cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Xiangqi
Turneringer og mesterskap
Det spilles turneringer og internasjonale mesterskap i xiangqi. Det første VM ble arrangert i 1990. Kinesiske og asiatiske spillere dominerer mesterskapene totalt, men det blir stadig flere og bedre vestlige spillere. Det finnes ennå ikke noe norsk forbund for spillet, men Xu Juemin, kinesisk innvandrer og tidligere juniormester i Shanghai, har hevdet seg godt i europeiske turneringer. Xiangqi var en av sportene under de sekstende Asialekene i 2010 som ble arrangert i Guangzhou i Kina.
Xiangqi online
Her kan du spille xiangqi online:
Fylkir
Fylkir er en fotballklubb fra Island stiftet 28. mai 1967. Laget spiller i den øverste divisjonen på Island som heter Úrvalsdeild. Fylkir spiller i oransje drakter og svarte bukser.
Lagets trener heter Leifur Garðarsson, og på Fylkisvöllurinn er det plass til 4 000 tilskuere (1 000 sitteplasser). Gylfi Einarsson har spilt for klubben tidligere.
Meter over havet
Meter over havet (forkortes moh. ) er en betegnelse som tradisjonelt brukes for å angi et punkts høyde over havnivået, dvs. havets gjennomsnittlige vannstand (hoh.) målt i meter. I enkelte andre land er det mer vanlig å angi høyder i fot enn meter.
Kart pleier å angi antall meter over havet for innsjøer og topografisk interessante punkter som toppunkter på åser, fjell og depresjoner. På kart angis normalt meter under havet som et negativt antall meter over havet.
Wallander – Skylden
Wallander – Skylden er en svensk thriller fra 2009 av Leif Magnusson med Krister Henriksson.
Filmen er den andre filmen i den andre omgangen Wallander-filmene.
Handling
Seksårigen Albin Landberg forsvinner sporløst fra sin førskole og hele Ystad engasjerer seg i familiens og politiets stadig mer desperate søk etter gutten. Sporene leder snart Kurt Wallander og hans kollegaer i retning mot en pedofildømt mann, nylig utsluppet etter å ha sonet sin straff. Men også mot sannheter som viser seg å være langt mer fryktelige og kompliserte enn hva noen av dem hadde kunnet forestilt seg.
Kjersti Grini
Kjersti Elizabeth Grini (født 7. september 1971 i Oslo) er en norsk tidligere håndballspiller. Hun spilte over 200 landskamper med over 1000 scorede mål og er en av Norges mest markante spillere gjennom tidene. Hun la opp i 2003. Hun var med på Norges kvinnehåndball-landslag som første gang ble europamestere i Nederland i 1998 og verdensmestere i 1999, og som tok bronse under Sommer-OL 2000 i Sydney. Hun er også håndballekspert på TV 2.
Grini er oppvokst på Gran og Jaren på Hadeland.
Rafael Muñoz
Rafael Muñoz Pérez (født i Córdoba 3. mars 1988) er en spansk svømmer. Han svømmer butterfly og rygg for klubben A.D.N. Vista Alegre. Muñoz deltok i Sommer-OL 2008 i kategorien 100 m butterfly og har blitt spansk mester på både 50 og 100 m butterfly to ganger. Under kortbane-EM 2008 tok han sølv på distansen 50 m rygg.
Solli (Senja)
Solli (Sollia) er et bygdesamfunn i Tranøy kommune i Troms. Stedet ligger på øya Senjas innland, lengst nordøst i kommunen, og har 120 innbyggere. Fylkesvei 860 passerer sørøst for bygda, som ligger 5,5 km nordøst for kommunesentret Vangsvik og 12 km sørvest for nærmeste by, Finnsnes.
Sollia har egen barnehage og trappefabrikk. Bygda, som drar fordel av kort pendleravstand til Finnsnes, har opplevd en positiv utvikling i folketallet de senere åra. Stedet tilhører for øvrig Vikstranda skolekrets (1.-10. trinn) og har postadresse 9303 Silsand.
Solli grunnkrets
Solli grunnkrets utgjør selve bygda Solli, samt noe omland, og grenser i sør til Vikstranda, i vest til Øverbotn, i nord til Stormo og i øst til Vågan/Vassjord og Russevåg (de tre sistnevnte ligger i Lenvik kommune). Grunnkretsen tilhører Delområde Tranøy. Areal: 22,17 km².
Utvikling i folketallet de senere år:
Engelsk 2. divisjon 1979–80
'''Engelsk 2. divisjon 1979–1980''' var den 77. sesongen i Football Leagues 2. divisjon. vant og rykket opp til 1. divisjon sammen med som kom på 2.-plass og  som kom på 3.-plass.
Nedrykk fra 1. divisjon og opprykk fra 3. divisjon
De tre beste klubbene i 2. divisjon rykket automatisk opp til 1. divisjon og de tre dårligste klubbene i 1. divisjon rykket automatisk ned til 2. divisjon.
Engelsk 1. divisjon 1979–80:
De tre beste klubbene i 3. divisjon rykket automatisk opp til 2. divisjon og de tre dårligste klubbene i 2. divisjon rykket automatisk ned til 3. divisjon.
Otto Christian Hiorth
Otto Christian Hiorth (født 8. november 1850 i Trondhjem, død 15. mai 1906 i Kristiania) var en norsk distriktslege og politiker (H).
Han var sønn av tollbetjent Lorentz Lassen Hiorth og hustru Anette Hansine Marie Hansen. Også morfaren Christian Hansen var tollbetjent i Trondhjem. Han giftet seg i 1880 med Sally Elvine Larsen, datter av overtollbetjent Halvor Larsen i Moss.
Han tok studentereksamen i 1869 og medisinsk embedseksamen ved Det Kongelige Frederiks Universitet i 1876. I de følgende 17 årene hadde en rekke legestillinger, blant annet som privatlege i Våge 1877–1879, privatlege i Rakkestad 1879–1883 og distriktslege i Ytre Nordfjord med bosted i Måløy 1883–1892. I 1892 ble han distriktslege i Levanger, hvor han engasjerte seg sterkt for bedre pleieforhold for tuberkuløse. Etter bybrannen i 1897 fikk Hiorth i oppgave å lede oppbyggingen av de hygieniske forholdene i byen. Han kom langt i planleggingen av et sjøbad, men det ble lagt vekk ved hans død. Et folkebad ble senere bygget i tilknytning til den nye folkeskolebygningen.
Hiorth medlem av Levanger bystyre, i årene 1901, 1903, 1904, 1905 og 1906 som Levangers ordfører. Han var også drivkraften bak etableringen av arbeidersamfunnet i Levanger, hvor han ble den første formannen, og fikk i stand et musikkorkester i byen. Ved stortingsvalget i 1903 ble han 1. vararepresentant fra kjøpstedene Trondhjem og Levanger, og møtte for Andreas Berg i 1905. Hiorth møtte også våren 1906, men døde av hjertesvikt under stortingssesjonen.
Dr. Hiorths gate i Levanger er oppkalt etter ham.
Albert Gleizes
Albert Gleizes (8. desember 1881 – 23. juni 1953) var en fransk billedkunstner, teoretiker, en selvproklamert grunnlegger av kubismen og en innflytelse på École de Paris, den parisiske skole, en gruppe ikke-franske kunstnere som arbeidet i Paris i mellomkrigstiden.
Han skrev den første avhandling om kubismen, Du 'Cubisme' (1912) og var en av grunnleggerne av den kubistiske kunstnergruppen Section d'Or. Han var også medlem av Der Sturm, et ekspresjonistisk tidsskrift i Tyskland. Hans mange teoretiske artikler ble i begynnelsen mest verdsatt i Tyskland, særlig ved kunstskolen Bauhaus. Gleizes tilbrakte fire viktige år i New York, og hadde en betydelig rolle i å gjøre Nord-Amerika oppmerksom på moderne kunst. Han var medlem av den amerikanske kunstnerforeningen Society of Independent Artists, grunnlegger av Ernest-Renan Association, og både grunnlegger og deltaker i Abbaye de Créteil, en utopisk kunstnersamfunn ved Paris.
Gleizes stilte jevnlig ut i Léonce Rosenbergs Galerie de l’Effort Moderne i Paris. Han var også grunnlegger, organisator og direktør av Abstraction-Création. Fra midten av 1920-tallet til slutten av 1930-tallet la han mye energi i skriving; La Peinture et ses lois (Paris, 1923), Vers une conscience plastique: La Forme et l’histoire (Paris, 1932) og Homocentrisme (Sablons, 1937).
Liv og virke
Gleizes, som forøvrig var nevø av maleren Léon Comerre, var utdannet som teknisk tegner. Han tjenestegjorde i den franske armeen i fire år før han begynte å bygge seg en karriere som maler. Hans første verker var impresjonistisk-inspirerte landskaper. Allerede i 1902 fikk han antatt et bilde (La Seine à Asnières) på utstillingen til Société Nationale des Beaux-Arts. Året etter var han med på den første Salon d'automne. Fernand Léger, Robert Delaunay, Jean Metzinger og Henri Le Fauconnier var blant dem han støttet seg til.
I 1907 forsøkte han og vennene å skape et selvforsynt kunstnerkollektiv (Abbaye de Créteil), der medlemmene kunne videreføre sine kunstneriske prosjekter uten å måtte bekymre seg for det daglige brød. I nesten ett år levde de i et hus i Creteil. Der var diktere, forfattere, malere og musikere. Pengemangel førte til at det hele stoppet opp. Gleizes flyttet til La Ruche, som var kunstnerblokken i Montparnasse i Paris.
Han stilte bilder på Salon des indépendants i Paris i 1910. Han skrev også essays med titler som: Homocentrisme, La forme et l’histoire, La peinture et ses lois og samarbeidet med Metzinger om et teoretisk essay «Du ‘Cubisme’ (1912). På høsten dro de til Puteauxgruppen, som ble ledet av Jacques Villon og broren Marcel Duchamp. I 1913 var han med om å introdusere de nye retningene i europeisk kunst for et amerikansk publikum i New York (The Armory Show).
Han lot seg innrullere til militærtjeneste i den første verdenskrig, der han skulle organisere underholdning for soldatene. Det resulterte i en henvendelse fra Jean Cocteau om å designe sceneriet og kostymene for en oppsetning av Shakespeares «En midtsommernattsdrøm».
Han ble dimittert høsten 1915, og dro på bryllupsreise til New York og videre til Barcelona hvor de slo seg sammen med Francis Picabia og hans frue, og malerinnen Marie Laurencin. De malte hele sommeren og høsten, og Gleizes hadde separatutstilling i Galeries Dalmau i Barcelona.
Tilbake i New York, begynte han å skrive poetiske skisser. Han dro også til Bermuda og malte landskaper.
Da krigen var over, dro han tilbake til Frankrike, og fulgte en karriere med mere undervisning og verbale sysler. Drømmen om en kunstnerkoloni var ikke forlatt. I 1929 leide han et hus kalt Moly-Sabata i Sablons, nær konas familiested i Rhône-dalen. Han var også med i komiteen som startet Abstraction-Création som forum for abstrakt kunst i 1931.
Han var stadig opptatt av religion, og ga i 1932 ut boken La Forme et l’histoire som går gjennom keltisk, romansk og orientalsk kunst med henblikk på de religiøse elementene. Forelesninger i Polen og Tyskland som han ga på den tid, hadde titler som: Art et Religion, Art et Production og Art et Science («Kunst og religion», «kunst og produksjon» og «kunst og vitenskap»). Han skrev også et manuskript til en bok om Robert Delauney, som ikke ble gitt ut.
I 1937 ble han engasjert til å lage murbilder til utstillingen «Exposition Internationale des Arts et Techniques dans la Vie Moderne» til verdensutstillingen i Paris. Han samarbeidet med Delaunay i Pavillon de l'Air og med Léopold Survage og Fernand Léger om Pavillon de l'Union des Artistes Modernes.
Han var med som frivillig hjelper da Robert Delaunay startet seminarer og diskusjonsgrupper i sitt atelier i Paris 1938.
Mot slutten av 1930-tallet var den rike kunstskjønneren Peggy Guggenheim i Europa og kjøpte bilder av blant andre Gleizes. Disse bildene er nå en del av Guggenheims kunstsamlinger i USA.
Ståltau
miniatyr|høyre|Ståltau brukt i det tyske bergverket Zeche Zollern Ståltau, eller vaier (fra engelsk wire rope), er tau slått (tvunnet) av ståltråder. Stålet er normalt galvanisert eller rustfritt. De kan ha kjerner av fiber eller stål. Ståltau ble oppfunnet i 1830-årene i Tyskland og ble først brukt i gruveindustrien, men har siden funnet anvendelse på en rekke områder. Ståltau blir blant annet brukt i hengebroer, skråkabelbroer, kraner, heiser og taubaner, men også til utstyr på sirkus og fornøyelsesparker, samt i gruveindustri og forankring av fartøyer og oljeplattformer.
Albert Gleizes
Liv og virke
Under den andre verdenskrig ble han boende i Frankrike under tysk okkupasjon. Han ble dypere religiøs, og ble etter krigen utropt av enkelte til «fornyeren av den religiøse kunsten». Han laget en serie etsinger (1948) til illustrasjon av Blaise Pascals Pensées sur l'Homme et Dieu (Tanker om mennesket og Gud, oftest referert til som «Pensées av Pascal»).
Ståltau
Bakgrunn
Moderne ståltau ble oppfunnet av den tyske bergingeniøren Wilhelm Albert i perioden 1831 til 1834 for bruk i gruvedrift i Harzfjellene i Clausthal, Niedersachsen i Tyskland. Ståltauet fikk raskt gjennomslag fordi det var bedre enn vanlig tauverk eller kjetting, som hadde blitt benyttet før ståltauet ble oppfunnet.
Albert Gleizes
Liv og virke
I 1951 fikk han Grand Prix på den franske biennalen i Menton. Han ble også jurymedlem for Prix de Rome og fikk den franske Æreslegionen. Hans siste større verk var en freske for jesuitter-kapellet i Chantilly. Han er gravlagt på konas familiegravsted ved Serrières.
Ståltau
Bakgrunn
Wilhelm Alberts første ståltau besto av tre kordeller med fire ståltråder i hver. I 1840 forbedret skotten Robert Stirling Newall produktet og produksjonen av det.
I siste halvdel av 1800-tallet begynte en å bruke ståltau for å distribuere mekanisk kraft, blant annet for taubaner. Ståltau kostet en tiendedel av remdrift og hadde mindre tap ved friksjon. På grunn av disse fordelene ble ståltau benyttet for å distribuere kraftved distanser opp til noen kilometer.
I USA ble ståltau etterhvert produsert av John August Roebling, noe som la grunnlaget for hans suksess med bygging av hengebroer. Roebling sto for en rekke forbedringer i konstruksjon, materiale og produksjon av ståltau.
Oppbyggingen av ståltau
Et ståltau er oppbygd av individuelle tråder, sammensatt til en kordel eller part (engelsk strand). Et antall kordeler er slått (spunnet) rundt en senterkjerne til et ferdig ståltau.
Ståltauene sies å være kryss- eller langslåtte – se figuren. Krysslåtte ståltau er vanligst, da er trådene og kordelene tvinnet hver sin vei.
Diameteren blir målt utenpå kordelene, der tauet er tykkest. Diameteren kan være opp til 120 mm for ståltau til forankring av FPSOer.
Man klassifiserer ståltauet etter type og diameter. Typen tau beskrives ofte på formen a × b + c der a er tallet på kordeler i tauet, b er tallet på tråder i hver kordel og c karakteriserer kjernen. Eksempelet i figuren øverst til høyre omtales som 6 × 19 + 1FC, det vil si seks kordeler hver med 19 tråder + en fiberkjerne (FC). En mer fullstendig kode kan være 22-6 × 19-FC-1770-B-sZ, for et ståltau med 22 mm nominell diameter, med bruddspenning på 1770 MPa. Leddet som her har bokstaven B viser til beskyttelsesmetode. Leddet som her har bokstavene sZ viser om spinningen av ståltråder er mot høyre eller venstre, og om spinningen av kordelene er mot høyre eller venstre. Kodene er standardisert i ISO 17893.
Ståltrådene
Ståltrådene er laget av eutektisk perlitt - en blanding av ferritt (rent jern) og sementitt (Fe3C). Trådene er normalt finkornige og lavlegerte (mye mangan og silisium). Karboninnholdet er høyt for å oppnå høy styrke, typisk 0,4–0,95 %. En bruker betegnelser på ståltrådene som for eksempel C 82 D, som betyr et midlere karboninnhold på 0,82 %. En foretrekker ofte å ha karboninnholdet på om lag 0,86 %.
Kaldtrukne perlittråder kan ha flytegrenser på flere tusen megapascal. Det gjør perlitt til et av de sterkeste konstruksjonsmaterialer vi har. Maksimal strekkstyrke er funnet å være over 6000MPa. Selv om perlitt brukes i mange tekniske anvendelser, er opprinnelsen til den ekstreme styrken dårlig forstått. Kaldtrekkingen styrker perlitten ved forbedring av lamellestrukturene, gir delvis kjemisk nedbryting av sementitt, og en overgang fra krystallinsk til amorf sementitt.
Høyt karboninnhold innebærer at trådene er dårlig sveisbare. For å sveises med godt resultat må en ha varmebehandling.
I patenterte prosesser som innebærer kaldpressing, varmebehandling og ny kaldpressing, blir stålet presset gjennom stadig tynnere hull slik at det til sist kommer ut i den ønskede formen, tykkelsen og lengden. Oftest produseres trådene runde, men kan ha andre former.
Trådene blir ofte galvanisert med sink for å kunne brukes i korrosivt miljø.
Trådene er lett bøyelige og strekksterke, og lar seg rette ut og bøyes på nytt en del ganger. Når den ryker etter slik bøying er det på grunn av lavsyklusutmatting.
Francisco León de la Barra
Francisco León de la Barra (født 16. juni 1863, død 23. september 1939) var en meksikansk politiker og diplomat, utdannet fra Universidad Nacional. Han arbeidet som ambassadør i Belgia og i flere stater i Sør-Amerika. Mellom den 25. mai og den 6. november 1911 var han president i Mexico. Noen år senere emigrerte han til Europa.
Ståltau
Kordelene
Kordelene er oppbygd med flere lag med tråder rundt en kjerne. Miksen av tråder (dimensjon og antall) bør være en god kombinasjon av grove tråder mot korrosjon og slitasje, og tynnere tråder for fleksibilitet. Dess tynnere enkelttrådene er, dess mykere er ståltauet. Et standard ståltau består oftest av seks til åtte kordeler. Ved å øke antall kordeler blir formen på ståltauet mer sirkulært. Det reduserer slitasjeområdet i ledehjul og skiver. Valget av tykkelsen på trådene er i stor grad styrt av om en er utsatt for utmatting eller slitasje. For å hindre utmatting er det best å ha små diametere på ståltrådene. For å hindre slitasje er det best å ha store diametere på trådene. I praksis må en gjøre et kompromiss.
Kjernen
Kjernen er fundamentet for kordelene, og hjelper til å holde dem på plass. Senterkjernen er gjerne av fiber eller ståltråd. En velger fiber dersom en vil spare vekt. Kan ståltauet være utsatt for knusing, høye temperaturer eller om en trenger høy strekkstyrke, bør en velge en stålkjerne.
For offshore bruk anbefales det ikke å bruke fiberkjerner. Klassifikasjonsselskapet DNV GL krever ved bruk av kordeler, at kjernen lages av et uavhengig ståltau (engelsk IWCR).
Plastkappen
En kan legge et beskyttende plastlag rundt ståltauet for å forebygge korrosjon. Laget vil også holde smøringen av tauet på plass og kunne redusere slitasje både internt, og redusere utvendig slitasje. Det lages av polyetylen eller polyuretan.
Plastbelegget har andre deformasjonsegenskaper enn ståltauet. Erfaring viser at når lange ståltau tøyes, kan en etter en tid få at endene av ståltauet er uten beskyttelse.
Friksjonen mellom plast og stål er mye høyere enn mellom stål og stål. Bruk av plastkapper vil derfor øke rotasjonen i ståltauet.
Oppførsel under belastninger
Forlengelser og tøyninger av ståltau under belastninger beskrives ved elastisitetsmodulene (oftest betegnet med bokstaven E i analyser eller forkortelsen E-modul). Jo høyere E-modulen er, desto stivere er materialet.
E-modulen for ståltau avviker fra E-modulen til ståltrådene. Den er videre ikke-lineær, slik at en må forholde seg til flere E-moduler avhengig av strekklasten. E-modulen for ståltau med kordeler kan bare fastsettes med rimelig nøyaktighet ved målinger for den aktuelle ståltrådtypen. E-modulen endrer seg også med antall ganger lasten påføres, ved at en får en permanent deformasjon. Ståltauet blir derfor stivere ved bruk. Arbeidsdiagrammene for pålasting og avlasting er også forskjellige (hysterese). Er det viktig at lengden på ståltauet ikke øker mye, bør tauet strekkes opp gjentatte ganger før bruk.
For et ståltau i strekk vil spenningene i hver enkelt tråd være forskjellige. Spenningen i den mest belastede tråden vil være større enn den midlere spenningen i ståltauet. I tillegg til strekkspenninger vil ståltrådene få bøye- og torsjonsspenninger, og noe tverrspenninger på grunn av trykk. Spenningsforskjellene vil være: Spenningene vil videre være påvirket dersom ståltauet ikke har en perfekt geometri, har indre spenninger, dersom tråder eller kordeller er løse, eller om noen tråder har spenninger utenfor det elastiske området.
En har ikke noen god metode til å beregne virkelige spenninger i hver tråd.
Strekkstyrken av et ståltau kan anslås som ca. 85 % av summen av styrkene til trådene i et ståltau med kordeller og ca. 79 % for et rotasjonsfritt ståltau.
Bøying av ståltau over tromler, ledehjul, skiver, i endeavslutninger med mer, vil redusere evnen til å ta opp strekk. En forsøker derfor å holde bøyingen på ståltauet så liten som mulig.
Vridning eller rotasjon (engelsk twist) i motsatt retning av hvordan trådene eller kordelene er slått, vil kunne føre til at ståltrådene eller kordelene åpner seg. Styrken vil da bli redusert.
Når en strekker ståltau, vil det på grunn av spiralutformingen få et dreiemoment. Momentet er omtrent proporsjonal med strekklasten. Dersom tauet ikke er fastholdt i endene vil det rotere. Dersom en bruker svivler vil disse ikke overføre torsjon ved små laster, men når lasten øker vil svivelen låse seg og torsjon kan overføres videre. Det kan unngås ved å bruke kuleledd i svivelen, men en risikerer da at en får torsjonsutmatting i ståltauet. En må da velge hva som er viktigst å unngå for den aktuelle anvendelsen.
Dersom torsjonen fra et ståltau overføres gjennom svivelen til en fiberline med lav torsjonsstivhet, vil fiberlinen svive rundt. Avhengig av fiberlinens endeavslutning kan den sende vridningen tilbake til ståltauet, men i motsatt retning. Det kan åpne opp ståltauet, og bidra til brudd.
Dersom en bruker stålkjerne, kan kjernen ved den øvre ståltauenden få hele strekklasten, mens det ikke er noen last i kordelene. I den nedre enden kan en få en betydelig trykklast fordi kjernen ikke kan bevege seg på tvers.
Korrosjon, smøring og vedlikehold
Ståltauet har sin store styrke og fleksibilitet i at ståltrådene beveger seg i forhold til hverandre i et samvirke. Dersom det oppstår korrosjon eller slitasje vil ikke trådene bevege seg i forhold til hverandre som tiltenkt, og en kan få skader eller brudd i tauet.
Korrosjon vil redusere utmattingslevetiden på ståltauet betydelig. Utmattingslevetiden blir også redusert om en bruker sinkbeskyttelse.
For å forebygge korrosjon vil ståltrådene være beskyttet. En kan bruke galvanisering, rustfritt stål (sjeldent), dypping av trådene i sink (vanligst) eller i en blanding av sink og aluminium.
Ståltau med plastbelagt kjerne er bedre beskyttet mot utvendig rust, og krever mindre smøring.
Ståltau som går gjennom skvettsonen i sjø, er mer utsatt for hydrogeninntrengning. Høy bruddstyrke øker også mulighetene for hydrogen. Hydrogenet kan føre til sprøbrudd.
En kasserer ofte ståltau ved om lag halvparten av den levetiden som er oppgitt av leverandøren (sikkerhetsfaktor på to).
Et rotasjonsfattig ståltau er svært vanskelig å sjekke visuelt for å avdekke innvendig slitasje, trådbrudd og utmatting siden dette oppstår i kjernen av ståltauet. Ved utmatting som følge av stor bøyebelastning over små skivehjul vil trådbruddene oppstå i kjernen og ikke være synlige ved utvendig visuell kontroll.
Endeavslutninger
Det er flere måter å avslutte et ståltau på. Ståltauet vil ved endeavslutningen ha en redusert styrke. Styrketapet er avhengig av type endeavslutning. Noen vanlig brukte endefester er: Ukyndig kutting av ståltau kan føre til utløsning av indre spenninger slik at tauet er ubrukelig etterpå.
Vanlige brukte standarder for endefester, er serien EN 13411 med seks standarder, og DIN 3089.
Trommel og bremser
Ståltau lagres vanligvis i tromler. Samtidig er deler av ståltauet også i trommelen når ståltauet er i bruk. Det er også bremser knyttet til trommelen. Det kan være bremser av ulike prinsipper.
Lagring samt inn- og utspoling medfører belastninger og slitasje på ståltauet. Vanlige feil er:
For bremsene på ankerliner har i Norge Sjøfartsdirektoratet et omfattende sett av krav. Det er krav til testing, og videre at det skal være to uavhengige holdebremsesystemer. Bremsekraften skal ikke påvirkes av enkeltfeil i krafttilførsel eller kontrollsystem. Ved svikt i krafttilførselen under kjøring av vinsjen, skal det være en restbremsekraft som skal opprettholdes frem til krafttilførsel og kontrollsystem er i funksjon. Det er videre også krav til nødutløsning, og til testing av denne.
Ledehjul og skiver
Ståltau på kraner og ankerliner går gjennom ett eller flere ledehjul eller skiver. Hjulet sikrer at tauet kan endre retning uten å skade tauet. Når ståltauet beveger seg i ledehjulet, vil en tape energi på grunn av friksjon i tauet selv, deformasjoner i kontaktsonen av tauet og ledehjulet, og av ledehjulets bæring. Strekklasten på drasiden vil derfor alltid være større enn trekklasten på andre siden av ledehjulet. Strekktapet minker dersom forhold mellom diameteren på ledehjulet og ståltauet øker. Tapet minker også med økende strekklast. Strekktapet er sjeldent over 10 %. Ved svært lave temperaturer øker strekktapet betydelig. Tapet er også avhengig av smøremiddel.
Ståltauet er her også utsatt for slitasje og skader:
Svikt i ståltau
Det er en lang rekke feil som kan være årsaker til brudd, og å lage en systematisk oversikt er ikke lett. Brudd skjer også ofte som en kombinasjon av årsaker. Å lage en oversikt over mulige feilmoder gjør det mulig å iverksette systematiske tiltak for å forhindre slike feil. Noe av det som bidrar er:
Det er en rekke muligheter for feil under fabrikasjon. Det har ført til at det som regel kreves sertifisering av ståltau. For å få sertifikat må en gjennom en lang rekke kontroller som er beskrevet i den standarden en sertifiserer i henhold til. Trådene, kjernen, kordelene og hele ståltauet sertifiseres hver for seg. For å få utstedt sertifikat for hele ståltauet må sertifikatene for hver komponent foreligge. Testingen omfatter både ikke destruktiv testing og hvor en tester til brudd. FMECA-analyser kan danne grunnlaget for test- og inspeksjonsprogrammer hos produsenten.
Andre feil som kan gjøres og som ikke nødvendigvis dekkes av sertifikatene er blant annet:
Kassering av ståltau
Ved skader eller nedbryting bør en vurdere blant annet:
a) Tråder som er røket tilfeldig spredd langs ståltauet. Akseptabelt antall trådbrudd er blant annet avhengig av b) Tråder som er røket i ett konsentrert område eller ved endeavslutningen på tauet. Her tåler en få trådbrudd, før en bør kassere ståltauet.
c) Dersom en hel kordel ryker må tauet kasseres.
d) Reduksjon av ytre diameteren på ståltauet. Ståltau med fiberkjerne tåler større tap av diameter enn tau med stålkjerne. Rotasjonsfrie ståltau har lav redundans ved reduksjon av tverrsnitt. Tap av tverrsnitt kan komme som følge av slitasje eller korrosjon. Ved betydelig ytre korrosjon eller ved indre korrosjon bør ståltauet kasseres.
e) Når ståltauet lagt på et plant underlag ikke er rett, vurderes kassasjonen ut fra krumningen i forhold til diameteren på tauet. Har tauet en kink, bør det kasseres.
f) Skader fra håndtering, lagring og forflytning må vurderes spesielt.
Det er vanskelig å forutsi hvordan og hvor lenge et ståltau varer før det er så slitt at det må kasseres. Avanserte bølgekompenserte kraner kan logge hvor mange ganger en del av ståltauet løper over en skive, samt hvor mye strekk det er i tauet, og slik estimere slitasjen på forskjellige deler av ståltauet. Det gjør det mulig å kutte av en begrenset lengde uten å kassere deler av ståltauet som sjelden eller aldri har vært av trommelen.
Vekt
Vekten av ståltau er avhengig av diameteren. Eksempelvis veier 100 meter av fabrikatet «Ståltau 6X36-IWRC» 26 kg for 8mm diameter, 236 kg for 24mm diameter og 942 kg for 48mm diameter.
Macrodontia cervicornis
Macrodontia cervicornis er en meget stor bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Den er den nest største trebukken i verden etter Titanus giganteus. Arten kjennes lett på de svært store kjevene. Preparerte eksemplarer er svært ettertraktet mellom samlere og selges for flere tusen kroner.
En truet art?
Som andre trebukker er den avhengig av død ved, dermed er den truet av avskoging. For denne arten kan det også være en risikofaktor at den er så ettertraktet av samlere og har høy markedsverdi. Den er listet som sårbar (VU) på IUCN's rødliste fra 2006.
Utbredelse
Arten er ganske vidt utbredt i det nordlige Sør-Amerika.
Bibbona
Bibbona er en kommune i provinsen Livorno i den italienske regionen Toscana. Den ligger sør for Cecina-dalen.
På bakgrunn av en rekke graver og andre arkeologiske funn er det fastslått at området ble bosatt av etruskerne. Senere slo romerne seg ned der. I tidlig middelalder ble det bygget festningsverk i Bibbona, og området og festningen var da i familien Gherardescas eie. Deres eierskap ble bekreftet av pave Innocens III på 1100-tallet. Senere ble Bibbona underlagt byene Volterra, Pisa og deretter Firenze.
Befolkningsutvikling
Tall fra ISTAT
NÅ
NÅ, også kjent som Billedbladet Nå, var et norsk ukeblad som utkom fra 1952 til 1995. Bladet var kjent for sine aktuelle billedreportasjer og skarpe, konservative standpunkter.
Det ble grunnlagt i 1952 av den næringspolitiske opplysningsforeningen Libertas, og skiftet navn fra Billedbladet NÅ til NÅ i 1957. Bladet kom først ut hver 14. dag og senere ukentlig. Bladet ble overtatt av Ernst G. Mortensens forlag i 1984, solgt til Bladkompaniet i 1993 og nedlagt i 1995.
Redaktører
Bladets første redaktør var Paul Lorck Eidem (fra 1952)  ; senere redaktører var blant andre Kjell Lynau (fra 1954 til 1983), Gunnar Flikke og Kjetil Johnsen.
Bakgrunn og innhold
NÅ var opprinnelig et motsvar til arbeiderbevegelsens ukerevy Aktuell. I 1953 reklamerte det med a være «hele Norges billedblad hvor alle deler av landet er representert». Bladet gjorde også et poeng av å vise bilder av personene bak stemmene fra politikk og kringkasting. Bladet var særlig kjent for sitt aktualitetsstoff, sine fotoreportasjer og konservative, politiske holdninger. I tillegg til reportasjer fra Norge, presenterte bladet stoff om næringslivet, sport, forsvaret, kongelige og kjente personer, mote, bil, film og teater fra utlandet. Mot slutten av bladets eksistens, særlig etter at Libertas solgte seg ut, utviklet det seg til å bli en konkurrent til Se og Hør, og altså nedlagt i 1995.
Fotoarkivet donert til Riksarkivet
I 1998 ble billedarkivet til Billedbladet NÅ med fotografier fra 1953 til 1988 gitt som gave fra NTB til Riksarkivet. Gaven bestod av et organisert, kronologisk arkiv med negativer og kontaktkopiark i rundt 14 000 konvolutter. Mange anerkjente fotografer er representert i arkivet, og selv bilder som aldri ble brukt i bladet, er med. Papirutgaven er digitalisert og åpent tilgjengelig hos Nasjonalbiblioteket.
Vømlingan
Vømlingan er en norsk visegruppe som ble starta før­juls­vinteren 1992 for å videre­føre tradi­sjonen fra Vømmøl Spellmannslag.
Bandets første opptreden var på Trudvang i Lånke. Med tida ut­vikla de også eget låt­materiale, hovedsakelig med låter av Håvard Flatmo, som de ga ut på albumet Örderpop i 1997. Bandet ble nedlagt i 1999, og bort­sett fra en uke­lang turné for de norske styrkene i Republikken Makedonia og Kosovo i 2001, var det stille fra bandet fram til 2004, da de markerte vømmølåret ved å gjenforenes. I juni 2007 ga de ut plata Vømmølminner med nyskrevne tekster og melodier av Hans Rotmo. Bandets siste album No e festen i gang kom i 2014, og låtene ble skrevet av Håvard Flatmo og Anbjørn Viem, enten i lag eller hver for seg. Vømlingan ble nedlagt i 2015.
Sognesjøen
Sognesjøen er den ytterste delen av Sognefjorden som ligger mellom Fedje og Gulen i sørøst og Solund i nordvest. Fjordstykket har en lengde på omtrent 35 kilometer og strekker seg fra holmene Storesvalene nord for Holmengrå fyr og inn til Tollesundet ved kommunegrensen til Hyllestad. Her starter Sognefjorden. Begge sidene av Sognesjøen er preget av mange øyer og holmer, med viktige sjøfuglbestander og to vernede myr- og våtmarksområder.
Sognesjøen er 200-1.300 meter dyp, dypest i vest og nord. Den har fjordvann i øvre lag, kystvann i midtre lag, og atlantisk havvann i de dypere vannlagene under 150 meters dybde. Nord på øya Hille i Gulen ligger Sognesjøen havforskningsstasjon, en av åtte faste stasjoner under Havforskningsinstituttet. Her måles temperatur og salinitet i ulike dybdelag annenhver uke. Overflatetemperaturen er typisk ca. 5°C om vinteren og 18°C om sommeren. Saltholdigheten er høyest om vinteren på grunn av lite nedbør og ferskvannsavrenning, og veksler i overflaten mellom 28 og 32. I atlantiske lag under 150 meter er temperaturen konstant 7°C og saliniteten er 35.
Geografi
På sørøstsiden i Gulen kommune er de største øyene Hille og Hisarøyna. På sørsiden av Hiserøyna er utløpet av Gulafjorden som har innløp mellom alle øyene og holmene og dominerer Gulen kommune østover. Helt sør i Sognesjøen ligger øygruppen Vassøyane og skaper en havbukt fra Sogneoksen og innover som kalles Djuposen.
Bunnforhold og geologi
Sognesjøen har svært variert havbunn og geologi. I nordøst mot Hyllestad er bunnen dyp og jevn, med granittisk gneisbunn i grunnfjellskjoldet. Sognefjorden er en terskelfjord med tidligere smeltevannsløp, og hvor ismasser har brakt med seg store mengder sand og grus utover bunnen og avsatt dem som en undersjøisk morenerygg i utløpet, ved overgangen til Sognesjøen. Fra 2 800 meters dybde reiser det seg en 1 500 meter høy morenerygg som er brutt av ei dyprenne langs nordkysten (Hyllestad-sida).
Helt ut til midten av Sognesjøen, ved sørspissen av Store Sula (Solund) og Hisernøya, er dybden 700-950 meter. Bunnen antar form av ei dyprenne formet av smeltevann i tidligere istider, slik som det også er inne i Sognefjorden. Deretter blir sjøen et stykke dypere (inntil 1.298 meter dyp mellom Ytre Sula og Hille) og denne dyphavsrenna fortsetter smalt utover langs resten av nordkysten og de ytre øyene i Solund. Utenfor Hille-Sula-linjen blir derimot Sognesjøen grunn langs sørkysten og øygruppene i Gulen kommune – med et stort antall holmer og skjær og ellers grunner under 200 meter, omgitt av dype sprekkdannelser. Her ute går nordkanten av de kaledonske dekkene hvor fjellkjedefoldingen støter mot det hardere grunnfjellskjoldet i nord. Vassøyane og noen andre ytre øygrupper er devonske avsetninger på kaledonske masser.
Kystled og fiske i Sognesjøen
Regnet fra sørøst mot Vassøyane og Fensfjorden, og innover fjorden mot Sognefjorden og deretter ut langs Solund-øyene mot sørvest, finner vi følgende viktige fyranlegg:
Større oppankringsplasser og marinaer finnes i Gulen ved Bardvågen (Byrknesøyna), Grønøyna, Koksøy, Eivindvik, Ramsvik (Hiserøyna), i Hyllestad ved Svartnes og Risnesøy, og i Solund ved Guleskjæret (Nesøyna), Steinsundvika (Steinsundøyna), Trovågen (Ytre Sula) og Lyngøy (Indrevær). Antallet anlegg for fiskeoppdrett som vender mot Sognesjøen er 20 i Gulen, 1 i Hyllestad, og 16 i Solund.
Zemene Mesafint
Motsetninger mellom religioner (særlig mellom etiopisk-ortodokse kristne og muslimer, og også innenfor den etiopiske kirke), språkgrupper (oromo og amharisk) og nasjonaliteter som hadde levd sammen i riket for hundrevis av år (agaw, amhara, shewa og tigray-tigrinya, i tillegg til oromo-nykommerne) ble brukt som motivasjon av krigsherrer for å krige med hverandre.
Tidsløp
Tradisjonelt har Zemene Mesafint blitt tidsatt fra 7. mai 1769, da Ras Mikael Sehul avsatte keiser Iyoas I til 11. februar 1855, da Kassa Haile Giorgis ble kronet keiser Tewodros II, etter å ha nedkjempet alle sine rivaler. Starten på perioden kan også regnes som 13. oktober 1706, da Iyasu I ble myrdet, og den resultrende negangen for keiserdynastiet, eller fra starten av Iyoas' styre, 26. juni 1855.
Anarki
Under Zemene Mesafint ble stadig nye keisere innsatt av adelen, og ikke alle kom fra det salomoiske dynasti. Etiopia utenfor Gondar ble preget av stadige etniske konflikter. Den mektige krigsherren Ras Mikael Sehul, guvernøren av Tigray-provinsen, kom til å spille en viktig rolle tidlig i perioden, og utnevnte flere ksiere. Det oromiske Yejju-dynastiet spilte også en viktig rolle under Zemene Mesafint.
På starten av 1800-tallet kjempet Ras Gugsa av Begemder og Ras Wolde Selassie av Tigray over kontroll over keiser Egwale Seyon. Wolde Selassie vant, og styrte praktisk talt Etiopia fram til hans død i 1816.
På grunn av de stadige krigene reiste få europeere til Etiopia i denne perioden.
Keiser Tewodros gjernforener Etiopia
Zemene Mesafint slutta med at Ras Kassa Hailu, senere kjent som Tewodros II, kjempet seg til makten i landet. Først skaffet han seg kontroll over Dembiya-provinsen, og etter en serie slag fra Gur Amba i 1852 til Derasge i 1855 kontrollerte han hele Etiopia. Dermed var den keiserlige makten i Etiopia atter en gang kontrollerte av en enkelt mann, noe som regnes som slutten på Zemene Mesafint og begynnelsen på det moderne Etiopias historie.
Sognesjøen
Kystled og fiske i Sognesjøen
Fra gammelt av har det vært et rikt krabbe- og hummerfiske i Sognesjøen. Byrknesøy-området hadde viktige handelsplasser for omsetning av skalldyr og fisk. Det var et rikt sildefiske ut av Sognesjøen, men det gikk kraftig ned på 1870-tallet og 1960-tallet. Langs Sognefjorden har tradisjonen med kombinert fiske og sauehold (fiskerbonden) vært en viktig overlevingsstrategi i de mange nødsårene på 1800-tallet.
Fuglevern ved Sognesjøen
Sognesjøen avgrenses av øygrupper med mer enn 200 småøyer og skjær, og mange av disse er verdifulle hekke- og trekkplasser for sjøfugl og vadefugler. Her finner vi blant annet svartand, siland, brunnakke, ærfugl, grågås og noe mere sjeldent rødnebbterne, strandsnipe, toppskarv og unntaksvis teist og hubro.
Regjeringen vedtok i 1993 Verneplan for sjøfugl som anviste 57 fuglereservat på i alt 11 km² langs kysten av Sogn og Fjordane, hvorav 10 reservater ved Sognesjøen. Utover 10 sjøguglreservater er det 1 våtmarksreservat og 1 myrreservat. Det er ingen landskapsvernområder i Ytre Sogn.
I Gulen er Vassøyane naturreservat helt i sør områdets eneste våtmarksreservat, hvor alle de hundre Vassøyane er vernet. Vest for Vassøyane ligger et stort tarefelt som er viktig for ærfugl. Ellers er det fem sjøfuglreservat i Gulen: Ramsbarden naturreservat, Kvernøyna naturreservat, Sogneoksen naturreservat, Guleskjeret naturreservat, Lihellene naturreservat på i alt 2.160 dekar. Grima naturreservat ligger inne i Byrknesøygruppen og har ett av fylkets tjue vernede myrområder.
I Solund ligger helt vest Utvær naturreservat og Indrevær naturreservat med tallrike fuglefjell. På sørspissen av Steinsundøy ligger det lille Oddeholmane naturreservat, og på sørspissen av Losna Torsholmane naturreservat. De to sistnevnte ligger ut mot selve Sognesjøen.
Det har siden 2004 vært sterk svikt i bestanden av bl.a gråmåke, rødnebbterne, toppskarv og teist. Miljøvernmyndighetene i fylket konkluderer at nedgangen her og i områdene rundt Nordsjøen ellers skyldes næringssvikt som følge av overfiske, med frafall av tobis i Nordsjøen fra 2004. Forlisene av Mercantil Marica (1989) og Server (2008) ved Fedje fikk derimot ikke store følger for fuglelivet, men ferdsel har redusert toppskarven på Utvær.
Nedenfor angis de viktigste sjø- og vadefuglartene med antall hekkende par talt i 2007 eller 2008. De angis for hvert fuglereservat (landareal i dekar) regnet fra sørøst innover Gulensida og utover Solundsida til ytre Sognesjøen i nordvest:
Ellers har selartene havert og steinkobbe yngleplasser i Sognefjorden, blant annet på Utvær og Indrevær. I havet kan man også unntaksvis treffe på vågehval, seihval, finnhval, knølhval, nise, kvitskjeving og grindhval.
Tao
Tao (Wade-Giles) eller Dào (pinyin; tradisjonell kinesisk og forenklet kinesisk: 道, IFA: 	[tâu], amerikansk engelsk: /ˌdaʊ, britisk-engelsk: /ˌtaʊ, ) er et gammelt kinesisk ord som betyr «vei», «sti» eller «rute». Det er også blitt løselig oversatt med «prinsipp», «doktrine» og «holistisk trossystem». Begrepet spiller en sentral rolle i østasiatisk filosofi og østasiatiske religioner.
Dào er den naturlige orden i universet som vår menneskelige intuisjon må oppfatte for å erkjenne potensialet for individuell visdom. Denne intuitive kunnskap om «livet» kan ikke bli fattet som et konsept; det er kjent gjennom den aktuelle levende erfaring av ens hverdagslige vesen.
Som filosofisk begrep betyr det «veien». I Daodejing forklares det at Dào ikke er et «navn» på en «ting», men den underliggende naturlige orden i universet. Dens ultimate essens er vanskelig å avgrense fordi den er ikke-konseptuell. Likevel er den levende tilstede i vårt vesen. I taoismens kontekst er Dào universets usigelige prosess, som verken skal eller lar seg beskrive med ord. Dào er «det evig navnløse» (Daodejing-32) og skal skilles fra de utallige «navngitte» ting som betraktes som dets manifestasjoner. Det er livets virkelighet før dens beskrivelser av den.
Navneformer
Dào er et gammelt kinesisk ord med mange skrivemåter. Den amerikansk engelske navneformen er /ˌdaʊ, og på britisk-engelsk er den /ˌtaʊ.
I Wade-Giles – romaniserings-systemet til Thomas Wade (1818–1895) som ble skapt på midten av 1800-tallet, og som fant sin endelige form i den engelsk-kinesiske ordbok som ble utgitt av Herbert Giles (1845–1935) i 1892 – brukes navneformen Tao. I den første oversettelsen av Daodejing til et vestlig språk (fransk) fra 1842 brukes navneformen Tao, og så sent som i en engelsk oversettelse fra 1998 brukes også benevnelsen Tao. Daodejing, «boken om Dào og dens dyd», ble derfor kalt Tao-Te Ching.
Wade-Giles ble lenge også brukt i Kina. Den 12. februar 1956 ble det første utkastet lagt frem for transkripsjonsformen hanyu pinyin. Den 11. februar 1958 ble den offisielt tatt i bruk av Folkerepublikken Kina, og introdusert i grunnskolene. I 1982 ble pinyin anerkjent av den internasjonale standardiseringsorganisasjonen (ISO) og har dermed blitt tatt i bruk av resten av verden. Pinyin har derfor stort sett erstattet både Wade-Giles og EFEO-transkripsjon av kinesisk. På pinyin brukes navneformen dào.
Wiktionary inneholder følgende tabell over ordet på ulike språk i Kina, såvel som i Korea, Japan og Vietnam (sino-xeniske ordforråd):
Uttale
I moderne standard kinesisk er uttalen av dao (道) tonalt differensiert mellom 4. fallende tone dào («vei», «sti») og 3. fallende tone dǎo (導) som betyr «guide» eller «lede».
Begge disse navneformer har også den sjeldne uttale dāo (1. nivå) i det regionale uttrykket shénshendāodāo (神神道道), som betyr «merkelig» eller «bissart». Denne reduplikasjonen av shén (神), som betyr «ånd» eller «gud», og dao opptrer i talen i det nordøstlige Kina (Dongbei).
I middelalderkinesisk (600-900 e.Kr) var tonenavn-kategoriene henholdsvis qùshēng (去聲) eller en «avgående tone» for 道 og shǎngshēng (上聲) eller en «stigende tone» for 導. Innenfor historisk lingvistikk er «vei» (道) og «guide» (導) blitt rekonstruert som d'âu- og d'âu: (Bernhard Karlgren), dau og dau, daw' og dawh, dawX og daws (William H. Baxter), og dâuB og dâuC.
I gammelkinesisk (1300-tallet f.Kr frem til 221 f.Kr.) er rekonstruksjoner for «vei» og «guide» henholdsvis *d'ôg (Karlgren), *dəw (Zhou), *dəgwx og *dəgwh, *luʔ, og *lûʔ og *lûh.
Skrifttegn
Dào er skrevet med det kinesiske tegnet 道 i både tradisjonell kinesisk og forenklet kinesisk. Det er eksempel på den mest vanlige typen kinesiske tegn, som består av en kombinasjon av «radikal-fonetiske» og «fono-semantiske» tegn. Disse kombinerer en radikal (som gir semantisk informasjon) med et fonetisk tegn (som antyder gammel uttale).
Tegnet 道 er en kombinasjon av tegnet for chuò (辶 eller 辵) – radikalen «å gå» – med det fonetiske tegnet for shǒu (首) eller «hode». Dào kombinerer også det fonetiske element i dǎo (導) – «veilede», med radikalen 寸, «tommel», «hand» – og dào (檤), som er «navn på et tre» (med radikalen mù (木), «tre»).
Den tradisjonelle fortolkning av tegnet 道, som går tilbake til ordboken Shuōwén jiězì fra 121 e.Kr., var det sjeldne sammensatte ideogrammet huìyì (會意). Kombinasjonen av chuò (辶), «å gå», med shǒu (首), «hode», betyr «et hode som går» eller «å lede veien».
Det grafiske kjennetegnet for dào (道) viser dens eldste nominelle betydning som «vei» og den senere verbale betydningen «å si». Dette står også i kontrast til dǎo (導), «å lede veien», «å veilede». Det forenklede tegnet 导 for dào bruker sì (巳), «den 6. av de 12 jordiske inndelinger» som erstatning for dào (道).
De eldste skrevne former for dào er tegn på bronseskrift og seglskrift fra Zhou-dynastiet (1046–246 f.Kr.). Disse tegnene avbilder shǒu (首), «hode», som et element med hår over et ansikt. Enkelte varianter veksler mellom radikalen chuò (辵), «å gå», «å gjøre fremskritt», og radikalen xíng (行), «å gå», «vei». Den opprinnelige avbilding av «korsvei» er avbildet i bronseskrift og seglskrift som «to» (彳, chì) «fotavtrykk» (亍, chù).
Bronseskrift for dào (道) inkluderer også et element av shǒu (手), «hånd» eller cùn (寸), «tommel»/«hånd». Dette opptrer også i dǎo (導), «å lede». Språkforskeren Peter A. Boodberg (1903–1972) forklarer:
Prosektor
Prosektor (av latin: prosencare = skjære for) er en akademisk tittel på en lærer i anatomi eller patologi. Tittelen har rang etter professor.
Tao
Skrifttegn
De ovennevnte sitatene fra Analektene av Konfucius (hvor dao betyr «å veilede») er:
Prosektor
Prosektor
Tao
Skrifttegn
«Mesteren sa: "Under veiledning (導) av en tilstand med tusen vogner, gå til dine plikter med ærbødighet og vær troverdig i det du sier".» (1.5) «Mesteren sa: "Veiled dem (導) ved edikter, hold dem i tråd med straffer, og vanlige folk vil holde seg unna problemer, og vil ikke ha noen følelse av skam"» (2.8).
Mening
Ordet dao (道) har mange betydninger. Den kinesiske ordboken Hanyu da zidian (漢語大字典) definerer 39 forskjellige meninger av dào (道) «vei»/«sti» og 6 meninger av dǎo (導) «veilede»/«lede».
Den kinesisk-engelske ordboken til John DeFrancis (1911–2009) gir 12 betydninger for dào (道), tre for dǎo (導) og en for dāo (道) i et idiomatisk uttrykk. Merk at klammeparantes tydeliggjør forkortelser og ellipser markerer utelatte utsagn:
2dào 道 N. [substantiv] vei; sti ◆M. [nominelle måleord] ① (for elver/emner/etc.) ② (for et (mat)kurs; en stripe (av lys); etc.) ◆V. [verb] ① si; snakke; uttrykke (introdusere direkte sitat, en ny stil) … ② tenke; anta ◆B.F. [bundet form, bundet morfem] ① kanal ② vei; begrunnelse; prinsipp ③ doktrine ④ Taoisme ⑤ linje ⑥〈hist.〉 [historisk] ⑦ distrikt; kretskanal; passasje; røt ⑧ si (høflige ord) … Se også 4dǎo, 4dāo
4dǎo 导/道[導/- B.F. [bundet form] ① guide; lede … ② overføre; oppførsel … ③ instruere; dirigere …
4dāo 道 in shénshendāodāo … 神神道道 R.F. [reduplisert form] 〈topo.〉[ikke-Mandarin form] merkelig; fantastisk; bisart
Etymologi
Den etymologiske opprinnelsen til ordet dào, avhenger av dens gammelkinesiske uttale, som språkforskere foreløpig har rekonstruert som *d'ôg, *dəgwx, *dəw, *luʔ og *lûʔ. Boodberg merket seg at ideogrammet for shǒu (首), «hode», i tegnet dào (道). Han mente at det ikke bare er fonetisk, men «etymonisk», analogt med det engelske to head som betyr «å lede» og «å vende i en bestemt retning», ahead (fremover/foran) og headway (fremskritt):