cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fahlstrøms plass (Gjøvik)
Fahlstrøms plass (1–3) er en plass midt i Gjøvik by der Hunnsvegen, Nedre Torvgate, Jernbanegata og Trondhjemsvegen møtes. I den vestlige delen av plassen ligger Panparken med utendørsrestaurant, springvann og parkbeplantning.
Plassen preges av de to tårnhusene; den majestetiske Vingården i jugendstil (Trondhjemsvegen 2) med forretninger og boliger – og Quality Grand Hotell (Jernbanegata 5). I øst, ved Jernbanegata, ligger en privatdrevet parkeringsplass. For øvrig finnes banker, forretninger og øvrige sentrumsfasiliteter i de tilstøtende bygningene i de søndre delene av plassen. Fahlstrøms plass er oppkalt etter politifullmektig Axel Fahlstrøm (1845–1885). På folkemunne heter plassen Gesellparken.
Krampe (festemiddel)
En krampe er et U-formet festemiddel i slekt med klammer og spiker. Det er som oftest laget av galvanisert stål og brukes typisk til festing av piggtråd, stengsler og fjærer mot tre.
Lengde 19-50 mm.
Arvid Libak
Arvid Libak (født 12. september 1957 i Hamar) er en norsk politiker (Ap). Han har vært politisk rådgiver og statssekretær for fire ulike statsråder. Han var statssekretær i Helse- og omsorgsdepartementet fra 2006-2008. Senere statssekretær i Nærings- og handelsdepartementet. Fra 2009-2013 var han avdelingssjef for Samfunnspolitisk avdeling i Norsk Sykepleierforbund. Fra 2013 har han vært kommunikasjonssjef i Norsk Sykepleierforbund. Han har også jobbet som informasjonssjef ved Ullevål universitetssykehus og Feiringklinikken, og som prosjektleder i Legeforeningen. Han har hatt ulike jobber og verv i AUF, AOF og Arbeiderpartiet. Han har også vært leder av fagrådet i Statens tobakksskaderåd, styremedlem i Norsk sykehus- og helsetjenesteforening, Henie Onstad kunstsenter og vararepresentant til styret i Vinmonopolet.
Guzhang
Guzhang (kinesisk: 古丈县; pinyin: Gǔzhàng Xiàn) er et fylke i det autonome prefektur Xiangxi i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 136,522 innbyggere i 1999.
Arstaddalen
Arstaddalen er en dal i Beiarn kommune i Nordland.
Qeqertaq
Qeqertaq (grønlandsk for Øya) er en bygd i Avannaata kommune på vestkysten av Grønland. Qeqertaq hadde 113 innbyggere i 2018.
Arstaddalen
Dalen er ca. 20 kilometer lang, og er en frodig dal med et rikt naturliv. Store deler av elgstammen i Beiarn har vår- og sommerbeite i dalen. Det er dermed et attraktivt elgvald med 15 elger på kvoten (2006). I øverste del av dalen ligger Arstaddalsdammen, som ble bygget i 1960-årene.
Qeqertaq
Qeqertaq ligger ca. 90 km nord for Ilulissat, på sydvestspissen av en liten øy innerst i Diskobukten.
Knutshø landskapsvernområde
Knutshø landskapsvernområde er et norsk landskapsvernområde på Dovrefjell, øst for Drivdalen og E6. Området ble opprettet i mai 2002 i forbindelse med etableringen av Dovrefjell-Sunndalsfjella nasjonalpark; og er på 908 km². Området ligger i kommunene Oppdal; Folldal, Tynset og Dovre.
Formålet med landskapsvernområdet er å ta vare på et sammenhengende høgfjellsområde med leveområdene til villreinen i Knutshø, og et særpreget natur- og kulturlandskap med tilhørende planteliv, dyreliv, landskapsformer og kulturmiljø.
Kieren Keke
Kieren Aedogan Keke (født 1971 i Yaren) er en naurisk lege og tidligere parlamentsmedlem. Han er nå en hovedperson i opposisjonspartiet Naoero Amo. Han er en av øyas få leger. (Andre er dr. Mark Kun, dr. Ludwig Keke (Kierens far, tannlege), dr. Godfrey Waidabu og dr. Kiki Thoma.)
I 2004 fikk han ikke ta sitt parlamentssete, fordi parlamentsmedlem Russell Kun hevdet at Keke ikke er en naurisk innbygger. Keke ble også arrestert sammen med David Adeang og Fabian Ribauw i april 2004, og siktet for opprørsledelse etter en demonstrasjon på Naurus flyplass, men siktelsen ble snart frafalt. Keke ble gjeninnvalgt i parlamentet i oktober 2004, og er nå øyas helse-, luftfarts- og kvinneminister.
Florencia
Florencia er navnet på en by og en kommune i Colombia. Byen er hovedstad i provinsen Caquetá sørvest i Colombia og har en befolkning på 141,804 (2012), mens kommunen har 163,323 innbyggere på et areal på 2,292 km². Byen ble grunnlagt av misjonærer i 1902.
Serie A 1953–1954
Serie A er den italienske toppdivisjonen i fotball. Den ble opprettet i 1898. Det italienske fotballforbundet står for organiseringen av ligaen.
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Øvelser under Sommer-OL 1964
Øvelser under Sommer-OL 1964
Auweyida
Kong Auweyida, også Awiyeda, (født 1850 i Boe, død ca. 1921 ved Ganab-kanalen) var en naurisk konge. Før Nauru kom under hvit kontroll, ble det kontrollert av kongen, som lagde lovene, som videre ble iverksatt av lokale høvdinger. Når tyskerne kom til Nauru og la øya innunder Tysk Ny-Guinea, kunne Aweida få beholde sin suverenitet, og forble høvding over det nauriske folket. Ellers er lite kjent om ham.
På det nederste bildet har han på seg flosshatten. Hans kone, dronning Eigamoiya, har på seg en hvit kappe.
Holdenutvalget
«Holden-utvalget» kan sikte til flere offentlige utvalg som blir eller har blitt ledet av professor Steinar Holden ved Universitetet i Oslo:
Lorenzo Magalotti
Lorenzo Magalotti er navnet til flere personer:
Steinsvik (Bergen)
Steinsvik er et boligområde i Ytrebygda bydel i Bergen kommune. Området ligger mellom Nordås, Rådal, Sandsli og Søreide, ved sørenden av Nordåsvannet, og har mest villabebyggelse, men også en del rekkehus og blokkbebyggelse.
Steinvik ligger i den østlige delen av grunnkretsen Steinsvik og i den nordlige delen av grunnkretsen Siljustøl.
Steinsvik er også en bygd innerst i Dalsfjorden i Volda kommune i Møre og Romsdal.
Travkongen
Travkongen (originaltittel: Green Grass of Wyoming) er et amerikansk westerndrama fra 1948, regissert av Louis King og produsert av 20th Century Fox. I hovedrollene spiller Peggy Cummins, Charles Coburn og Robert Arthur. Filmen handler om en ung mann som kjøper seg en ny hest som han skal trene. Manus er skrevet av Martin Berkeley, basert på romanen Grønne gressganger (1946), skrevet av Mary O'Hara.
Handling
Den gretne og alkoholiserte rancheieren Beaver Greenway (Charles Coburn) blir rasende da en av hoppene hans rømmer for å være sammen med den hvite higsten Thunderhead. Hingsten tilhørte tidligere familien McLaughlin, før sønnen Ken (Robert Arthur) slapp den fri noen år tidligere. Beaver reiser til McLaughlins ranch for å konfrontere dem, mens barnebarnet Carey (Peggy Cummins) forgjeves prøver å roe ham ned. Ken er ikke hjemme, men hans far Rob (Lloyd Nolan) forteller Beaver at de ikke har sett Thunderhead på lang tid. Beaver gjør det klart at han ønsker å skyte hingsten. Etter at Beaver har reist igjen, kommer Ken hjem med hoppen Crown Jewel, som han har kjøpt for å trene til trav. Rob er meget skeptisk, ettersom han ikke stoler på mannen som solgte henne, men lar seg overtale av konen Nell (Geraldine Wall) til å gi Ken en sjanse.
Noen dager senere kommer Carey på besøk til Ken og han ber henne med på dans. Beaver er ikke fornøyd, men Carey går likevel. Hun er bekymret for drikkingen til bestefaren, som tidligere var en ledende travkusk, men hygger seg likevel på dansen. Litt senere lokker Thunderhead med seg Crown Jewel også. Rob, Beaver og flere andre rancheiere finner ut hvor han og en rekke rømte hopper skjuler seg. De rir ut for å hente hoppene og skyte Thunderhead. Ken ser Crown Jewel, men hun og Thunderhead er de eneste som ikke blir fanget. Neste dag rir Ken alene for å lete og finner Crown Jewel stående fast i gjørme. Han redder henne, men vel hjemme på gården mener veterinæren dr. Kimgrough (Charles Tannen) at lungene hennes er skadet og at hun bør avlives. Ken ønsker likevel å se om han kan få henne frisk med riktig pleie og lykkes etter å ha prøvd en kur som Beaver anbefalte.
Beaver på sin side har sluttet å drikke og trener med travhesten sin Sundown igjen. Den kjente treneren Jake Willis (Will Wright) går med på å trene Crown Jewel. Thunderhead lusker imidlertid rundt ranchen og distraherer henne. Rob ønsker å skyte hingsten, men Ken bruker i stedet Crown Jewel for å lokke Thunderhead til seg og fanger ham inn. Det viser seg også at Crown Jewel er mer samarbeidsvillig når hun kan se Thunderhead. Både Ken og Beaver deltar med sine hester i det store travløpet Governor's Cup i Lancaster i Ohio. Beaver og Sundown vinner første runde, mens Ken og Crown Jewel vinner andre runde. I den tredje og avgjørende runden slår Crown Jewel seg vrang og Beaver og Sundown vinner løpet. Beaver undersøker Crown Jewel, som viser seg å være drektig. En stund senere får Crown Jewel og Thunderhead et hvitt føll som får navnet Storm Cloud.
Produksjon
Martin Berkeley skrev manuset basert på den tredje og siste boken i Mary O'Haras romantrilogi, som startet med Hans venn Flicka (1941) og ble etterfulgt av Flickas sønn (1943) og Grønne gressganger (1946). De to første bøkene ble filmatisert, som Min venn Flicka (1943) og Flickas sønn (1945), med Roddy McDowall som Ken McLaughlin, Preston Foster som faren Rob og Rita Johnson som moren Nell. 20th Century Fox ønsket opprinnelig at de skulle gjenta rollene sine i den tredje og siste filmen. I stedet overtok nye skuespillere rollene, der Robert Arthur spilte Ken, Lloyd Nolan spilte Rob og Geraldine Wall spilte Nell. De to sentrale rollefigurene Beaver og Carey Greenway, spilt av Charles Coburn og Peggy Cummins, var ikke med i de foregående filmene. Filmen ble spilt inn i Duck Creek og Kanab i Utah, samt i Lancaster i Ohio. Flere av de samme stedene som hadde blitt brukt i de foregående filmene var med.
Radioversjon
Travkongen ble bearbeidet til et hørespill og sendt på The Hallmark Playhouse 26. januar 1950, med Fanny Hill og Lon McCallister i hovedrollene.
Yopal
Yopal er hovedstad i provinsen Casanare i Colombia og har om lag 84 000 innbyggere. Byen ligger 387 km. fra hovedstaden fra Bogotá.
The Fixtape Vol. 3
The Fixtape Vol. 3: Special Delivery er en mixtape av gruppen Bone Thugs-n-Harmony. Den ble kun sluppet på internett.
Mixtapen inneholder remixer som blant annet Jay-Zs «D.O.A. (Death of Autotune)», men har også sanger produsert for Bone av blant annet Scott Storch, DJ U-Neek og The Dream.
São Paulo (delstat)
São Paulo er en delstat i den sørøstlige regionen av Brasil og har en befolkning på om lag 40 millioner (2003). Hovedstaden er byen São Paulo. Delstaten grenser til nabodelstatene Rio de Jeneiro, Minas Gerais, Mato Grosso do Sul og Paraná. Delstaten er et økonomisk og industrielt kraftsenter i Brasil og i Sør-Amerika. Delstaten hadde i 2015 et beregnet folketall på 44,396,484.
Økonomi
São Paulo står for om lag en tredjedel av Brasils BNP og en tredjedel av landets energiforbruk. Delstaten har omfattende industri, dette innebærer både stål-, mekanisk- og elektronikkindustri. Flere bilkonsern har fabrikker her og flyprodusenten Embraer har sitt hovedkvarter i denne delstaten.
Innenfor landbruk er blant annet kaffe en viktig inntektskilde.
Politikk
Politikken i São Paulo er kontrollert av Arbeiderpartiet (PT) og av Sosialdemokratene (PSDB). Begge disse partiene har sin opprinnelse i denne delstaten.
Historie
Den første bosettingen i delstaten er registrert tilbake til 1532, med etableringen av Vila da São Vicente. I 1554 ble det etablert en jesuitt-misjon som skulle kristne tupi-indianerne i området. Denne misjonen ble senere til det som i dag er byen São Paulo.
Delstaten fikk sitt første økonomiske oppsving på 1900-tallet med etableringen av flere kaffeplantasjer i området. For å kunne eksportere kaffen gjennom havnebyen Santos ble det i denne perioden bygget både veier og jernbaner.
Veksten i kaffeplantasjene gjorde at et stort antall innvandrere kom til delstaten fra midten av 1900-tallet og utover. Innvandrerne kom fra land som Tyskland, Italia, Libanon og Japan. I tillegg til innvandrere, har delstaten også opplevd en stor innflytting fra andre deler av Brasil, spesielt fra delstatene i nordøst.
Byer
Andre byer er: Araraquara, Araçatuba, Barretos, Bauru, Franca, Jacareí, Jundiaí, Marília, Piracicaba, Presidente Prudente, São Carlos, São José do Rio Preto og Sorocaba.
Fuglstad
Fuglstad er navnet på flere steder i Norge:
Nenetsk
Nenetsk (russisk Ненецкий автономный округ) er et autonomt distrikt (okrug) som ligger som en stripe langs kysten av ishavet i Nordøst-Europa i Russland. Administrativt ligger distriktet under Arkhangelsk oblast, men er samtidig et eget føderasjonssubjekt i Den russiske føderasjon.
Geografi
Nenetsk blir avgrenset i vest av Kvitsjøen, i nord av Barentshavet, i nordøst av Karahavet, i øst av Jamalo-Nenetsk, i sør av republikken Komi, og i vest av Arkhangelsk oblast. I tillegg til fastlandsområdet hører øyene Kolgujev og Vajgatsj til Nenetsia. Karastredet skiller Vajgatsj fra Novaja Semlja, som hører til Arkhangelsk oblast.
Landskapet er stort sett flatt. De største høydedragene er Uralfjellene i øst og den 300-400 meter høye Timan-ryggen i vest. Over 75 % av Nenetsia er tundra, bare helt i sør er det skog. Viktige dyr er rein, fjellrev, rødrev, isbjørn, sel og hvalross. Den største elva er Petsjora som har et løp på 220 km innenfor Nenetsia. I tillegg er det mange mindre sjøer og elver. Klimaet er arktisk. Årsnedbøren varierer mellom 280 og 420 mm.
Yli
Yli er et tettsted i Notodden kommune i Telemark. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger på vestsiden av elva Heddøla, omtrent seks kilometer vest for Notodden sentrum. Barneskolen Yli skole lå her inntil år 2015.
Nenetsk
Historie
Nenetsk ble en del av Russland på slutten av 1400-tallet. Ved munningen av Petsjora og bredden av Pustosjøen ble byen Pustozersk, på komi Sar-dor grunnlagt i 1499, denne byen mistet den militære og kommersielle rollen sin på slutten av 1700-tallet. Til byen flytta det i løpet av hundreårene både russere og komiere.
Den samojediske nasjonale kretsen (край) ble grunnlagt i 1929, som et resultat av Stalin sin nasjonalitetspolitikk. Narjan-Mar ble administrativt senter i 1932. Statusen ble endret til «område» (округ) i 1977.
Nenetsene var nomader som levde på reindrift, jakt og fiske. På 1930-tallet ble de kollektivisert inn i reindrifts- og fiske-kolkhoser, og russerne og komiene ble kollektivisert til fiske- og landbrukskolkhoser. Noen av nenetsene bosatte seg på 1930-50-tallet i landsbyer rundt de nyoppstartede kolkhosene, og levde som fiskere og jegere for kolkhosene. På 1960-tallet ble det startet en aktiv politikk for å gjøre reindriftsnomadene bofaste, familiene skulle bo i landsbyer, mens mennene var på tundraen og drev med rein. Denne politikken var bare delvis vellykket, for også i dag er det mange nenetsiske samfunn som lever på tundraen som nomader.
Fra og med 1920-tallet ble det opprettet egne skoleinternat for nomadebarna. Undervisningen har vært på russisk, med et par timer i uka på nenetsisk.
Slaget om Nanchang
Slaget om Nanchang (tradisjonell kinesisk: 南昌會戰, forenklet kinesisk: 南昌会战) var et stort slag mellom den kinesiske Kuomintanghæren og den keiserlige japanske hæren i den andre kinesisk-japanske krig. Det var det største store slaget etter det kinesiske nederlaget i slaget om Wuhan.
Etter slaget om Wuhan ble Wuhan base for den 11. japanske armé, og byen var omringet av 5. og 9. kinesiske militærregion. Nanchang var et jernbanesenter, den største forsyningslinjen mellom 3. og 9. militærregion og stedet for en flybase som truet japansk skipsfart i Yangtze-elven. I tillegg virket byens plassering i nærheten av midten av Shanghai- Wuhan stripen, som var under japansk kontroll, som en strategisk trussel.
Japansk angrep
Japanske styrker hadde forsøkt å nærme seg Nanchang under slaget om Wuhan, men de ble stoppet ved Xiushui-elven hvor de måtte vente på forsterkninger og innledet den andre invasjonen med 120 000 soldater. Etter sperreild fra artilleriet begynte de japanske troppene å krysse Xiushui-elven (se slaget ved Xiushui-elven). De startet kl. 07.00 den 21. mars og rykket to km frem, da de begynte å bygge broer. 23. mars ble Wucheng hvor Xiushui-elven munner ut i Poyang Hu ødelagt av vedvarende flåtebombardement og luftangrep, etterfulgt av marinesoldatenes landgang. Den 26. mars brøt japanske tropper støttet av stridsvogner ut av deres brohode ved Xiushui-elven og nådde Nanchangs vestlige post, samtidig som de beseiret de kinesiske forsterkningene fra 3. militærregion. 27. mars falt Nanchang etter å ha blitt omringet og beleiret av japanske styrker. Dette var slutten på slagets første fase.
Kinesisk motangrep og tilbaketrekning
Slaget var imidlertid ikke over. I løpet av en periode som varte til slutten av april ble noen japanske styrker overført til andre områder (se slaget om Suizao). Denne svekkelsen av de japanske styrkene fikk følger. Den 21. april lyktes det tropper fra 3. og 9. militærdistrikt i 32. armégruppe å oppnå et gjennombrudd og nå omegnen av Nanchang på fem dager. Under kraftige angrep fra japanske fly og i møte med en japansk garnison som var blitt forsterket av deler av marinen, kunne de ikke gjennomføre en effektiv beleiring og trakk sig tilbake den 9. mai.
Etterspill
Etter dette slaget kom den viktigste forsyningslinjen for 3. militærregion tilhørende den nasjonale revolusjonshæren og de sørøstlige kinesiske provinsene under et stigende press fra japanske styrker.
Commissioner of Police of the Metropolis
Det er den høyest rangerte stillingen i det britiske politiet, uten at dette har praktisk betydning ettersom de ulike politistyrkene er uavhengige av hverandre.
Stillingen ble opprettet i 1839, og frem til 1855 var den alltid delt mellom to personer. Dersom den som utnevnes til stillingen ikke er adlet tidligere blir hen det alltid før tiltredelse.
Insigniene for embetet er unike i det britiske politiet, og består av en krone over en Bath-stjerne over korslagte politikøller omgitt av en krans. De er svært like insigniene til en general i den britiske hæren.
I begynnelsen var kommissærene enten pensjonerte offiserer fra militæret eller offentlige tjenestemenn, uten spesiell bakgrunn fra politiet. Dog hadde flere av de tidlige kommissærene erfaring fra koloniadministrasjon, der de hadde politimyndighet. Den første med en politikarriere bak seg var John Nott-Bower, som ble utnevnt i 1953; den første som hadde startet karrieren som vanlig konstabel var Joseph Simpson, utnevnt i 1958, og den første som hadde gått alle gradene fra konstabel og opp, var Robert Mark som ble utnevnt i 1972. Etter dette har alle kommissærer vært gjennom en vanlig politikarriere.
Gerald Sousa
Gerald Sousa (født i California, USA) er en amerikansk hundekjører fra Talkeetna, Alaska, USA.
Sousa bodde i California fram til 1971 da han flyttet til Alaska. Han startet med hundekjøring i 1978, og han debuterte i hundesledeløpet Iditarod i 2002. Totalt har han deltatt 5 ganger i verdens lengste hundesledeløp, og hans beste plassering er fra 2004 da han ble nummer 16.
I tillegg til hundekjøring jobber Gerald Sousa også som guide.
Ursula von der Leyen
Ursula Gertrud von der Leyen (født Albrecht; 8. oktober 1958 i Ixelles/Elsene i Brussel i Belgia) er en tysk lege og politiker (CDU), som har sittet 14 år sammenhengende i Angela Merkels regjeringer fra 2005 til 2019. Fra 2013 til 2019 var hun Tysklands forsvarsminister, fra 2009 til 2013 minister for arbeid og sosialvesen og fra 2005 til 2009 familieminister. Von der Leyen ble høsten 2019 valgt som Europakommisjonens president (Von der Leyen-kommisjonen) og tiltrådte 1. desember 2019.
Bakgrunn og utdannelse
Ursula von der Leyen ble født som det tredje av sju barn av Ernst og Adele Albrecht. Ernst Albrecht var CDU-politiker og i en periode ministerpresident i Niedersachsen. Moren var doktor i germanistikk. Ursula vokste opp med fem brødre og en søster. Søsteren døde av kreft i 1971. Faren kom inn i politikk som en outsider og omgjorde et CDU som i delstaten ble dominert av høyrefløyen til en av dets mest liberale utposter.
Hun er medlem av Evangelische Kirche in Deutschland, en tysk evangelisk-luthersk kirke.
En av von der Leyens oldemødre var amerikansk, Mary Ladson Robertson (1883–1960) fra Charleston, etterkommer av politikeren James Ladson og plantasjeeieren James H. Ladson; hennes familie var både blant de tidligste engelske kolonistene og blant de rikeste i Charleston, og eide hundrevis av slaver frem til opphevelsen av slaveriet i 1865. På 1700-tallet var familien blant de rikeste i Nord-Amerika, gjennom aktiviteten til forfaren Joseph Wragg som var den største britisk-amerikanske slavehandleren i sin tid. Von der Leyen brukte en kortere tid i 1978 psevdonymet Rose Ladson.
Von der Leyen gikk på den europeiske skolen i Brussel fra 1964 til 1971 og tok Abitur (artium) i 1976 ved matematisk-naturvitenskapelig gymnasium i Lehrte. Hun studerte arkeologi i Göttingen i 1976 og samfunnsøkonomi i Göttingen og Münster fra 1977 til 1980. I 1978 studerte hun ved London School of Economics og deretter medisin i Hannover fra 1980 til 1988. Hun avla statseksamen i medisin i 1987 og tok den medisinske doktorgrad i 1991. Hun er Magister Public Health fra 2001. Hun beskriver studietiden i London som frigjørende.
Egen familie
Von der Leyens ektefelle er professor i medisin og ekteparet har syv barn (David, Sophie, Maria Donata, Johanna, Victoria, Egmont og Gracia).
Yrkeskarriere
Von der Leyen arbeidet som lege ved kvinneklinikken i Hannover fra 1988 til 1992.
Fra 1992 til 1996 oppholdt hun seg i Stanford i California. Hun hadde i 1993 studieopphold (auditing guest) ved Stanford Universitys Graduate School of Business. I 1995 var hun tilknyttet Stanford Health Services Administration.
Politiske verv i Tyskland
Von der Leyen ble medlem av CDU i 1990. Hun var mellom 1996 og 1997 i CDU Niedersachsens utvalg for sosialpolitikk, og senere i foreningen av leger i CDU Niedersachsen.
Ved kommunalvalget i 2001 fikk hun første gang et offentlig verv, da hun ble byråd i Sehnde og formann for CDU-fraksjonen der. Mellom 2001 og mars 2004 var hun dessuten medlem av regionalforsamlingen i regionen Hannover og formann for utvalget for helsevesenet.
Under valgkampen i Niedersachsen i 2003 ble hun medlem av Christian Wulffs skyggekabinett. Etter CDUs valgseier ble hun innvalgt i landdagen (delstatens parlament). Hun var sosialminister i Wulffs konservativ-liberale koalisjonsregjering fra 2003 til 2005. I desember 2004 ble hun innvalgt i presidiet i CDU, og fra februar 2005 ledet hun CDU-kommisjonen Eltern, Kind, Beruf.
Etter Forbundsdagsvalget i 2005 ble von der Leyen Tysklands familieminister og etter valget i 2009 arbeidsminister. Hun var relativt ukjent politiker på forbundsnivå da Merkel valgte henne til familieminister. Hun provoserte tradisjonalistene da hun som familieminister iverksatte flere velferdsreformer, blant annet utvidelse av fødselspermisjon og barnetrygd.
Etter valget i 2013 ble hun som første kvinne i Tyskland utnevnt til landets forsvarsminister i regjeringen Merkel III, og fortsatte i samme verv i regjeringen Merkel IV. Den 17. juli 2019 gikk hun av som forsvarsminister og ble erstattet av Annegret Kramp-Karrenbauer. På grunn av en del høyreekstrem aktivitet blant soldatene mente hun Bundeswehr hadde et holdningsproblem. Hun utfordret offiserene og det konservative byråkratiet da hun brukte eksterne konsulenter. Parlamentet innledet undersøkelser av tildelingen av gunstige konsulentkontrakter. Hun ble upopulær i Bundeswehr etter at kaserner og kontorer ble gjennomsøkt for eventuelle Wehrmachteffekter. Under von der Leyen økte forsvarsbudsjettet med omkring 30 % fra 32 til 43 milliarder euro. Internt i forsvaret var hun en omstridt forsvarsminister.
Europakommisjonens president
Den 2. juli 2019 ble von der Leyen nominert av Det europeiske råd til posten som Europakommisjonens president. Hun ble 16. juli 2018 valgt som kommisjonspresident av parlamentet med 383 stemmer, 8 mer enn nødvendig. Hennes kommisjon ble kjent under navnet Von der Leyen-kommisjonen.
På avstemningsdagen besto Europaparlamentet av 747 medlemmer, det ville da være tilstrekkelig med 374 stemmer for å velge von der Leyen. Av parlamentsmedlemmene stemte 327 mot von der Leyen, 22 avsto fra å stemme og en stemme var blank. Det var særlig sentrum-venstre representanter som stemte mot hennes kandidatur. Von der Leyen blir dermed, når hun tiltrer 1. desember 2019, den første kvinnelige kommisjonspresidenten, og samtidig den første tyske statsborger i vervet siden Walter Hallstein gikk av i 1967. Von der Leyen varslet dagen før avstemningen at hun uansett utfall ville fratre vervet som forsvarsminister i Tyskland.
Avstemningsdagen holdt von der Leyen en valgtale i parlamentet på fransk, tysk og engelsk. Talen ble kommentert av de politiske gruppenes ledere, som von der Leyen igjen kommenterte. Deretter ga de enkelte parlamentsmedlemmer sine kommentarer med kortere bidrag, som von der Leyen kommenterte tilsvarende kort.
Den 27. november godkjente Europaparlamentet von der Leyens kommisjon. Tidligere var hennes tiltreden, som opprinnelig skulle funnet sted 1. november, blitt forsinket én måned, siden parlamentet hadde forkastet tre av kandidatene – fra Frankrike, Ungarn og Romania – til verv i kommisjonen. Den nye kommisjonen ble stemt inn med 461 mot 157 stemmer, mens 89 delegater stemte blankt.
Politiske posisjoner og karakteristikker
Ursula von der Leyen ga som sosial- og familieminister uttrykk for at hennes overordnede mål var at det skulle fødes flere barn i landet. Hun innførte to måneders foreldrepermisjon utelukkende for far («pappapermisjon»). Hun ble kritisert for gjennom sin familiepolitikk å favorisere familier med to inntekter. Der Spiegel karakteriserte henne som den mest tydelige innenrikspolitiker i Tyskland.
Von der Leyen foreslo som sosial- og familieminister også en lov som sperret for besøk av internettsider som dokumenterte overgrep mot barn, og fikk da tilnavnet «Zensursula» («Sensursula»). Loven ble vedtatt i Forbundsdagen og Forbundsrådet, men ble ikke signert av presidenten. Kritikerne som blant annet samlet 130 000 underskrifter, ønsket isteden en lov som slettet internettsidene. Underliggende for kritikken var også en frykt for sensur som virkemiddel.
I motsetning til flertallet i CDU var von der Leyen tilhenger av å tillate likekjønnet ekteskap da dette ble vedtatt i Forbundsdagen i 2017.
Det feministiske nettstedet «fembio» har fremhevet at deler av den seriøse pressen har bemerket hennes «aristokratiske» og alltid smilende fremtreden og at de angivelig er blitt provosert av det. Tageszeitung og Der Spiegel kalte henne for eksempel for «supermorkraftdatter» (tysk: Supermutterpowertochter). Die Welt har beskrevet henne som en «blanding av Pamela Anderson og Magda Goebbels», en assosiasjon også påpekt av Süddeutsche Zeitung.
Von der Leyen ble i 2019 valgt som Europakommisjonens president (Von der Leyen-kommisjonen) med tiltredelse 1. desember 2019.
Skálavík
Skálavík (, foreldet dansk skrivemåte: Skålevig) er en bygd og et sogn på Færøyene. Den 1. januar 2019 hadde Skálavík 139 innbyggere. Bygda ligger i en liten dal som munner ut i en vik på østkysten av Sandoy. Bygda har veiforbindelse over fjellet til Húsavík og Sandur. Det er også en tursti til Húsavík.
Innen Fólkakirkjan er Skálavík er et annekssogn i Sandoyar prestagjald med Skálavíkar kirkja som sognekirke. Administrativt var Skálavíkar sókn en del av Sandoyar prestagjalds kommuna fra innføringen av det lokale selvstyret i 1872. I 1930 ble Skálavíkar kommuna, som har samme utstrekning som kirkesognet, utskilt som en egen kommune.
Den fremste næringsveien er landbruk i kombinasjon med hjemmefiske. Bygda fikk et moderne kaianlegg i 1970-årene. Kaianlegget måtte repareres, og store deler av den hjemmehørende fiskeflåten erstattes, etter ekstremværet Tuva i 2008. Bygda har også noe handel og tjenesteyting, deriblant et idretts- og fritidssenter, åpnet i 2011, med hotell, restaurant og møte- og konferansefasiliteter. Senteret var en testamentarisk gave fra fiskebåtrederen Eiler Jacobsen fra Skálavík.
Skálavík er første gang nevnt i skriftlige kilder i Hundebrevet fra siste halvdel av 1300-tallet. Den regnes som den eldste bygda på østkysten av Sandoy, mens Sandur er den eldste på hele øya. Lagmann Jákup Jógvansson bodde på Dalsgarður i Skálavík, fra gammelt av en stor kongsgård på Færøyene.
Forfatteren Heðin Brú, en av Færøyenes «fire store» i sin generasjon, kom fra Skálavík. Det gjorde også presten, forfatteren og bibeloversetteren Kristian Osvald Viderø.
Kontrollert sprengning
En kontrollert sprengning er en metode som kan brukes blant annet til å uskadeliggjøre mulige bomber eller for å rive større bygninger.
Med hensyn til sprengning av bomber kan disse utføres enten ved at objektet isoleres slik at det ikke kan gjøre skade, for eksempel på et åpent område eller i en bunker, eller ved at man avfyrer et skudd som utløser en mindre sprengning uten av hovedladningen går av. Arbeidet skjer i dag vanligvis med roboter, slik at det er minimal fare for tap av menneskeliv.
Stend
Stend er en grunnkrets og et boligområde ved tettstedet Fanahammeren i Fana bydel i Bergen, og strekker seg fra Stendavatnet i øst til Hordneset i vest, på nordsiden av Fanafjorden. Grunnkretsen hadde 403 innbyggere 1. januar 2009, og et areal på 4,75 km², hvorav 0,17 km² er ferskvann.
Søndre Bergenhus amt kjøpte Stend hovedgård av Wollert Konow i 1861 med formål å opprette jordbruksskole på gården. I 1866 ble dette et faktum og den første rektoren kom fra Skottland. Hans navn var Alexander Wilson og han ble særlig kjent for to ting, nemlig for å ha startet opp med skogplanting og for å utvikle Wilson-plogen.
Hovedbygningen er et praktbygg formet som en hestesko og er fra 1681. Bygget ble de første årene nyttet som skolebygning med internat for elevene, og senere benyttet som boliger for tilsatte ved skolen. (Bygget er i senere år restauret og nå disponert av Hordaland teater). I 1900 ble nytt skolebygg med internat oppført. Dette var også et praktbygg og ble dessverre revet i 1950-åra,og erstattet med dagens skolebygning. Driftsbygning ble bygd i 1875, og den rommer idag blant annet treverksted og traktorgarasjer. Ny driftsbygning ble bygd i 1960 og denne ble revet og erstattet med dagens driftsbygning som er fra 1988.
Skolegårdsbruket utgjør ca. 2000 dekar inkludert Fana prestegård som er paktet i 50 år frem til 2030.
Jordbruksskolen på Stend er nå blitt til Stend videregående skole med studieretninger; naturbruk, idrettsfag og allmennfaglig påbygging, elevtallet var høsten 2007 nær 300. I området har Hordamuseet bygd opp et friluftsmuseum. Våren 1998 åpnet det nye kulturbygget på Stend der Hordaland Teater, Hordamuseet og Vegmuseet fikk et nytt bygg.
På Stend ligger også Stend stasjon på den gamle Nesttun-Osbanen som ble nedlagt i 1935. Stasjonen er i dag museum.
Anna av Sachsen
Anna av Sachsen, også kalt Anna av Danmark og Moder Anna (Kurfürstin Anna von Sachsen, Anna von Dänemark og Mutter Anna på tysk), eller bare Anna, (født 22. november 1532 i Haderslev i Danmark, død 1. oktober 1585 i Dresden i Tyskland) var prinsesse av Danmark og Norge og kurfyrstinne av Sachsen.
Biografi
Anna var datter av Christian III og Dorothea av Sachsen-Lauenburg, datter av hertug Magnus I av Sachsen-Lauenburg og Katarina av Braunschweig-Wolfenbüttel (søster til svenskekongen Gustav Vasas første ektefelle).
Anna, som var storesøster til Frederik II ( konge av Danmark-Norge 1559-1588), Magnus av Øsel og Hans den Yngre, ble på slottet Hartenfels i Torgau 1548 gift med August I av Sachsen (31. juli 1526 Freiberg–11. februar 1586 i Dresden), som ble kurfyrste i 1553. Med ham oppdro hun med stor nidkjærhet og religiøs overbevisning, Augusts foreldreløse niese Anne. Selv fikk hun mange barn men kun få av dem nådde voksen alder.
I Hauptstaatsarchiv i Dresden er det en stor brev- og dokumentsamling etter kurfyrstinne Anna av Sachsen. På slutten av 1500-tallet perfeksjonerte hun kunsten å lage akevitter. Hun etterlot seg 181 typer brennevin smaksatt med krydder og urter, men ingen av oppskriftene er bevart.
Anna døde i Dresden av pest og ble begravet i Freiberger Dom. Hun har fått oppkalt byen Annaburg etter seg, samt Annenkirche og Alter Annenfriedhof i Dresden.
Paul Huntington
Paul David Huntington (født 17. september 1987) er en engelsk fotballspiller som fra den 30. juni 2022 er klubbløs.
Arme riddere
Arme riddere kan bety:
Paul Huntington
Huntington ble en del av Newcastle United School of Excellence 1. juli 2004, fra Trinity School i Cumbria. Som skolegutt spilte han på Wembley, og vant den nasjonale U18-cupen med skolen sin i 2004.
Etter å ha imponert på juniorlaget, ble han forfremmet til reservelaget sent i 2004 for å møte hardere motstand og for å samle erfaring. Han debuterte for reservene 7. desember samme år. Newcastle møtte Middlesbrough på hjemmebane og vant 3-0. Hans første kamp for U18, kom bare femten dager senere. U18 ble slått 1-0. I juli 2005 signerte han sin første proffkontrakt med klubben.
På begynnelsen av 2005/06-sesongen, ble Huntington gjort til kaptein, av daværende sjef for akademiet Glenn Roeder, for Newcastles U18-lag. Men på grunn av hyppige besøk på reservelaget, spilte han ikke alle kampene for juniorene.
Right Cross
Right Cross er en amerikansk dramafilm fra 1950, regissert av John Sturges og produsert av Metro-Goldwyn-Mayer. I hovedrollene spiller June Allyson, Dick Powell, Ricardo Montalbán og Lionel Barrymore. Filmen handler om en suksessfull bokser som er kjæreste med datteren til boksepromotøren sin. Han frykter imidlertid at hun ville mistet interessen dersom han ikke lenger var tittelholder. Manus er skrevet av Charles Schnee.
Handling
Bokseren Johnny Monterez (Ricardo Montalbán) skader hånden sin under en treningskamp. Legen George Esmond (Frank Ferguson) informerer han om at alle boksekampene hans har ført til så store skader i hånden at han risikerer å måtte legge karrieren på hyllen når som helst. Johnny vil ikke at noen skal få vite om dette og later som om hånden hans kommer til å bli helt bra igjen. Han er spesielt urolig for forholdet sitt med Pat O'Malley (June Allyson), datteren til boksepromotøren sin, Sean (Lionel Barrymore). Johnny har mindreverdighetskomplekser på grunn av sin meksikanske bakgrunn og tror at Pat bare er interessert i ham fordi han er tittelholder. Pat ønsker å gifte seg, men Johnny vil ikke fri til henne før han føler at han har sikret fremtiden sin økonomisk. Dette fører til mange krangler mellom dem, der deres felles venn, journalisten Rick Gavery (Dick Powell), må være mellommann. Rick er også forelsket i Pat, men ser at det er Johnny hun elsker.
Sean var tidligere en ledende boksepromotør, men nå er Johnny den eneste stjernen i stallen hans. I tillegg har han store helseproblemer og trenger hjelp av Pat til den daglige driften. Johnny vurderer å bytte til en annen promotør, Allan Goff (Barry Kelley), som tilbyr ham en lukrativ langtidskontrakt, der han er sikret økonomisk også etter at han pensjonerer seg som bokser. Han forteller Pat om planene sine mens de er ute på restaurant. Hun forventet et frieri, men blir skuffet over det hun opplever som et svik. Kort tid senere dør Sean og Pat mener at Johnny har skyld i dette. Johnny har en tittelkamp mot Al Heldon (Courtland Shepard), som alle tror at han kommer til å vinne. Rick får imidlertid et tips om at Al har sett på videoer av Johnny og funnet en svakhet ved boksestilen hans. Johnny taper kampen og tror at han har mistet alt. Da Rick kommer for å snakke med ham etterpå, slår Johnny ham ned og ødelegger hånden sin. Senere får Johnny besøk av Pat og Rick og han innser at Pat er interessert i ham bare for den han er.
Produksjon
Charles Schnees første utkast til manus hadde tittelen The Big Money. Rollefiguren Rick Gavery het opprinnelig Danny Malone, mens Pat O'Malley het Kit. Danny ender opp med en rødhåret modell ved navn Dusky på slutten av filmen. I det endelige manuset er kun én kort scene med Dusky beholdt, der Rick mislykkes i å sjekke henne opp. Gloria DeHaven og Ava Gardner ble vurdert i rollen som Pat O'Malley, før den til slutt gikk til June Allyson.
Mottakelse
New York Daily Mirror mente at regissør Sturges hadde skapt en fin balanse mellom actionscener og kjærlighetsscener, mens New York Daily News roste skuespillerne, dialogen og filmens humor.
Jorunn Kirkenær
Jorunn Kirkenær (født 3. mai 1926, død 22. januar 2021 ) var en norsk danser, koreograf og ballettpedagog.
Jorunn Kirkenær ble i 1996 tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull.
Grønnstilk
Grønnstilk (Tringa glareola) er en langbent snipefugl med proporsjoner som en rødstilk, men i mindre format, og med kortere, gråsvart nebb. Grønnstilken blir mellom 18 ½ og 21 cm lang, og har et vingespenn på mellom 35 og 39 cm.
BHK
BHK kan sikte til:
Fylkesvei 3016
Fylkesvei 3016 går mellom Eidebakke og Kjerringvik i Larvik kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 160 (Vestfold).
Circumvesuviana
Ferrovia Circumvesuviana  er en smalspora jernbane som forbinder Napoli med de nærmeste nabobyene. Banen har navn etter vulkanen Vesuv. Banen består av flere linjer med til sammen 138 km spor og 96 stasjoner. Sporvidden er 950 mm, og togene kjører med en toppfart på 90 km/t. Turen fra Napoli til Sorrento tar ca. én time.
Alle linjene løper ut fra Napoli, og forgreiner seg i ulike retninger til byer på Sorrentohalvøya. Foruten å ha betydning som lokal transportåre, benyttes banen av turister til Pompeii, Herculaneum og Villa Poppaea, som alle ligger innen gangavstand fra stasjoner på banen.
Banen går stedvis gjennom svært naturskjønne omgivelser, særlig ute på Sorrentohalvøya, der den har flere tunneler og høye bruer. I Napoli er banen ført i tunnel under hovedjernbanestasjonen.
Skogsnipe
Skogsnipe (Tringa ochropus) er en monotypisk art i snipefamilien (Scolopacidae). Arten sorteres i slekten Tringa, som er én av tre slekter i tribuset Tringini, som videre inngår i underfamilien Tringinae. Tidligere ble arten regnet som konspesifikk med eremittsnipe (T. solitaria), men nå regnes de som søsterarter.
Biologi
Skogsnipe er en mellomstor fugl, som blir omkring 21–24 cm lang og typisk veier cirka 53–119 g. Vingespennet utgjør cirka 57–61 cm. Hunner blir i snitt litt større enn hanner.
Skogsnipa likner grønnstilk, men virker i vår- og sommerdrakt mer kontrastrik med svartaktig overside og hvit overgump og underside. Både i sommer- og vinterdrakt har skogsnipa mørk vingeunderside mot grønnstilkens lyse.
Lydene er generelt skarpere enn grønnstilkens. Varsler skjærende når den flyr opp, og har et mer høylytt fluktspill enn grønnstilken.
Om våren og sommeren gjerne langs diker og bekker eller småvann i skogsterreng, sjelden høyt over havet. Hekker gjerne i forlatte trostereir, og ser ut til å foretrekke måltrostreir. På trekket, særlig om høsten, forekommer den gjerne ved bredden av større vann, oftest enkeltvis eller i svært små flokker.
Arten hekker på taiga, fra Skandinavia og østover gjennom Eurasia til det østre Sibir, inkludert en isolert populasjon i Kirgisistan og det ekstremt nordvestre Xinjiang i Nordvest-Kina. Fuglene overvintrer for det meste i områdene rundt Middelhavet og i Afrika og det sørlige Asia.
George, hertug av Kent
Prins George, hertug av Kent (George Edward Alexander Edmund; født 20. desember 1902, død 25. august 1942) var et medlem av den britiske kongefamilien, fjerde sønn av Georg V og Mary av Teck. Han hadde tittelen hertug av Kent fra 1934 og frem til sin død i 1942.
Fødsel
Prins Georg ble født 20. desember 1902 på York Cottage på eiendommen Sandringham Estate i Norfolk i England. Faren hans var Prins Georg, prins av Wales, den eldste overlevende sønn av Edvard VII og dronning Alexandra. Moren hans var prinsesse av Wales, eldste datter av hertugen og hertuginnen av Teck. Ved fødselen var han den femte i Arvefølgen til den britiske tronen. Som barnebarn av den britiske monarken ble han tiltalt som Hans kongelige høyhet prins Georg av Wales.
Utdanning og karriere
Prins George fikk sin tidlige utdanning fra en privatlærer som tidligere hadde hatt hans eldre bror Henry. Han gikk på skolen St. Peter's Court Preparatory School ved Broadstairs, i Kent. I en alder av tretten år begynte han i marinen. Han studerte først på Osborne og siden på Dartmouth. Hans brødre hadde også gått på marineskoler. Han forble i den kongelige marinen inntil 1929. I denne tiden tjenestegjorde han på slagskipet Iron Duke og senere på Nelson. Etter at George sluttet i marinen hadde han i en kort periode oppgaver i Foreign Office og senere i Home Office; med dette ble han den første kongelige briten som har jobbet som sivil tjeneste.
I 1939 ble han valgt til stormester av storlosjen av England, et embede han hadde til sin død.
Ved utbruddet av andre verdenskrig ble han aktiv i militær og fikk ranken kontreadmiral. Han jobbet også en kort periode for Admiralitetsnemnden. I april 1940 ble han overført til Royal Air Force. I en liten periode i denne tiden oppga han ranken Air Vice-Marshal (tilsvarende kontreadmiral bare i luftforsvaret) for å få inneha posten staboffiser i RAF Training Command med ranken Air Commodore.
Ekteskap
Den 12. oktober 1934 ble han utnevnt til hertug av Kent, jarl av St. Andrews og Baron Downpatrick ettersom han snart skulle gifte seg. 29. november 1934 giftet prins George seg med prinsesse Marina av Hellas og Danmark i Westminster Abbey. Bruden var datter av prins Nikolai og grandniese av dronning Alexandra. Dette er til dags dato det siste ekteskapet mellom et barn av den britiske kongen og en kongelig fra utlandet.
Prinsesse Marina ble nå HKH hertuginnen av Kent ved ekteskap. Georg og Marina fikk tre barn:
Privatliv
Både før og etter han inngikk ekteskap hadde George affærer med både menn og kvinner, fra sosieteten til Hollywood-kjendiser. Av berømte elskerinner og elskere kan den afroamerikanske cabaretsangeren Florence Mills, bankarvingen Poppy Baring, sosietetskvinnen Margaret Whigham (senere hertuginne av Argyll), musikkstjernen Jessie Matthews og skuespiller Noel Coward nevnes. Det er antatt at intime brev fra hertugen til Coward ble stjålne fra Cowards hus i 1942. Av den britiske historikeren Lucy Moore blir det også antatt at George hadde en affære med Indira Raje, Maharani av Cooch Behar (1892–1968) i de sene 20-årene.
Det sies at hertugen av Kent var avhengig av rusmidler (hovedsakelig morfin og kokain). Georges bror, prinsen av Wales, skal ha blitt satt til å kurere ham for avhengigheten på slutten av 20-årene. Han skal angivelig ha blitt pengeutpresset av en mannlig prostituert som han hadde hatt en intim brevutveksling med. En annen han skal ha hatt biseksuell kontakt med var hans fjerne slektning Louis Ferdinand av Preussen. Den homoseksuelle spionen Anthony Blunt var angivelig en annen elsker av hertugen. Hertugen var kjent som en som hadde prøvd å beile dronning Juliana av Nederland. Hun falt ikke for George og giftet seg med prins Bernhard av Lippe-Bisterfeld i stedet.
I tillegg til de utenomekteskapelige barna blir det sagt at hertugen skal ha fått et barn med Kiki Preston (1898–1946), en amerikansk sosietetskvinne han hadde Ménage à trois med, der den andre partneren var Jorge Ferrara, biseksuell sønn av den argentinske ambassadøren til Court of St. James's. Preston, kjent som "jenten med sølvsprøyten", kusine av togbanearvingen Gloria Vanderbilt, ble først gift med Horace Allen og så i 1925 med en bankmann: Jerome Preston. Hun døde da hun hoppet ut av et hotelvindu i Stanhope Hotel, New York City.
Forfatteren og sosietetskvinnen Barbara Cartland har antydet at hertugen var far til hennes datter Raine de Chambrun (pikenavn: McCorquodale), som i 1976 gifta seg med John Spencer, 8. jarl Spencer og dermed ble prinsesse Dianas stemor.
Hertugens første år er dramatisert i Stephen Poliakoffs 2003-film The Lost Prince, en film om Georges yngre bror John som led av epilepsi og ble holdt skjult fra offentligheten. John døde bare tretten år gammel. I filmen blir prins «Georgie» portrettert som en følelsesladd, intelligent, artistisk og nesten unik sympatisk ovenfor brødrenes forfatning. Det blir vist at han avskydde tiden med marineutdanning og hadde et vanskelig forhold med den strenge faren.
Politisk rolle
I 1932 ble han utnevnt til Royal Bencher av The Honourable Society of Lincoln's Inn, en rolle som tidligere hørte til hans far, kongen.
Død
Prins George ble drept i Nord-Skottland den 25. august 1942 som passasjer i et Short Sunderland båtfly. Flyet skulle reise fra Evanton, Rosshire til Island. Det stilles fortsatt spørsmål om denne hendelsen og prins Georgs rolle i den. Et ubevist rykte sier at britisk etterretningstjeneste tok livet av George. Et annet rykte sier at flyet fløy forbi Wolf Rock ved Ben Morven da det prøvde å ta av fra Loch More etter å ha plukket opp Rudolf Hess som hadde blitt smuglet nordover etter å ha fløyet i fallskjerm fra Eaglesham Moor, nær East Kilbirde som et ledd i en fredsmegling mellom Tyskland og Storbritannia.
Digermulen kirke
Digermulen kirke ligger i Digermulen i Vågan kommune i Nordland. Kirka er ei åttekantet kirke i betong. Den ble innviet 23. juni 1951 og har 250 plasser.
Balinger
Balinger er den engelske betegnelsen på åredrevne fartøyer videreutviklet fra langskip, de større ble omtalt som galley, som på engelsk ment galei i litterære omtalelser. Denne skipstypen ble bruk på De britiske øyer, Frankrike, Tyskland, Nederland og Danmark i senmiddelalderen.
Balingeren
I løpet av 1200-tallet hadde en separasjon oppstått innad i den engelske skipsbyggingen av langskipet. Større fartøyer med provisoriske plattformer, såkalte kasteller med seildrift som het «barge», overtok mye av langskipets rolle som krigsførende fartøy. En andre ny skipstype med åredrift var også utviklet som «balinger», større rofartøyer likesom de eldre langskipene. Bargen som i begynnelsen var nesten lik stor som nef, skulle over årene bli et seilfartøy.
Balinger overtok som et åredrevet, havgående fartøy med et råseil på én mast, som transport for både last og tropper.
Hva slags skip en balinger var, er omdiskutert ettersom de fleste kildene antydet at disse var langskip som hadde blitt videreutviklet til åredrevne fartøyer mer lik galeier for raiding og rekognosering. Disse hadde begrenset verdi under sjøstrid mot større krigsfartøyer. Men det er mangel på billedmessige kilder med rimelig sikkerhet eller nærliggende beskrivelse, som kunne forklare hvordan en balinger så ut. Det varierer ifølge de mange kildene. Blant annet kunne en balinger ha en til tre master med et seil på hver mast, 30 til 62 årer med én roer ved hver åre og deplasement fra 16 til 160 tonn.