cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vasco da Gama
Sjøreisen til Kapp det gode håp
Ekspedisjonen satte seil fra Lisboa den 8. juli 1497 og fulgte den ruten som tidligere oppdagere hadde staket ut langs kysten av Afrika via Tenerife og Kapp Verde-øyene. Etter å ha nådd kysten av dagens Sierra Leone satte da Gama kurs sørover mot det åpne havet, krysset ekvator og søkte det sørlige Atlanterhavets vestavindsbelte som Bartolomeu Dias hadde registrert da han kom til Sørafrikakysten i 1487. Den kursen viste seg å være et heldig valg, og den 4. november 1497 nådde ekspedisjonen land ved den afrikanske kysten igjen, ikke langt fra Kapp det gode håp. I over tre måneder hadde skipene seilt mer enn 9 650 km på åpent hav, til da den lengste sjøreise på åpent hav.
Rundt Kapp det gode håp
Den 16. desember hadde flåten passert elven Fish River, hvor Dias hadde snudd etter at mannskapet nektet å seile videre, og da Gama seilte nå inn i havstrekninger som tidligere var ukjente for europeere. Med julaften nært forestående ga da Gama og mannskapet kysten det portugisiske navnet Natal, som kan oversettes med «Kristi fødsel».
Det arabisk-kontrollerte området langs den østafrikanske kysten var en integrert del av handelsnettverket i Indiahavet. I frykt for at den lokale befolkningen ville være fiendtlig innstilt til kristne, lot Gama som om han var muslim for å få foretrede for sultanen av Mosambik. Med de usle handelsvarene han hadde med var han ikke i stand til å frambringe en akseptabel gave til herskeren, og snart ble den lokale befolkningen mistenksom overfor nykommerne. Tvunget av en fiendtlig menneskemengde måtte de flykte fra Mosambik. Da de seilte ut av havnen lot Gama kanonene skyte mot byen som gjengjeldelse.
Mombasa og Malindi
På kysten av dagens Kenya angrep ekspedisjonen ubevæpnede arabiske handelsskip og røvet alle deres verdier. Portugiserne ble de første kjente europeere som besøkte den arabiske handelsbyen Mombasa, men ble møtt med fiendtlighet og måtte trekke seg tilbake.
Vasco da Gama fortsatte nordover, og i februar 1498 gikk han i land i den vennligsinnede havnen Malindi, da sultanen her var i konflikt med sultanen av Mombasa. Sultanen av Malindi og da Gama inngikk en allianse og gikk til felles angrep på Mombasa, og som takk for innsatsen fikk da Gama tildelt en los som hadde kunnskap om monsunvindene og således kunne føre ekspedisjonen over Det indiske hav til Calicut (dagens Kozhikode) på sørvestksyten av India.
Kildene avviker om losens identitet, de beskriver ham varierende som kristen, muslim og en indisk gujarati. En tradisjonell beretning beskriver losen som den berømte arabiske navigatøren Ibn Majid, noe som er betraktet som usannsynlig, da andre samtidige opptegnelser plasserer Majid andre steder, og han kunne dermed ikke være i Malindi på denne tiden
Tilbakereisen
Den 29. august 1498 satte Vasco da Gama seil for tilbaketuren. Pga. den alvorlige situasjonen han anså seg å være i, ignorerte han den lokale kunnskapen om mønsteret til monsunvindene, som fortsatt blåste mot øst, og vanskeliggjorde kryssingen vestover. Å krysse Indiahavet med monsunvinden til India hadde tatt Gamas skip kun 23 dager, mens reisen vest over havet, mot vinden, tok hele 132 dager, og Gama kom til Malindi først den 7. januar 1499. Under denne kryssingen døde nær halvparten av mannskapet av skjørbuk, og de øvrige var også rammet av sykdommen. Kun to av hans fire skip klarte å komme seg tilbake til Portugal, hvor de ankom henholdsvis i juli og august 1499. Broren Paulo da Gama døde da de kom til Azorene, mens Vasco da Gama kom tilbake til Portugal i august 1499 og ble rikt belønnet som mannen som hadde virkeliggjort en drøm som det hadde tatt åtti år å virkeliggjøre. Da Gama fikk tittelen «admiral av de indiske hav», og hans føydale rettigheter til Sines ble bekreftet.
Manuel I belønnet da Gama med den adelige tittelen dom (herre), noe også hans brødre og søstre og deres etterkommere ble til del. Posisjonen som den første jarl av Vidigueira ble opprettet, og da Gama ble den første portugisiske greve som ikke var av kongelig blod.
Krydderhandelen skulle bli en betydelig inntektskilde for den portugisiske økonomien. Da Gamas reise viste også at den afrikanske kysten, Contra Costa, ville være svært nyttig å kontrollere, dets havner ville gi friskt ferskvann, forsyninger, tømmer og havner for å reparere skadede skip, og skip kunne ligge trygt i havn i påvente av bedre vær. Særlig viste Angola seg å bli en økonomisk gullgruve for Portugal. Men portugisernes kolonisering av kystene i Afrika fikk alvorlige befolkningsmessige følger. Bortimot halvparten av befolkningen i Portugals kolonier forsvant utenlands som slaver, og store jordbruksområder ble liggende brakk. Portugisernes etterspørsel etter slaver og innførsel av skytevåpen som byttevare førte til kriger og kaos i innlandet.
Andre sjøreise
Den 12. februar 1502 seilte Vasco da Gama på nytt mot India, med en flåte på 20 krigsskip, med det mål å tvinge igjennom portugisiske interesser i Østen. Dette var en oppfølging av reisen til Pedro Álvares Cabral, som hadde blitt sendt til India to år tidligere med en flåte på 13 skip. Cabral var blitt jaget fra Calicut, hadde møtt fiendtlighet i alle de muslimske havnebyene på Østafrikakysten, og var blitt overfalt og jaget fra havnebyen Kilwa Kisiwani. Nå skulle portugiserne ta kontroll.
Da Gama angrep alle havnebyene langs Østafrikakysten på sin ferd nordover og krevde underkastelse. Fort ble bygget ved havneinnløpene og bemannet for å ha kontroll på dem. Verst gikk det utover Kilwa Kisiwani, som måtte betale store summer i løsepenger for ikke å bli ødelagt. Deretter seilte da Gama med sin flåte til sin venn sultanen av Malindi, der han ble tatt godt imot, og igjen utstyrt med los for å krysse Indiahavet med monsunen. Kort tid etter kapret han et skip som kom fra Mekka og plyndret hele lasten. Skipet var på hjemreise fra pilegrimstur til Mekka, og hadde flere hundre passasjerer, blant annet mange rike handelsmenn. Etter plyndringen av alle deres eiendeler, gav da Gama ordre om at alle passasjerene skulle føres under dekk og sperres inne, og skipet ble satt i brann. Utenfor Calicut ødela han en flåte på 29 skip i et sjøslag 30. oktober 1502, og tvang deretter zamorinen Saamothiri til å signere en fredsavtale som gav gunstige handelsrettigheter for portugiserne.
Tredje sjøreise
Etter å ha fått et omdømme som «den som ordner opp i indiske problemer» ble Vasco da Gama sendt til Østen enda en gang i 1524.
Hensikten med da Gamas tredje reise til India var å erstatte den udugelige Eduardo de Menezes som visekonge av de portugisiske besittelser, men da Gama fikk malaria kort tid etter at han kom til Goa, og døde i byen Cochin julaften 1524.
Han ble gravlagt ved St. Francis Church (Kochi), som står i Fort Kochi i byen Kochi, men hans levninger ble sendt tilbake til Portugal i 1539 og deretter gravlagt på nytt i Vidigueira i en kiste som var dekorert i gull og juveler.
Hieronymites' kloster i Belém ble reist til ære for hans sjøreiser til India.
Ettermæle
Vasco da Gama og hans hustru Catarina de Ataíde fikk seks sønner og en datter: Francisco da Gama, 2. greve av Vidigueira; Estevão da Gama; Paulo da Gama; Cristovão da Gama; Pedro da Silva da Gama; Álvaro de Ataíde; og Isabel de Ataíde da Gama.
I likhet med de mange som fulgte etter Henrik Sjøfareren ble da Gama en viktig brikke i utviklingen av Portugal som tidlig kolonialmakt. Foruten den første sjøreisen var det hans blanding av politikk og krig på den andre siden av kloden som plasserte Portugal i en fremtredende posisjon i handelen på Indiahavet. Etter da Gamas første sjøreise innså den portugisiske kronen at det var vitalt å sikre utpostene langs den østlige kysten av Afrika for å sikre de nasjonale handelsrutene til Det fjerne østen.
Det portugisiske nasjonalepos, Os Lusíadas (Lusiadere) av Luís Vaz de Camões handler i stor grad om Vasco da Gamas sjøreiser. En opera fra 1865, L'Africaine: Opéra en Cinq Actes (Den afrikanske kvinne), komponert av Giacomo Meyerbeer og Eugène Scribe har prominent inkludert Vasco da Gamas karakter i stykket. En produksjon fra 1989 av komposisjonen ved San Francisco Opera hadde den spanske tenoren Plácido Domingo i rollen som Gama.
Havnebyen Vasco da Gama i Goa er oppkalt etter ham, det samme er Vasco da Gama-krateret, et stort krater på månen. Det er tre fotballklubber i Brasil, inkludert Club de Regatas Vasco da Gama, og Vasco Sports Club i Goa som er oppkalt etter ham. En kirke i Kochi, Kerala Vasco da Gama-kirken, en privat herskapsbolig på øya Saint Helena og en bro i Lisboa bærer også hans navn. Forstaden Vasco i Cape Town ærer ham også med navnet.
Et forsøk i 1998 på å feire femhundreårsjubileumet for da Gamas ankomst til India ble oppgitt av indiske myndigheter på grunn av stor motstand og protester i India.
Olga Oelkers
Olga Oelkers (født 21. mai 1897, død 10. januar 1969) var en tysk fekter som deltok i flere olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1936 i Berlin.
Mors Elling
Mors Elling er en norsk film fra 2003 regissert av Eva Isaksen og basert på den andre romanen om «Elling» – Fugledansen av Ingvar Ambjørnsen.
Olga Oelkers
Oelkers vant en olympisk sølvmedalje i fekting under OL 1928 i Amsterdam. Hun kom på tredjeplass i den individuelle konkurransen i florett for damer bak Helene Mayer fra Tyskland og Muriel Freeman fra Storbritannia. Det var 27 kvinnelige fektere fra elleve nasjoner som deltok i florettkonkurransen som ble avviklet 31. juli til 1. august 1928.
Mors Elling
Elling er den andre filmen i trilogien om Elling, men kommer kronologisk først i serien.
Handlingsreferat
Snart førti år gamle Elling bor fremdeles sammen med sin mor, i en leilighet i Oslo. Elling er mentalt ustabil, og han forlater bare leiligheten hvis han er sammen med moren sin. Han oppfører seg veldig besatt, og lever noen ganger i en fantasi-verden hvor han konstruerer forskjellige hendelser rundt seg. Moren bestemmer seg for at hun og Elling burde reise til Mallorca sammen, dit Ellings besteforeldre tidligere pleide å reise på ferie. Elling er i utgangspunktet ikke begeistret over å forlate den trygge Oslo-leiligheten, og først etter litt mas fra moren sin går han endelig med på å reise.
Bare det å reise dit, blir en stor utfordring for Elling. På grunn av all usikkerheten hans blir det en rekke stridigheter med moren, andre reisende eller hotell-ansatte. Når de endelig kommer til hotell-rommet, blir Elling forferdet over å oppdage at i stedet for det bestilte dobbeltrommet med to enkeltsenger, får de kun en stor dobbeltseng. Fordi dette problemet først kan løses neste morgen, overnatter Elling på en balkong utenfor hotell-rommet fordi han ikke ønsker å sove i samme seng som moren sin. Der blir han oppdaget av den konstant alkohol-påvirkede Georg, og hans kone Mag.
Georg gjør narr av Elling, og kaller ham en mammadalt. Men Mag synes den usikre Elling, som tar seg så mye av sin eldre mor, er sympatisk. Elling forsøker å flørte litt med Mag, men ektemannen Georg står stadig i veien. Elling blir ekstremt misunnelig på morens nye bekjentskap i løpet av ferien: en tidligere oberst. Elling forsøker hele tiden å gripe inn, og lager flere scener offentlig. Først etter at oberst Bugge-Høvik har appellert til Ellings samvittighet, lar han obersten reise sammen med dem. Kvelden blir en enorm suksess for Ellings mor, hun nyter dagen og danser til spansk musikk sammen med obersten om kvelden.
Samtidig tilbringer Elling det meste av tiden sin i hotellets bakgård, og passer på en hjemløs katt han gir kallenavnet Erna. Men den kvelden dør plutselig moren hans, etter å ha kollapset på dansegulvet helt uventet. Elling må derfor fly tilbake til Norge på egen hånd. Kort tid senere begynner den første filmen Elling hvor Elling blir funnet sittende i et skap i leiligheten deres, etter morens død. Elling havner deretter ved en psykiatrisk avdeling.
Eiksundsambandet
Eiksundsambandet er et tunnel- og broprosjekt på Sunnmøre. Prosjektet består av Eiksundbrua (405 meter), Eiksundtunnelen (7 765 meter), Helgehorntunnelen (1 160 meter) og Morkaåstunnelen (630 meter), samt 4,9 km ny vei. I tillegg kom utbedring av fylkesvei 47 på 4,3 km. Til sammen hadde veiprosjektet en lengde på 14 880 meter. Med en dybde på 287 meter var Eiksundtunnelen verdens dypeste veitunnel. Fra 2019 er Ryfylketunnelen den dypeste.
Mors Elling
Mottakelse
Filmen ble godt tatt imot av det norske publikumet. De første tre dagene var det 70 827 som så filmen på kino, tilsammen 380 140.
Eiksundsambandet
Stortinget ga klarsignal for prosjektet høsten 2002 og arbeidet ble påbegynt i 2003. Sambandet ble åpnet 23. februar 2008 og er en del av riksvei 653.
Finansieringen var 75 % statlig tilskudd, 5 % lokale tilskudd og 20 % bompenger. Totalkostnaden ble 970 millioner kroner. 25 millioner mindre enn anslått. Bompengeinnkrevingen tok slutt 14.juni 2014, som var 9 år tidligere enn det som lå til grunn for prosjektet.
Forbindelsen har betydd mye for et internasjonalt rettet næringsliv med skipsindustri, rederier og servicebedrifter. Sammen med Kvivsvegen, som åpnet i 2012, har prosjektet kortet ned reisetiden til Østlandet betydelig.
Kommunene Herøy, Sande, Ulstein og Hareid var inntil 2008 den største regionen i Norge uten fastlandsforbindelse. Kommunene hadde totalt 22 000 innbyggere i 2008. Etter at fastlandsforbindelsen ble etablert har dette økt til nær 25 000.
Etter at Eiksundsambandet ble etablert er Søre Sunnmøre vokst fram som en region med et felles arbeidsmarked og et felles boligmarked i mye større grad enn før. I debatten om kommunesammenslåing er en kommune bestående av alle de 7 kommunene på Søre Sunnmøre et av alternativene.
Finlands sosialdemokratiske parti
Finlands sosialdemokratiske parti (fi. Suomen Sosialidemokraattinen Puolue, sv. Finlands Socialdemokratiska Parti, SDP) er et politisk parti i Finland.
Etter riksdagvalget i mars 2007 forsvant partiet ut av regjeringskontorene etter å ha gått tilbake med åtte mandater til 44 av tilsammen 200 mandater i det finske parlamentet, Riksdagen.
Partiets kandidat i presidentvalget i 2006 var sittende president Tarja Halonen, som ble gjenvalgt. Ved presidentvalget i 2012 stilte partiet med Paavo Lipponen som kandidat. Han fikk 6,7% av stemmene.
I Europaparlamentet er partiet medlem av den sosialdemokratiske gruppen PES.
Medlemmer og partiledelse
SDP har etter egne tall 57,000 medlemmer. Det øverste organet er landsmøtet som avholdes hvert tredje år. I 2020 ble Sanna Marin valgt til partileder.
Sidoorganisationer
I den sosialdemokratuiske bevegelsen finnes flere undergrupper, som for eksempel Socialdemokratiska kvinnor, Socialdemokratisk ungdom, Finlands socialdemokratiska studenter, Finlands svenska socialdemokrater, Finlands svenska unga socialdemokrater og Unga örnars centralförbund. SDP samarbeider også med fagbevegelsen.
Historie
Partiet ble etablert i 1899 som Finlands arbetarparti, mens dagens navn ble tatt ved landsmøtet i 1903 i Forssa, der også det første partiprogrammet ble godkjent.
SDP har vært ett av de største finske partiene i parlamentet siden 1906, da både enkammerparlamentet og allmenn stemmerett ble innført. i 1916–1917 etablerte SDP en koalisjon med andre partier den første finske regjeringen med basis i politiske partier.
Mange i SDP sluttet seg til den røde siden i den finske borgerkrigen i 1918, som på grunn av de rødes nederlag kom til å bli en belastning for partiet i mange år. I 1926 kunne imidlertid SPD etablere en ny regjering og siden 1937 har partiet vært med i de fleste finske regjeringene. Fordi Finland har et proporsjonalt valgsystem har regjeringene nesten alltid vært koalisjonsregjeringer.
I 1950-årene skjedde en partisplittelse da en gruppe gikk imot partiledelsen og ganske enkelt begynte å føre sin helt egen politikk og siden brøt ut og etablerte det nye partiet Arbetarnas och småbrukarnas socialdemokratiska förbund (ASSF).
Finland fikk sin første sosialdemokratiske president i 1982, da Mauno Koivisto ble valgt.
British Antarctic Survey
British Antarctic Survey (BAS) er en statlig, britisk forskningsorganisasjon som har ansvaret for over halvparten av Storbritannias forskningsvirksomhet i og rundt Antarktis. BAS er en del av Natural Environment Research Council (NERC) og har hovedkontor i Cambridge.
Antarctic Funding Initiative
Antarctic Funding Initiative (forkortet AFI) er en britisk organisasjon som gir støtte til feltbasert forskning i de områdene som British Antarctic Survey har virksomhet i.
Antarctic Funding Initiative ble etablert i 1999 etter at Natural Environment Research Council henvendte seg til British Antarctic Survey i 1998 for å etablere en stipend- og støtteordning for å få en bredere deltagelse fra britiske universiteter og andre akademiske institusjoner.
Antarctic Funding Initiative deler årlig ut stipender på tilsammen GBP 2,2 millioner, og prosjekter som har forskningsmessig samarbeid med British Antarctic Survey blir prioritert. I 2008 ble 12 prosjekter tildelt støtte.
Andreas Martinsen
Andreas Martinsen (født 13. juni 1990 i Bærum) er en norsk ishockeyspiller som siden 2020 har spilt for Lillehammer IK i Fjordkraftligaen, men gikk til Vålerenga Ishockey i januar 2023. Han har spilt på det norske landslaget på U18-, U20- og seniornivå. Fra 2023/24-sesongen spiller han for Storhamar Hockey.
Bakgrunn
Martinsen vokste opp i Trondheim sammen med sin mor, stefar og søster. Hans biologiske far er «halvt ugandisk og halvt indisk», men han har aldri møtt ham. Han startet å spille ishockey da han var åtte år gammel. I Trondheim spilte han for Rosenborg Ishockeyklubb i tenårene, til han som sekstenåring flyttet til Lillehammer for å gå på toppidrettsgymnaset NTG Lillehammer.
Tidlig karriere
Martinsen spilte først som ungdom i hjemlandet Norge med Rosenborg IHK før han begynte i GET-ligaen førstelagsklubb, Lillehammer IK i 2006. Som 17-åring debuterte Martinsen på Lillehammers A-lag i 2007/08-sesongen 2007–08, hvor han spilte 43 kamper og noterte seg for 20 målpoeng. Våren 2008 ble Martinsen tildelt NISO-prisen til Årets unge utøver i norsk ishockey. På grunn av størrelsen og sitt fysiske spill håpte Martinsen å bli valgt i Canadian Hockey Leagues importdraft, men ble forbigått. I juli 2008 signerte hanen ettårskontrakt. Etter sin andre hele sesong i Lillehammer, hvor han noterte seg for 23 poeng på 43 kamper, signerte Martinsen den 9. april 2009 kontrakt med Leksands IF i Hockeyallsvenskan.
I løpet av 2009/10-sesongen slet Martinsen med å sementere sin posisjon i Leksand, og spilte kun 22 kamper for klubben. Han forlot Sverige den 15. desember 2009 for å returnere til Lillehammer på lån for resten av sesongen. Her var han et kjærkomment tillegg for Lillehammer og bidro med 10 poeng på 14 kamper. Den 29. mai 2010 signerte Martinsen signert en flerårig kontrakt for å bli værende på Lillehammer. I løpet av de neste to sesongene etablerte Martinsen seg blant klubbens toppscorere og hadde et poeng i snitt per kamp.
Tyskland
Etter gjennombruddet ved VM i Stockholm i 2012 signerte han en etårskontrakt for den tyske klubben Düsseldorfer EG i Deutsche Eishockey Liga (DEL). Samme høst var an invitert til treningsleir med NHL-klubben Washington Capitals. I sin debutsesong spilte han i tredjerekken og bidro med 22 poeng på 52 kamper. Han forlenget med en ny ettårskontrakt den 20. mars 2013. Martinsen ble populær blant DEG-tilhengerne for sine tacklinger og fysiske spill. Fansen lagde slagsangen «Knock out Martinsen», og innen sesongstarten på 2014/15-sesongen overrakte de ham en slegge med inskripsjonen «Martinsen's Law» og sitatet «Don't say motherfucker, motherfucker» fra Turboneger som gave. Han fikk sitt gjennombrudd i sin tredje sesong i 2014/15-sesongen, da han noterte seg for 18 mål og 41 poeng på 55 kamper. I sluttspillet fikk han 12 kamper og noterte seg for 5 poeng da DEG tapte til ERC Ingolstadt i semifinalen.
NHL
Martinsens gjennombrudssesong i DEL tiltrakk interesse fra flere NHL-klubber, og den 15. mai 2015 underskrev Martinsen en ettårskontrakt med Colorado Avalanche. Kontrakten var en såkalt toveiskontrakt med ulik lønn i NHL-laget og farmerlaget. Etter å ha vært med på klubbens treningsleir i september ble han sendt ned til farmerlaget San Antonio Rampage i American Hockey League (AHL). Oppholdet her ble kortvarig da han etter ni kamper ble hentet opp til Avalanche den 9. november 2015 for å styrke klubbens fysiske spill. Martinsen debuterte dagen etter i en 4–0 seier over Philadelphia Flyers, og ble dermed den åttende norske spilleren til å spille i NHL og den tredje norske spilleren til å spille for Avalanche. Han scoret sitt første NHL-mål den 21. november 2015 da Avalanche med sluttresultatet 7–3 røk på et stortap mot Washington Capitals. Martinsen spilte hovedsakelig for Avalanche for resten av sesongen, og noterte seg for 55 kamper og 11 poeng. Han avsluttet også sesongen med å toppe statistikken blant NHL-rookies for flest tacklinger per kamp.
Den 24. juni 2016 forlenget Martinsen som «restricted free agent» for Avalanche med en ettårig énveiskontrakt. I det som skulle vise seg å være den verste sesongen i klubbens historie startet han sesongen med å spille i førsterekken med blant andre Nathan MacKinnon, men fikk senere mindre og mindre spilletid i takt med klubbens sviktende resultater. Han spilte sin 100. kamp i en 4–1 tap til Pittsburgh Penguins den 9. februar 2017. Han spilte 55 kamper før han ble tradet til Montreal Canadiens i bytte mot Sven Andrighetto innen deadlinen for 1. mars 2017. Han fikk ros fra både medspillere og trener Claude Julien for sitt fysiske spill i etterkant av sin debut for Canadiens fire dager senere, i en 4–1 seier over New York Rangers.
Den 4. oktober 2017 ble han byttet til Chicago Blackhawks mot Kyle Baun. Her vekslet han mellom spill på farmerlaget Rockford IceHogs og Chicago Blackhawks. I januar 2019 satte Chicago Blackhawks ham på overgangslista, men ingen andre NHL-lag plukket ham opp innen 24-timersfristen. Han ble da igjen overført til farmerlaget Rockhord IceHogs.
Sveits
Martinsen og familien reiste straks til Sveits for å slutte seg til EV Zug, som han hadde skrevet under en kontrakt med som gjalt ut sesongen. Grunnet sykdom og en brukket nese fikk han kun vist seg frem i fem kamper før COVID-19-pandemien lammet Sveits og medførte at National League ble avlyst.
Retur til Norge
På grunn av COVID-19-pandemien og tre kontraktfestede utenlandske spillere i klubben var Martinsens fremtid i EV Zug usikker. Mens kontraktssituasjonen ble avklart returnerte han til Lillehammer for å trene sin tidligere klubb Lillehammer, og han inngikk en muntlig avtale om å spille treningskamper og å starte 2020/21-sesongen med klubben. Den 23. september ble det klart at han hadde signert en etårskontrakt med klubben. Her noterte han seg for 22 poeng på 24 kamper innen resten av Fjordkraftligaens 2020/21-sesong måtte avlyses på grunn av koronaviruspandemien. Grunnet usikkerheten rundt om i Europa forlenget Martinsen den 21. juni 2021 med klubben med en treårskontrakt.
Landslagskarriere
Han debuterte på det norske A-landslaget i forbindelsen med VM-oppkjøringen våren 2009, men fikk sitt offisielle landslagsdebut i VM i 2010, hvor Norge tapte 1–12 mot Canada. Han har siden spilt 66 offisielle landskamper (VM-, OL- og kvalifiseringskamper). Han scoret sitt første landslagsmål i VM i 2012, i en kamp mot Latvia som Norge vant 3–0.
Han var sammen med New York Rangers' Mats Zuccarello en av lagets viktigste spillere i VM i 2016, hvor han scoret han to mål og en assist, blant annet det avgjørende målet i sudden death mot Sveits. Samme år spilte han for Norge under OL-kvalifiseringen på Jordal, hvor han med et mål og assisten på Mattias Nørstebøs avgjørende mål mot Frankrike bidro til at Norge kvalifiserte seg til turneringen.
Martinsen håpet på kunne spille sitt første OL i 2018 i Pyeongchang, men på tross av at han spilte i AHL fikk han ikke lov til å spille for landslaget i OL i 2018 i Pyeongchang fordi at hans enveiskontrakt bandt ham til NHL. Ligaen hadde sagt nei til å frigi sine spillere for OL-spill. Da Martinsens Rockford IceHogs gikk videre i AHL-sluttspillet var han også uaktuell for å spille for landslaget i VM i Herning samme år.
Han returnerte på landslaget ved VM i 2019, hvor han noterte seg for seks assist på sju kamper. Han spilte også OL-kvalifiseringen på Jordal i 2021, hvor han hadde en assist på tre kamper. I motsetning til forrige gang tapte Norge den siste kampen og OL-billetten til erkerivalen Danmark.
Privat
Martinsen er gift med dansk-norske Camilla Jørgensen, som han møtte da de gikk på NTG Lillehammer. Sammen har de to døtre og driver et småbruk på Brøttum.
En Vogue
En Vogue er en amerikansk soul-gruppe som ble dannet i 1988 av Cindy Herron, Maxine Jones, Dawn Robinson, og Terry Ellis. Siden har besetningen skiftet, og andre medlemmer har vært Amanda Cole og Shona Bennett.
Deres største hit er «Free Your Mind» fra 1992.
Alessandria (provins)
Det var 418 231 innbyggere ved folketellingen i 2001.
Geografi
Provinsen Alessandria grenser:
Federació Andorrana de Fútbol
Federació Andorrana de Fútbol (FAF) er det andorranske fotballforundet som er ansvarlig for organisering av fotball i Andorra. Forbundet administrerer, de to divisjonene Primera Divisió og Segona Divisió, samt Copa Constitució.
Johannes Hoffmann
Johannes Hoffmann var billedhuggerelev i Herman Wilhelm Bissens verksted i København. Med stipendium reiste han til Roma i 1874, og oppholdt seg med små avbrudd i Roma fra 1874 til sin død i 1920. Han var også dansk konsul i Roma fra 1895 til 1903.
Hoffmann har utført to av sinkskulpturene som står på takterrassen på Marmorkirken i København; Elias og Benedikt av Nursia.
Tankar vid 50
Tankar vid 50 er et musikkalbum av Björn Afzelius, utgitt i 1997.
Medina (Minas Gerais)
Medina er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Provinsen Torino
Provinsen Torino (italiensk Provincia di Torino) var en provins i regionen Piemonte i det nordlige Italia. Torino var provinsens hovedstad.
Det var 2,165,619 innbyggere ved folketellingen i 2001. Arealet var 6,763 km².
Provinsen ble 1. januar 2015 erstattet av Storbyområdet Torino.
Geografi
Provinsen Torino grenset:
Hovedstaden Torino ligger nede på slettelandet ved Po 240 moh. På grensen mot Valle d'Aosta ligger nasjonalparken Gran Paradiso. Der finnes det flere høye fjell med Gran Paradiso (4061 moh) som det høyeste.
Det finnes flere daler inn i Alpene, deriblant Val di Susa med motorveiforbindelse til Frankrike.
Olympiske leker
Torino var i 2006 arrangør for de olympiske vinterleker. Konkurransene ble holdt utenfor selve byen, mens det meste av seremonier foregikk inne på stadionanlegget i Torino
Galliano
Galliano er en søt og sterk italiensk likør basert på vanilje, anis og flere andre krydderurter.
Fremstilling
Krydderblandingen som danner grunnlaget for denne likørens smak baseres i hovedsak på vanilje og middelhavsk anis og kinesisk stjerneanis. Andre viktige ingredienser er lavendel, mynte, kanel og koriander. Vaniljen er den viktigste smaksgiveren, sammen med sukker.
En blanding av alkohol og krydderiene destilleres og tilsettes deretter vanilje. Så tilsettes raffinert sukker, destillert vann og ren alkohol. Smaken er rund og balansert. Alkoholstyrken er på 30 %.
Drikkemåter
Galliano er hyppig brukt i cocktailer. Den vant stor popularitet da drinken Harvey Wallbanger kom til i 1969, og populariteten økte også sterkt i 1990-årene, med Hot Shot.
Hot Shot
Hot shot lages naturligvis i et shot-glass. Man benytter 50/50 Galliano og varm kaffe, som helles i lagvis og deretter toppes med krem, slik at det blir tre like deler gult, sort og hvitt. Drikken tømmes i ett.
Harvey Wallbanger
Harvey Wallbanger er en variant av Screwdriver, tilsatt galliano. Blandingsforholdet er slik: Den serveres i pjolterglass med is og pyntes med en appelsinskive.
Jungle Juice
Ingredienser:
Den lages i en shaker med is, og serveres i et highballglass dandert med en appelsinskive.
Invasjonen av Bahía de Cochinos
Invasjonen av Bahía de Cochinos (spansk: La Invasión de Bahía de Cochinos; Invasjonen av Grisebukta eller la Invasión de Playa Girón) var et mislykket forsøk på å invadere Sør-Cuba og styrte Fidel Castros regjering med CIA-trente eksilcubanere med støtte fra USAs regjering.
Planen ble iverksatt i april 1961, mindre enn tre måneder etter at John F. Kennedy ble De forente staters president. De cubanske styrkene, som hadde mottatt materiell støtte og trening fra østblokknasjoner, beseiret invasjonsstyrkene i løpet av tre dager.
Invasjonen er oppkalt etter Grisebukta, som bare en av tre mulige måter å oversette det spanske navnet Bahía de Cochinos. Hovedinvasjonen fant sted på en strand kalt Playa Girón i Grisebukta.
Etter den mislykkede invasjonen, opplevde president Kennedy at han ikke hadde fått de riktige militære råd fra Joint Chiefs of Staff, og satte 22. april 1961 Maxwell D. Taylor til å lede undersøkelsesgruppen som skulle finne hva som gikk galt. Gruppen avleverte sin rapport 13. juni samme år. Gruppen konkluderte med at nederlaget kom som en følge av en manglende analyse av mulighetene for suksess med en slik hemmelig aksjon, at det ble benyttet uegnede fly, begrensninger knyttet til våpen, flyvere og flyangrep, samt ikke minst tap av sentrale fartøyer og mangel på ammunisjon.
Streber
Streber er en art i gruppen abborfisker. Den lever i ferskvann i Bosnia-Hercegovina, Bulgaria, Tsjekkia, Tyskland, Hellas, Italia, Kroatia, Moldova, Montenegro, Serbia, Slovakia, Slovenia, Sveits, Ukraina, Ungarn og Østerrike. Den blir opptil 22 cm lang TL, men 12 cm er en mer vanlig størrelse.
Ust-Ilimsk
Ust-Ilimsk (russisk: Усть-Или́мск) er en by i Irkutsk oblast i Russland. Den ligger ved elva Angara, rundt 650 km nord for Irkutsk. Innbyggertall: 99 800 (est. 2005), 100 592 (folketelling 2002). Dette er en industriby som ble grunnlagt i 1966 i forbindelse med byggingen av Ust Ilimsk-demningen med Ust Ilimsk vannkraftverk i Angara. Demningen skaper et stort vannreservoar som strekker seg sørover, oppover elveløpet fra bysenteret.
Ust Ilimsk fikk innvilget bystatus i 1973, og nesten samtidig startet prosjekteringen av Ust Ilimsk varmekraftverk som startet opp i 1978 og leverer kraftvarme til byens enorme treforedlingskompleks, nord i byen.
Ust-Ilimsk lufthavn ligger 15 km nordvest for byen.
3-skinnespor
Jernbane med kombinert sporvidde eller 3-skinnespor (engelsk: Dual gauge railway eller mixed gauge railway) er jernbanespor som gjør det mulig for tog med ulike sporvidder å bruke den samme kjøreveien, slik at man slipper å anlegge separate spor for hver sporvidde ved siden av hverandre. Dermed er slike spor både plass- og økonomivennlige. Den vanligste typen av jernbanespor med flere sporvidder er 3-skinnespor, der de to ytterste skinnene gir større sporvidde mens en av de ytre skinnene og den indre skinnen gir en smalere sporvidde. Dermed er en av de tre skinnene felles for all trafikk. (Denne anordningen må ikke forveksles med en elektrisk tredjeskinne, strømskinnen.)
Bakgrunn
Kombinert spor gjør det mulig for jernbanespor med forskjellige sporvidder å dele den samme kjøreveien, og med dette kan kostnadene reduseres betydelig, spesielt i områder med broer og tunneler. Kombinert spor kan erstatte to separate jernbanespor, bestående av to skinner hver, med et spor bestående av tre skinner. Dette gir én skinne mindre i strekninger med kombinert spor, men det finnes også komplikasjoner og kostnader som kan oppveie besparelsene.
Et problem er som nevnt sporvekslene. Komplisert strukturering er nødvendig for å sikre at trafikken på begge sporviddene trygt kan passere og bruke sporvekslene. Signalsystemet må også være mer avansert, siden de tre skinnene må være tilknyttet sporkretser eller mekaniske stillverk. Det er enklere å bruke elektrisk signalsystem enn mekanisert signalisering på kombinert spor. Siden skinnene slites svært langsomt, er den ekstra tonnasjen på skinnen som er felles vanligvis ikke et problem.
Sporveksler på kombinert spor blir mer kompliserte, dyre og er kun egnet for lave hastigheter.
== 3-skinnespor på offentlige jernbaner i Norge == I Norge har 3-skinnespor oppstått der baner med ulike sporvidder har møtt hverandre. Stasjoner der baner med to forskjellige sporvidder møtes kalles sporbruddstasjon. På slike stasjoner vil deler av sporarrangementet ofte være 3-skinnet. I dag finnes det kun én slik stasjon i Norge, nemlig Grovane stasjon nord for Kristiansand der den smalsporede museumsbanen Setesdalsbanen går inn på Bane NOR-stasjonen som har normalspor. Tidligere fantes det en rekke slike sporbruddstasjoner i Norge siden statsbanenettet allerede fra starten i 1861 besto av baner med både smal sporvidde (1067 mm) og normalspor (1435 mm). År 1900 var det omtrent like mange kilometer med smalsporet som normalsporet statsbane. Fra 1904 begynte man å bygge om smalsporbanen til normalsporbaner, en prosess som varte helt til 1949 da Vestfoldbanen ble ombygget til normalspor. Noen smalsporbaner ble aldri ombygget, men nedlagt i stedet.
Ettersom ombyggingen til normalt spor skred fram, flyttet også sporbruddstasjonene seg. Rørosbanen, Norges første stambane, var opprinnelig smalsporet på hele strekningen Hamar – Trondheim. Hvordan sporbruddstasjonene for Rørosbanen endret seg over tid viser noe av kompleksiteten ved denne gradvise overgangen mellom to sporvidder:
I tabellen inngår to strekninger som en periode var 3-skinnet, Hamar-Rena og Trondheim-Støren. Dette var midlertidige ordninger som ble innført dels fordi man ikke hadde nok rullende materiell med normal sporvidde til å overta trafikken med en gang, dels fordi man kunne utnytte fleksibiliteten i om mulig å kunne framføre godsvogner helt fram til bestemmelsesstasjonen i stedet for dyr omlasting. Som et eksempel kunne en godsvogn i 1919-1921 som skulle til Løten fra Oslo framføres normalsporet hele veien, eller den kunne framføres smalsporet fra Trondheim. De fleste 3-skinnestrekningene var operative under eller rett etter en av verdenskrigene, perioder med knapphet på tilgang på nytt rullende materiell. Tabellen nedenfor viser samtlige 3-skinnestrekninger på hovedlinje ved statsbanene. (Det antagelig første 3-skinnesporet var mellom Vippetangen på Havnebanen og industrisidesporene til Thune og Skabo ved Skøyen, som kom i 1907 (Vippetangen-Vestbanestasjonen) og 1913 (Vestbanestasjonen-Thune/Skabo), og varte til 1920.)
Thamshavnbanen ble bygd om til 3-skinnespor av den tyske okkupasjonsmakten i 1944–45. Den tredje skinnen ble fjernet etter frigjøringen i 1945 og banen bygget tilbake til smalspor.
Teknisk utførelse
For at kombinert spor skal kunne utføres med tre skinner, må forskjellen mellom sporviddene være minst like bred som skinnens fot, ellers vil det ikke være plass for festeanordninger (bolter, spikre og lignende). Av den grunn kan normalspor (1 435 mm, 4' 81/2") og indiske spor (1 676 mm, 5' 6") godt kombineres uten problemer, mens normalspor og spor med sporvidde på 1 600 mm (irsk sporvidde) også kan kombineres, dog med lettere skinner som har smalt fotfeste. Denne kombinasjonen finnes blant annet i Victoria i Australia. På den andre siden ligger meterspor (1 000 mm, 3' 33/8") og kappspor (1 067 mm, 3' 6"), som finnes i Afrika, for nært hverandre til å kunne utføres som 3-skinnespor. Det samme gjelder kombinasjonen av 1 000 mm og 914 mm (vanlig i Sør-Amerika) og kombinasjonen av 1 435 mm og 1 524 mm (5'). Den sistnevnte kombinasjonen er av spesiell historisk interesse, ettersom en av de viktigste grunnene til at sporvidde på 1 520 mm ble innført i Russland var å stoppe vestlige tog i å bruke russisk jernbane under en invasjon. Det var av strategisk betydning under andre verdenskrig.
Dersom det er umulig å utføre et kombinert spor som 3-skinnespor (f.eks. mellom 1 435 mm og 1 524 mm), må det brukes 4-skinnespor.
Afrika
Sporvidde på 1 067 mm og 1 000 mm er vanlig i Afrika, og ligger for nær hverandre til å utføres som 3-skinnespor, så det må utføres som 4-skinnespor i stedet. Med litt forsiktighet og små ekstrakostnader kan jernbanesvillene for denne sammenstillingen av kombinert spor lages for å støtte tre sporvidder, inkludert normalspor (1 435 mm).
Trafikken på jernbanenettet i Afrika er vanskeliggjort av de mange ulike sporviddene som møtes ved landegrensene.
En fordel med 4-skinnespor er at de fire skinnene kan kombineres for å gi noe av den større styrken som ett par skinner med dobbelt så stor vekt har. Dette gjør at eldre skinner kan brukes om igjen, i stedet for å bli vraket eller brukt som dårlige sikkerhetsgjerder.
Forslag
2004 Den 12. oktober 2004 ble det kunngjort et forslag om å bygge en elektrifisert bane som vil forbinde Kenya, Uganda og Sør-Sudan. Selv om Kenya og Uganda bruker sporvidden 1 000 mm og Sudan bruker 1 067 mm, foreslår dette foreslaget å bruke normalspor (1 435 mm). Heldigvis kan alle sporviddene støttes av de samme svillene beskrevet ovenfor.
Afghanistan og andre land
En sville for tre nærliggende sporvidder kan lages med fem skinner. Siden gapet mellom skinnene er temmelig stor, er sporveksler som deler sporviddene praktiske.
Omlegging av sporvidde
De nevnte komplikasjonene og vanskelighetene viser hvor viktig det er å forsikre seg om at jernbanespor er standardiserte fra første stund, dersom det er mulig. Dersom en jernbaneoperatør prøver å konvertere fra en sporvidde til en annen, kan det løses ved å ha en strekning med kombinert spor (dette har ofte vært praktisert i det siste).
Det kan også hende at banevollen må gjøres bredere. Broer og viadukter kan også være for smale eller lave. Dette kan koste mye og vil medføre stenging av banen i et år eller to.
Under omleggingen av Melbourne-Adelaide-banen i Australia fra 1 600 mm til 1 435 mm var det ikke mulig å anvende kombinert spor med tunge skinner fordi skinnenes feste i bakken var for bred. En spesialtilpasset sville måtte anlegges under omleggingen, som tok to uker. I Adelaides storbyområde blir nå bredsporede tresviller erstattet med spesialtilpassede betongsviller. Den 5. juni 2008 kunngjorde myndighetene i Sør-Australia at jernbanenettverket i storbyområdet skulle konverteres til normalspor innen 2012.
Baner med kombinert spor på Java ble omlagt fra normalspor til kappspor (1 067 mm) under det japanske styret i 1942-43. Omlegging skjedde bare på den relativt korte hovedbanen Brumbung-Kedungjati-Gundih og sidelinjen Kedungjati-Ambarawa, siden resten av linjen allerede hadde kombinert spor (noen strekninger har nylig blitt omlagt).
Kombinert spor i verden
I Storbritannia hadde Great Western Railway bredspor (2 140 mm) til å begynne med. Etter «krigen om sporvidder» midt på 1800-tallet ble det bestemt å omlegge hele banen. Dette var fullført i 1892. Siden man i dette tilfellet sporet om fra en bred sporvidde til en smalere, kunne 3-skinnespor enkelt innføres ved at det "nye" skinnen ble lagt mellom de to opprinnelige for bredsporet. Metropolitan Railway, en del av Londons undergrunnsbane, ble åpnet som 3-skinnesporet bane. Dagens tredje og fjerde skinne er for strømforsyning, og er ikke kombinert spor.
I Irland ble kombinert spor ikke brukt ved omleggingen av Ulster Railway (UR). Da banens dobbeltspor ble omlagt fra 1 880 mm til den nye irske standarden på 1 600 mm, ble arbeidet utført i to faser. Dublin & Drogheda Railway (D&DR) ble i mellomtiden omlagt fra 1 575 mm, som lå for nær den nye irske standarden til å kunne tillatte bruk av kombinert spor. Kombinert spor ble brukt av havnevesenet I Londonderry i et på-gate-nettverk for å frakte gods mellom byens fire stasjoner på en av sporviddene (to 914 mm-spor og to 1 600 mm-spor).
I Italia blir kombinert spor (1 435 mm/950 mm) brukt på Potenza-Avigliano Lucania-banen. I Frankrike er Chemin de Fer de la Baie de Somme er kombinertsporet med fireskinnespor (1 435 mm/1 000mm) mellom Noyelles-sur-Mer og Saint-Valery-sur-Somme.
I Vest-Australia er det en dobbeltsporet hovedbane med kombinert sporvidde (1 067 mm/1 435 mm) fra East Perth til Northam, en strekning på rundt 120 km. Kombinert spor er også brukt fra trekanten i Woodbridge til Cockburn stasjon, og deretter til Kwinana på det ene sidesporet og til North Fremantle på det andre.
I Brisbane i Australia finnes det kortere strekninger med kombinert spor (1 067 mm/1 435 mm) mellom godsterminalen i Acacia Ridge og havnen i Brisbane, åpen for godstog. En kombinertsporet bane tar av ved Park Road stasjon og går langs den elektrifiserte og smalsporede forstadsbanen Citytrain over Merivalebroen og inn på plattform 1 på Roma Street stasjon. Dette sporet trafikkeres av de normalsporede langdistansetogene CountryLink XPT som kjører til Sydney.
I Belgia var noen strekninger av sporveisnettverket i Brussel kombinert spor (1 000 mm/1 435 mm) for forstadsbaner og bytrikker. Metersporet ble etter hvert erstattet med normalspor. I Stuttgart i Tyskland var trikkelinjene tidligere metersporet. I 1970 ble det besluttet å konvertere trikkenettverket til et moderne system av forstadsbaner og omlegge sporet til normalspor for å øke kapasiteten. Tunneler i indre by erstattet tidligere gatenivåseksjoner i travle gater og disse var egnet for normalsporede sporvogner. Etter at omleggingen begynte i 1981 med ferdigstillingen av de tre første Klasse DT-8 Stadtbahn-vognene ble det anlagt kombinert spor (1 435 mm/1 000 mm) i tunneler og alle andre strekninger som ble brukt av flere linjer. På denne måten kunne både trikker av gammel type og nye Stadtbahn-vogner kjøre på disse strekningene, mens linjene ble omlagt en etter en over de neste tiårene. I 2006 ble omleggingen av linje 15 (den siste linjen) satt igang og i 2008 ble arbeidet avsluttet, selv om noen strekninger vil beholde kombinert spor i ubestemt tid for trikkemuseets tjeneste i Stuttgart. Museet opererer noen gamle metersporede trikker i helger og ved spesielle anledninger.
I Sveits blir treskinnespor (1 435 mm/1 000 mm) brukt på stasjonene Luzern og Interlaken i begge endene av Brünigbahn, og på RhB mellom Chur og Domat Ems i tillegg til noen andre steder.
I Japan brukes kombinert spor når de normalsporede Shinkansen-linjene går sammen med det smalsporede nettverket (1 067 mm), som er nasjonal standard. F.eks. ble en delstrekning av Ōubanen en del av Akita Shinkansen ved at den ble omlagt til kombinert spor.
I Nederlandsk Østindia (senere Indonesia) ble kombinert spor anlagt mellom Yogyakarta og Solo i 1899. Banen var eid av Nederlandsch-Indische Spoorweg Maatschappij, et privat selskap som bygget den normalsporede (1 435 mm) banen i 1867. Den tredje skinnen ble anlagt for å gjøre det mulig for passasjerer og gods som kom på den smalsporede (1 067 mm) statsbanen (ned. Staatsspoorweg) å opprettholde en direkte forbindelse uten togbytte i begge byer. Senere ble et separat par av spor anlagt på regjeringens regning, slik at banen kunne øke kapasiteten og hastigheten.
En kort strekning med kombinert spor (1 067 mm/750 mm) fantes også på Nord-Sumatra, på en sidelinje av Delibanen og Aceh-sporveien. Denne banen eksisterte frem til 1970-årene.
I Vietnam er det kombinert spor (1 000 mm/1 435 mm) mellom Hanoi og den kinesiske grensen. I Sverige og Finland er det 2 km med kombinert spor (1 435 mm/1 524 mm) mellom Haparanda og Torneå. Dette sporet ligger på broer ved grensen. Ved hver ende av den kombinertsporede strekningen er det terminaler med normalspor og finsk sporvidde hvor det er mulig å omlaste. Fireskinnespor brukes fordi sporviddene ligger nær hverandre. Broens struktur må være bredere enn normalt med kombinert spor. I terminalen i Torneå finnes det en sporviddeveksler.
I Los Angeles opererte begge de nå nedlagte Los Angeles Railway (1 067 mm) og Pacific Electric Railway (1 435 mm) på kombinert spor i enkelte downtown-gater.
I Spania er det kombinert spor på AVE-linjen fra Zaragoza til Huesca, som kan brukes av både høyhastighetstog (1 435 mm) og ordinære spanske tog (1 668 mm).
To kombinert spor
I Australia ble den nye jernbanelinjen mellom Perth og Northam planlagt i 1960-årene. Den forbedrede justeringen var opprinnelig ment for å separere parallellgående normalspor og smalspor, med møtestasjoner i intervaller. Imidlertid ville kapasiteten til denne banen ha vært dårlig. Ved å innføre dobbeltsporet kombinert spor langs hele linjen, ble banekapasiteten økt i stort omfang bare på kostnad av ekstra utgifter for en tredje skinne, som trengtes for en jernbane med kombinert sporvidde.
Kombinert spor med tre sporvidder
Det finnes noen tilfeller av jernbanestasjoner hvor sporbrudd har oppstått som følge av at kombinert spor med tre sporvidder har møtt/møter hverandre.
Siden disse eksemplene på steder med tre sporvidder i samme spor hovedsakelig var godsterminaler som lå ved havner hvor trafikk opererte ved lavere hastigheter, kunne bybaner brukes for å tette avstanden mellom skinnene dersom det var nødvendig. Hovedbanedrift ved høye hastigheter er derimot en annen sak.
Hengebroen ved Niagarafallene var opprinnelig bygget for å føre tre ulike sporvidder.
I National Railway Museum (Port Adelaide) i Adelaide finnes det utstilte spor med de tre sporviddene som den australske hovedbanen har, samt en turistbane med en sporvidde på kun 457 mm.
Ulykker
Den 9. september 2004 fant det sted en ulykke på en sporveksel i den tsjekkiske byen Jindřichův Hradec hvor det kombinerte sporet deler seg i hver sin sporvidde. Et Junák ekspresstog fra Plzeň til Brno sporet av her på grunn av en signalgivers feil. Han byttet sporvekslens stilling til den smalsporede sporvidden til tross for at ekspresstoget brukte normalspor. Bare føreren av ekspresstoget ble lettere skadet.
I Vest-Australia registrerer signalsystemet sporvidden til tog som nærmer seg og gir stoppsignal dersom sporvekslen er innstilt på feil sporvidde.
Problemer med kombinert spor
Sporveksler på kombinert spor som gjør at begge sporviddene kan skifte spor, er ganske kompliserte med flere bevegende deler enn sporveksler på konvensjonell jernbane. De kan kun passeres ved lave hastigheter. Hvis disse sporvekslene blir drevet og overvåket elektronisk kan deres pålitelighet derimot være høy.