cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alfred den store
Administrasjon og skattelegging
For å holde og vedlikeholde burhene, og for å reorganisere fyrden som en stående hær, utvidet Alfred skatten og systemet for verneplikt basert på produktiviteten av en leietakers landområder. Hide var den grunnleggende enhet for systemet som leietakerens offentlige forpliktelser ble beregnet etter. En hide er antatt å representere mengden av land som var nødvendig for å understøtte en familie. Hide kunne være forskjellig i størrelse i henhold til verdien og ressursene av landområdet. Landeieren måtte forsyne tjeneste basert på hvor mange hider han eide.
Systemet med burher
I sentrum for Alfreds reformerte system for militært forsvar var nettverket av burher, sprett ut ved strategiske steder over hele kongeriket. Det var trettitre stykker i alt, lokalisert omtrentlig 30 km i mellom dem, noe som gjorde det mulig for militæret å slå tilbake angrep over hele kongeriket i løpet av en enkelt dag.
Alfreds burher (senere kalt for borougher) strakte seg fra tidligere romerske byer, slik som Winchester hvor steinmurene ble reparert og hvor det ble grav vollgraver, til massive jordmurer omgitt av brede vollgraver som antagelig ble forsterket av skanser bestående av tømmerstolper og pæleverk slik som ved Pilton, og til store befestninger ved etablerte byer, den største ved Winchester.
Et samtidig dokument som i dag er kjent som Burghal Hidage gir et innblikk i hvordan systemet fungerte. Den lister hidene (hidage) for hver av de befestede byene omtalt i dokumentet. Eksempelvis hadde Wallingford en hidage på 2 400 som betyr at landeierne der var ansvarlige for skaffe og fø på 2 400 menn, antallet nødvendig for å vedlikeholde en mur på 3 km. Et antall på 27 071 soldater var nødvendig å opprettholde systemet, eller omtrentlig en av fire av alle frie menn i Wessex.
Mange av burhene var tvillingbyer som lå på begge sider av en elv og ble forbundet sammen av en befestet bro, slik som de som ble bygget av Karl den skallede en generasjon tidligere. En slik dobbel burh blokkerte passasjen opp elven og tvang vikingenes langskip til å seile under den befestede broen som var pakket med menn bevæpnet med steiner, spyd eller piler. Andre burher var lokalisert i nærheten av befestede kongelige villaer som gjorde det lettere for kongen å utøve sterkere kontroll over sine festninger. Burhene var også knyttet sammen av et veisystem bygget for bruk av hæren (kjent som herepath). Disse veiene gjorde det mulig for en hær å bli hurtig samlet fra tidvis mer enn en burh for å slå tilbake et angrep. Dette nettverket utgjorde en betydelig hindring for vikingangrepene, særlig for de som var lastet ned med tyvegods fra plyndring. Systemet truet vikingenes ruter og kommunikasjonene gjorde det langt farligere for angriperne. Imidlertid manglet angriperne både utstyret nødvendig og en utviklet kunnskap for å beleire en burh. Deres kampstrategi var rakse angrep og deretter å trekke seg tilbake til befestninger som var lette å forsvare. Den eneste metoden de hadde var å sulte ut en burh til å overgi seg, men det ga kongen tid til sende militær hjelp fra sin mobile hær eller fra garnisoner fra andre burher langs de godt vedlikeholde veisystemet. I slike tilfeller var vikingene meget sårbare for kongenes styrker. Alfreds system med burher utgjorde en slik overveldende utfordring mot vikingenes angrep at da de kom tilbake i 892 greide de med hell å storme en halvferdig og dårlig bemannet festning opp langs elvemunningen Lympne i Kent, og angelsakserne greide å begrense at de trengte seg videre til de ytre grensene til Wessex og Mercia.
Alfreds system med befestninger var revolusjonær i dets strategiske unnfangelse og potensielt kostbart i sin utøvelse. Hans samtidige biograf Asser skrev at mange av adelsmennene var gjenstridige overfor de nye kravene som ble pålagt dem selv om de var for «de felles behovene for kongeriket».
Den engelske flåte
Alfred forsøkte også å prege den engelske flåten. I 896 beordret han byggingen av en liten flåte, kanskje opptil et dusin langskip, men som ved å ha 60 årer var dobbelt så store som danske vikingskip. Det var ikke slik historikere i viktoriatiden hevdet fødselen til den engelske marine. Wessex hadde en kongelig flåte før dette. Kong Æthelstan av Kent og ealdorman Ealhhere hadde beseiret en vikingflåte i 851 og erobret ni skip. Alfred hadde selv gjennom ført sjøangrep i 882.
Likevel anså forfatteren av Den angelsaksiske krønike og antagelig også Alfred selv 897 som markeringen av en viktig utvikling i Wessex' militære styrke til havs. Kronikøren smigret sin kongelige beskytter ved å skryte av at Alfreds skip ikke bare var større, men også raskere, stødigere og gikk høyere i vannet enn både danske og frisiske skip. Det er antagelig at under den klassiske formynderskapet til Asser benyttet Alfred seg av formgivningen til greske og romersk krigsskip med høyere sider, formet for kamp framfor langdistanseseiling.
Alfred hadde sjømakt i tankene; om han kunne avskjære angripende skip før de gikk i land, kunne hans forhindre herjinger i sitt kongerike. Alfreds skip kan ha vært overlegen i unnfangelse, men i praksis viste de seg å være for store til manøvrere med enkelhet i de grunne vannene i elvene og elvemunningene, de eneste stedene hvor sjøslag kunne skje.
Krigsskipene på denne tiden var ikke formet for å ødelegge andre skip, men for å frakte soldater og utstyr. De har blitt foreslått at sjøslag, som beviselig har skjedde i Skandinavia, var at et skip kom opp langs siden av fiendens farkost, og ved et tidspunkt ville mannskapet kaste kroker over og binde skipene sammen før man bordet fienden. Resultatet var effektivt et slag som på land hvor man slåss mann-mot-mann om bord på de to sammenlåste skipene.
I et nedtegnet sjøslag som skjedde i år 896, avskar Alfreds nye flåte på ni skip en dansk flåte på seks skip ved munningen av en ikke identifisert elv langs kysten av sørlige England. Danene hadde trukket halvparten av skip opp på stranden og gått i land, enten for at roerne skulle få hvile eller for å lete etter mat. Alfreds skip sørget øyeblikkelig for å blokkere deres adkomst til havet. De tre skipene som fløt forsøkte å bryte gjennom de engelske linjene. Et av dem greide det, men de andre to ble oppfanget. Alfreds skip kastet entrekroker over på fiendens skip og bordet dem for å drepe alle om bord. Det ene skipet som kom seg unna greide det ved at Alfreds tyngre skip gikk på grunn på grunn av tidevannet. Deretter fortsatte det slag på land med mannskapet av skipene som var gått i land. Danene som var underlegne i antall ville ha blitt nedkjempet om det ikke var for floen. Da den kom sprang danene tilbake til sine skip, og da de var lettere og mindre dypt i vannet enn Alfreds tyngre skip, kom de seg fri før Alfreds flåte. Hjelpeløs måtte angelsakserne se at danene rodde forbi dem. Danenes tap var likevel store, rundt 120 daner var blitt drept mot 62 frisere og angelsaksere, og de fikk vanskeligheter med å sette ut til havs. De var også for skadde til å greide å ro rundt Sussex, og to av skipene drev inn mot kysten av Sussex, muligens ved odden Selsey Bill, hvor de fikk skipbrudd. De gjenværende danene ble tatt til fange og fraktet til Alfred ved Winchester hvor de ble hengt.
Juridiske reformer
Alfred utpekte særlig de lovene som han «fant fra dagene til Ine, min slektning, eller Offa, konge av mercianerne, eller kong Æthelberht av Kent, som var den første blant det engelske folket som mottok dåpen.» Framfor å integrere lovene til Ine føyde han dem til sine egne, og selv om han inkluderte, slik også Æthelbert hadde gjort, en skalering av betalinger som erstatning for skader på ulike deler av kroppen, ble tariffene for de to skadeserstatningene ikke utlignet. Offa er ikke kjent for å utstedt en særskilt lovverk, men historikeren Patrick Wormald har spekulert om hva Alfred henviste til var den legasjon med lovbud i 786 som ble presentert for Offa av to legater fra paven.
Omtrent en femtedel av lovene som ble omtalt av Alfred i hans innledning, som inkluderte oversettelser til angelsaksisk av De ti bud, noen få kapitler fra Andre Mosebok, og det «apostolisk brev» fra Apostlenes gjerninger (15:23–29). Introduksjonen kan best bli forstått som Alfreds betraktninger over meningen av kristen lov. Den sporer kontinuiteten mellom Guds lover (steintavlene) til Moses, og til Alfreds egen utstedelse av lover til det vestsaksiske folket. Ved å gjøre så knyttet han den hellige, bibelske fortid til hans egen historiske samtid, og teksten representerte således hans lovbestemmelser som en form for guddommelig lovgivning.
Skralle (andre betydninger)
Skralle kan være:
Alfred den store
Juridiske reformer
Den eneste forbrytelse som ikke kunne bli erstattet med betaling av penger var forræderi mot en herre, «ettersom den allmektige Gud fastslo ved dom ingen for de som foraktet Ham, heller ikke Kristus, Guds sønn, dømte noe for den som forrådte Ham til døden; og Han beordret all å elske sin herre som Ham selv.» Alfreds omform av Kristus' bud fra «Du skal elske din neste som deg selv» til å elske din sekulære herre som du ville elske herren Kristus uthever hvilken betydning som Alfred la på den samfunnsmessige rangordning, som han forsto som et hellig bånd opprettet av Gud for å styre menneskene.
Når man vender seg fra innledningen til selve lovene er det vanskelig å avdekke en form for logisk rekkefølge. Inntrykket er en suppe av ulike lover som er, slik de er presentert, særdeles uegnet for bruk i en domstol. Flere av Alfreds lover står i strid med lovene til Ine. Patrick Wormalds forklaring er at Alfreds lover bør forstås ikke som en juridisk bruksanvisning, men som et ideologisk manifest for kongedømmet, «formet mer for dens symbolsk virkning enn for den praktiske påbud.» I praktisk anvendelse er den viktigste loven i verket antagelig den som står først: «Vi påbyr hva som er mest nødvendig, at her mann omsorgsfullt holder sin ed og sine forpliktelser,» noe som uttrykker det fundamentale prinsipp i angelsaksisk lov.
Alfred ga betydelig oppmerksomhet og tanker til juridiske saker. Asser understrekte dette i hans opptatthet for juridisk rettferdighet. Alfred, i henhold til Asser, insisterte på å gjennom bestridte bedømmelser som ble gjort av hans ealdormenn og myndighetspersoner, og «ville omsorgsfylt se inn i bortimot alle bedømmelser som ble utstedt i hans fravær hvor som helst i riket, å se om de hadde vært rettferdige eller urettferdige.» Et charter fra styret til hans sønn Edvard avbilder Alfred mens han hører på en slik appell i sitt kammer samtidig som han vasker sine hender.
Asser framstiller Alfred som en salomoisk dommer, samvittighetsfull i sine egne juridiske undersøkelser og kritisk av kongelige myndighetsperson som har gitt urettferdige eller ukloke bedømmelser. Selv om Asser aldri nevner Alfreds lovverk, sier han at Alfred insisterte på hans dommer ble skrevet ned slik at de kunne anvendes som «etterstrebelse av visdom». Å svikte å utføre denne kongelige kjennelse ble straffet med tap av stilling.
Den angelsaksiske krønike, bestilt på Alfreds tid, ble antagelig skrevet for å fremme foreningen (av England), mens Assers biografi Livet til Alfred fremmet Alfreds presentasjoner og personlige kvaliteter. Det er mulig at dokumentet ble formet på denne måten slik at det kunne bli utbredt i Wales da Alfred hadde skaffet seg bekreftelse på overherredømme av landet.
Forbindelse med utlandet
Asser snakker storartet om Alfreds forhold med utlandske statsmakter, men svært lite klar informasjon er tilgjengelig. Alfreds interesse for utlandenske land er vis ved de skriftlige innlegg som han gjorde i sine oversettelser av Orosius. Han brevvekslet med Elias III, patriarken av Jerusalem, og ambassadører til Roma førte engelske almisser til paven relativt ofte. Rundt 890 foretok Wulfstan fra Hedeby en reise fra Hedeby på Jylland langs Østersjøen til den gammelprøyssiske kjøpstaden Truso. Alfred sørget personlig for å samle detaljer om denne reisen.
Alfreds forbindelser med keltiske fyrster i den vestlige halvdel av Britannia er klarere. Relativt tidlig i hans styre, i henhold til Asser, overga de sørlige walisiske fyrstene seg til Alfred grunnet presset på dem fra nordlige Wales og Mercia. Senere i hans styre underkastet nordlige Wales seg og samarbeidet med angelsakserne i militærkampanjen i 893 (eller 894). At Alfred sendte almisser til irske og kontinentale klostre kan ha blitt gjort på Assers autoritet. Besøk fra tre «skotsk» (= irske) pilegrimer til Alfred i 891 er uten tvil autentisk. Derimot er fortellingen at han i barndommen ble sendt til Irland for å bli helbredet av sankt Modwenna, men viser kanskje at Alfred hadde en form for interesse for øya i vest.
Religion og kultur
På 880-tallet, på omtrent samme tid som han «smigret og truet» sine adelsmenn til å bygge og bemanne burher, begynte Alfred et ambisiøs prosjekt på å gjenopplive læring og lærdom, kanskje inspirert av Karl den store fra bortimot et århundre tidligere. Det medførte rekruttering av geistlige, skriveføre lærde fra Mercia, Wales og utlandet for å forhøye tendensen i hoffet og i kirken; etableringen av en hoffskole for utdanne hans egne barn, sønnene til adelen, og intellektuelt løfterike gutter av mer beskjeden fødsel; et forsøk på å gjøre de som hadde posisjoner og autoritet lese- og skriveføre; en rekke oversettelser til morsmålet fra latinske verker som kongen bedømte som «mest nødvendig for alle menn å kjenne til»; sammenstillingen av en krønike som ga detaljer for framveksten til Alfreds kongerike og hus, men en genealogi som strakte seg tilbake til Adam, således ga de vestsaksiske kongene en bibelsk avstamming.
Svært lite er kjent om kirken under Alfred. De danske angrepene hadde vært særlig ødeleggende for klostrene, og selv om Alfred opprettet klostre ved Athelney og Shaftesbury, var disse de første nye klosterhusene i Wessex siden begynnelsen av 700-tallet. I henhold til Asser lokket Alfred utenlandske munker til England for sitt kloster ved Athelney ettersom det var liten interesse for de lokale til begynne klosterliv.
Alfred gjennomførte ingen systematisk reform av kirkens institusjoner eller religiøse praksis i Wessex. For ham var nøkkelen til kongerikets åndelig fornyelse å utnevne fromme, lærde og pålitelige biskoper og abber. Som konge så han på seg selv som ansvarlig for både verdslige og åndelige velferd for sine undersåtter. Sekulær og åndelig autoritet var ikke adskilte kategorier for Alfred.
Han var like trygg på å spre sin oversettelse av pave Gregors Liber Regulæ Pastoralis (boken om pastorale regler) til sine biskoper slik at de bedre kunne trene og overvåke prester, og benyttet de samme biskopene som kongelige myndighetspersoner og dommere. Hans egen fromhet forhindret ham ikke fra å ekspropriere strategisk lokalisert kirkeland, særlig eiendommer langs grensen til Danelagen, og overførte dem til kongelige thegner («tjenere») og myndighetspersoner som bedre kunne forsvare dem mot angrep fra nordboerne.
Utdannelsen under danske angrep
Produksjonen av manuskripter i England falt brått i tiden rundt 860-tallet da angrep fra vikinger begynte, og ble økte ikke før mot slutten av århundret. Talløse angelsaksiske manuskripter brant opp sammen med kirkene som huset dem. Et enkelt diploma fra Kristkirken i Canterbury, datert 873, er dårlig konstruert og skrevet at historikeren Nicholas Brooks hevdet at det var gjort av en skriver som enten var så blind at han ikke kunne lese hva han hadde skrevet eller kjente til lite eller ingen latin. «Det er klart,» konkluderte Brooks, «at den metropolittiske kirke [av Canterbury] må ha blitt ganske ute av stand til gi noen effektiv trening i skriftene eller i kristen dyrkelse.»
Etablering av skole ved hoffet
Ved å følge eksempelet til Karl den store etablerte Alfred en egen skole ved hoffet for at hans egne barn skulle få utdannelse, men også barn fra adelen, og «ganske mange av ringere fødsel.» Der studerte de bøker skrevet både på angelsaksisk og latin og «henga seg til skriving, til slik en grad ... de bli sett på som hengivne og intelligente studenter i de frie kunstarter.» Alfred rekrutterte lærde fra kontinentet og fra Britannia for å støtte fornyelsen av den kristne læringen i Wessex og gi kongen personlig instruksjon. Grimbald og John sakseren kom fra Frankerriket; Plegmund (som Alfred utpekte som erkebiskop av Canterbury i 890), biskop Werferth av Worcester, Æthelstan, og de kongelige kapellaner Werwulf fra Mercia; og Asser fra St David's i sørvestlige Wales.
Alfreds juvel
Alfreds juvel, oppdaget i Somerset i 1693, har lenge blitt assosiert med kong Alfred grunnet dens angelsaksiske inskripsjon: «AELFRED MEC HEHT GEWYRCAN» («Alfred beordret meg gjort»). Juvelen er på rundt 6,4 cm lang, gjort av gull med detaljert ornamentarbeid (filigran) som omfavner en omfattende polert kvartskrystall under hva som er satt en emaljert plakett i teknikken cloisonné med et abstrakt og emaljert framstilling av en mann som holder et septer pyntet med blomster i hver hånd, kanskje en personifisering av «visdommens gud».
Det var ved et tidspunkt plassert på en tynn kjepp eller pinne, noe som vises ved en hul fatning ved dens sokkel. Juvelen er datert til Alfreds styre. Dens direkte funksjon er ikke kjent, men har blitt foreslått at juvelen var en av æsteler — pekere ved lesning — som Alfred beordret sent til hvert bispedømme sammen med en kopi av hans oversettelse av Pastoralis. Hver æstel var verdt den fyrstelig summen av 50 mancuser, noe som passer godt med det håndverksmessige kvalitet og kostbare materialer som de ble framstilt av.
Forkjemper for bruk av morsmålet
Alfreds pedagogiske og litterære ambisjoner synes å ha strukket seg utover etableringen av en hoffskole. I den overbevisning om at uten kristen visdom kan det ikke bli verken framgang eller suksess i krig, satte han som mål å sørge for at «lærdom (så lenge som det ikke var nyttig for en del annen sysselsetting) skal nå alle unge menn født frie i England ha mulighet til søke seg til det.» Bevisst på tilbakegangen til kunnskapen i latin i sitt rike, foreslo Alfred at grunnskoleundervisningen skal bli undervist i morsmålet og de som ønsket å gå videre til geistligheten skulle fortsette deres studier i latin.
Det var imidlertid et problem at det fantes svært få «bøker om visdom» skrevet på angelsaksisk. Alfred søkte å bøte på denne mangelen med et ambisiøst hoffsentrert program med oversettelser til angelsaksisk av de bøkene han bedømte som «mest nødvendig for alle menn å kjenne til.» Det er ukjent når Alfred satte i gang dette programmet, men det var antagelig i løpet av 880-tallet da Wessex hadde viss form fred fra angrep fra danene.
Bortsette fra en tapt Handboc eller Encheiridion, som synes å ha vært en triviell bok hos kongen, synes det eldste verket som ble oversatt var Dialoger av pave Gregor, en bok som var svært populær i middelalderen. Oversettelsen ble gjort på Alfreds ordre av Werferth, biskop av Worcester, mens kongen selv kun ferdigstilte forordet. Det er bemerkelsesverdig at Alfred selv, uten tvil ved hjelp og råd fra sin lærde ved hoffet, oversatte fire verker: Gregors Pastoralis, Boëthius’ Filosofiens trøst, Augustins Soliloquies, og de første femti salmene i Psalterium (bønnebok).
Det kan også legges til denne listen av oversettelser gjort av Alfred at i hans lovverk er det utdrag fra Vulgatas Andre Mosebok. Den angelsaksiske oversettelsene av Orosius’ historieverk og Bedas Anglernes kirkes historie er ikke lenger akseptert av historikerne som Alfreds egen oversettelse grunnet leksikalske og stilistiske forskjeller. Uansett gjenstår det akademisk enighet om at de var en del av Alfreds program for oversettelser fra latin og til morsmålet. Simon Keynes og Michael Lapidge forslår at dette også er tilfellet for Balds legebok (angelsaksisk: Læceboc) og den anonyme Gammelengelske martyrologi.
Alfreds første oversettelse var av pave Gregors Pastoralis, som han i forordet forklarer hvorfor han mente det var nødvendig å oversette verker slik som dette fra latin til morsmålet. Selv om han beskrev sin metode som å oversette «noen ganger ord for ord, noen ganger betydning for betydning», følger hans oversettelse seg faktisk meget nær hans original, skjønt via hans valg av språk gjør han skillet mellom åndelig og sekulær autoritet uklart. Alfred mente at hans oversettelse skulle bli spredt og brukt av alle hans biskoper. Interessen for hans oversettelse av Pastoralis var så etterspurt at kopier ble fortsatt framstilt på 1000-tallet.
Boëthius’ Filosofiens trøst var den mest populære av alle filosofiske håndbøker i middelalderen. I motsetningen til hans oversettelse av Pastoralis arbeidet Alfred her meget fritt til originalen og selv om det er påvist at mange av tilleggene til teksten må tilskrives andre Alfred selv, er de glosser og kommentarer som han benyttet, fortsatt der i det meste av verket og preget av hans karakteristiske stil. Det er i Boëthius’ at det ofte siterte setningen på engelsk opptrer: «To speak briefly: I desired to live worthily as long as I lived, and after my life to leave to them that should come after, my memory in good works.» («Mitt ønske var å leve verdig så lenge som jeg lever, og etter mitt liv å etterlate mitt omdømme i god stand til dem som måtte komme etter»). Boken er blitt bevart i kun to manuskripter. I den ene av disse er teksten i prosa, mens i den andre er det en kombinasjon av prosa allittererte vers.
Det sistnevnte manuskriptet var hardt beskadiget på 1700- og 1800-tallet, og forfatterskapet til versne har blitt svært omdiskutert, men sannsynligvis er det gjort av Alfred. Faktisk skriver han i forordet at han først skrev et verk i prosa og deretter benyttet den som grunnlag for hans dikt. Han tilbrakte en god del tid med arbeide med disse bøkene, som han forteller at han gradvis skrev gjennom mange stressfulle tider i sitt styre for å friske opp sitt hode. Om ektheten for dette verket som en helhet synes det å være liten tvil.
Det siste verket til Alfred er det som han ga navnet Blostman, det vil si Blomster i betydningen antologi. Den første halvdelen er basert hovedsakelig på Augustins Soliloquies mens resten er tatt fra ulike kilder, og inneholder mye som er Alfreds eget og er meget karakteristisk av ham. De siste ordene som kan bli sitert er en passende epitaf «for den edleste av engelske konger»: «Therefore, he seems to me a very foolish man, and truly wretched, who will not increase his understanding while he is in the world, and ever wish and long to reach that endless life where all shall be made clear» («Således synes han for meg som en meget tåpelig mann, og særdeles ynkelig, den som ikke vil øke sin forståelse mens han er i [denne] verden, og alltid ønske og lengte etter å strekke seg etter det uendelige livet hvor alt skal bli gjort tydelig.»). Alfred opptrer som en figur i det anonyme diktet The Owl and the Nightingale («Uglen og nattergalen») fra 1100- eller 1200-tallet. Her er hans klokskap og dyktighet med ordtak framhevet og lovpriset. En samling kalt for Alfreds ordtak, et verk fra 1200-tallet og bevart i fire manuskripter, inneholder utsagn og ordtak som mest sannsynlig ikke har sin opprinnelse hos Alfred, men er et vitnemål til hans posthume omdømme i middelalderen som en vis konge.
Historikeren Richard Abels vurderer Alfreds pedagogiske og militære reformer som komplementære. Ved å gjenopprette religion og lærdom i Wessex, argumenterte Abels, var like vesentlig for Alfred for forsvaret hans rike som byggingen av burhene. Alfred observerte i forordet til hans oversettelse av Gregors Pastoralis at konger som sviktet å følge sine guddommelige forpliktelser til å fremme lesning kan forvente jordiske straff på sitt folk. Etterstrebelsen av visdom, forsikret han sine lesere av Boëthius, var den sikreste vei til makt: «Studerer visdom, deretter, og, når du har lært det, fordøm det ikke, for jeg sier deg at det er ved de midler du uten mangler kan oppnå makt, sannelig, selv uten å ønske det.»
Assers framstillingen av Wessex' motstand mot vikingene og som en kristen hellig krig var mer enn ren retorikk. Det reflekterte Alfreds egen overbevisning i lære om guddommelig belønning og straff som hadde sitt opphav i en visjon om et hierarkisk kristen verdensorden hvor Gud er den herre som konger viser sin lydighet til, og som fra de får sin autoritet over sitt folk. Behovet for å overtale adelen for å gjøre arbeidet for «det felles gode» fikk Alfred og hans hofflærde til styrke og fordype oppfatningen av et kristent kongedømme som han hadde fått arvet ved å bygge videre på erfaringene fra tidligere konger som Offa av Mercia foruten også geistlige skribenter som Beda, Alkuin og andre fra den karolingiske renessanse. Dette var ikke en kynisk bruk av religion for å forlede sin undersåtter til lydighet, men et vesentlig element i Alfreds verdensanskuelse. Han mente, som andre konger på 800-tallets England og Frankerriket, at Gud hadde betrodd ham for å gi sin folk både åndelig som fysisk velferd. Om den kristne tro falt i ruiner i hans kongerike, om presteskapet ble for uvitende til å forstå latin og ikke i stand til å lese den hellige skrift, om gamle klostre og kirker lå forlatt, var det ham som sto ansvarlig over Gud, slik som Josjia av Juda hadde vært.
Framtoning og vesen
Alfreds biograf Asser skrev i Vita Ælfredi (Livet til Alfred):
Alfred var en utmerket jeger, og det var få som kunne måle seg med hans dyktighet innenfor dette feltet.
Asser skrev også at Alfred ikke lærte å lese for han var tolv år eller eldre, noe som er beskrevet som «skammelig forsømmelse» av hans foreldre og lærere. Det er imidlertid sant at Alfred var en utmerket lytter og hadde en enestående hukommelse, og han husket poesi og salmer svært godt. Asser har fortalt en fortelling om hvordan hans mor holdt opp en bok med angelsaksisk poesi for ham og hans brødre og erklærte at hun ville gi bort som premie til den som kunne lære boken utenat raskest. Alfred tok med seg boken til sin lærer, lærte den utenat og resiterte den senere høyt for sin mor.
Det er også sagt at Alfred bar med seg en liten bok, antagelig en liten notisbok, som inneholdt samler og bønner som han ofte samlet. Asser skrev at «[disse] han samlet i en enkelt bok, som jeg selv har sett; midt iblant alle affærer i dagliglivet tok han den med seg overalt for dens bønner, og var uatskillelig fra den.»
Selv om han var den yngste av sine brødre, var antagelig den som hadde et sinn som var mest åpent. Til tross for at han ble en krigskonge som kjempet en utrettelig kamp mot en til tider overveldig fiende, var han tidlig en talsmann for utdannelse. Hans eget behov for lærdom kan ha kommet fra hans tidlige kjærlighet til angelsaksisk poesi og ved at han ikke kunne lese eller skrive dem før i tenårene. Asser skrev at «[Alfred] kunne ikke tilfredsstille sin begjærlighet for hva han begjræte mest, nemlig de fri kunstarter; for, som han pleide å si, det var ingen gode lærde i hele kongeriket til vestsakserne på den tiden.»
Ettermæle
Alfred fikk i ettertid tilnavnet «den store» som den eneste engelske konge. Han ble æret som en helgen av en del kristne tradisjoner, men et forsøk fra kong Henrik VI i 1441 for ham kanonisert (helligkåret) av paven fikk ikke gjennomslag. Den anglikanske kirke har opphøyd ham som en kristen helt (anglikansk helgen) med festdag den 26. oktober. Han er ofte blitt avbildet i vindusmaleri i sognekirkene til den engelske kirke.
Alfred bestilte en biograf fra biskop Asser, noe som uunngåelig framhevet Alfreds positive aspekter. Senere historikere i middelalderen, som Geoffrey av Monmouth, forsterket også Alfreds positive bilde. Ved tiden rundt den engelske reformasjonen ble sett på som en from kristen hersker, en som fremmet bruken av engelsk framfor latin, og således var de oversettelser han bestilte sett på som ubedervet eller plettfri fra den senere romersk-katolske innflytelsen som kom med normannerne. Av den grunn var skribenter på 1500-tallet som ga Alfred hans epitet som «den store» framfor noen av Alfreds samtidige. Epiteten ble beholdt av påfølgende generasjoner av parlamentarikere og imperiebyggere som vurderte Alfreds patriotisme, suksessfull kamp mot barbarer, promotering av utdannelse og engelsk språk, og etablering av et styre ved lov, som bekreftelse på deres egne idealer. I 2002 ble Alfred den store rangert som nummer 14 i BBCs liste over de hundre største briter ved avstamning i Storbritannia.
En rekke utdanningssteder er blitt oppkalt til Alfreds ære. Blant disse finnes:
Det finnes rekke statuer av Alfred, blant annet i Pewsey, Wantage, og Winchester. De fleste framstiller ham som en kraftfull krigerkonge.
Beltekullsopp (Daldinia concentrica) har i England flere navn, men kalles også for «King Alfreds Cakes», etter som soppen er svart i fargen og kan minne om brente kaker. Soppen har således navn etter legenden at kong Arthur brente kakene han ble satt til å passe på.
Alfred har flere ganger blitt dramatisert på film og i litteraturen. Blant filmatiseringene finnes:
Blant skjønnlitterære framstillinger finnes:
På scenen ble det satt opp en opera ved tittelen Alfred med musikk av Thomas Arne og første gang framført i 1740. Den huskes i dag hovedsakelig for sangen «Rule Britannia».
Familie
I 868 giftet Alfred seg med Ealhswith, datter av en adelsmann fra Mercia, Æthelred Mucil, som var ealdorman av Gaini. Gainiene var antagelig en av de eldste stammegrupperingene i Mercia. Ealhswiths mor var Eadburh som var et medlem av den kongelige familie i Mercia.
De fikk fem eller kanskje seks barn sammen, inkludert Edvard den eldre som etterfulgte sin far som konge. Hans døtre Æthelflæd, ble frue (hersker) av mercianerne i sin egen rett, og Ælfthryth som ble gift med grev Balduin II av Flandern. Alfreds mor var Osburga, datter av Oslac av Isle of Wight, fremste hovmester i England. Asser forsikrer i Vita Ælfredi at dette viste at han nedstammet fra jydene på Isle of Wight. Det er ikke sannsynlig da Beda forteller at de ble alle drept av sakserne under Cædwalla av Wessex på 600-tallet. I 2008 ble skjelettet av dronning Eadgyth, barnebarn av Alfred, funnet i Magdeburgs domkirke i Tyskland. Det ble bekreftet i 2010 at disse levningene tilhørte henne — et av de eldste medlemmene av den kongelige engelske familie.
Osferth ble beskrevet som en slektning i kong Alfreds testamente og han er attestert i chartere i en høy posisjon fram til år 934. Et charter fra kong Edvards styre beskrev ham som kongens bror, «feilaktig» ifølge Keynes og Lapidge, men i vurderingen til Janet Nelson, var han antagelig en illegitim sønn av kong Alfred.
Alfred og Ealhswith fikk fem barn som overlevde barndommen.
Kosmos (andre betydninger)
Kosmos er i vanlig forstand et ordnet eller harmonisk system, vanligvis benyttet som et synonym til ordet universet, eller det uendelige rom i universet.
Birsk
Birsk (russisk: Бирск) er en by i Republikken Basjkortostan i Russland. Byen ligger på høyre bredd av elva Belaja (ei sideelv til Kama, rundt 80 kilometer nordvest for Ufa. Innbyggertall: 39 992 (folketelling 2002), 34 881 (folketelling 1989).
Byen ble grunnlagt i 1663 og fikk byrettigheter i 1781.
Central Luzon
Central Luzon er den region på Filippinene som omfatter det største sammenhengende flate jordbruksområdet både i landsdelen Luzon og i hele landet. Dette området står for den største delen av landets risproduksjon. Dette gjelder også etter at områder i tre provinser nær Pinatubo ble dekket av lavaslam (lahar) og aske etter denne vulkanens utbrudd i 1991.
Jermyn Street
Jermyn Street er ei gate i sentrale London, i bydelen Westminster. Den går parallelt med Piccadilly mellom St James's Street og Haymarket. Gata er kjent for sine eksklusive herreskreddere – i særdeleshet skjortemakere.
Central Luzon
Provinsene i regionen er Aurora, Bataan, Bulacan, Nueva Ecija, Pampanga, Tarlac og Zambales.
Jermyn Street
Gata har navn etter Henry Jermyn, jarl av St Albans, som leide grunn av kronen i dette området på 1600-tallet. Jarlen hadde planer om å bygge opp en liten by omkring St James's Square.
Central Luzon
Det er tolv kommuner med bystatus i regionen:
Jermyn Street
Isaac Newton bodde i nr. 88 mellom 1697 og 1700. Huset er bygd omkring 1675.
Riksvei 4
Riksvei 4 (Rv4) går mellom E6 i Gjøvik kommune og Oslo, den er en av hovedveiene nordover fra Oslo. Veien går fra Mjøsbrua gjennom Toten, Hadeland og Nittedal til Oslo.
Med utgangspunkt i Mailundveien i Oslo går veien nordøstover via Trondheimsveien, fortsetter via Sinsenkrysset og gjennom Groruddalen til Gjelleråsen hvor den møter fylkesvei 22. Derfra går veien nordover gjennom Nittedal og Hakadal, forbi Harestua langs vestsiden av Harestuvatnet og videre gjennom Grua, Roa, Gran og Jaren. Fra Jaren går veien nordøst til Lygna hvor den møter fylkesvei 180. Derfra går veien nordover til Einavoll, langs østsiden av Einavatnet til Eina. Den er oppgradert til motortrafikkvei utenfor Reinsvoll sentrum og forbi Raufoss til rundkjøringen med fylkesvei 33 i Hunndalen og videre ned til Mjøsstranda i Gjøvik. Fra Gjøvik går veien langs vestsiden av Mjøsa til Mjøsbrua ved Moelv hvor den går inn på E6.
Historikk
Før Mjøsbrua ble åpnet 1985 var strekningen langs vestsida av Mjøsa mellom Lillehammer og Sandvoll del av veien, sammen ble Mjøsbrua ble denne strekningen del av europavei 6. Frem til 1. januar 2010 gikk veien også mellom rundkjøringene i Mailundveien og ved Galleriet i Oslo. Gjennom forvaltningsreformen har denne strekningen blitt kommunal vei, mens Nylandsveien mellom Galleriet og E18 har blitt del av riksvei 162.
I 2017 ble 9,3 km motorvei åpnet mellom Jaren og Lunner.
Amundrud–Jaren (3,8 km)
I Oslo
Langtidsplanen for RV4 i Oslo er at Trondheimsveien (på Oslo-siden) i fremtiden i all hovedsak ikke lenger vil være en del av riksvei 4. Fossumdiagonalen ved Grorud skal føre trafikken sørover og inn på riksvei 163, som skal være oppgradert for å ta i mot større trafikkmengder. Dermed ledes trafikken vekk fra de folkerike områdene langs nordsiden i Groruddalen til industriområdene i dalbunnen.
Utenfor Oslo
Det er planer om å bygge firefelts motorvei mellom Roa og Jaren.
Central Luzon
San Fernando City er regionens hovedsete.
Jeff Beck
Geoffery Arnold «Jeff» Beck (født 24. juni 1944, død 10. januar 2023) var en britisk rockegitarist.
Liv og virke
Tidlig på 1960-tallet spilte Beck kortvarig i flere grupper og tjente til livets opphold som sessionmusiker. Etter at Eric Clapton forlot The Yardbirds til fordel for John Mayall, erstattet Beck ham i 1965 som sologitarist, men han viste seg å være et uromoment og forlot Yardbirds etter bare 20 måneder.
På begynnelsen av 1967 gav han ut solo-singelen «Hi Ho Silver Lining / Beck’s Bolero», som ble en stor hit. Samme år dannet han The Jeff Beck Group med Rod Stewart (vokal), Ron Wood (bass), Micky Waller (slagverk) og Nicky Hopkins (keyboard). De to albumene gruppa gav ut, Truth (1968) og Beck-Ola (1969), regnes som forløpere til heavy metal-sjangeren. Meningen var at de skulle opptre på Woodstockfestivalen, men Beck oppløste gruppa rett før festivalen startet.
Mot slutten av 1969 var Jeff Beck involvert i en bilulykke og fikk konstatert brudd på hodeskallen. Seint på året 1970 dannet Beck en ny utgave av Jeff Beck Group, først med Alex Ligertwood (vokal), Max Middleton (keyboard), Cozy Powell (slagverk) og Clive Chaman (bass). Etter et halvt års tid ble Ligertwood erstattet med Bobby Tench på vokal og gitar. Gruppa gav ut albumene Rough and Ready (1971) og Jeff Beck Group (1972). Sommeren 1972 ble gruppa oppløst, angivelig fordi musikerne mente de ikke hadde klart å skape en enhetlig stil.
Jeff Beck dannet deretter trioen Beck, Bogert & Appice (BBA) med Carmine Appice (slagverk) og Tim Bogert (bass). Begge kom fra Vanilla Fudge via Cactus. De gav ut studioalbumet Beck, Bogert & Appice (1973) og konsertalbumet Live in Japan som ble spilt inn i 1973 og gitt ut i 1975. Jeff Beck forlot gruppa i april 1974, under innspillingen av deres tredje album, og trioen ble oppløst.
På denne tida produserte Beck to album med gruppa Upp, der han også spilte med. I 1975 gav han ut et instrumentalt, jazzinspirert soloalbum med tittelen Blow by Blow, som ble møtt med gode kritikker og solgte bra. Etter å ha deltatt i ulike prosjekter fulgte et samarbeid med jazz-rock-keyboardisten Jan Hammer og hans band Wired som resulterte i livealbumet Jeff Beck with the Jan Hammer Group Live (1977).
I 2016 gav han ut albumet Loud Hailer i samarbeid med vokalisten Rosie Bones og gitaristen Carmen Vandenberg.
I 2009 ble Beck innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame.
I 2010 var Beck og Herbie Hancock hovedattraksjon på konserten i Romsdalsmuseet under Moldejazz.
Jeff Beck døde av bakteriell hjernehinnebetennelse 10. januar 2023.
Stil og innflytelse
Jeff Beck regnes som en av de mest innflytelsesrike gitaristene i rockens historie. Som sine egne inspirasjonkilder oppgir han selv Les Paul, the Shadows, Cliff Gallup, Ravi Shankar, Roy Buchanan, Chet Atkins, Django Reinhardt, Steve Cropper, Lonnie Mack og John McLaughlin
Jeff Beck fikk aldri samme brede publikumsappell og kommersielle gjennomslag som sine samtidige, Eric Clapton og Jimmy Page, men er en av de meste respekterte og avholdte gitarister blant musiker-kolleger og kalles i blant «gitaristenes gitarist». Jeff Beck er ført opp som nummer fem på Rolling Stone Magazines 2011-liste over verdens største gitarister gjennom tidene. Queen-gitaristen Brian May har sagt: «Min oppfatning av gitaren endrer seg radikalt hver gang jeg hører på Jeff Beck. Han er langt, langt der ute og gjør ting du aldri hadde forventet.»
Jeff Beck uttalte: «Jeg bryr meg ikke om regler. Faktum er at om jeg ikke bryter reglene minst ti ganger i hver låt har jeg ikke gjort jobben min skikkelig.»
Privatliv
Fra 1963 til 1967 var Beck gift med Patricia Brown. I 2005 giftet han seg med Sandra Cash. Han har ingen barn. På den tiden han døde, bodde Beck i et hus kalt Riverhall i Wadhurst i East Sussex. Beck ble vegetarianer i 1969 og ble leder av Folly Wildlife Rescue Trust. Han var også interessert i klassiske Ford hot rods og utførte mye av arbeide med pusse opp bilene både utvendig og innvendig og stelle med bilenes motorer.
Diskografi
Rolling Stone oppgir «Beck's Bolero», «Freeway Jam», «A Day in the Life», «I Ain't Superstitious» og «Heart Full of Soul» som sentrale låter. Guitar Instructor.com nevner «Cause We've Ended as Lovers», «Freeway Jam», «People Get Ready» og «A Day in the Life» som signaturspor, og som nøkkelalbum Truth, Blow by Blow, Wired og Guitar Shop.
Oesterdeichstrich
Oesterdeichstrich er en kommune i kretsen Ditmarsken i Schleswig-Holstein, Tyskland. Oesterdeichstrich hører under Büsum-Wesselburens amt.
Heide-Büsum flyplass ligger i Oesterdeichstrich.
Moland
Moland er en tidligere kommune i Aust-Agder.
1. januar 1992 ble Moland, Hisøy, Tromøy og Øyestad kommuner slått sammen med Arendal til den nye Arendal kommune.
Moland kommune ble opprettet som egen kommune 1. januar 1962 ved en sammenslåing av kommunene Stokken, Flosta og Austre Moland (tidl. Østre Moland), samt Strengereid krets i Tvedestrand kommune.
Eydehavn var kommunesenteret. Kommunen hadde 8.148 innbyggere i 1992, og arealet var 134,63 km².
Islam
Islam (arabisk: ; ) er en monoteistisk religion, og den yngste blant de store verdensreligionene. Den som bekjenner seg til islam kalles en muslim.
Islam baserer seg på troen på Allah, slik han har åpenbart seg gjennom teksten i Koranen, og på profeten Muhammeds (født ca. 570 e.Kr.) eksempel (hadith) og lære (sunnah), som han forkynte på Den arabiske halvøya fra omkring 610. Muslimer regner ikke profeten Muhammed som islams grunnlegger, men som han som gjenreiste og fullbrakte den opprinnelige monoteistiske religionen, slik denne ble formidlet til menneskene gjennom en lang rekke profeter, deriblant Adam, Abraham og Jesus.
I likhet med blant annet jødedommen og kristendommen regnes islam som en av de abrahamittiske religionene, og i likhet med kristendommen er islam en misjonerende religion. Muslimer tror Gud Allah (arabisk: ) på arabisk, gjennom engelen Gabriel åpenbarte den hellige Koranen for Muhammed og at Muhammed er Allahs siste profet. Koranen og (for de fleste muslimer) profetens eksempel (Sunnah), danner grunnlaget for islam.
Etymologi
Roten til ordet «islam» er den arabiske trikonsonantiske roten S-L-M (س-ل-م; Sīn-Lām-Mīm), et arabisk morfem hvis basale betydning er «trygghet»/«fred». En avledning av denne roten er verbet «aslama», som betyr «å akseptere»/«å overgi seg»/«å underkaste seg». Islam er et «verbalsubstantiv» avledet av verbet «aslama» og betyr bokstavelig «aksept»/«overgivelse»/«underkastelse». I denne sammenheng aksept av, overgivelse til og underkastelse under Allah.
Roten til ordet «muslim» ligger i samme trikonsonantiske rot som islam, س-ل-م, og er «verbalsubstantivet» av verbet salima, som har en mer spesifikk betydning av «å underkaste seg» enn verbet «aslama». Muslim betyr bokstavelig «en som hengir seg», igjen med innforstått henvisning til Allah.
Troslære
Muslimer mener at islams budskap er det samme budskapet som alle Allahs tidligere profeter forkynte, fra Adam, via Moses og Abraham til Jesus, og dermed at både jødedommen og kristendommen er basert på Allahs ord, men at det opprinnelige budskapet over tid enten ble bevisst fordreid, misforstått eller tapt. Muslimer tror også, i motsetning til jøder og kristne, at alle folkeslag har blitt sendt profeter fra Allah.
Innholdet i troslæren utviklet seg gjennom Muhammeds levetid. I den første tiden i Mekka lå vekten i profetens budskap på nødvendigheten av omvendelse til den ene Allah og personlig ansvar for egne handlinger. Omvendelse var nødvendig fordi dommedag var nær og alle ville da bli dømt av Allah selv, enten til frelse i paradis eller evig fortapelse i helvete. Senere, da profeten bygget et statssamfunn i Medina, tilkom elementer som omfatter samfunnsorganisering og politikk. På denne måten omfatter islam både forpliktelser overfor Allah og mennesker. Det har derfor blitt vanlig å si at islam omfatter både religion og politikk.
Det islamske gudsbegrepet
Et av de viktigste dogmene i islam er troen på Allahs enhet, en absolutt, ikke-relativistisk og ikke-pluralistisk monoteisme som muslimer setter i skarp kontrast til alle former for polyteisme og treenighetslæren som de fleste kristne tror på. Denne absolutte monoteismen er innfelt i den første av islams fem søyler, trosbekjennelsen Shahadah.
Det arabiske ordet for den ene allmektige gud er Allah (الله). Allah er bestemt form for ordet «illah» (al-illah), som betyr gud, og «Allah» blir dermed «guden» eller gud direkte oversatt til norsk. Forskjellen mellom de to er at på arabisk brukes «illah» om en hvilken som helst guddom, og den ubestemte formen antyder at det finnes flere av dem, mens i formen «Allah» ligger meningen «den ene, eneste gud».
Allah er således ikke noe spesifikt egennavn på muslimenes gud, men det samme ordet for gud som også brukes av kristne arabere, og som derfor også brukes om kristendommens gud i de arabiske oversettelsene av Bibelen og Det nye testamentet.
Dogmet om Allahs allmakt innebærer også en forestilling om Allah som alle tings årsak. Denne posisjonen innebærer en klassisk problemstilling: determinisme. Dersom Allah er alle tings årsak, hvordan kan individer da være ansvarlige for egne handlinger? Problemstillingen har ført til omfattende teologiske utlegninger og diskusjoner, hvor enkelte har forsøkt å myke opp «allmakten» til fordel for menneskets frie vilje. Likevel er det det absolutte allmaktsdogmet med tilhørende determinisme som er det dominerende blant de fleste teologer.
Forskjellige islamske retninger har forskjellig syn på avbildning av levende vesener (se billedforbud), men alle forbyr billedlig fremstilling av Allah. På tross av vers i Koranen som forteller at Allah sitter, Allah ser, lytter osv., er den islamske gudsforestillingen abstrakt. Derfor mener muslimer at avbildninger av Allah er en form for avgudsdyrkelse (se idolatri) ved at bildet eller figuren blir det sentrale i tilbedelsen. Fordi Allah er abstrakt er også enhver form for avbildning meningsløs, og utelukkende en måte for menneske å skape en gud i sitt eget bilde.
Koranen og andre hellige tekster
Utdypende artikkel: Koranen
Koranen er det sentrale religiøse skriftet i islam, og regnes som Allahs bokstavelige, uforandrete ord. Ordet «Koran» betyr «resitasjon», og selv om Koranen kalles en bok, refererer generelt muslimer til ordene og budskapet i et abstrakt, og ikke et fysisk eksemplar av boken når de snakker om Koranen. De fleste moderne sekulære akademikere er enige i at dagens Koran i hovedsak er lik den Koran-utgaven som ble samlet et drøyt tiår etter Muhammeds død (632).
Muslimer behandler fysiske eksemplarer av Koranen med stor respekt, og utfører den rituelle rensingen «wudu» som før bønn, før de rører den. De fleste muslimer kan deler av Koranen utenat, og en muslim må kunne det for å utføre bønnen (salah) riktig. Muslimer mener at bare den originale Koranen på arabisk er Allahs perfekte åpenbaring, fordi oversettelser alltid er ufullkomne på grunn av oversettelsesfeil, forskjeller i hva slags ord som eksisterer på forskjellige språk, og forskjeller i nyanser av betydningen av ord på forskjellige språk. Oversettelser mangler også den rytmen og poesien som eksisterer i originalen. Oversettelser blir derfor ofte ikke kalt «Koranen», men «Tolkning av meningen i Koranen» eller lignende.
Profeten Muhammed
Muhammed var en arabisk religiøs og politisk leder som spredte islams budskap på begynnelsen av 600-tallet. Muslimer ser på ham som den siste og største av Allahs profeter. Muslimer mener ikke at Muhammed grunnla en ny religion, men at han gjeninnførte det opprinnelige budskapet til alle tidligere profeter, som med tiden enten hadde blitt bevisst forvridd, misforstått eller tapt. Muslimer ser på Koranen som hans profetiske mirakel.
Hadith og Sunnah
Sunnah i islamsk teologi er Muhammeds eksempel (og for sjiamuslimer også hans etterkommere gjennom hans datter Fatima og Ali ibn Abi Talibs eksempel). Kilden til Sunnah er Hadith, og for noen denominasjoner også praksisen til de første muslimer i Medina.