cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dimensjon
Ingen dimensjon
I fysikken sier teorien om svarte hull at når en stjerne over en viss størrelse har forbrukt sin energi og dør så kollapser den til et punkt. Dette punktet har ingen utstrekning, men har beholdt sin masse, sin vekt, og har tyngdekraft. Lys har ikke bare hastighet, men også vekt. Når lys passerer planeter kan vi observere hvordan det skifter retning fordi det tiltrekkes av planetens tyngdekraft. Det punktet vi kaller et svart hull er så tungt at i et område rundt punktet har ikke lyset høy nok hastighet til å passere det svarte hullet og faller inn i det i stedet. Området hvor dette skjer avgrenses av det som kalles «event horizon». Vi kan tenke oss «event horizon» som yttergrensen av en kule. Hvis lys eller noe annet kommer innenfor den grensen som «event horizon» er faller lyset innover og blir en del av punktet som vi kaller et svart hull. Vi kaller det et svart hull fordi det ikke reflekterer lys, det oppsluker det. Grunnen til at vi kan observere at svarte hull finnes er fordi det påvirker omgivelsene og vi kan se det som foregår utenfor «event horizon».
Dimensjon i filosofi
Immanuel Kant skrev om dimensjoner i Prolegomena, § 12 i 1783.
Dimensjon i litteratur
I science fiction bøker er dimensjon ofte nevnt når de i virkeligheten refererer til parallelle univers, alternative univers eller andre plan.
Avansert om dimensjon
Dimensjon er viktig i mange kompliserte emner i matematiske teorier og i fysikken. Eksempler på kompliserte teorier som bruker dimensjoner er: Vektorrom, topologien om mangfoldighet (manifolder), Krull-dimensjon, Lebesgue-overdekningsdimensjon, induktiv dimensjon, Hausdorff-dimensjon, Hilbertrom og strengteorier.
Andre betydninger
Innen relasjonsdatabaser er en dimensjon en struktur som kategoriserer fakta og mål, og gjør det mulig for brukere å svare på spørsmål ved å gjøre spørringer mot databasen. Eksempler på vanlige dimensjoner er kan være personer, produkter, steder og tidspunkt. (Merk dog at folk og tid av og til ikke modelleres som dimensjoner.)
Marg (tidsskrift)
MARG er et tidsskrift om kultur, samfunn og forskning. Det er utgitt i Tromsø, og er det eneste norske allmennkulturelle tidsskrift utgitt utenfor Oslo.
Tidsskriftet ble startet i 2007 og kom ut med tre nummer første år, og er tiltenkt fire nummer per år. Det er valgt ut av Norsk kulturråd til den nye innkjøpsordningen for tidsskrift. I tillegg til artikler, reportasjer og intervjuer inneholder Marg også fargefotografier og tegneserier.
Zjmurki
Zjmurki (originaltittel: Жмурки) er en russisk film fra 2005, regissert av Aleksej Balabanov.
Handlingsreferat
Men tre maskerte menn kommer inn, og truer torturisten med våpen. En skuddveksling oppstår, og en av de maskerte mennene blir drept. I tillegg blir fangen og torturisten skutt i magen. En av de maskerte mennene tar av seg forkledningen, og det avsløres at han er en korrupt politimann ved navn Stepan. Offiseren tar også et stykke papir fra torturistens lomme, og virker begeistret over det han leser på papiret. Filmen introduserer deretter publikum for tre nye gangstere:
Denne trioen diskuterer deres nåværende mangel på oppdrag etter at en av dem, Bala, tidligere hadde forvandlet en operasjon til et blodbad med fem drepte. Deretter fikk gjengen problemer med å skaffe seg flere jobber. Men trioen får en telefon fra den korrupte politimannen Stepan, som tilbyr dem et oppdrag. De bestemmer seg for å møtes ansikt-til-ansikt, for å diskutere detaljene videre. Filmen hopper til Simon og Sergei, to småkrimnelle som arbeider for Sergei Mikhailovich - en lokal mafia-sjef. Gjennom hele filmen blir Sergei sett bære rundt på en lær-mappe, som han tilsynelatende instinktivt holder foran seg når han er redd for å bli skutt - i situasjoner hvor han ikke kan bruke pistolen sin.
Sergei Mikhailovich oppdager at en kjemiker med kallenavnet "Doktoren" har etablert et provisorisk laboratorium for å produsere narkotika. Sergei sender derfor Simon og Sergei for å overtale doktoren til å begynne å betale ham for å beskytte produksjonen hans. Men når Sergei forklarer hvorfor de er der, håner doktoren dem - og to av doktorens medarbeidere dukker opp. I den påfølgende skuddvekslingen dreper Sergei og Simon både doktoren og hans to medarbeidere. Men de bestemmer seg for å ta med seg alt de narkotiske stoffene de finner, for å ta med seg til Mikhailovich, som kommer til å bli rasende over å mislykkes i oppgaven deres.
Mikhailovich gir dem deretter i oppdrag å besøke en advokat - for å bytte en koffert full av penger, med en koffert full av heroin. Men den korrupte politimannen Stepan får høre om handelen deres. Han gir Koron og hans to håndlangere, Bala and Baklazhan, i oppdrag å gå etter Sergei og Simon. Gangsterne, iførte masker, tvinger Sergei and Simon til å gi fra seg kofferten. Men på dette tidspunktet har byttehandelen allerede funnet sted. I stedet for en koffert full av penger, får de tak i kofferten som inneholder narkotika. Det skjer deretter en rekke forviklinger når Sergei og Simon forsøker å få tak i kofferten deres igjen.
Kosmos kak predtsjuvstvije
Kosmos kak predtsjuvstvije (originaltittel: Космос как предчувствие) er en russisk film fra 2005, regissert av Aleksej Utsjitel.
Handling
På slutten av 1950-tallet: Sputnik 1 har allerede blitt skutt opp, men det har ennå ikke vært noen kosmonaut i verdensrommet. Filmens hovedpersoner bor i en havneby på Kolahalvøya, nær grensen til Norge. Victor Konkov med kallenavnet "Konyok" er en kokk, som har alltid ønsket å bli en person som kan være til nytte for menneskeheten.
Konyok bestemmer Konyok seg for å begynne som diplomat, og reiser derfor til Moskva. På vei med toget møter Konyok en smilende og sjenert ung offiser, som presenterer seg selv som Yuri. I finalen av filmen viser det seg at dette var den fremtidige første sovjetiske kosmonauten Yuri Gagarin.
Arne Maus
Arne Maus (født 9. august 1947) er en norsk informatiker og lokalpolitiker (SV). Han er førsteamanuensis ved Institutt for Informatikk ved Universitetet i Oslo, og sitter i kommunestyret i Nesodden.
Maus er cand.real. fra Matematisk institutt ved UiO, avdeling D (1973) med hovedoppgaven «Om design av et filsystem». Han arbeidet deretter et par år ved Universitetet i Oslo, før han ble universitetslektor ved Universitetet i Tromsø 1974-76. Maus var deretter forsker ved Norsk Regnesentral fra 1976 til 1986, før han arbeidet i Mycron frem til 1989. Han var deretter spesialrådgiver ved Nasjonalt folkehelseinstitutt. Maus ble førsteamanuensis på IfI i 1990. Maus tilhører forskningsgruppen for objektorientering, modellering og språk. Ved instituttet har han lenge vært sentral i utformingen og gjennomføringen av begynnerundervisningen i objektorientert programmering, og har blant annet sørget for overgangen til Java som introduksjonsspråk. I den forbindelse har Maus vært med på å skrive læreboken «Rett på Java».
Maus har sittet i kommunestyret i Nesodden i en årrekke, og har også vært med i formannskapet. I perioden 2003-07 var han leder av kontrollutvalget. Han har også tidligere vært leder av skole- og oppvekstutvalget. Maus var også leder av Nesodden SV i perioden 1992 til 2002.
Jānis Krūmiņš
Jānis Krūmiņš russisk:Янис Янович Круминьш (født 30. januar 1930, død 21. november 1994 i Riga) var en sovjetisk basketballspiller som deltok i de olympiske leker OL 1956 i Melbourne, 1960 i Roma og 1964 i Tokyo.
Krūmiņš vant en olympisk sølvmedalje i basketball under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det sovjetiske laget som kom på andreplass i basketturneringen bak USA. Det var fjerde gangen som basketball sto på det olympiske programmet, femten lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 22. november til 1. desember 1956. Sovjetunionen vant semifinalen over Frankrike med 56-49, men i finalen tapte de mot USA med 55-89. Krūmiņš spilte fem kamper og scoret 52 poeng for Sovjetuniojnen under OL-turneringen.
Fire år senere, under OL 1960 i Roma, vant han sin andre olympiske sølvmedalje i basketball med Sovjetunionen og under OL 1964 i Tokyo fikk han sin tredje olympiske sølvmedalje.
Nordstrand ungdomsskole
Nordstrand ungdomsskole er en skole i Oslo, etablert i 2021 i lokalene til tidligere Nordstrand videregående skole.
Skolen hadde pr 2022 129 elever.
Volition
Volition, Inc. er et selskap som utvikler videospill for spillekonsoller og for Windows-baserte pc-er. Volition hovedkvarter ligger i Champagign i Illinois. Selskapet ble stiftet da Parallax Software ble delt i to. Den andre delen ble til Outrage Entertainment, og utviklet Descent³ og Alter Echo, men er nå konkurs.
Med Interplay Entertainment som utgiver, utvklet Volition, Inc. FreeSpace-serien bestående av simulatorspill for Windows-baserte pc-er. Da Interplay nærmet seg konkurs, ble Volition, Inc. overtatt av THQ. Siden den gang har Volition, Inc. utviklet flere anerkjente spill som Red Faction, Red Faction II, Summoner, The Punisher og Saints Row.
Felttoget mot Dong Zhuo
Felttoget mot Dǒng Zhuó (tradisjonell kinesisk: 董卓討伐戰; forenklet kinesisk: 董卓讨伐战; hanyu pinyin: Dǒng Zhuó Tǎofá Zhàn) var en militært straffeekspedisjon i 190 i slutten av Han-dynastiet i Kinas historie, i forspillet til de tre rikers tid, startet av en koalisjon av regionale offiserer og krigsherrer mot Dong Zhuo, den tyranniske statsministeren av Han-dynastiet. Koalisjonens medlemmer hevdet at Dǒng hadde til hensikt å tilrane seg keisermakten ved å holde keiser Xian av Han som gissel og ved å skaffe seg en stor innflytelse over det keiserlige hoffet, og slik legitimerte de sitt felttog for å fjerne Dǒng fra makten. Felttoget førte til at Dǒng evakuerte hovedstaden Luoyang og satte opp et nytt hoff i Chang'an, mens koalisjonen ble oppløst på grunn av de ulike medlemmenes motstridende interesser.
USS «Halyburton» (FFG 40)
USS «Halyburton» er en fregatt i Oliver Hazard Perry-klassen tilhørende Atlanterhavsflåten i Den amerikanske marinen. Skipet er oppkalt etter William D. Halyburton, Jr.
Felttoget mot Dong Zhuo
I Míng-romanen Beretningen om de tre kongedømmer, skrevet av Luo Guanzhong, er felttoget husket særlig på grunn av to hendelser, den ene er Guan Yu som dreper Hua Xiong, og den andre er duellen mellom Lü Bu og Liu Bei, Guan Yu og Zhang Fei. Disse to scenene blir ofte gjenskapt i kinesisk opera, sammen med andre berømte scener fra romanen, men til tross for dette er begge hendelsene fiktive, Hua ble drept i et slag mot Sun Jian, mens Liu, Guan og Zhang ikke var aktive i felttoget, men i stedet kjempet mot de gule turbaners opprør i nord, og dermed kjempet de aldri mot Lü, som i virkeligheten ble beseiret av Sun Jian. Dette viser at romanen gir Liu Beis fraksjon mer fokus på bekostning av Sun Jians sørlige fraksjon, som utviklet seg til riket Dong Wu.
USS «Halyburton» (FFG 40)
Historie
I april 2009 var USS «Halyburton» en del av redningsoperasjonen utenfor Afrikas horn for å redde kapteinen ombord på Maersk Alabama som ble holdt som gissel av pirater. Operasjonen endte med at tre av piratene ble skutt og drept og en ble arrestert da amerikanske marinejegere befridde kapteinen.
Felttoget mot Dong Zhuo
Koalisjonen i felttoget mot Dong Zhuo (Guāndōng-koalisjonen; "Øst for passet-koalisjonen") inkluderte:
I Beretningen om de tre kongedømmer består koalisjonen av de følgende guvernørene og offiserene:
Campaign against Dong Zhuo Campanya contra Dong Zhuo Kampanye melawan Dong Zhuo ศึกปราบตั๋งโต๊ะ 董卓討伐戰 董卓討伐戰
Alphidia
Alphidia er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Det er kjent 7 arter.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Svingvoll
Svingvoll kan vise til
Konflikten i Nord-Irland
Konflikten i Nord-Irland 1968–1998 (på engelsk kjent som The Troubles) betegner den mest intense perioden med indre konflikt i Nord-Irland, en del av Storbritannia. Den starter med framveksten av borgerrettsbevegelser i 1968 og bruken av britiske militærstyrker i regionen fra 1969, og går fram til Det provisoriske IRAs annonsering av våpenhvile i 1997.
Bakgrunn
Ved opprettelsen av Den irske fristaten i 1922 ble seks grevskaper i nord utskilt som en egen enhet, Nord-Irland. Denne delen av øya forble under britisk administrasjon. Den irske republikanske armé motsatte seg dette, og førte væpnet kamp for innlemmelse av Nord-Irland i fristaten og senere i republikken Irland.
Etter en periode med hyppige terrorangrep rett før og under andre verdenskrig, roet konflikten seg betraktelig ned i slutten av 1940-årene. Like fullt forble befolkningen i Nord-Irland delt. På den ene siden sto katolikker, hvor et klart flertall var republikanere og nasjonalister; på den andre protestanter, hvorav de fleste var unionister og lojalister. Det kjennetegner konflikten i Nord-Irland at det som i første rekke er en politisk strid om nasjonal tilhørighet hele tiden har sterke religiøse undertoner, og at kirketilhørighet normalt er viktigste skillelinje.
Borgerrettsbevegelsen
I 1968 oppsto en borgerrettsbevegelse, inspirert særlig av afro-amerikanernes bevegelse i USA. Den startet som en fredelig bevegelse, som krevde like rettigheter i politikk, arbeidsliv og på andre områder.
Militær intervensjon
I 1969 hadde problemene vokst seg stadig større, og det brøt ut opptøyer i flere byer, spesielt Belfast og Derry. Politiet stilte seg gang på gang på protestantisk side. Ved flere tilfeller brukte politiet metoder som var svært uegnet til å stagge gemyttene, som i Belfast der de brukte pansrede kjøretøy med maskingeværer. De var altfor kraftige og ukontrollerbare til å bruke i et bymiljø. Et av de første dødsofrene var en gutt som ble truffet av en kule fra et av disse maskingeværene mens han lå i sin seng; samme kveld som dette skjedde ble en politistasjon truffet av politiets kuler, avfyrt mange hundre meter unna.
Den første tiden etter at britiske styrker ble satt inn kalles ofte «hvetebrødsdagene» (the honeymoon). Katolikker mottok soldatene som befriere, som beskyttet dem mot protestantiske herjinger. Soldatene fikk servert te og smørbrød, og ble generelt akseptert i de katolske områdene. Protestantene på sin side var svært skuffet over utviklingen.
Denne perioden endte raskt, og situasjonen utviklet seg til en lavintensitetskrig mellom britiske styrker og IRA. Dette ble forsterket fra Det provisoriske IRA (PIRA) ble opprettet senere i 1969. Soldatene gikk fra å bli sett som befriere til å bli sett som en okkupasjonsstyrke.
I flere byer ble det opprettet såkalte no-go areas, der soldatene ble stengt ute med barrikader. Mest kjent er Bogside i Londonderry, men også andre steder ble slike områder opprettet. Politiet ble slått tilbake fra Bogside etter flere dagers gatekamper, og militære styrker måtte bruke beltekjøretøyer (i republikansk historieskrivning tanks (stridsvogner), men egentlig militære bulldosere) for å bryte barrikadene.
Nye terrorhandlinger
PIRAs rolle var i første omgang å fungere som beskyttere for den katolske befolkningen. Dette ble ikke alltid tatt like godt imot; mange følte at tilstedeværelsen av væpnede republikanere i boligområder førte til større problemer med soldatene. Samtidig var det mange som ønsket dem velkommen, ettersom protestantiske grupper flere steder hadde brent ned store mengder katolske hjem. I Belfast hadde flere hundre familier i området nær Falls Road blitt hjemløse etter brannbombeangrep mot hjemmene deres.
Nokså raskt gikk PIRA over til en offensiv rolle, og de tok da i bruk den metode IRA tidligere hadde brukt mot britene, terrorisme. Først var de begrenset til attentater i Nord-Irland, men de begynte snart også å plassere ut bomber i England. Terrorhandlingene var både målrettede bomber mot sikkerhetsstyrker og politikere, og rene terrorbomber som også rammet tilfeldige sivile.
Ballymurphy-massakren
Den 9. august 1971 ble det innført en praksis med fengsling uten rettslig grunnlag eller rettssak av antatte eller mistenkte medlemmer av IRA, noe som førte til at selv moderate nasjonalister reagerte med å trekke seg fra enhver form for samarbeid med staten. Medlemmer av sosialdemokratiske SDLP i parlamentet i Nord-Irland trakk seg den 15. august og en omfattende kampanje av sivil ulydighet begynte. Ti sivile ble drept av fallskjermregimentet i Ballymurphy-massakren i august 1971, og én person døde av hjerteinfarkt etter at han fikk en pistol i munnen uten at et dødelig skudd gikk av.
Bloody Sunday 1972
I 1972 drepte britiske fallskjermsoldater 14 demonstranter i Londonderry under det som er blitt kjent som «Bloody Sunday». Dette førte til en ytterligere tilspissing av forholdene, hovedsakelig fordi den ble utført av den regulære britiske hæren, og ikke av paramilitære grupper, samt i full offentlighet.
15. juni 2010 ble en rapport bestilt av daværende statsminister Tony Blair i 1998 lagt fram. Rapporten var ført i pennen av den engelske høyesterettsdommeren lord Saville. Lord Saville hadde gjennomgått mer enn 5 000 sider dokumentasjon og uttalelser fra rundt 2 500 personer. I tillegg hadde undersøkelseskommisjonen gått gjennom 920 muntlige vitnebeskrivelser og 110 videoopptak. Rapporten konkluderte med at alle ofrene under «Bloody Sunday» var uskyldige og legger all skyld på det britiske militære. Ifølge rapporten var det også den britiske hæren som skjøt først.
Den britiske statsministeren, David Cameron uttalte at det som skjedde i Londonderry ikke kunne forsvares og beklaget på vegne av regjeringen og hele landet.
Marsjer
Gjennom hele konfliktperioden hadde de mange marsjer som ble arrangert av forskjellige grupper, spesielt Orange Order og andre lojalistiske grupper, som førte til oppblussing av konflikten. Det var lenge et krav at disse gruppene ikke måtte få marsjere gjennom katolske områder, da det var uunngåelig at det endte i opptøyer når det skjedde. Det ble også ansett som urettferdig at republikanske grupper ble pålagt sterke begrensninger på sine marsjer, mens lojalistene fritt kunne marsjere gjennom katolske områder mens de sang anti-katolske sanger.
I senere år, særlig etter 1997, har man begynt å legge restriksjoner også på de lojalistiske marsjene. I 2006 forsøkte lojalister å gjennomføre en marsj gjennom Dublin, noe som førte til gateopptøyer og gatekamper mellom motdemonstranter og politi. Marsjen ble avlyst.
Våpenhvile
I 1997 annonserte PIRA at de startet en våpenhvile. Britiske myndigheter svarte med å si at dersom den ble varig ville man være villig til å starte innledende samtaler. En del medlemmer av IRA var uenige, og dannet Real IRA, som fortsatt er aktive.
Flere ledere i PIRA og den politiske fløyen Sinn Féin ble løslatt fra fengsel, og man startet de innledende samtalene. Disse munnet i 1998 ut i langfredagsavtalen, som var et første formelt skritt i fredsprosessen.
Antonín Růsek
Antonín Růsek (født 22. mars 1999) er en tsjekkisk fotballspiller som spiller for SK Sigma Olomouc.
Samiske geografiske navn i Vågan
Samiske geografiske navn i Vågan (knr 1865) angir stedsnavn i Vågan kommune som har en alternativ samisk form. Da stedsnavn kan referere til geografiske områder av noe utstrekning så kan de dekke flere kommuner. De samiske stedsnavnene kan angis på forskjellig vis der det er etablert former på flere samiske språk. Dette skjer i grenseområder mellom språkene. Det er ni forskjellige former av samisk; sørsamisk, umesamisk, pitesamisk, lulesamisk, nordsamisk, skoltesamisk, enaresamisk, kildinsamisk og tersamisk. Det er også to utdødde former, kemisamisk og akkalasamisk.
Israels utenriks- og sikkerhetspolitikk
Israels utenriks- og sikkerhetspolitikk begynner idet Israel blir erklært som en selvstendig stat i 1948 og tilsluttet FN året etter. I dag har Israel diplomatiske forbindelser med 162 stater. Antallet er forholdsvist lavt, da en stor del av Den muslimske verden ikke anerkjenner Israel som en legitim stat. Det er en høy prioritet for Israel å etablere flere diplomatiske forbindelser.
Diplomatiske relasjoner
Etter etableringen av Staten Israel i 1948 led Den jødiske staten av diplomatisk isolasjon og boikott av Den arabiske ligaen. Siden 1967 har den etablert diplomatiske relasjoner med de fleste land, inkludert to av sine arabiske naboer, selv om mange arabiske og muslimske land har fortsatt med å holde avstand fra staten. Etter Madridkonferansen i 1991, og som et direkte resultat av fredsprosessen, har Israel etablert eller fornyet diplomatiske bånd med 68 land.
Per november 2006 var det 34 land som ikke hadde formelle diplomatiske relasjoner med Israel:
I oktober 2000 ble de israelske kontorene i Marokko, Tunisia og Sultanatet Oman stengt da disse landene avslo relasjoner med Israel. Republikken Kina (eller Taiwan ) anerkjenner Israel, men har ikke offisielt relasjoner med landet (det finnes «uoffisielle relasjoner») på grunn av Israels anerkjennelse av FRK.'' Alle lusofone land, inkludert afrikanske som Guinea-Bissau, Ekvatorial-Guinea, Mosambik og Kapp Verde, vedlikeholder diplomatiske relasjoner med Israel.
Angola
Relasjoner mellom Israel og Angola er hovedsakelig basert på handel og felles positiv innstilling til USAs utenrikspolitikk, og er utmerket. I mars 2006 nådde handelsvolumet mellom disse to landene 400 millioner USD. Den israelske ambassadøren i Angola er Avraham Benjamin. I 2005 besøkte president José Eduardo dos Santos Israel. Under den angolanske selvstendighetskrigen gav Israel materiell støtte til FNLA, en av gruppene som kjempet mot portugiserne.
Sør-Afrika
Relasjoner mellom Israel og Sør-Afrika ble etablert så tidlig som i 1948, da nasjonalistenes statsminister Daniel François Malan besøkte Israel og «glemte» den klart antisemittiske profilen som hans eget parti hadde iløpet av 1930-tallet og motstanden mot å samarbeide med landene som kjempet mot Hitler i løpet av andre verdenskrig. Etter Sharpeville-massakren i 1960 var Israel en av de mest høylytte kritikerne av det sørafrikanske apartheid-regimet, som, sammen med Israels intensive samarbeid med nylig selvstendige subsahariske stater, nesten holdt på å bryte relasjoner med Pretoria. Likevel, etter 1967, og spesielt på 1970-tallet, ble Israel Pretorias strategiske partner. Israel ble ikke med vesten i å boikotte Sør-Afrika før på 1980-tallet, da apartheid kollapset. Relasjoner mellom dagens Israel og Sør-Afrika er økende og varm, selv om Sør-Afrika har vært en frittalende kritiker av Israels behandling av palestinerne.
Armenia
Relasjoner mellom Armenia og Israel er sterke og historiske, delvis på grunn av de historiske armenske samfunnet som befinner seg i Det armenske kvarter av Jerusalems gamleby. Siden sin selvstendighet har Armenia mottatt støtte fra Israel og er i dag en av deres største handelspartnere. Selv om begge land har diplomatiske relasjoner så har ingen av dem ambassader i det andre landet. Isteden så er Ehud Moshe Eitam, den israelske ambassadøren i Armenia, i Tbilisi, Georgia, og besøker Jerevan to ganger i måneden.
Yad Vashem, holocaust-minnesmerket i Israel, gir hyllest til armenere som Righteous Among the Nations for å ha risikert deres liv iløpet av holocaust for å redde jøder. I 1988 ble en delegasjon av Israels forsvar sendt til Armenia etter et rystende jordskjelv. I løpet av de siste årene har handel mellom Israel og Armenia økt de to nasjonenes vennskap. Siden 1989 har 1 246 jøder immigrert til Israel fra Armenia.
Filippinene
Den 29. november 1947 var Filippinene den eneste asiatiske nasjonen som støttet delingsresolusjonen at FN lagde en jødisk stat i Palestina. Israel og Filippinene etablerte fullt diplomatisk forhold i 1957. Ambassader ble åpnet i både Tel Aviv og Manila i 1962. De to landene har hatt varme relasjoner på alle områder. I 1997 signerte de to landene en forståelsesfranchisetabell (MOU) og institusjonaliserte den tosidige politiske dialogen mellom de respektive utenriksministerne. Den politiske dialogen går parallelt til det rike samarbeidet innen handel og økonomi, kultur, teknisk assistanse, vitenskap, akademisk utbytte, turisme etc..
Det er omtrent 60 000 filippinske arbeidere i Israel.
India
India etablerte diplomatiske relasjoner med Israel i 1992, og har siden da vært en av Israels sterkeste allierte i Asia De to landene samarbeider om bekjempelse av terrorisme.
I perioden 2014–2018 var Israel Indias nest største leverandør av våpen, etter Russland og foran USA. India var i samme periode Israels viktigste våpenkunde: 46 % av den israelske våpeneksporten gikk til India. Handelsvolumet mellom de to landene økte betydelig etter inngåelsen av diplomatiske forbindelser i 1992 og fram til 2012–2013. Det har vært samarbeid i romfartssektoren så vel som med India som utskyter for israelske satellitter.
Iran
Relasjoner mellom Israel og Iran har gått fra nære politiske allianser mellom de to statene i Pahlavi-dynastiets æra, til fiendtlighet etter Ayatollah Ruhollah Khomeinis maktfremgang. For tiden har ikke landene noen diplomatiske forbindelser på grunn av Irans fornektelse av Israel som en suveren stat.
Nylige kommentarer fra Mahmoud Ahmadinejad* ble oppfattet som trusler om destruksjon.
Israel legger stadig press på USA for å føre en hardere politikk mot Iran.
Japan
Den 15. mai 1952 ble diplomatiske relasjoner etablert med den japanske regjeringen på et gesandtskapsnivå. Likevel holdt de japanske myndighetene seg fra å utnevne en ministerfullmektig i Israel frem til 1955.
Kina
Den 9. januar 1950 utvidet Israels regjering sin anerkjennelse av Folkerepublikken Kina, men diplomatiske forbindelser ble ikke etablert før i januar 1992.
Israel har forsynt Kina med teknologisk assistanse innenfor avansert landbruk og irrigasjon. Tosidige forsknings- og utviklingsprosjekter, støttet av Kina-Israel-landbruksforskningsfondet, er fokusert på utviklingen av nye variasjoner av frukt og grønnsaker, landbruksbioteknologi og fremdyrking av moderne teknologier for bearbeidelse av ferske landbruksvarer. Israel har bygget tre store demonstrasjonsgårder i Kina og flere treningssentre som er støttet av både kinesiske og israelske landbruksministre.
Israel har også forsynt Kina med militær assistanse, ekspertise og teknologi. Ifølge en rapport fra US-Kinas sikkerhetsmønstringskommisjon: «Israel rangerer som nummer to etter Russland som våpensystemforsyner til Kina som en kanal for sofistikert teknologi, etterfulgt av Frankrike og Tyskland». Israel var klare til å selge Kina the Phalcon, et israelsk flybåret radarsystem (AWACS), inntil USA tvang forhandlingene i kne.
Siden etableringen av diplomatiske relasjoner har kulturell veksling vært en større komponent innen de tosidige relasjonene, siden begge sider anerkjenner viktigheten av å danne et sterkt grunnlag basert på deres antikke og rike historier. I 2007 lanserte Kina en nasjonal «kulturfestival» i Israel for å markere femten år med relasjoner.
Singapore
Singapore og Israel har sterke tosidige bånd og har hatt sterke bånd siden starten. Dette er delvis på grunn av begge landenes oppfatning av dem selv som regionale, økonomiske kraftstasjoner omgitt av mye større muslimske land. I løpet av Singapores selvstendighet (som en konsekvens av at de ble utvist fra Malaysia), appellerte Singapore til det internasjonale samfunnet for teknisk assistanse og militær bistand. Israel svarte bekreftende og sendte over en misjon for å starte opp Singapores økonomi, og for å kreere, fra begynnelsen av, Singapores forsvar og dets forsvarsdepartement, det tidligere modellert etter Israels forsvar både i doktrine og slagorden.
I dag har begge landene omfattende økonomiske bånd og har et høyt volum av handel, med et ettertrykk på teknologi og forskning og utvikling på områdene innen bioteknologi og forsvar.
Israels nasjonale flyselskap El Al flyr ikke til Singapore da Singapore er lokalisert i samme region som Indonesia og Malaysia, som begge er fiendtlige overfor Israel, og dermed ikke tillater overflyvningsrettigheter til israelske fly.
Flere tosidige avtaler gir et solid rammeverk for samarbeid innen områder som helsevesen, forsvar og teknologisk forskning og utvikling. Nylig, i 1997, ble et tonasjonalt fond for å finansiere nye teknologiske produkter etablert, en indikasjon på dypere tosidig samarbeid mellom begge statene.
Kulturell forbytting har blitt fremhevet ved å oppmuntre israelske artister til å delta ved internasjonale arrangementer i Singapore, og dermed kultiverer en bred interesse for israelsk fremføringskunst. Den årlige filmfestivalen har vokst til å bli en hjørnestein i det strukturerte rammeverket for aktiviteter.
Amerikas forente stater
Forholdet mellom Israel og Amerikas forente stater har utviklet seg fra en innledende USA-polise for sympati og støtte for opprettelsen av en jødisk stat i 1948 (USA var det første landet som anerkjente etableringen av staten) til et uvanlig vennskap som kobler Israel med USA som prøver å balansere konkurrerende interesser i Midtøsten-regionen. USA har blitt ansett som Israels mektigste og mest støttende allierte i nesten 40 år og er vert for det årlige honnørparade for Israel i New York.
USA er Israels største handelspartner, som står for 22,4 % av Israels 43,19 milliarder USD i import, og 42,1 % av Israels 40,14 milliarder USD i eksport årlig (2005). USA forsyner også Israel med 2,4 milliarder USD i militær assistanse årlig, som tilsvarer 24,5 % av Israels årlige militærutgifter (2005).
Israel er det 19. største mottakeren av amerikansk utenlandsbistand.
Canada
Canadas forhold til Israel begynte i 1947, når Canada var representert i FNs spesialkomité for Palestina. Canada og 32 andre land stemte for en jødisk stat, og begynte dermed et langvarende forhold med Israel basert på en delt forpliktelse overfor demokratiske verdier, forståelse og innbyrdes respekt.
New Zealand
New Zealands støtte til Israel har en lang historie, og begynte med at New Zealand støttet FNs delingsplan for Palestina/Israel-området i 1947. Siden da har de fleste av New Zealands regjeringer generelt vært positive til Israel. De diplomatiske forbindelsene mellom New Zealand og Israel imidlertid blitt dårligere de siste årene. Etter 53 år med fulle diplomatiske forbindelser, ble den israelske ambassaden i Wellington stengt i 2002. På et tidspunkt var det fire ambassader i det sørlige stillehavsområdet, i Canberra, Sydney, Wellington og Suva på Fijiøyene. I dag er kun ambassaden i Canberra åpen, og denne representerer nå forbindelser mellom Israel og New Zealand.
Nedleggelsen av ambassaden i Wellington i 2004 kan skyldes et kostnadskutt på 5,4 millioner amerikanske dollar av den israelske utenriksministeren, men det er vanskelig å definere grunnen til de svakere forbindelsene nøyaktig. Ettersom handel med arabiske land spiller en stor rolle i industrien i New Zealand, er det spekulert i om utenrikspolitikken spilte inn. I juni 2004 kritiserte New Zealands regjering åpent Israels politiske planering av palestinske hjem og donerte 534 000 dollar for å hjelpe hjemløse palestinere.
En større skandale oppsto midt i 2004, og førte til mer alvorlig nedbryting av forholdet. To mistenkte Mossad-agenter ble fengslet i tre måneder og måtte betale 35 000 dollar i bot for et forsøk på å skaffe seg falske newzealandske pass. Besøk og møter på høyere nivåer mellom de to landene ble øyeblikkelig avlyst, passrestriksjonene ble hevet offisielt og et forventet besøk til New Zealand av den israelske presidenten Moshe Katsav ble avlyst. Over et år senere ba Israel om unnskyldning, og New Zealands statsminister Helen Clark uttalte at det var på tide å gjennomrette vennskapelige diplomatiske forbindelser med Israel.
Irland
Fullstendige diplomatiske forbindelser mellom Irland og Israel ble opprettet i 1975. Pr. 2006 var den israelske ambassadøren i Irland Zion Evrony, og den irske ambassadøren i Israel Michael Forbes.
Den irske regjeringen fulgte samme linje som andre EU-lands regjeringer under Israel–Libanon-krisen 2006, og den irske taoiseach, Bertie Ahern, fordømte Israels handlinger som «hensynsløse og uforholdsmessige» og oppfordret til en umiddelbar våpenhvile på begge sider, hvilket også fordømte Hizbollas gjerninger. I løpet av konflikten ble en sending bomber, som ble forsøkt landet i Irland fra USA til Tel Aviv, hindret i å komme i irsk luftrom og flyplasser av den irske regjeringa. Våpnene var en del av en rekke avtalte sendinger mellom USAs regjering og Israel. Sendingen ble i stedet avledet til Skottland, hvor de også forårsaket uenigheter.
Italia
Relasjonene mellom Italia og Israel, tradisjonelt voldsomme, har forblitt sterke frem til nå. De respektive diplomatene besøker begge det andre landet ofte, mens handelen er betydningsfull. Den israelske regjeringen har fulgt kampen mot internasjonal terrorisme etterstrebet av den italienske regjeringen med stor interesse (også på det europeiske området: Riva del Gardas beslutning om å inkludere Hamas i den europeiske organisasjoner betraktet som terrorister). Det har også blitt satt pris på hva den italienske presidenten har gjort i FNs struktur i saker som omhandler Midtøsten. Israel ønsker også den konsekvente og faste atferdslinjen Italia har vist, i kontrast til anti-semittismen som dukket opp i alle mulige former av den israelske regjeringen.
Italiensk kultur er veldig høyt ansett i Israel, med israelere som ofte besøker Italia for utdanning, jobb, turisme og naturvitenskapelige og kunstneriske utvekslinger. I løpet av de siste ti årene har 105 bøker av italienske forfattere blitt oversatt fra italiensk til hebraisk. Et sterkt samfunn av italienske jøder som har immigrert til Jerusalem har strenge kulturelle bånd og fremhever italiensk kultur i landet. Den italienske kulturinstitusjonen tok nylig initiativ til og organiserte en serie av aktiviteter i Kultursenteret for jødene av libysk opprinnelse i Or Yehuda, hvor et kurs i italiensk språk nylig hadde blitt arrangert.
Den italienske ambassaden og den italienske kulturinstitusjonen var nylig med på å opprette en orden for Venner av Italia, som består av mer enn 15 000 mennesker. I 2004 førte forhandlinger til at den nye treårige protokollen (2004–2007) av den tosidige akkorden i kultursektoren trådte i kraft pr. november 1971. Den italienske kulturinstitusjonen har eksistert i Israel siden 1960 med prinsipielle kontorer i Tel Aviv og en separat seksjon i Haifa. Det blir undervist i det italienske språket  i forskjellige sentre rundt i landet. Det totale antall studenter som studerer i sentre under direkte kontroll av Det italienske kulturinstituttet pr. 2004 er rundt 1500, på 150 kurs med 30 lærere. Hvis Dante Alighieri-forbundskursene er medregnet, er det rundt 2500 studenter som studerer språket.
Nylig har muligheten for å introdusere opplæring i italiensk språk i forskjellige videregående skoler og akademikerinstitusjoner blitt suksessfullt gjennomført. I skoleåret 2005&ndahs;2006 hadde Den italienske kulturinstitusjonen i Tel Aviv oppnådd en enighet med Interdisciplinary Center di Herzelya for åpningen av tre akademiske kurs i italiensk kultur og språk. Det har også blitt undervist i italiensk på fire av de syv universitetene i Israel: Det hebraiske universitetet i Jerusalem, Universitetet i Tel Aviv, Ben Gurion-universitetet i Be'er Sheva og Universitetet i Haifa. Gjennomsnittet for registrering av unge israelske studenter til italienske universiteter er rundt 400 pr. år, for det meste innen sektorene medisin, rettslære, naturvitenskap, politikk, arkitektur og kunst. I skoleåret 2004–2005 økte antallet som meldte seg på med rundt 10 %.
Kypros
Israel har hatt diplomatiske forbindelser med Kypros siden Israels selvstendighetserklæring i 1948, da Kypros var under britisk beskyttelse. Israel og Kypros' forbindelser har fortsatt å utvikle seg siden 1960, da Kypros ble en selvstendig stat.
Norge
Norge stemte for at Israel skulle bli tatt opp i FN etter andre verdenskrig, og hadde på den tiden en pro-israelsk internasjonal politikk, med Arbeiderpartiet, som hadde regjeringsmakten, i spissen. Denne enigheten ble dog mer splittet i tiden mellom 1947 og 1949, da det ble uenighet mellom UD og den politiske ledelsen, ført an av Halvard Lange.
Etter andre verdenskrig hadde jødene sympati i Norge. Også en flyulykke på Hurum, hvor 27 jødiske barn var involvert og kun én overlevde, var med på å styrke jødesympatien. Det ble på denne tiden startet en innsamlingsaksjon med intensjon å bygge opp en israelsk landsby ved navn «Moshav Norge», ledet av Arbeiderpartiets partisekretær Haakon Lie.
Norge var på 40- og 50-tallet den nest største brukeren av Suez-kanalen, og det å kunne ferdes fritt der var viktig for de norske rederiene. Dette førte til sterkt samarbeid mellom ledelsen i UD og topplederne i Norges Rederforbund. Norge markerte senere sin motstand til Storbritannia, Frankrike og Israels håndtering av den såkalte Suez-krisen. Her gikk Norge inn i ettertid for å finne fredsløsninger.
Fra slutten av 50-tallet / begynnelsen av 60-tallet begynte en stigende misnøye til Israels politikk blant befolkningen og hos UD. Utover 70- og 80-tallet vokste også nordmenns forståelse for palestinernes krav og situasjon, og solidaritetsgrupper oppsto. Knut Frydenlund, tidligere utenriksminister, var blant de som tok opp palestinernes spørsmål. Ovennevnte hadde med flere et uoffisielt møte med Yasir Arafat, og i 1989 hadde Thorvald Stoltenberg et offisielt møte med Arafat. Dette signaliserte en større norsk forståelse for palestinernes elementære krav.
I 1993 kom den såkalte Oslo-avtalen, som ble ført ved en rekke hemmelige møter mellom PLO og Israel. Møtene ble avholdt i Oslo, og ble ledet av Terje Rød-Larsen, Johan Jørgen Holst med flere. Dette førte til at PLO og Israel anerkjente hverandre, og la grunnlag for videre fredsforhandlinger. Senere ble dette fulgt opp av «Oslo II-avtalen» som hadde som mål å utvide Palestinas selvstyre på Vestbredden.
Norge har i ettertid fulgt opp disse fredsavtalene med politisk innsats på flere forskjellige måter.
Spania
Israel og Spania har vedlikeholdt diplomatiske bånd siden 1986. Relasjonene har vært anspente siden august 2006 etter at den spanske statsministeren José Luis Rodríguez Zapatero var tilstede på et protestrally mot krigen i Libanon mens han hadde et palestinaskjerf rundt halsen. Likevel så er Israels eksport av varer til Spania på en opptur, totalt 870 millioner USD i 2006, og israelske firmaer driver forretninger med Spania, inkludert Dead Sea Works, Haifa Chemicals, Amdocs, Comverse og Teva Pharmaceuticals.
Sveits
Etableringen av staten Israel er nært koblet til Sveits: Den første sionist-kongressen ble avholdt i Basel i 1897. I tillegg har 15 andre kongresser av totalt 22 vært holdt i Sveits. Forut for etableringen av staten Israel i Palestina, vedlikeholdt Sveits et konsulat i Jerusalem (godkjent av det britiske mandatet) og et konsulentbyrå i Tel Aviv. De anerkjente den nye staten i 1949 og åpnet et konsulat i Tel Aviv. Dette konsulatet ble oppgradert til ambassade i 1958. Det sveitsiske samfunnet i Israel er det største i den asiatiske regionen, med en total på rundt 12 000 personer.
Israel er et av Sveits viktigste eksportmarkeder i Midtøsten. Tosidige avtaler og regjeringsrelasjoner innen mange forskjellige områder: luftforbindelser (1952), handel (1956), forbryterutlevering (1958), forliksmegling, juridiske og meklingsfremgangsmåter (1965), nedleggelse av visum (1967), sosialtrygd (1984) og dobbel beskatning (2002). Siden 1993 har det vært en frihandelsavtale mellom EFTA og Israel. Etter eskaleringen av Midtøsten-konflikten stoppet Sveits våpensalg og militært samarbeid med Israel i flere år (2002–2005). Dette ledet til en viss nedkjøling i de tosidige relasjonene. Siden 2004 har det vært normal politisk dialog mellom Sveits og Israel.
Sveits har representert Israels interesser i et antall land slik som Ungarn (1967–1989), Guinea (1967–1973), Sri Lanka (1970–1976), Madagaskar (1973–1994), Liberia (1973–1983) og Ghana (1973–2002). De har de også representert Irans (1958–1987) og Elfenbenskystens (1973–1986) interesser i Israel. I dag er de med i arbeidet med en fredsløsning for Midtøsten-konflikten og respekt for internasjonal humanistisk lov. Ved å støtte programmer for sivil fredsbygging og dialogsprosjekter, inkludert Genève-initiativet, bidrar Sveits til fredfull sameksistens mellom nasjoner i Midtøsten.
Tyskland
Israel og Tyskland opprettholder et «spesielt forhold» basert på felles trosgrunnlag, vestlige verdier og en kombinasjon av historiske perspektiv. Blant de viktigste faktorene i deres forhold er Tysklands rolle i folkemordet på europeiske jøder under holocaust.
Tyrkia
Sammen USA er Tyrkia en av Israels to nærmeste allierte i verden. Tyrkia var den første nasjonen der muslimer utgjør mesteparten av befolkningen som formelt anerkjente staten Israel, kun et år etter erklæringen om opprettelsen av den jødiske staten (28. mars 1919). Israel har vært den største bidragsyteren til det tyrkiske forsvaret. Militær, strategisk og diplomatisk samarbeid mellom Tyrkia og Israel er høyt prioritert av regjeringen av begge land, der begge med tar hensyn til de regionale ustabilitetene i Midtøsten. En forklaring på det nære samarbeidet er at både Israel og Tyrkia er preget av Vesten, pluralistiske demokratier i en region (Midtøsten) hvor begge landene er etiske og lingvistisk isolert. Selv om diplomatiske relasjoner har gått noe galt de siste årene, har de to landene utbredt de mindre forskjellene ved å gjenopprette gode forbindelser som ble sterkt skadet i februar 2006 da Tyrkia var vert for en delegasjon fra den palestinske gruppen Hamas.
Ved et formelt besøk til Tyrkia i 2006 fastslo Israels utenriksminister Tzipi Livni at «De tosidige forbindelsene [mellom Tyrkia og Israel] er utmerkede. Ikke bare på leder-til-leder-nivå, men også på folk-til-folk-nivå»
En tyrkisk diplomat, Selahattin Ulkumen, har fått æren som en av Righteous Among the Nations-prisene for sitt arbeid med å redde jøder fra nasjonalsosialistiske ledere på øya Kypros, ved å utstede tyrkiske visa og senere ordne med transport til tyrkisk territorium. En annen diplomat, Necdet Kent, reddet også jøder fra nasjonalsosialistiske autoriteter, og fikk for dette en spesiell medalje av staten Israels regjering.
Sovjetunionen og østblokklandene
Sovjetunionen stemte for FNs delingsplan i 1947 (resolusjon 181), og banet med det vei for opprettelsen av staten Israel. Innen 11 minutter etter at Israel hadde erklært seg selvstendig, var staten anerkjent av USA. Sovjetunionen fulgte snart etter, sammen med de fleste av de vestlige maktene.
Sovjetunionen og de andre kommunistiske statene i Europa (med unntak av Romania) kuttet de diplomatiske båndene til Israel i løpet av seksdagerskrigen i 1967. Relasjonene ble gjenopprettet i 1991 etter at Sovjetunionen hadde brutt sammen, til tross for at fiendtlige arabiske land slik som Syria også for det meste avsluttet sine forhold til Russland.
Arabiske stater
Israel har fulle diplomatiske relasjoner med Egypt (Den israelsk-egyptiske fredsavtalen ble underskrevet i 1979), Jordan (Den israelsk-jordanske fredsavtalen ble underskrevet i 1994) og Mauritania, samt handelsrelasjoner med Qatar. Hvis en persons pass viser at vedkommende har reist til Israel, bortsett fra ved diplomatiske pass, er de forbudt å komme inn i sultanatet Oman, blant andre arabiske og muslimske stater.
1. oktober 1994 annonserte Golfstatene offentlig at de støttet kritikk av den arabiske boikotten, hvilket førte til at den andre og den tredje boikotten av Israel ble avskaffet. Israel har diplomatiske forbindelser med 9 ikke-arabiske muslimske land og med 39 av de 43 afrikanske statene sør for Sahara som ikke er medlemmer av Den arabiske liga.
I ettertid av USAs invasjon av Irak i 2003, har diplomater diskutert mulighetene for forbedret forhold mellom Israel og Irak. Imidlertid sa den da irakiske statsministeren Iyad Allawi i 2004 at Irak ikke ville opprette diplomatiske bånd med Israel.
I 2005 annonserte Saudi-Arabia slutten på sin bannlysning av israelsk varer og tjenester, for det meste på grunn av applikasjonene med Verdens handelsorganisasjon, hvor et medlemsland ikke kan bannlyse et annet totalt. Boikotten sommeren 2006 ble likevel ikke innstilt.
Spenningen mellom Syria og Israel økte i ettertid av Israels utførelse av Operasjon Orchard 6. september 2007. Israel bombet et nordlig syrisk kompleks i nærheten av Dayr az-Zawr, som etter sigende skulle inneholde radioaktivt materiale fra Nord-Korea.
Colombia
Da FN samtykket i å opprette staten Israel ved resolusjon 181, avholdt Colombia seg fra å stemme. Da Israel ble opprettet i 1948, anerkjente ikke Colombia staten Israel.
Mexico
Mexico og Israel har hatt diplomatiske relasjoner siden januar 1950. I løpet av årene har de opprettholdt nære bånd til hverandre. I 2000 ble det dannet en frihandelsavtale mellom landene.
Internasjonale organisasjoner
Den første internasjonale organisasjonen som Israels regjering ble med i var International Wheat Council, opprettet som en del av Point Four Program i begynnelsen av 1949. Siden 11. mai 1949 har staten vært medlem av De forente nasjoner.