cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lenvik
Den første kirka i området ble bygd i Lenvika omkring 1180. På den tiden var kirka sannsynligvis den nordligste i landet. Området er godt kjent fra vikingtida. I Bygda Botnhamn ble det funnet en sølvskatt i 1906. Funnene kan sees på Tromsø Museum og relateres til tidlig vikingtid.
På Finnsnes finnes det videregående skoler, asylmottak, hotell m.m. Silsand har psykiatrisk senter, poliklinikk og barne- og ungdomspsykiatrisk poliklinikk samt andre institusjoner innen sosial- og helsestell. På Gibostad har man videregående skole med bl.a. landbruksfag.
Gibostad var administrasjonssted fra 1837 til 1969.
Lenvik hørte til Troms politidistrikt, Senja tingrett og Hålogaland lagmannsrett. Kommunen var med i regionrådet Midt-Troms regionråd sammen med Bardu, Berg, Dyrøy, Målselv, Sørreisa, Torsken og Tranøy. Lenvik kommune tilsvarer soknet Lenvik i Senja prosti (Nord-Hålogaland bispedømme) i Den norske kirke. Mot slutten av 1800-tallet hørte Lenvik til Senjen og Tromsø fogderi i Tromsø amt.
Ved Finnsnes finnes et alpinanlegg. Lenvik kirke på Bjorelvnes ble bygget i 1879.
Natur
Senja består av høge spisse fjell og mange fjorder. Istindan er høyeste topp 957 moh. På fastlandet er det også høge fjell. Høyeste topp var Vassbruntinden, 1203 moh. Fastlandsdelen var nesten delt i to av Rossfjorden–Rossfjordvatnet, som løper parallelt med Gisundet. Rossfjordvassdraget er varig vernet. Flere våtmarksområder på Senja er foreslått fredet pga. fuglelivet.
Bosetning
Folketallet har stort sett vokst siden krigen, og Lenvik var den tredje folkerikeste kommunen i Troms. Det meste av bosetningen er konsentrert rundt administrasjonssenteret Finnsnes. Rett over sundet ligger tettstedet Silsand. Det er bruforbindelse mellom Finnsnes og Silsand.
Næringsliv
Finnsnes har utviklet seg til å bli et regionsenter for Midt-Troms. De tjenesteytende næringene er blitt dominerende. Primærnæringene er blitt redusert. Bortsett fra de største tettstedene, var jordbruk og fiske de viktigste næringene. Jordbruket er blant de bedre i Troms og baseres blant annet på husdyrhold med melke- og kjøttproduksjon.
På Senja finnes det mange fiskevær hvor fisket fortsatt er en viktig næringsvei for innbyggerne. Fiskeflåten består av både små og store båter. De små driver fiske i nærområdet, mens trålere også kan drive fiske i fjernere farvann. De viktigste fiskene er torsk og sei, men også reker er viktig. På flere plasser finnes bedrifter innen fiskeriindustrien. Det finnes også flere mekaniske verksteder.
I Finnsnes kommer dagsavisen Troms Folkeblad ut. Finnsnes er også et betydelig handelssentrum for innbyggerne i kommunen.
Samferdsel
Hva gjelder samferdsel så er Finnsnes et kommunikasjonssentrum. Gisundbrua (1145m,) knytter fastlandet sammen med Senja. Fv. 86 går fra Finnsnes og mot Sørreisa og videre til Bardufoss, E6. Fv. 855 går fra Finnfjordbotn til Buktamo ved E 6. Fylkesvei 861 fra SILSAND til Gibostad, Botnhamn og Senjahopen.Finnsnes har hurtigruteanløp og hurtigbåtforbindelse, bl.a. til Harstad og Tromsø. .Hurtigbåtforbindelse til Tromsø fra Lysnes og Tennskjer.
Delområder
Lenvik kommune var delt inn i følgende 6 delområder, med til sammen 39 grunnkretser, (innbyggertall 2014):
På fastlandet
Sultindvik, Rossfjord, Straumen øst, Straumen vest, Tårnelv, Langnes, Grønnjord, Tennskjer
Lenvik, Kårvik, Bjorelvnes
Trollvik, Finnsnes, Sandvik, Skogen, Stormyra, Fagernes, Finnfjord
På Senja
Russevåg, Vågan/Vassjord, Stormo, Høgli/Grønli, Laukhella, Silsand, Olsborg, Grasmyr, Kvanli
Grasmyrskogen, Skognes, Svartfjell, Gibostad, Grunnvåg, Årnes, Lysbotn
Stønnesbotn, Botnhamn, Baltsfjord, Husøy, Fjordgård
Kultur
Ved Lenvik bygdemuseum, på Bjorelvnes, leier man ut nordlandsbåter og rorbuer. Tusenårssted er Finnsnesvannet og Arvid Hanssens plass. Arvid Hanssens plass er et lite torg foran kulturhuset.
Edward Alleyn
Edward Alleyn (født 1. september 1566, død 25. november 1626) var en engelsk skuespiller som var et betydelig navn i elisabethansk teater og grunnlegger av Dulwich College og Alleyn's School.
Tidlig liv
Alleyn ble født i Bishopsgate i London som sønn av en vertshusholder, og ble døpt ved St Botolph-without-Bishopsgate. Han var kjent av sin samtidige som «Ned»; hans etternavn ble ulikt stavet Allen eller Alleyne.
Karriere ved teateret
Det er ikke kjent hvilken dato som Alleyne begynte å spille teater, men i 1583 var hans navn på listen over jarlen av Worcesters skuespillere. Han ble til sist verdsatt av alminnelig enighet som den fremste skuespilleren i sin tid; hans nærmeste rival til posisjonen var Richard Burbage.
Han spilte tittelrollen i tre av Christopher Marlowes store skuespill: Doktor Faustus, Tamburlaine, og som Barabas i Jøden fra Malta. Han skapte rollen, som antagelig var skrevet spesielt for ham. Bevisene for hans scenekarriere er ellers fragmentert. Andre roller som er antatt assosiert med Alleyn er som Orlando i Robert Greenes Orlando Furioso, og kanskje Hieronymo i Den spanske tragedie av Thomas Kyd. En del andre og tapte verker som muligens hadde Alleyn i ledende roller omfatter skuespill av George Peele som The Battle of Alcazar. I et privat brev hånte han seg selv som en «bombastisk konge».
Han pensjonerte seg på høyden av sin berømmelse rundt 1598, og det er sagt at dronning Elisabeth selv anmodet ham å vende tilbake til scenen, noe han gjorde fram til 1604. Ben Jonson berømmet Alleyns skuespillerkunst. Thomas Nashe uttrykte i Pierce Penniless (1593) sin beundring for skuespilleren, i en kvartet med engelske skuespillere som også omfattet John Bentley, William Knell og klovnen Richard Tarlton; mens Thomas Heywood kalte ham «uetterlignelig», «den beste av alle skuespillere», og «Proteus for former og Roscius for en tunge». Thomas Fuller skrev senere i sin Worthies at Alleyns omdømme av «så spillende til det livet at han omgjorde uansett den rollen til seg selv».
I forretningslivet
Alleyn gikk forretning med Philip Henslowe, sin svigerfar, og ble til sist rik. Han ble deleier av Henslowes forretninger, og til sist eneeier av flere inntektsgivende teatre, bjørnegraver, og horehus. Blant de førstnevnte var Rose Theatre ved Bankside, Paris Garden og Fortune Theatre ved Finsbury Fields. Fortune ble bygget for Alleyn og Henslowe i 1600, året etter at rivalen Globe Theatre ble fullført sør for elva av den samme entreprenøren Peter Street, men førstnevnte var firkantet framfor rund. Fortune ble benyttet av Admiral's Men som Alleyn var leder av.
Han fylte også, i forbindelse med Henslowe, posisjonen som «herre av kongens bjørneleker, okser og hunder». Ved en del anledninger dirigerte han selv sporten, og John Stow fortalte i Chronicles hvordan Alleyn satte ut en lenket løve som slåss mot løse hunder foran Jakob I ved Tower of London.
Alleyns skoler
Alleyns forbindelse med Dulwich, den gang en grend utenfor London, begynte i 1605 da han kjøpte en herregård der fra sir Francis Calton. Landområdet, hvor han ikke eide alt før tidligst 1614, strakte seg fra Sydenham Hill (på den høyden som i dag står fjernsynstårnet til Crystal Palace) til toppen av den parallelle kammen, rundt 5 km nærmere London, kjent for flere porsjoner som Herne Hill, Denmark Hill og Champion Hill. Alleyn skaffet seg denne omfattende eiendommen for mindre enn 35 000 pund. Han påbegynte deretter i 1619 oppgaven å bygge og gi legat til Dulwich College med den opprinnelige hensikten å utdanne 12 fattige elever som fundament for «Guds gave».
Alleyn var ikke medlem av sin egen stiftelse, men han ledet og kontrollerte dets affærer under den myndighet som var reservert ham i kongens brev. Hans dagbok viser at han blandet mye og intimt inn i livet på lærestedet. Han engasjerte elevene tidvis i teateroppsetninger: ved festsammenkomst den 6. januar 1622 nevnte han at «the boyes play'd a playe», «guttene framførte et skuespill».
Ekteskap
Alleyn arvet eiendom i Bishopsgate fra sin far. Han giftet seg den 22. oktober 1592 med Joan Woodward (1592–1623, stedatter av Philip Henslowe. Hun døde den 28. juni 1623. Den 3. desember det samme året giftet han seg på nytt med Constance (1623–1626), datter av John Donne, poeten og domprost ved St. Pauls katedral. Han fikk ingen barn, og etter hans død giftet Constance seg på nytt i 1630 til en Samuel Harvey.
Død og begravelse
Alleyn døde i november 1626 og ble gravlagt i kapellet i den skolen som han hadde grunnlagt. Hans gravstein har satt dødsdatoen til 21., men det er grunn til å tro at det egentlig skjedde den 25. I 1610 var Alleyn medlem av et styre av voktere av Southwark-katedralen, og det er et minnevindu for ham i katedralen. Et portrett av skuespilleren henger i Dulwichs billedgalleri.
Portrettert i populærkulturen
Alleyn opptrer som en figur i filmen Shakespeare in Love fra 1998, spilt av Ben Affleck. Her ble han framstilt som en selvopptatt, men velmenende skuespiller som går med på å regissere og til å fylle rollen som Mercutio i dramaet Romeo og Julie etter å ha blitt fortalt at stykkets tittle er «Mercutio» (en opplagt parodi på en stereotypi av Hollywood-stjerne). Alleyns turne med Admiral's Men, og hans kjente roller i Marlowes dramaer, foruten også at han framstilte Henrik IV av Shakespeare, er nevnt i dialogen i filmen. Han ble også framstilt som en som rådet Shakespeare til endre tittelen til «Romeo og Julie» da var en bedre tilpassing til stykkets fokus.
Heanor
Heanor er en by og verdslig sogn i Derbyshire i England, omkring 13 kilometer nordøst for Derby. Elven Erewash renner rett ved byen.
Byen har vokst sammen med Langley Mill, og Langley Mill stasjon betjener begge. Det var tidligere en liten stasjon på Great Northern Railway i Heanor, men denne er nedlagt. I henhold til folketellingen av 2011 er det 22 620 innbyggere.
Kullgruvedrift og tekstilproduksjon var tidligere de viktigste næringsveiene i Heanor. På området til en nedlagt kullgruve er det åpnet en stor fornøyelsespark, The American Adventure. Byen er også kjent for Matthew Walker-fabrikken, som produserer julepuddinger. Den ble solgt til Northern Foods i 1992.
Heanor Town FC, «The Lions», ble grunnlagt i 1883, og spiller i Abacus Lighting Central Midlands League Supreme Division.
Gavl
Gavl er betegnelse på en mer eller mindre trekantet, loddrett eller nesten loddrett flate, som er avgrenset av andre flater vinkelrett på gavlen. Gavl brukes særlig om detaljer på enkelte hus og båter, men opptrer også som navn på enkelte fjellsider.
På hus: På et hus med saltak er gavlen det trekantede veggfeltet mellom de to takflatene ved enden av bygningskroppen. Gavlen er som regel en direkte fortsettelse husets endevegg, og denne kalles også gavlvegg.
På båt: En del båter har flat hekk (har speil eller akterspeil). En slik flate bak på en båt har som oftest en tilnærmet trekantet form, med spissen ned, og kalles ofte for gavl, herav betegnelsen gavlbåt.
Botnersjøen
Botnersjøen (eller Åklangen) er en innsjø på Fosser i Aurskog-Høland kommune i Viken. Den er en del av hovedvannstrengen av Haldenvassdraget. Botnersjøen ligger på høyde 124 moh og henger fysisk sammen med innsjøen Bjørkelangen. Sydspissen av Botnersjøen kalles Musjevika.
Gorée
Øya Gorée er et av de 19 distriktene i hovedstaden Dakar i det vestafrikanske landet Senegal. Øya måler 0.182 km² og ligger 1 km ut fra kysten. Den er kjent for sin rolle som transithavn i den transatlantiske slavehandelens «gullalder».
Øya er 900 meter lang og 300 m bred, og ligger i le bak Cape Vert-halvøya. Ettersom det er lite ferskvann her, var øya ubebodd før de første europeerne kom. Portugisere bygde et kapell her i 1444, og Nederlandene besatte øya i 1588. Deretter igjen portugisere, og nederlendere, som kalte opp øya etter øya Gorree i hjemlandet. England erobret øya i 1664, under den andre anglo-nederlandske krig, men ga slipp på den i 1677. Fra 1677 til Senegals uavhengighet i 1960 var den en franskokkupert koloniområde.
Øya var teknisk sett en handelsstasjon, styrt fra byen Saint-Louis. I tillegg til slaver ble det handlet med bivoks, korn og skinn. Det var få eller ingen europeere bosatt her; det meste av handelen ble styrt av det samme mestis-borgerskapet som i andre franske koloniutposter.
Det første slavehuset ble bygget i 1536 av portugisere. Etter den franske erobringen i 1677 ble slavehandelen besørget av franske handelshus fra Bordeaux og Nantes – slavehandelen var i stor grad grunnlaget for Nantes' velstand på 1700-tallet. Andre europeere, blant annet nederlendere, opererte også fra øya. Slavene som ble eksportert fra Gorée ble i stor grad sendt til Haiti i fransk Vest-India, til Louisiana, til spanske kolonier som Cuba og til portugisiske kolonier i Brasil (noen av disse var opprinnelig grunnlagt av nederlendere). Som følge av dette er det relativt få engelsktalende afroamerikanere som kan spore sine røtter til Gorée.
Gjennom tre ulike vedtak ble slavehandel forbudt i Frankrike. Første gang, under den franske revolusjon i 1794 ble Frankrike det første landet i verden til å forby slavehandel. Vedtaket ble opphevet av Napoleon i 1802, etter press fra plantasjeeiere i Karibia. Under sitt korte comeback i 1815 snudde imidlertid Napoleon og vedtok et nytt forbud, trolig for å tekkes England. Vedtaket ble imidlertid ikke konsekvent gjennomført før i 1848, da den andre franske republikk vedtok et effektivt forbud for alle franskkontrollerte territorier.
Etter at slavehandelen opphørte forsøkte handelsborgerne på øya å utvide sin virksomheten innenfor andre varer, men det ble etterhvert tydelig at havna ikke var dimensjonert for vareeksport.
Bebyggelsen på øya karakteriseres av de store kontrastene mellom slavekvarterene og slavehandlernes elegante boliger. Øya er særlig kjent for det rødfargede Maison des esclaves (Slavenes hus), som ble bygd ca. 1780-84 av en mestisfamilie. Selv om øya bare er ett av mange deportasjonssteder for afrikanske slaver og Maison des esclaves bare ett av flere hus på Gorée, har øya og huset fått en betydelig symbolsk rolle. «a trip to the island is something every black person outside Africa has to do», er et utsagn som blir gjengitt i TIME Magazines reportasje herfra.
Øya har i dag 1050 innbyggere og er en selvstendig communes d'arrondissement i Dakar. Det er også tre andre museer på øya: et kvinnemuseum, et museum over Senegals historie, og et for havet. Øya er bilfri.
Journey (band)
Journey er et amerikansk rockeband som ble startet i 1973 i California i USA. Idag består det av Ross Valory og Neal Schon, som har vært med siden starten, og Deen Castronovo, Arnel Pineda og keyboardist Jonathan Cain. De er kanskje mest kjent for hitene «Don't Stop Believin'», «Wheel in the Sky» og «Separate Ways». De har solgt over 100 millioner plater. Storhetstiden var tidlig og midt på 1980-tallet.
Opprinnelse
Bandet besto fra starten av Neal Schon, George Tickner, Prairie Prince, Gregg Rolie og Ross Valory. De ble rekruttert av en gammel Santana-manager, som startet bandet gjennom bekjentskaper. De var alle tre ganske ukjente, og det hele gikk ganske sakte i begynnelsen. Men de brøt til slutt gjennom, og spilte etterhvert sammen med andre storband som Steve Miller Band. Journey var på den tiden sentrert rundt gitaristen Neal Schon, som ble sett på som en av de mest talentfulle gitaristene allerede da han var 17 år.
Regierungsbezirk Allenstein
Regierungsbezirk Allenstein er en tidligere Regierungsbezirk i de prøyssiske provinsene Østpreussen og Preussen. Forvaltningsenheten omfattet ble opprettet i 1905 og eksisterte frem til 1945, og omfattet et geografisk område som idag befinner seg innenfor det Ermlandskmasuriske voivodskap i Polen. Forvaltningsenheten grenset i nord mot Regierungsbezirk Litthauen zu Gumbinnen og Regierungsbezirk Ostpreußen zu Königsberg.
Journey (band)
1980-årene
I 1977 følte manager Herbie Herbert at bandet burde ta en mer kommersiell retning. Selv om det hadde en gruppe hardbarkede fans, solgte det ikke mange plater. Herbie lette etter en ny vokalist til bandet. Den daværende vokalisten het Robert Fleichman. Herbie hørte demoen «If You Need Me, Call Me» av Steve Perry, som på den tiden jobbet på stefarens kalkunranch. Steve Perry var godt kjent i Los Angeles musikkscene, men han kunne ikke leve av musikken. Herbie Herbert skulle betale Steve Perry like mye som han tjente på kalkunranchen for å bli med i Journeys studio. Det tok ikke lang tid før Herbie sa at Steve Perry var Journey's nye vokalist. Men de opprinnelige medlemmene var skeptiske. Uansett viste det seg snart at Neal Schon og Steve Perry kunne skape magi. De skrev låten «Patiently» bare noen dager etter at han kom til bandet. Det første albumet Perry var med på het "Infinity", og ble utgitt i 1978. Journey ble kjent som et turneband, og var på turne oppimot 250 dager i året.
I 1980 sluttet originalmedlemmet og keyboardisten Gregg Rolie, fordi han var lei av å turnere. Inn kom Jonathan Cain fra The Babies, og det var hans sangskrivertalent som løftet Journey til uante høyder. Steve Perry og Jonathan Cain skrev alle låtene til albumet Escape, som fortsatt er deres mestselgende album. Det solgte til 9 x platinaplate. De turnerte på denne tiden over hele USA, og i Japan. De var uhyre populære, men anmelderne mente at de var både både kommersielle og pengesultne. I 1983 ga de ut albumet Frontiers, som også ble en stor hit, med låter som: «Chain Reaction» og «Faithfully». Etter enda et langt år på turne gikk bandet fra hverandre. Journey ble gjenforent i 1985, og gikk i studio for å lage albumet Freedom. Steve Perry ønsket ting annerledes, og sparket både trommeslageren Steve Smith og bassisten Ross Valory. Steve Perry sa i et dokumentarintervju med VH1 i 2003 at han senere angret at han sparket dem. Steve Perry endret albumnavnet til Raised on Radio, og erstattet de sparkede bandmedlemmene med studiomusikere. Bassisten Ross Valory ble erstattet av Randy Jackson, senere kjent som American Idol dommer og plateprodusent. Larrie Londin spilte trommer. I 1986 kom det albumet ut som Steve Perry både hadde endret navn på og nesten egenhendig produsert: Raised on Radio. Det sies å være noe i nærheten av et soloalbum med Steve Perth.
1996
I 1996 valgte bandet å gå sammen igjen, da med den klassiske line-upen: Ross Valory, Neal Schon, Steve Smith, Jonathan Cain og Steve Perry. Steve Perry sparket dog Herbie Herbert, deres manager siden 1977 og erstattet han med Irving Azzof. De ga ut albumet Trial by Fire, som fikk god mottakelse og låten «When you Love a Woman» ble Grammy-nominert for beste låt. I Trial by Fire møter vi et mye mer modent og melankolsk Journey. Steve Perry skulle gjøre seg klar for den påfølgende turneen med et par ukers treningsopphold på Hawaii. Under en fjelltur fikk han ekstreme smerter i benet, og det viste seg at han trengte hofteerstatning. Journey ventet over to år på at Steve Perry skulle ta hofteoperasjonen, men i 1998 kuttet de alle bånd til ham, og var dermed på leting etter en ny vokalist. Steve Smith mente at Journey ikke ville ha noen framtid uten Steve Perry, og han valgte å forlate bandet.
1998-2006
Neal Schon fant tilslutt en vokalist, Steve Augeri, kjent fra: Tyketto og Tall Stories. Steve Augeri jobbet på denne tiden i en GAP-butikk. I 1998 dro Journey, da med Steve Augeri, på turne. Fansen mente tidlig at man ikke kunne bytte ut originalen Steve Perry, og at Steve Augeri bare var en karaokesanger. De tre albumene Red 13, Arrival og Generations Journey skrev med Steve Augeri har gått mer mot en progressiv rock-retning. I 2006 ble noe overraskende Steve Augeri byttet ut med Jeff Scott Soto, og grunnen var at stemmen til Steve Augeri var brutt ned etter mange år med konserter og arrangementer. Journey brukte også sin nye trommeslager, Deen Castranovo som vokalist en kort stund.
2008-
Journey var igjen på jakt etter en ny vokalist, etter at de lot Jeff Scott Soto gå i 2007. Neal Schon surfet gjennom YouTube, og kom ganske overraskende over den filippinske sangeren Arnel Pineda, som allerede var temmelig kjent i Asia. I januar 2008 annonserte de at han var den nye vokalisten. Albumet Revelations ble bundlet med en konsert-DVD og en re-make av de klassiske Journey-låtene.
Rodion Malinovskij
Rodion Jakovlevitsj Malinovskij (Родион Яковлевич Малиновский, født, død 31. mars 1967) var en sovjetisk offiser under andre verdenskrig, kjent for sin innsats ved slaget om Stalingrad. Etter krigen var Malinovskij forsvarsminister i Sovjetunionen fra 1957 og til sin død. Malinovskij er ansett som en av de viktigste militære ledere i russisk historie. Han mottok Seiersordenen for sin innsats under verdenskrigen.
Sjøhus
Sjøhus er en fellesbetegnelse for ulike typer hus ved sjøen, men brukes også som synonym for sjøbu eller sjøbod. Sjøhus må vi forstå som hus ved sjøen, hus som ved ulike funksjoner er knyttet til og plassert nær ved sjøen. Ulike funksjoner kan kreve ulike plassering i forhold til land og sjø.
Naust er hus til opplag og beskyttelse av båter. Naust er plassert i flomålet, som en fortsettelse av ei strand eller skråplan båter kan settes på land. Naust er gjerne enkle bygninger på kun etasje, og gulvet er bare lunner til å dra opp båter på. Naustene ble ofte bygd i enkel konstruksjon, med luftig utforming og uten gulv.
Sjøboder bør ha tilflott, mulighet til at båter /skip kan legges inntil bygningen og gjøre lasting og lossing enkelt. De varierer veldig i størrelse, fra de helt små bygninger på 3- 4 m2 til store bygninger i 4 - 5 etasjer og flere hundre m2 i areal. De brukes til lagring av alt som hører til båter og skip, og alt som skal transporteres. Sjøbodene ble satt opp i sjøkanten slik at fartøyer kunne legges helt inntil. Varer kunne ofte lastes og losses direkte fra en båt eller skip. I Rogaland kan sjøboder kalles sjøhus, nord for Hustadvika kalles de brygger. Kjøpmannens sjøboder kan også kalles pakkhus.
Under små forhold ble bruksområdene ofte kombinert for eksempel ved at naustet hadde loft eller overetasje. Dette er da et kombinasjonshus, naust i første etasje, med sjøbod og lagerrom i andre etasje. Sjøboden kan da naturligvis ikke få den samme praktiske innretningen for lasting eller lossing av skip. Et eksempel er et stort naust i Dusavik (Rogaland) der naustet hadde steinvegger og på steinveggene var det en overetasje med full etasjehøyde i bindingsverk. Grindbygde naust kunne få loft ved at gulvbord ble lagt rett på betene.
Nothus er oftest en type sjøhus som kombinerer naust og bod. Dette kunne være en enkel sjøbod med plass til ei not, eller det kunne være en stor bygning som rommet utstyr til et helt notlag. I første etasje var det plass til notbåtene og eventuelt flere småbåter notlaget hadde. I loftsetasjen var det plass til nøter og ei vinde kunne gjøre det lettere å få nota ombord i notbåten som helst burde komme helt inntil nothusets langside.
Rorbuer kan også regnes med til sjøhusene.
Det finnes også andre mer spesialiserte hus ved sjøen, for eksempel badehus.
Sjøhusmiljøer
Sjøhusene er hus med funksjonell tilknytning til sjøen, vanligvis ut fra transportbehov eller tilknytning til fiskerier. Husene ved sjøen preges av det faktum at før 1900-tallet var sjøen den viktigste ferdselsåren.
I store deler av kyst-Norge måtte alle ha båt, og alle hadde behov for å transportere varer sjøveien. Der gården var oppdelt i mange bruk var det ofte bare ett sted som egnet seg til båtopptrekk og nausttomter.
I ei bygd var det ofte slik at der gårdene som ikke hadde egen grunn til naust og sjøboder benyttet en sentralt plassert almenning til dette formålet. Her oppsto et sjøhusmiljø, i første rekke med naust og sjøboder som hørte til bøndene i bygda. Slike miljøer kunne i mange tilfelle utviklet seg videre til et strandsted som med tid og stunder kunne få status som ladested og by. Det kunne begynne med noen håndverkere; bygdas smed, båtbyggeren eller bøkkeren. På slutten av 1800-tallet kom landhandleriet og dampskipskaia.
I mange norske byer er det bevart karakteristiske sjøhusmiljøer i gamle havneområder. Med noen få unntak er alle norske byer kystbyer; de ligger ved sjøen. Fordi sjøen var den viktigste ferdselsåren lå lagerbygninger og mange produksjonslokaler ved sjøen. Der det var mulig var det fordelaktig å produsere og lagre varer slik at de kunne lastes i båt uten ekstra transport på land.
Alfreton
Alfreton er en by og verdslig sogn i Amberdalen i Derbyshire i England, tilstøtende til Bolsover og distriktene i North East Derbyshire. Det var tidligere et normannisk landsted og deretter et urbant distrikt. Befolkningen i sognet Alfreton utgjorde 7 971 innbyggere ved folketellingen i 2011. Landsbyene Ironville, Riddings, Somercotes og Swanwick var historisk en del av det normanniske landstedet (Manor) og det urbane distriktet, og det totale befolkningstallet med disse var 24 476 innbyggere i 2001.
Historie
Det er sagt at Alfreton ble grunnlagt av kong Alfred av England og har således fått sitt navn fra ham. Det er nok en smigrende myte da stedsnavnet opptrer i ulike former gjennom ulike tidsaldre, eksempelvis «Elstretune» i Domesday Book (1086). Den eldste omtalen hittil er fra 1004 i testamentet til Wulfric Spott, grunnleggeren av klosteret Burton Abbey. Blant hans testamentariske gaver var «Aelfredingtune», «Alfreds gård», som er antatt å henvise til Alfreton. Det er ingen bevis på denne Alfred er den førnevnte konge.
I sørvest i nærheten av Pentrich lå en romersk festning ved den større veien kjent som Ryknield Street. En annen romersk vei kjent som Lilley Street gikk fra der til den sørlige enden av Alfreton, noe som antyder at bosetningen i området var langt eldre med flere århundre enn den førnevnte konge.
Den første bosetningen var sentrert på toppen av hva som er dagens ås kalt King Street hvor det opprinnelige markedsplassen utviklet seg. På toppen av åsen sto det også et gammelt møtehall, «Moot Hall», fra til 1914, og flere vertshus etablerte seg der i løpet av århundrene, og en del eksisterer den dag i dag. I vest var et herskapshus og rett ved lå kirken Church of St. Martin; deler av kirken er datert tilbake til rundt 1200. Herskapshuset i Alfreton spredte og overtok landområder i sør og øst, inkludert sognene i Somercotes, Swanwick, Riddings og Ironville. Den første herre av herskapshuset var jarl Roger de Busli, som delegerte posisjonen til baron Ralf Ingram. Posisjonen ble arvet, gitt bort og solgt i århundrenes løp, helt opp til William Palmer-Morewood, den siste herre av Alfreton, døde i 1957.
Økonomi
Det fremste industrien i Alfreton var historisk sett kullgruvedrift, men etter at gruvene ble stengt på 1960-tallet har det endret til lett industri, lagring, detaljhandel og serviceindustri. En betydelig andel lokale jobber finnes i sistnevnte, som helse, utdannelse og underholdning. En betydelig, men nedadgående andel i området er fortsatt jordbruk. Alfreton by er et travel urbant senter med et antall kommersielle butikkjeder, sammen med en del mindre uavhengige butikker, men er dominert av det større merkevaren Tesco. Det er flere banker, boligsparebanker, forsikring og andre tjenester. Det er også et innendørsmarked med bibliotek, to postkontor, et arbeidssenter, og tallrike puber og restauranter. I vestenden av byen er det et helsesenter, underholdningssenter, svømmebasseng og parkanlegg, og et golfanlegg videre vest. Sjokoladeselskapet Thorntons er basert i Alfreton.
Fjellværsøya
Fjellværsøya (eller Fjellværøy eller Fjellværøya) er en øy i Hitra kommune i Trøndelag, nordøst for Hitra. Sundet mellom øyene heter Fillfjorden.
10. juli 1992 ble fergesambandet Fillan–Brøttingsvåg (1967–1992) erstattet av Fjellværøyforbindelsen som via flere fyllinger mellom holmer og skjær og den iøynefallende Krabbsundet bru (316 meter lang, lengste spenn 150 meter) knytter øyene sammen. Vegprosjektet er en del av Fastlandsforbindelsen Hitra–Frøya.
På øya ligger en over 3 000 år gammel grav fra bronsealderen. Det høyeste fjellet er Haggelbøra, 153 moh.
EM i fotball 1996
Europamesterskapet i fotball 1996 (Euro 96) ble arrangert i England under slagordet «Football's Coming Home». Sluttspillet var nå blitt utvidet til å omfatte 16 lag. På grunn av oppløsningen av Sovjetunionen, Jugoslavia og Tsjekkoslovakia, samt at var tatt opp som medlem av UEFA, var det nå hele 47 nasjoner som deltok i kvalifiseringsspillet. Miniputtnasjonen deltok også for første gang. Det var imidlertid én nasjon som glimret med sitt fravær. Det såkalte var fortsatt utestengt som følge av krigen på Balkan.
I sluttspillet gikk det innledende gruppespillet omtrent som forventet. Den største overraskelsen var at ble utslått på bekostning av Tsjekkia. Italienerne ble offer for den nye regelen om at innbyrdes oppgjør teller først ved poenglikhet. Hadde man fortsatt benyttet målforskjell ville Italia gått videre. Gruppespillets kanskje beste kamp var vertsnasjonens imponerende 4-1-seier over Nederland, samt den svært spennende kampen mellom Tsjekkia og, som til slutt endte 3-3.
Cupspillet var fra og med dette mesterskapet utvidet til å omfatte kvartfinaler, hvor gruppevinnerne møtte en annen gruppetoer. Kvartfinalene ble svært jevne, og to av kampene måtte avgjøres på straffespark. Overraskelseslaget Tsjekkia avanserte videre til semifinalen ved å slå. De andre semifinalistene var England, og.
I den ene semifinalen møttes vertsnasjonen og erkefienden Tyskland – og akkurat som i VM-sluttspillene i 1970 og 1990 ble det tyskerne som trakk det lengste strået. Englands syndebukk ble den unge midtstopperen Gareth Southgate, som bommet i straffesparkkonkurransen. Også den andre semifinalen måtte avgjøres på straffer, og her vant Tsjekkia 6-5 over Frankrike.
Dermed møttes forhåndsfavoritten Tyskland og overraskelseslaget Tsjekkia i finalen. Finalen ble jevnspilt, og etter 90 minutter var stillingen fortsatt uavgjort. Avgjørelsen falt fem minutter ut i første ekstraomgang da Oliver Bierhoff scoret et såkalt «golden goal», og dermed hadde tyskerne vunnet sitt tredje europamesterskap i fotball – det første etter gjenforeningen.
Kvalifisering
I kvalifiseringen ble lagene delt inn i åtte grupper, hvor alle unntatt én besto av seks lag. De åtte gruppevinnerne gikk til sluttspillet. I tillegg ble det utviklet et system hvor man rangerte lagene på andreplass etter resultatene mot lag nummer 1, 3 og 4 i sin gruppe – et ganske komplisert system for uinnvidde. De seks beste gruppetoerne basert på denne rangeringen gikk også direkte til sluttspillet, mens de to dårligste gruppetoerne ( og ) møttes i en playoff-kamp på nøytral bane for å kjempe om den siste EM-billetten. Dette var også første gang i EM-sammenheng at lagene fikk tre poeng for seier, samt at innbyrdes oppgjør ble benyttet i stedet for målforskjell for å skille lag ved poenglikhet. Den siste nyvinningen var eventuelle ekstraomganger ville bli avgjort på «golden goal» – det vil si at det første laget som scoret i ekstraomgangene hadde vunnet kampen.
Med dobbelt så mange sluttspillplasser som tidligere, kom de aller fleste av Europas store fotballnasjoner til sluttspillet. , som hadde tatt bronsemedaljer i VM to år tidligere, måtte imidlertid bli hjemme. Gamle storheter som, og  klarte heller ikke å kvalifisere seg, mens Nederland måtte gjennom playoff mot Irland før de ble klare for EM. så lenge ut til å klare å kvalifisere seg, men tap i de to siste kampene gjorde at Norge endte på tredjeplass bak og Nederland, og måtte bli hjemme. En overraskelse var at klarte å kvalifisere seg for sitt første mesterskap siden VM i fotball 1954, på tross av å være rangert på nest nederste nivå i trekningen til kvalifiseringen.
Gruppe A
8. juni 1996
10. juni 1996
15. juni 1996
18. juni 1996
Tabell
Gruppe B
9. juni 1996
10. juni 1996
13. juni 1996
15. juni 1996
18. juni 1996
Tabell
Gruppe C
9. juni 1996
11. juni 1996
14. juni 1996
16. juni 1996
19. juni 1996
Tabell
Gruppe D
9. juni 1996
11. juni 1996
Alois Hitler jr.
Alois Hitler jr., født Alois Matzelsberger, (født 13. januar 1882 i Wien i Østerrike, død 20. mai 1956 i Hamburg i Tyskland) var en halvbror av Adolf Hitler.
EM i fotball 1996
Gruppe D
16. juni 1996
Alois Hitler jr.
Bakgrunn
Alois jr. ble født som sønn av Franziska Matzelsberger og Alois Hitler som fremdeles var gift med sin første kone, Anna. Da Anna Hitler døde i 1883, giftet Alois seg med Franziska, og to måneder etter bryllupet fikk de barn nr 2, Angela Hitler. Men Franziska ble syk av tuberkulose, og Alois ba Klara Pölzl om å komme tilbake for å ta seg av de to små barna. Hun var en yngre slektning han tidligere hadde tatt inn som fosterdatter hos ham og Anna. Franziska døde av tuberkulose bare 23 år gammel i august 1884. Alois hadde da allerede innledet et forhold til Klara, og 7. januar 1885 giftet de seg, etter å ha fått dispensasjon fra biskopen på grunn av sitt nære slektskap. Alt fire måneder senere kom det første barnet, Gustav, til verden i mai 1885. I september 1886 kom det neste barnet, Ida, og senere enda en sønn, Otto, som døde etter bare noen dager. I desember 1886 fikk både Gustav og Ida difteri og døde i løpet av noen uker. Først i april 1889 kom det fjerde barnet til verden - Adolf Hitler. Edmund ble født i 1894, men døde av meslinger seks år gammel. Den yngste, Paula Hitler, ble født i 1896.
Christian Jungersen
Christian Jungersen (født 10. juli 1962 i København) er en dansk forfatter som i 2013 er oversatt til 18 språk.
Jungersen har studert retorikk ved Københavns Universitet, deretter kommunikasjon og samfunnsfag på Roskilde Universitetscenter. Han har også jobbet som tekstforfatter, manuskonsulent og manusforfatter i TV. Christian Jungersen har skrevet tre romaner: Krat (1999), Undtagelsen (2004) og Du forsvinder (2012).
Teaterstykket Gjenkjennelsen, inspirert av romanen Unntaket, ble oppført ved Grenland friteater i mars 2008.
EM i fotball 1996
Gruppe D
Tabell
Alois Hitler jr.
Bakgrunn
Alois jr. forlot hjemmet da han var 14, og så aldri sin far igjen. Halvbroren Adolf var da 7 år.
EM i fotball 1996
Semifinaler
26. juni 1996
Alois Hitler jr.
Utvandring til Storbritannia
Alois jr. arbeidet som kelner i Linz og ble idømt fengselsstraff for gjentatte tyverier. Etter hvert flyttet han til Dublin og Liverpool, tok forefallende arbeid i pubs og forsørget seg ved småsvindel og bedrageri. I 1909 møtte han syttenåringen Bridget Elizabeth Dowling på en hesteutstilling i Dublin. Han arbeidet i kjøkkenet på Shelbourne hotell; hun var nettopp ferdig med klosterskolen. Sammen rømte de til London og giftet seg der i juni samme år. I Liverpool bodde de i Upper Stanhope Street i et hus som ble ødelagt ved et tysk luftangrep i andre verdenskrig. Alois arbeidet som sjefskelner på en jødisk-eid kafé og registrerte seg under navnet «Anton Hitler», mens Bridget har skrevet seg som «Cissie Hitler».
EM i fotball 1996
Finale
30. juni 1996
Alois Hitler jr.
Utvandring til Storbritannia
I 1911 fikk de sønnen William Patrick Hitler, oppkalt etter sin morfar og Irlands skytshelgen. Alois jr. ble voldelig mot både kone og barn, spesielt etter at hun nektet å følge med ham til Tyskland. Han forlot dem da i 1914, mistet kontakten under første verdenskrig og lot henne etterpå få vite at han var falt i kamp. Han gjenså ikke sin sønn før i 1929, da William kom til Tyskland og fikk overtalt sin farbror Adolf til å skaffe seg en stilling i Reich Credit Bank i Berlin.
Til Tyskland
I 1914 lot Alois sin kone og sønn i stikken og dro hjem til Tyskland. Han giftet seg med en annen kvinne, Hedwig Heinemann, i Hamburg i 1919 med forfalskede papirer. De fikk også en sønn, Heinz Hitler. Alois forsørget familien ved kyllingavl og salg av barberblader. I 1924 ble han avslørt som bigamist, men skilsmisse fra den første konen sparte ham for fengselsstraff. I 1926 meldte han seg inn i NSDAP, men halvbroren Adolf tvang ham til å melde seg ut. I 1927 arbeidet Alois jr. som kelner i Weinhaus Huth på Potsdamer Platz i Berlin. Rundt 1935 åpnet han vinhandel og vertshus i Leonhardtstrasse nr 5 i bydelen Charlottenburg. Etterpå fikk han de jødiske eierne av Wittenbergplatz 3 til å selge, han sørget for å skremme bort jødene som bodde der, og i 1937 åpnet han sin restaurant «Alois» i bygget. Snart ble det møteplass for nazikretser, særlig SA- og SS-bøller - men halvbroren Adolf var aldri å se. De to hadde knapt noen kontakt, bortsett fra noen få korte møter der Adolf skjelte halvbroren kraftig ut.
På spørsmål forklarte Alois at han kalte stedet sitt «Alois» fordi han ikke ønsket å utnytte familienavnet Hitler til reklame. Imidlertid fikk han hengt opp tre digre profiler av Føreren på veggene innvendig. Til den formelle åpningen av «Alois tesalong» var alle bordene reservert på forhånd, og folk stimlet sammen utenfor. Lei av spørsmål om sin halvbror, sørget Alois alt dagen etter for å få malt på veggen med gotisk skrift: Sup di full un fret di dick...un holl dien Mul vun Politik! («Drikk deg full og et deg tykk...og hold din munn fra politikk.»)
Da Alois jr. mottok en oppfordring om å melde seg inn i motstandsbevegelsen «Det røde orkester», kontaktet han i stedet Gestapo og fikk dermed flere medlemmer av gruppen arrestert og henrettet. Mot slutten av krigen flyktet han og Hedwig til Hamburg, der han endret navn til «Hiller».
Kavango (region)
Kavango er en region i Namibia. Ved folketellingen i 2011 hadde regionen en folkemengde på 223,352.
Alois Hitler jr.
Til Tyskland
I Mein Kampf er han overhodet ikke nevnt.
Kavango (region)
Med tanke på sin nokså høye mengde nedbør i forhold til andre deler av landet, har denne regionen potensial for kultivering av en rekke avlinger. Der er også potensial for organisert skogsdrift og dyrking av trær som kan stimulere møbelindustri og relatert industri.
Regionen karakteriseres av en ekstremt skeiv befolkningsfordeling. Det indre av området er svært sparsommelig befolket, mens den nordligste stripen, særlig langs Okavango-elven, har en høy befolkningskonsentrasjon.
Regionen består av seks valgkretser:
Salamis (sommerfugl)
Salamis er en slekt av sommerfugler som hører til den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). De lever i tropiske og subtropiske områder i Afrika.
Utseende
Store sommerfugler med brede, flikete vinger og forholdsvis spinkel kropp. Forvingens spiss er noe utdratt slik at vingen blir sigdformet. Bakvingen er også noe utdradd i spissen. Fargen på oversiden er brunoransje eller brunlig purpurfarget. Undersiden ligner sterkt på et vissent blad, komplett med "midtnerve". Vingenes utskudd gjør at formen også stemmer med et vissent blad når sommerfuglen sitter med lukkede vinger.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika.
Systematisk inndeling
Flere arter som har vært regnet til denne slekten, føres nå til slektene Junonia og Protogoniomorpha.
John Kennedy Toole
John Kennedy Toole (født 17. desember 1937, død 26. mars 1969) var en amerikansk forfatter fra New Orleans i Louisiana. Han er mest kjent for romanen A Confederacy of Dunces, som på norsk har fått tittelen Tåpenes sammensvergelse.
Biografi
Verneplikten avtjente han i Puerto Rico, der han var engelsklærer for spansktalende soldater tilknyttet USAs militære styrker.
I 1969 begikk Toole selvmord, etter å ha slitt med paranoia og depresjoner i lang tid. Hans psykiske lidelser skyldtes i alle fall langt på vei at han ikke lyktes i å få anerkjennelse som forfatter.
Forfatterskap
Da han døde etterlot Toole seg to uutgitte romaner.
A Confederacy of Dunces
Romanen A Confederacy of Dunces har blitt stående som Tooles sentrale verk. Sjangermessig er boken en pikaresk roman, der hovedpersonen legger ut på en reise – reelt eller i overført betydning – og må overvinne en rekke utfordringer og forulempelser på sin vei. Typisk for den pikareske romanen er at «romanhelten» har en rekke karaktertrekk som er egnet til å stille ham i et dårlig lys, og han fremstår ofte som latterlig. Likevel vinner han sympati hos leseren. A Confederacy of Dunces ble utgitt første gang i 1980. I 1981 ble han posthumt tildelt Pulitzerprisen for skjønnlitteratur for denne romanen.
The Neon Light
Romanen The Neon Light ble utgitt posthumt i 1989, men Toole skrev den allerede som sekstenåring. Den ble filmatisert av regissøren Terence Davies, men spillefilmen fra 1995 fikk blandede anmeldelser og ble ingen publikumssuksess.
Oversettelser til norsk
I 1982 kom romanen A Confederacy of Dunces ut i norsk oversettelse, under tittelen Tåpenes sammensvergelse : en roman fra New Orleans. Den norske utgaven ble utgitt av Tiden Norsk Forlag, og var oversatt av Nils Werenskiold.
Krem
Krem har flere betydninger:
200 Dynamene
200 Dynamene er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 27. juli 1879 av Christian Heinrich Friedrich Peters fra Litchfield Observatory i Clinton, New York. Den er oppkalt etter nereiden Dynamene fra gresk mytologi.
Anna Charlier
Anna Albertina Constantia Charlier (/ʃalje/) (født 25. juli 1871 i Åby, Gråmanstorp i Sverige, død 1949) var en svensk kvinne, husket for å ha vært forlovet med Nils Strindberg, deltager i Ingeniør Andrées ballongferd mot Nordpolen i 1897. Strindberg skrev flere stenograferte brev til Anna Charlier under ekspedisjonens mislykkede forsøk på å nå sivilisasjonen.
Før ekspedisjonen
Charlier var en av 11 søsken og ble tidlig foreldreløs. Hun var kusinen til astronomiprofessor Carl Charlier.
Hun arbeidet som guvernante og traff Nils Strindberg, som underviste hos en av familiene hun arbeidet for. Hun utdannet seg til konsertpianist og studerte blant annet for konsertpianisten Richard Andersson. I 1902 fortsatte hun studiene i La Chant de Font i Sveits.
Hun spilte piano, Strindberg fiolin. Anna og Nils ble forlovet 26. oktober 1896, åtte måneder før ekspedisjonen drog mot Svalbard.
Etter ekspedisjonen
Ekspedisjonen gav ikke lyd fra seg de neste årene og ble antatt å ha endt i katastrofe. Anna emigrerte til USA i 1910 og giftet seg der med læreren Gilbert Henry Conserray Hawtrey. De flyttet i 1914 til England.
Ulla Strindberg – den omkomne Nils Strindberg var hennes onkel – besøkte Anna i Torquay i England i 1947. Hun sa følgende om besøket:
..''«Annas man Gilbert Hawtrey var en underbar människa som på allt sätt försökte hjälpa sin hustru i hennes sorg. Men allt var förgäves. Anna kunde inte glömma.» ''
Annas hjem var fylt av ungdomsportretter av den forsvunne Strindberg. I 1930, da restene av ekspedisjonen ble funnet, var Anna tilfeldigvis i Sverige. Ute av stand til å bli i landet, sendte hun en krans til sin tidligere forlovedes begravelse. En stund etterpå fikk hun per post Nils Strindbergs brev fra dødsmarsjen over ishavet. Det var Tore Strindberg – bror til Nils – som sendte dem etter at stenogrammene var tolket.
Da hun døde i 1949, etterlot hun seg detaljerte anvisninger for hva som skulle skje etter hennes død. Kroppen hennes ble bisatt på en kirkegård i Torquay. (Hennes mann ble senere gravlagt ved siden av henne.) Hjertet hennes ble tatt ut av kroppen, plassert i et sølvskrin og begravet nær urnen med Strindbergs aske. Alle hennes instruksjoner ble fulgt.
Annabreen, en isbre på Amsterdamøya, er oppkalt etter Anna Charlier.
Varg Veum – Bitre blomster
Varg Veum – Bitre blomster er en norsk kriminalfilm fra 2007 i regi av Ulrik Imtiaz Rolfsen. Filmen er den første i filmserien om detektiven Varg Veum. Manuskriptet er skrevet av Thomas Moldestad, som er basert på boken Bitre blomster av den bergenske forfatteren Gunnar Staalesen. Filmen hadde et besøkstall på 109 194 da den gikk på norske kinoer.
Handling
Handlingen foregår i byen Bergen hvor en jente ved navn Camilla er forsvunnet og Varg Veum blir satt på saken til å finne ut hva som har skjedd.
Når syvårige Camilla, datteren til en fremstående politiker, meldes savnet befinner plutselig privatetterforsker Varg Veum seg uventet midt i sakens kjerne. Det er nemlig ikke bare datteren til politikeren Vibeke Farang som er savnet, også elskeren hennes, Karsten Aslaksen, er som sunket i jorden. Veum engasjeres for å finne den forsvunne elskeren, men blander seg også inn i politiets etterforskning av Camillas forsvinning. Han er sikker på at sakene har en sammenheng.
Siri Sande
Siri Sande (født 27. september 1943 i Fredrikstad ) er en norsk professor i arkeologi.
Hun er dr.philos. og har hovedsakelig jobbet med romersk kunst og arkitektur. Sande tok på 1980-tallet del i utgravninger av Castor og Pollux-templet på Forum Romanum i Roma.
Hun var fra 1975 universitetslektor ved Universitetet i Oslo, og fra 1996 professor i klassisk arkeologi. Hun var bestyrer for Det norske institutt i Roma 2003–07 der hun var amanuensis 1983–90.
Siri Sande er datter av forfatteren Jakob Sande (1906–67).
Heart (tidsskrift)
Heart (tidligere British Heart Journal) er et internasjonalt vitenskapelig medisinsk tidsskrift med fagfellevurdering. Tidsskriftet dekker alle områder av kardiologien.
Det ble etablert på 1930-tallet og er den offisielle publikasjonen til British Cardiac Society. Tidsskriftet utgis av BMJ Publishing Group Ltd.
I 1999 ble tidsskriftets nettutgave etablert. I 2014 hadde det en impact factor på 5,595.
Straumsfjorden (Solund)
Straumsfjorden er en sidefjord til Sognesjøen som er den ytterste delen av Sognefjorden. Den ligger i Solund kommune mellom øygruppen Indrevær i vest og øyen Ytre Sula i øst. Fjorden strekker seg omtrent 8 kilometer fra sør til nord.
Regierungsbezirk Koblenz
Regierungsbezirk Koblenz var en Regierungsbezirk i provinsen Rhinland i kongedømmet Preussen, Fristaten Preussen og deretter i den tyske delstaten Rheinland-Pfalz. Forvaltningsenheten ble opprettet i 1816 og eksisterte frem til 1. januar 2000. Med omstruktureringen i Rheinland-Pfalz den 1. januar 2000 ble delstatens Regierungsbezirke oppløst og dens bezirksregjering overført til Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion i form av Struktur- und Genehmigungsdirektionen (SGD) Nord og Süd.
Tanumshede
Tanumshede er et tettsted i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. Det er Tanum kommunes administrasjonssenter. I 2010 hadde tettstedet 1 697 innbyggere.
Hølandselva
Hølandselva i Aurskog-Høland i Viken er ei elv i Haldenvassdraget som strekker seg fra Fossersjøen i nord til Skulerudvannet i sør. Elvestrekningen har lavt fall (ca. 1 meter fra Fossersjøen til Skulerudvannet), elva meandrer seg gjennom Hølandsbygdene og er farbar hele veien for mindre båter. I tidligere tider en rik bestand av edelkreps, men den er nå borte på grunn av krepsepest. Tidligere viktig for tømmerfløting. Øst for tettstedet Hemnes renner Hølandselva gjennom Bergsjø-Hølandselva dyrefredningsområde som er særlig viktig for rastende fugler på trekk om våren og høsten.
Skjalgsætten
Skjalgsætten er en ætt – slekt – etter Torolv Skjalg som ifølge Snorre skal ha vært barnebarn av Horda-Kåre som var opphavsmann til den mektige Horda-Kåreætten.