cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norges flagg
Fargene på digitale flater
Ettersom det er forskjell på hvordan farger gjengis på fysiske flagg og digitale flater (med webfarger) er det naturligvis ingen eksakt RGB-ekvalient til Pantone-farger. Imidlertid kan en god tilnærming oppnås ved å bruke de følgende offisielle oversettelsene til webfarger ifølge Pantone Formula Guide. Dersom man tar utgangspunkt i de facto-standarden til norske flaggprodusenter med PMS 200 og 281, vil de tilsvarende webfargene, ifølge det offisielle Pantone Matching System, være #BA0C2F for PMS 200 (høyrød) og #00205B for PMS 281 (mørkeblå). Den offisielle oversettelsen til PMS 186 vil være #C8102E.
Størrelser
Tabellen under viser noen vanlige flaggstørrelser i forhold til flaggstangens lengde.
Dagligflagg er en flaggdefinisjon, brukt i bl.a. Forsvaret på en flaggstørrelse som benyttes til daglig flagging. Alminnelig antatt forhold er at flaggets lengde skal tilsvare 1⁄3 av flaggstangens høyde. Denne definisjonen anses også som rett flaggstørrelse for privat flagging i henhold til god flaggskikk, mens vimpler kan være noe lengre. Se tabellen over for eksempelstørrelser på dagligflagg. En tommelfingerregel er at 1⁄3 av flaggstangen skal rage over husets møne. Til hytter på fjellet passer dermed ofte stenger rundt 8–9 meter, mens stenger til hus ofte er 12, 14 eller 16 meter. Dette avhenger av bygningens høyde. For at 1⁄3 av flaggstangen skal stikke over husets møne må stangen være 1,5 ganger så høy som huset.
Stormflagg er en flaggdefinisjon, brukt i blant annet Forsvaret på en flaggstørrelse som benyttes ved sterk vind. Alminnelig antatt forhold er at flaggets lengde skal tilsvare 1⁄5 av flaggstangens høyde. Stormflagg anbefales ved vindstyrke over 7–9 m/s (laber bris).
Historie
I antikken og middelalderen var det ikke vanlig at land hadde egne nasjonalflagg. Herskere og stormenn hadde derimot sine flagg, og kongens flagg var det som hans krigsfolk skulle samle seg rundt. Det er vanskelig å finne ut helt sikkert hva som var det tidligste norske flagget. Det er derimot kjent at Olav den hellige brukte et hvitt merke med en orm i under slaget ved Nesjar 1016. Før dette hadde ravnen og dragen vært i bruk. Magnus den gode brukte det samme merket som Olav den hellige, og Harald Hardråde brukte en ravn. Kong Inge I brukte en rød løve på gyllen duk, og Sverre brukte en ørn i gull og rødt. Eirik II Magnusson førte som våpen en gulløve med krone og øks på rød bunn fra 1280. Dette merket ble sannsynligvis også brukt som våpenbanner, innholdsmessig identisk med dagens norske kongeflagg. Det ble antagelig brukt av senere norske konger og ble etterhvert også brukt som skips- og festningsflagg. Den eldste sikre avbildningen er hertuginne Ingebjørgs segl fra 1318. Løvebanneret vaiet blant annet over Akershus festning så sent som i 1698. I 1641 ble den norske løve plassert i fanene til alle norske regimenter. Det norske løvebanneret ble også brukt på skip og andre festninger, men ble gradvis faset ut på 1600- og 1700-tallet. På 1500-tallet ble det vanlig internasjonalt at skip brukte hjemlandets flagg for å signalisere hvor de kom fra, men befalingen om at Dannebrog skulle være det eneste lovlige handelsflagget kom ikke før i 1748.
I Norge begynte man fra og med 1600-tallet å bruke Danmarks flagg på skip og festninger på grunn av unionen med Danmark, og løveflagget ble faset ut, men det er fremdeles det norske kongeflagget.
Flagg for det selvstendige Norge i 1814
Etter at den selvstendige norske stat ble proklamert 19. februar 1814, innførte regenten Christian Frederik ved kunngjøring av 27. februar som provisorisk norsk flagg det danske flagg med riksvåpenets løve i kantonen, det øvre herraldisk høyre felt. Dette flagget var i bruk til 1821 i nordlige farvann. Det overordentlige Stortinget i 1814 fastslo i § 111 i Novembergrunnloven av 4. november at «Norge har Ret til at have sit eget Koffardie-Flag. Dets Orlogs-Flag bliver et Unions-Flag». Dette Stortinget diskuterte en rekke forslag til et permanent norsk handelsflagg, men det lyktes ikke å komme til enighet. Odelstinget vedtok derfor 18. november at «det nuværende Norske Handelsflag skal, indtil næste ordentlige Storthing anderledes bestemmer, bruges paa alle de Skibe, som udexpederes paa de kortere Farvande, og som ikke behøve Søpasse». I mellomtiden var unionen mellom Sverige og Norge inngått, og det ga norske skip adgang til å seile under Sveriges flagg i Middelhavet, der de ellers risikerte å bli kapret av sjørøvere fra «Røverstatene» i Nord-Afrika, fordi Norge ikke betalte tributt til disse statene.
Union med Sverige
I 1815 ble det innført et unionelt svensk-norsk stats- og orlogsflagg for begge riker, det svenske orlogsflagg med et hvitt kryss på rød bunn i kantonen. 26. oktober 1818 fikk rikene også et unionelt handelsflagg etter samme mønster, men rettskåret. Det ble brukt i fjerne farvann (sør for Kapp Finisterre) til beskyttelse mot nordafrikanske pirater, som mottok frikjøpspenger fra Sverige. Norske skip kunne også velge å seile under det rene svenske flagget i fjerne farvann. Mellom 1818 og 1821 bruktes altså tre forskjellige handelsflagg samtidig.
Norges flagg av 1821
Stortinget løste i 1821 flaggsaken. Flaggkomiteen som ble nedsatt hadde atten forskjellige utkast til vurdering da Odelstinget drøftet saken 30. april 1821. Et vesentlig stridstema var om hovedfargen skulle være rød med referanse til unionen med Danmark, eller blå av hensyn til unionen med Sverige. Komiteen gikk inn for en omarbeidet versjon av et forslag fra kjøpmann Gabriel Kielland i Stavanger. Det var delt horisontalt og vertikalt i fire rektangler, det øverste ved stangen og det diagonalt motsatte hvite, og de to øvrige blå, men flaggkomiteen valgte å erstatte blått med rødt i Kiellands flagg. De beholdt imidlertid hans forslag om å plassere Den norske løve i det øvre hvite feltet, kantonen. I det diagonalt motstående hvite feltet anbrakte de fem gule stjerner eller malteserkors for å symbolisere landet fem bispedømmer.
I tillegg til Kiellands og komiteens forslag var det ett annet som fikk særlig oppmerksomhet, innsendt av en komité av borgere fra Bergen. Det besto av tre alternativer, alle med korsflagg av nordisk type; A og C med blått kors på hvit duk. A hadde Norges løve i rød kanton, C hadde løven i en rød spuns i midten av korset. Alternativ B hadde derimot hvitt kors mellom røde og blå rektangler, med norsk løve i det øvre røde feltet. Rett før Odelstinget kom sammen, fremkastet stortingsmann Fredrik Meltzer fra Bergen (som selv hadde vært med i komiteen bak Bergens-forslaget) sin privat versjon av alternativ B. Den viktigste forskjellen var at han ville sløyfe løven.
Meltzer begrunnet i et brev til Odelstinget. Han mente at flagget burde være lett å oppfatte til sjøs i dårlig vær og på lang avstand, og derfor burde kompliserte figurer som løven og stjernene sløyfes. Valget av de tre fargene rødt, hvitt og blått begrunnet han med at de «nu betegne Friheden, saaledes som vi have seet det i det franske Friheds Flag, og endnu see det i Hollændernes og Americanernes Flag, og Engellændernes Union.» Samtidig ville de være en høflig oppmerksomhet overfor tidligere og nåværende unionspartnere. Dette forslaget fikk stor oppmerksomhet, og det ble besluttet å utsette avgjørelsen til 4. mai.
I løpet av disse dagene utarbeidet Fredrik Meltzer utkastet vi kjenner som det nåværende norske flagg, med blått og hvitt kors på rød bunn. Det ble så godt mottatt at Odelstinget sent på kvelden 4. mai vedtok det med 40 av 59 stemmer. Han skrev i dagboken at det var nødvendig å forandre forslaget «Da man absolut vilde have rødt Flag med hvidt Kors i og desuden noget blaat for at tegne Foreningen med Sverige, og saaledes at man kunde bruge de gamle Flag uden at bekoste nye.» Et sparsommelig Storting satte antagelig pris på at det var mulig å klippe gamle danske flagg i fire deler midt langs de hvite korsarmene og deretter sy inn striper av blå flaggduk. Resultatet ville bli et billig norsk flagg med nesten riktige proporsjoner. Et lovforslag basert på Meltzers utkast ble enstemmig vedtatt av Lagtinget 16. mai 1821.
Men kong Karl Johan avslo å sanksjonere vedtaket som lov. I stedet ble flagget approbert ved kongelig resolusjon av 13. juli 1821. En ny kongelig resolusjon av 17. juli samme år bestemte at det nye trefargede flagget bare kunne brukes i nordlige farvann. Fra nå av måtte begge lands skip sør for Kapp Finisterre bruke det felles unionshandelsflagget av 1818, det svenske flagg med «norske» farger i kantonen.
Flaggets frigjøring
Etter at Frankrike i 1830 hadde erobret de nordafrikanske Barbareskstatene, opphørte Sveriges betaling av tributt til piratene. Fra norsk politisk hold ble det derfor arbeidet for å få godkjent det norske flagg for bruk også i fjerne farvann. «Flaggets frigjøring» ble gjennomført i 1838. Siden orlogsflagget i henhold til den norske Grunnloven av 4. november 1814 skulle være et unionsflagg, ble orlogsflagget av 1815 fortsatt brukt av begge land.
«Sildesalaten»
Gjennom Karl Johans regjeringstid tiltok den norske misnøyen med et flaggsystem som markerte svensk overhøyhet i unionen. Etter forslag fra en felles svensk-norsk komité innførte Kong Oscar I i 1844 nye flagg som imøtekom de norske krav ved å markere full likestilling mellom rikene. Begge land fikk sine egne handels- og orlogsflagg, men med et felles unionsmerke i kantonen. Merket kombinerte begge lands flaggfarger, likelig fordelt. Unionsmerket gikk blant folk i begge land under navnet «Sildesalaten» fordi det minnet om en fargerik rett på begge lands frokostbord. Tilnavnet oppsto først i Sverige, hvor det var en viss motstand mot tapet av det rene svenske flagget. Unionsmerket ble derimot godt mottatt i Norge, som omsider hadde fått symbolkravene oppfylt.
Unionsmerket alene ble også brukt som gjøs i baugen på marinefartøyene. Det ble dessuten brukt som et felles flagg for begge riker av landenes diplomatiske representasjoner i utlandet. Men da hadde det alltid en langstrakt form med proporsjonene 4:5 som unionsmerket i svenske flagg, og ikke den kvadratiske formen som det hadde i norske flagg.
Det rene flagg
Økende motstand mot unionen gjorde unionsmerket upopulært, og «det rene flagg» ble en merkesak for Venstre. Det ble vedtatt av Stortinget i 1892, 1895 og 1898, og ble lovfestet uten kongelig sanksjon 10. desember 1898 og innført 15. desember 1899 for handels- og nasjonalflagget. Samtidig ble det innført et statsflagg for bruk på statens sivile bygninger, et rent norsk flagg med splitt og tunge. Det grunnlovsfestede orlogsflagget måtte beholde unionsmerket til unionsoppløsningen i 1905. Det rene orlogsflagget uten unionsmerke ble heist 9. juni 1905, like etter at unionen med Sverige var avsluttet. Det svenske flagget beholdt unionsmerket til 1. november 1905.
Det var då
Det var då er et musikkalbum med 2Gether, utgitt i 2014.
Trygve Tamburstuen
Trygve Melvin Tamburstuen (født 23. juni 1946) er en norsk næringslivsleder, tidligere politiker (Ap) og leder i Norges Friidrettsforbund. I ungdommen var han aktiv friidrettsutøver, særlig talentfull som lengdehopper, og var journalistvikar for Dagningen på Lillehammer. Han har vært statssekretær i Olje- og energidepartementet (1978–1979) og Industridepartementet (1979–1981). I sin senere karriere i næringslivet har han arbeidet for flere tele-, media- og oljeselskaper. Han er nå aktiv bl.a. med egne selskaper innen bioøkonomi, med ny jernbaneforbindelse Oslo-Stockholm, og med utviklingsprosjekter innen reiseliv og industri.
Tamburstuen er utdannet fra BI, Universitetet i Oslo (samfunnsfag), og Aspen Institute. Han har vært:
Tamburstuen har vært styreformann i Arbeidstilsynet (1988–97) og i Skaland Grafitverk AS. Han har sittet i styrene i en rekke selskaper og organisasjoner, bl.a. Lillehammer-OL AS (1983–88). Han var formann i Røa Idrettslag (1995–2001)
Han har hatt stillinger som høgskolelektor ved Høyskolen Kristiania og Høgskolen Innlandet i fagene innovasjon og entreprenørskap. Han ledet Høgskolestiftelsen for Innovasjon og Entreprenørskap på Bjørkelangen fra 2013, eid av en stiftelse med Høland Setskog Sparebank, Aurskog Sparebank, Aurskog-Høland kommune og Bjørkelangen Næringsforening som stiftere.
Televirksomhet
I 1989 var Tamburstuen direktør i oljeselskapet ARCO, og ble forespurt av Kinnevik om å bygge opp mobilvirksomhet i Norge, sammen med Leif Frode Onarheim og Jens P. Heyerdahl. Redaktør Trygve Hegnar skrev i Kapital at NetCom hadde like stor sjanse til å lykkes «som en snøball i helvete», men politisk påvirkningsarbeid sikret NetCom lisens til å utfordre Televerket på mobilsiden i 1991. Etter markedslanseringen i september 1993 ledet NetCom i to år markedet foran Telenor, blant annet ved hjelp av en tidlig lansering av håndsettsubsidier. Tamburstuen ville bygge opp et komplett teleselskap med både mobil- og fastnett, men fikk nei fra eierne.
Tamburstuen sørget gjennom direktørstillingen i Sense Communications for å åpne for virtuelle mobiloperatører i Norge, med forretningplan om å utnytte overkapasiteten i europeiske mobilnett og utstede egne SIM-kort. Dette vakte motstand hos de etablerte nettoperatørene, og den norske regjeringen avviste å gi Sense en slik tilgang i de etablerte nettene. Men regjeringen åpnet for MVNO-ordningen for andre selskaper i 2001.
I 1999 gikk Tamburstuen videre til Jernbaneverket, som leder for BaneTeles 4.000 km linjer bredbåndslangs jernbanene. Året etter gikk selskapet under Tamburstuens inn i UMTS-auksjonen i Norge sammen med franske Orange og Schibsted, uten å få lisensen. De kjøpte i stedet boet etter Enitel og integrerte dets virksomhet i BaneTele på Tamburstuens initiativ. Samtidig posisjonerte selskapet seg for å betjene mobilt GSM-R integrert sammen med statens nødnett - noe som skulle skape synergier for tog- og nødetatene og gjøre BaneTele til en mer komplett teleoperatør. Da det derimot oppstod strid med regjeringen om privatiseringen av BaneTele, ble selskapets styre skiftet ut og Tamburstuen trakk seg som administrerende direktør i i november 2002, men var ansatt i selskapet til 2004. Dagens Næringsliv hadde under striden svært kritisk dekning av prosessen og BaneTele-ledelsen.
I 1994 startet Tamburstuen opp GSM-mobilselskapet Scancom i Ghana, som i dag er en del av MTN, Afrikas største mobilselskap.
Tamburstuen har siden 2010 arbeidet for å etablere et offshore bredbåndsnett for oljeindustrien i Ghana.
i 2011 kjøpte han Eidsverket på Bjørkelangen fra Norske Skog. Han er styreleder i Regionalpark Haldenkanalen og i jernbaneselskapet Oslo Stockholm under 3 timer AS. han er også styreleder i Senja Geologi og Industrisenter AS, et selskap eid av Senja kommune, Skaland Grafittverk, Midt Troms museum og reiselivsinteresser på Senja. Planen er å bygge attraksjonen The Rock som et viten og besøkssenter i forhold til geologi og kulturminner, og å utvikle videreforedling av naturgrafitt fra Skaland, som i dag er Europas eneste grafittverk. Grafitt brukes bl.a. i anoder i batterier.
Økonomisk kriminalitet
6. desember 2005 tok Økokrim ut tiltale mot Tamburstuen, på bakgrunn av påstander om økonomisk underslag vedrørende salg av aksjer i mobilselskapet Scancom i Ghana, hvor Økokrim mente at aksjene rettmessig tilhørte WorldCom AS. I tiltalen var det også med punkter hvor han anklages for å ha gitt feilaktige opplysninger til norske skattemyndigheter vedrørende inntektene fra aksjesalget. 25. august 2006 ble han dømt i Oslo tingrett til to års fengsel, herav et halvt år betinget, samt inndragning av 3,73 millioner kroner. Dommen ble anket på stedet. Borgarting lagmannsrett behandlet saken i mai 2007, som reduserte straffen til ett år, men opprettholdt beløpet til inndragelse.
Saken ble gjenopptatt i 2011, og Tamburstuen ble i 2012 tilkjent et betydelig erstatningsbeløp i et forlik med Staten v/Domstoladministrasjonen.
Tamburstuen publiserte 29. mai 2008 en kronikk i Aftenposten, hvor han ytrer sterk kritikk av det norske fengselsystemet.
Adolf Ioffe
Bakgrunn
Joffe var av jødisk (karaittisk ) opphav. Hans far eide hele post- og persontransportnettverket på Krim, eide et eget hus i Moskva og stod i nær kontakt mot den russiske politikeren - blant annet statsminister - Sergej Witte.
Ung revolusjonær
Adolf Joffe ble sosialdemokrat i 1900 mens han ennå gikk på skolen og sluttet seg til det russiske sosialdemokratiske arbeiderparti i 1903. I 1904 ble han sendt til Baku, men måtte flykte unna derfra for å unngå å bli arrestert. Han ble da sendt til Moskva. Men på grunn av sin deltagelse i den russiske revolusjonsbevegelse ble han ikke lenge etter tvunget til å forlate Russland. Etter begivenhetene den blodige søndag den 9. mai 1905 vendte han tilbake til Russland og deltok aktivt under 1905-revolusjonen. Tidlig 1906 ble han tvunget til å emigrere, og bodde i Berlin inntil han ble utvist fra Tyskland i mai 1906.
Han kom seg til Østerrike, og i Wien fullførte han legeutdannelsen, Der ble han dessuten kjent med Lev Trotskij, og de to skulle bli nære følgesvenner. Sammen med Trotskij grunnla han i 1908 den sosialdemokratiske avisen Pravda. Ved siden av medisinstudiene studerte han også under Alfred Adler og ble kjent med psykoanalyse. Han brukte av familieformuen till å oppebære Pravda finansielt. Under denne tiden som revolusjonær i undergrunnen tok Joffe partinavnet V. Krymsky, - etternavnet betyr «fra Krim».
Han vendte tilbake til Russland i 1912, men ble arrestert i Odessa, fengslet og forvist til Sibir.
Håkan Nyblom
Håkan Nyblom (født 26. november 1981) er en dansk bryter som konkurrerer i gresk-romersk stil i 54-kilosklassen. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i omspillet.
Adolf Ioffe
1917-revolusjonene
I 1917 kom Joffe, løslatt fra sitt eksil i Sibir ved februarrevolusjonen, tilbake til Krim. Sosialdemokratene på Krim sendte ham til landets hovedstad, Petrograd, for å representere dem. Men han gikk snart over til et internasjonalistisk revolusjonært standpunkt, noe som gjorde det umulig for ham å forbli i en organisasjon dominert av mindre radikale mensjeviker. I stedet slo han seg sammen med Trotskij, som akkurat hadde vendt tilbake fra utlandet.
Årene siden 1903 hadde Joffe selv vært mensjevik, men han sluttet seg dermed nå til bolsjevikpartiet. Det skjedde med to trinn: I mai 1917 sluttet både Joffe og Trotskij seg midlertidig til mezjrajontsij, som i sin tur slo seg sammen med bolshevikene under den VI. bolsjevikiske partikongress holdt mellom 26. juli (alle datoer frem til februar 1918 var etter gammel stil) og 3. august 1917. Ved kongressen ble Joffe valgt til kandidatmedlem (ikke-voterende medlem) av sentralkomiteen. Men to dager etter, den 5. august, da enkelte av sentralkomiteens medlemmer var fengslet, i dekning eller hadde flyktet fra Petrograd og ikke kunne delta på møtene, ble Joffe gjort til medlem av Sentralbyråets permanente byrå. Den 6. august ble han dessuten et alternerende medlem av Sentralkomiteens sekretariat, og den 20. august til medlem av bolsjevikenes avis Pravda, som av rettslige grunner da midlertidig bar navnet Proletary.
Joffe ledet den bolsjevikske fraksjon i Petrograds Duma (byregjering) høsten 1917, og var en av Dumaens delegater til Den demokratiske konferanse mellom 14. og 22. september. Selv om Joffe, på linje med Lenin og Trotskij, motsatte seg bolsjevikisk deltagelse i det konsultative Pre-parlamentet dannet av Den demokratiske konferanse, fikk forslaget tilslutning fra et flertall av de bolsjevikiske utsendinger til konferansen. Joffe ble så gjort til medlem av Pre-parlamentet. To uker etter, den 7. oktober, fikk den mer radikale fraksjonen blant bolsjevikene overtaket, og Joffe og andre bolsjeviker masjerte ut av Pre-parlamentet.
Forhandler i Brest-Litovsk
Fra 30. november 1917 til 18. januar 1918 ledet Joffe den sovjetiske delegasjon som ble sendt til Brest-Litovsk for å fremforhandle en slutt på krigshandlingene med Tyskland. Joffe la frem de følgende bolsjevikiske betingelser for en fredsavtale:
Selv om Joffe hadde undertegnet en våpenhvile med sentralmaktene den 2. desember 1917, støttet han Trotskij i hans nektelse av å undertegne en permanent fredsavtale i februar. Etter at bolsjevikenes sentralkomite bestemte seg for å undertegne Brest-Litovsk-traktaten den 23. februar 1918, forble Joffe medlem av den sovjetiske delegasjon bare under protest, og bare i rådgivende egenskap.
Den østerriksk-ungarske representant ved forhandlingene, greve Ottokar Czernin, skrev senere:
Under bolsjevikenes VII. ekstraordinære kongress 6.-8. mars 1918 ble Joffe gjenvalgt til Sentralkomiteen, men kun som kandidatmedlem (ikke-voterende). Han forble i Petrograd da sovjetregjeringen flyttet til Moskva senere i mars, og virket som medlem av Sentralkomiteens Petrograd-byrå, frem til han ble utnevnt til sendemann til Tyskland i april.
Diplomatisk karriere
Joffe var etter sin rolle som Russlands hovedforhandler i forbindelse med freden i Brest-Litovsk i 1918 sendt som Sovjets sendebud til Tyskland. Han undertegnet den sovjetisk-tyske tilleggstraktaten den 27. august 1918. På grunn av sin revolusjonære propaganda ble han den 6. november 1918, utvist derfra sammen med hele den russiske delegasjonen, tre dager før den tyske novemberrevolusjonen.
I 1919–1920 var Joffe medlem av Rådet for arbeid og forsvar og folkekommissar (minister) for statskontroll i Den ukrainske sovjetrepublikk. Han ble ikke gjenvalgt til Sentralkomiteen ved den VIII. partikongress i mars 1919, og skulle aldri mer bekle noe høyere ledelsesverv.
Han forhandlet frem våpenhvile med Polen i oktober 1920 og fredsavtaler med Estland, Latvia og Litauen sent i 1920. I 1921 undertegnet han Riga-freden med Polen, som avsluttet den polsk-sovjetiske krig, og ble nestformann for den turkestanske kommisjon i Sovjetunionens øverste sovjet og Sovnarkom.
Joffe var en av de russiske delegater ved Genovakonferansen i februar 1922, en opplevelse han beskrev senere i en liten bok publisert samme år. Etter at sovjeterne masjerte ut ble han utnevnt til ambassadør til Kina (1922-1924), og undertegnet i 1923 samarbeidsavtale med nationalistlederen Sun Yat-sen. Dette var med den formodning at Kuomintang skulle samarbeide med de kinesiske kommunister. Antagelig hadde Joffe Lenins samtykke til avtalen.
Mens han var stasjonert i Kina reiste Joffe til Japan i juli 1923 for å få på plass de sovjetisk-japanske relasjoner. Forhandlingene var lange og vanskelige, og måtte avbrytes da Joffe ble alvorlig syk og måtte sendes tilbake til Moskva.
Etter en delvis bedring, ble han medlem av den sovjetiske delegasjon sendt til Storbritannia i 1924.
Han var sovjetisk ambassadør til Østerrike årene 1924–1926.
Senere år
Han arbeidet i statskomiteen for konsesjonsanliggender og underviste om internasjonale anliggender ved Statsuniversitetet i Moskva. Han utgav flere bøker om Sovjetunionens utenrikspolitikk.
Som følge av stalinismens framvekst i Sovjetunionen etter at Lev Trotskij var blitt utmanøvrert av partiet, ble Joffe fratatt alle politiske verv. Joffe var fremdeles tilhenger av Trotskijs ideer.
Red Rock vannkraftverk
Red Rock vannkraftverk (engelsk: Kelsey extension) er et vannkraftverk som er under bygging i elven Nelson River i provinsen Manitoba, Canada. Verket inngår i Nelson River Hydroelectric Project, som omfatter en utbygging av elvas nedre løp med seks eksisterende og 14 planlagte vannkraftverk. Alle verkene bygges nedenfor Winnipegsjøen, og noen av verken vil få vann avledet fra naboelva Churchill i nord.
Adolf Ioffe
Senere år
Han ble på denne tiden alvorlig syk. I protest mot behandlingen av Trotskij begikk han selvmord den 16. november 1927.
Red Rock vannkraftverk
Dette anlegget vil ligge 70 km nord for Winnipegsjøen, i øvre løp av Nelson-elva. Maksimal effekt kan bli 190-340 MW.
Kraftverkene i Nelson-elva som bygges ut under Nelson River Hydroelectric Project, er, regnet nedenfra (Hudson Bay) og oppover elveføret (fra øst til vest):
Adolf Ioffe
Etter hans død
Det avskjedsbrev adressert til Trotskij som Joffe hadde etterlatt seg, tok sovjetiske sikkerhetsagenter hånd om. Det ble senere selektivt sitert for å diskreditere både Joffe og Trotskij. Trotskis eulogi under Joffes begravelse ble hans siste offenlige tale i Sovjetunionen.
Joffes gravmæle ble ødelagt under de stalinistiske utrenskninger, og kunne ikke gjenreises før i 1956, av hans datter.
Joffes datter, Nadezjda Ioffe (1906–1999) overlevde de stalinistiske utrenskninger og forfattet en skildring av farens og hennes egen skjebne. Den ble publisert i 1990-årene.
5. divisjon fotball for kvinner 2022
5. divisjon fotball for kvinner 2022 var det sjette høyeste nivået i norsk fotball 2022.
Ledelsesplattform for staten
Ledelsesplattform for staten er en plattform som statsforvaltningen utarbeidet i 2008 under navnet «Plattform for ledelse i staten» . Den angir basis, rammer og prinsipper for lederskap i staten og bygger på oppdatert ledelsesfaglig kunnskap og innsikt.
Overordnede perspektiver
Plattformen beskriver det særegne med ledelse i staten. Ledere i staten
Disse prinsippene sammenfattes på følgende måte: Ledere i staten skal sammen med medarbeidere bidra til å frambringe resultater til beste for fellesskapet i henhold til politiske prioriteringer og grunnleggende samfunnsmessige verdier.
Fokusområder
Plattformen utdyper noen fokusområder som er sentrale i statlig lederskap:
Lokal tilpasning og bruk
Plattformen legger til grunn at lederrollene må differensieres i forhold til situasjon og nivå. Toppledere, mellomledere og førstelinjeledere har ulikt ansvar og ulike oppgaver. Derfor blir innholdet i lederrollen forskjellig.
Slaget ved Nonnebjerget
Slaget ved Nonnebjerget utenfor Skanderborg Slott var et av de blodigste slag i Danmarks historie. 2 200 falt i slaget den 2. november 1340, da et bondeoppbud ble beseiret av en profesjonell hær som trolig utgjorde over seks hundre soldater.
Sleide
Sleide er en maskindel med en frem og tilbakebevegelse i et spor eller slisse eller over en kam. Sleider finnes i en lang rekke utforminger og anvendelser som for eksempel i dampstyringen i en dampmaskin, flytting av skjøtepunkt på en seilbåt. I opp og nedbevegelsen på en symaskin.
Slaget ved Nonnebjerget
Skanderborg slott var under beleiring av bondeoppbudet da en unnsettingshær fra Fyn gikk til angrep. Under de harde kampene ble en av de danske anførerne, Nils Ebbesen, drept sammen med mange av hans følgevenner, som hadde vært delaktige i mordet på grev Gerhard III i Randers 1. april samme år. Etter dette mordet hadde Ebbesen blitt opphøyet til en dansk nasjonalhelt.
Sleide
Andre betydninger
Ordet sleide brukes også om glidestykker, den øverste bevegelige delen på de fleste halvautomatiske eller helautomatiske pistoler. Glidestykket fyller funksjonen som sluttstykket i mekanismen.
Tore Pang
Tobiassen begynte som rapper i den engelskspråklige gruppen Underdogs i 2004, men startet kort tid etter gruppen Kids for Kriminell Kunst (som senere ble forkortet til Kriminell Kunst) sammen med Gisle bin Larsen, Wayne Jenzky og DJ DonDecks, hvor alle tekster skulle være på Stavangerdialekt. Underdogs ble oppløst og Tobiassen flyttet sammen med Kriminell Kunst-medlem DJ DonDecks og rapperen Shameer, hvor de bygget det som etterhvert ble Manisk Lyd Studio. Her laget de blant annet Kriminell Kunst sin første mixtape «Kriminell Mixtape» og Skurke Spretts EP «Sprett, drøgs & Rock ’n’ Roll». Manisk Lyd jobbet med blant annet Afeeliated, Lave Giraffer, Spinkel og Mikki.
I dag er Pang driver av plateselskapet STVG Kartell.
Diskografi
Tore Pang
Kriminell Kunst
Balineser
Balineser er en katterase. Rasen er en langhåret variant av siameser.
Nežárka
Nežárka (tysk: Naser) er en elv i Syd-Böhmen i Tsjekkia.
Nežárka starter i Jarošov nad Nežárkou ved samløpet av bekkene Kamenice og Žirovnice. På kursen mot sørvest ligger bosetningene Rodvínov, Jindřichův Hradec, Horní Žďár, Dolní Žďár, Horní Lhota, Lásenice og Dolní Lhota, hvor elven endrer retning mot nordvest.
Andre steder ved elven er Stráž nad Nežárkou, Albrechtice og Hamr nad Nežárkou. Etter 56 km munner Nežárka ut i Lužnice ved Veselí nad Lužnicí.
Ved Šimanov forsynes Nežárka med vann fra Lužnice via den 13,46 kilometer lange kanalen Nová řeka. Den ble bygget mellom 1585 og 1587 under ledelse av Rosenberg-slektens ingeniør Jakub Krčín for å beskytte Rosenbergdammen (bygget 1590) mot flomskader.
Freddie Gundersen
Gundersen har bakgrunn fra skolevesenet og ble utdannet ved Høgskolen i Telemark (1971). Han har blant annet jobbet ved Sjetne skole (1971–1976), Gerhard Schønings videregående skole, Kommunenes Sentralforbund og Melhus videregående. Parallelt med yrkelivet var han også rådgiver for Sør-Trøndelag fylkeskommune (1988–2010).
Girija Prasad Koirala
Girija Prasad Koirala (गिरिजा प्रसाद कोईराला, Girijā Prasāda Koīrālā) også kjent som GP og uformelt, blans hans tilhengere, som Girijababu, født 1924 eller 1925 i Tadi, Saharsha distrikt, Bihar, India, død 20. mars 2010 i Kathmandu) var en statsminister i Nepal, leder av Nepals Kongressparti og den yngste av tre brødre i Koirala-familien som alle blei statsministre.
GP har vært statsminister fem ganger:
Han er den demokratisk valgte statsministeren som har sittet lengst.
Partiorganisator for B. P. Koirala
B. P. Koirala var sønn av Krishna Prasad Koirala, en forretningsmann fra Biratnagar som blei fengsla i Nepal for sin støtte til den indiske sjølstendighetsbevegelsen, og døde i fengsel i 1943.
I hele B. P. Koiralas levetid kom GP til å fungere som en av hans nærmeste håndtlangere, som bl.a. jobba med å  sette ut BPs ønsker i livet på den indre organisatoriske fronten i Kongresspartiet.
Da B. P. stifta Nepals Kongressparti, var en av GPs første partioppgaver å delta i ledelsen av ei stor streik blant jute-arbeidere i Kiorala-familiens hjemby Biratnagar i 1947.
Da BP vendte hjem til Nepal i 1977 blei GP hans viktigste redskap for å lede partiapparatet i  landet. Dette la også grunnlaget for hans maktposisjon i partiet, som seinere gjorde det mulig for ham å ta over ledelsen.
Da BP Koirala lå på dødsleiet, ga han partiledelsen til et triumvirat av gamle partiveteraner som hadde vært med fra slutten av 1940-tallet: Ganesh Man Singh, Krishna Prasad Bhattarai (som blei partiets president) og broren G. P. Koirala, som blei organisasjonssekretær.
Partileder og statsminister
K. P. Bhattarai blei Kongresspartiets statsminister i regjeringa som skulle forberede valg. Den Forente Venstrefronten var innstilt på å  stille sammen med Kongresspartiet, og dette skal også ha vært Bhattarais ønske. Men G. P. Koirala besøkte Washington seinhøstes 1990, og fikk klar beskjed fra president Bush (senior) om at samarbeid med kommunistene var uforenelig med støtte fra USA. Han satte derfor gjennom at Kongressen i januar 2001 avslo valgsamarbeidet. Det førte til at de to  største moderate kommunistpartiene straks forente seg i det nye Nepals Konnunistiske Parti(forente marxist-leninister) (vanligvis kalt UML), som  har vært Kongressens store konkurrent og utfordrer i parlamentarisk politikk i Nepal i alle  år seinere.
Koirala leder kongressen mot høyre
G. P. Koirala var statsminister for første gang fra 26. mai 1991 til 30. november 1994. Perioden skulle bli vanskelig og gi et forvarsel om framtidige problemer både for det parlamentariske systemet i Nepal og for splittelsene som skulle følge G. P. Koiralas lederskap i Kongresspartiet.
Koirala tok over i en periode med store forventninger. Særlig gjaldt det fattigfolk utover landsbygda, nasjonale og religiøse minoriteter, medlemmer av lavkaster og kvinner, og folk som håpa på rask  demokratisering og modernisering.
Hans eldre bror B. P. Koirala hadde mesteparten av sitt liv blitt oppfatta som en radikal opposisjonell. Han hadde leda Kongresspartiet i radikal sosislistisk retning, og hans korte statsministerperiode i 1959 til 1960 bl.a. for hans forsøk på å få gjennom jordreform.
I forhold til det kom G. P. Koirala til å bli oppfatta som en leder som vrei Kongresspartiet kraftig til høyre.
Mange tidligere tilhengere av det autoritære, monarkistiske Panchayat-systemet fra før 1990 gikk nå inn i Kongressen. Med støtte av regjering og spesielt innenriksministeren Khum Bahadur Khadka gikk de til angrep på fattigfolk og venstreorienterte som hadde reist seg mot dem i 1990, ikke minst i de vestlige delene av landet der maoistopprøret brøyt ut i 1996. Amik Sherchan har sagt at uten Koirala som statsminister 1991 til 1994 hadde det kanskje ikke blitt noe opprør i det hele tatt.
Det Internasjonale Pengefondet og andre utenlandske interesser pressa også på for å få gjennom sparebudsjetter og markedstilpasning. De store reformene som mange hadde håpa på dukka ikke opp, jordreform var det ingen tegn til. Når det gjaldt representasjon for lavere kaster, sank den faktisk i parlamentet etter at demokratiet blei innført. Kongresspartiet hadde også vært medpå å  skrive en ny grunnlov som gjentok diktaturets formuleringer om at Nepal er en hinduistisk stat, noe både religiøse minoriteter og sekularister og demokrater var svært skuffa over.
Samtidig hadde Kongresspartiet nå fått konkurrenter til venstre for seg UML og de andre, mindre kommunistpartiene tok over rolla som radikal opposisjon. En tidlig konflikt med statsfunksjonærene forsura Koiralas forhold til de statsansatte og bidro til at UML befesta seg som det sterkeste partiet blant dem. Demonstrasjoner i Kathmandu, ofte leda av de radikaleste kommunistpartiene, førte flere ganger til at politiet skøyt og drepte mange demonstranter, og førte til sinne mot regjeringa.
Indre strid feller Koiralas regjering
Men det som endelig skulle felle Koiralas første regjering, var strid innafor Kongresspartiet. K. P. Bhattarais tilhengere var ikke innstilt på å  godta at Koirala styrte partiet aleine. Da Madan Bhandari (som hadde slått ut Bhattarai av parlamentet i 1991) døde i ei ulykke i 1993, så de omvalget i hans krets tidlig i 1994 som en ny sjanse til å få Bhattarai inn i parlamentet og tilbake i ledelsen. Men Bhattarai blei igjen slått av UMLs kandidat, som denne gangen Bhandaris enke. Bhattarais tilhengere mente at Koirala hadde sabotert valgkampen for å hindre at rivalen blei valgt inn.
Kampen mot S. B. Deuba
Etter et intermesso med ei mindretallsregjering fra UML fikk Kongresspartiet statsministeren igjen i 1995. Men denne gangen var det Sher Bahadur Deuba, en ny rival som var en generasjon yngre enn Koirala, som fikk posten.
Åra som kom skulle bli ei heksegryte av intriger og kamp mellom parlamentets største partier, som alle skulle komme til å sprekke, og innafor Kongresspartiet sjøl. G. P. Koiralas hensynsløse kamp for makta i partiet mot Deuba og K.P. Bhattarai bidro sterkt til å hold gryta kokende.
Etter at indre opposisjon i partiet bidro til at Deubas regjering brøyt sammen i mars 1997 tok Koirala over som parlamentarisk leder igjen. Men det var først i september han klarte å få Kongresspartiet inn i regjering igjen, etter en avtale med lederen av den ene delen av det høyremonarkistiske partiet, Surya Bahadur Thapa. I mars 1998 tok Koirala over for Thapa etter en avtale de to hadde gjort på forhånd. Dermed var han statsminister for annen gang.
Men Koirala nytta statsministerposten til straks å kaste Thapas parti ut av regjeringa, og isteden lage en rein mindretallsregjering. Resultatet var at Thapa blei rasende og gikk i opposisjon. Nepals Kommunistiske Parti (m-l), et nytt parti som nettpp hadde splitta seg ut av UML og tatt med seg omtrent halve parlamentsgruppa, var også mot regjeringa. Koiralas regjering overlevde ved at den fikk støtte fra UML og det andre høyremonarkistiske partiet, leda av Lokendra Bahadur Chand.
Koirala ga ordre til store politiangrep mot de maoistiske opprørerne. Det kosta mange menneskeliv, også blant fattige bønder som ikke deltok i opprøret. Koirala måtte betale erstatning til etterlatte og trekke tilbake lovforslag om ekstraordinære fullmakter til politiet.
I september 1998 tok han NKP(m-l) inn i regjeringa, men de gikk ut igjen i desember, etter krangel om taburetter og politikken overfor maoistene. Dermed utløste Koirala nyvalg, og tok UML inn i regjeringa fram til valget. På under et år hadde han nå alliert seg med, og brutt med, alle de 4 andre største partiene i parlamentet.
Splittelsen i UML gjorde at Kongressen fikk reint flertall i valget i 1999. Men for å unngå partisplittelse før valget, måtte GP love at K. P. Bhattarai skulle ta over som statsminister etter valget.
Koirala hadde flertallet i parlamentsgruppa. Han bygde opp en kritikk av Bhattarai bl.a. ved å stå fram som hauk i borgerkrigen og anklage statsministeren for å ikke klare å  slå  ned maoistene. I mai 2000 måtte Bhattarai gå, og GP blei statsminister for 3. gang.
Statsministerperioden 2000 til 2001
I 2000 blei han anklaga for korrupsjon. Dette førte til at opposisjonen boikotta vårsesjonen 2001, og regjeringa fikk utretta svært lite.
Samtidig gikk maoistene sterkt fram. De dreiv politiet helt ut av store områder på landsbygda, og begynte å opprette lokal administrasjon. De dårlig trente og utrusta politistyrkene viste seg ute av stand til å stå imot de stadig større maoistangrepa. Regjeringas mottiltak, som bl.a. var å prøve å utvikle en paramilitær politistyrke, viste seg virkningsløse.
Både Koirala, politiledelsen og andre pressa på for å få hæren til å delta i kampen mot opprørerne. Men ifølge grunnlova fra 1990 hadde kongen fått viktige særrettigheter (bl.a. takket være G. P. Koirala), bl.a. den øverste kommandoen over hæren. Kong Birendra nekta å la hæren bli satt inn i borgerkrigen.
På den ene sida ønska regjeringssjefen å trappe opp krigen, på den andre sida forsøkte han å få til fredsforhandlinger med opprørerne. Det var kontakter mellom Kongresspartiet og NKP(Maobadi) høsten 2000, og begge parter hadde sagt seg prinsipielt villige til å forhandle. Men maoistene anså Koirala som sin verste fiende, og ønska ikke å forhandle med ham. Prachanda sammenlikna våren 2001 Koirala med Hitler.
På forsommeren 2001 var Koirala derfor nærmest lamma på alle fronter.
1. juni 2001 blei landet sjokkert av massakren i Kathmandus slott. Kong Birendra, kronprinsen og arveprinsen var blant de 10 i kongefamilien som blei skutt. Ifølge den offisielle forklaringa var den skyldige kronprins Dipendra, men de fleste i Nepal trodde at den nye kongen, Gyanendra på en eller annen måte sto bak. Dette førte til protestdemonstrasjoner der mange blei drept.
Koirala blei totalt overraska av massakren. Kongehuset informerte heller ikke ham og regjeringa i dagene som fulgte, men behandla spørsmåla om etterforskning og arvefølge uten å konsultere med ham.
Sammen med kraftige maoistangrep mot politiet underminerte det statsminister Koiralas stilling så sterkt at han måtte trekke seg i juli, til fordel for sin rival i Kongresspartiet Deuba.
Partisplittelsen 2002
Sher Bahadur Deuba mente at han lett ville klare å forhandle fram fred med maoistene. De svarte også straks positivt på hans ensidige våpenhvile, og høsten 2001 starta den første runden med forhandlinger mellom regjeringa og opprørerne.
Men forhandlingene førte ikke fram, og i november brøyt borgerkrigen ut igjen. Nå var også hæren med i kampene, som blei langt blodigere enn før. På det neste halvåret kosta krigen flere liv enn i de 5 1/2 åra fra februar 1996 til juli 2001.
Deuba, som følte seg sveket av maoistene, slo nå helt om. Med kong Gyanendras støtte innførte han unntakstilstand, forbøy pro-maoistiske og andre organisasjoner og aviser, og ga hæren frie hender til å bryte lov og menneskerett i kampen mot opprøret.
Judo under Sommer-OL 2008 – 66 kg menn
Herrenes judo – 66 kg under Sommer-OL 2008 fant sted den 10. august 2008 på Beijing Science and Technology University Gymnasium i Beijing.
Girija Prasad Koirala
«Koirala-klanen» befester grepet om partiet
Mesteparten av Koiralas tradisjonelle motstandere forlot Kongressen sammen med Deuba.
G. P. Koirala nytta sjansen til å styrke grepet om ledende partiorganer ved å sette inn en mengde familiemedlemmer. «Koirala-klanen» var upopulær i partiet. G.P. sjøl blei kritisert for å være en geriatrisk politiker som klamra seg til makta, flere av familiemedlemmene blei anklaga for udugelighet og korrupsjon.
Det vokste også fram en radikal opposisjon mot krigen, bl.a. i ungdoms- og studentbevegelsen.
Disse motsetningene har prega Nepals Kongressparti til nå.
Mellom kongen og maoistene oktober 2002 til våren 2005
I oktober 2002 gjorde kong Gyanendra sitt første statskupp. Han avsatte Deuba, og begynte å følge sin fars og bestefars taktikk med å utnevne svake statsministre uten parlamentarisk og politisk støtte.
Som leder for Nepals Kongressparti danna G. P. Koirala en front av parlamentariske partier mot dette, og for gjenninføring av demokratiske retter og parlamentarisme. I fronten deltok i første omgang UML, Tarai-partiet NSP og de små parlamentariske venstrepartiene. Deubas NC(D), deltok ikke. Kongressen og NC(D) var nå hovedfiender blant de parlamentariske partiene.
NKP(Maobadi) begynte å fri til de parlamentariske partiene for å få til en felles front med dem mot kongen. Under våpenhvilen og forhandlingene i 2003 var det minst et møte mellom Koirala og Prachanda. Men Koirala avviste disse invittene.
Gyanendras statskupp i 2005 og Sjupartialliansen
Etter Gyanendras andre statskupp i februar 2005, da han gjorde det klart at han planla et nytt kongelig diktatur med bare rojalistiske partier, blei Sjupartialliansen for demokrati i Nepal danna.
Regjeringa i India hadde på forhånd advart Gyanendra mot statskuppet. Nå tok den initiativ til en internasjonal blokade mot ham, som også fikk USA til å slutte å levere våpen til hæren. India tok også kontakt med NKP(Maobadi), noe som blei klart da nestlederen Baburam Bhattarai sensasjonelt dukka opp i Delhi.
Kongresspartiet har historisk vært det partiet som sto nærmest India i Nepal. Mange kommentatorer mente derfor at Indias regjering spilte ei viktig rolle når Sjupartialliansen våren 2005 også forbedra sitt forhold til maoistene. På forsommeren tok Kongressen og UML imot maoistenes invitasjon til å organisere store møter i maoistkontrollerte områder.
12-punktsavtalen november 2005 - avtalen om opprøret i 2006
Tidlig på høsten var det klart at en avtale i praksis var på plass. Formelt blei forhandlingene sluttført av representanter for Kongressen, UML og NKP(M) i Delhi i november, der maoistene og Sjupartialliansen offentliggjorde den såkalte 12-punktsavtalen. Dette viste også at Indias regjering stilte seg bak avtalen mellom de parlamentariske partiene og maoistene.
Fra nå av var det klart at Sjupartialliansen hadde svingt over til å støtte maoistene i borgerkrigen.
Etter ei vellykka boikott av kong Gyanendras lokalvalg (bare i byene, og bare med rojalistiske partier) i februar 2006, møttes partiene igjen til forhandlinger i India i mars, der de gjorde avtalen om det felles opprøret i april.
Koirala blir statsminister april 2006
Etter 20 dagers stadig voksende protester i april 2006, ga Gyanendra opp diktaturet. Han gjeninnsatte parlamentet var valgt i 1999, og hadde vært oppløst siden mai 2002.
Sjupartialliansen for demokrati i Nepal nominerte GP Koirala som sin statsministerkandidat. 28. april blei han utnevnt av kongen og gjenvalgt av parlamentet som statsminister for fjerde gang.
Maoistene var skarpt kritiske til at Sjupartialliansen godtok kongens kapitulasjon, og at Koirala tok imot statsministervervet fra kongen.
I løpet av mai utvida Koirala skritt for skritt regjeringa, der Kongresspartiet var sterkeste part, til tross for at UML nå var større i parlamentet.
King John
King John er en britisk stumfilm fra 1899.
Handling
Kong John gjør alt som trengs for å holde seg på Englands trone. Men i løpet av denne prosessen skaffer han seg fiender i både paven, Frankrike og hans egen nevø.
Finn Aamodt
Finn Roger Aamodt (født 1952) er en norsk trener og sportskommentator tilknyttet Olympiatoppen. Han har vært involvert i idretter som alpint og skøyter.
Aamot ble tilknyttet Olympiatoppen i 1995. Han sluttet i 2004 for å være sportssjef i Norges Skøyteforbund. I 2006 var han tilbake i Olympiatoppen som OCCP-coach og etterhvert hovedcoach for tekniske og taktiske idretter. Han gikk av med pensjon i 2019.
I sine yngre år drev han med skøyteløp og ishockey på amatørnivå.
Sandrine Bonnaire
Sandrine Bonnaire (født 31. mai 1967 i Gannat, Auvergne) er en fransk skuespillerinne.
VM i freestyle 2013 – Kulekjøring kvinner
VM i freestyle 2013 - Kulekjøring kvinner ble arrangert i Voss Fjellandsby Myrkdalen ved Voss onsdag 6. mars. I første finaleomgang var det 18 deltagere mens de 6 beste gikk til andre finaleomgang. Derfor står deltagerne som endte fra nr 7 til 18 med bedre poengsum enn de som ble 5 og 6. Siden 7 til 18 fikk høyere poengsum i 1 runde enn det 5 og 6 oppnådde i 2 runde.
Våkn opp!
Våkn opp! er et blad som kommer ut én gang i måneden, og som utgis av Jehovas vitner gjennom Vakttårnets bibel- og traktatselskap.