cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Somalias historie
Antikken
Somalia hadde en sofistikert sivilisasjon i oldtiden som en gang blomstret på den somaliske halvøya. Pyramidestrukturer, graver, byer i ruiner og steinmurer som Wargaademuren som omkranset en stor bosetning er bevis på dette. Funn ved arkeologiske utgravninger i Somalia har vist at denne sivilisasjonen fra oldtiden hadde et gammelt skriftsystem som ennå ikke er blitt tydet. Sivilisasjonen hadde en lukrativ handel med oldtidens Egypt og den mykenske kultur i oldtidens Hellas siden minst 1000-tallet f.Kr., noe som støtter synet at Somalia var oldtidens kongedømmet Punt, som finnes referert til i egyptiske skrifter. Puntiene «handlet ikke bare i deres egne produkter av røkelse, elfenben og krøtter med korte horn, men også i varer i fra andre naboregioner, inkludert gull, elfenben og dyreskinn.» I henhold til tempelrelieffer ved Deir el-Bahari var landet Punt på den tid styrt av kong Parahu og dronning Ati.
Oldtidens somalier domestiserte kamelen en gang mellom 2000- og 1000-tallet f.Kr., og derfra spredte den seg til oldtidens Egypt og til nordlige Afrika. I antikken utviklet bystatene Mossylon, Opone, Malao, Mundus og Tabae i Somalia en lukrativ handelsnettverk som knyttet handelsfolk fra Fønikia, ptolemeerdynastiets Egypt, Hellas, partiske Persia, kongedømmet Saba, Nabataea og Romerriket. De benyttet et somalisk oldtidssjøskip kjent som beden for å frakte sin last.
Etter at romerne hadde erobret Nabataea og den romerske marinen etablerte seg ved Aden i Jemen for å hindre piratvirksomhet, ble arabiske og somaliske handelsmenn enige om å nekte indiske handelsskip å handle med de frie havnene på Den arabiske halvøya for å beskytte sine interesser i den meget innbringende handelen mellom Rødehavet og Middelhavet. Imidlertid fortsatte indiske handelsmenn å gjøre handel i havnebyene på den somaliske halvøya der romerne ikke hadde innflytelse.
Indiske handelsmenn har i århundrer ført store mengder av kanel fra Sri Lanka og Indonesia til Somalia og Arabia. Dette var etter sigende den største hemmeligheten til arabiske og somaliske handelsmenn i deres handel med den romerske og greske verden. Romerne og grekerne trodde at kilden for kanel var i Somalia, men i virkeligheten ble den fraktet dit av indiske skip. Via den hemmelige avtalen mellom somaliere og arabere ble også kanel eksportert til langt høyere priser til Nord-Afrika, Midtøsten og Europa, noe som gjorde kanelhandelen meget inntektsinnbringende, særlig for somaliere.
Islams fødsel og middelalderen
Islams historie på Afrikas horn er like gammel som religionen selv. Tidlig forfulgte muslimer flyktet til havnebyen Zeila i det etiopiske kongedømmet Aksum, men som i dag tilhører Somalia, for å søke beskyttelse fra Qureishstammen (Muhammeds stamme) ved hoffet til kongen av Aksum. Noen av muslimene som fikk beskyttelse skal etter sigende ha bosatt seg i flere deler av Afrikas horn for å spre islam.
Muslimenes seier over Quraysh på 600-tallet hadde en betydelig virkning på Somalias handelsmenn og sjøfolk da deres arabiske handelspartnere på den tid alle hadde konvertert til islam, og de store handelsrutene i Middelhavet og Rødehavet kom inn under herredømmet til det muslimske kalifatet. Via handel spredte islam seg i den somaliske befolkningen i kystbyene, og ustabiliteten på Den arabiske halvøya førte til ytterligere utvandring av arabiske familier til kysten av Somalia, noe som økte andelen av muslimer på den somaliske halvøya.
Byen Mogadishu ble sentrum for islam på den østafrikanske kysten, og somaliske handelsmenn etablerte en koloni i Mosambik for skaffe seg gull fra gruvene til Munhumutapaimperiet i Sofala. I nordlige Somalia var Adal i dets tidligste faser et liten handelssamfunn som ble etablert av nykonverterte muslimer fra Afrikas horn, og som var hovedsakelig av somalisk opprinnelse, i henhold til arabiske og somaliske krøniker.
Århundret mellom 1150 og 1250 markerte en avgjørende vendepunkt for islams rolle i somalisk historie. Yaqut al-Hamawi og senere Ibn Said noterte at berbere (= somaliere) var en voksende muslimsk nasjon i løpet av denne tiden. Adalsulfatet var nå sentrum for et kommersielt rike som strakte seg fra Kapp Gardafai til kongedømmet Hadiya i Etiopia. Adal kom deretter inn under innflytelsen av det ekspanderende sulfatet Ifat på Afrikas horn, og blomstret under dets beskyttelse.
Hovedstaden i Ifat var Zeila, nord i dagens Somalia, og derfra marsjerte hæren til Ifatsulfatet for å erobre oldtidsriket Shoa i 1270. Denne erobringen tente en rivalisering for overherredømme mellom de kristne salomoiske keiserne i Etiopia og det muslimske Ifatsulfatet som førte til flere ødeleggende kriger. Ifatsulfatet gjennomførte flere raske krigstokt inn i Etiopia som presenterte en vanskelig utfordring for den etiopiske keiseren, og det var ikke før sultanen ble forfulgt dypt inn i Adals område at etiopierne endelig fikk løst problemet. Etter et stort slag mellom Etiopia og Ifatsulfatet ble sistnevntes hær beseiret. Sultanen flyktet tilbake til Zeila, men han ble forfulgt av etiopierne som beleiret byen. Her ble sultanen drept. Sultanens familie fikk tilflukt hos kongen av Jemen hvor hans sønner planla hevn over Etiopia.
I løpet av ajurraanernes tidsalder, sultanatene og republikkene blomstret de somaliske byene Marka, Mogadishu, Barawa, Hobyo og deres respektive havner og gjennom en lønnsom og omfattende utenlandshandel med skip som seilte fra Arabia, India, Venezia, Persia, Egypt, Portugal og så langt unna som Kina. Portugiseren Vasco da Gama, som passerte Mogadishu på 1400-tallet, rapporterte at det var en stor by med hus på flere etasjer og store palasser i byens sentrum, foruten flere moskeer med sylindriske minareter.
På 1500-tallet skrev Duarte Barbosa, en portugisisk skribent, at mange skip fra kongedømmet Cambay i dagens India seilte til Mogadishu med klede og krydder og i retur tok gull, voks og elfenben. Barbosa framhevet også overfloden av kjøtt, hvete, bygg, hester og frukt på markedene som genererte store rikdommer for handelsmennene. Mogadishu var sentrum for den driftige tekstilindustrien kjent som toob benadir, spesialisert for markedene i Egypt, og andre steder, sammen med Marka og Barawa, også tjente som transittstopp for swahiliske handelsfolk fra Mombasa og Malindi, og for gullhandelen fra øya Kilwa. Jødiske handelsfolk fra Hormuzstredet fraktet indiske tekstiler og frukt til Somalias kyster og byttet til seg korn og trevirke.
Før Koloni-tiden
På 600-tallet etablerer arabiske stammer sultanatet Adel på kysten av Aden. Dette var til 1500-tallet, da sultanatet går i oppløsning i flere mindre stater.
Gimpville
Gimpville as er et norsk produksjonsselskap og etterarbeidshus for 3D-grafikk og visuelle spesialeffekter (VFX) til TV-, reklame- og spillefilmer.
Somalias historie
Islamistene på offensiven (våren 2006–)
Ultimo Februar 2006 – Åtte somaliske kommandanter, fem av disse er ministere, danner «Anti-Terrorism Alliance» for å håndtere en voksende islamist-styrke. Kamper bryter ut.
Gimpville
Foretaket ble startet i 2002 av studenter fra Idefagskolen i Tønsberg. Aksjeselskapet er et resultat av en sammenslåing mellom selskapene Gimpville og Voodoo. Selskapet eies med like store andeler av seks av de ansatte, deriblant daglig leder Torgeir Sanders. Gimpville har studio ved Egertorget i Oslo.
Somalias historie
Islamistene på offensiven (våren 2006–)
26. februar – Det midlertidige nasjonalforsamlingen møtes i Somalia, for første gang siden det ble etablert i Kenya i 2004. Mange kommandanter, i opposisjon til president Abdullahi Yusuf, møter ikke.
Gimpville
Gimpville har blant annet arbeidet med animasjonsfilmene om Den lille redningsskøyta Elias, laget flere av effektene i storfilmen Max Manus (2008), i familiefilmen Julenatt i Blåfjell (2009) og i katastrofefilmene Bølgen (2015) og Skjelvet (2018). Selskapet har også levert visuelle effekter til reklamefilmer. I samarbeid med Try reklamebyrå har Gimpville arbeidet med mer enn 20 reklamefilmer. Gimpville fikk internasjonal oppmerksomhet for trollfigurene i tulledokumentaren Trolljegeren (2010).
Somalias historie
Islamistene på offensiven (våren 2006–)
21. mars–23. mars – Harde kamper bryter ut i Mogadishu, mellom regionale krigsherrer og de islamistiske gruppene. Minst 60 omkommer i løpet av to dager.
4. mai – President Yusuf anklager USA for å støtte de sekulære krigsherrene mot islamistene. USA svarer at de vil støtte de som hindrer «terrorister» i å komme til Somalia. Andre ubekreftede rapporter, gjengitt av Global research, hevder også at USA støtter sekulære styrker i kampene.
11. mai – Hundrevis av sivile flyktet fra hjemmene sine i Mogadishu, etter kamper mellom de sekulære og islamittiske styrkene.
2. juni – Tusenvis av tilhengere av den islamittiske «Islamic Courts Union» protester mot amerikansk innblanding i en demonstrasjon i Mogadishu.
4. juni – Styrker fra «Islamic Courts Union» erobrer byen Balad, en viktig by like utenfor Mogadishu. Byen erobres fra en av de skulære krigsherrene.
5. juni – Sheik Sharif Sheik Ahmed, lederen for «Islamic Courts Union», hevdet 5. juni 2006, at hans styrker har nedkjempet alliansen med krigsherrer som har forsøkt å få kontroll i Mogadishu. Barud, som er Mogadishus øverste religiøse leder, ber somalierne «knuse» all motstand mot at landet skal styres etter retningslinjene i sharia. I dag har Mogadishu 11 domstoler som arbeider i henhold til den strenge muslimske straffeloven. Ahmed sier også: «We want to restore peace and stability to Mogadishu. We are ready to talk to anybody and any group for the interest of the people».
26. juni – Sheik Hassan Dahir Aweys blir utnevnt som Somalia sin nye leder av Parlamentet i regionene kontrollert av «Islamic Courts Union». Aweys er etterlyst av USA for terrorisme.
14. juli – De islamittiske styrkene begynner å konsolidere sin kontroll ved å samle inn våpen fra de nedkjempede styrkene til krigsherrene i Mogadishu.
Polygon
En polygon eller mangekant er i geometri en plan lukket kurve, sammensatt av et endelig antall rette linjesegment. Også figuren eller området innenfor kurva omtales som en polygon. En trekant og en firkant er begge eksempler på polygoner. Noen polygoner har fått egne navn, som pentagrammet. Dette er eksempel på en regulær mangekant.
Linjesegmentene i en polygon møtes i et hjørne, og vanligvis krever en at vinkelen mellom to møtende linjesegment er ulik 180 grader. Linjesegmentene kalles sidekanter eller kanter i polygonen. En linje som går mellom to punkter i mangekanten, men som ikke er en del av mangekanten, kalles en diagonal.
En enkel polygon er en polygon der sidekantene ikke skjærer hverandre. Ofte defineres en polygon til å være ensbetydende med «enkel polygon». I en enkel polygon er antall hjørner lik antall sidekanter. Polygoner kan klassifiseres etter antall sidekanter.
I analytisk geometri kan en definere en polygon ved å gi koordinatene til alle hjørnene.
Ordet «polygon» har opphav i det greske πολύς (polús) «mange» og γωνία (gōnía) «vinkel». Istedenfor å uttrykke at figuren har mange kanter, så sier «polygon» at figuren har mange vinkler eller hjørner. Da antall kanter er likt med antall hjørner, er en n-gon det samme som en n-kant. Derfor brukes for eksempel ofte betegnelsene femkant og pentagon om hverandre hvor penta kommer fra det greske ordet for fem. Av samme grunn kunne derfor også en trekant bli kalt for en trigon. Dette har overlevd i ordet trigonometri. Likedan ville en firkant kunne kalles en tetragon.
Armstrong Siddeley
Armstrong Siddeley var et britisk selskap som opererte i den første halvdelen av det 20. århundre. Selskapet hadde to grener: biler, Armstrong Siddeley Motors Ltd, og flymotorer og flymaskiner, via Sir W G Armstrong Whitworth Company. Selskapet ble stiftet som et resultat av sammenslåingen av de to Coventry-baserte selskapene Armstrong-Whitworth og Siddeley-Deasy i 1919.
Polygon
En digon er en polygon med to hjørner og er derfor en tokant. I euklidsk geometri består den av to sammenfallende linjestykker og er derfor uinteressant. Det er den derimot ikke i sfærisk geometri hvor den vanligvis omtales som en sfærisk tokant.
For polygoner med n = 3 og 4 benyttes også navn med latinsk opphav. En trekant omtales da som et triangel, mens en firkant kan kalles et kvadrangel  hvor angel-endelsen refererer til antall hjørner.
Armstrong Siddeley
Historie
Siddeley Autocars ble stiftet av John Davenport Siddeley i Coventry, England i 1902. Produktene var basert på Peugeot, og Siddeley-bilene var hovedsakelig bygget opp av Peugeot-deler med engelske karosserier. Selskapet slo seg sammen med Wolseley i 1905, og bygget biler under merkenavnet Wolseley-Siddeley. Bilene ble blant annet brukt av dronning Alexandra og hertugen av York, den senere Kong Edward VII.
Polygon
Andre typer klassifikasjon
En polygon er konveks dersom en vilkårlig rett linje gjennom polygonen skjærer sidekantene i kun to punkt. Dette er ekvivalent med at alle vinklene mellom sidekantene er mindre enn 180 grader. En polygon som ikke er konveks er ikke-konveks.
En enkelt polygon er en polygon der ingen av sidekantene skjærer hverandre. En konveks polygon er alltid enkelt.
Armstrong Siddeley
Historie
I 1919 ble Siddeley-Deasy kjøpt opp av Sir W.G. Armstrong Whitworth & Company, og Armstrong Siddeley Motors ble det nye navnet. Samtidig ble flyproduksjonen lagt under selskapet Sir W G Armstrong Whitworth Aircraft Company.
Polygon
Andre typer klassifikasjon
En konkav polygon er en enkel polygon som ikke er konveks.
En polygon er syklisk dersom alle hjørnene ligger på en felles sirkel. I en likesidet polygon er alle sidekantene like lange. En regulær polygon er en likesidet, syklisk polygon.
Armstrong Siddeley
Historie
Selskapene produserte biler og senere flymotorer frem til 1960. J.D. Siddeley pensjonerte seg da Armstrong Whitworth ble en del av Hawker Siddeley Aircraft i 1936, men Armstrong Siddeley forble et eget merkenavn under Hawker Siddeley frem til selskapet fusjonerte med Bristol Aero Engines til Bristol Siddeley. Bristol Siddeley og Rolls-Royce fusjonerte i 1966.
Polygon
Diagonaler
da man må dele på to for å unngå å telle samme diagonal dobbelt opp. For eksempel, for en enkel 12-kant er antallet diagonaler 12⋅(12 - 3)/2 = 108/2 = 54.
Antall måter et konvekst polygon med n + 2 kanter kan deles opp i n trekanter ved hjelp av ikke-kryssende diagonaler er gitt ved Catalan-tallet ''Cn.
Vinkler
I hvert hjørne møtes to sidekanter. De skjærer hverandre under en vinkel som på innsiden av polygonen kalles den indre vinkelen βi. Den supplementære vinkelen γi  = 180° - βi  kalles den ytre vinkelen. I polygoner som ikke er konvekse, kan noen av de indre vinklene være større en 180°.
Man kan beregne summen av de indre vinklene i en n-kant ved å dele den opp i trekanter. Ved å trekke alle n - 3 diagonalene fra et hjørne, deles den opp i n - 2 trekanter. Da summen av de indre vinklene for hver av dem er 180°, betyr det at
I en firkant er derfor summen av de indre vinklene like 360°. I en regulær mangekant er alle indre vinkler like store og lik med (1 - 2/n)⋅180°. De indre vinklene i en likesidet trekant er derfor alle lik med 60°. Når antall sidekanter n derimot blir veldig stort, vil den indre vinkelen i en regulær mangekant nærme seg 180°.
Mens summen av indre vinkler i en polygon øker med antall sider, er summen av de ytre vinklene i en vilkårlig,enkel polygon konstant og lik med 360°. Det følger direkte fra definisjonen,
Dette resultatet kan geometrisk forstås ved at summen representerer alle dreiningene av sidekantene i polygonen når man går fra et hjørne og rundt den tilbake til samme punkt. Summen er derfor en fullstendig rotasjon, det vil si 360°. Dette gjelder både for konvekse og ikke-konvekse polygoner. I en regulær mangekant er derfor hver ytre vinkel lik med 360°/n.
Areal
Arealet A av en enkel n-kant kan beregnes ved å dele den opp i trekanter og summere arealene til hver av dem. Hvis en slik trekant er gitt ved hjørnene P1 = (x1,y1), P2 = (x2,y2), og P3 = (x3,y3), så følger arealet av trekanten fra formelen
Er punktene ordnet mot klokkeretningen, blir arealet positivt.
En firkant definert ved hjørnene P1, P2, P3 og P4 kan nå betraktes som bestående av trekantene P1P2P3 og P1P3P4. Tilsammen har disse to trekantene arealet
Man ser at bidragene fra den felles siden P1P3 i de to trekantene har falt bort.
Dette gjør det nå mulig å finne formelen for arealet til en vilkårlig n-kant ved å betrakte den som sammensatt av en polygon med n - 1 sider pluss en trekant med hjørne Pn og en delt side P1Pn-1. Den kan skrives som
hvor xn+1 = x1 og yn+1 = y1. Igjen kansellerer bidraget fra siden P1Pn-1 ut i summen. Den opprinnelige utledningen av formelen går tilbake til den tyske matematiker Carl Friedrich Gauss.
Som et eksempel kan man betrakte femkanten gitt ved hjørnene (3,4), (5,11), (12,8), (9,5), and (5,6). Den er enkel da ingen sider skjærer hverandre, men den er ikke konveks. Den har arealet A = (1/2)×(3⋅11 - 4⋅5 + 5⋅8 - 11⋅12 + 12⋅5 - 8⋅9 + 9⋅6 - 5⋅5 + 5⋅4 - 6⋅4) = 60/2 = 30.
Tyngdepunkt
I en enkel polygon er koordinatene til tyngdepunktet gitt ved formelen
Giuseppe Tornatore
Giuseppe Tornatore (født 27. mai 1956 i Bagheria, Sicilia) er en italiensk regissør.
Bakgrunn og arbeid
Giuseppe Tornatore vokste opp som sønn av en fagforeningsleder, og ble tidlig dratt mot venstresida i politikken.
Tornatore startet som fotograf, men gikk over til å lage dokumentarfilmer for den italienske TV-kanalen Raitre. I 1982 vant han prisen for beste dokumentarfilm under Filmfestivalen i Salerno med Le minoranze etniche in Sicilia («Etniske minoriteter på Sicilia»). I 1986 regisserte han sin første spillefilm, Mafiaprofessoren, som handlet om en mafialeder. Hans neste film var Cinema Paradiso, som blant annet vant Oscar og Golden Globe for beste utenlandske film, og juryprisen under filmfestivalen i Cannes. Filmen var et testament og hyllest til den tidligere kinokulturen og folkelivet på Sicilia. Senere har han laget blant annet En ren formalitet, med Gérard Depardieu og Roman Polański, Malèna, med Monica Bellucci, og den episke filmen Baarìa.
Sant’Agostino
Sant'Agostino in Campo Marzio er en kirke og basilica minor i Roma, helliget den hellige Augustin, biskop av Hippo og kirkelærer. Kirken ligger ved Piazza di Sant'Agostino i Rione Sant'Eustachio, ikke langt fra torget Piazza Navona. Den er en av de første kirkene i Roma som ble bygd i den italienske renessansen, og den huser Madonna di Loreto som er et av Caravaggios mesterverk. Den nåværende bygningen ble grunnlagt av Guillaume d'Estouteville, erkebiskop av Rouen og embedsmann for paven.
Fasaden ble bygd i 1483 av Giacomo di Pietrasanta, av marmor tatt fra Colosseum. Den har en fin og enkel finish i en stil som tilhører den tidlige renessansen.
I tillegg til maleriet av Caravaggio har kirken også et verk av Guercino der han portretterer helgenene Augustin, Evangelisten Johannes og Hyeronimus. I kirken befinner også den berømte fresken av Profeten Jesaja av Raphael seg, og dessuten statuene Madonna col Bambino av Andrea Contucci og Madonna del Parto av Jacopo Sansovino, som regnes som en kilde til mirakler ifølge tradisjonen. Ifølge legenden ble denne statuen lagd ved at en antikk statue av Agrippina, der hun holder Nero i sine armer, ble omdannet.
Erkebiskop Olav Trondssons gravmæle
Graven til Norges erkebiskop Olav Trondsson av ætten Aspa fra Nordmøre, som døde under en reise til Roma, er i denne kirkem. Hans gravplate har inskripsjonen CUI DEDERAT SACRAM MERITO NORVEGIA SEDEM HIC TEGIT OLAVI FRIGIDVS OSSA LAPIS, som betyr «Olav, som Norge med rett hadde gitt den hellige stol. Her er hans ben lagt under den kalde stein». Under den latinske teksten står på nynorsk: «Under denne gravskrift kvilte fordum her i Sankt Augustins kyrkja nordmannen Olav Throndsson 24de erkebiskop i Nidaros 1459–1474 Det apostoliske sætes legatus i Noreg Ved hans lenge gløymde legstad sette landsmenner honom ein ny stein til minne i Herrens aar 1924»
Kirkens historie
Kirken San Trifone in Posterula med aner fra 700-tallet ble i 1287 overlatt til augustinerordenen av pave Honorius IV (1285–1287). I begynnelsen av 1300-tallet lot ordenen oppføre en ny kirke, helliget den hellige Augustin. Med tiden ble kirken ansett for liten, og kardinal Guillaume d'Estouteville, som var augustinernes beskydder, lot årene 1479–1483 bekoste bygget av en ny, betydelig større kirkebygning. [Inskripsjonen på fasadens frise lyder:
Kirken, som er oppført i renessansestil med et latinsk kors som grunnplan, be ombygd av Luigi Vanvitelli på 1750-tallet. Freskene i midtskipet, kuppelen og koret er utførte av Pietro Gagliardi på 1850-tallet. Unntaket er Rafaels freske Profeten Jesaja fra 1512 på tredje søyle på venstre hånd. Bestillere var Johann Goritz, humanist og apostolisk protonotar fra Luxembourg. Denne Goritz bestilte også Andrea Sansovinos skulptur Anna selvtredje fra 1512, som befinner srg nedenfor Rafaels freske.
Høyalteret
Fasadens innside har et alter innviet til Madonna del Parto, barnefødslenes skyddsmadonna, med en skulptur utført av Jacopo Sansovino i 1521.
Sidekapeller
Det første sidekapellet på høyre hånd er viet Katarina av Alexandria og har alterbildet Den hellige Katarina krones av to engler. Sidepanelene fremstiller de hellige Stefanos og Laurentius. Samtlige tre malerier er verk av Marcello Venusti. I det andre kapellet, innviet til Josef fra Nasaret, har Avanzino Nucci malt en kopi av Rafaels Madonna del velo. Det tredje kapellet, tregnet av Giovanni Battista Contini, er innviet Rita av Cascia; alterbildet er Giacinto Brandis Den hellige Ritas henrykkelse. I det fjerde kapellet, til apostelen Peter, er marmorskulpturen Kristus overlater himmelrikets nøkler til den hellige Peter, utført av Giovanni Battista Cassignola, og freskene Jomfru Marie himmelferd og Den uplettede unnfangelse av Giuseppe Vasconio. Det femte kapellet er inviet den korsfestede Kristus og har et trekrusifiks fra tidlige 1400-tall, som den hellige Filippo Neri bleide å be foran.
Ved inngangen til sakristiet har Francesco Moretti utført gravmonumentet over kardinal Enrico Noris, som var tittelinnehave fra 1695 til 1704. Kapellet i høyre tverrskep er dedisert til den hellige Augustin. Fire kolonner i svart marmor med hvite korintiske kapiteler flankerer Guercinos alterbilde Den hellige Augustin med de hellige Johannes Døperen og Paulus Eremiyten (1637). Utenfor kapellet, til venstre, kan man beskue gravmonumentet over kardinal Giuseppe Renato Imperiali, tregnet av Paolo Posi og med skulpturer av Pietro Bracci.
Kapellet til høyre for koret er viet Nikolaus av Tolentino. Altermaleriet forestillende tittelhelgenen er et verk av Tommaso Salini og takfreskene med scener fra den helliges liv er utførta av Giovanni Battista Ricci.
Det første kapellet på venstre hånd er dedisert Vår Frue av Loreto og huser Caravaggios maleri Madonna dei Pellegrini, utført 1603–1605. På et tydelig realistisk vis har Caravaggio avbildet to pilegrimer som besøker Jomfru Marias hus i Nasaret for å tilbe Jesusbarnet. Det andrr kapellet, viet Jomfru Marias mor Anna, ble dekorert mellom 1643 og 1649 under ledelse av Giovanni Lorenzo Bernini. Gravmonumentene over Angelo Pio og Baldassarre Pio ble tidligere attribuert til Andrea Bolgi. I neste kapell, det tredje, har Sebastiano Conca malt Kristus åpenbarer seg for den hellige Klara av Montefalco; Conca fremstiller hvordan den hellige Klara av Montefalco mottar Kristi pasjonsmerkene i sitt hjerte. Det fjerde kapellet, til jomfrumartyren Apollonia, har senrenessansemaleriet Den hellige Apollonia i fengsel, attribuert Girolamo Muziano. Det femte og siste kapellet til venstre er dedisert den spanske augustineren Juan de Sahagún og Giacinto Brandi har utfurt altermaleriet fra 1650, som avbilder den hellige.
Kapellet i venstre tverskip er viet augustinermunken og erkebiskopen Tomas av Villanova. I dette kapell, bestilt av Camillo Pamphili, samspiller arkitektur of skulptur i barokkens smak for scenografiske effekter. Den konkave alteroppsatsens skulpturgruppw forestiller helgeneb som utdeler almisser. Skulpturen ble påbegynt av Melchiorre Cafà og ble ferdigstilt etter hans død av Ercole Ferrata. Også sideveggene har skulpturer: Tomas av Villanova boter en besatt og Tomas av Villanova velsigner et barn, attribuert Andrea Bergondi.
Til venstre for koret er ytterligere to kapeller. Det nærmest koret er viet Monika, mor til Augustin. Her æres hennes relikvier. Hennes gravmonument har en liggende skulptur av Isaia da Pisa. Takfreskene av Giovanni Battista Ricci viser scener fra den hellige Monikas liv. Gottardi di Faenza har malt alterbildet Madonna della Consolazione med de hellige Augustin og Monika. Det andre kapellet er viet til de hellige Augustin og Guglielmo av Maleval; det gikk tidligere under navnet Sancta Sanctorum. Alteret prydes av bildet Jomfru Marie kroning og de hellige Augustin og Guglielmo, et verk av Giovanni Lanfranco. Han har også utført sideveggenes begge malerier Den hellige Augustin mediterer over Den helligea Treenighet og Den hellige Guglielmo helbredes av Jomfru Maria. Utenfor dette kapell er gravmonumentet over kardinal Lorenzo Imperiali av Domenico Guidi.
Tittelkirke
Sant'Agostino ble stiftet som tittelkirke av pave Sixtus V i 1587.
Høyfjellshårmygg
Høyfjellshårmygg (Bibio siebkei) er en art av mygg som tilhører familien hårmygg (Bibionidae). Denne arten kan overleve høyt til fjells der det er ganske lite vegetasjon, og finnes ikke lenger nede. Larvene lever trolig av lav. Arten har fått sitt latinske navn etter den norske entomologen Johan Heinrich Spalckhawer Siebke.
Utseende
En middelsstor (lengde 6–8 mm) hårmygg. Antennene har åtte eller ni ledd, vingene er melkehvite til svakt rødfargede. Begge kjønn har svart kropp. Hannen har forkroppen kledt med bare svarte hår, bakkroppen er hvithåret på siden. Lårene er svarte, legger og føtter brungule bortsett fra spissen av bakleggene, som er svart. Hunnen har svarte hofter, resten av beina er røde. Larvene er skittenhvite med mørkere hodekapsel.
Levevis
Denne arten lever mest høyt til fjells, selv om den kan påtreffes på lavheier ned til tregrensen. Lengst nord i Norge (Magerøya) finnes den ned til havnivå. Man kan ofte finne den på fjelltopper med svært lite vegetasjon, opptil 1700 meter over havet i Sør-Norge. Larvene lever i bakken der de trolig spiser mest lav. De bruker minst to år på utviklingen, lengst oppe sannsynligvis lengre tid. De voksne myggene flyr i juli – august, men er ofte i aktivitet bare en liten del av tiden på grunn av vind.
Utbredelse
Arten er holarktisk, det vil si at den forekommer både i den palearktiske sone og i Nord-Amerika. Den er den hårmyggarten som går lengst mot nord og er funnet både på Novaja Semlja og på Baffin Island. Den finnes i Alpene, i fjellene i Skandinavia, i Alaska og det nordlige Canada, og i Rocky Mountains sør til Colorado.
Saint-Girons (Ariège)
Saint-Girons er en kommune i departementet Ariège i regionen Occitanie sør i Frankrike. Saint-Girons er underprefektur i departementet.
Byen ligger midt i en dal mellom fjellene i nærheten av Pyreneene ved elven Salat og to andre elver som gjør at byen ser ut som et kors sett ovenfra.
Tour de France
Saint-Girons har flere ganger vært start- eller målby for etapper i sykkelrittet Tour de France. Byen var startby for 12. etappe i 1984, 15. etappe i 1988, 15. etappe i 1995 og for 14. etappe i 2003. Byen var målby for 8. etappe i 2009.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Saint-Girons (Ariège)
Jean-David Morvan
Jean-David Morvan (født 28. november 1969 i Reims, Marne i Frankrike) er en fransk tegneserieforfatter, som i perioden 2004–2008, sammen med blant annet José Luis Munuera hadde hovedansvaret for tegneserien Sprint.
Fylkesvei 5892
Fylkesveg 5892 går mellom Kalvatn og Viddal i Volda.
Europavei 39 mellom Fyrde og Eidsvatnet var tidligere del av fylkesvegen. Etter å ha blitt ombygd til stamvegsstandard ble den 22. september 2012 del av E39. Etter at Kvivsvegen ble åpnet var også den 2,7 km lange strekningen mellom Eidsvatnet og Kalvatn del av fylkesvegen, den ble senere omklassifisert til kommunal veg.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 41. Før Bjørke og Viddal ble overført til fra Ørsta til Volda var 2,5 km av veien i Volda og 14,04 km i Ørsta.
Ida og Lyra
Ida og Lyra var to radiosendere driftet av norske motstandsgrupper under andre verdenskrig i Altafjorden i Finnmark. Stasjonene ble drevet på oppdrag fra den britiske etterretningstjenesten Secret Intelligence Service (SIS). Lyra lå i en bolig ved Porsa kraftstasjon, mens Ida lå ved Alta lufthavn i en brakke som tilhørte vegvesenet.
Lyra
Sommeren 1942 hadde Finn Lied krysset grensen og tatt med seg senderen fra Sverige, og fått den godt gjemt. SIS-agenten Nils Hornæs hadde fått i oppdrag å plassere Lyra i nærheten av den tyske skipsflåten i Narvik. Tiden gikk og skipsflåten forflyttet seg nordover før Hornæs fant en egnet kanditat i området. Først på våren 1943 kom gjennombruddet da Hornæs kom i kontakt med Rolf Storvik, gjennom Emil Samuelsberg. Storvik var handelsmann, patriot og hadde deltatt i kampene i Narvik. I Storviks planer var også namdalingen Tryggve Duklæt involvert. De begge holdt til i Porsa, som lå midt mellom Hammerfest og Alta. Utsikten fra Porsa var Vargsundet, den nordlige utfartsåren til Altafjorden.
Avgjørelsen om å etablere senderen i Porsa ble tatt under et møte mellom Olav Ravn, Arne Ekeland og Nils Hornæs i starten av juni 1943, hjemme hos Eiliv Tofte i Lenvik. Det var enighet om at senderen måtte tas i bruk i nærheten av Alta så raskt som mulig, en avgjørelse som ble tatt uten kontakt med hverken Stockholm eller London. Det var bestemt at Tryggve Duklæt skulle være senderens telegrafist, på den tiden maskinmester ved Porsa kraftstasjon. Etter møtet ble senderen fraktet i en ryggsekk av Eiliv Tofte, som først syklet med sekken fra Lenvik til Liland og tok derfra en rutebuss inn til Harstad. Sjåføren på bussen var Klaus Voldstad, en godt betrodd kurer. Fra Harstad reiste Nils Hornæs med senderen via Tromsø og videre til Alta. Sammen med Emil Samuelsberg tok Hornæs lokalbåt fra Alta til Porsa. I tillegg til senderen hadde de med seg reservedeler, antennemateriell, prismekikkert, en Colt-pistol, kart over Altadistriktet og modeller av tyske krigsskip. Sammen med Storvik hadde Duklæt besluttet at senderen kunne installeres i hans bolig, ettersom signalene var for svake i Storviks pakkhus. Plasseringen av senderen innebar stor risiko, da ordføreren Rolf Arnt Nygaard, som var nazist og abwehr-agent bodde i naboleiligheten. Plasseringen av senderen ble derfort gjort ved å grave ut jordmasser for å lage et kjellerrom til senderen under gulvet til kjøkkeninngangen. Selve kjellerrommet ble kamuflert i bunnen av et klesskap, med en mekanisme som kunne utløse bunnen ved å vri på knaggene til skapet. Om natten fjernet de jordmassene de hadde gravd ut, og de plasserte en varmeovn nede i kjellerrommet for å holde senderen og apparatene tørre. Antennen til senderen skjulte de ved å legge den i takrennen. Det viste seg at denne løsningen ikke var god nok, og Duklæt byttet dermed ut en av lederne fra sin husvegg og ned til en stolpe ved veien på telefonlinjen med en antennelisse. Dette ga senderen særdeles gode forhold og Lyra hadde daglig kontakt med stasjonen i England.
Duklæt hadde lært morse da han seilte til sjøs før krigen; likevel brukte han ledig tid til å lære seg mer. Sammen med Nils Hornæs brukte Duklæt fem uker på terpingen. Lyra ble operativ 2. juli 1943, og de allierte hadde fra denne dato en sender tett på nazistenes flåtebase i Altafjorden. Duklæt rapporterte omkring 250 meldinger gjennom Lyra, og hadde hele Altafjorden som sitt arbeidsområde. Meldingene inneholdt redegjørelse av alt som var å se og høre av skipstrafikk, minefeltene, flåtestasjonen i Kåfjorden og andre interessante opplysninger i distriktet.
Ida
SIS-agenten Torstein Raaby hadde fått i oppgave å etablere og drive etteretningstjeneste om det som angikk Tirpitz. Etter å ha fått opplæring i England, kom han seg til Tromsø med åtte radiosett, der fem av dem ble gjemt for senere bruk. Fra Tromsø kom han seg først til Hammerfest, også til Alta med båt i slutten av september 1943. Til Alta hadde Raaby med seg kortbølgesenderen "Ida", og møtte sin gamle venn Karl Rasmussen som arbeidet i vegvesenet. Rasmussen skaffet Raaby jobb i vegvesenet og tilholdssted i ei brakke der kassakontoret lå. Senderen ble plassert under gulvet i brakka. I midten av oktober så alt ut til å være i orden, og Raaby forsøkte å få kontakt med stasjonen i England. På grunn av tekniske utfordringer kom Ida først på luften 11. november 1943, og kunne fra da rapportere direkte fra Elvebakken i Alta. Raaby ble stasjonens telegrafist, mens Rasmussen tok lederansvaret. Etter forbindelsen var i orden jobbet de med å verve medlemmer til gruppa, og fikk raskt engasjert Harry Pettersen som hovedkontakt i Kåfjord. Rasmussen vervet videre Jonas Kummeneje, som skulle holde oppsyn med skipene i Langfjorden, en sidefjord til Altafjorden. Etterhvert ble også Halvor Opgård engasjert; Opgård hadde kjempet i Alta bataljon mot tyskerne under kampene i Narvik. I Hammerfest hadde gruppen kontakt med Elias Østvik.
Innholdet i meldingene
Spesielt slagskipene «Tirpitz» og «Scharnhorst» var det viktig for London å holde oppsyn med. Det var så mange tyske skip i Altafjorden at Altaområdet var en av Europas største krigshavner under andre verdenskrig.
Tilstedeværelsen av skipene var en stor trussel for de allierte Murmansk-konvoiene som fraktet viktig krigsmateriell til russerne. Derfor var informasjonen fra agentene i Alta og Porsa uvurderlige for britene for å kunne ha kjennskap til skipenes bevegelser og for å kjenne til lokale forhold under bombing. Etterretningen av nazistenes aktivitet i Altafjorden, som ble rapportert fra Lyra, bidro til at «Tirpitz» ble skadet av britiske miniubåter under «Operasjon Source» 22. september 1943. I tillegg ble skipet «Scharnhorst» avskåret og senket utenfor Finnmarkskysten andre juledag 1943, etter rapporter fra både Ida og Lyra.
Gjennom vinteren 1944 rapporterte Ida og Lyra om fremdriften i reparasjonen av Tirpitz, etter skadene påført i «Operasjon Source». Moralen på krigsskipet var dårlig etter angrepet og senkingen av Scharnhorst. 10. januar rapporterte Lyra at en flåte på omtrent 30 meter med overbygg var tauet bort til Tirpitz. Hullene i bauen var blitt fylt med sement, men det oppstod lekkasje når kanonene var blitt avfyrt. 26. januar meldte Lyra at en fisker mente at der var en stor flytekran på vei til Tirpitz, og at fjorden var minelagt. Ti dager senere ble meldingen bekreftet, flytekranen var på plass og tyskerne var igang med å sveise en stor ståltank som muligens skulle brukes som pontong. I starten av februar fikk stasjonen i England en alarmerende rapport fra Lyra; tyske arbeidere mente at Tirpitz vil være kampdyktig igjen i mars. Det begynte nå å haste for å ta ut Tirpitz i et bombeangrep. Både Ida og Lyra rapporterte at skipet var kamuflert på sjøsiden. Skulle et bombeangrep fra hangarskip ha noen mening, var det nødvendig med hyppige rapporter fra begge senderne angående lokasjonen til skipet. Ida fulgte opp i starten av mars med informasjon om at Tirpitz fortsatt var for anker i sin kjente posisjon. Videre fulgte et nytt telegram en uke senere om at skipet antageligvis var klart og ville foreta seg en prøvetur. I midten av mars meldte Lyra at torpedobåter hadde fungert som minesveipere i Vargsundet utenfor Porsa. Dette hadde tidligere blitt gjort når det var ventet store krigsskip inn fjorden. Dagen etter ble meldingen fra Lyra bekreftet gjennom Enigma. I de neste dagene kom det en rekke hastemeldinger fra Ida i forbindelse med fartsprøvene Tirpitz foretok.
Et nytt angrep stod på trappene, og Ida og Lyra fikk den 1. april ordre om å sende hyppige værmeldinger. Fra 3. april var Ida aktiv hver time med værmeldinger direkte fra Altafjorden. Tirpitz ble angrepet i to bølger av til sammen 42 Barracudabombere og 51 jagere, i det som het "Operasjon Tungsten". Angrepet ble en alliert suksess og Ida meldte om at den lokale befolkningen var imponert over bombingen. Ingen sivile tap og fem hull på styrbord side ble telt. Ida fikk takkemeldinger fra England om innsatsen og perfekte værmeldinger. Samtidig var tyskerne rasende etter angrepet, og Raaby varslet England om at han etterhvert måtte legge ned Ida og emigrere. Tyskerne var blitt for nærgående.
Et skadet «Tirpitz» ble på våren 1944 slept til Tromsø for å fungere som et flytende fort. Senere ble det senket av et nytt bombeangrep 12. november 1944.
Agentnettverket rundt senderne
Da Hornæs og Samuelsberg overleverte senderen i Porsa, ble de sammen med Storvik enige om å etablere en postforbindelse mellom Alta-Narvik. Samuelsberg hadde gode forbindelser med skippere i Troms og Finnmark, som ble nyttig. Dermed hadde Lyra via lokalbåten "Brynilen" daglig postrute til Alta og Hammerfest for innhenting av informasjon og sending av post. Kontaktene var styrmann Paul Johnsen og båtmann Thorleif Johansen. "Brynilen" hadde innløp i Porsa på sin rute i Altafjorden. Paul Johnsen ga også opplysninger basert på egne observasjoner av Tirpitz, og andre skipsmeldinger fra Altafjorden. Senderen hadde stor nytte av nettverket rundt Harald Storvik i Alta, som jobbet i Kåfjord som smed der Tirpitz hadde sin base. Broren Rolf Storvik organiserte en meldetjeneste over telefon for å direkte ha forbindelse med aktiviteten i Kåfjord. Via meldetejenesten ble opplysniger om Tirpitz kamuflasje og bevegelser rapportert. Samt andre interessante opplysninger fra Alta og batteriene i Altafjorden. Informasjon fra Hammerfest kom fra en gruppe Samuelsberg organiserte. I gruppa var Egil Hansen, som også jobbet med å bygge en bedre forbindelse med flåtehavna i Alta. Gruppa kom raskt i arbeide og besto også av Edmund Mortensen, Sverre Kaarby, Ragnvald Eriksen, Rolf Arntzen, Carl Arnfinn Wæraas og Jan Hansen. Haakon Korsnes skaffet viktige opplysninger om minefelter og nøyaktig beskrivelse av batteriet på Storekorsnes.
Motstandsgruppene bestod etterhvert av mange lokale underagenter i tillegg til de hovedansvarlige som også var bosatt i områdene rundt Altafjorden. Den første som ble rekruttert av Torstein Raaby var Karl Rasmussen, som under dekke av å jobbe for vegvesenet kunne bevege seg nokså fritt i området uten å vekke mistanke. Rasmussen fikk i oppdrag å danne et lokalt nettverk. Den første han engasjerte var Harry Pettersen, en drosjesjåfør og tidligere soldat i Alta bataljon, som bodde kun 200 meter fra «Tirpitz»' havn i Kåfjord. Etter hvert vervet de også Halvor Opgård og Jonas Kummeneje. Noe av nettverket Lyra hadde etablert ble også tatt i bruk gjennom styrmann Paul Johnsen, og båtmann Thorleif Johansen.
I tillegg til disse var det flere underagenter som informerte hovedmennene om tyskernes bevegelser; de fleste visste at informasjonen de ga ville nå London, og mange opererte som underagenter uten å vite det.
1944: Senderne blir oppdaget
Utover våren 1944 ble forholdene stadig mer anstrengt fordi tyskerne hadde begynt med intens leting etter agentene i Altadistriktet. Raaby og Rasmussen observerte stadig peilebiler i nærheten av Ida. Og ved to tilfeller hadde peilebilen stått like utenfor husveggen til brakka der senderen var skjult. Den nazistiske ordføreren Nygaard begynte å bli mistenksom på det som foregikk inne i Porsa. Samtdig var det blitt færre sendere å kommunisere til England over, og mye gikk derfor gjennom Lyra. Raaby bestemte seg for å gå på ski over Finmarksvidda til Sverige og varslet dette til Duklæt og Storvik i Porsa. Den 16. mai 1944 telegraferte Raaby den siste meldingen gjennom Ida der han informerte stasjonen i England om at han dessverre måtte dra, men at en ny sender skulle etableres i Hammerfest. Lyra fortsatte å være operativ.
Det skulle vise seg utfordrende å holde Lyra operativ, da tyskerne begynte med radiopeiling rundt Porsa. Nygaard beordret tyskerne til å måtte ta affære fordi det var folk innom Porsa som ikke hadde noe der å gjøre, i tillegg til at det stadig var ferske nyheter å få der inne. Siden Ida og Lyra benyttet seg mye av de samme kontaktene, var det stor fare for at hele nettverket kunne bli rullet opp. Gestaposjefen Otto Hans Kløtzer ledet operasjonen, og etter krysspeilinger fra Seiland, Neverfjord og fra marinebåter var han helt sikker på at det befant seg en sender i Porsa. 6. juni 1944 la det to tyske vaktbåter til kai i Porsa, og over 100 tyske soldater gikk i land og omringet husene. Duklæt hadde tatt turen over til Rolf Storvik etter å ha kommet opp fra senderrommet, men måtte raskt løpe tilbake for å stenge mekanismen som skjulte rommet i tilfelle det skulle bli undersøkelser. Rolf Storvik la merke til Kløtzer da han så igjennom vinduet og skjønte straks at de var oppdaget. Tyskerne fant papirer som indikerte at det kunne være en sender i leiligheten til Duklæt, og Duklæt nektet at det var en sender i hus. Etter en systematisk undersøkelse av leiligheten og mishandling, måtte en presset Duklæt til slutt vise tyskerne senderen i kjellerrommet under klesskapet, til stor jubel. Grundigheten i etteretningsarbeidet ble fellende da et betydelig bevismateriale ble beslaglagt. Dermed begynte opprullingen av nettverket rundt senderne i den såkalte "Porsa-saken". Kjerpede forhør, i form av tortur, skulle anvendes om nødvendig. Over radio ble politiet bedt om å arrestere Hansen i Hammerfest, og Korsnes ble arrestert under et stopp på Storekorsnes. Samuelsberg kom seg unna pågripelse like før en tysk vaktbåt la til kai i Øksfjord. Nå tok også Rasmussen avjørelsen om å prøve å komme seg i sikkerhet til Sverige, mens Harald Storvik kom seg i sikkerhet på fjellet. Videre ble resten av nettverket i Hammerfest pågrepet, samt styrmann Johnsen og båtmann Johansen.
Duklæt ble holdt tilbake i Porsa etter pågripelsen, men var innom både Hammerfest og Tromsø for avhør med tortur. Etter hvert inngikk han en avtale med Kløtzer om å fortsatt betjene senderen i et "Funkgegenspiel". Tyskerne ville utnytte funnet av en intakt sender til å feilinformere stasjonen i England om den tyske skipsflåten og gjøre infiltrasjonsforsøk for ytterligere opprullinger. Duklæts betingelse var at ingen i nettverket skulle straffes med livet som følge av opprullingen. Dette ble det gitt garanti for fra høyeste hold i tyske SS, da de så spillet verdifullt i forbindelse med kampen om Murmansk-konvoiene. Duklæt var sikker på at stasjonen i England visste om at han var pågrepet, og var ikke redd for å sende de falske meldingene. Den tyske telegrafisten som skulle overvåke meldingene var ikke oppmerksom nok, så Duklæt flettet inn hint om at han sendte for tyskerne. Stasjonen i England var derfor med på notene og svarte med at Duklæt bare kunne ta det med ro. Tyskerne lyste opp hver gang det kom en melding fra England, og spillet varte frem til 20. desember 1944. Duklæt ble til slutt sendt til Grini da tyskerne ikke så noen effekt av spillet, og garantien om å avsi dødsdommer ble holdt.
Karl Rasmussen kom seg så langt sør mot svenskegrensa som mulig i en av vegvesenets lastebiler, til Signaldalen. Der skulle han få hjelp av noen for å komme seg over grensen. En dame stod og viftet med et hvitt håndkle inne i skogen og Rasmussen trodde han var kommet til rett hus. Det hele var en felle, og huset var fullt av tyske soldater. Rasmussen ble så ført til Tromsø der han ble torturert i flere dager før han hoppet ut av vinduet i tredje etasje, og døde. Med det hindret han videre opprulling av sin gruppe, og særlig Opgård som ikke var å finne i materiale Gestapo hadde beslaglagt. Harry Pettersen ble arrestert og ført til Møllergata 19 i Oslo, der han senere ble dømt til døden. Etter å ha blitt ført ut til henrettelse ved skyting, ble han og 29 andre dødsdømte i Møllergata 19 ført inn igjen etter en krangel mellom tyske offiserer. Dette fant sted bare dager før freden kom. Harry Pettersen slapp dermed unna døden, men måtte leve resten av livet med varige men etter torturen han måtte gjennomgå.
Etter krigen
Etter krigen fikk Karl Rasmussen en utmerkelse av den britiske regjeringen post mortem for utmerket lederskap. Fra norske myndigheter mottok han Haakon VIIs Frihetskorset og Krigsmedaljen post mortem. Han har også fått en plass i Vadsø oppkalt etter seg, samt en byste.
De overlevende heltene har fått avslag på søknader om krigspensjon fra de norske myndighetene. Det britiske admiralitet fastslo etter krigen at innsatsen til disse agentene hadde sørget for å korte ned krigen med over seks måneder.
Ida og Lyra er i dag hedret ved at Heimevernet i Finnmark har oppkalt en innsatsstyrke etter dem (HV-17), og på Storekorsnes ligger Ida & Lyra museet.
Lloyd Butler
Lloyd Butler (født 11. november 1924, død 19. mai 1991) var en amerikansk roer som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Butler ble olympisk mester i roing under OL 1948 i London. Han var med på den amerikanske åtteren som vant foran Storbritannia og Norge. Roøvelsene ble gjennomført i perioden 5. til 8. august 1948 på Themsen. Mannskapet på den amerikanske båten var roerne; brødrene David og Ian Turner, James Hardy, George Ahlgren, Lloyd Butler, David Brown, Justus Smith, John Stack og Ralph Purchase som var styrmann.
David Brown (roer)
David Preston «Dave» Brown  (født 16. mai 1928, død 14. august 2004) var en amerikansk roer som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Brown ble olympisk mester i roing under OL 1948 i London. Han var med på den amerikanske åtteren som vant foran Storbritannia og Norge. Roøvelsene ble gjennomført i perioden 5. til 8. august 1948 på Themsen. Mannskapet på den amerikanske båten var roerne; brødrene David og Ian Turner, James Hardy, George Ahlgren, Lloyd Butler, David Brown, Justus Smith, John Stack og Ralph Purchase som var styrmann.
Jörg Lanz von Liebenfels
Jörg Lanz von Liebenfels (født 19. juli 1874 i Wien i Østerrike, død 22. april 1954 i Wien; egentlig Adolf Joseph Lanz) var en raseideolog på begynnelsen av 1900-tallet som var en av Adolf Hitlers inspiratorer til utviklingen av den nazistiske raselære.
Bakgrunn
Jörg Lanz von Liebenfels var barn av en småborgerfamilie. Hans foreldre var læreren Johann Lanz og Katharina Lanz, født Hoffenreich. Han tilbragte en for datiden relativt sorgløs og lite begivenhetsrik ungdomstid. Han beskjeftiget seg tidlig med romantiske forestillinger om det religiøse ordensliv og hadde også sterke esoteriske tanker.
Munk
Fra 1893 til 1899 var von Liebenfels medlem av cistercienserne og fikk klosternavnet Georg, og tilhørte ordenens kloster Heiligenkreutz. Han ble munk, men ble ikke presteviet. Han hevdet senere at han i 1894 var blitt «opplyst» etter at han hadde oppdaget gravsteinen til en tempelridder og begynte å utvikle sine teorier om arierne og de mindreverdige raser.