cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HOMR
Handling
Homer tror han kan ha en fargestift i hjernen på grunn av at han dyttet en hel eske fargestifter opp i nesa som barn, men nøs ut alle unntatt én. Etter at fargestiften fjernes øker Homers IQ til 105 (altså 5 poeng over gjennomsnittet), noe som gjør at han knytter sterkere bånd med Lisa. Han skriver siden en rapport om atomkraftverkets sikkerhet, og kraftverket blir fremstilt i avisene på grunn av den store mengden sikkerhetsbrudd som finnes der. C. Montgomery Burns tvinges til å stenge kraftverket og gi alle ansatte sparken. Homers venner vil ikke ha mer med ham å gjøre, og Homer blir til og med nektet adgang til Moe's Tavern. Lisa forsøker å forklare med en graf at når man blir smartere, blir man mindre lykkelig. Det er opp til Homer å få fargestiften tilbake i hjernen igjen, og med hjelp fra Moe – som sier han er en ulisensiert kirurg – får han satt den på plass og returnerer til sitt gode, gamle, dumme seg igjen. Før kirurgien skriver Homer et brev til Lisa der han forklarer at han nå forstår hvordan det er å være smart som Lisa. Istedenfor å bli sint på faren, ender episoden med at Lisa omfavner Homer.
Martin Hollund
Martin Hollund (født 11. august 1974) er en norsk tidligere fotballmålvakt som spilte blant annet for Brann og Løv-Ham Fotball. Han er i dag trener for målvaktene i FK Fyllingsdalen.
Hollund er oppvokst på Bømlo, der han spilte for Bremnes I.L. Han fikk flere kamper for aldersbestemte landslag før han før sesongen 1994 ble hentet til Branns a-lag. Med unntak av sesongen 1995 fikk han lite spilletid. Da han ikke ble tilbudt ny kontrakt av Brann etter 1997-sesongen, dro han til den engelske klubben. I 2002 vendte han tilbake til Bergen og den daværende 2.-divisjonsklubben Løv-Ham. Han ble siden en av bærestolpene i laget, og var i sesongen 2006 visekaptein.
Etter 2006-sesongen bestemte Hollund seg for å legge opp. Han gikk da over i en rolle som keepertrener for Løv-Ham i Adeccoligaen. Han har også løst inn spillerlisens etter at han la opp. Senest i 2010-sesongen satt han på benken for Løv-Ham. For 2011-sesongen var han oppmeldt på B-listen til Løv-Ham som tredjemålvakt. Den 3. oktober 2011 gjorde han sin første opptreden for klubben siden han la opp i 2006, da han kom inn som innbytter etter at Johan Thorbjørnsen ble utvist. Han spilte også hele den påfølgende kampen på grunn av Thorbjørnsens karantene og at Harald Aksnes var skadet.
Etter at Løv-Ham og Fyllingen ble slått sammen fortsatte Hollund som trener for målvaktene i den nye klubben FK Fyllingsdalen.
SKL
SKL kan bety:
Rättsmedicinalverket
Rättsmedicinalverket (RMV) er en svensk myndighet som har ansvar for rettspsykiatri, rettsmedisin, rettskjemi samt rettsgenetikk. Verket holder til på 10 plasser i landet, med en stor del i Linköping.
Aleksandr Popov (svømmer)
Aleksandr Vladimirovitsj Popov (også Alexander Popov, russisk: Александр Владимирович Попов, født 16. november 1971) er en russisk tidligere olympisk gullvinner i svømming. Allment er han betraktet som en av tidenes største sprintere i svømmearten fristil.
Karriere
Popov vant 50 og 100 m fri i de olympiske sommerlekene i Barcelona i 1992, og gjentok denne bragden i de olympiske leker i Atlanta i 1996. Han ble da den første til å klare denne bragden siden Johnny «Tarzan» Weissmuller.
En måned etter OL i Atlanta ble Popov knivstukket. Han og en vennegjeng havnet i krangel med noen fruktselgere i Moskva. Stikket snittet lungen hans, rispet nyrene og ødela en membran som omkapsler lungene. Han ble hasteoperert, og tilbrakte tre måneder under rehabilitering. Popov kom seg på beina igjen, og tok to EM-gull i Sevilla i 1997.
Paso Espinosa
Paso Espinosa er en by i kommunen Canelones i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 333 innbyggere.
Befolkning
Paso Espinosa har 333 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
1197 Rhodesia
1197 Rhodesia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 9. juni 1931 av Cyril V. Jackson ved Union Observatory i Johannesburg.
Vladimir Jugović
Vladimir Jugović (serbisk kyrillisk: Владимир Југовић; født 30. august 1969 i Milutovac) er en serbisk tidligere fotballspiller. Han var midtbanespiller og er blant annet kjent for å ha vunnet Europacupen for serievinnere / Mesterligaen med både Røde stjerne Beograd og Juventus.
Marilyn Monroe
Marilyn Monroe (født Norma Jeane Mortenson 1. juni 1926, død 4. august 1962, døpt Norma Jeane Baker) var en amerikansk skuespillerinne, sangerinne, filmprodusent og modell.
Monroe var misfornøyd med å stadig måtte spille rollen som «dum blondine» og startet sitt eget produksjonsselskap, Marilyn Monroe Productions, for å få større kontroll over sin egen karriere. Hun giftet seg også med forfatteren og dramatikeren Arthur Miller. Hennes kritikerroste rolletolkning i filmen Bus Stop (1956) fikk henne nominert til Golden Globe. Hun vant denne prisen for sin rolletolkning i filmen Noen har det hett (1959).
De siste årene av livet hennes var preget av sykdom, personlige problemer og et rykte for å være upålitelig og vanskelig å jobbe sammen med. Omstendighetene rundt hennes død som følge av en overdose sovemedisin har vært preget av manglende beviser. Dødsårsaken ble satt til «sannsynlig selvmord», men muligheten for en uforskyldt overdose har ikke blitt utelukket. I tillegg går en rekke konspirasjonsteorier ut på at hun ble myrdet.
Som en av de mest kjente kulturpersonlighetene i det 20. århundre blir Monroe ofte imitert og referert til i populærkulturen. I 1999 ble hun kåret til tidenes sjette største kvinnelige filmlegende av Det amerikanske filminstituttet.
Barndom
Marilyn Monroe ble født Norma Jeane Mortenson 1. juni 1926 på Los Angeles General Hospital. Ved dåpen 6. desember samme år hadde hun imidlertid etternavnet Baker, ettersom hennes mor ønsket at alle de tre barna hennes skulle ha samme etternavn. I 1946 begynte hun å bruke artistnavnet Marilyn Monroe, men hun endret ikke navnet sitt offisielt før ti år senere.
Hennes mor
Gladys Pearl Monroe ble født 27. mai 1902 i Porfirio Diaz (nå Piedras Negras) i Mexico, som datter av skotskfødte Otis Elmer Monroe og hans kone Della Mae Monroe. Året etter flyttet familien til Los Angeles, der sønnen Marion Otis Elmer Monroe ble født to år senere. I 1908 ble Otis' helsetilstand raskt forverret, og han døde året etter på et psykiatrisk sykehus av syfilis i hjernen. Hans kone trodde at han hadde blitt gal, noe hun også fortalte deres to barn. Flere år senere fikk Della en hjertelidelse og hadde i tillegg store humørsvingninger. I august 1927 ble også hun innlagt på psykiatrisk sykehus med diagnosen manisk-depressiv psykose. Hun døde på sykehuset samme måneden.
I 1917 giftet Gladys seg med Jasper Baker fra Kentucky og fikk to barn, Robert Kermit «Jackie» Baker (født 24. januar 1918) og Berniece Inez Gladys Baker (født 30. juli 1919). Begge barna ble født i Los Angeles, men etter foreldrenes skilsmisse kidnappet faren barna og flyttet til Kentucky. Etter en rekke alvorlige ulykker døde «Jackie» som 14-åring av nyresvikt. Monroe visste ikke at hun hadde en halvsøster før hun var 12 år gammel. De to halvsøstrene møttes for første gang i 1944.
Hennes far
Den 11. oktober 1924 giftet Monroes mor seg med halvt norske Martin Edward Mortensen (født i 1897 i California i USA). Fire måneder senere hadde de flyttet fra hverandre, men skilsmissen ble ikke fullført før 15. august 1928. Etter separasjonen hadde Gladys et forhold til sin kollega fra Consolidated Film Industries, Charles Stanley Gifford. Hun førte imidlertid opp Mortensen som far på Monroes fødselsattest. Etter Mortensens død ble det funnet vielses- og skilsmissepapirer for han og Gladys, samt fødselsattesten til Monroe, blant hans eiendeler. Det er likevel mange som tviler på at Mortensen faktisk var faren hennes. I flere biografier om Monroe spekuleres det om hennes mor brukte navnet hans for å forhindre at datteren ble et barn født utenfor ekteskap. Selv nektet Monroe for at Mortensen var hennes far. Gladys skal ha insistert på at Gifford var den eneste som kunne være faren. Ifølge Monroes første ektemann, James Dougherty, var Monroe lenge usikker på hvem som var hennes far, men hun fant etterhvert ut at det var Gifford. Han hevdet også at hun i løpet av deres ekteskap ringte Gifford, men at han avviste henne. Ifølge Monroes halvsøster, Berniece Baker Miracle, møtte Monroe faren for første gang da han besøkte henne på sykehuset i 1961, men hun ønsket ikke at hans identitet skulle avsløres.
Fosterhjem
Monroes mor, Gladys, hadde dårlig råd og var ute av stand til å ta seg av henne. Monroe ble derfor plassert hos fosterforeldrene Albert Wayne og Ida Bolender i Hawthorne i California. Gladys betalte dem 25 dollar i måneden for å ta vare på datteren. Hun kom også på besøk i helgene, men disse visittene ble stadig sjeldnere. Monroe trodde at ekteparet Bolender var hennes foreldre, helt til Ida fortalte henne at dette ikke var riktig. Fosterforeldrene hennes var strengt religiøse og lærte henne at å gå på kino var en synd, i likhet med alkohol, tobakk, dansing og kortspill. Monroe hadde et nært vennskap med fosterbroren sin, Lester, som lignet så mye på henne at de ble kalt «tvillingene». Da ekteparet Bolender adopterte Lester ønsket de å gjøre det samme med Monroe, men dette nektet hennes mor å gå med på.
Da Monroe var sju år gammel kjøpte hennes mor et hus i nærheten av Hollywood Bowl, som hun og datteren flyttet inn i. Hun leide ut hele huset til et engelsk ektepar, og leide selv to rom fra dem. I Monroes nye hjem gjorde de voksne alle de tingene hun tidligere hadde blitt fortalt var synd, og hun ble selv tatt med på kino hver uke. Hun uttalte senere at hun var overbevist om at de kom til helvete og tilbragte flere timer i bønn for dem. I januar 1934 fikk Gladys et mentalt sammenbrudd, og ble tvangsinnlagt på sykehus med diagnosen paranoid schizofreni. Gjennom mesteparten av dette året bodde Monroe hos det engelske ekteparet, som fikk hjelp av hennes mors beste venninne, Grace McKee, til å ta vare på henne. McKee beundret skuespillerinnen Jean Harlow, og var overbevist om at også Monroe kom til å bli en filmstjerne en dag.
Da det engelske ekteparet skulle flytte tilbake til hjemlandet, søkte McKee om å bli Monroes verge. Monroe bodde en kort periode hos familien Giffen, som var naboer av McKee. De tilbudte seg å adoptere henne, men hennes mor ønsket fortsatt ikke dette. Våren 1935 flyttet hun inn hos McKees mor, mens McKee ble oppnevnt som Gladys' verge. Da McKee giftet seg med Erwin «Doc» Goddard noen måneder senere flyttet Monroe inn sammen med dem. Familien hadde imidlertid ikke råd til å ta vare på henne, og 13. september ble hun derfor plassert på barnehjemmet Los Angeles Orphans Home (senere omdøpt Hollygrove). Våren 1937 ble Grace Goddard til slutt oppnevnt som Monroes verge, og hun flyttet tilbake til familien Goddard i juni samme året. I november måtte Monroe imidlertid flytte til grandtanten sin og hennes familie i Compton, som hun bodde hos frem til august året etter.
Begynnelsen
Da Dougherty var i den amerikanske handelsflåten under andre verdenskrig, flyttet Monroe inn med sine svigerforeldre og begynte å jobbe på fabrikken Radioplane Munitions Factory, hvor hun sprayet flydeler med et brannsikkert stoff og inspiserte fallskjermer. Hun ble tilfeldig oppdaget av militærfotografen David Conover, som kom til fabrikken for å ta bilder for militærbladet Yank. Dette ledet til flere modelloppdrag med andre fotografer. Hun tjente etterhvert nok penger til å slutte på fabrikken, og flyttet tilbake til Ana Lower. Monroe oppsøkte deretter Emmeline Snively, eieren av modellbyrået Blue Book Modeling Agency. Hun meldte seg på modellbyråets tremånederskurs og avtalte å betale for det ved hjelp av modelloppdrag som Snively skaffet henne. Snively rådet henne til å bleke og rette ut det krøllete, mørk blonde håret sitt. Monroe bestemte seg for å satse på modellkarrieren og søkte om skilsmisse fra ektemannen i mai 1946.
Senere samme år kom hun i kontakt med den tidligere skuespilleren Ben Lyon, som jobbet for filmselskapet 20th Century Fox. Han arrangerte en prøvespilling med henne og uttalte etterpå at «det er Jean Harlow på nytt». I august 1946 ble Monroe tilbudt en standard seksmånederskontrakt med en begynnerlønn på 75 dollar i uken. Siden hun ifølge amerikansk lov var mindreårig da kontrakten ble signert, måtte også hennes verge, Grace Goddard, signere.
Navnet hennes ble ikke ansett som kommersielt nok, så det ble bestemt at det måtte endres. Lyon mente at hun minnet om skuespillerinnen Marilyn Miller og foreslo derfor fornavnet Marilyn. Som etternavn brukte hun morens pikenavn, Monroe. Hun fikk undervisning i skuespill, dans, musikk og tale hos filmselskapet. I tillegg flyttet hun for seg selv for første gang. Hun fikk ingen jobber av filmselskapet det første halvåret, men kontrakten hennes ble likevel fornyet. I 1947 spilte hun mindre roller i filmene Dangerous Years (regissert av norskfødte Arthur Pierson) og Scudda Hoo! Scudda Hay!, men Fox valgte å ikke fornye kontrakten hennes.
Gjennom hele 1947 studerte Monroe skuespill på Actors Lab, hos Morris Carnovsky og hans kone Phoebe Brand. Hun uttalte senere at dette hadde vært hennes første møte med ekte skuespill. I oktober 1947 fikk hun spille en av birollene i teaterstykket Glamour Preferred på Bliss-Hayden Miniature Theater.
Landkreis Leipzig
Landkreis Leipzig er en Landkreis i Fristaten Sachsen, som ble opprettet den 1. august 2008 i forbindelse med Kretsreformen i Sachsen i 2008. Kretsen ble opprettet gjennom en sammenslåing av de to tidligere kretsene Muldentalkreis og Landkreis Leipziger Land.
Marilyn Monroe
Begynnelsen
Den 9. mars 1948 skrev Monroe en seksmånederskontrakt med Columbia Pictures, med en lønn på 125 dollar i uken. Hun ble introdusert for filmselskapets fremste skuespillerinstruktør, Natasha Lytess, som endte opp med å bli hennes instruktør i mange år. I slutten av april begynte innspillingen av lavbudsjett musikalen Ladies of the Chorus, der Monroe spilte sin første hovedrolle. Til tross for at forhåndsvisningen av filmen ble godt mottatt, ble ikke kontrakten hennes fornyet.
Landkreis Leipzig
Kretsen grenser i nord mot Leipzig og Landkreis Nordsachsen, i vest mot Sachsen-Anhalt, i sørvest mot Thüringen, og i sørøst mot Landkreis Mittelsachsen. Kretsens hovedsete er Borna. Kretsen hadde 268,695 innbyggere per 31. mai 2010.
Folketall
Folketallet innenfor de områdene som idag utgjør Landkreis Leipzig, gikk nedover fra 1990 til 2008, med en nedgang på 8.683 innbyggere eller 3,1 % av det totale folketallet: Også etter kretsreformen i 2008 har denne trenden fortsatt.
Lydkompressor
En lydkompressor er bla. en viktig del av større PA-anlegg. En kompressor har som oppgave å utjevner lyden ved å demper toppene og forsterke bunnen. Hvis man f.eks. synger i en mikrofon, og plutselig drar på, er det kompressorens jobb å sørge for at db-nivået ikke overstiger en satt verdi, samtidig vil den bidra til at svakere lyder forsterkes i db, dette for å fremheve deler av lydbildet man ellers ikke ville hørt. Hard bruk av kompressor fører til flatere lydbilde og mindre dynamikk. Kompressordens mål er å skape et nyansert lydbilde og forhindre uønskede svingninger i db.
Marilyn Monroe
Begynnelsen
I 1949 skaffet Hyde henne en liten rolle i Brødrene Marx-filmen Sardinmysteriet. Hun imponerte produsentene så mye at de sendte henne på en promoteringsturne der første stopp var New York. Monroe ble imidlertid utslitt og valgte å avbryte reisen da hun hadde kommet til Chicago. Hun mente at hun ble behandlet som et sexobjekt og ikke en skuespillerinne.
Landkreis Leipzig
Byer og landkommuner
Landkommuner
Marilyn Monroe
Begynnelsen
Senere samme året prøvespilte hun for John Huston for en rolle som den unge elskerinnen til en aldrende, korrupt advokat i Metro-Goldwyn-Mayer-filmen Asfaltjungelen. Hun fikk rollen og mottok gode kritikker for sin rolletolkning. Manusforfatteren og regissøren Joseph L. Mankiewicz hadde sett henne i filmen og fulgte Hydes forslag om å gi henne en rolle i Fox-filmen Alt om Eva. Hun spilte en håpefull skuespillerinne som ble beskrevet av en av de andre rollefigurene «som en uteksaminert student fra The Copacabana School of Dramatic Art». Mankiewicz kommenterte senere at han så en uskyld i henne som appellerte, og at dette bekreftet hans tro på at hun var passende for rollen.
Som følge av Monroes suksess forhandlet Hyde frem en ny kontrakt med Fox for henne, kort tid før hans død i desember 1950. Den 11. mai 1951 signerte hun en sjuårskontrakt med filmselskapet. Begynnerlønnen var 500 dollar i uken, og ville øke årlig til en maksimumslønn på 3500 dollar i uken det sjuende året.
Monroe ble immatrikulert på University of California, Los Angeles, for å studere litteratur. Hun hadde også biroller i komedier som Presidenten kommer, Love Nest og Let's Make It Legal. I mars 1951 delte hun ut en pris under den 23. Oscar-utdelingen.
Etter råd fra Natasha Lytess og skuespilleren Jack Palance begynte Monroe å studere skuespill hos Michael Tsjekhov. Hun fortalte ham at hun var lei av å stadig måtte spille rollen som «dum blondine». Han mente at grunnen til at hun fikk disse rollene var de seksuelle vibrasjonene som hun sendte ut. Dette forsterket viljen hennes til å bli ansett som en kunstner og ikke «en erotisk vanskapning».
Gjennombruddet
I mars 1952 dukket nakenbiler av Monroe tatt i 1949 opp, publisert i en pinupkalender, og hun stod ovenfor en mulig skandale. Pressen spekulerte i identiteten til den anonyme modellen som tydelig lignet Monroe. Mens filmselskapet diskuterte hvordan de skulle håndtere problemet foreslo Monroe at hun kunne innrømme å ha stilt opp på bildene, men påpeke at hun hadde gjort det fordi hun ikke hadde penger til husleien. Hun mente at historien ville være en passende oppfølger til bakgrunnshistorien som hun allerede hadde sluppet. Hun gav et intervju der hun diskuterte omstendighetene som førte til at hun stilte opp på bildene. Den påfølgende omtalen bar preg av en viss sympati for hennes harde kamp som skuespillerinne. Ikke lenge etter ble det kjent at Monroe ikke var foreldreløs, slik som hun tidligere hadde hevdet. Hun gav da et intervju der hun hevdet at hennes mor hadde vært ukjent for henne som barn fordi moren hadde tilbrakt mange år på sykehus som invalid.
Landkreis Leipzig
Byer og landkommuner
Forvaltningsfellesskap
Marilyn Monroe
Gjennombruddet
Monroe dukket for første gang opp på forsiden av Life i april 1952 der hun ble beskrevet som «Den store snakkisen i Hollywood». Historiene om barndommen og oppveksten hennes portretterte henne på en sympatisk måte. Forsiden av mai 1952-utgaven av bladet True Experiences hadde et bilde av en smilende Monroe ved siden av teksten: «Ser jeg lykkelig ut? – Det burde jeg for jeg var et uønsket barn. En ensom jente med en drøm – som våknet opp og fant ut at drømmen hadde gått i oppfyllelse. Jeg er Marilyn Monroe. Les min askepotthistorie». Det var også på dette tidspunktet hun ble kjæreste med den tidligere baseballspilleren Joe DiMaggio. Et bilde av DiMaggio som besøkte henne på Fox-studioet ble publisert i aviser over hele USA og ryktene om en romanse mellom de to førte til økende interesse for Monroe. De neste fire månedene ble det sluppet fire filmer som hun spilte i. Hun hadde blitt utlånt til RKO for å spille i filmen Utladning. Barbara Stanwyck spilte hovedrollen i denne dramafilmen som var regissert av Fritz Lang. Den var populær blant publikum da den ble sluppet i juni 1952 og mye av suksessen var på grunn av nysgjerrigheten overfor Monroe. Hun fikk for det meste gode kritikker for sin innsats i filmen. To nye filmer ble slupper i juli, komedien Vi er ikke gifte!, og dramafilmen Farlig kvinne. I Vi er ikke gifte! spilte hun en kvinne som stiller opp i skjønnhetskonkurranser. Selv om underholdningsavisen Variety beskrev filmen som en lettvekter, ble det også kommentert at Monroe fikk vist seg skikkelig frem i badedrakt, men at noen av scenene hennes var en anelse spekulative. I Farlig kvinne spilte hun sin første hovedrolle for Fox som en mentalt forstyrret barnevakt som truer med å skade barnet som hun skal passe på. Filmen ble dårlig mottatt blant kritikerne, men Monroe selv uttalte at den inneholdt noen av hennes beste dramatiske prestasjoner. Anne Bancroft, som hadde sin spillefilmdebut i filmen, uttalte senere at å spille mot Monroe hadde vært «en bemerkelsesverdig opplevelse [...] som bare finner sted når man jobber med gode skuespillere. Det var så ekte, og jeg responderte. Jeg reagerte virkelig på henne». I september ble komedien Apestreker sluppet. Cary Grant og Ginger Rogers spilte hovedrollene i filmen som var regissert av Howard Hawks. Til tross for at den ble dårlig mottatt av kritikerne hadde den gode besøkstall.
Darryl F. Zanuck mente at Monroe hadde et potensial som det var verdt å utvikle og gav henne hovedrollen i filmen Niagara. Hun spilte en manipulerende kvinne med planer om å drepe ektemannen sin, spilt av Joseph Cotten. Under innspillingen av filmen la makeupartisten hennes, Allan «Whitey» Snyder, merke til sceneskrekken hennes, et problem som hun hadde gjennom hele karrieren. Han fikk i oppgave av regissøren å tilbringe flere timer sammen med Monroe for å forberede henne før scener skulle spilles inn.
Innspillingen ble midlertidig avbrutt 26. juni 1952, ettersom Monroe var innkalt som vitne i en rettssak mot to menn som var tiltalt for å ha prøvd og selge nakenbilder, som de feilaktig hevdet var av henne. Etter at dommeren hadde hørt vitnemålet hennes, ble de tiltalte funnet skyldige.
Mye av kritikken mot filmen pekte på Monroes åpne og direkte seksuelle fremtoning. Spesielt en scene som viser Monroe bakfra, mens hun går mot Niagarafallene, ble brukt som et eksempel på dette. Skuespillerinnen Constance Bennett skal angivelig ha uttalt, etter å ha sett filmen: «Det der er en dame med fremtiden bak seg.» Ifølge Snyder var det i denne filmen som Monroe, etter mye eksperimentering, fant frem til det utseende og stilen som hun ble mest kjent for.
Mens filmen var en suksess og Monroes prestasjoner fikk gode kritikker, skapte hennes fremtoning på promoteringsarrangmenter en del negativ omtale. Hennes tettsittende og utringete gullkjole, som hun brukte på banketten til Photoplay, ble spesielt kritisert. I et intervju noen dager senere uttalte skuespillerinnen Joan Crawford: «Det var som en burleskforestilling. Noen burde åpne øynene hennes; Hun burde bli fortalt at folk liker utfordrende kvinnelige personligheter, men de liker også å vite at under alt dette er skuespillerinnene raffinerte damer.» Hun fikk også kritikk for en meget utringet kjole hun hadde på seg på Miss America-paraden i 1952. Et bilde fra dette arrangementet ble brukt på forsiden av det første nummeret av Playboy i desember 1953. Det samme nummeret hadde også et nakenbilde av Monroe, tatt i 1949, på trykk.
Landkreis Leipzig
Byer og landkommuner
Tidligere kommuner
Marilyn Monroe
Verdensstjerne
Hennes neste film var Herrer liker blonde piker fra 1953, der hun spilte mot Jane Russell. Filmen ble regissert av Howard Hawks. Monroes rolle som Lorelei Lee, en diamantelskende showgirl, krevde at hun både sang og danset. Hun ble venner med Russell, som senere beskrev Monroe som veldig sjenert og veldig søt og mye mer intelligent enn det folk mente. Russell fortalte også at Monroe pleide å øve på dansenumrene hver kveld etter at de fleste andre hadde gått hjem, men at hun stadig kom for sent på settet da filmingen skulle begynne. Da Russell oppdaget at Monroe begynte å bli igjen i garderoben grunnet sin sceneskrekk, samtidig som Hawks ble mer og mer utålmodig, begynte hun å følge Monroe til filmsettet.
I forbindelse med filmens premiere i Los Angeles ble Monroe og Russells hånd- og fotavtrykk plassert i sementen utenfor Grauman's Chinese Theatre. Filmen spilte inn mer enn det dobbelte av produksjonskostnadene og Monroe fikk positive kritikker for sin innsats. Sangnummeret «Diamonds Are a Girl's Best Friend» som Monroe fremførte i filmen ble forbundet med henne.
Gift med en millionær var en komedie om tre modeller som prøver å tiltrekke seg en rik ektemann, der Monroe spilte sammen med Lauren Bacall og Betty Grable. Filmen ble regissert av Jean Negulesco. Produsenten og manusforfatteren, Nunnally Johnson, uttalte at dette var den første filmen hvor publikummet «likte Marilyn for den hun var [og at] hun forklarte årsaken til dette på en ganske finurlig måte. Hun mente dette var den eneste filmen som hun hadde vært med i hvor hun hadde en anelse beskjedenhet [...] overfor sitt eget utseende.» Monroes filmer i denne perioden etablerte hennes «dum blondine»-stempel og bidro til hennes popularitet. I 1953 og 1954 ble hun ført opp på Quigleys årlige Top Ten Money Making Stars Poll, en liste som baserer seg på stemmene til kinosjefer rundt omkring i USA over de filmstjernene som har trukket mest publikum til kinoene deres det siste året. Monroe brukte også kjendisstatusen sin til å hjelpe Ella Fitzgerald med å få fart på karrieren ved å sikre henne en spillejobb på den populære nattklubben Mocambo.
Monroe snakket også på denne tiden om sine videre skuespillerambisjoner, og hun fortalte The New York Times: «Jeg ønsker å utvikle meg til å spille dramatiske roller. Min dramainstruktør, Natasha Lytess, forteller til alle at jeg har sjel, men så langt er det ingen som er interessert i den». Hun så en mulighet i Fox sin kommende film, Egypteren Sinuhe, men Darryl F. Zanuck nektet å prøvefilme henne.
Monroe ble i stedet knyttet til westernfilmen De fortaptes elv, der hun spilte mot Robert Mitchum. Regissøren Otto Preminger mislikte sterkt Monroes avhengighet av Natasha Lytess, som instruerte henne og bedømmet etter hver scene. Monroe selv hatet filmen som hun mente var en dårlig cowboyfilm, der skuespillet ble fullstendig overskygget av omgivelsene og CinemaScope. Mot slutten av 1953 annonserte Fox at Monroe skulle spille i The Girl in the Pink Tights med Frank Sinatra. Hun krevde å få lese manuset først, men Fox nektet å gå med på dette og truet med å suspendere henne. I tillegg fant hun ut at Sinatra skulle tjene 5000 dollar i uken for filmen, mens hun selv fikk 1500 dollar. Da innspillingen skulle begynne 15. desember møtte hun ikke opp. I stedet reiste hun til San Francisco med Joe DiMaggio. En stund senere sendte Fox manuset til henne, men etter å ha lest det ble hun bare enda mer bestemt på at hun ikke ønsket å spille i filmen. Den 4. januar 1954 ble hun suspendert uten lønn.
Monroe og DiMaggio giftet seg 14. januar. To dager senere valgte Fox å gjeninnsette henne, og krevde at hun skulle møte på jobb igjen 20. januar. Dette gjorde hun imidlertid ikke. I februar reiste hun til Japan sammen med DiMaggio, og kombinerte bryllupsreisen med en forretningsreise som han allerede hadde planlagt. Den 16. februar reiste Monroe så til Korea, og i løpet av fire dager opptrådte hun foran over 100 000 amerikanske soldater. Den siste dagen holdt hun en tale der hun fortalte at hun aldri hadde følt seg som en filmstjerne før turen til Korea. I tillegg uttalte hun: «Nå skal jeg fly tilbake til det viktigste i livet mitt – Joe. Og jeg vil stifte familie. En familie er viktigere enn karriere.»
Da Monroe returnerte til Hollywood i mars 1954 endte hun feiden med Fox, og ble med i filmmusikalen Show business. Filmen fikk dårlig mottakelse og klarte ikke å tjene inn produksjonskostnadene. Ed Sullivan beskrev Monroes fremføring av låten «Heat Wave» som «en av de mest åpenbare overgrepene på god smak» han hadde sett. Time sammenlignet henne på en nedsettende måte med motspiller Ethel Merman, mens The New York Times skrev at Mitzi Gaynor hadde overgått Monroes flaue fremføring. Alle anmeldelsene reflekterte Monroes egen oppfatning av filmen. Hun hadde gått med på å gjøre den motvillig, med lovnaden om at hun skulle få hovedrollen i Gresskar i nød, filmversjonen av Broadway-hiten Gressenkemannen.
Tidlig om morgenen 15. september 1954 filmet Monroe en av hovedscenene til Gresskar i nød, i New York: Hun stod sammen med medspiller Tom Ewell mens luften fra en t-banerist blåste kjolen over hodet hennes. En stor folkemengde fulgte med mens regissør Billy Wilder ba om at scenen ble filmet igjen og igjen. En av de som sto og så på var Joe DiMaggio, som angivelig skal ha blitt forbannet over hele spetakkelet. Etter en opprivende krangel mellom Monroe og DiMaggio stod ikke ekteskapet til å redde. Den 4. oktober ble det annonsert til pressen at de hadde tatt ut separasjon. Skilsmissen ble godkjent i oktober samme år.
Filmingen av Gresskar i nød ble sluttført tidlig i 1955, og etter å ha takket nei til, det Monroe anså som små roller, i Den store kandidat og To piker på galeien, bestemte hun seg for å forlate Hollywood etter råd fra fotografen Milton H. Greene.
Actors Studio og Marilyn Monroe Productions
Greene var enig i at hun kunne tjene langt mer hvis hun forlot Fox. Han lot Monroe flytte inn sammen med sin familie i Connecticut, mens de planla hennes fremtid. Veldig få personer hadde blitt informert om hvor hun befant seg, og Fox insisterte på at hun fortsatt var bosatt i California. I desember 1954 startet Monroe sitt eget produksjonsselskap, Marilyn Monroe Productions, sammen med Greene. Den 7. januar 1955 ble det arrangert en pressekonferanse der en ny og seriøs Monroe ble presentert.
Forfatteren Truman Capote introduserte Monroe til Constance Collier, som ga henne skuespillertimer. Hun mente at Monroe ikke passet til å spille på teaterscenen, men hadde et «fantastisk talent» som var «så skjørt og subtilt at kun et kamera kunne fange det opp». Etter bare noen uker med timer, døde imidlertid Collier. Monroe hadde møtt Paula Strasberg og datteren hennes Susan på settet til Show business, og uttalte at hun hadde likt å studere hos Lee Strasberg på Actors Studio. I mars 1955 møtte Monroe Cheryl Crawford, en av grunnleggerne av Actors Studio, og overbeviste henne om å bli introdusert for Lee Strasberg. Han intervjuet Monroe dagen etter og tok henne imot som sin student. Som en del av studiene begynte Monroe også i terapi for å få en innsikt i sine egne følelser. I mai 1955 innledet Monroe et forhold til forfatteren og dramatikeren Arthur Miller. De møttes først i Hollywood i 1951, og da Miller oppdaget at hun var i New York, fikk han en felles venn til å reintrodusere dem. Den 1. juni 1955, Monroes bursdag, fulgte Joe DiMaggio henne til premieren til Gresskar i nød i New York. Han arrangerte senere en bursdagsfest for henne, men kvelden endte med en offentlig krangel og Monroe forlot festen uten ham. Etter dette hadde de ikke kontakt på lang tid. Gjennom hele 1955 studerte Monroe på Actors Studio, hvor hun oppdaget at en av hennes største hinder var sceneskrekken. Hun ble venner med skuespillerne Kevin McCarthy og Eli Wallach, som begge husker Monroe som ivrig og oppriktig overfor studiene sine. I tillegg la de merke til at hun prøvde å unngå for mye oppmerksomhet ved å sitte stille bakerst i klasserommet. Da Strasberg følte at hun var klar for å spille foran sine medstudenter, valgte Monroe og Maureen Stapleton åpningsscenen fra Eugene O'Neills Anna Christie. Selv om hun hadde slitt på øvelsene, klarte Monroe å fullføre fremføringen uten å glemme noen replikker. Monroes opptreden resulterte i spontanapplaus, noe som aldri før hadde skjedd på Actors Studio. Mens Monroe var student uttalte Strasberg: «Jeg har jobbet med hundrevis av forskjellige skuespillere, og det er bare to som hever seg over alle andre. Nummer én er Marlon Brando og nummer to er Marilyn Monroe.»
Gresskar i nød ble sluppet i 1955 og ble en suksess med omtrent åtte millioner dollar inntjent. Monroe fikk gode anmeldelser for sin prestasjon, og var i en god posisjon for å reforhandle med Fox. På nyttårsaften i 1955 signerte hun en ny kontrakt med Fox, der hun forpliktet seg til å spille inn fire filmer for filmselskapet over en periode på sju år. Hun skulle få utbetalt 100 000 dollar per film, i tillegg til en årlig utbetaling på 100 000 dollar til henne og 75 000 dollar gjennom Marilyn Monroe Productions. Kontrakten gav også Monroe muligheten til å spille for andre filmselskaper, samt å godkjenne hvilke regissører hun ville ha. Til tross for at hun fikk langt større kontroll på karrieren sin, anså Monroe likevel den nye kontrakten som et kompromiss og uttalte: «Jeg kan ikke godkjenne manus, men jeg kan godkjenne regissør. Det er viktig. Jeg har noen regissører som jeg vil jobbe med, som jeg stoler på og vil gjøre nesten alt som de sier. Jeg vet at de ikke vil la meg spille i en dårlig film.» Den første filmen Monroe spilte inn etter å ha signert den nye kontrakten, var dramafilmen Bus Stop i 1956. Hun spilte en lite talentfull barsangerinne som vinner hjertet til en cowboy. Alle kostymene, sminken og hårfrisyrene reflekterte en rollefigur som manglet raffinement, og Monroe måtte fremføre et ganske middelmådig sangnummer. Filmkritikeren Bosley Crowther i The New York Times proklamerte: «Hold på stolene, folkens, og gjør dere klare for en rystende overraskelse. Marilyn Monroe har endelig vist seg som en skuespillerinne.» Joshua Logan, som regisserte filmen, beskrev henne som «så nær genial som enhver skuespillerinne jeg kjenner til. Hun er en kunstner hinsides kunsten.» Han var en av de mange som prøvde å få Monroe Oscar-nominert for hennes rolle i filmen, og fortsatte å rose hennes talent og profesjonalitet helt frem til sin død. Monroe var på sin side skuffet over at hun ikke ble nominert til Oscar, men hun fikk en Golden Globe-nominasjon. Logan ble også skuffet og uttalte senere: «Det er en sykdom i vårt yrke at vi tror at en kvinne som er fysisk tiltalende ikke har talent. Rolletolkningen hennes det året var bedre enn noen andre.»
På denne tiden hadde forholdet mellom Monroe og Miller utviklet seg. Selv om de klarte å holde det hemmelig i nesten ett år, begynte pressen etterhvert å skrive om dem som et par. Rapportene om deres romanse ble snart overskygget av nyheten om at Miller hadde blitt kalt inn til Representantenes hus' komité for uamerikanske aktiviteter, for å forklare sin angivelige kommunistiske tilknytning. Miller ble bedt om å identifisere kommunister han kjente, men nektet og ble siktet for å ha vist forakt overfor Kongressen. Han ble frikjent etter å ha anket. Underveis i etterforskningen ble Monroe oppfordret av filmsjefer til å droppe Miller, i stedet for å risikere sin egen karriere. Hun nektet og omtalte de senere som «feiginger». Den 29. juni 1956, samme dag som Monroe og Miller skulle gifte seg, hadde de arrangert en pressekonferanse. Mens de var på vei, krasjet bilen bak dem inn i et tre og journalisten Mara Scherbatoff ble drept. Monroe ble sjokkert, og måtte bli forsikret om at det ikke var hennes feil. Pressekonferansen ble likevel gjennomført og senere på dagen giftet de seg. Den første og eneste uavhengige filmen som produksjonsselskapet hennes stod bak, var Prinsen og korpiken, der hun spilte mot britiske Laurence Olivier. Han hadde også regi på filmen. Olivier roste Monroe som «en brilliant komiker, som for meg også betyr at hun er en ekstremt dyktig spillerinne» før filmingen begynte. Under filminnspillingen foraktet han imidlertid Monroes avhengighet av hennes skuespillerinstruktør Paula Strasberg. Olivier så på Strasberg som intet annet enn en bedrager, hvis eneste talent var at hun klarte å «smøre Marilyn». Han erindret blant annet en situasjon der han forsøkte å forklare en scene til Monroe, bare for å høre Strasberg bryte inn med: «Bare tenk på Coca-Cola og Frank Sinatra». Monroe og Olivier hadde også sine krangler, men han uttalte senere at hun i filmen var «helt vidunderlig, den beste av alle». Monroe ble også rost av kritikerne, spesielt i Europa, og vant både David di Donatello, den italienske versjonen av Oscar, og Étoile de Cristal, den franske versjonen av Oscar. I tillegg ble hun nominert til britiske BAFTA. Våren 1957 valgte Monroe, etter råd fra Miller, å avslutte samarbeidet med Greene og kjøpte ham ut av Marilyn Monroe Productions.
De siste årene
Etter innspillingen av Prinsen og korpiken var fullført tok Monroe en pause fra filminnspillinger i over et år. I løpet av denne tiden bodde hun sammen med Arthur Miller i Amagansett i Long Island. Hun ble også gravid, men svangerskapet måtte avbrytes etter seks uker fordi graviditeten var utenfor livmoren. Etter oppmuntring fra Miller returnerte hun til Hollywood i august 1958 for å begynne innspillingen av Noen har det hett. Komedien var regissert av Billy Wilder, og hadde Tony Curtis og Jack Lemmon i de mannlige hovedrollene. Selv om Wilder hadde erfaring med Monroes forsinkelser, sceneskrekk og manglende evne til å huske replikker fra innspillingen av Gresskar i nød, var oppførselen hennes denne gangen mer fiendtlig. Hun kunne nekte å delta under innspillingen, og til tider få utbrudd der hun brukte banneord. Hun nektet stadig å følge Wilders regi, og insisterte på en rekke filminger av enkle scener helt til hun ble fornøyd. Hun kom godt overens med Lemmon, men mislikte Curtis, som uttalte at å kysse Monroe var «som å kysse Hitler». Monroe fikk bekreftet at hun var gravid i slutten av oktober, men spontanaborterte noen uker etter at innspillingen var fullført i november 1958.
Filmen ble en stor suksess og ble nominert til fem Oscar. Monroe fikk ros for sin rolletolkning og vant en Golden Globe. Wilder uttalte at filmen var den mest suksessfulle som han hadde vært tilknyttet til. Han diskuterte også problemene under innspillingen og uttalte: «Marilyn var så vanskelig på grunn av at hun var fullstendig uforutsigbar. Jeg visste aldri hvilken dag det kom til å bli [...] kom hun til å være samarbeidsvillig eller hindrende?» Wilder hadde blitt syk under innspillingen av filmen og uttalte: «Vi var midtveis i flyturen – og det var en galning ombord på flyet.» På spørsmål om han kunne tenke seg å spille inn flere filmer med Monroe svarte han: «Vel, jeg har diskutert dette prosjektet med legen min og psykiateren min, og de sier at jeg er for gammel og for rik til å gå gjennom dette igjen.» Senere uttalte han seg mer positivt om Monroe, og mente at hun hadde en «udefinerbar magi» og var «et geni som skuspillerinne i komedier». Etter at innspillingen av Noen har det hett var fullført, diskuterte han også andre prosjekter med henne, inkludert Irma la Douce, der han endte opp med å bruke Shirley MacLaine.
På dette tidspunktet hadde Monroe bare fullført én film, Bus Stop, av de fire filmene som hun var forpliktet til av Fox. Hun gikk med på å spille i Hurra for kjærligheten!, som skulle regisseres av George Cukor. Hun var imidlertid ikke fornøyd med manuset og fikk Arthur Miller til å skrive det om. Dette førte til at Gregory Peck, som opprinnelig skulle ha den mannlige hoverollen i filmen, trakk seg. Cary Grant, Charlton Heston og Rock Hudson takket også nei til rollen, som til slutt gikk til Yves Montand. Monroe og Miller ble gode venner med Montand og hans kone, skuespillerinnen Simone Signoret. Da Miller måtte på forretningsreise og Signoret returnerte til Europa for å spille inn en film, innledet Monroe og Montand, ifølge ryktene, et kortvarig forhold som tok slutt da innspillingen var fullført. I selvbiografien sin, Nostalgia Isn't What It Used To Be, kritiserte Signoret pressen for å ha blåst opp hendelsen. Hun påpekte også at bare de fire som var involvert visste hva som egentlig hadde skjedd. Monroes halvsøster Berniece Baker Miracle hevdet at det angivelige forholdet bare var et PR-stunt for å fremme interessen for filmen. Hurra for kjærligheten! ble ingen suksess, hverken blant kritikerne eller kommersielt. Monroes helsetilstand ble forverret i denne perioden, og hun begynte å gå til behandling hos psykiateren dr. Ralph Greenson. Han uttalte senere at hun stadig hadde klaget over søvnløshet. I tillegg hadde hun oppsøkt flere leger for å få utskrevet det, som etter Greensons mening, var en overdreven mengde medisiner. Han konkluderte med at hun var i ferd med å utvikle en avhengighet, men bemerket også at hun kunne gå uten medisiner i lengre perioder uten symptomer på abstinens. Ifølge Greenson var Monroes ekteskap med Miller anstrengt. Han mente at Miller så ut til å oppriktig bry seg om henne og være villig til å hjelpe, men at Monroe avslo hans forsøk, samtidig som hun klaget over at han ikke gjorde mer for å hjelpe henne. Greenson uttalte at hans fremste målsetting på dette tidspunktet var å redusere Monroes inntak av medisiner.
I 1956 bodde Arthur Miller en kort periode i Nevada og skrev en novelle om noen av menneskene som han hadde møtt der; En skilt kvinne og noen aldrende cowboyer. I 1960 skrev han novellen om til et filmmanus som han mente ville være passende for Monroe. Uten feste, som ble regissert av John Huston, skulle vise seg å bli Monroes siste fullførte film. I de andre hovedrollene spilte Clark Gable, Montgomery Clift og Thelma Ritter. Innspillingen av filmen begynte i juli 1960, og foregikk for det meste i og i områdene rundt Reno i Nevada. Monroe var ofte syk og ute av stand til å jobbe. Hun var også uten Greensons veiledning og gjenopptok forbruket av sovemedisiner og alkohol. Susan Strasberg besøkte settet og beskrev senere Monroe som «dødelig skadet på en eller annen måte». I august ble Monroe i all hast innlagt på sykehus der hun ble i ti dager. Pressen rapporterte at hun hadde vært døden nær, til tross for at grunnen til innleggelsen ikke ble gjort kjent. Louella Parsons skrev i avisspalten sin at Monroe var «en veldig syk jente, mye sykere enn tidligere var antatt», og avslørte at hun ble behandlet av en psykiater.
Monroe returnerte til Nevada og fullførte innspillingen av filmen, men var fiendtlig innstilt mot Miller, og pressen omtalte offentlige krangler mellom dem. Innspillingen av filmen hadde vist seg å bli en prøvelse for skuespillerne. I tillegg til Monroes innleggelse hadde Montgomery Clift ofte vært ute av stand til å jobbe grunnet sykdom og Thelma Ritter ble innlagt på sykehus grunnet utmattelse. Clark Gable klaget over at han følte seg uvel, og deltok ikke på festen som markerte at filmingen var avsluttet. Monroe og Miller returnerte til New York på separate fly. Ti dager senere hadde Monroe annonsert separasjonen fra Miller, og Gable hadde dødd som følge av et hjerteinfarkt. Gables enke, Kay, uttalte til Louella Parsons at det hadde vært den «endeløse ventingen» på settet som hadde ført til hans død. Selv om hun ikke nevnte Monroe ble hun likevel anklaget for å ha vært ansvarlig for Gables død. Monroe deltok imidlertid i dåpen til Gables sønn, John Clark Gable, etter å ha blitt invitert av Kay Gable.
Uten feste fikk middelmådige kritikker, og ble ingen kommersiell suksess, selv om noen hyllet Monroe og Gable for deres innsats. John Huston uttalte senere at Monroes prestasjon ikke var skuespill i ordets rette forstand, men at hun heller hentet inspirasjon fra sine egne erfaringer for å vise frem seg selv, i motsetning til en rollefigur; «Hun hadde ingen teknikk. Det var den fulle sannheten. Det var bare Marilyn».
De følgende månedene begynte Monroes avhengighet av alkohol og reseptbelagte medisiner å gå ut over helsen hennes. Skilsmissen fra Arthur Miller ble fullført i januar 1961, og i februar ble hun frivillig innlagt på Payne Whitney Psychiatric Clinic. Senere beskrev hun opplevelsen som et «mareritt», men mens hun var innlagt fikk hun ringt Joe DiMaggio som straks reiste fra Florida til New York. Han fikk henne overført til Columbia Presbyterian Medical Center, der hun var innlagt i tre uker. Sykdom forhindret henne i å jobbe resten av året. I mai ble hun operert for en fortetting i egglederne, og måneden etter ble hun operert i galleblæren.
I august 1961 flyttet Monroe fra New York tilbake til Los Angeles. Noen måneder senere ansatte hun den middelaldrende Eunice Murray som hushjelp og sjåfør på oppfordring fra psykiateren hennes, dr. Ralph Greenson. Murray og Greenson var gamle kjente som hadde møttes da hun hadde solgt huset sitt til han. Monroe hadde også planer om å kjøpe hus og Murray fikk i oppgave å hjelpe henne. I januar 1962 oppdaget Murray et passende hus på 12305 Fifth Helena Drive i Brentwood. Etter å ha konsultert med Joe DiMaggio bestemte Monroe seg for å kjøpe huset. I april 1962 begynte Monroe innspillingen av Something's Got to Give, som den tredje av de fire hun var kontraktforpliktet til å spille inn for Fox. Komedien skulle regisseres av George Cukor, med Dean Martin og Cyd Charisse i de andre hovedrollene. Monroe var misfornøyd med manuset og likte heller ikke at innspillingen skulle begynne mens det fortsatt ble arbeidet med et forbedret manus. I tillegg likte hun dårlig at Elizabeth Taylor tjente ti ganger mer enn henne for innsatsen i Cleopatra. Monroe hadde influensa da innspillingen begynte, og slet med høy feber. Etterhvert fikk hun også bihulebetennelse. Ved en anledning nektet hun å spille mot Martin da han var forkjølet og hadde feber, i frykt for å bli smittet. Produsenten Henry T. Weinstein erindrer at han ved flere anledninger så henne fysisk syk, mens hun forberedte seg til tagninger, og mente dette hang sammen med sceneskrekken. Han uttalte: «Veldig få mennesker opplever frykt. Vi opplever alle usikkerhet, misnøye og hjertesorg, men dette var ren og skjær frykt.»
Den 19. mai 1962 deltok hun på president John F. Kennedys bursdagsfeiring i Madison Square Garden, etter å ha blitt invitert av Kennedy selv. Hun sang «Happy Birthday, Mr. President». I sangen var det også lagt til et spesialskrevet vers basert på Bob Hopes «Thanks for the Memory». Etter sangen uttalte Kennedy: «Jeg kan nå gi meg som politiker etter å ha fått sunget ‘Happy Birthday’ til meg på en så sjarmerende og frisk måte.»
Monroe fortsatte innspillingen av Something's Got to Give, og spilte inn en scene der hun svømte naken i et svømmebasseng. Hun uttalte at hun ønsket å få fjernet Elizabeth Taylor fra forsiden av bladene, og tillot derfor bilder fra denne scenen å bli publisert i Life. Etter å bare ha jobbet 12 av 35 innspillingsdager fikk Monroe til slutt sparken. Fox saksøkte henne for en halv million dollar, og filmselskapets visepresident Peter Levathes kom med uttalelsen: «Stjernehysteriet har kommet utav kontroll. Vi lar de ‘innsatte’ styre ‘galehusene’ og de har mer eller mindre ødelagt det.» Monroe ble erstattet av Lee Remick, og da Dean Martin nektet å spille inn filmen med noen andre enn Monroe, ble også han truet med søksmål.
Etter å ha fått sparken skapte Monroe mye publisitet rundt seg selv. Hun poserte for fotografen Bert Stern på det som skulle bli en av hennes siste profesjonelle fotoseanser. Bildene ble tatt for Vogue, og har etter hennes død blitt kjent som «The Last Sitting». Deretter poserte hun for fotografen George Barris for Cosmopolitan, og ble avbildet utenfor Peter Lawfords strandhus mens hun drakk champagne og gikk tur på stranden. Hun hadde også et lengre intervju med Richard Meryman for Life, der hun reflekterte rundt hennes forhold til fansen, og hennes usikkerhet rundt det å identifisere seg med merkelapper som «stjerne» og «sexsymbol». Hun snakket også om kommunistanklagene mot Arthur Miller i 1956, og om at filmselskapet hadde advart henne om at hun var ferdig dersom hun offentlig støttet ham. Hun uttalte også: «Du må begynne helt på nytt igjen. Men jeg mener at man alltid er like god som sitt potensial. Jeg lever nå i jobben min og har noen få forhold til mennesker jeg kan stole på. Berømmelse vil komme og gå; Ha det bra, berømmelse, jeg har hatt deg. Hvis det forsvinner har jeg alltid visst at det var svikefullt. I det minste er det noe jeg har opplevd, men det er ikke der jeg lever.»