cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
OS/360
OS/360 var påvirket av IBM 7090/94 IBSYS og Input/Output Control System for stormaskinen IBM 7090/7094. Det var et av de første operativsystemene som benyttet sekundært minne i form av direct access storage devices som en innebygd del av deres kjøring.
OS/360 utvikles ikke lengre; siste versjon var 21.8. Det var forgjengeren til flere andre operativsystemer, deriblant 32-biter systemet MVS med sin virtuelle lagring, 32-biter systemet OS/390 og 64-biter systemet z/OS. Det sistnevnte er fortsatt i bruk.
Feil talking
«Feil talking» er en medley med humortrioen Prima Vera, opprinnelig utgitt 18. oktober 1982 på musikkalbumet Ha ha he he ho! (De gærne har'e godt). Sangen ble innspilt 6.-11. september 1982 i Arne Bendiksens Studio. Musikerne på dette sporet var Geir Holmsen (bass), Marius Müller (gitar), Magne Lunde (trommer), Geir Langslet (synth og orgel).
Originalversjonene av medleyen heter «Jive Talking» og «Fantasy» og er fra musikkalbumet Jive Talking (utgitt 1981) med Jon Eberson Group hvor Sidsel Endresen var vokalist. Først og fremst er det «Fantasy» som er basis og både vers og refreng fra den sangen, fungerer som vers og mellomvers i Prima Veras versjon. Refrenget har de hentet fra «Jive Talking» (som ikke må forveksles med Bee Gees sin «Jive Talkin'» fra 1975). Felles for Jon Eberson Group sine original-sanger og Prima Veras versjon er at Geir Holmsen spiller bass på alle tre.
Teksten til Prima Vera (som er gjengitt på omslaget) handler ikke om noe som helst, det er bare nonsens-engelske setninger før de i refrenget spør lytteren (på norsk) om hva teksten handler om. Herodes Falsk var den som introduserte sangen på konserter i 1983 og han sa at artister fra Norge som sang på engelsk, hadde en uvane med å inkludere et viss antall engelske fremmedord i teksten. Derfor følte Prima Vera for å bare føye til enda langt fler. Tom Mathisen synger med Jahn Teigen på sporadisk harmonivokal. Mot slutten foretar Mathisen jazz-aktig scat-sang.
En musikkvideo ble inkludert på VHS-kassetten De gærne har'e godt. Teigen er på et hotellrom og skal bestille mat på rom-service. Mathisen er hovmesteren som kommer opp med mat samtidig som han mimer etter sangen.
Etnsenn
Etnsenn er et vann i Etna-vassdraget. Etnsenn ligger hovedsakelig i Nord-Aurdal kommune, men den sørligste delen, Kalvefjorden, ligger i Etnedal.
Fiske
I tusen år har man fisket ørret i Etnsenn. I de siste århundrene har det også vært abbor i vannet. Vannet er næringsrikt, så abboren har aldri hatt negativ virkning på ørretfisket. Lokalbefolkningen kaller ørret for fisk, mens abboren kalles med dens rette navn. Man kan si «Je fikk tre fiska og sju abbåra».
Etter krigen har også ørekyt blitt spredt til vannet. De gamle kan si at ørretfisket har tatt skade av ørekyt. Til tross for dette er Etnsenn fortsatt et førsteklasses ørretvann.
Ørreten får man både med oter, garn og på fiskestang. Den er av god kvalitet. Abboren får man sjeldnere på stang. Utover sommeren kan man risikere å få flere titalls fine abborer i garnet, men ingen ørret, dersom man setter garn i Storvika.
Fiskeretten i Etnsenn og vassdraget videre oppover tilhører Skrautvål Sameige, mens folket fra Etnedal har fiskerett i Kalvefjorden.
Gyteelver
I nordenden av Etnsenn renner elvene Etni (og Nisa) og Fulda inn i vannet, i Paradisbukta. På østsiden av vannet renner Lomsbekken inn i vannet. Alle de nevnte elvene er gyteelver for ørreten, og dessverre også ørekyt. Ørekyt gyter også i Bergumbekken, på vestsiden av Kalvefjorden.
Regulering av vannet
Etnsenn har fra midten av 1800-tallet og frem til ca. 1970 blitt regulert i forbindelse med tømmerfløting. Den første dammen var av tre, og måtte etter få år bygges om for å hindre neddemming av setervoller på Etnsenn-setra i nordenden av vannet. Demningen har blitt erstattet flere ganger utover 1800-tallet, og den siste, bygd i stein, står fortsatt. Nå ser man ingen spor av reguleringen, med unntak av den restaurerte Etnsenndammen.
På 1980-tallet var det planer om å regulere Etnsenn og Røssjøen i forbindelse med kraftutbygging i Etna. Planene ble ikke gjennomført, og vassdraget vil for alltid være urberørt, da det er vernet i Verneplan IV for vassdrag.
Michel Sardou
Michel Charles Sardou (født: 26. januar 1947 i Paris, Frankrike) er en fransk sanger, låtskriver, komponist og skuespiller. Musikalsk knyttes han til chanson-sjangeren.
Han har gitt ut en lang rekke album og har oppnådd å få 25 singler på rad på franske hitlister. Mange av sangene hans har hatt politiske budskap. Han har stort sett opptrådt i hjemlandet Frankrike, og i liten grad forsøkt å nå frem til publikum i utlandet.
Sardou ga ut sin første plate på Tréma Records i 1965, men debutalbumet Le Madras gikk stort sett upåaktet hen. I 1967 ga han ut singelen Les Ricains, som handlet om Vietnamkrigen; den utgivelsen ble sensurert av myndighetene. Allerede i første strofe var det klart at sangen var en støtte til den amerikanske krigføringen: Si les Ricains n'étaient pas là (Dersom det ikke var for 'rikanerne)
Vous seriez tous en Germanie (Ville dere alle befunnet dere i Tyskland nå)
A parler de je ne sais quoi (Og snakket om jeg-vet-ikke-hva)
A saluer je ne sais qui (Og gjort honnør til jeg-vet-ikke-hvem) I sangen «Je Suis Pour» krevde han dødsstraff for barnedrap, mens i sangen «Le France» kritiserte han at den franske regjeringen solgte det franske luksuriøse passasjerskipet SS «France», som var et nasjonalsymbol for Frankrike samt landets flaggskip. Singelen om skipet solgte over 500 000 eksemplarer på bare ti dager i november 1975.
Fredrik Ingebrigtsen
Fredrik Ingebrigtsen (født 1. desember 1989) er en norsk styrkeløfter, som konkurrerer for Kristiansand Atletklubb.
Michel Sardou
På slutten av 1980-årene hadde Sardou solgt nesten 30 millioner albumplater, nesten utelukkende i Frankrike. Han forble enormt populær inn i det neste tiåret og solgte rutinerte millioner av eksemplarer hvert år.
Michel Sardou fikk internasjonal oppmerksomhet med låten «Les Lacs du Connemara» som ble en internasjonal hit.
Barndom
Michel Sardou ble født inn i en familie der svært mange drev med musikk og teater. Foreldrene Fernand Sardou og Jackie Sardou var begge skuespillere. Michels bestefar, Valentin Sardou, var skuespiller i Marseille mens bestemoren hans var også sanger. Michel Sardou sluttet på skolen da han var 17 år gammel.
Boone County (Kentucky)
Boone County er et fylke i den amerikanske delstaten Kentucky.
Americana (São Paulo)
Americana er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Absolute One Hit Wonders II
Albumet kom ut 25. juni 2007 ved siden av Absolute Music-serien.
Kohima (distrikt)
Kohima er et distrikt i den indiske delstaten Nagaland. Distriktets hovedstad er Kohima.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 270,063 innbyggere i distriktet, mot 314,366 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 45,60 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 13,39 % i 2011 mot 15,12 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 978 i 2011 mot 967 i 2001.
Iver O. Jullum
Iver Olafsen Jullum (født 15. april 1900 i Lånke, død 17. mars 1957 i Levanger) var en norsk gårdbruker og politiker (B). Han var Lånkes ordfører fra 1956 til sin død, vel et år senere.
Han vokste opp på Østre Julan i Lånke som sønn av gårdbruker Olaf Jullum og hustru Johanna Pedersdatter Dybvad. Moren døde da han var åtte år gammel, og faren giftet seg noen år senere på nytt med lærerinne Pauline Grinde. Farsslekten hadde «utpregede historiske og politiske interesser». Faren var ordfører i Lånke, og farfaren og oldefaren satt i herredsstyret. Farfarens bror Ole Jullum var lærer, kjøpmann og stortingsmann for Kristiansund. Iver Jullum giftet seg i 1938 med Gunbjørg Stokkhaug.
Han kjøpte Østre Julan av sin far i 1930, og drev gården med 155 dekar dyrket mark, melkedrift og en del skog. Han påtok seg en rekke verv i «bøndenes faglige og økonomiske organisasjoner».
Jullum var medlem av Lånke herredsstyre og formannskap 1938–1940, 1945–1947 og 1952–1957, varaordfører i to perioder, og ordfører fra 1956 til sin død. Han var også formann i jordstyret i 15 år og formann i ligningsnemnden.
Han døde på Innherred sykehus, ikke ennå 57 år gammel, etter et kort sykeleie.
Kjeld Bonfils
Kjeld Bonfils (1918–1984) var en dansk jazzpianist og vibrafonist.
Bonfils var utdannet arkitekt og autodidakt som musiker. I årene 1940–43 spilte han hos Svend Asmussen, hos Peter Rasmussen i 1943–45, og i 1945 var han med i Harlem Kiddies. Bonfils opptrådte i både Sverige og Norge med egne ensembler.
Til tross for sin korte karriere, hører han til blant de betydeligste danske jazzpianister.
Johanna Östlund
Johanna Sofia Östlund (født 1. mai 1987 i Gävle) er en svensk skøyteløper som representerer hjemlandet og Hagaströms Sportklubb.
Internasjonale mesterskap
Sprint-VM på skøyter deltatt en gang.
EM på skøyter deltatt i en gang.
Sammenlagt i Verdenscupen
0 = ikke samlet poeng under nevnte sesong, men deltatt.
Jose Ballbe
Jose Ballbe (født 21. februar 1985) er en spansk landhockeyspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på sjetteplass med det spanske landslaget.
Bourbon County (Kentucky)
Bourbon County er et fylke i den amerikanske delstaten Kentucky. Fylket hadde 19,985 innbyggere i 2010. Bourbon County ble opprettet i 1786 i det daværende Virginia og fylkessetet er Paris.
«Trieste» (batyskaf)
Batyskafen «Trieste» er en dyphavsubåt konstruert i 1952 av den sveitsiske ingeniøren Auguste Piccard. «Trieste» ble bygget i Italia og sjøsatt i 1953.
Den ble i 1958 kjøpt av United States Navy, som brukte den både til forskning og til militære formål. Blant annet dykket den i 1960 som første i verden til bunnen av Marianergropen utenfor Filippinene. Den nådde en dybde på 10,912 meter, i en ekspedisjon ledet av Piccards sønn Jacques Piccard og den amerikanske løytnanten Don Walsh. Senere ble «Trieste» også brukt til å lokalisere vraket av den havarerte atomubåten USS «Thresher».
Konstruksjon
«Trieste» består av en kabin av stål montert under en bensinfylt flottør, også den av stål. I tillegg er det montert to ballasttanker, en foran og en bak kabinen. Prinsippet «Trieste» opererer etter er ofte beskrevet som en undersjøisk variant av en hydrogenballong: Oppdriftsmiddelet er lettere enn mediet den beveger deg i (her bensin/vann), og ballast blir brukt for å regulere oppdriften. Parallellen til ballonger er også ganske så nærliggende, ettersom Piccard, konstruktøren av «Trieste», er velkjent også på grunn av sine høytflygende ballonger. Tilsvarende en hydrogenballong er «Trieste» stort sett laget for bevegelser vertikalt, men den kan også bevege seg horisontalt. To små elektromotorer med hver sin propell montert oppå flottøren gjør at «Trieste» kan forflytte seg små distanser, samt rotere i horisontalplanet når den befinner seg under vann. På overflaten er den derimot avhengig av en slepebåt. «Trieste» er også utstyrt med flere kraftige lyskastere, samt flere video- og stillbildekameraer og andre vitenskapelige instrumenter etter behov.
Kabinen
Kabinen, med en diameter på 2,16 meter, var originalt laget i to deler, begge hos selskapet Acciaierie Terni i Italia. De to delene var smidd i rustfritt stål, en legering av nikkel, krom og molybden, med en veggtykkelse på ni cm. Rundt døra og vinduet var veggen gjort tykkere, her var tykkelsen på 14 cm. Delene ble klemt sammen med to solide stålringer, som igjen ble holdt sammen med bolter. Nøyaktig formede kanter gjorde at skjøten ble helt tett under høyt trykk, og ekstra pakning var ikke nødvendig. Likevel er det montert en enkel pakning på utsiden, for å unngå at vann trenger seg inn i skjøten mens vanntrykket på utsiden av kabinen ikke er tilstrekkelig til å tette.
Vinduet i kabinen er laget i plexiglass, den sterkeste formen for glass som fantes da ubåten ble laget. Det har en innvendig diameter på 10 cm og en utvendig diameter på 40 cm. Med en tykkelse på 15 cm får mannskapet et synsfelt på ca 90˚. På grunn av formen blir vinduet holdt på plass av trykket, og ingen pakning er nødvendig. Kabinen heller 18° forover, slik at vinduet peker svakt nedover og slik at mannskapet lettere kan observere bunnen. Rundt dette vinduet er det boret tolv hull, hvorav åtte er til ledninger til elektriske apparater på utsiden, én er til dybdemåleren, én er til en luftslange for å blåse ut vannet av adkomstrøret når de når overflaten, og to er til snorkler som kan levere luft til mannskapet mens batyskafen er i overflatestilling. Snorklene er til tilfeller hvor mannskapet ikke kan komme seg ut av kabinen på egen hånd, og må oppholde seg om bord lenger enn planlagt. Dette kunne for eksempel skje dersom «Trieste» på grunn av tekniske problemer måtte slepes i land med mannskapet om bord.
Døra til kabinen er av stål, det samme som selve kabinen, med samme tykkelse og krumning, og blir på den måten en fortsettelse av kuleformen. Den er plassert rett overfor vinduet og sitter i et konisk hull, slik at om man forlenget kantene på døra ville de møtes i senter av kabinen. Dermed fungerer døra som en fortsettelse av veggene i kabinen og svekker den ikke vesentlig. Døråpningen er på det trangeste 43 cm. Døra er hengslet på utsiden og har en veldig enkel låseskrue på innsiden, men holdes egentlig bare på plass av trykket. Den er fjærbelastet og glir lett opp, slik at den lett kan åpnes av mannskapet fra innsiden, til tross for den store vekten. I midten av døra er et vindu tilsvarende det på andre siden av kabinen.
Flottøren
Den andre hovedkomponenten i «Trieste» er en bensinfylt flottør, opprinnelig med en lengde på litt over 15 meter og et netto volum på 85 m3. Den er fylt med flybensin, og ettersom bensin er lettere enn vann, vil den gi oppdrift. Bensin lar seg heller ikke komprimere i noen vesentlig grad og vil dermed beholde store deler av sin oppdrift, selv på over ti tusen meters dyp. Flottøren er delt opp i 14 tette skott, hvorav to brukes til vannballast, og de resterende tolv er til bensin. Tankene er fordelt slik at de med størst volum er nærmest midten av flottøren, og størrelsen avtar utover mot endene. På denne måten vil ikke «Trieste» komme vesentlig ut av balanse om en av tankene skulle miste bensin. De er også konstruert sånn at om en av tankene skulle springe lekk og alt drivstoffet i denne forsvinne, så vil flottøren fortsatt ha nok oppdrift til å bringe «Trieste» til overflaten. Mannskapet kan slippe ut bensin fra styretanken, den midterste av tankene, for å redusere oppdriften og synke fortere, eller for å stabilisere «Trieste» rett over bunnen. Denne tanken har et volum på 4,1 m3. Utslipp av bensin må gjøres med forsiktighet, ettersom ubåten er helt avhengig av å ha nok oppdrift igjen til å nå overflaten.
Flottøren til «Trieste» er laget i tynne stålplater, ikke for å kunne stå imot trykket, men for å tåle påkjenningene den utsettes for mens den slepes mot dykkestedet, og for å ha den stivheten og soliditeten det kreves for å holde oppe kabinen. Hoveddelen av flottøren er laget i ca 5 mm tykke stålplater, mens vanntankene foran og bak er laget i ca 3 mm tykke plater. Den midterste seksjonen er laget ekstra solid for å holde oppe kabinen og tåle påkjenningene når «Trieste» heises opp av vannet, og seksjonen er derfor framstilt i 8 mm tykke plater. Skillene mellom de forskjellige skottene er fremstilt i 3 mm tykke bølgede stålplater for å gi ekstra stabilitet i konstruksjonen. De svarte stripene på utsiden av skroget indikerer hvor skillet mellom de forskjellige skottene går. Det er viktig å indikere på utsiden hvor disse skillene er, da de mest solide punktene på skroget er her, og det også raskt kan avdekkes hvilket skott det er snakk om hvis det skulle oppstå en lekkasje. For å holde trykket inni flottøren nøytralt er den utstyrt med en dobbeltvirkende ventil, som både slipper sjøvann inn når trykket øker og bensinen trekker seg sammen, og slipper sjøvann ut når trykket synker og bensinen utvider seg igjen. På denne måten oppnås et likt trykk på utsiden og innsiden av flottøren, og det er ingen fare for at den skal bli knust av trykket. Det er også bygget inn et rørsystem som gjør at det kun kommer vann inn i de midterste skottene, og at alt vannet presses ut før det begynner å komme ut bensin.
Ballasten
«Trieste» bruker fast ballast i form av små stålkuler, som blir brukt både til å kontrollere nedstigningshastigheten, til å oppnå nøytral oppdrift når de treffer bunnen og til å kunne stige opp igjen. Den bragte originalt med seg ni tonn med ballast i form av stålpellets. Pelletsen hadde en gjennomsnittlig diameter på 2,6 mm og var fordelt mellom to ballasttanker, eller siloer, en på hver side av kabinen. Ballasten holdes på plass av elektromagneter, og dermed slippes ballasten automatisk om strømmen skulle gå. Dette bidrar til å gjøre ballastsystemet i «Trieste» til et «feilsikkert» system, i det «Trieste» vil flyte til overflaten av seg selv om noe skulle gå galt og strømmen går. Selve ballastsiloene er også holdt på plass av elektromagneter, så de kan slippes om ventilene skulle tettes eller på annen måte slutte å fungere. Hver av disse ballastsiloene har en nettovekt på omtrent ett tonn, like mye som ett av de største skottene gir i oppdrift. Dermed er «Trieste» i stand til å nå overflaten selv om det skulle bli et hull i flottøren og ett av skottene skulle tømmes helt for bensin og selv om all stålpelletsen skulle være brukt opp. Men, det har aldri blitt nødvendig å løse ut ballastsiloene. I tillegg er «Trieste» utstyrt med to ballasttanker med vann, en i hver ende og hver med et volum på 5,7 kubikkmeter. Både de to tankene og adkomstrøret er fylt med luft før «Trieste» skal dykke, og holder ubåten i overflatestilling selv om de to ballastsiloene er fylt med stålballast. Mannskapet har ikke mulighet til å kontrollere tankene fra innsiden av «Trieste», og de er derfor ikke i bruk etter at dykket er påbegynt. Dette er ulikt en ordinær ubåt, hvor hele oppdriftskontrollen skjer ved å pumpe luft og/eller vann ut av tanker i ubåtens skrog. Et ballastsystem basert på luft/vann ville ikke fungere på de dypene «Trieste» opererte på: Det er teknisk meget komplisert, om ikke umulig, å lage pumper som håndterer tykket på de dypene. I tillegg vil luft ved så høyt trykk være tyngre enn vann og dermed gi negativ oppdrift. «Trieste» har også en lang, tung stålwire som en hale hengende ned bak kabinen. Dette er enda en ide Piccard har lånt fra ballongfart, hvor en lang line brukes til å kontrollere nedstigningen på hydrogenballonger. Idéen her er at ettersom stadig større del av denne linen treffer bakken blir det mindre og mindre som henger fritt og trekker ballongen ned. Dermed oppnås en likevektstilstand som av seg selv kompenserer for små bevegelser opp og ned. På «Trieste» er denne linen byttet ut med en stålwire, som skal treffe bunnen før «Trieste» og redusere nedstigningshastigheten. Idéelt skal det stoppe hele batyskafen før kabinen treffer bunnen og gjøre at den kan manøvreres forholdsvis fritt omkring. Denne stålwiren har en vekt på ca 1,5 kg per meter og en lengde på ca 21 meter. Den holdes oppe med en elektromagnet og kan derfor enkelt løses ut om den skulle hekte seg fast i noe, eller om de skulle trenge ekstra oppdrift i en nødsituasjon.
Elektrisk anlegg
Selve nervesystemet i «Trieste», det elektriske anlegget, ble bygget for å være så driftssikkert som mulig. Det betydde at alt måtte gjøres så enkelt og oversiktlig som mulig, og samtidig solid. Det var to store utfordringer med det elektriske i «Trieste»: innføring av ledninger gjennom veggene i kabinen uten å slippe inn vann og å få de elektriske- og elektromekaniske komponentene vann- og trykktette. Det første ble løst med tolv hull gjennom veggen i kabinen i en ring rundt vinduet, hvor alle ledninger ble trukket gjennom. Hullene ble boret i to trinn, det innerste med en diameter litt større enn den til kabelen, og det ytterste trinnet omtrent dobbelt så stor diameter. Det ble festet en «kopp» utenpå hvert av hullene, og ledningene ble trukket gjennom denne og inn i kabinen. Ledningene ble påloddet en krave av kobber med større diameter enn diameteren i det innerste paret av hullene ledningene ble trukket gjennom, som gjør at de ikke kan trykkes inn i kabinen. Det ytterste hulrommet ble så fylt med epoxy. Utenpå dette ble det lagt et lag med en myk, syntetisk voks, som skulle trenge inn i eventuelle sprekker i epoxyen og tette dem før vann kunne trenge inn. Dette var en løsning som viste seg å fungere greit, med svært få lekkasjer. De lekkasjene som forekom førte bare til at veldig små mengder vann trengte inn. Den andre store utfordringen ble løst på omtrent samme vis som prinsippet bak flottøren. De delene som måtte beskyttes mot vann og ikke kunne pakkes inn i tette plast- eller stålbeholdere, for eksempel motorene, eller de delene hvor en tett, trykkbestandig kasse ville ta for mye plass eller blitt for tungt, ble isteden bygget inn i tynne beholdere med små luftehull på toppen, og fylt med en type olje som er tyngre enn vann og ikke i noen særlig grad lar seg komprimere. Eksempler på komponenter som ble beskyttet på denne måten er motorene, samt et relèskap montert på toppen av flottøren og de utvendige batteriene som ble montert i 1961.
Alt elektrisk utstyr får strøm fra batterier. Utforming, type og plassering har variert gjennom den operative perioden. I starten ble det brukt blybatterier montert oppå flottøren, men disse ble raskt byttet ut med sølv-sink-batterier plassert inni kabinen. Dette ga god beskyttelse mot utvendige forstyrrelser, lett vedlikehold under tokt, og en god driftssikkerhet. Denne løsningen ble beholdt gjennom store deler av den operative perioden, men ble endret tilbake i 1961.
Ombygginger - italiensk periode
Selv om det hele tiden ble gjort små forbedringer ble ikke «Trieste» modifisert i særlig stor grad mens den fortsatt var i bruk i Italia. Noen av de endringene som ble gjort var at blybatteriene som før satt oppå flottøren, ble flyttet inn i kabinen og byttet ut med sølv-sink-batterier. Dette ble i første omgang gjort som en nødløsning etter at plasten i blybatteriene smeltet i det varme solskinnet i en italiensk havn, men innvendige sølv-sink-batterier visste seg å være en så god løsning at de ble beholdt. Det gjode det nemlig mulig å vedlikeholdde og reparere batteriene også mens «Trieste» var under havoverflaten, noe som var en driftsmessig veldig stor fordel. I 1955 ble det også installert en del nytt utstyr, bl.a. nye flomlykter og et ekkolodd, noe som hadde vist seg å være en nødvendighet for å kunne kontrollere nedstigningen til batyskafen når den nærmet seg bunnen.
Ombygginger – amerikansk periode før og under prosjekt Nekton
Før prosjekt Nekton, i 1959, ble kabinen byttet ut med en ny konstruert hos Krupp-Maschinenbau i Tyskland. Denne er konstruert i tre deler, to endelokk og ett midtstykke. Grunnen til at de ikke kunne lage den i to deler som den gamle, var at de hos Krupp ikke hadde kapasitet til å lage seksjoner høyere enn 70 cm, og det derfor ikke lot seg gjøre å fremstille de en meter høye halvkulene de lagde hos Terni. Den er designet for å kunne stå i mot større trykk, noen kilder oppgir opp mot 22 000 meter mot 6000-8000 for den gamle. Veggene er her 12,7 cm tykke, over tre cm tykkere enn på den gamle, og rundt dører og vinduer hele 18 cm tykke. Den nye kabinen er produsert i samme materiale som den gamle kabinen, en herdbar legering av rustfritt stål. Senere ble den gamle Terni-kabinen brukt i en ny batyskaf, «Trieste II». I forbindelse med prosjekt Nekton ble også to av skottene i flottøren utvidet med tilsammen omtrent tre meter i lengderetningen, for å håndtere den tyngre kabinen, samt trykket på de store dypene (bensinen mister litt oppdrift etter hvert som de går dypere, og derfor måtte de ha litt ekstra å gå på til dykket i Challengerdypet). Volumet i flottøren er nå på omtrent 120 m3, og lengden på 18,14 m. I tillegg ble den delen av flottøren som er under vannlinja mens «Trieste» ligger til kai og slepes ut til dykk, malt rød. Det viste seg nemlig at den algeveksten en tidligere hadde vært plaget med var mindre på røde overflater enn hvite. Ballastsiloene på «Trieste» ble også utvidet for å kunne frakte med seg mer ballast, til totalt 16 tonn. Dette var for å kompensere for det økte totale volumet av batyskafen og den utvidede flottøren, og ikke minst den økte dykkedybden. Når «Trieste» dykket måtte nemlig mannskapet slippe ut omtrent et tonn ballast per 1000 meter nedover, for å kompensere for den reduserte oppdriften i bensinen. Om ikke mannskapet gjorde dette ville batyskafen akselerere ukontrollert mot bunnen og kunne få et ublidt møte med hva som enn måtte være der nede, med et mulig fatalt utfall. For å kunne gjennomføre dykk på 11 000 meter var de derfor nødt til å ha med vesentlig mer enn ni tonn ballast.
Ombygginger – perioden etter prosjekt Nekton
Prosjekt Nekton åpenbarte flere problemer som måtte utbedres, blant dem et behov for å legge om til amerikansk standard på slitedeler og andre ting som byttes ofte. Alt fra skruer og muttere til lyspærer var laget etter europeisk standard og med millimetermål. Så, skulle en lyspære byttes måtte den spesialbestilles fra Europa, og alle skruer og muttere måtte lages til spesielt eller kjøpes av en europeisk produsent, noe som var mangelvare i amerikanske havner og flåtebaser. Hele det elektriske anlegget ble derfor byttet, og batteriene byttet ut med standard, trykk-kompenserte blybatterier plassert oppå kabinen, ettersom blybatterier er mye billigere enn sølv-sink-batterier og det er plass til mange flere batterier oppå flottøren enn på innsiden av kabinen. Det ble også foretatt en opprydding i instrumenteringen inni kabinen, som var preget av gjentatte utbygginger, og det ble montert en arbeidsplattform på toppen av flottøren i aluminium og glassfiber for å gjøre det utvendige arbeidet tryggere i dårlig vær. I tillegg ble det blant annet montert en utvendig manipulatorarm, en av de første sitt slag, og en ROV som kunne benyttes sammen med «Trieste» ble utviklet.
Italiensk periode (1952-57)
«Trieste» ble konstruert av Auguste Piccard som en avtaker til «FNRS-2». Den ble bygget i fristaten Trieste (derav navnet) fra mars 1952 til juli 1953. Byggingen ble finansiert med støtte fra sveitsiske og italienske sponsorer, både fra myndighetene, foreninger, industri og privatpersoner. Batyskafen ble deretter flyttet til Naval meccanica shipyard i Castellammare di Stabia, nær Napoli, og gjort klar til sjøsetting.
1953-54 - Første periode med dykk
«Trieste» ble sjøsatt 1. august, og dykket for første gang 11. august 1953. Dette var et prøvedykk for å se at alt fungerte som det skulle, og derfor gikk de ikke for noe dypt dykk. Det ble på ca 8 meter, i Napolibukten, havna ved verftet hvor «Trieste» ble montert. Batyskafen ble operert av konstruktøren selv, Auguste Piccard. Deretter fulgte to til testdykk, på henholdsvis 16 og 40 meters dybde, før de gjennomførte første dykk med vitenskapelig hensikt den 26. august 1953. De dykket da til en dybde på 1080 meter, sør for Capri. Her var Auguste Piccard observatør.
Etter disse fire første dykkene ble «Trieste» satt i tørrdokk og gått grundig over for å finne og rette opp eventuelle feil og skader som hadde oppstått etter de første dykkene. «Trieste» ble sjøsatt på nytt 29. september, og gjennomførte et nytt prøvedykk, før to forskningsdykk fulgte.
Høsten 1954 ble «Trieste» sjøsatt for tredje gang, og gjennomførte åtte dykk til mellom 45 og 150 meter,- de manglet mulighet til å frakte «Trieste» lenger ut for dypere dykk. I 1955 ble det ikke gjennomført noen dykk på grunn av mangel på finansiering, men det ble installert en del nytt utstyr, bl.a. nye flomlykter og et ekkolodd, noe som hadde vist seg å være en nødvendighet for å kunne kontrollere nedstigningen til batyskafen når de nærmet seg bunnen.
1956 - Andre periode med dykk
Etter at nødvendig finansiering var skaffet, ble «Trieste» nok en gang satt på vannet 20. september 1956, og sju dykk ble gjennomført. De ble de siste i Italiensk regi. Gjennom alle dykkene var den italienske marinen behjelpelige med slepebåt for å frakte «Trieste» til dykkestedet, og de hjalp også med å holde området fritt for forstyrrelser. I 1957 ble «Trieste» leid av den amerikanske marine, og testet utenfor kysten av Italia av dem til de kjøpte den i 1958. «Trieste» gjennomførte totalt 22 dykk i italiensk regi.
Chow Mei Kuan
Chow Mei Kuan (født 23. desember 1994) er en malaysisk badmintonspiller.
«Trieste» (batyskaf)
1957 - ONR tester «Trieste» utenfor kysten av Italia
I 1957 ble «Trieste» leid inn av ONR (Office of Naval Research) og den amerikanske marinen, for å prøve denne nye typen farkoster, før de bestemte seg for et eventuelt kjøp. Det ble gjennomført 26 dykk til dybder mellom 24 og 3200 meter, med mannskap og forskere fra Amerika, Italia, Sverige og Sveits. Formålet med dykkene var både å teste farkosten, og å gjennomføre forskjellige forskningsoppgaver innen bl.a. akustikk, biologi og geologi. I 1958 ble «Trieste» kjøpt av den amerikanske marinen for 250 000 dollar.
Chow Mei Kuan
Hun representerte Malaysia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i gruppespillet i dobbel.
«Trieste» (batyskaf)
1958-59 - NEL opererer «Trieste» utenfor San Diego
Etter den amerikanske marinens kjøp av batyskafen «Trieste», ble farkosten skipet til San Diego, USA. Her gjennomgikk «Trieste» en rekke ombygginger og tester hos NEL (Navy Electronics Laboratory), men gjennomførte også en del dykk med vitenskapelig hensikt. Likevel var hovedpoenget med oppholdet i San Diego å forberede batyskafen til Prosjekt Nekton Det ble gjennomført totalt ti dykk utenfor San Diego
1959-60 - Prosjekt Nekton
«Trieste» ble fraktet fra San Diego den 5. oktober 1959 til Guam med fraktskipet Santa Maria. Her skulle batyskafen delta i "Project Nekton", en serie veldig dype dykk i Stillehavet i området omkring Marianergropen. Navnet kommer av samlebetegnelsen på pelagiske dyr som kan bevege seg uavhengig av strømretningen, for eksempel voksne fisker, og operasjonen ble gitt et så kryptisk navn for å holde den unna pressen, som på den tiden var travelt opptatt av å skrive om alle fadesene i Amerikansk romfart. Prosjekt Nekton kulminerte i «Trieste»s dykk til bunnen av Marianergropen 23. januar 1960. De dykket da ned til hele 10 912 meter, til bunnen av Challengerdypet i Marianergropen utenfor Filippinene. Ekspedisjon ble ledet av Piccards sønn Jacques Piccard. Sammen med den amerikanske løytnanten Don Walsh, gjennomførte han dykket den 23. januar 1960. Bragden ble i sin samtid dels ansett som ledd i det teknologiske kappløpet mellom supermaktene USA og Sovjetunionen. Inntil James Cameron nådde bunnen i farkosten Deepsea Challenger 25. mars 2012 var «Trieste» eneste bemannede fartøy som hadde vært på bunnen av Challengerdypet.
1960-1966 - Perioden etter prosjekt Nekton
Etter Challengerdykket i januar 1960 var ytterligere ekspedisjoner i Marianegropa utelukket, undersøkelser av kabinen avslørte nemlig korrosjon i skjøtene mellom de tre delene kabinen var satt sammen av. I tillegg ble det avslørt flere andre svekkelser, og «Trieste» fikk forbud mot å dykke til mer enn 2/3 av maks dykkedybde (ca. 7000 meter).
I april 1963 gjennomgikk «Trieste» en serie ombygginger og ble fraktet til Atlanterhavet for å søke etter den savnede ubåten USS Thresher (SSN-593). Til denne serien med dykk ble den utstyrt med blant annet utvidet dekk oppå flottøren for å gjøre forberedelsene til dykket enklere, og en robotarm/klo foran kabinen for å plukke opp ting fra bunnen. «Trieste» fant vraket utenfor kysten av New England, 2560 m under overflaten. Trieste ble tatt ut av bruk i 1966, og er i dag utstilt på Marinemuseet i Washington Navy Yard i Washington, DC.
Betydning innen senere havforskning
«Trieste» markerte på mange måter en start på en ny æra innen dyphavsforskning, selv om FNRS II/FNRS III og Batysfæren også må tilskrives en del. «Trieste» viste at det var praktisk mulig å nå de største kjente havdypene på jorden, og var på mange måter den første praktiske batyskafen. Etter at «Trieste» var utrangert ble den reklassifisert til «DSV-0», for å markere at den var opphavet til DSV-klassen (Deep-submergence vehicle), som senere omfatter fartøy som batyskafen «Trieste II» (DSV-1) og «Alvin»(DSV-2). Erfaring fra dykkingen med «Trieste» ble brukt i konstruksjonen av «Trieste II», som ble en viktig erfaring i konstruksjonen av bl.a. forskningsubåten «Alvin».
I tillegg var «Trieste» avgjørende for å slå fast at det finnes liv på de aller største havdypene i verden på et mer avansert nivå enn helt enkle encellede organismer som bakterier. «Trieste»s dykk til bunnen av Challengerdypet satte også en siste stopper for noen planer som en stund verserte om å bruke dyphavene til deponi for atomavfall- både fordi det var nytt og til da ukjent liv der nede, men også fordi det av den grunn kunne påvises at det helt tydelig pågikk en utskifting av vann mellom de største havdyp og overflaten. Det ble også gjennomført undersøkelser av bioluminescens med «Trieste» som forskningsplatform, og det ble gjort målinger av lydhastighetenunder vann på forskjellige dyp, som er viktig for å kunne gjøre presise målinger med sonar
Rolex og «Trieste»
«Rolex Deep-Sea Special Prototype» var et armbåndsur utviklet av Rolex, ment for å være det ypperste av dykkerur. Det skulle kunne tåle trykket på selv de største havdyp og var et ledd i en form for kampanje hvor Rolex «erobret» alle verdenshjørner. Utviklinga av dykkeruret tok tid, og til tross for at utviklinga begynte allerede i 1953 var ikke første modell ferdig utviklet før i 1960. Utprøvinga av prototyper var preget av mange kraftige tilbakeslag, og den ene prototypen etter den andre viste seg å ikke tilfredsstille kravene de stilte. Likevel, tidspunktet for ferdigstillingen første ferdige modell kunne ikke vært bedre, rett før «Trieste» skulle gjennomføre historiens første dykk til bunnen av Challengerdypet. Rolex sendte en forespørsel til Jacques Piccard om han kunne feste en av deres prototyper på utsiden av «Trieste» før det planlagte rekorddykket i Marianergropen. Som sagt så gjort, og etter å ha returnert til kai kunne Piccard sende telegrammet: «Happy to announce that your watch works as well at 11,000 meters as it does on the surface».
I kunst og litteratur
«Trieste» har en fremtredende rolle i romanen «The Extraordinary Event of Pia H.» (2008) av den kanadiske forfatteren Nicola Vulpe.
Challengerdykket med «Trieste» er tema for novellen «Nekton» fra 2010,skrevet av forfatteren Paolo Agaraff, som en del av antologien «Onda d'Abisso».
«Voyage Of The Trieste» var et instrumentalspor på LPen «The Inner Mystique» fra 1968 av bandet The Chocolate Watchband.
«Trieste» har også blitt brukt som motiv på frimerker, blant annet i Monaco, Wallis- og Futunaøyene, San Marino, Sveits, Palau, Mikronesiaføderasjonen, Kambodsja og Antigua og Barbuda
Sangen «The Trench» av den danske komponisten Ste van Holm er en hyllest til Challenger-dykket.
Connie Booth
Constance «Connie» Booth (født 2. desember 1940 i Indianapolis i Indiana) er en amerikansk manusforfatter og skuespiller, mest kjent for sine opptredener på britisk TV sammen med sin tidligere ektemann John Cleese.
Bakgrunn
Connie Booths far var bankmann ved Wall Street, og moren var skuespillerinne. De flyttet til New York etter at Connie var født.
Karriere
Connie Booth gjorde sin første opptreden på britisk TV i 1968. Etter dette opptrådte hun jevnlig i Monty Python's Flying Circus. Hun opptrådte også i filmen Monty Python og ridderne av det runde bord som damen som ble anklaget for å være en heks. Hun var medforfatter og skuespiller i TV-serien Hotell i særklasse (1975—79) som husholdersken «Polly». I tillegg til dette var hun også med i en kortfilm kalt Romance with a Double Bass, tilrettelagt av Cleese fra en novelle av Anton Tsjekhov.
Booth og Cleese var gift fra 20. februar 1968 til 1978, da deres ekteskap endte i skilsmisse. De har et barn sammen, Cynthia Cleese (født 1971), fra deres tiårige ekteskap.
Connie Booth hadde gjesteopptredener i britisk TV og hennes egenskap til å slå over på amerikansk aksent viste seg å være nyttig i flere sammenhenger, inklusiv som «Mrs Errol» i en BBC-tilretteleggelse av Little Lord Fauntleroy og som «Miss March» i en dramatisering av Edith Wharton's «The Buccaneers».
Booth avsluttet sin skuespillerkarriere i 1995 og praktiserte senere som psykoterapeut i London. Hun er gift med John Lahr, sønn av Bert Lahr som spilte den feige «Lion» i filmen Trollmannen fra Oz fra 1939.
Boyd County (Kentucky)
Boyd County er et fylke i den amerikanske delstaten Kentucky. Fylket hadde 49,542 innbyggere i 2010. Fylkessetet er Catlettsburg.
Boyd County ble opprettet i 1860 og er oppkalt etter politikeren Linn Boyd.
Elbrus
Elbrus er en sovende stratovulkan i Kaukasus-fjellene i Russland.
Elbrus har tre topper, Øst-Elbrus (5 621 moh.), Vest-Elbrus (5 642 moh.) og Sørvest-Elbrus (5 600 moh.). Fjellet er det høyeste punktet i Europa og Russland og inngår i The Seven Summits.
4. divisjon fotball for menn 2012
4. divisjon fotball for menn 2012 var det femte nivået i norsk fotball 2012.
Amparo (São Paulo)
Amparo er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Kurt Hamrin
Kurt «Kurre» Hamrin (født 19. november 1934 i Stockholm) er en svensk tidligere fotballspiller. Han er nummer seks på listen over alle tiders toppscorere i Italias Serie A.
Kurt spilte først for AIK i Sverige. I 1956 gikk han til Juventus og spilte 23 kamper i sin eneste sesong der. Deretter gikk han til Padova, hvor han scoret 20 mål på 30 kamper. Deretter spilte han for Fiorentina i ni år (fra 1958 til 1967). I løpet av denne tiden scoret han 150 mål på 289 Serie A-kamper. I 1967 gikk han til AC Milan, hvor han spilte to sesonger, og var med på å vinne ligaen i 1968. Hans siste klubb var Napoli, hvor han spilte fra 1969.
Hamrin spilte 32 landskamper for og scoret 17 mål.
Fritzi Burger
Friederike «Fritzi» Burger (født 6. juni 1910 i Wien, død 16. februar 1999 i Portland (Maine)? ) var en østerriksk kunstløper som konkurrerte på slutten av 1920-tallet og begynnelsen av 1930-tallet.
Hun vant det første EM i kunstløp som ble arrangert, i 1930. Sonja Henie, som vant det meste innen kunstløp i denne tiden, deltok ikke i dette mesterskapet, og Burger slo henne aldri i noe mesterskap. Hun fikk sølv, bak Henie, i både Vinter-OL 1928, Vinter-OL 1932 og VM i kunstløp 1929.
Etter OL i 1932 la hun opp og flyttet til London. Her bodde hun til 1938, da hun flyttet tilbake til Wien sammen sin ektemann. Sitt senere liv bodde hun i USA.
Sitat
"I had two husbands. She even beat me at that. She had three." - Fritzi Burger snakker om Sonja Henie, i et intervju i 1994.
Stratford stasjon
Stratford stasjon er en jernbane- og undergrunnsstasjon i det østre London. Den er også en av endestasjonene på Docklands Light Railway. Stasjonen betjenes av undergrunnens Central- og Jubilee-linjer, og av jernbanenettets one, c2c og London Overground (North London-linjen).
31. august 2011 ble en ny linje fra Canning Town til Stratford International stasjon åpnet på Docklands Light Railway.
Stasjonen vil være et knutepunkt i forbindelse med Sommer-OL 2012, da den ligger like i nærheten av OL-parken.
Pseudocleomenes
Pseudocleomenes er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Vest-Malaysia og på Borneo.
Borgar Brubakken
Borgar Brubakken (født 16. desember 1937, død 23. desember 2016) var en norsk bedriftsleder fra Brevik.
Brubakken tilbrakte 44 år i selskapet Brubakken Truckservice som ble etablert av hans bror Thor Brubakken i 1956. Da broren fikk hjerteproblemer og døde i 1971, tok Borgar Brubakken over som daglig leder. Under hans ledelse ble selskapet utviklet og virksomheten ekspandert til større deler av landet, og i løpet av syv år ble omsetningen tidoblet.
I 1990-årene engasjerte Brubakken seg sterkt i det lokale samfunnslivet og var særlig opptatt av sysselsettingen. Han tok initiativ til et prøveprosjekt hvor arbeidsledige skulle gis teoretisk og praktisk yrkesopplæring gjennom organisasjonen Telemark Kompetanse og Næringsunion. Prosjektet fikk støtte fra Arbeids- og administrasjonsdepartementet.
I 2009 fikk Brubakken Kongens fortjenstmedalje i sølv for sin innsats for arbeidslivet i Grenlandsområdet.
Brubakken var hele sitt liv medlem av trossamfunnet Brunstad Christian Church.
EFL Championship 2018–2019
EFL Championship 2018–2019 begynte 3. august 2018. De lagene som rykket ned fra Premier League 2017/18 var West Bromwich, Stoke City og Swansea City, og de som rykket opp fra League One var Wigan Athletic, Blackburn Rovers og Rotherham United.
Boyle County
Boyle County er et fylke i den amerikanske delstaten Kentucky.
Håkonstugata
Håkonstugata (9, kun én adresse) er en vei på Åsbygda i Ringerike kommune.
Håkonstugata er en sidevei til Hadelandsveien (Fylkesvei 241), østover fra denne. Den går opp til Gamleveien, og går i parallell med Sitpåveien. Veien ligger cirka 204 meter over havet ved Hadelandsveien.
Sigmund Grøterud
Sigmund Grøterud (født 23. desember 1981) er en norsk fotballspiller som spiller for Modum FK. Han kom til HBK før 2008-sesongen fra Åmot IF. Tidligere har han også spilt for Sigdal FK. Grøterud var toppscorer i sin siste sesong for Åmot IF. Etter 2009-sesongen gikk han fra Hønefoss til Modum.
Bracken County
Bracken County er et fylke i den amerikanske delstaten Kentucky.
Tøyler
Tømmer er lengre og brukes ved kjøring av hest.
One More Cup of Coffee
One More Cup of Coffee (Valley Below) er en sang av Bob Dylan som ble utgitt på albumet Desire i 1976. På albumet fra 1976 er sangen innspilt som en duett mellom Dylan og Emmylou Harris. Den har en tydelig inspirasjon fra sigøynermusikk, noe Dylan har sagt kommer av at han på sin 34-årsdag i 1975 besøkte sigøynerfestivalen i byen Saintes-Maries-de-la-Mer i Sør-Frankrike. Den melankolske, spesielle måten Dylan synger sangen på, minner om sigøynersanger eller arabiske sanger. Fiolinen til Scarlet Rivera har også en fremtredende rolle.
Sangteksten handler om en vakker jente, en spåkone i en familie med omreisende, og om mannen som må forlate henne for å gå inn i "Valley Below". One more cup of coffee for the road
One more cup of coffee 'fore I go
To the valley below
Your sister sees the future like your momma and yourself
You've never learned to read or write, there's no books upon your shelf
And your pleasure know no limits, your voice is like a meadow lark
But your heart is like an ocean, mysterious and dark I 2015 rangerte musikktidsskriftet Rolling Stone «One More Cup of Coffee (Valley Below)» som nummer 69 på listen over de beste Dylan-låtene. Albumet Desire ble i 2003 og i 2012 rangert som nummer 174 på Rolling Stones liste over de 500 beste albumene gjennom tidene.
Américo Brasiliense
Américo Brasiliense er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
One More Cup of Coffee
Andre versjoner
Sangen er også innspilt av flere andre artister, og er utgitt blant annet på Nutz' album Hard Nutz (1976), The White Stripes' album The White Stripes (1999), Druha Trava s album Czechmate (1999), Andy Hill & Renee Safier s album It Takes a Lot to Laugh (2001), Robert Plant s album Dreamland (2002), Bic Rungas album Bic Runga: Live in Concert (2004), Mystik NRG s album Subject To Change (2006), Jewels and Binoculars' album Ships with Tattooed Sails (2007), Sertab Erener s album The Best of Sertab Erener (2007), Frazey Fords album Obadiah (2010), Nina Hagen s album Volksbeat (2011), Chris Duarte Group s album Chris Duarte Group (Live) (2013), Tom Jones' album Surrounded by Time (2021), og på minst 40 andre album.
Finch & Henson spilte inn og ga ut sangen allerede i 1974, på albumet The Early Years - Live 1974. Dette var to år før Bob Dylans egen utgivelse av sangen, og ett år før Dylan etter eget sigende fikk inspirasjon til sangen i Sør-Frankrike. Noen kilder hevder at albumet til Finch & Henson ble utgitt i 1974, mens andre kilder hevder at utgivelsen fant sted i 2019. På Finch & Hensons album oppgis det at Brian Finch har komponert melodien, men både melodi og tekst er den samme som Bob Dylans.
Sangen har også blitt benyttet i flere filmer, eksempelvis i Larry Clark s film Another Day in Paradise (1998). Sertab Ereners versjon av sangen var med i filmen Masked and Anonymous (2003), og en versjon av Roger McGuinn og Calexico var med i I'm Not There (2007).
Sangen fra 1976 har fortsatt å inspirere artister. I 2021 ga både Jeff and the Others, Katie Thompson, Drew Richardsen og Magnus Ernst ut singler med sangen. I 2022 var John Francis O'Mara, An-Cepec, Kenneth Widra og Babun blant musikerne som ga ut singler med «One More Cup of Coffee».
Medvirkende på Dylans innspilling
Musikere
Teknisk personell
Bristol F.2
Bristol F.2 er et britisk to-seters jagerfly og rekognoseringsfly, også kjent uformelt som «Bristol Fighter» og «Brisfit».
Bristol F.2A ble levert til Royal Flying Corps i desember 1916 og hadde sin ilddåp under slaget om Arras 5. april 1917. Erfaringene med F.2A var skuffende til å begynne med, men mest på grunn av bruk av taktikker som ikke var tilpasset den nye flytypen og etterhvert som man lærte seg å bruke flyet riktig ble erfaringene mer positive.
I alt ble 50 F.2A produsert før den forbedrede varianten F.2B ble introdusert. Denne innførte en rekke små forbedringer inkludert et modifisert skrog som gav bedre sikt, større drivstofftank og større ammunisjonskapasitet. F.2B ble levert fra 13. april 1917.
Etter den første verdenskrig ble F.2B fortsatt brukt av Royal Air Force i mange år. F.2B ble også solgt til flyvåpen i en rekke andre land og var i bruk med Royal New Zealand Air Force helt frem til 1938.
Lee Meng Yean
Lee Meng Yean (født 30. mars 1994) er en malaysisk badmintonspiller.
Hun representerte Malaysia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i gruppespillet i dobbel.
Xavi Lleonart
Xavi Lleonart (født 22. juni 1990) er en spansk landhockeyspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på sjetteplass med det spanske landslaget.
Mogens Gade
Gade er ridder av Dannebrogordenen.
Absolute Dance Classics
Absolute Dance Classics er et samlealbum som inneholder flere av de største dance hit-låtene.
Albumet kom ut 19. juni 2006 ved siden av Absolute Music-serien.
Charles Rouxel
Charles Rouxel, også kalt Charly Rouxel, (født 6. april 1948 i Manche, Frankrike) er en tidligere fransk landeveissyklist. Han syklet profesjonelt for sykkellaget Saint-Hilaire-du-Harcouët fra 1970 til 1979, og deltok seks ganger i Tour de France. Hans beste sammenlagtresultat kom i 1978, da han ble nummer 33.
Rouxel vant også den aller første utgaven av Tour Méditerranéen i 1974, og kom på 5.-plass i sykkel-VM i 1978.