cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konrad av Montferrat
Konrad i den bysantinske riket
Vinteren 1186–1187 tilbød keiser Isak II Angelos sin søster Theodora som brud for Konrads yngre bror Boniface for å fornye alliansen med familien Montferrat, men Boniface var allerede gift. Konrad, nylig enkemann, hadde tatt korset med den hensikt å komme til sin far i kongedømmet Jerusalem, aksepterte Isak IIs tilbud og kom tilbake til Konstantinopel våren 1187. Ved bryllupet ble han æret med rangen Cæsar, men imidlertid måtte han nærmest øyeblikkelig hjelpe keiseren å forsvare tronen mot et opprør ledet av general Alexios Branas. I henhold til Khoniates hadde Konrad inspirert den svake keiseren i å ta initiativet. Han skal ha kjempet heroisk i det slaget hvor Branas ble drept, uten skjold eller hjelm, og bar kun en lerretskjorte enn harnisk. Han ble noe såret i en skulder, men veltet Branas fra hesten som deretter ble drept og halshogd av hans menn.
Imidlertid følte Konrad at hans tjenester hadde blitt utilstrekkelig belønnet, trett av bysantinsk motvilje til vestlige latinere (hans yngste bror Renier hadde blitt myrdet i 1182) og muligens mente at han hadde manglende ryggdekning for hevn fra Branas’ familie. Konrad seilte mot kongedømmet Jerusalem i juli 1187 ombord i et handelsskip fra Genova. En del populære fortellinger har hevdet at han flyktet fra hevn etter å ha begått et mord, men dette er grunnet i en feil i å gjenkjenne Branas’ navn, forvansket til «Lyvernas» i manuskriptet Den gammelfranske fortsettelse av Vilhelm av Tyr (stundom kalt for Ernouls krønike), og Roger av Hovedens sammendrag av hans egen Gesta regis Henrici Secundi (tidligere tilskrevet Benedikt av Peterborough). Roger hadde opprinnelig referert til at Konrad «hadde drept en prominent adelsmann i et opprør» – i betydningen Branas; i hans Chronica hadde han sammentrengt dette til «hadde begått drap», og således utelatt sammenhengen.
Forsvaret av Tyr
Konrad hadde åpenbart til hensikt å slå seg sammen med sin far som holdt festningen St Elias. Han kom først ved Akko som nylig hadde blitt erobret av Saladin, og seilte da nord til Tyr hvor han fant restene av korsfarerhæren. Etter Saladin hadde seiret overlegent i slaget ved Hattin over Jerusalems hær hadde han marsjert nord over og erobret Akko, Sidon og Beirut. Raymond III av Tripoli og hans stesønner, Reginald av Sidon, og flere andre ledende adelige, hadde unnsloppet fra det katastrofale slaget og flyktet til Tyr, men var ivrige etter å komme tilbake til sine områder for å forsvare dem. Raymond IIIs helse var sviktende og han døde kort tid etter at han kom hjem.
I henhold til Den gammelfranske fortsettelsen av Vilhelm av Tyr hadde Reginald av Sidon tatt kommandoen av Tyr og var i gang med å forhandle om en overgivelse til Saladin. Konrad skal etter sigende ha kastet Saladins banner i vollgraven og krevd at borgerne av Tyr sverget ham total lojalitet. I virkeligheten synes det som om hans framgang til makten var mindre dramatisk. Reginald dro for å forsterke sin festning Belfort ved elven Litani. Med støtte fra de etablerte italienske handelssamfunnet i Tyr reorganiserte Konrad byens forsvar. Han satte opp et communio tilsvarende til de han så ofte hadde kjempet mot i Italia.
I november 1187 kom Saladin tilbake for en andre beleiring av Tyr. Konrad hadde fortsatt kommandoen av by som var tungt befestet og fylt av kristne flyktninger fra den nordlige delen av kongedømmet Jerusalem. Denne gangen angrep Saladin både fra land og fra sjøen og satte opp en blokade av havnen. I en hendelse beskrevet av Itinerarium Peregrinorum (som er generelt fiendtlig innstilt til Konrad), Den gammelfranske fortsettelse, og Sicardus av Cremonas' andre krønike (som nå er bevart kun i sitater fra Salimbene di Adam og Alberto Millioli) viste Saladin fram foran Tyrs bymurer Konrads aldrende far, Vilhelm V av Montferrat, som hadde blitt tatt til fange ved Hattin. Han tilbød å løslate Vilhelm og gi store gaver om Konrad overga Tyr. Den gamle mannen bønnfalt sin sønn om være standhaftig, selv om muslimene truet med å drepe ham. Konrad erklærte at Vilhelm hadde levd et langt liv allerede og siktet på ham med armbrøsten. Saladin skal da etter sigende ha sagt «Den mannen er en ikketroende og meget grusom.» Saladin løslot Vilhelm uskadd i Tortosa i 1188 og han kom tilbake til sin sønn.
Kampen om kronen
Sommeren 1188 løslot Saladin ektefellen til dronning Sibylla av Jerusalem, Guy av Lusignan, fra fangenskapet. Et år senere kom Guy til Tyr, fulgt av sin bror Geoffrey, og forlangte at Konrad overlot byens nøkler til ham. Konrad avviste dette kravet, og erklærte at Guy hadde mistet sin rett til å være konge av Jerusalem ved å tape i slaget ved Hattin. Han sa at han ville holde byen inntil kongene i Europa kom. Med dette påkalte han vilkårene i Baudouin IVs testamente, vilkår som allerede var blitt brutt av Guy og Sibylla: om hans nevø Baudouin V døde hadde det vært Baudouin IVs vilje at «Baudouin Vs mest rettmessige arvinger» skulle holde regentskapet inntil en etterfølger kunne bli avgjort av kongen av England, kongen av Frankrike og den tysk-romerske keiser. Konrad ville ikke en gang la Guy og Sibylla komme inn i byen, men lot dem slå leir utenfor bymurene sammen med deres tjenere.
Konrad ble overtalt av sin fetter, landgreve av Thüringen, Ludvig III, om bli med Guy i beleiringen av Akko i 1189. Beleiringen varte i over to år. Sommeren 1190 reiste Konrad nord til Antiokia ved Orontes for å lede en annen slektning, Fredrik VI av Schwaben, trygt tilbake til Akko med de ynkelige restene av hans fetter Fredrik I Barbarossas keiserlige hær.
Da dronning Sibylla og hennes to døtre døde av pesten senere det samme hadde året tapte Guy Jerusalems krone som han hadde holdt i retten av sin hustru. Men han nektet å akseptere dette. Arving av Jerusalem var Sibyllas halvsøster Isabella av Jerusalem som var gift med Humphrey IV av Toron (som hun var glad i). Imidlertid hadde Konrad støtte fra hennes mor Maria Komnene og stefaren Balian av Ibelin foruten også Reginald av Sidon og andre betydelige adelige av Outremer. De krevde annullering av Isabellas ekteskap på grunnlag av at hun hadde vært umyndig da ekteskapet ble inngått og ikke i stand til å gi sitt samtykke. Konrad ble da gift med Isabella, til tross for ryktene om at han allerede var gift med Theodora som fortsatt var i live. Khoniates, som vanligvis uttrykte sterk misbilligelse av ekteskapelige og seksuelle uregelmessigheter, nevner ikke dette ryktet. Det kan innebære at en skilsmisse kanskje hadde vært gitt i Konstantinopel før 1190 ved en tid da det var opplagt at Konrad ikke ville komme tilbake. Det ble også innvendinger på grunnlag av kirkerettslig «blodskam» ettersom Konrads bror hadde tidligere vært gift med Isabellas halvsøster og kirkens lov anså det form en form for «slektskap» tilsvarende biologisk slektskap. Imidlertid ga pavens legat, Ubaldo Lanfranchi, erkebiskop av Pisa, sitt samtykke til tross for at motstanderne hevdet at han var blitt betalt. Den 24. november 1190 ble bryllupet gjennomført av Filip av Dreux, biskop av Beauvais (sønn av Konrads fetter Robert I av Dreux). Konrad var da de jure konge av Jerusalem. Imidlertid hadde han blitt såret i et slag kun ni dager tidligere og reiste tilbake til Tyr sammen med sin brud for å komme til hektene igjen. Han kom tilbake til beleiringen av Akko om våren, og forsøkte da uten hell å angripe fra sjøen mot Fluenes tårn ved havnens inngang.
Ettersom Guy var en vasall av Rikard I av England for hans landområder i Poitou støttet Rikard ham i hans politiske kamp. Konrad fikk støtte fra sine slektninger, sine fetre Leopold V av Østerrike og Filip II August av Frankrike. Konrad fungerte som sjefsforhandler i overgivelsen av Akko, og reiste kongenes bannere over byen. Etterpå forsøkte de ulike grupperingene i å komme til en enighet. Guy ble bekreftet som konge av Jerusalem, men Konrad og hans slektninger ble gjort til hans arvinger og etterfølgere. Konrad skulle holde byene Tyr, Beirut og Sidon. I juli 1191 besluttet kong Filip II August at han ville forlate korstoget og dra tilbake til Frankrike, men før han dro overlot han halvparten av rikdommene plyndret fra Akko til Konrad sammen med alle hans prominente muslimske gisler. Kong Rikard krevde at gislene ble overlevert til ham, men Konrad nektet så lenge han kunne. Da han til slutt ga etter for Rikard, nå korstogets ubestridte leder, lot den engelske kongen samtlige gisler bli henrettet. Da Saladin så denne demonstrasjonen lot han alle sine kristne fanger bli henrettet. Konrad ble ikke med på Rikards hærtokt sørover og foretrakk å bli hos sin hustru i Tyr. På samme tid døde også hans far.
I løpet av vinteren åpnet Konrad opp for direkte forhandlinger med Saladin da han antagelig mistenkte at Rikard ville ta Tyr fra ham og overgi byen til Guy som Jerusalems konge. Han hovedmål var å bli anerkjent som herskeren i nord mens Saladin, som samtidig forhandlet med Rikard om et mulig ekteskap mellom sin bror Al-Adil og Rikards søster Joan, enkedronning av Sicilia. Det hele tok en farseaktig vending da Rikards sendebud – Isabellas tidligere ektemann Humphrey av Toron – oppdaget Konrads sendebud – Reginald av Sidon sammen med Al-Adil på falkejakt. Sluttligen fikk Konrad ingen avtale med Saladin, og Rikards søster nektet å gifte seg med en muslim
Attentat
I april 1192 ble kongedømme lagt ut til valg blant adelen. Til Rikards bestyrtelse valgte baronene enstemmig Konrad som deres konge. Rikard sørget da for at Guy fikk kjøpe herredømmet Kypros (hvor han fortsatte å benytte tittelen konge) som erstatning og forhindret ham således å reiste tilbake til Poitou hvor hans familie lenge hadde vært delaktighet i opprør. Rikards nevø Henrik II av Champagne førte nyheten om valgresultatet til Tyr den 24. april og dro deretter tilbake til Akko.
Konrad ble aldri kronet. En gang om morgenen eller midt på dagen den 28. april var Isabella, som var gravid, sent ute fra sitt bad til å spise sammen med ham. Han dro da ut for å spise i huset til sin slektning og venn, Filip, biskop av Beauvais. Biskopen hadde dog allerede spist og Konrad dro hjem igjen. På hjemvegen ble han angrepet av to mordere fra assassinersekten som hogde ham med dolker minst to ganger i siden og i ryggen. Hans vakter drepte den ene av dem og tok den andre til fange. Det er ikke kjent hvor lenge Konrad levde, men noen kilder hevder at han døde på stedet, eller i en kirke rett ved kort tid etter. Rikards krønikeskribenter hevdet at han ble fraktet til sin hjem, mottok de siste ritualer, og bønnfalt Isabella om å overgi byen kun til Rikard eller hans representanter. Denne siste scenen ved dødsleiet er meget tvilsom da Rikards politiske propaganda er åpenbar. Konrad ble gravlagt i Tyr i kirken til Hospitallerordenen (den senere Tempelridderordenen).«Den frankiske marki, herskeren over Tyr, og den største djevel av alle frankere, Konrad av Montferrat – Gud fordømme ham! – ble drept» skrev Ibn al-Athir. Unektelig var tapet av en mulig formidabel konge et mektig tilbakeslag for kongedømmet Jerusalem. Han var antagelig rundt 46 eller 47 år da han døde.
Mordet har forblitt uløst. Under tortur skal den siste angriperen ha hevdet at Rikard skal ha stått bak mordet, men dette er umulig å bevise. Svar avgitt ved tortur har ingen verdi, og et like sannsynlig ansvar kan ligge hos Humphrey IV av Toron, Isabellas første ektemann. Saladins deltagelse har også blitt nevnt, men ettersom Konrad var i forhandlinger med ham er det neppe sannsynlig. Saladin var ikke begeistret for assassinersekten, som har gitt opphavet til ordet assassin = snikmord. I 1970 argumenterte Patrick A. Williams for en mulig sak hvor Henrik av Champagne kunne være den skyldige, men det er fortsatt vanskelig å grunngi at han kunne gjøre det uten at hans onkel Rikards vitende.
Senere da Rikard Løvehjerte reiste tilbake fra Det hellige land tok han landevegen og reiste da i forkledningen med et lite følge, men ble gjenkjent av Meinhard II av Görz, som er blitt beskrevet som Konrads nevø (noe som gir en hentydning om identiteten til Konrads første hustru). Rikard ble tatt til fange og overlevert til Konrads fetter, Leopold V av Østerrike. Begrunnelsen for arrestasjonen av en korsfarer, noe paven lyste Leopold i bann for, var mordet på Konrad. Rikard krevde at assassinersekten ga sitt svar, og i et brev som ble påstått kom fra deres leder, Rashid al-Din Sinan, synes det som om de tok på seg ansvaret. Brevet hevdet at i 1191 hadde Konrad erobret et av sektens skip som hadde søkt tilflukt i Tyr i løpet av en storm. Konrad fikk kapteinen drept, fengslet mannskapet og plyndret skipet for rikdommer. Da Rashid al-Din Sinan krevde at skipets mannskap og deres rikdom skulle bli utlevert ble han avvist, og da ble det sendt ut en dødsdom på Konrad av Montferrat. Imidlertid er det antatt at dette brevet var en forfalskning. Sinan var allerede død, og med unntak av brevet og nevnelser i krøniker basert på det, er det ingen bevis for at sekten var involvert i skipsfart. Tidspunktet for mordet, og dens konsekvenser antyder at hovedmotivet var politisk. Den gravide Isabella ble for øvrig giftet bort til Henrik av Champagne kun syv dager senere.
Familie
Konrads bror Boniface var leder av det fjerde korstog og en betydelig patron av trubadurer, det samme var deres søster Azalaïs av Montferrat. Deres yngste bror Renier var en svigersønn av den bysantinske keiser Manuel I Komnenos, og den eldste, Vilhelm av Montferrat, greve av Jaffa og Ascalon (også kalt «Vilhelm Langsverd»), hadde vært Sibylla av Jerusalems første ektemann, og var far til Baudouin V av Jerusalem.
Konrad var også kortvarig marki av Montferrat etter at hans far døde i 1191. I Montferrat ble han etterfulgt av Boniface, men hans egen kvinnelig arving ble født etter hans død: en datter ved navn Maria av Montferrat, «La Marquise», som i 1205 ble dronning av Jerusalem ved Isabellas død, men også Maria døde svært ung i 1212. Konrads tidligere hustru, Theodora, levde fortsatt mot slutten av 1190-tallet da hun fikk munkeklosteret Dalmatios omdannet til et nonnekloster, muligens for hennes eget bosted.
I fiksjonen
Ved hoffet i Montferrat var oksitansk sentralt i den litterære kulturen, og hoffet støttet tallrike trubadurer. Både Bertran de Born og Peirol nevner Konrad i sanger som ble skrevet på tiden rundt det tredje korstoget (se eksterne lenker nedenfor). Han ble sett på som en heroisk figur, den edle forsvarer av byen Tyr – «Marqués valens e pros» – «den tapre og aktverdige marki», som Peirol kaller ham. I Carmina Burana 50: Heu, voce flebili cogor enarrare, er han beskrevet som «marchio clarissimus, vere palatinus» – «den mest berømte marki, i sannhet en ridder». Imidlertid hadde den pågående propagandaen fra fordomsfulle engelske skribenter, som ønsket å fremheve Rikard I av England og myten om «Løvehjerte», den effekt at portrettene av Konrad i den engelskspråklige litteraturen var både nedsettende og forvrengt. Ettersom Rikard og hans krønikeskribenter motsatte seg Konrads krav til Jerusalems trone er han generelt blitt beskrevet negativt, selv når Rikard selv blir behandlet med en del mistro. En sjeldent unntak til denne regelen er det episke diktet Cœur de Lion (1822), av Eleanor Anne Porden som beskriver Konrad som en tragisk byronistisk helt.
En fullstendig fiktiv, og en åpenbart ondskapsfull versjon av Konrad finnes i Walter Scotts The Talisman, feilstavet som «Conrade of Montserrat» (forfatteren har øyensynlig feillest «f» som en lang «s» i sine kilder) og beskrevet ham som en «silkeape» og «papegøye». Han er også en skurk i Maurice Hewletts fantasirike The Life and Death of Richard Yea-and-Nay (1900). Han opptrer kortvarig, igjen i et negativt lys, i Ronald Welchs Knight Crusader (1954): beskrivelsen hviler mye på portrettet i Cecil B. DeMilles film The Crusades, nevnt nedenfor. Lavpunktet, selve nadir, av Konrads fiktive framtoning finnes i Graham Shelbys roman fra 1970, The Kings of Vain Intent. Her er han gjennomført demonisert – beskrevet utelukkende som en uhyggelig figur, fysisk minner han om en vampyr; i et kapittel som er lagt av forfatteren til den amerikanske utgaven av romanen, banker han opp og brutalt voldtar Isabella. Disse verkene reflekterer senrenessansen og den gotiske romanens kulturelle og etniske stereotyper om den machiavellianske italiener: korrupt, intrigant, snobbete, giftmorder, og (som i Shelbys roman) en seksualsadist. I kontrast har den russiskfødte franske romanforfatteren Zoé Oldenbourg gitt ham en mer positiv, men flyktig cameo-rolle – stolt, sterk, og med et slikt kjekt utseende som Khoniates har beskrevet ham – i hennes roman fra 1946, Argile et Cendres (Leire og aske, utgitt på engelsk som The World Is Not Enough i 1948). Han er også en helt i Luigi Gabottos roman fra 1968, Corrado di Monferrato, som beskriver hele hans liv. Et annet sympatisk portrett er Alan Gordons kriminalroman The Widow of Jerusalem (2003) som undersøker på mordet på ham.
På film har han alltid blitt framstilt som en skurk, og med et svakt forhold til de historiske realiteter. I Cecil B. de Milles fil fra 1935, The Crusades, blir han spilt av Joseph Schildkraut som en renkefull forræder, som konspirerer sammen med Johan uten land for å få Rikard Løvehjerte drept på en tid hvor Konrad faktisk allerede forsvarte Tyr mot Saladin. I filmen King Richard and the Crusaders (1954), løst basert på Walter Scotts roman nevnt overfor, er han en tilsvarende skurk, her spilt av Michael Pate. Den egyptiske regissøren Youssef Chahines film fra 1963, Al Nasser Salah Ad-Din, viser også Scotts påvirkning i dens demonisering av Konrad (spilt av Mahmoud El-Meliguy) og Filip II August av Frankrike, mens den engelske kongen Rikard blir framstil på et rosende vis.
I maleri og tegning har Konrad figurert i en liten samtidig manuskriptskisse av hans skip som seiler til Tyr i Genova-annalene, og i ulike fantasifulle illustrasjoner for Scotts The Talisman. Det finnes et tenkt portrett av ham fra ca. 1843 av François-Édouard Picot for Salles des Croisades at Versailles. Det viser ham som en kjekk, ganske tankefull mann i førtiårene, som bærer en adelskrone og er i kledt et fantasirikt pseudo-middelaldersk klesdrakt. Han er framstilt med mørk hår og skjegg, skjønt det er mer sannsynlig at han som sin far og minst to av sine brødre, var blond.
Iztacalco
Iztacalco er et administrativt distrikt i Mexicos føderale distrikt. I 2000 var det registrert 410 717 innbyggere i distriktet.
I Iztacalco ligger blant annet Ciudad Deportiva de la Magdalena Mixihuca, med Palacio de los Deportes, Autódromo Hermanos Rodríguez og Foro Sol.
Jeg ser deg o Guds lam å stå
«Jeg ser deg o Guds lam å stå» er en dansk salme av Hans Adolph Brorson. Den ble publisert etter hans død i Svanesang (1765).
Salmen har fem strofer.
São Vicente (Rio Grande do Norte)
São Vicente er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Magdalena Contreras (administrativt distrikt)
Magdalena Contreras befinner seg i Mexicos føderale distrikt. I 2000 var det registrert 221 762 innbyggere i distriktet.
Smikros
Smikros (gresk for liten) var en gresk vasemaler, fra perioden 510 til 500 f.Kr.. I Athen var han aktiv i arbeidsverkstedet til Eufronios. Ved siden av Eufronios, Euthymides, Hypsis og Dikaios-maleren, var Smikros én av de viktigste representativene for den såkalte Pionér-gruppen som bedrev rødfigurvasemaleri.
Fra Smikros finnes de tre signerte vaser. John Beazley kaller ham en etterligner av Eufronios. Det er mulig at Smikros samarbeidet i noen sene og ikke helt vellykkede vaser, vaser som sies å høre til Eufronios. På ett psykter i Eremitasjen i St. Petersburg har Eufronios malt en kvinnefigur med inskripsjonen Smikra, som kan bli forstått at er en hentydning til sin elev. En annen amfora ser ut til å tilhøre Smikros, som antyder at et samarbeid mellom begge vasemalere kan ha funnet sted. Smikros kan også ytterligere ha dekorert en stamnos og to pelikai.
Beazley kaller Smikros en dårlig håndverker. På tross av dette er det bare i sammenligning med de andre medlemmer av Pionér-gruppen. Det må tas i betraktning at rødfigurvasemaling på denne tid var i sin spedbarnsalder og at pionérene eksperimenterte. En mangel på skarpsindighet med bildekomposisjonen er ikke å komme vekk ifra. Hans utforminger er presise, men er allikevel unøyaktige med representasjonen av detaljer av øre og fingre. Også kledningen er ofte skjødesløst malt.
Steile og hjul
Steile og hjul, også skrevet stegle og hjul, er en tidligere form for dødsstraff, tortur og likskjending. Som regel ble den dømte først bundet fast til et vognhjul og fikk deretter de lange rørknoklene (armer og bein) knust med en stålforsterket klubbe. Alternativt kunne man pine den dømte ved hjelp av et tungt vognhjul som ble heist opp og sluppet ned på offeret for å knuse armer og bein. Offeret – gjerne fastbundet i en forvridd og smertefull stilling på hjulet – ble deretter plassert på en stegle (stolpe) til «spott og spe», for å dø en pinefull og langsom død.
Ifølge filosofen Thomas Aquinas (1225 – 1274), var «steile og hjul» den straffen som ventet i helvete for de som hadde begått dødssynden «hovmod».
Iztapalapa
Iztapalapa befinner seg i Mexicos føderale distrikt. I 2000 var det registrert 1 771 673 innbyggere i distriktet.
Steile og hjul
Denne henrettelsesmetoden ble også kalt radbrekking etter det tyske ordet Rad som betyr «hjul». Ordet radbrekking, som altså opprinnelig betyr «å knuse (knokler) med hjul», kan i dag også brukes i overført betydning om å «ødelegge til det ugjenkjennelige» eller «forringe språket».
Henrettelsen
Alt ettersom forbrytelsens alvorlighetsgrad, kunne torturen i forbindelse med henrettelsen variere fra noen timer til flere dager. Bødlene som sto for henrettelsene var vanligvis spesialister på å knuse bein og ledd, uten å drepe offeret.
Iztapalapa
Her befinner bl.a. den lille nasjonalparken Cerro de la Estrella nasjonalpark seg.
Steile og hjul
Henrettelsen
«Steile og hjul» foregikk vanligvis på den måten at offeret først ble «fastbundet» til et tungt vognhjul, gjerne ved at armene ble flettet inn i eikene i vognhjulet, og deretter ble håndleddene og anklene bundet sammen, slik at offeret ikke kunne røre seg. Deretter tok bøddelen fatt på oppgaven med å knuse samtlige ledd, ett etter ett, og tok seg gjerne god tid. Det var viktig at offeret var ved bevissthet og kunne føle smerten, og således ydmyke seg selv med sine smerteskrik og trygling om nåde.
Etter noen timer, da alle bein og ledd omsider var knust, ble så hjulet festet i enden av en stegle (stolpe), som så ble reist opp slik at hjulet lå horisontalt på stolpen med offeret godt synlig til spott og spe. Gjerne mens offeret fortsatt levde. Med litt «flaks» døde offeret innen noen timer av blodtapet. Men hvis bøddelen var særdeles dyktig, kunne offeret leve slik i flere dager, før det døde av det såkalte fettembolisyndromet (lungeødem forårsaket av fett og beinmarg som går via venene inn i høyre hjertekammer og videre inn i lungekretsløpet)
Men noen ganger ble offeret «benådet» og fikk det såkalte «nådestøtet», enten ved at bøddelen tok slegga og slo av all kraft mot offerets hjerte, eller med et velrettet sverdhugg i hjertet, slik at dette stoppet
Grev Alv Erlingssons henrettelse
Historiker Tore Skeie, gir oss en levende skildring av straffen «steile og hjul» i sin bok om den norske adelsmannen og greven Alv Erlingsson, som ble straffet for «sjørøveri» (plyndring av Danmarks kystbyer under krigen mellom Norge og Danmark) og dømt til «steile og hjul» i 1290, i den danske byen Helsingborg på kysten av Skåne:
Alvs lik ble liggende på steile og hjul i to år før det ble tatt ned og bragt hjem til Norge og gravlagt.
Johann Friedrich Struensees henrettelse
Johann Friedrich Struensee kom til makten som livlege for dansk-norske kong Christian VII i 1769. Kong Christian var mentalt syk, og Struensee, som var kritisk til eneveldet, greide etterhvert å overstyre kongen og regjere i hans sted. Struensee gjennomførte en rekke reformer, blant annet forbud mot tortur, avskaffelse av dødsstraff for tyveri og innførte trykkefrihet. Samtidig var han dronning Caroline Mathildes elsker. Reformene ble ikke godt mottatt. Struensee ble dømt for majestetsfornærmelse, halshugget, partert og hengt opp på steile og hjul til skrekk og advarsel.
Partert levende
I særdeles alvorlige tilfeller, kunne offeret også bli levende partert mens de var bundet fast til hjulet. Da var det om å gjøre at lidelsen varte lengst mulig, og bøddelen måtte være nøye slik at han ikke drepte offeret for tidlig. Vi finner flere eksempler på dette i Absalon Pedersøn Beyers «Bergens Capitelbok», hvor presten skildrer skrekkscener fra retterstedet Nordnes i Bergen. I juni 1615 ble en forbryter ved navn Niels Hemmingsøn lagt på steile og hjul og partert levende. 16. april 1632 ble en annen mann, ved navn Henrik, lagt på hjul og partert levende for å ha drept fem mennesker.
Skam
Selve opphengingen, steilingen, var en skamstraff som skulle ydmyke den dømte offentlig og sverte vedkommendes ettermæle. Sammen med den ekstreme torturen skulle dette også virke avskrekkende på andre og dermed forhindre nye forbrytelser. «Steile og hjul» ble brukt som straff ved landeveisrøveri, mord, brutale ran og andre alvorlige forbrytelser.
Etymologi
Ordet steile i «steile og hjul» kommer av det norrøne stagl, et ord som er i slekt med «stengel», og betegner stolpen, mens hjul var selve tortur- og henrettelsesinstrumentet. På samme måte som med galger, ble steilen ofte plassert på en offentlig plass, utenfor byens porter eller på herredets tingsted. Den vesle øygruppa Steilene ved Nesodden innerst i Oslofjorden har ifølge en teori fått navn etter slike stolper der levninger etter forbrytere ble hengt opp. Steglemoen ved Bjørgo i Nord-Aurdal, et gammelt henrettelsessted, fikk sitt navn etter steglene som man satte ofrene på, til skrekk og advarsel for andre.
Tortur før henrettelsen
Før selve henrettelsen kunne grove forbrytere bli straffet med pinefulle forhør, det vil si tortur. Det kunne omfatte kakstryking, det vil si offentlig pisking av den dømte som stod bundet fast til en kak (straffepåle og liknende), å knipe den dømte med glødende tenger eller å hogge av fingre og håndledd.
Radbrekking
Også radbrekkingen kunne utføres på forskjellige måter. Vanligvis fikk den dødsdømte kroppen knust med et stort vognhjul eller en klubbe. Deretter ble kroppen, eller kroppsdelene, festet til hjulet som til sist ble satt vannrett øverst på steilen. Forbryteren ble dermed hengt opp på steile og hjul. De parterte likdelene flettet inn i hjuleikene.
Offeret ble i noen land overkjørt med det tunge hjulet, i andre land bundet direkte på hjulet for å få lemmene knust med en jernstang eller slegge. Deretter kunne man gi et nådestøt mot hodet eller brystet, eller legge den forslåtte og forpinte personen på hjulet for å dø av sjokk, blodtap eller dehydrering. Flere steder, blant annet i Nederland, ble den dømte halshogd først. I Danmark og andre steder kunne en radbrekkes «ovenfra» eller «nedenfra», det vil si at knoklene ble knust i rekkefølge enten fra nakken eller, enda verre og strengere, fra føttene og oppover. Hjulet kunne også utstyres med pigger. Hjulet ble reist på den loddrette steilen i vannrett stilling. Enkelte ble også hengt opp uten forutgående radbrekking og kunne dermed være i live i flere dager, som ved korsfesting. Uansett ble de dømte hengende til spott og spe og til skrekk og advarsel for andre i samfunnet.
Danny McFarlane
Danny McFarlane (født 14. februar 1972) er en jamaicansk friidrettsutøver som konkurrerer i hekkeløp og sprint.
McFarlane har siden midten av 1990-tallet tilhørt verdenseliten, først på 400 meter flatt og deretter 400 meter hekk. Hans første VM i friidrett var Göteborg 1995, der han ble utslått i semifinalen på 400 meter. På 4 x 400 meter stafett var han med på laget som tok sølv.
Under VM 1997 i Athen ble det bronse på 4 x 400 m stafett. I VM 1999 i Sevilla ble han igjen utslått i semifinalen på 400 meter, men Jamaica tok igjen sølv på stafetten. Opprinnelig endte laget på tredjeplass, men etter at USA ble diskvalifisert i etterkant, fikk laget sølvmedaljene.
McFarlane deltok i OL 2000 i Sydney der han ble nummer åtte i finalen på 400 meter. Det ble en ny stafettmedalje, denne gang bronse. I VM 2001 deltok han bare på stafettlaget, som igjen fikk bronse.
Foran VM 2003 skiftet han gren til 400 meter hekk, og han ble nummer fire i finalen. På stafetten var han med på å ta sølv. I OL 2004 i Athen kom endelig McFarlanes første individuelle mesterskapsmedalje, han ble nummer to på 400 meter hekk etter Felix Sanchez. VM 2005 ble en skuffelse for McFarlane, han ble utslått i semifinalen. I VM 2007 i Osaka ble han nummer fem, og i sin tredje OL-start (OL 2008 i Beijing) ble han nummer fire.
McFarlane ble i 2008 ble utnevnt til offiser av Utmerkelsesordenen.
Alfred Trønsdals veg
Alfred Trønsdals veg (2–28) er en blindvei ved området Othilienborg sørvest for Trondheim som strekker seg fra nordlig til sørlig retning fra Othilienborgveien. Veien fungerer som adkomstveg for flere lavblokker i tre etasjer og tilhørende garasjeanlegg, men regnes ikke som en gjennomfartsvei da den går gjennom et boligområde og ender blindt. Nærmeste kollektivtilbud for Alfred Trønsdals veg er med AtB og deres bussforbindelser med rutene 52, 94 og 188 fra Othilienborgveien.
Miguel Hidalgo (administrativt distrikt)
Miguel Hidalgo befinner seg i Mexicos føderale distrikt. I 2020 var det registrert 414 470 innbyggere i distriktet.
Darling Daizy
Darling Daizy er et punk rock-band fra Fevik, Grimstad som ble dannet i 1999.
Starten
Darling Daizy ble startet i 1999 av Erik West, Bjørn Coucheron og Andy G. Samme år skrev Darling Daizy 15 låter som de spilte inn til debutalbumet sitt hos Dag Gunnar Stormoens i Top of the hill studio i Grimstad. Debutalbumet Passè ble gitt ut i mars 2000, både av det norske plateselskapet, Bratville Records og New York-baserte The Orchard. Coveret til albumet ble designet av tegneserieskaperen Andrew Bargeron. Darling Daizy turnérte i Norge, Tyskland, Frankrike, USA og England for å promotere debutalbumet. Samarbeidet med The Orchard og Richard Gottehrer gjorde at gruppa fikk et fast musikalsk innslag i ungdomsserien Sk8, som ble sendt på NBC i USA. Etter flere musikalske uenigheter bestemte trommeslager Andy G. og de øvrige medlemmene i Darling Daizy seg for å gå hver sin vei i slutten av 2001. Bjørn Coucherons yngre bror, som kalte seg Kim Kong, overtok stafettpinnen og ble fast medlem og ny trommeslager tidlig i 2002.
Can I get a woop woop!?
I slutten av 2002 begynte gruppa å skrive låter til sitt neste album, som fikk tittelen Can I get a woop woop!?. I januar 2003 reiste Darling Daizy til Toten for å spille inn dette albumet i Ronni Le Tekrøs musikkstudio Studio Studio på Bøverbru. Ronni Le Tekrø var produsent på albumet, som ble gitt ut i mars 2003 på Ronni Le Tekrø´s eget plateselskap, Beatheaven Records. Darling Daizy reiste direkte fra studiooppholdet på Toten til USA for å turnere på Vestkysten. De spilte rundt 30 konserter, og turneen ble avsluttet på klubben The Viper Room i Los Angeles.
Etter USA-turneen fulgte flere TV-opptredener – på VG Lista Topp 20 på NRK, ZTV, Svisj og Stereo på NRK –, releasekonsert i København, flere festival-opptredener, blant annet på Quart Festivalen i Kristiansand og Europaturneer sammen med Fat Wreck Chords´ Fabulous Disaster, The Lawrence Arms, svenske The Peephows og Steve-O fra MTV showet Jackass. Til sammen spilte Darling Daizy over 160 konserter i 2003.
Oppløsning
Darling Daizy ble enige om å gå hver til sitt i 2004 for å få tid til familieliv og andre musikalske prosjekter, men bestemte seg i 2009 for å gi ut en B-sideplate med tidligere innspilte og så langt uutgitte låter. Dette albumet ble gitt ut på plateselskapet som vokalist Erik West (Leif Erik Westergren) hadde startet; plateselskapet het Kallemann Records og det nye albumet til Darling Daizy fikk tittelen Scraps from the mental state. Bandet skrev og spilte samtidig inn en helt ny låt, Hula moon beach, etter en jam i Erik Wests studio. Senere ble også den nye låten utgitt på Kallemann Records.
Patricia Arquette
Patricia Arquette (født 8. april 1968 i Chicago i Illinois) er en amerikansk skuespiller.
Arquette er datteren til den avdøde skuespilleren Lewis Arquette, og datterdatter av den avdøde komikeren Cliff Arquette. Hun er søster av skuespillerne Rosanna Arquette, David Arquette og Alexis Arquette.
Arquette var gift med Nicolas Cage fra 1995 til 2001. Arquette og skuespillerkollega Thomas Jane er foreldre til en jente med navnet Harlow Olivia Calliope.
Arquette vant en Emmy i 2005 for rollen som mediumet Allison DuBois i TV-serien Medium. Hun vant Oscar for beste kvinnelige birolle for rollen som Olivia Evans filmen Boyhood (2014).
Manuela Mager
Manuela Mager (født 11. juli 1962 i Dresden), østtysk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1980 i Lake Placid.
Mager vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under vinter-OL 1980 i Lake Placid. Sammen med Uwe Bewersdorff kom hun på tredjeplass i parløp, bak Irina Rodnina / Aleksander Saitzev og Marina Tsjerkassova / Sergej Sjakhraj begge parene fra Sovjetunionen.
Bijaya Nath Bhattarai
Bijaya Nath Bhattarai (født 9. november 1949) er en nepalsk økonom, som fra januar 2005 til januar 2010 var sentralbanksjef i Nepals sentralbank (Nepal Rastra Bank).
Bhattarai er utdannet Bachelor of Commerce og Master of Commerce fra Tribhuvan University i Nepal, og har i tillegg en Master of Arts-grad i sosialøkonomi fra Vanderbilt University i USA.
Han begynte å jobbe i sentralbanken i 1972, som forskningsassistent i sentralbankens forskningsavdeling, en stilling han hadde fram til 1981. Etter dette jobbet han som forsker i samme avdeling, fram til 1992. Fra 1992 til 1995 var han økonomirådgiver, og fra 1995 til 1998 hoved-internrevisor (chief conntroller). Etter to år som hovedregnskapsfører (Chief Accountant) ved regnskaps- og utgiftsavdelingen, ble han utnevnt til visesentralbanksjef i 2000.
Den 31. januar 2005 ble han utnevnt som sentralbanksjef etter Deependra Purush Dhakal. Etter korrupsjonsanklager mot ham og administrerende direktør Surendra Man Pradhan ble han suspendert fra stillingen i januar 2009, og Deependra Bahadur Kshetry ble utnevnt til ny sentralbanksjef. Den 13. juli 2009 ble han imidlertid frikjent av Nepals høyesterett, og ble gjeninnsatt som sentralbanksjef. Da hans femårsperiode utløp i februar 2010 overtok Yuba Raj Khatiwada stillingen som sentralbanksjef.
Harald Sunde
Harald Sunde er navnet til flere personer:
Chandra Shekhar Singh
Chandra Shekhar Singh (født 1. juli 1927, død 8. juli 2007) fra Ibrahimpatti i distriktet Ballia i Uttar Pradesh, var Indias niende statsminister fra 10. november 1990 til 20. juni 1991. Han representerte koalisjonspartiet Janata Dal, i likhet med både sin forgjenger og sin etterfølger.
Shekhar studerte ved Allahabad University og var opprinnelig sosialist. Fra 1962 satt han i overhuset Rajya Sabha, og da V. P. Singh gikk av som statsminister ledet Shekhar en fraksjon av Janata Dal som kaltes Samajwadi Janata Party (Rashtriya) («Sosialistiske folkeparti (nasjonalt)»). Shekhar ble statsminister i 1990, men mistet flertallet da hans skjøre koalisjon med BJP og kommunistene gikk i oppløsning våren 1991. Han led av myelomatose, en slags kreft på plasmacellene, og ble innlagt på sykehus 3. mai 2007.
Adelphi
Adelphi kan vise til:
Panservernmissil
Et panservernmissil, også omtalt som ATGM (engelsk anti-tank guided missile), er et missil laget spesielt for å bekjempe tungt pansrede kjøretøyer som stridsvogner og stormpanservogner. De varierer i størrelse fra bærbare skulderavfyrte våpen, til systemer som kun kan avfyres fra kjøretøyer eller helikoptre.
Man klassifiserer som regel panservernmissiler som enten MCLOS (Manual Command Line Of Sight) eller SACLOS (Semi-Automatic Command Line Of Sight). MCLOS forutsetter at skytteren kan se missilet gjennom hele flukten og styre det til målet ved hjelp av en stikke, mens SACLOS gjør at det er nok at siktemidlene peker på målet fram til missilet treffer.
De fleste panservernmissiler har stridshode med hulladning.
Noen eksempler på panservernmissiler er den USA-produserte BGM-71 TOW, britiske Swingfire, den svenske Bofors Bantam, den fransk-tyske Euromissile MILAN og russiske AT-3 Sagger.
Vardal
Vardal er et sogn i Gjøvik og en tidligere selvstendig kommune i daværende Oppland fylke, opprettet som Vardal formannskapsdistrikt i 1837. 1. januar 1964 ble Vardal, Biri, Gjøvik og Snertingdal kommuner slått sammen til den nye Gjøvik kommune. Vardal hadde da omtrent 9 500 innbyggere. Vardal formannskapsdistrikt bygde på det gamle Vardal prestegjeld, som oppsto alt i middelalderen. Hovedkirka i dette prestegjeldet sto ved gården Haug i øvre del av Vardal. Annekset Hunn lå nærmere den senere kjøpstaden Gjøvik. Også gården Bråstad var kirkested i middelalderen.
Panservernmissil
Panservernvåpen som RFK eller M72 er ikke panservernmissiler, siden de ikke har noe styringssystem.
Vardal
Bygde- og innbyggernavnet
Bygdenavnet Vardal kan en via skriftlige kilder følge tilbake til 1300-tallet. Rygh setter navnet Vardalr i sammenheng med et elvenavn, sannsynligvis et eldre navn på Vesleelva (Mustadelva). Etter sammenslåingen med Gjøvik har navnet Vardal fått en snevrere geografisk basis. I dag er det hovedsakelig området rundt Vardal (Haug) kirke (Haugsbygda) som regnes som Vardal. En person fra Vardal kalles en vardøling.
Monika Zehrt
Monika Zehrt (født 29. september 1952 i Riesa) er en tysk tidligere friidrettsutøver. På 1970-tallet konkurrerte hun på 400 meter for Øst-Tyskland.
Zehrt ble junioreuropamester på 400 meter i 1970. Året etter var hun med på å vinne 4 x 400 meter stafett under EM 1971 i Helsingfors. Monika Zehrt satte samtidig ny verdensrekord med tiden 51,0 (manuell tidtaking), en rekord som ble slått to år senere av Irena Szewińska.
Zehrts fremste meritt kom under OL 1972 i München der hun vant gull på 400 meter og gull på stafetten. Det østtyske laget på 4 x 400 meter forbedret verdensrekorden både i forsøksheatet og i finalen.
Giorgio Rocca
Giorgio Rocca (født 6. august 1975 i Chur) er en italiensk tidligere alpinist. Han er oppvokst i Livigno (provinsen Sondrio), hvor han fremdeles bor. Roccas spesialdisiplin var slalåm.
Karriere
Under VM 1999 i Vail kom han på fjerdeplass i slalåm, bare noen få hundredels sekunder bak bronseplassen.
Under VM 2003 i St. Moritz tok han bronsemedaljen i slalåm, bak Ivica Kostelić og Silvan Zurbriggen. Han vant ytterligere to bronsemedaljer under VM 2005 i Bormio (som ligger få kilometer fra Roccas hjemsted), i alpin kombinasjon (bak Benjamin Raich og Aksel Lund Svindal) og i slalåm (bak Raich og Rainer Schönfelder).
I innledningen av sesongen 2005/2006 var Rocca verdens suverent beste slalåmkjører. Han vant sesongens fem første slalåmrenn, og ble regnet som stor favoritt til å ta slalåmgullet i OL i Torino, hvor han imidlertid kjørte ut i første omgang.
Roccas mor er sveitsisk og kommer fra kantonen Graubünden. Rocca snakker derfor både retoromansk og tysk i tillegg til italiensk.
Sítio Novo (Rio Grande do Norte)
Sítio Novo er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Heinz Galinski
Heinz Galinski (født 28. november 1912 i Marienburg (Vestpreussen), død 19. juli 1992 i Berlin) var president for Zentralrat der Juden in Deutschland.
Galinski var utdannet i tekstilfag. Etter å ha tilbragt krigen i konsentrasjonsleirer var han fra 1949 til sin død formann for det jødiske trossamfunnet i Berlin (vest). Han var første gang president for det jødiske sentralrådet fra 1954 til 1963, og ble i 1987 æresborger av Berlin. Etter korrupsjonsskandalen rundt Werner Nachmann ble han på nytt president for det jødiske sentralrådet i 1988 og klarte å gjenopprette respekten for organisasjonen.
Heinz Galinski var også aktiv i det antroposofiske miljøet, og sendte sine barn på steinerskole.
Milpa Alta
Milpa Alta er et administrativt distrikt sørøst i Mexicos føderale distrikt. I 2000 var det registrert 96 744 innbyggere i distriktet.
Til tross for sin beliggenhet innenfor bygrensa i Mexico by, består området stort sett av furuskog. Her finnes det også små samfunn som snakker nahuatl, det dominerende urspråket i det sentrale Mexico.
Asiatiske glassfisker
Asiatiske glassfisker er en gruppe abborfisker. Mange av artene har gjennomsiktige eller nær gjennomsiktige kropper. De største artene blir inntil 26 cm lange.
Sven Wernström
Sven Wernström (født 3. april 1925 på Södermalm i Stockholm, død 6. september 2018 i Norrköping) var en svensk forfatter, særlig av barnebøker.
Hans mest kjente bøker er Trellene-serien på 8 bøker som ble innledet med Trälarna (1973). Dette er episodiske historiske romaner uten en fast gjennomgangsfigur, lagt til områdene rundt Norrköping. Det første bindet skildrer i fire kapitler mennesker fra 1000- til 1300-tallet, og serien fortsetter fram til nåtid.
Han arbeidet som typograf frem til 1964, og arbeidet deretter som fri forfatter. Forfatterskapet omfatter både dyrebøker og massemarkedslitteratur; det han er mest kjent for er trolig sine ungdomsbøker med et politisk budskap. Han debuterte med Anita i 1956 under psevdonymet Siv Malmström. I Mexikanen (1963) skildret han klasseforskjeller og utbyttingen av indianerne i Mexico, og med fortsettelsen Befriaren (1965) hadde han slått an tonene for et politisk forfatterskap. I serien Gyldendals Gode Guttebøker ble fire av bøkene hans utgitt på norsk: Mesterdykkeren (1956), Meksikaneren (1963), Veien til Costa Rica (1964) og Befrieren i 1967.
I 1985 stilte han til valg for KPML(r) ved kommunevalget i Norrköping. 1989–1991 satt Wernström på stol nr 3 i Svenska barnboksakademin.
George Herriman
George Joseph Herriman (født 22. august 1880, død 25. april 1944) var en amerikansk tegneserieskaper og avistegner. Han ble særlig berømt for den surrealistiske humortegneserien Krazy Kat (1913-1944).
Krazy Kat
George Herriman begynte sin karriere som serietegner tidlig på 1900-tallet. I 1910 skapte han serien The Dingbat Family, som var en daglig avisstripe om en smått dysfunksjonell familie. I denne serien opptrådte også en katt og en mus, som ble populære og fikk sin egen stripe i 1913 under tittelen Krazy Kat. Det er en absurd humorserie om en vill katt, ei rampete mus og en hund som er politimann. De møtes i et stilisert, øde gatelandskap med merkelige formasjoner, og står i et umulig trekantforhold til hverandre der alle elsker feil figur, det vil si den som hater en. Humoren består av slapstickkomikk der musa kaster en murstein på fienden, den forelskede katten, og en blanding av kjærlighetsforviklinger og underfundige vitser omkring kommunikasjon. Krazy Kat fikk sin egen søndagsside i 1916, som ga Herriman mulighet til å boltre seg og utvikle universet mer enn hva dagsstripen hadde gjort. Serien ble ingen stor kommersiell suksess, men syndikert til omkring 30 aviser og var svært populær blant intellektuelle og kritikere; blant annet skrev kunstkritikeren Gilbert Seldes et rosende essay om serien i sin bok The Seven Lively Arts (1924, oppdatert 1957). Poeten E.E. Cummings skrev forordet til den første boksamlingen med Krazy Kat i 1946. Krazy Kat har ofte blitt regnet blant tidenes beste tegneserier, og Bill Watterson, skaperen av Tommy og Tigern, er bare en av flere serieskapere som har nevnt Herriman og Krazy Kat som sin viktigste inpirasjonskilde.
Herriman tegnet Krazy Kat alene fram til han døde i 1944 (i motsetning til mange andre serieskapere ansatte han aldri assistenter). Hans siste år var preget av personlige tragedier; hans kone Mabel, som han hadde vært gift med i nesten tretti år, omkom etter en bilulykke i 1931, og den yngste datteren deres døde under en kirurgisk operasjon i 1939.
TGV
TGV (Train à Grande Vitesse, tog med høy fart) er et fransk høyhastighetstog. Det er blitt svært populært, er blitt utviklet i en rekke varianter og brukes også i Frankrikes naboland. I 2003 passerte TGV en milliard reisende; en passerte 2 mrd. i 2010. Til TGV-familien hører også tog av typene Eurostar (som går på linjen Paris-London) og Thalys (som går mellom Paris og Brussel, Amsterdam og Köln).
For å utnytte TGVs hurtighet har Frankrike bygget en rekke høyhastighetsbaner (LGV – Ligne à Grande Vitesse), ca. 1200 km per mars 2010 – og flere er planlagt eller under utbygging. TGV-systemet er verdens kanskje sikreste transportmiddel; det har ikke skjedd dødsulykker på høyhastighetslinjene. Togene brukes også på gamle linjer, riktignok med redusert fart. TGVs høyeste trafikkhastighet er 320 km/t, men et modifisert TGV har fartsrekorden for konvensjonelle tog, 574,8 km/t.
Beskrivelse
De fleste TGV-er består av åtte enheter – et lok i hver ende, og seks mellomvogner. Hvert togsett måler ca. 200 m, har ca. 400 sitteplasser og veier snaut 400 tonn netto (en toetasjes utgave, TGV Duplex, har ca. 512 sitteplasser, avhengig av innredningen). Togene er leddelt. Vognene er koblet sammen med Jakobs-boggier, det vil si at to vogner deler en boggi i hver ende. Dette gjør at togene kan bygges lettere, og ikke minst er det mindre fare for at toget klapper sammen som et trekkspill ved avsporing. Ulempen er at en ikke uten videre kan hekte vogner av og på ved behov; dette er en omstendelig prosess som må gjøres på verksted. Lokene har egne boggier og kan til- og frakobles på vanlig vis. Det er også mulig å koble sammen to togsett. Ingen TGV i vanlig trafikk har krengeteknologi. På gamle linjer går de derfor ikke vesentlig raskere enn andre tog.
TGV ble utviklet av selskapet Alstom og det franske statlige jernbaneselskapet SNCF. Det knytter sammen byer i Frankrike samt en del omkringliggende land. Systemet brukes med unntak av et fåtall posttransporter kun for passasjertrafikk. Alstom har lansert AGV (Automotrice à Grande Vitesse) som en etterfølger til TGV. AGV skiller seg fra forgjengeren ved å bestå av motorvogner, toppfarten er oppgitt til 360 km/t, og energiforbruket skal være lavere.
Samme togsystem, eller system basert på TGV, finnes i Nederland, Spania, Storbritannia, Sør-Korea og USA.
Historie
Ideen om TGV ble unnfanget i 1960-årene, og i likhet med de dengang ganske populære RTG brukte den første prototypen (TGV 001) gassturbiner. Etter oljekrisen i 1973, og også av støyhensyn, gikk man over til elektriske motorer. Den første strekningen (LGV Sud-Est) åpnet 27. september 1981 og gikk mellom Paris og Dijon; den ble i 1983 fullført til Lyon.
TGV oppnår hastigheter på 320 km/t (200 mph) i kommersiell drift og har nådd 574,8 km/t (357 mph) ved en testkjøring.
Linjenett
LGV-ene bygges helt og holdent for høyhastighetstog, men ikke nødvendigvis bare for TGV. LGV Est og LGV Nord Europe brukes for eksempel også av tyske ICE 3M-tog. LGV-ene har blant annet følgende egenskaper:
Reisetider
Noen reisetider med TGV i Frankrike: