utdelt av Den internasjonale olympiske komité.
En del rent private broderskap og foreninger betegner seg selv som ordener og kan i noen tilfeller også gjøre bruk av ordenstegn. Det eksisterer dessuten en del ordensselskaper som har, eller påberoper seg å ha, lange historiske tradisjoner. Et slikt selskap er the Society of the Cincinnati (Cincinnati-selskapet) i USA, stiftet i 1783 etter Den amerikanske uavhengighetskrigen. Dets medlemmer bærer et ordenslignende tegn som inkluderer nasjonalsymbolet hvithodet havørn, og selskapet ble kritisert for å være et forsøk på å innføre ordensvesenet i en stat basert på republikanske idealer. Ordensselskapene kan ha mer eller mindre sammenhengende utviklingslinjer, for eksempel flere organisasjoner som påberoper seg å være den rettmessige Johanitterordenen, St. Lasarusordenen og lignende. En egen Johanitterorden i England har monarken som stormester og «beskytter». I flere land er det ordensselskaper som har eksfyrstelige personer som toppledere, beskyttere eller lignende. Noen private ordensselskaper tar opp medlemmer mot at de innbetaler beløp enten til selskapet selv eller til andre utpekte formål.
I norsk sammenheng har vi private ordensselskap som Den Norske Frimurerorden, Godtemplarordenen og andre. Medlemmene bærer ordenstegn og kan være inndelt i grader med flottere og flottere ordenstegn (halsbånd, skulderbånd og kjeder).
En særlig kategori av private ordener er slike som er dannet til spott, parodi eller som humoristiske alternativer til de offisielle, statlige ordener. Noen av disse er tilkommet som kommentar til det pompøse, særlig ved kongelige ordener. I norsk sammenheng kan Purpurneseordenen, «Hans Majestet Den Gyldne Gris» og Polarstjerneordenen regnes til disse.
Et av de beste eksemplene er Mannskoret Arme Riddere, det offisielle mannskoret ved Universitetet i Bergen, som har speilet sitt ordenssystem til St. Olavs Orden. Koret bygger samtlige av sine tradisjoner og organisatoriske utforming på klassiske ordenssystemer.
Kritikk av ordensvesenet
Ordensvesenet kan kritiseres for å romantisere riddertidens idealer, især der ridderordener fortsatt har begrenset medlemskap og som forutsetter eller innebærer adelskap. Ordensvesenet anklages også for å være knyttet til utdatert kongelig seremoniell, individuell forfengelighet og jåleri. I begge tilfeller anses ordensvesenet uforenelig med moderne samfunn som bygges på den enkeltes likeverd og der den enkelte belønnes etter innsats, ikke etter status. På den annen side er mange moderne fortjenstordener innrettet nettopp uten omsyn til status og for å belønne innsats. Ordensvesenet avvises likevel av noen som uforenelig med fri, republikanske forfatninger dannet av likeverdige statsborgere. Dette er en kritikk som særlig rettes der ordener tildeles av kongemakten eller ordensutnevnelse er forbundet med adelskap eller andre privilegier.
Prinsipiell avvisning av ordensvesenet retter seg ofte mot dets politiske rolle. Ordener er alltid innstiftet med et bestemt formål. I ordensvesenets tidlige historie var dette gjerne forsvar for bestemte religiøse og militære mål, eller rent fram å bestyrke monarkens stilling. Senere fortjenstordener har fått mer karakter av å belønne innsats som hever seg utover det vanlige, enten denne er allmennyttig, knyttet til en bestemt samfunnssektor eller del av statens sivile eller militære apparat. I alle tilfeller må ordener anses som midler til befestning av et lands samfunns- og statsstruktur. På dette grunnlag vil et lands ordensvesenet samfunnsbevarende grunnidé kunne avvises på ideologisk grunnlag av dem som hevder alternative programmer for samfunnets og statens organisering.
Ordensvesenet kan også avvises på grunnlag av tildelingspraksis. Kritikken kan være at tildeling både er for snever, og dermed elitistisk, eller for omfattende, og dermed uten egentlig verdi. Den førstnevnte kritikken vil særlig gjelde de tilfeller der antallet ordensmedlemmer er sterkt begrenset, og i alle fall der medlemskap er begrenset til allerede adelige, men vil uansett kunne rettes mot de fleste ordener. Selv om fortjenstordener i prinsippet skal belønne fortjenester, vil det alltid likevel være et fåtall som får dem tildelt. Ordensvesenet får derigjennom alltid et elitistisk preg og det reises kritikk mot representativiteten i tildelingene. For omfattende tildeling kritiseres derimot for å redusere belønningssystemets evne til å framheve de virkelig fremragende fortjenester. I noen land er tildeling også kritisert for å ha utviklet seg til en rettighet, som følger automatisk etter et bestemt antall tjenesteår. Dette var noe av grunnlaget for kritikken mot ordensvesenet i Sverige. Saken ble der også behandlet som et forhold mellom staten som arbeidsgiver og de statsansattes faglige organisasjoner, i den hensikt å komme fram til et likeverdig belønningssystem for statsansatte. I Sverige er det ved flere anledninger framsatt forslag i Riksdagen om å gjenoppta ordenstildeling til svenske borgere innenfor et reformert ordensvesen.
Også praksisen med diplomatisk ordensutveksling kan kritiseres på dette grunnlaget: Ordener tildeles etter tjenestetid, ikke for virkelige fortjenester som skiller seg ut over det vanlige. På den annen side forsvares diplomatisk ordenstildeling, blant annet ved at det er funksjonelt i forhold til opprettholdelsen av et ulønnet konsulatvesen.
I diskusjonen om ordensvesenet framstår organiseringen som et tema det hersker ulike oppfatninger om. Et av stridspunktene gjelder hvem som skal stå for tildeling. Dette kan være knyttet til motstand mot kongelig ordensvesen der ordener benyttes som en måte å bygge opp lojalitet om kongehuset og den monarkiske statsform. På den annen side kan det vises til at også de fleste republikker har et ordensvesen. Andre mener tildeling fra politisk hold, ved at regjeringen tar hånd om utdelinger, i seg selv undergraver ordensvesenet ved at det blir underlagt partipolitiske hensyn ved tildelinger. Tildelinger kan få preg av belønning for innsats for et bestemt politisk parti, heller enn den innsats ordenen var ment å belønne. Denne kritikken anføres som et argument for at ordenstildeling bør forankres i institusjoner som er uavhengig av skiftende partipolitisk sammensetning av regjeringen.
En ytterligere form kritikk av ordensvesenet er knyttet til misbruk. Det gjelder særlig i de tilfeller der ordener er til salgs, eller benyttes som motytelse for tjenester av politisk art, særlig økonomiske. Dette er en kritikk som særlig gjøres gjeldende der ordensutnevnelser er under kontroll av regjeringen, og der partipolitiske hensyn får styre tildelinger. I Storbritannia er det ved gjentatte anledninger rettet kritikk mot regjeringspartiets salg av titler eller at utnevnelser foretas på grunnlag av økonomiske bidrag til partikassen. Dette var særlig utbredt under den liberale statsminister Lloyd George, men er også kommet opp under statsminister Tony Blair. Det er i dette perspektivet også rettet kritikk mot at ordener oppettes av fiskale hensyn, som et middel til å reise inntekter til statskassen gjennom avgifter ordensmottakeren må betale.
Tildelingspraksis kan kritiseres for manglende representativitet. Noe av denne kritikken er sammenfallende med at ordeners samfunnsbevarende funksjon innebærer at det er samfunnets øvre sjikt som blir ordener til del, enten disse har sitt yrke i statstjenesten eller i næringslivet. Videre kritiseres ordensvesenet for å ha geografisk slagside, ved at tildelinger tilfaller de som er bosatt nær maktens sentrum, som regel i hovedstaden. Det påpekes videre at ordensmedlemmer sjelden er representative med hensyn til sosiale kjennetegn og at det finnes få representanter for nasjonale eller etniske minoriteter blant de som utnevnes til ordener. På den annen side kan det også være slik at representativiteten påvirkes av hvem som er villige til å ta i mot ordener, slik at skjevheter kan forklares med at de som sier nei til ordener tenderer til å ha sin bakgrunn i eksempelvis blant radikale og medlemmer av arbeiderbevegelsen.
Kritikk med hensyn til manglende representativitet er sterkest når det gjelder kvinneandelen i utnevnelsene. Videre kan det fra et feministisk perspektiv anføres at selve ordensvesenets struktur og nomenklatur er patriarkalsk preget, med hierarkiske forbilder. Idet en viser til betegnelsen ridder viser det seg at navnene på ordensgrader er i mange tilfeller er kjønnsdiskriminerende, eller i det minste ikke kjønnsnøytrale. Mange av de første ordener var eksplisitt eller implisitt reservert for menn. Vel kunne kvinnelige monarker i mange tilfeller fungere som ordensherrer, men ordinært medlemskap var i de fleste tilfeller reservert for menn. På den annen side ble det innstiftet rene kvinneordener for kongelige og adelige kvinner. Senere ble det i noen land også innstiftet fortjenstordener for kvinner, men disses utbredelse og anseelse sto tilbake for ordener tiltenkt menn. Mange av disse ordener åpnet forholdsvis sent for muligheten for å utnevne kvinner. Det første kvinnelige medlem av St. Olavs orden ble utnevnt i 1915. Nordstjerneordenen ble åpnet for kvinner i 1952, Elefantordenen i 1958. Hosebåndordenen, den eldste ridderorden, endret først statuttene slik at kvinner kunne utnevnes til damer, i rang tilsvarende de mannlige riddere, i 1987.
Selv med åpning for utnevnelse av kvinner har kvinneandelen blant tildelingene vært forholdsvis lav. I Æreslegionen har kvinneandelen ved utnevnelser de siste tretti år steget fra rundt ti prosent, i noen tilfeller også under dette, til noen og tjue prosent. Kinneandelen i utnevnelsene til Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden har økt fra omkring 10 prosent på 1970-tallet og til over tjue prosent på 2000-tallet. Flere forbundspresidenter har som stormestre oppfordret til nominasjon av fortjente kvinner. I 2007 var kvinneandelen 30 prosent. Den lave kvinneandelen anses som et problem og det er et uttalt mål at andelen bør økes. I Canada-ordenen utgjør kvinnene 29% av de utnevnte siden 2000. I 2007 og 2008 var kvinneandelen blant tildelingene av St. Olavs orden til norske borgere på 21 %, men andelen kvinner har variert betydelig:
Den høye kvinneandelen i 2004 og 2005 skyldes for en vesentlig del ordensutnevnelser av medlemmer blant statsrådene i regjeringen Bondevik, en praksis som i seg selv er kritisert. Fire statsråder ble tildelt St. Olavs orden i 2004, tre i 2005.
I Norge har kritikken mot ordensvesenet historisk sett vært dels situasjonsbestemt og dels prinsipiell. Den situasjonsbestemte kritikken mot ordensvesenet i Norge henger i stor grad sammen med utviklingen av forbindelsene mellom Stortinget og kongemakten i unionstiden. Grunnloven bestemte at kongen kunne opprette ordener, men unionskongene lot dette være. I stedet ble svenske ordener benyttet for å belønne nordmenn. Disse ble etter 1814 endog utvidet med hensyn til antall medlemmer for å kunne ta opp norske medlemmer. Denne tildeling av svenske ordener til nordmenn møtte kritikk, med krav om opprettelsen av en norsk orden. En slik, St. Olavs orden, ble innstiftet i 1847. Denne ble rangerende etter de allerede eksisterende svenske ordener, noe flere så som et tegn på Norges underordnede stilling i unionen. St. Olavs orden kunne ikke måle seg med Serafimerordenen og andre fornemme europeiske ridderordener. Først i 1904 gjorde kong Oscar II et forsøk på å endre dette ved innstiftelsen av Den norske løve, en orden som det var tanken skulle rangere på linje med de fornemste europeiske ordener.
I unionstiden hang kritikken mot ordensvesenet også sammen med at ordenstildeling var et kongelig prerogativ, da slik at republikanisme og avvisning av ordensvesen kunne gå sammen. Deler av den radikal-liberale bevegelse på slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet avviste ordensvesenet og ønsket det opphevet. Det var her radikale medlemmer av partiet Venstre som dominerte opposisjonen, mens de ordenskritiske holdninger senere også ble delt av medlemmer av arbeiderbevegelsen og Arbeiderpartiet.
Sterkest kraft hadde motstanden i årene like før og etter unionsoppløsningen, da det ble framsatt gjentatte forslag i Stortinget om ordensvesenets opphevelse. Disse led nederlag, men ble i 1913 vedtatt, likevel uten at det nødvendige grunnlovsmessige flertall ble oppnådd. Forslag om opphevelse av ordensvesenet kom opp igjen for siste gang i 1920, men ble da nedstemt. Det er kjent at kong Haakon motsatte seg ordensvesenets opphevelse og ga klart uttrykk for det overfor statsminister Gunnar Knudsen og stortingspresident Jørgen Løvland. I 1913 manglet det bare sju stemmer på at grunnlovens bestemmelser om ordensvesenet var blitt avskaffet, og kong Haakon truet med abdikasjon hvis han ble fratatt makten over landets øverste utmerkelser. Ifølge John Olav Egeland så han ordener og medaljer som et middel til å knytte personlige bånd mellom kongen og en utvalgt elite. I stedet fikk regjeringen innflytelse over tildelinger gjennom et ordensråd. Siden da har spørsmålet om ordensvesenet ikke vært oppe i Stortinget, men gjentatte ganger vært gjenstand for offentlig diskusjon.
Til støtte for ordensvesenet anføres at ulike offentlige belønningsformer eksisterer i nær sagt alle samfunn og at ordensvesenet viser seg å være nærmest universelt. Både monarkier og republikker ser fortsatt behov for ordener til belønning av egne og andre lands borgere.
Eksterne lenker
Orden und Ehrenzeichen
Johan Ludvig Runeberg
Johan Ludvig Runeberg (født 5. februar 1804 i Jakobstad, død 6. mai 1877 i Borgå) var en finsk svenskspråklig forfatter og dikter. Runeberg er kjent for å ha skrevet teksten til den finske nasjonalsangen «Vårt land».
Personlig
I 1831 giftet han seg med sin kusine Fredrika Tengström. Paret fikk åtte barn, hvorav to døde i ung alder:
Prosjekt Runeberg er oppkalt etter Johan Ludvig Runeberg. Det er også Runebergstårta som spises i Finland på Runebergsdagen den 5. februar.
Aris Veloukhiotis
Aris Veloukhiotis (gresk: Άρης Βελουχιώτης; født 27. august 1905 i Lamia, Hellas, død 16. juni 1945) var den mest fremstående leder og administrerende direktør av Den greske folkelige frigjøringshær (ELAS), den militære grenen av Den nasjonale frigjøringsfront (EAM), som var den store motstandsorganisasjonen i det okkuperte Hellas fra 1942 til 1945.
Som ungdom, deltok han mye i den venstreorienterte bevegelsen EAM og senere ble han også medlem av kommunistpartiet i Hellas (KKE). Under diktaturet til Ioannis Metaxas (1936–1941) ble han arrestert og fengslet på Egina. Under rettssaken hans rømte han og sluttet seg til det da ulovlige greske kommunistpartiet. Han ble arrestert igjen i 1939 og denne gangen ble han sendt til fengsling på Korfu, og der ble han tvunget til å signerte en «fornekting» av kommunistpartiet.
Under den 2. verdenskrig
Under den andre verdenskrig tjenestegjorde han som en artilleri-korporal i den greske hæren på den albanske front (1940–1941) mot den italienske hæren, inntil den tyske invasjonen av Hellas som kom i april 1941 og Hellas sin etterfølgende overgivelse og den påfølgende okkupasjonen til aksemaktene. Under denne okkupasjonen døde det tusenvis av grekere kamp mot tyske soldater eller etter å ha blitt sendt til tyske konsentrasjonsleirer.
Like etter at Nazi-Tyskland angrep Sovjetunionen under Operasjon Barbarossa gikk det greske kommunistpartiet i spissen for etableringen av Den nasjonale frigjøringsfront (EAM) som da hovedsakelig bestod av en geriljabevegelse og diverse partisangrupper som kjempet mot den tyske okkupasjonsmakten.
I oktober 1944 evakuerte nazistene Hellas og rømte landet og en ny regjering ble dannet under Georgios Papandreou, som var den daværende lederen for den greske nasjonale samlingsregjeringen som ble opprettet etter traktatene som ble undertegnet i Libanon og Cazerta.
Etter krigen
Støttespillere vurdere Aris Veloukhiotis som et symbol på den greske motstandskampen mot Nazi-Tyskland og en helt av den kommunistiske sak. Kritikere hans mente at han var en gjerningsmann som hadde gjort flere grusomheter mot den greske befolkningen på landsbygda, og de oppfattet ham som en motstander av kommunismen.
Veloukhiotis anses i stor grad for å være ansvarlig for en massakre på noen tusen av den mest høyreorienterte geriljaen, deres kollaboratører, samt deres familier (noe som inkluderer hundrevis av kvinner og barn) i Meligala, en landsby sørvest på Peloponnes.
Denne massakren fant sted i oktober 1944, rett etter at den tyske tilbaketrekningen fra denne delen av Hellas fant sted. Hans engasjement i diverse angrep mot ikke-kommunistiske greske motstandsstyrker og bataljoner var også en gjenstand for omfattende kritikk i Hellas. C.M. Woodhouse bemerket at Veloukhiotis «kjempet mot grekere oftere enn han kjempet mot tyskere».
Augusta av Bayern
Augusta av Bayern (født 21. juni 1788, død 13. mai 1851) var datter av Maximilian I av Bayern og Auguste Wilhelmine Maria av Hessen-Darmstadt. Hun ble i 1806 i München gift med Eugène de Beauharnais.
Augusta av Bayern er tipptippoldemor til Harald V.
Barn:
Lungeorminfeksjon
Lungeorminfeksjon er en sykdom hos husdyrene sau, geit, storfe og gris i tillegg til hjort. Den forårsakes av ulike arter lungeormer.
Engelsk betegnelse: Hoose eller verminous bronchitis.
Forekomst og symptom
Utbrudd er spesielt vanlig i juli og utover til september, etter varme våte somrer, da dette er spesielt gunstig for lungeormen.
Stor lungeorm
Gir betennelsesreaksjoner, dårlig allmenntilstand, hoste og avmagring. Parasitten utvikler seg direkte og kan ikke overvintre på beite. Unntak for overvintring finnes kanskje i kyststrøkene på sør- og vestlandet hvor det er mildere vintre. Smitten skjer på beitet fra eldre infiserte dyr. Dette kan forebygges ved å behandle søyene før beiteslipp om våren.
Små lungeormer
Parasittene legger egg som utvikles til larver. Utviklingen går via meitemark. Disse parasittene kan overvintre i mellomverten i beitet. Sauene smittes ved å ta opp larven eller mellomverten med fóret. Larvene samler seg i 'knuter' i lungevevet. Derfor er de vanskelig å nå fram til med ormemiddel, man må gjerne gi høyere og flere doser. Konsultér veterinær. Symptom er hoste og dårlig tilvekst.
En veterinær vil kunne få undersøkt avføring og slim fra lungene under mikroskop for å identifisere egg eller teste blodprøver for antistoffer mot parasitten.
Hos andre dyr
Parasitten Muellerius capillaris i slekten Slekten Prototstrongylus er den vanligste lungeormen hos geiter. Lungeormer av slekten Metastrongylus infiserer gris. På New Zealand har det blitt påvist at lungeormer i slekten Dictyocaulus kan smitte mellom storfé og hjortedyr. Arten D. arnfeldi angriper hester og esler.
Differensialdiagnose
Lungebetennelse hos sau kan vere et symptom på flere sykdommer, ikke bare lungeorm.
SOCATA TB 320 Tangara
SOCATA TB 320 Tangara er et to-motors sportsfly utviklet av den franske flyprodusenten SOCATA.
TB 320 Tangara er en oppgradert variant av Gulfstream GA-7 som ble produsert i 1978–79. Rettighetene til dette flyet ble kjøpt av SOCATA i 1995 og prototypen til TB 320 Tangara som fløy første gang i 1996 var en ombygd GA-7. Blant endringene er installasjonen av to Textron Lycoming O-360 boksermotorer med en ytelse på 180 hk hver.
TB 320 Tangara ble sertifisert i 1997, men så langt har flytypen ikke blitt satt i produksjon.
Fergus av Galloway
Fergus av Galloway var konge, eller lord, av Galloway fra en ukjent dato (sannsynligvis på 1110-tallet) og til sin død i 1161. Han var grunnlegger av et småkongedømme, for å ha opprettet bispedømmet i Whithorn, vært velynder av nye klostre, som Dundrennan Abbey, og flere andre handlinger. Fergus ble en legende etter sin død selv om hans egentlige liv er skyggelagt i mystikk.
Opprinnelsen
Fergus av Galloway opptrer første gang i de historiske kilde i 1136. Han opprinnelse og hans slekt er derimot fortsatt uklare. I løpet av årene har Fergus opprinnelse vært emnet for store diskusjoner og fantasifulle fortellinger av forfattere med hang til historiske romaner.
En teori er at Fergus var etterkommer fra en lang stamtavle av Gall-Gaidhel konger, som kan ha vært kjent som Clann Dubgaill, og påstått avstamming fra en Dubgall. Det som gjør denne teorien sannsynlig er det faktum at hovedgrenen av etterkommerne til norsk-gæliske Somerled eller Somairle mac Gillai Brigte tok navnet MacDougall, mens det beslektete navnet MacDouall var populært i Galloway. Men, ettersom Argyll-navnet kom i bruk først etter Fergus tid har denne teorien likevel ikke stor verdi.
En tilsvarende teori sporer Fergus fra en mann ved navn «Gilli», en Gall-Gaidhel jarl av de vestlige øyene. Grunnen til denne teorien er at Roman de Fergus, en franskspråklig arthuriansk romanse fra tidlig på 1200-tallet, og romansen var etter sigende skrevet til ære til bryllupet for Fergus etterkommer Alan, lord av Galloway. Romansen navngir heltens far som Soumilloit (gælisk Somairle og norrønt Somerlid). Argumentet er at den sistnevnte var en avkommer fra jarl Gilli og derfor at begge Somairles hadde jarl Gilli som felles stamfar.
En tredje teori identifiserer Fergus far med den obskure norrøne Sumarlidi Hauldr som ble drept av en Sweyn (Svein) i 1156. Denne Sumarlidi Hauldr nevnes i Orknøyingenes saga.
Skribenter på slutten av 1880-tallet og tidlig på 1900-tallet hellet til teorien at Fergus var en barndomskamerat av David I av Skottland ved det angelnormanniske hoffet til kong Henrik I av England. Denne teorien fikk troverdighet ved hans ekteskap med datteren til kong Henrik I, hans gode forhold til den skotske kongen, og hans overbærenhet overfor angelnormannisk kultur.
I virkeligheten er dette slektskapet ren fiksjon. Det er rimelig sikkert at Fergus var en innfødt fra Galloway eller øyene utenfor. Den franskspråklige romansen kan heller ikke få generell troverdighet i historiske spørsmål, men navnet Soumilloit er likevel sannsynligvis ikke oppdiktet og Somairle eller Somerled er et vanlig Gall-Gaidhel-navn og gir mening i sammenhengen. I mangelen av bevis har historikerne akseptert at Fergus’ far bar navnet Somairle. Utover navnet er det lite som kan fortelles med sikkerhet om hans opprinnelse.
Opprinnelsen til kongedømmet Galloway
Til tross for den vanlige oppfatningen er det ingen bevis for at Galloway noen gang var en del av kongedømmet Strathclyde. Galloway, iallfall det som lå vest for elven Nith, lå dessuten på utsiden av det tradisjonelle området som ble krevd av kongedømmet Alba (etter at Strathclyde var blitt innlemmet i Alba). Galloway ble ofte definert som alt land som lå sør og vest for elva Clyde og vest for elva Annan, og lå på utsiden av det tradisjonelle skotske territoriet. Til tross for at landet var en del av det nordlige Britannia var Galloway like mye en del av Irskesjøen, en del av den gælisk-norrøne verden av Gall-Gaidhel-kongene på øya Man, eller det gælisk-norrøne triangelet mellom Irland, Man og Galloway med løse forbindelse mot de vestlige øyene som Hebridene og andre områder hvor etterkommere av nordmenn sto sterkt.
Eksempelvis hadde den tidligere kongen av Dublin og Man, Echmarcach mac Ragnaill, tittelen Rex Innarenn, det vil si konge av Rhins. Rhins er halvøya formet som hodet på en hammer i Dumfries og Galloway. Den vestlige delen av Galloway hadde blitt fast tilknyttet øya Man og den blandete gælisk-norrøne bosetningen. Navn med norrøn tilknytning spredte seg langs hele kysten av sørvestlige Skottland og nordvestlige England.
På slutten av 1000-tallet aktet den norske kongen Magnus Berrføtt å knytte Irskesjøen inn under den norske tronen. I 1097 sendte han sin undersått Ingimundr for å ta kontroll over kongedømmet Man og øynene, men da denne bare lot seg slå i hjel måtte kong Magnus selv komme over i på den første av sine to store hærtog, det første i 1098–1099 og det andre i 1102–1103. I det første hærtoget tok han kontroll over Hebridene og de vestlige øyene, og avsatte kong Lagmann (?) av Man. Hærtoget førte ham også til Wales hvor han drepte de normanniske jarlene av Chester og av Shrewsbury i et stort slag. Disse var på denne tiden i krig med prinsen av Gwynedd. Det er høyst sannsynlig at befolkningen i Galloway aksepterte den norske kongens overherredømme. Den skotske kongen, Etgair mac Maíl Coluim av Alba, bøyde unna for den norske hærstyrken og aksepterte norske overherredømme på øyene.
På sitt andre hærtokt dro kong Magnus til Man og med en enorm flåte angrep han Dublin og forsøkte å få Muircertach mac Toirrdelbach, Ui Briain kongen av Munster til å underkaste seg. Hærtoktet resulterte i en allianse mellom de to kongene, og et ekteskap mellom kong Magnus’ sønn Sigurd til Muircertachs datter Bláthmin. Alliansen minsket trusselen fra Domnall mac Lochlainn, konge av Ailech på Irland, og dannet grunnlaget fra en stabilitet for landene rundt Irskesjøen og sikret kong Magnus’ nye Irskesjø-imperium. Dessverre gikk det meste galt da kong Magnus på veg tilbake til Norge gikk i land for et mindre tokt i Ulster i Irland og ble drept mot en overlegen irsk hærstyrke og det meste av hans verk ble lagt i ruiner.
I lyset av hovedautoriteten i middelalderens Galloway mener historikeren Richard Oram at de overstående hendelsene er nøkkelen for å forstå opprinnelsen til Fergus’ kongedømme i Galloway. Det var i dette tomrommet, i dette maktvakuumet som skapte grunnlaget for kongedømmet Galloway, et kongedømme som Fergus kom til å lede og tilsynelatende skapte. Den arthurianske romansen forteller at Fergus’ far Somerled var en fattig kriger som dro stor fordel av et ekteskap med adelskvinne og fra hvem Fergus arvet makt. Om vi er åpen for litt kreativ spekulasjon er det sannsynlig at Fergus' far var en norrøn kriger som giftet seg inn i den norrøne kongeslekten på Man, en maktposisjon som Fergus arvet og befestet ytterligere og således bygde sitt kongedømme på ruinene som ble etterlatt av kong Magnus Berrføtts død.
Vestlige Galloway og første ekteskap
Fergus’ maktområde synes å ha vært området i Galloway mellom elvene Dee og Cree. Det har blitt foreslått av den skotske historikeren Richard Oram at han økte sin makt i vest gjennom å ekte en ukjent arving. Hovedgrunnen til dette er at ved Fergus’ død arvet sønnen Gilla Brigte den vestlige delen. Gilla Brigte var eldste sønnen, men ettersom han ikke var født av Fergus’ hustru av kongelig ætt var han ansett som mindreverdig. Det faktum at han likevel arvet den vestlige delen har fått Oram til å trekke konklusjonen at den vestlige delen var en del av morens arv.
England og andre ekteskap
Fergus ektet beviselig den illegitime datteren av kong Henrik I av England. Hennes navn er derimot ukjent, men blant de kandidater som historikerne har grunnet på er Sibylla, enken til kong Alaxandair mac Maíl Choluim (Alexander I av Skottland), men det er ikke mange bevis som går i denne retningen. En annen kandidat er Elisabeth, men også dette navnet mangler bevis.
Gjenopprettelsen av Whithorn
En tilsvarende posisjonering var Fergus’ opprettelse av bispesetet i Whithorn, et gammelt bispesete som ble først etablert av folk fra Northumbria og under overherredømme av erkebiskopen av York. Det finnes livstegn fra den siste biskopen av Whithorn, Heathored, i året 833, men deretter finnes det ikke tegn, og det er sannsynlig at bispedømmet forsvant da Northumbrias politiske ekspansjon skrumpet hen, en tilbakegang som skjedde med de danske herjingen av York i 867. I de påfølgende to og et halvt århundrene synes Galloway å ha vært under myndigheten til biskopen av Man i vest og med Durham og Glasgow i øst.
På slutten av 1128 ga pave Honorius II ordre til den kommende biskopen av Whithorn til fremtre for erkebiskopen av York. Den kommende biskopen var geistlig ved navn Gilla Aldan (Gilla Aldain), og erkebiskopen var Thurstan. York var kommet under økende press fra erkebiskopen av Canterburys ambisjoner, og York hadde bare to bispedømmer under seg, Durham og Man. Thurstan trengte hele tre for å kunne holde rettslige erkebispevalg. Det er sannsynlig at York og Fergus kom til en overenskomst. Kong David I av Skottland var derimot neppe involvert ettersom hans politikk var negativ til York og til det faktum at han utnevnte engelske eller franske geistlige, og ikke gæliske som med Gilla Aldan. Overenskomsten med en eget bispedømme i Galloway sikret at Fergus var uavhengig av både Man og Skottland, og sikret en egen identitet for det nye kongedømmet.
Et annet poeng som kan noteres er at krigerbiskopen Wimund angrep en annen biskop, et angrep med det mål å tvinge den andre biskopen inn under sin kontroll. Historikere som Andrew MacDonald og Richard Oram er enige at denne biskopen faktisk var Gilla Aldan av Whithorn. Det er sannsynlig at det var gjenopprettelsen av Whithorn som utløste vreden til biskopen på Man, noe som gir en indikasjon på kirken i Galloway før Fergus.