cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Soul of Satan
Handling
Miriam Lee er en ung kvinne fra New York, som sliter med å tjene nok penger til å overleve. Men tilværelsen hennes forandrer seg når hun møter Joe Valdez, en kjekk - men hensynsløs - gambler.
Anachalcos
Anachalcos er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Disse billene har larver som utvikler seg i møkk som de graver ned.
Utseende
Middelsstore, kraftige, svarte skarabider, ofte med en litt matt metallisk glans. Oversiden er tett punktert. Hodet er skovlformet uten horn.
The Soul of Satan
Handling
Etter at paret har giftet seg, åpner Valdez et elegant spillested hvor folk kan begynne med gambling. Der bruker han Miriam, som får kallenavnet nattens dronning som lokkemiddel i håp om å tiltrekke seg flere velstående gamblere.
Anachalcos
Levevis
Disse artene legger eggene sine på en ball av møkk som de voksne billene har rullet sammen og gravd ned.
Wei Yongli
Wei Yongli (født 11. oktober 1991) er en kinesisk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble slått ut i de innledende rundene på 100 meter.
I 2021 representerte hun Kina på stafettlaget på 4 × 100 meter under Sommer-OL 2020 arrangert i Tokyo der laget kom på 6. plass i finalen.
Kurt Nielsen
Kurt Nielsen (født 19. november 1930, død 11. juni 2011 ) var en dansk tennisspiller. Det største resultatet i single oppnådde han da han i 1953 og 1955 nådde herrefinalen i Wimbledon-turneringen. Allerede i 1947 vant han dog finalen i guttesingle i en alder av 16 år, liksom han vant guttesinglefinalen i French Open.
I 1957 vant han de amerikanske mesterskapene (nå US Open) i mixed double sammen med den amerikanske spilleren Althea Gibson, og i 1958 nådde de sammen mixed double-finalen i Wimbledon. Kurt Nielsen er dermed den ene av to danske tennisspillere som har vunnet en Grand Slam-tittel. Den andre er Kurt Nielsens barnebarn, Frederik Løchte Nielsen, som vant Wimbledons herredoubleturnering i 2012. I alt nådde Kurt Nielsen således finalen i Wimbledon fire ganger (guttefinalen i 1947, herresinglefinalen i 1953 og 1955 samt mixeddoublefinalen i 1958), hvorav han vant den første.
Nielsen ble dansk mester 49 ganger, første gang i 1947 og siste gang i 1960. Han vant 12 danske juniormesterskaper. Derutover vant han flere enn 30 internasjonale turneringer. Nielsen vant fem ganger det skandinaviske mesterskapet i single og fire ganger i herredouble.
I Davis Cup spilte Nielsen med i alle Danmarks 33 kamper i perioden 1948–1960 – 96 kamper i alt. Herav spilte han 65 kamper i single og vant de 43, samt 31 kamper i double, hvorav han vant 11. Nielsen er den hittil yngste danske spiller som har deltatt i Davis Cup (17 år og 166 dager gammel) og den mest vinnende.
Arnaud Gaudet
Arnaud Gaudet (født 10. august 2000) er en canadisk snøbrettkjører.
Han representerte Canada under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 26 i parallellstorslalåm.
Midtstolhyrna
Midtstolhyrna er et fjell i Stryn kommune i Sogn og Fjordane. Det ligger mellom Glomsdalen i vest, Skjerdingsdalen i øst og Hjelledalen i sør og har en høyde på 1 771 meter over havet.
Kurt Nielsen
Etter tenniskarrieren var Nielsen trener for Danmark, Spania og Vest-Tyskland samt supervisor i store tennisturneringer. Han var videre siden 1970-årene tenniskommentator for DR, Eurosport og TV3.
Rugby union under Stillehavslekene 1963
Rugby union under Stillehavslekene 1963. Rugby union var en av flere sporter som var med i de første Stillehavslekene som ble arrangert i Suva på Fiji i perioden 29. august til 8. september 1963. Det var tre herrelag som deltok i Rugby union-turneringen. Det ble spilt en dobbeltserie der alle lagene møttes to ganger, Fiji vant alle sine fire kamper.
16. serierunde i Eliteserien 2020
16. serierunde i Eliteserien 2020 startet med –  lørdag 29. august, hoveddelen av kampene ble spilt søndag 30. august og avsluttet med –.
Kampfakta
<div id="Haugesund v Vålerenga">
<div id="Brann v Strømsgodset">
<div id="Odd v Mjøndalen">
<div id="Rosenborg v Stabæk">
Oemida
Oemida er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, slanke, brune trebukker. Antennene er lengre enn kroppen og tynne. Pronotum er tønneformet, lengre enn bredt, med en liten tann på sidekanten. Dekkvingene er smale og parallellsidige, beina ganske lange med litt klubbeformede lår.
Utbredelse
Slekten er utbredt i det østlige og sørlige Afrika.
Souls in Pawn
Souls in Pawn er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Henry King.
Handling
Sjefen for den tyske hemmelige tjenesten i Paris, prins Kondemarck, har blitt beordret til å sikre tjenestene til den smarteste og vakreste kvinnen han klarer å få tak i.
Liane Dore, enken etter avdøde Sebastian Dore som tidligere ble drept på mystisk vis, samtykker etter prinsens løfte om å avsløre navnet på mannen som hadde drept ektemannen hennes - som Liane har sverget hevn mot. I løpet av deres bekjentskap som spioner, blir Liane og prinsen etter hvert forelsket i hverandre.
Bi Ye
Bi Ye (født 26. mai 1994) er en kinesisk snøbrettkjører.
Han representerte Kina under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 22 i parallellstorslalåm.
Matthew Hutchins
Matthew Hutchins (født 19. september 1994) er en newzealandsk svømmer.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i forsøksheatet på 400 meter fristil.
Sébastien Beaulieu
Sébastien Beaulieu (født 4. januar 1991) er en canadisk snøbrettkjører.
Maarten Brzoskowski
Maarten Brzoskowski (født 19. september 1995) er en nederlandsk svømmer.
Sébastien Beaulieu
Han representerte Canada under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 27 i parallellstorslalåm.
Maarten Brzoskowski
Han representerte Nederland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i forsøksheatet på 400 meter fristil.
Canthonella
Canthonella er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Disse billene har larver som utvikler seg i møkk som de graver ned.
Utseende
Ganske små (gjerne 2,4-3,2 millimeter), bredt ovale, litt matte, rødbrune skarabider. Oversiden er hvelvet. Pronotum er fint og middels tett punktert, dekkvingene har fine, regelmessige punktstriper. Beina er forholdsvis korte.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør-Amerika og på øyene i Karibia.
Blue Dart Aviation
Blue Dart Aviation er et flyfraktselskap basert i Chennai, India. Det opererer fra sin base på Chennai International Airport til syv indiske byer. Det tyske kurér-selskapet Deutsche Post har en 70% eierandel gjennem underavdeling "Blue Dart Express".
Destinasjoner
Blue Dart aviation flyr til følgende destinasjoner (april 2010):
Flåte
Blue Dart opererer en flåte på 5 Boeing 757-200.
Cody Winters
Cody Winters (født 20. april 2000) er en amerikansk snøbrettkjører.
Han representerte USA under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 29 i parallellstorslalåm.
Chisato Fukushima
Chisato Fukushima (født 27. juni 1988) er en japansk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble slått ut i de innledende rundene på 100 meter.
Gian Casanova
Gian Casanova (født 5. mars 2000) er en sveitsisk snøbrettkjører.
Han representerte Sveits under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 28 i parallellstorslalåm.
Bryan Fiabema
Tromsø
Den 14. juli 2019 fikk han sin Eliteserie-debut for mot.
Chelsea
Den 12. januar 2020 skrev han under for den engelske klubben s ungdomsavdeling.
Rosenborg (lån)
Den 6. mars 2022 ble han lånt ut til Rosenborg ut sesongen 2022. Rosenborg har opsjon på kjøp.
Den 3. april 2022 fikk han sin Eliteserie-debut for Rosenborg mot.
Sunniva Andersen
Sunniva Amalie Næs Andersen (født 12. november 1996 i Skien) er en norsk håndballspiller, som spiller for den norske storklubben.
Bryan Fiabema
Rosenborg (lån)
Den 22. juni 2022 scoret han sitt første offisielle A-lagsmål for Rosenborg mot i 2. runde i cupen.
Sunniva Andersen
Andersen ble tatt ut i bruttotroppen til det norske A-landslaget foran Håndball-EM 2020 i Danmark, men var ikke blant de 16 utvalgte.
Bryan Fiabema
Rosenborg (lån)
Den 27. august 2022 ble lånet med Rosenborg avsluttet.
Fylkesvei 1551
Fylkesvei 1551 går mellom Garmo i Eidsvoll og Trøgstadmoen i Ullensaker.
Bryan Fiabema
Landslaget
Den 15. juni 2023 fikk han sin første U21-landskamp for Norge mot Skottland. Han scoret også sitt første landslagsmål for U21-landslaget i samme kamp.
Fylkesvei 1551
Traséen ble fastlagt 2019, og består av et delstykke av den tidligere fylkesvei 501, og et delstykke av den tidligere fylkesvei 454.
Kateřina Čechová
Kateřina Čechová (født 21. mars 1988) er en tsjekkisk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble slått ut i de innledende rundene på 100 meter.
Nautilus (slekt)
Nautilus er en slekt med blekkspruter som har utvendig skall. Slekten er én av to slekter i familien perlebåter (Nautilidae) og består av fire nålevende arter og ti utdødde.
Inndeling
Inndelingen under følger World Register of Marine Species (WoRMS) og er i henhold til Rosenberg (2016). Norske navn og beskrivelser i parentes er ikke nødvendigvis offisielle.
Filip Zaborowski
Filip Zaborowski (født 25. juli 1994) er en polsk svømmer.
Qiu Ziao
Qiu Ziao (født 30. august 1998) er en kinesisk svømmer.
Han representerte Kina under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i forsøksheatet på 400 meter fristil.
Vore danske favoriter
Vore danske favoriter er et samlealbum med Vikingarna, utgitt i 2000. Bandet synger noen låter på dansk.
Pecos
Pecos kan henvise til:
Elias Huber
Elias Huber (født 23. april 1999) er en tysk snøbrettkjører.
Han representerte Tyskland under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 30 i parallellstorslalåm.
Nomen dubium
Nomen dubium er en beskrivelse innfor biologisk nomenklatur som betegner at en organisme eller et taxon ikke kan knyttes til en bestemt vitenskapelig gruppe, fordi beskrivelsen er tvilsom eller for ufullstendig for identifikasjon.
Rikke Granlund
Rikke Marie «Bobbo» Granlund (født 14. november 1989 i Oslo) er en norsk håndballmålvakt, som spiller for den franske klubben Chambray Touraine Handball.
Klubb
Granlund har spilt for de norske klubbene, , og , før hun i 2018 flyttet til Danmark og signerte for. I 2021 forlot hun Esbjeg til fordel for den franske klubben Chambray Touraine Handball.
Landslag
Granlund debuterte på det norske A-landslaget mot Danmark 25. november 2020. Hun ble tatt ut, opprinnelig som reserve, til EM 2020 i Danmark.
The Soul of a Magdalen
The Soul of a Magdalen er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Burton L. King.
Martinskirken (Bergen)
Martinskirken også kalt Martinikirken og St. Martinskirken var en steinkirke i Bergen. Kirken lå ved Øvregaten, overfor Finnegården, rett ved nedre stasjon på Fløibanen og Christi Krybbe skoler.
The Soul of a Magdalen
Handling
Heloise Broulette blir tvunget til å begynne som elskerinnen til Leland Norton for å skaffe nok penger til en medisinsk operasjon som kan redde morens liv. Fru Broulettes helse blir bedre etter operasjonen. Men når hun oppdager den virkelige kilden til datterens inntekter, dør moren av sjokket.
Martinskirken (Bergen)
Martinskirken er kjent fra historiske kilder første gang Byloven av 1276 som nevner Martinskirkegården. Kirken ble trolig oppført en gang før bybrannen i 1248 da 11 kirker i Bergen gikk med. Den ble i middelalderen omtalt som sognekirke. Kirken er vist på Scholeusstikket fra 1580. Den ble svært skadet ved bybrannen i 1623, trolig også ved brannen i 1413. Kirken ble helt ødelagt i brannen 19. mai 1702.
Etter brannen i 1702 sto den som ruin til 1722 da tyskerne begynte å bruke stein til gjerde rundt kirkegården. Ved brannen i 1702 ble bare en alterkanne i sølv og tre kalker med fat reddet ut. To alterkalker ble senere brukt i Mariakirken. Kirken hadde ifølge Edvard Edvardsen spir kledd med kobber og takket dekket med rød takstein.
The Soul of a Magdalen
Handling
Etter morens død forlater Heloise denne karrieren, og reiser vekk for å skaffe seg jobb som sekretær under forfatteren Carter Vail - som etter hvert forelsker seg i henne. Men Ruth befinner seg snart i et dilemma når Vails søster Alice besøker venner i byen, og hun forelsker seg i Norton.
Martinskirken (Bergen)
I 1738 ble fundamentet/tomten brukt til å bygge Christi Krybbe skoler. Kirkegården ble i 1735 overdratt til Korskirken og i 1750 utvidet mot sør. Kirkegården ble nedlagt i 1839 og ryddet i 1872. I 1873 ble en ny skolebygning oppført mot nord og den gamle ombygget, i forbindelse med dette arbeidet ble kirkens grunnmurer (40-45 alen lange) avdekket.
The Soul of a Magdalen
Skuespillere
Frank Moore som Dr. Crane
Martinskirken (Bergen)
I middelalderen var det seks kirker langs Øvregaten i tillegg til de to som har overlevd (Mariakirken og Domkirken). Steinkirken (Columbakirken) og Lavranskirken like ved Martinskirken forsvant trolig i middelalderen (Hans-Emil Liden nevner ikke Lavranskirken. ) , litt lenger nord var Nikolaikirken og langs den senere Lille Øvregate var Hallvardskirken som også er forsvunnet. Martinskirken var den siste som forsvant. I 1350 var det minst 20 kirker i Bergen.
Bryggen fra Rothmansgården til Kappen soknet til Martinskirken, resten soknet til Mariakirken. I Nils Paasches tid begynte de tyske kirkene, Martinskirken og Mariakirken, å akseptere den norske kirkeordinansen og adlyde biskopen i Bergen. Christoffer Valkendorf tok kontroll over kirken i på 1550-tallet, men formelt var kirken tysk til 1632. I tilknytning til kirken er et sykehus for syfilissyke nevnt på 1500-tallet.-
Constantin Surdu
Randonee er en skisport der utøverne først klatrer opp en bratt løype, med feller, deretter kjører de ned den samme løypa med ski. I nedkjøringen kan det også være lagt inn tekniske partier med motbakker som må gås uten ski.
Idrettskarriere
Ducouret deltok i VM i randonee 2019, der han kom på 16.-plass i vertikal i cadet-klassen.
Han representerer Romania under Vinter-OL for ungdom 2020, og var flaggbærer under åpningsseremonien. Han kom på 14.-plass på fellesstarten i randonee individuelt, der Thomas Bussard fra Sveits vant.
Referanser
<References />
Overkjevebein
Overkjevebeinet eller maxillene er et to knokler som utgjør den høyre og venstre delen av overkjeven hos mennesker og andre primater. Tennene i overkjeven sitter i overkjevebeinet. Hos de fleste pattedyr og andre firbeinte virveldyr består overkjeven av to knokler, fortannbeinet og os maxillare. Disse knoklene er separate på spebarnsstadiet, og hos noen mennesker forblir suturen mellom de to knoklene synlig også i voksen alder. Fortennenen sitter i fortannbeinet, mens tennenen fra hjørnetennene og bakover sitter i os maxillare. Overkjeveneinet strekker seg fra neseåpningen og kinnbeina i ansiktet og ned til munnen. Inne i munnhulen møtes overkjevebina i taket i munnhulen og danner den fremste delen av ganetaket. Den bakerste delen av ganetaket utgjøres av en egen knokkel, ganebeinet.
Under hvert øye sitter et Foramen infraorbitale, åpninger som slipper gjennom arterier, vener og nerver som forsyner den sentrale delen av ansiktet fra de nederste øyelokkene til overleppa. I ganen, rett bak de fremste fortennene, sitter en åpning kalt foramen incisivum. Hos mange virveldyr er dette åpningen til det vomeronasale organ, som er en del av luktesansen.
Dannelse
Overkjeven er i utgangskpunktet hudbein som dannes over den øverste delen av den fremste gjellebuen under fosterutviklingen. Denne gjellebuen går over i å bli kjeven, slik at de øverste delene danner overkjeven, de nederste danner underkjeve. Hos bruskfisk er både over- og underkjeven en separat del som ikke er festet til hjernekassa. Hos disse eksisterer ikke overkjevebeinet, bare de underliggende bruskstrukturene som hos oss utgjør hammeren og ambolten i mellomøret hos pattedyr. De tannbærende hudbeina som hos oss utgjør overkjevbeina hos oss finner vi hos beinfisk og hos panserpadder. Hos panserpaddene er disse knoklene festet til hjernekassa og utgjør en del av skalletaket. Hos nesten alle firbeinte virveldyr forblir disse knoklene delt i en fremre (fortannbein) og bakre (os maxillare), men hos aper gror disse beina sammen og blir én enhet. Neseåpningene ligger hos de fleste virveldyr klemt inn mellom den fremste delen av overkjevebeina og nesebeina.
Arthur Nord
Arthur Nord (født 25. januar 1898, død 4. november 1991) var en norsk bryter.
Han representerte Norge under to OL, der han ble nummer 4 og 7.
Wojciech Wojdak
Han representerte Polen under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i forsøksheatet på 400 meter fristil.
Stengelviklere
Utseende
Middelsstore til store (vingespenn hos de norske artene 13-36 millimeter), brun- eller gråspraglete viklere. Forvingen har vanligvis hvite flekker eller tverrbånd.
Utbredelse
Slekten er utbredt over hele Europa, bortsett fra Island, og i det nordlige Asia.
Batteribuss
En batteribuss er en buss med batteridrift. Den har en elektromotor som drives med lagret strøm hentet fra batterier, som kan lades på nytt. De defineres også med den noe bredere betegnelsen Elbuss som egentlig er om samtlige elektriskdrevne busskjøretøyer uansett fremdriftssystem.
I det 21. århundret er batteribussen blitt et populært valg blant busser med alternative miljøvennlige drivmetoder i stedet for busser med forbrenningsmotor som går på bensin eller diesel. Nye lademetoder med ladestasjoner som kan benyttes på holdeplassene og bedre batteriteknologi har gjort det mulig for mange bussoperatører å skifte om til el-buss med batteridrift for å tilfredsstille myndighetenes krav om miljøvennlig busstransport.
Fordeler og ulemper
Med batteridrevne busser trenger man bare å erstatte eldre forbrenningsmotordrevne busser uten omfattende inngrep som elektrifisering av busslinjen med luftledning. Dermed beholder man den samme fleksibiliteten som den ordinære bussen med de nye bussene. Den viktigste fordelen med batteribussen er at den er nærmest utslippsfri med lav støyproduksjon under kjøring og har meget lave driftskostnader sammenlignet med en dieseldrevet buss.
Den alvorlige ulempen med lagret energi i batteriet er behovet for ladestasjoner som må være tilgjengelig enten på busstopp eller i bussdepotet. Dermed blir den daglige rekkevidden redusert i løpet av arbeidsdagen, maks. rekkevidde er opptil 600 kilometer. De tunge batteriene betyr dessuten større dødvekt. Høyere anskaffelseskostnader i forhold til den ordinære bussen er fremdeles regelen. For bussoperatøren må man ha ladningsinfrastruktur og bussen vil ikke være tilgjengelig i hele døgnet ved ladning eller utskifting av strømutstyret. Dessuten har ikke batteriene i busskjøretøyet lang levetid, i København ble det oppdaget at man vil ha 20 % tap i batterikapasitet etter sju års drift.
Erfaringene som er høstet i de siste ti år fram til 2016 avslørte høye driftskostnader ettersom batterienes levetid er kort. I den italienske hovedstaden Roma hadde man siden 2005 en flåte på 30 batteridrevne busser som også kunne fungere som trolleybusser. Bare ni år senere ble bussflåten tatt ut av tjeneste fordi kostnadene til batteriskrift var for høy, 30,000 euro per buss. Den intensive busstrafikken hadde tæret sterkt på batteriene. Derfor er batteriprodusentene i meget intensiv forskning for forbedring av batteriet i både anskaffelseskostnad og levetidsalder. Virkningseffekten kan også bli påvirket av topografiske forhold som kan forstørre energitappingen fra batteriene under bussdriften. I Los Angeles ble det oppdaget at bussene fra kinesiske BYD montert i USA ikke hadde den nødvendige rekkevidden som reklamert, BYD mente dette skyldes bakkene.
Under prøvedriften i København i 2014 til 2016 med to busser fra BYD i Kina ble det også høstet blandede erfaringer. Det vist seg at bussene fungerte godt, men med dårligere driftssikkerhet enn forventet, dessuten var man sterkt sårbar mot elavgift, den elektriske kilometerprisen var over det dobbelte av dieselbussens, 12,41 kroner mot 8,67 kroner. BYD holdt hva de lovet når det gjelder den oppgitte rekkevidden, men batterienes levetid og byggestandard var problematisk for det danske busselskapet Movia.
Historie
Trolig ble det første kommersielle vegkjøretøyet med batteridrift introdusert av det franske omnibusselskapet Compagnie Générale des Omnibus (CGO) i Paris på 1880-tallet. Ved nærmere sjekk viste det seg at det første kjente batteridrevne vegkjøretøy for passasjerfrakt kan ha vært skapt av franskmennene Nicolas Raffard og Edmond Julien som ganske enkelt tok en hestesporvogn ut av stallene i CGO og satt inn et batteri av type Fauré på 225 celler. Hestesporvognen var av CGO standardmodell 1878 som var en fortsettelse fra hestesporvogn/sporbuss i «den amerikanske jernbanen» 1855 til 1875. Hestesporvognene av den første generasjonen i 1870-tallet kunne kjøres på vanlig kjøreveg etter egne valg.
Det første batteridrevne kjøretøyet som ikke var registrert som skinnegående kjøretøy var tatt i bruk av Philippart som den 6. september 1883 prøvekjørte en ombygd hesteomnibus med en Siemens elektromotor og batterier av type Fauré-Sellon-Volckmar i Paris. Denne bussen fungerte som sporbuss og deretter som en ordinær eks-hestebuss. Busskjøretøyet var en toetasjesbuss med åpen toppetasje hvor batteriene var satt i vognkassen under setebenkene, og deretter drev en motor med kjededrift til bakakselen. Philippart testet bussen på både skinner og veger før han gikk over til sporvei og startet batteritrikkenes æra i den franske hovedstaden.
Batteridrevne kommersielle kjøretøyer var omkring år 1900 populært i mange byer ettersom elektromotorene var betydelig mer pålitelige enn forbrenningsmotoren, som hadde mange mangler, deriblant var det vanskelig å starte. Men kjøretøyene med batteridrift måtte ha preparerte veglegemer som brolegging å rulle på ettersom man måtte ha lav friksjonsmotstand for å ikke tappe batteriene for raskt. Det var bare mulig å bruke de elektriske kjøretøyene i bymiljø hvor det var korte avstander mellom ladestasjonene med mange tilgjengelige kilder skapt av den store utbyggingen av elverk og elektrifiseringsanlegg.
Souls Triumphant
Souls Triumphant er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av John B. O'Brien.
Batteribuss
Storbritannia
Den første batteribussen i Storbritannia kom i januar 1889, da Ward Electrical Car Company (WCC) fikk tillatelse for prøvedrift. Bussen var stillegående og luktfri, men treg, med en hastighet på bare 11 km/t. Den ble beskrevet som «en stor og upraktisk omnibus» av avisen Financial Times. Den første dobbeltdekker med batteridrift var eid av Walter C. Bersey, som så satte den i trafikk mellom Victoria og Charing Cross i London, med plass for 26 passasjerer i 1891. Trolig var det snakk om kjøretøyet bygd av WCC i året 1889. Bussen hadde en dødvekt på tre og en halv tonn, dette skyldes den samlede vekten av 72 Sola akkumulatorbatterier.
Souls Triumphant
Handling
Robert Powers møter Lillian Vale, datteren til en kurator ved St. Anthonys kirke og de gifter seg med hverandre. Men flere år senere blir lykken i hjemmet deres truet av Hattie Lee, en av Powers tidligere elskerinner. En kveld, samtidig som Lillian sitter ved farens dødsleie, blir Powers lokket bort av Hattie Lee.
Batteribuss
Storbritannia
Dette ble etterfulgt med en dobbeltdekkerbuss bygd av Electric Motive Power Company for prøvedrift i Liverpool i 1894. Her var batteriene satt i understellet mellom hjulene i kjøretøyet, som var konvertert fra en hesteomnibus. De første batteribussene hadde for mye dødvekt og var saktegående, men London Electrobus Company (LEC) var en kortvarig suksesshistorie etter starten på bussdriften med batteridrevne busser i 1906. Franskbygde elektromotorer av merket Thompson-Houston var montert i kjøretøyet sammen med batterier på 44 celler som satt i understellet mellom akslene atskilt fra busschassiset med en vekt på 1,168 tonn (23 cwt i engelsk målestokk). Dødvekten av batteriene var en fordel, da det gjorde bussen stabil under kjøring og den kunne ha tak på toppetasjen, som vanligvis var åpen ved århundreskiftet i London.
Robert Burns (snøbrettkjører)
Robert Burns (født 11. november 1990) er en amerikansk snøbrettkjører.
Batteribuss
Storbritannia
LEC-bussene var populære, ikke minst ettersom det var mulig å ha indre belysning om kvelden også i toppetasjen. I 1908 hadde LEC konsesjon på to bussruter, Earl´s Court til Liverpool Street og Brondesbury til Law Courts, med en bussflåte på 14 busser. Ved slutten på dette året var bussflåten utvidet til 21 batteridrevne busser. Men LEC kom ut for finansielle problemer og ble tvunget til å slutte den 31. mars 1910. Bussene ble solgt til Brighton, Hove & Preston United Omnibus Company (BHPUOC) som valgte å ha åtte aktive busser i trafikk på den engelske sørkysten fram til 1916 mens resten ble demontert.
Batteribussen vendte tilbake i 1911 da Crompton, som hadde bygd eksperimentkjøretøyer med batteridrift deriblant en buss som ble utprøvd av busselskapet London General Omnibus Company (LGOC) i 1909, presenterte en dobbeltdekker med snute hvor batteriene var plassert. Bussen kom ikke videre etter prøvedriften. West Bromwich Corporation prøvde seg i 1915 med fire busser med Edison-batterier montert i chassisene, hvor det så var satt karosseri fra Albion A12-motorbusser ovenpå. Lancaster Corporation fulgte etter med to busser med Edison-batterier. Et lite antall busselskaper i Storbritannia hadde batteribusser med Edison-batterier i tiden mellom 1914 og 1919, Southend-on-Sea Corporation var den første busskunden med en «Edison Battery bus». Lancaster-batteribussene var dobbeltdekkerbusser med flat snute hvor sjåførplassen og inngangsdøren var i den samme enden, med åpen toppetasje.
Robert Burns (snøbrettkjører)
Han representerte USA under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 31 i parallellstorslalåm.
Batteribuss
Storbritannia
Siden den siste Edison-batteribussen ble levert til Derby i januar 1920 har forskjellige bussoperatører og produsenter prøvd ut diverse batteridrevne busser, men disse var som regel engangsforsøk som Ransomes, Sims and Jefferies Ltd. av Ipswich med sin «Orwell»-buss basert på en batterilastebil med en kapasitet på 40 passasjerer i 1921. Det var først på 1970-tallet at batteribussen ble mer enn dunkle engangsforsøk. Offisiell interesse for batteridrevne busser oppsto, og en rekke ulike prosjekter ble utprøvd.
Det første prosjektet startet i mars 1972 da Leeds utprøvd et Crompton-Leyland Electricar kjøretøy basert på melkeleveringsbilen Morrison-Electricar. Bussen, med registreringsnummeret CWO 516 K, hadde chassis hentet fra Leyland 900FG midibuss med bare 9 sitteplasser ettersom batteriene opptok mye av den indre plassen. En annen batteribuss, CWO 600 K, ble bygd for handelsdepartementet som teknologidemonstrasjon under en utstilling i Brüssel. Begge bussene ble senere overtatt av busselskapet i South Yorkshire og ble ombygd for å ha en kapasitet på 21 passasjerer i 1976. Det neste prosjektet startet i 1973 med en standardbuss med kapasitet på 62 passasjerer hos SELNEC, som i samarbeid med Seddon Atkinson og Chloride Technical Ltd. i Swinton leverte «Silent Rider»-bussen til London for prøvedrift i april 1974. Siden fokuserte man på midibussen med det tredje prosjektet omkring Lucas Electric Bus, bygd av Seddon Atkinson i 1975. Den ble prøvekjørt i Manchester.
Ingen av prosjektene var produktive, men et unikt prosjekt verdt oppmerksomhet er batteritilhengeren. I 1975 ble et brukt busskjøretøy av type Leyland National, som ble levert som ordinær buss med forbrenningsmotor i 1973, utsatt for ombygging ved å ta bort motoren i hekken og sette inn en tyskprodusert elektromotor med en kraftytelse på 120 hestekrefter. Bussrammen måtte forsterkes så man kunne trekke en tung tilhengervogn etter seg. En toakslet tilhenger av merket Dyson fra Liverpool ble bygd om for å romme klor-batterier. Vekten på tilhengeren var på 8,5 tonn (9 tons 6 cwt), bussen medregnet tilhengeren hadde en samlet vekt på 19,6 tonn (21 tons 12 cwt). Bussoperatøren Ribble Motor Services i Nordvestre England satt bussen i trafikken i Runcorn New Town, Cheshire i november 1975.
Tyskland
Den første tyske batteribussen ble introdusert i den tyske hovedstaden Berlin den 25. mai 1898 av busselskapet Allgemeine Berliner Omnibus AG (ABOAG). Bussen ble utviklet i samarbeid med Union-Elektrizitäts-Gesellschaft (UEG) og Gülcher-Akkumulatoren-Fabrik. Kjøretøyet var konvertert fra en stor hesteomnibus og var satt inn i prøvedrift, men kom ikke videre til vanlig drift.
Også i 1898 presenterte ABOAG en annen buss som var bygd i samarbeid med Siemens & Halske; den første selvgående sporbussen. Den var også basert på en hestetrukket omnibusvogn. Som «Der elektrische Strassenbahnomnibus» ble bussen kjørt ut på sporveisspor og hentet strøm fra skinnene som ble overført til akkumulatorbatteriene. Når bussen ble kjørt ut på kjørevegene ble akkumulatorbatteriene slått på. Sporbussen ble utviklet som svar på et dilemma omkring forsteder med lite trafikkgrunnlag. Rekkevidden var på seks kilometer.
Den første batteribussen som ble satt i kommersiell busstrafikk, var en buss bygget av vognmakeren og senere bilprodusenten, Kühlstein Wagenbau i Charlottenburg, Berlin. I forbindelsen med en internasjonal bilutstilling i Berlin fra den 3. september 1899 var batteribussen i trafikk mellom Anhalter Bahnhof og Stettiner Bahnhof. Batteriene hadde nok strøm for seks turer før oppladning var nødvendig. Langs denne ruten lå en ladestasjon i Askanischen Platz. Fra 13. mars 1900 var ti batteridrevne busser i tjeneste i Berlin, men måtte retireres ved slutten på det samme året.
Kjøretøyprodusenten NAMAG (Norddeutsche Automobil- und Motoren-Fabrik AG) var et selskap som senere ble til Hansa-Lloyd (1914) og siden Borgward-Werke AG (1961) som i begynnelsen hadde spesialisert seg på elektriske kjøretøyer med batteridrift og luftledningsdrift. Produksjonen av batteridrevne kjøretøyer blant annet for posttransport fortsatte fram til 1938, og de var kjent for å være meget robuste og slitesterke bilkjøretøyer. Noen ganger dristet NAMAG/Hansa Lloyd seg ut i bussmodeller som NAMAG Typ CL 5 «Elektrowagen» i 1920, småkjerrekjøretøyet «Elektrokarren» i 1926 som en åpen vogn med tre sittebenker og «Elektro-Dreiachser», en boggibuss med tandemdrift ved år 1930.
Danmark
Ved århundreskiftet mellom det nittende og det tjuende århundret kom de første elektriske bussene til Danmark, både batteribuss og trolleybuss. Den første bussen som ble innkjøpt av den danske statsjernbanen DSB i året 1905, var av merket Lohner-Porsche kjøpt fra selskapet Jacob Lohner & Company i Wien, Østerrike-Ungarn. Den var basert på en hestevogn med en nav-motor i hvert forhjul, som hentet strømmen fra akkumulatoren som hadde en kapasitet på 121 amperetimer ved tre timers lading med en spenning på 220 volt. Bussen hadde en topphastighet på 18 km/t, men var tung med en vekt på 6 tonn og var ikke tillatt til å kjøre raskere enn 15 km/t.
DSB hadde to batteribusser av dette merket i drift fram til 1914, og erfaringene var så gode at andre selskaper fattet interesse for denne busstypen. Dampskibsselskabet Øresund bestilte en buss fra Dansk Automobil & Handels-Aktieselskab i 1906. Denne bussen er den første danskbygde elektriske bussen, hvor vognbyggeren H.C. Christansen valgte å sette elektromotoren under snutepanseret som på en snutebuss. «Øresundsbussen» som hadde 14 sitteplasser og en topphastighet på 20 km/t, ble satt i drift mellom Københavns Hovedbanegård og Havnegade hvor det gikk båt til Bornholm fra København. Anmelderne som hadde vært med bussen på en prøvetur, bemerket at det var en god ide å sette akkumulatorbatteriet i understellet fremfor i passasjerrommet, så man ikke merket syrelukt.
Sverige
Kollektivtrafikkselskapet Storstockholms Lokaltrafik (SL) hadde en innovativ periode på 1970-tallet. Det var planer siden april 1973 om å gjenstarte trolleybusstrafikken i Stockholm etter nedleggingen i 1964, men dette munnet ut i et prosjekt om et valg mellom trolleybuss og batteribuss. Det ble besluttet å ha prøvedrift med batteribuss med start i 1982, og Volvo leverte to busser. Disse batteribussene, som fikk typebetegnelsen E1 i den svenske bussflåten for SL, var i drift fram til høsten 1984. Bussene var miljøvennlige, stillegående og effektive, men med begrenset effekt i batteriene og høye kostnader til anskaffelse og drift. Batterikapasiteten var så dårlig at bussene bare kunne settes inn under rushtrafikken formiddag og ettermiddag.
Passasjerkapasiteten var også mindre, det var bare 39 sitteplasser og 25 ståplasser til tross for at bussen var av standardstørrelse med en lengde på 10,8 meter og 2,5 m i bredde. Batteriene hadde økt dødvekten slik at nyttelasten måtte reduseres og kostnadene var for store sammenlignet med ordinære busser den gang. Det var første gang batteribussen var kjørt i Sverige, men det hadde vært planer helt tilbake til 1898 om å innføre batteridrevne busser i Stockholm. Den gang søkte konsul Ernst Hedin konsesjon for bussruten med «elektriske omnibusser» mellom Riddarhuset og Vasastan via Drottningsgatan, den ble avslått. Det var det første forsøket på introdusering av elektriske busskjøretøyer i Sverige.
USA
Batteridrevne busser var en del av hverdagslivet i de nordamerikanske storbyene hvor elbiler hadde en sterk popularitet ved århundreskiftet inn i det tjuende århundret, spesielt som turistbusser eller sightseeingbusser. Det var vanlig for hotellene å ha batteridrevne busser for transport av hotellgjester til kommunikasjonssentre som jernbanestasjoner. En typisk sightseeingbuss kunne enten ha amfi-arrangement som et charabang-kjøretøy eller ha soltak som senere tids solskinnsbusser. En av disse kjøretøyprodusentene var Vehicle Equipement Co (VEC) fra 1901, som fra 1906 var kjent som General Vehicle Company (GV) fram til 1920. VEC var kjent for «rubberneck» sightseeingbusser i New York, Washington og andre byer.
Det amerikanske selskapet Electrobus Division i Otis Elevator Co. konsernet utviklet en skyttelbussmodell med batteridrift i 1973 og tilbød den for bussoperatørene i den amerikanske delstaten California. Bussen, Electrobus Model 20 MBS med en passasjerkapasitet på 20 personer, ble solgt i et lite antall, deriblant tre til byen Long Beach i august 1974. Batteriet kunne skiftes ut ved å være montert i bakenden. Konsernet valgt i september 1975 å oppløse divisjonen, ettersom salgstallene var skuffende.
Japan
Batteridrevne kjøretøyer kom til Japan i mellomkrigstiden, hvor det blant annet var elbilproduksjon, først og fremst lastekjøretøyer for industritransport. Skrittet til batteribussen var ikke stor for de japanske kjøretøysprodusentene, blant annet da Osaka i 1936 opprettet «elektrisitetsbyrået» omkring strømdrevne transportmidler. Fram til 1943 ble 19 batteridrevne busser levert til byen Osaka. Disse var konstruert slik at understellet var hult så man kunne ha en skuffe med batterier som kunne skiftes ut med en annen skuffe i løpet av fem minutter. Det japanske oljeforbruket var lavt fra før, og skulle bli lavere etter utbruddet av den andre kinesisk-japanske krigen i 1937 og utbruddet av den andre verdenskrigen i 1939.
56 busser ble levert før krigsutbruddet mellom USA og Japan i desember 1941. Etter krigens slutt opplevde japanerne meget stor drivstoffmangel, slik at batteridrevne lastekjøretøyer var etterspurt fram til 1950-tallet. 20 batteribusser ble levert til Tokyo. Andre byer hadde også batteridrevet busser, blant annet Nagoya på 1930-tallet, hvor en prototype med Chevrolet-chassis ble bygd. Det var forskjellige typer, selv om alle var små busser utformet etter de lokale trafikkforholdene. To modellbetegnelser er kjent; modell YNK og SKS.
Interessen for batteridrevne busser oppsto på nytt etter hvert som luftforurensning ble et problem, og flere prosjekter i forskjellige byer ble startet i 1970-årene. Det første var i Kyoto med utrangerte trolleybusser ombygd for batteridrift i 1973. Men skrittet over til eksisterende bussmodeller ombygd for batteridrift ble tatt allerede i 1972 i Osaka med to busser av merket Isuzu EU05 under kallenavnet «Blåhimmelen» (あおぞら号). Trafikken med disse to bussene vedvarte fram til 1982. Samme år mottok også Nagoya en ombygd buss av merket Hino BT900, som også ble satt inn i prøvetrafikk fram til 1979. Det siste prosjektet var i Rakusai fra 1979 til 1987 med 6 busser av merket Mitsubishi ME460.
Kina
Ved begynnelsen på det tjueførste århundret hadde industrialiseringen og moderniseringen av det kinesiske samfunnet skutt rett opp i været, med etterfølgende trafikkvekst i de voksende byene, og forurensningsproblemet forverret seg for hvert år som gikk. De kinesiske myndighetene innså raskt at de måtte motarbeide den dårlige luftkvaliteten, og hentet fram elektrisk drevet kollektivtransport som botemiddel. I byen Shenzhen utgjorde bussene bare 0,5 % av den totale trafikken, men 20 % av luftforurensningen kom fra bussflåten på begynnelsen på 2010-årene.
Etterspørselen var så sterk at batteribussleveransene ikke alltid gikk smertefritt, så mye som 43 % av de leverte batteribussene i 2015 tilfredsstilte ikke bussoperatørenes driftssikkerhetspolicy og måtte utbedres eller returneres til bussprodusentene som ikke alltid klarte å holde sine løfter fra salgsargumentene. I 2017 ble over 9500 elektriske busser registrert hver femte uke, og effekten var merkbart; selv om problemet med dårlig luftkvalitet ikke er løst, er tusenvis av dieselbusser tatt ut av trafikk. Ifølge bussprodusenten BYD har alle leverte busser kjørt 17 milliarder kilometer, dette tilsvarer et CO2-utslipp på 18 millioner tonn.
BYD (Build Your Dreams) har blitt den ledende bussprodusenten som kom ut i det globale bussmarkedet med vekslende hell, men ettersom batteriprisen har falt svært merkbart som et resultat av utviklingen i Kina, er etterspørselen meget sterk. BYD har derfor blitt en meget sterk utfordrer mot de tradisjonelle bussprodusentene som Volvo, endog på disses hjemmemarked som i Europa og USA. Som i Kina har myndighetene i mange byer i Europa og Amerika vedtatt aggressive klimamål for å kutte meget sterkt på andelen buss med bensin- og dieselmotor til fordel for elbuss (trolleybuss og batteribuss). Dermed åpnet det globale markedet seg for kineserne.
Tanz mit mir
Tanz mit mir er et musikkalbum med Vikinger, utgitt i 2001.
Batteribuss
Teknologi
Norgesbuss har busser med større batterikapasitet på 125 kWh som kan hurtiglade med inntil 400 kW i løpet av ti minutter. Man kan enten kjøre hele strekningen (Linje 60, Tonsenhagen-Vippetangen) eller hurtiglade seg i endeholdeplassene. Et ladetårn med en traktformet kontaktskinne er satt opp på Vippetangen. For å tilkoble seg under hurtiglading er bussene utstyrt med opptrekkbare pantografer. Forskjellige pantografer har blitt utviklet, noen ganger ved å hente den tradisjonelle strømavtageren fra trikken, så ladesystemene er ikke kompatible med hverandre.
Unibuss har busser av den samme type, Solaris Urbino 12 Electric, men med svakere batterikapasitet på 75 kWh, og trenger dermed flere ladetårn - minst to er reist på begge endeholdeplasser, Mortensrud og Vika stasjon på Linje 74. Her har bussen kontaktskinner på taket mens pantografene er satt på ladetårnene, som senker seg ned når bussen skal hurtiglades. Det tar opptil åtte minutter å overføre inntil 300 kW til batteriene.
Gulbojokvann
Gulbojokvann (nordsamisk: Golggotjávri – historisk: Gålgutjavri, kvensk: Kulpukkajärvi) er en innsjø i Tana kommune i Finnmark. Den er en del av Tanavassdraget og har utløp mot sørøst til Gulbojok.
Batteribuss
Teknologi
Hurtiglading har gjort batteribussen attraktiv for bussoperatører over hele verden, ettersom et problem er utilstrekkelig batterikapasitet for hele runden, og bussen må foreta flere runder på den samme strekningen, som for eksempel Linje 31 mellom Grorud og Snarøya med en samlet lengde på 24 kilometer. Hvis man skal fylle bussen med flere batterier, vil dødvekten øke. Bussen med mest batterikapasitet hos Norgesbuss måtte ha 1 tonn mer dødvekt, med tap av tre sitteplasser og ti ståplasser sammenlignet med bussen hos Unibuss. Derfor er busser med svakere batterikapasitet foretrukket hvis man kan ha en driftsplan som tillater hurtiglading enten ved endeholdeplassene eller under busstoppene. Busser med større batterikapasitet trenger bare ladekabler, men vil være utilgjengelig en stor del av døgnet.
For å forkorte tidsforbruket under hurtiglading er flere konsepter utviklet, blant annet induktiv lading hvor man henter strømmen fra spoler gravd ned i bakken/asfalten, som tillater trådløs energioverføring til bussen enten på endeholdeplassene eller busstoppene. En annen løsning er superkondensatorer som er mulig å hurtiglade på kortere tid enn med batteriet, og dermed har stor kapasitet, men med kort varighetseffekt. Superkondensatorene har blitt tatt i bruk for trikkekjøretøy, og byene som har valgt å bruke superkondensatorer på sine sporvogner har ladestasjon på hver holdeplass. Induktiv lading har stort potensial og har blitt et viktig forskningsobjekt for trikke- og bussoperatører som vil koble det med superkondensatorer.
Hybridløsninger har også blitt tatt i bruk, blant annet en krysning mellom trolleybuss og batteribuss med pantografer som henter strøm fra ladeledninger på strekninger som brukes av enten trikk eller trolleybuss og som deretter kan kjøre på ledningsfrie strekninger på kun batteridrift. Ett eksempel er trolleybussene i Landskrona i Sverige, hvor man kan bruke både ruter med luftledning og ruter uten, de såkalte Slide-in-busser med batterikapasitet som lades opp i trolleybusskjøring og brukes når man ikke er tilkoblet ladeledninger.
Batteriene har ikke lang levetid, men er under stadig forbedring i tråd med den teknologiske utviklingen. Volvo regner med en levetid på seks år for sine batterier før de må byttes ut mot nye, halvparten av tiden for en buss med avskrivningstid på vanligvis 12 år. Av plasshensyn er batteriene satt på taket hvor utstyret enten kan stå fritt utsatt for værelementene eller være tildekket på bussoperatørens forespørsel.
Standardbuss
Den ordinære bussen i standardstørrelse (som varierer litt fra land til land og med tiden), det vil si en singelbuss eller standardbuss på 11-12 meter lengde (2018), har ikke vært en vanlig busstype blant de batteridrevne bussene mellom begynnelsen på 1900-tallet og slutten på 2000-årene, da de første standardbussene med batteridrift kom i masseproduksjon. De fleste batteridrevne standardbussene er utformet som bybuss med høy passasjerkapasitet i forhold til størrelse og motorytelse for den krevende bybusstrafikken hvor en buss må foreta flere runder fram og tilbake på den samme bussruten og opprettholde en stram tidstabell. Det har blitt vanlig å ha batteridrift i turistbusser ment for nostalgisk «trikkekjøring» i flere byer, hvor disse betegnes som «Turist trolleys» - på godt norsk turisttrikk.
I nyere tid er de store batteriene med blysyreblanding erstattet med mindre batterier av nyere og mer effektiv blanding som litium-jernfosfat som kan settes sammen i moduler som er langt mindre plasskrevende, og dermed har busskonstruktøren større frihet i plassmuligheter i det indre volumet. En typisk BYD buss vil ha batterimoduler over framakslingen, i understellet og oppe på taket. Den samlede vekten av batterimodulene er på til sammen fire tonn. Dette skyldes kinesernes tendenser mot større batterikapasitet spesielt med henblikk på lang rekkevidde under gjennomsnittlig hastighet.
En viktig utfordring for bussprodusenter som vil levere batteridrevne busser (standardbuss, dobbeltdekkerbuss, leddbuss) er å være konservativ i forhold til bussoperatørene som har klare føringer på standardisering i dimensjoner, former og innvendige mål. Dermed må de nye batteribussene ikke skille seg ut fra mer ordinære busser med hybriddrift eller forbrenningsmotordrift.
Mini/Midibuss
Det batteridrevne hjulkjøretøyet som et kommersielt kjøretøy tapte aldri sin popularitet som et velegnet transportmiddel i lukkede og begrensede områder, som innenfor et fabrikkanlegg og industriområde som spesialoppdrag som postfrakt og melkefrakt med liten lastekapasitet og rekkevidde. Mange kjøretøyprodusenter som har spesialisert seg i produksjon av batteridrevne kjøretøyer, overlevde i lang tid ved å tilby nisjeprodukter for bestemte nisjemarked, som hjelpemidler for arbeidspersonell som batteritraller. Den norske statsjernbanen NSB hadde i lang tid batteritraller for godshåndtering.
Kjøretøyprodusentene utviklet av og til små busskjøretøyer som ble satt i produksjon, enten i minibuss- eller midibusstørrelse. Det er et stort marked for små busser for personbefordring for meget forskjellige bruksområder, fra som en forstørret golfbil til en ordinær midibuss med batteridrift, som har eksistert i lang tid. Det er ikke uvanlig å komme ut for mindre batteribusser i forskjellige land. I flere land er mini- og midibuss benyttet på trafikkintense, men korte bussruter som i Paris.
Ofte er slike busser satt opp som skytteltilbud for besøkende og ansatte, som sett i Trondheim i 2008. Der ble én buss av typen Tecnobus Gulliver U520 fra Italia, kalt «Plussen», satt i en skyttelrute over Ceciliebrua mellom St. Olavs hospital og parkeringsplassene på Marienborg. Men de høye driftskostnadene måtte dekkes, og busselskapet Nettbuss Trøndelag ble tvunget til å sette «Plussen» i stall i 2011.
Den italienske bussprodusenten Tecnobus har spesialisert seg på mindre busskjøretøyer for trange gater i eldre bysentre som i de europeiske byer, men med samme komfort som en stor buss. Bussmodellen Tecnobus Gulliver som midibuss er bare 5,3 meter lang og 2 meter bred, og er utformet som en forminsket standardbuss med dobbeltdør, med plass for tjue passasjerer. Basismodellen i året 1996 hadde blysyrebatteri i en batteripakke som er montert like over bakakselen. Rekkevidden var bare på 40-60 kilometer. Ved år 2005 gikk Technobus over til litiumionebatterier med større batterikapasitet og en rekkevidde opptil 120 km. De italienskbygde bussene er populært, den største bussflåten med over 50 busser er i Roma (2017).
Batteritilhenger
Ettersom batteriene med sitt volum og sin vekt opptok mye av det indre rommet i bussen førte det til en redusering i nyttelast, dvs. passasjerkapasiteten, som må begrenses. I etterkrigstiden ble akkumulator- eller batterivogner for ekstern batteribruk for opplading og annet, utviklet for å frakte de tunge batteriene rundt omkring - også som slepevogn.
Flere ledende bussprodusenter hadde eksperimentert med batteritilhenger. Deriblant den britiske produsenten Leyland som på 1970-tallet bygde Leyland National Battery, en Leyland-National standardbuss med en firehjuls tilhengervogn som rommet batteriene. I Tyskland var det et nasjonalt prosjekt fra 1975 til 1988 hvor batteritilhenger ble satt i prøvedrift med vekslende hell.