cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget om Stalingrad
Sovjetisk offensiv mot italienske styrker
Den 16. desember 1942 startet sovjetstyrkene en ny offensiv, operasjon lille Saturn. Målet var å slå gjennom den italienske 8. armé. De sovjetiske styrkene i offensiven klarte å nå de tyske flyplassene ved Tatsinskaja og Morovsovsk. 56 tyske transportfly ble ødelagte og flyplassene kunne ikke lenger brukes i Luftwaffes luftbro til Stalingrad. Den sovjetiske offensiven truet også Wehrmachts armégruppe syd A i Kaukasus og tvang von Manstein til å trekke armégruppen tilbake.
Samtidig var 6. armé fortapt, men styrkene i Stalingrad fikk ikke beskjed om dette, og fortsatte en stund å tro at forsterkninger var underveis. 6. armé hadde fått ordre fra Hitler om å holde Stalingrad, og Paulus som øverstkommanderende ville ikke foreta noen retrett. Mye tyder på at 6. armé uansett ikke hadde nødvendig mobilitet eller ammunisjon til å lykkes i et forsøk på å bryte ut vestover, og få kontakt med von Mansteins styrker.
Sovjetisk seier i slaget om Stalingrad
Den endelige sovjetiske offensiven mot 6. armé (operasjon ring) begynte 10. januar, etter ledelsen for 6. armé hadde avvist et sovjetisk krav om å kapitulere. Styrken besto av 47 divisjoner (med totalt 218,000 soldater), 5,610 feltkanoner og tunge bombekastere, 169 stridsvogner og 300 fly.
De tyske styrkene i lommen i og vest for Stalingrad ble stort sett angrepet fra sør og vest. De hadde dårlige forsvarsstillinger, og ble tvunget til å trekke seg gradvis tilbake, inn i selve Stalingrad. Med tanke på 6. armés svært reduserte tilstand, møtte Den røde armé stor motstand, og tapte rundt 26 tusen soldater og over halvparten av stridsvognene de første tre dagene i angrepet. Det tyske tapet av de to flyplassene (Pitomnik 16. januar og Gumrak 22. januar), satte så godt som stopp for forsyninger fra luften, og mulighet for evakuering av syke. Forholdene i de provisoriske, uoppvarmede feltsykehusene var ubeskrivelige. Sårede kunne ikke lenger regne med noen som helst form for pleie. Det manglet sykesenger, medisiner, forbindingsutstyr og helsepersonell. De få leger og sykepleiere som ennå fantes, konsentrerte seg om de letteste skadene. Maten bestod av en suppeblanding kokt på muggent brød.
De soldatene som ennå var operative var så utsultet og utmattede at de befant seg i en tilstand av tiltagende delirium. De var dessuten i ferd med å gå tomme for ammunisjon. De fortsatte allikevel å slåss, delvis fordi de trodde at Den røde armé ville henrette dem som overga seg. Særlig de såkalte Hiwi, sovjetsoldater som sloss for tyskerne, hadde ingen illusjoner om sin skjebne hvis de ble tatt til fange. De sovjetiske styrkene var på sin side overrasket over hvor store tyske styrker de hadde stengt inne, og måtte forsterke sine enheter før den endelige offensiven. Harde kamper begynte igjen inne i Stalingrad, men nå var det tyskerne som ble presset tilbake til bredden av Volga. Den tyske styrken i Stalingrad ble så, 26. januar 1943, splittet opp i en nordlig og sørlig lomme av de fremrykkende sovjetiske styrkene.
Av 91 000 krigsfanger overlevde bare 6 000, som hovedsakelig kunne vende hjem i 1955. Da de ble tatt til fange var soldatene allerede svekket av sykdom og matmangel. Fra Stalingrad ble de sendt til fangeleirer over hele Sovjet, hvor de fleste døde av tungt arbeid og feilernæring. Før våren kom var nesten halvparten av de 91 tusen som var tatt til fange, døde. En liten gruppe toppoffiserer ble brukt i propagandaformål. Noen av dem, inkludert Paulus, undertegnet uttalelser mot Hitler som ble spredt med flyveblad til de tyske styrkene, etter hvert også spredd til sivile i Tyskland via fly.
Den tyske befolkningen fikk ingen offisiell informasjon om katastrofen før i slutten av januar 1943, selv om tyske propagandamedia hadde sluttet å komme med positive rapporter noen uker før nederlaget. Kapitulasjonen ved Stalingrad var ikke det første alvorlige tilbakeslaget for de tyske styrkene, men dimensjonene var i en klasse for seg. Den 3.februar 1943 ble nederlaget bekjentgjort over radio: «Wehrmachts overkommando kunngjør at kampen om Stalingrad er avsluttet. Lojal mot sin troskapsed er 6. armé under feltmarskalk Paulus' eksemplariske ledelse blitt tilintetgjort av fiendens overveldende overvekt i antall ... de døde slik at Tyskland kan leve.»
Det ble arrangert storslåtte markeringer for de 200 000 omkomne, ingen nevnte de 91 000 som var tatt til fange. Disse var bare avskrevet av ledelsen i Berlin; flesteparten overlevde heller ikke fangenskapet. I en rapport utarbeidet av Gestapo om stemningen i disse februardagene står det at det ikke er «tilrådelig å bære partimerket i jakkeslaget» og at Heil Hitler-hilsenen kunne resultere i et slag i ansiktet. I hemmelige opinionsundersøkelser fant den tyske sikkerhetstjenesten ut at nederlaget gjorde et stort inntrykk på den tyske befolkningen. Den 18. februar 1943 ga propagandaminister Joseph Goebbels sin beryktede Sportpalasstale i Berliner Sportpalast, hvor han oppmuntret det tyske folket til å godta den totale krig, som ville kreve alle dets ressurser.
Små grupper av tyske soldater fortsatte kampen etter overgivelsen. Så sent som 5. mars 1943 ble styrker fra Den røde armé beskutt av tyske soldater, i forfølgelsen av angriperne ble 8 tyske offiserer funnet og drept. Noen få tyske offiserer og soldater (ni eller ti grupper) forsøkte å bryte ut og nå frem til tyske styrker, ingen lyktes i det.
Totale tap, begge sider, soldater og sivile
Tapstall er vanskelig å anslå fordi slagfeltet var stort, og vanskelig å avgrense. I den innledende fasen ga de tyske styrkene sovjetstyrkene store tap, men sovjetstyrkene slo tilbake og utslettet hele den 6. armé og deler av 4. panserarmé. Den britiske historikeren Antony Beevor oppgir de sovjetiske tapene til 1,1 millioner, hvorav nesten en halv million døde. Wehrmacht og deres allierte mistet over en halv million mann, drept, såret og tatt til fange.
Totalt ble 91 000 tatt til fange ved den tyske kapitulasjonen ved Stalingrad. Et uvanlig høyt antall av de tyske tap utgjorde drepte eller tilfangetatte. I tillegg ble så mange som opp mot 50 000 sovjetiske soldater som var i tysk tjeneste (såkalte Hiwi ) drept eller fanget av Den røde armé.
Antony Beevor oppgir at 111 465 (i tillegg til 8 928 på sykehus) ble tatt til fange av Den røde armé mellom 19. november og 31. januar, men de sovjetiske kildene opplyser ikke om dette kun var tyske soldater, eller om alle tilhørte styrkene omringet i Stalingrad. For perioden 19. november 1942 til 2. februar 1943 oppgir historikeren David M. Glantz at Den røde armé hadde totale tap (døde, sårede, syke og tatt til fange) på 485 735 soldater. For den tyske 6. armé oppgir han 147 000 døde og 91 000 fanger. Den røde armés tap var større enn Wehrmacht og deres støttespillere, men med sin store tilgang på soldater tålte sovjeterne tapene bedre.
Tyske soldater i sovjetisk fangenskap
Selv om Den røde armé ikke hadde utstedt direktiver om å skyte fanger, slik Wehrmacht hadde gjort, var det ikke uvanlig at fanger ble skutt, særlig soldater fra Schutzstaffel (SS). Sovjetiske soldater tok også ofte selv hevn på tyske soldater etterhvert som Wehrmachts fremferd i de okkuperte områdene ble kjent.
De tyske fangene ble stort sett behandlet svært dårlig. De fleste døde av kombinasjonen dødelig forflytning (tvangsmarsjer, eller lange reiser med tog, stuet sammen i godsvogner) tungt arbeid, lite mat og sykdom. Et ukjent antall tyske fanger ble skutt ved kapitulasjonen, eller kort etter, som hevn for døde slektninger eller kamerater. Nær halvparten av de 91 000 mann som ble tatt til fange, var døde når våren kom, altså over 40 tusen mann i løpet av et par måneder. Blant de overlevende tyske og rumenske fangene var det mange som henfalt til kannibalisme (spise sine døde medsoldater), selv om dette var strengt forbudt og ble straffet med henrettelse.
Sjansene for å overleve fangenskapet i Sovjetunionen var avhengig av rang. Av soldater og underordnet befal døde rundt 95 %, blant lavere offiserer 55 %, mens bare 5 % av offiserer med høyere rang døde.
Betydningen av Wehrmachts nederlag ved Stalingrad
Nederlaget ved Stalingrad har blitt beskrevet som det største for de tyske væpnede styrkene (Wehrmacht). Det blir ofte angitt som et vendepunkt på østfronten, generelt i krigen mot Tyskland, og i hele andre verdenskrig. Etter Stalingrad hadde Sovjetunionens Den røde armé initiativet, og Tysklands Wehrmacht måtte stort sett trekke seg tilbake. Et år med fremgang hadde forsvunnet, den 6. armé var utslettet, og bortsett fra Finland var styrkene til Tysklands allierte slått ut. Den psykologiske effekten av det tyske tapet ble forsterket av at Hitler i flere offentlige taler hadde lovet at Wehrmacht både skulle erobre Stalingrad, og at ingen deretter ville få tyske styrker vekk.
Nederlaget fjernet også grunnlaget for at styrkene til aksemaktene Tyskland og Japan skulle kunne møtes i en fremrykking mot Britisk India, noe som ledere i begge land så som en mulighet i 1942. Japanske politikere og keiseren så ingen muligheter for en tysk seier etter nederlaget ved Stalingrad, og Hirohito uttrykte i mars 1943 et ønske om at krigen ble endt snarest, noe som den militære ledelsen avviste.
Slaget om Stalingrad er blant de største enkeltstående slag i historien, det varte i 199 dager og foregikk over et veldig område. Mens slaget ved Kursk i juli 1943 involverte større styrker, var slaget ved Stalingrads viktigste effekt psykologisk. Wehrmachts tap viste at de ikke var uovervinnelige. Den britiske generalstabssjefen Alan Brooke skrev følgende om betydningen av det tyske nederlaget:
Ettertidens markering og vurdering
Stalingrad fikk i 1945 tittelen «Helteby» etter innbyggernes oppofringer. I 1960 ble et gigantisk monument av «Mor Russland», også kjent som «Moderlandet kaller», reist på toppen av Mamajev Kurgan-høyden ved byen. Statuen er del av et kompleks med krigsminnesmerker som omfatter ruiner etter slaget. Kornsiloen, som sovjetiske styrker holdt i 58 dager, og «Pavlovs hus» er begge bevart og kan besøkes. På Mamajev Kurgan kan en fremdeles finne benrester og andre spor etter slaget.
Styrkenes moral og stridsevne
På den sovjetiske siden ble en rekke høyere offiserer skutt etter de hadde forsøkt å trekke seg tilbake fra Stalingrad og over til østbredden av elven Volga. General Vasilij Tsjujkov anså at det var et riktig og nødvendig grep, skyting av høyere offiserer (kommandant og politisk kommissær for en divisjon) ble også nevnt av general Aleksandr Rodimtsev. Tilsvarende ble soldater som ikke rykket frem ved angrep skutt, general Rodimtsev beskriver blant annet hvordan en gruppe usbekiske soldater ble skutt. Offiserer og soldater i Den røde armé som ble ansett å ha sviktet ble som regel plassert i såkalte straffebataljoner. Disse ble brukt i spiss under angrep og i ellers svært farlige oppdrag, og et fåtall av de flere hundre tusen i Sovjetunionen som ble tvunget til slik tjeneste overlevde krigen. Overfart til den østlige siden av elven Volga ble kontrollert av sikkerhetsstyrkene NKVD, så ingen skulle kunne flykte fra kampene, de som forsøkte ble henrettet, uansett rang.
Ifølge Anthony Beevor ble om lag 13 500 sovjetiske soldater skutt av sine egne ved Stalingrad. Professor Jochen Hellbeck mener det er feil, noe Beevor har kopiert fra den britiske historikeren John Erickson, og at knapt 300 ble skutt i den mest intense perioden, fra 1. august til midten av oktober. I perioden oktober 1942 til januar 1943 viser rapporter fra det hemmelige politiet NKVD at 169 soldater knyttet til de 6 arméene ved Don-fronten (Stalingrad) ble skutt. Rundt 50 tusen sovjetiske borgere deltok i tysk uniform under slaget om Stalingrad. Desertering (overgang til tyskerne), eller mistanke om det, ble generelt straffet med henrettelse. Skader som soldater hadde påført seg selv for å slippe kamp ble ansett som desertering. Familiene til desertører kunne også bli straffet.
En faktor i sovjetisk moral var romanen Krig og fred, av den berømte russiske forfatteren Lev Tolstoj, om Napoleons felttog i Russland 1812. Boken var svært populær og ble lest av både generaler, andre offiserer og soldater. I 1942 tok Stalins regime også i bruk russisk historie og religion for å styrke moral blant militære og sivile. Kirker ble gjenåpnet, medaljer for heroisk innsats ble innstiftet med navnene til kjente generaler under tsaren; Suvorovordenen etter Aleksandr Suvorov (1730–1800), Kutuzovordenen etter Mikhail Kutuzov (1745–1813) og Aleksander Nevskij-ordenen etter Aleksandr Nevskij (1220–1263), den siste kun til offiserer.
General Vasilij Tsjujkov fremhevet moralen og innsatsen til de mange kvinnelige soldatene som deltok i kampene om Stalingrad, han hevdet at de var modigere enn mennene. Den sovjetiske majoren, senere historikeren, Pyotr Zayonchkovsky, fremhevet også kvinnelige sykepleieres oppofrelse i kampene. Han påpekte også de tyske soldatenes sterke disiplin, en vesentlig faktor i tyske soldaters fortsatte kampvilje var frykt for å overgi seg til Den røde armé. Stalins ordre om å ikke trekke seg tilbake ble fremhevet av general Vasilij Tsjujkov som viktig for å vinne kampen om byen.
Utbredelsen av skarpskyttere i Den røde armé i Stalingrad ble et populært tiltak, og bidro til å heve moralen blant de sovjetiske styrkene. Den mest kjente av de sovjetiske skarpskytterne var Vasilij Zajtsev. I løpet av den tiden han tjenestegjorde i Stalingrad ble han godskrevet å ha skutt 242 tyske soldater og offiserer.
De tyske styrkene hadde generelt god moral. Erstatningsstyrkene de mottok etter tap høsten 1942 var imidlertid ikke av høy nok standard, i følge en del tyske regimentssjefer. Moralen hos de tyske styrkenes allierte var generelt dårlig, særlig blant rumenerne, men også ungarerne og italienerne. Kun slovakene og rumenske fjelltropper ble av tyske generaler som Gerd von Rundstedt ansett som likeverdige soldater med tyske. Utover høsten og vinteren, hvor de tyske styrkene og deres allierte ble stadig mer presset, økte antallet deserteringer av soldater over til sovjetisk side, og det var tegn på redusert moral på tysk side.
Da 6. armé ble omringet sent i november 1942 anså Hitler det som svært negativt. Han ga en streng ordre om å holde nyheten skjult for det tyske folket. Det er rimelig å anta at han fryktet konsekvensene for moralen, om det ble kjent. De tyske myndighetene klarte imidlertid ikke å holde nyheten skjult, og manglende åpenhet forsterket bekymringen i Tyskland. Blant de fleste soldater, befal og offiserer av lavere rang i 6. armé, var moralen god rett etter omringingen. Man trodde på løftet fra Hitler og ledelsen på at de ville bli reddet. Tilsvarende førte omringningen av 6. armé til forhøyet moral i Den røde armé.
I januar 1943 var 6. armé sterkt redusert, av om lag 150 tusen soldater var færre enn én av fem frontlinjesoldater. Kompanier hadde ofte kun 10–12 stridsdyktige soldater, og enheter ble i økende grad slått sammen i kampgrupper for å ha en viss stridsevne. Overgivelse uten motstand, også desertering, fortsatte å øke i januar.
Kommando og etterretning
For både Sovjetunionens Den røde armé og Tysklands Wehrmacht var Josef Stalin og Adolf Hitler både formelt og reelt øverstkommanderende. Mens Stalin over tid gikk fra detaljstyring til å få en viss tillit til sine generaler, utviklet forholdet mellom de tyske generalene og Hitler seg motsatt. Under den sovjetiske offensiven for å omringe 6. armé i november 1942 (operasjon Uranus) var dette særlig negativt for Wehrmacht, overkommandoen var handlingslammet siden Hitler ikke var til stede, men ved sitt rekreasjonssted Berghof i Berchtesgaden.
Før den tyske offensiven mot Kaukasus - operasjon blå, i juni 1942 - havarerte et tysk fly med en major i Wehrmacht. I strid med instruks hadde han med seg detaljerte ordre for hele operasjonen. Før tyske soldater nådde vraket, ble det funnet av sovjetiske soldater, og operasjonsplanene ble presentert for Stalin. Det var et kupp for den sovjetiske etterretningen. Stalin nektet å tro på det, anså ordrene for operasjonen som falsknerier, og holdt fast ved sin overbevisning at det tyske hovedangrepet sommeren 1942 igjen ville være mot Moskva.
Etterretningsseksjonen i den 6. armé observerte og rapporterte til ledelsen om hvordan sovjetiske styrker ble bygget opp, sør og nord-vest for Stalingrad. General Paulus og hans nestkommanderende mente imidlertid at meldingene var overdrevne. En viktig grunn for tysk feilvurdering av den sovjetisk styrkeoppbyggingen foran operasjon Uranus i november 1942, var Den røde armés utstrakte bruk av villedning, kamuflasje og ulike former for sikkerhetstiltak (på russisk brukes begrepet maskirovka). Store troppestyrker ble flyttet nærmere fronten om natten, og kamuflert før dagslyset kom og de kunne observeres fra tyske fly. Radiotrafikken i området ble sterkt begrenset, og ordrer ble i stedet gitt muntlig. Aktive tiltak, som økt aktivitet ved den sentrale fronten vest for Moskva, ble også benyttet for å få Wehrmacht til å tro at et angrep ville komme et annet sted. At Hitlers oppmerksomhet var mot kampene i Nord-Afrika, hvor tyske styrker tapte det andre slaget om El Alamein (23. oktober – 3. november), og den allierte invasjonen av fransk Nord-Afrika, spilte også inn.
Ledernes strategi
Hitler beordret i juli en avgjørende endring i felttoget. I stedet for at 6. armé og 4. panserarmé sammen rykket frem mot Stalingrad, ble 4. panserarmé beordret sørover, for å delta i erobringen av Kaukasus. Dette kostet både tid og dyrebart drivstoff, og førte til langsommere tysk fremrykking mot Stalingrad, noe som ga Den røde armé bedre tid til å få frem styrker.
Noe senere omgjorde Hitler ordren om å sende 4. panserarmé sørover, noe som kostet enda mer tid og drivstoff. Den tyske fremrykkingen mot Stalingrad gikk deretter langs to akser, 6. armé fra vest og 4. panserarmé fra sør. Da den 6. armé nådde Volga, rett nord for Stalingrad den 23. august, var det strategiske målet nådd. De tyske styrkene trengte ikke å gjøre annet enn å beskyte trafikken på elven og rustningsfabrikkene i byen, det var ikke noe militært behov for å innta Stalingrad. Den videre tyske offensiven inn i bykjernen var av symbolsk betydning, og bakgrunnen var stopp i fremrykkingen i Kaukasus, og derved Hitlers behov for å ha en seier å vise frem.
I slutten av juli bestemte Hitler at det tyske angrepet skulle utvides ytterligere, 6. armé skulle sende styrker mot Astrakhan, mens armégruppe A skulle ta hele den østlige kystlinjen i Svartehavet og mesteparten av Kaukasus. Samtidig var både 11. armé på vei mot Leningrad, og to pansergrenaderdivisjoner ble sendt til vestover til Frankrike. Hitlers utvidelse av oppdraget og utvanning av styrkene bygget på hans overbevisning at Den røde armé var så godt som slått, noe generalstabssjef Franz Halder var svært skeptisk til.
Det tyske fremstøtet mot Stalingrad mot slutten av juli truet med å dele Sovjetunionen i to. I nord tapte den britiske konvoien Konvoi PQ-17 24 av 35 handelsfartøy til tyske angrep, det ledet til langvarig stans i konvoier. Videre tysk fremgang i sør ville true allierte forsyninger via Persia, noe som ville ført til at Sovjetunionen ble kvalt av mangel på forsyninger. Stalin utstedte ordre 227, senere kjent som «Ikke ett skritt bakover».
I følge den britiske historikeren P. M. H. Bell kan slaget om Stalingrad sees som to. I det første, som varte frem til 19. november, hadde Wehrmacht rykket langt frem og kontrollerte nesten hele byen, men hadde ikke vunnet en endelig seier. I det andre, som begynte med den sovjetiske omringingen 19. november, ble de tyske styrkene først stengt inne, deretter nedkjempet.
Straks etter omringninngen av 6. armé i november 1942, men også i ettertiden, har et utbrudd blitt diskutert. Det var tre hovedgrunner til at det ikke skjedde. Først og fremst sa Hitler nei. 6. armé skulle bli i Stalingrad og binde opp sovjetiske styrker, noe de også bidro til. Den andre grunnen var logistikk. 6. armé hadde før de ble innesperret sendt sine hester vestover, og de hadde svært begrenset med drivstoff og ammunisjon til stridsvogner og lastebiler. Dersom de hadde forsøkt å trekke seg tilbake vestover måtte mye av utstyret settes igjen. De fleste av soldatene måtte gått, noe som få av de hadde overlevd. De var allerede sterkt svekket av lave matrasjoner, og det var vinter. Sist, men ikke minst, hadde Den røde armé store reserver som ville angrepet ved et eventuelt forsøk på tysk retrett.
I begynnelsen av januar 1943 var Den røde armé klar til det endelige angrepet mot 6. armé (operasjon ring). Før angrepet ble det fra sovjetisk side forsøkt å levere et ultimatum til de innestengte tyske styrkene, hvor de ble bedt om å kapitulere overfor de overlegne sovjetiske styrkene, og slik unngå en hensiktsløs kamp. Ledelsen for 6. armé avviste det sovjetiske ultimatumet.
Styrkenes taktikk
Ruinene etter tysk bombing av byen hadde skapt gode forsvarsverk for sovjeterne, og tilsvarende hindringer for Wehrmacht. Tyske stridsvogner ble enkle mål i trange gater med skrot fra de sammenraste bygningene. Sovjeterne slo hull i kjellervegger og etablerte antistridsvognsgrupper. I 2. etasje var maskingeværtropp og granatkastere. Øverste etasje var besatt av skarpskyttere og reserver. På loftet kunne det også være etablert bombekastere.
En viktig del av Den røde armés taktikk ved kampene i bykjernen i Stalingrad var å være tett på de tyske styrkene. Fienden kunne hverken benytte artilleri eller bombing fra fly, grunnet risikoen for å ramme egne styrker. Øverstkommanderende for 62. armé, Vasilij Tsjujkov, utnyttet også tyskernes motvilje til å kjempe i mørket, ved å angripe stillingene deres om natten, med små grupper på 8–10 soldater.
Etter som kampene utviklet seg, og området Den røde armé kontrollerte ble stadig mindre, ble nesten alt sovjetisk artilleri flyttet til østsiden av Volga. Hensikten var dels å spare plass, dels å unngå å bruke begrensede ressurser på å transportere ammunisjon over elven Volga. Beskyting av de tyske styrkene med tungt sovjetisk artilleri fra den østlige bredden av Volga, støttet av observatører som korrigerte skytingen, var det beste forsvarstiltaket for 62. armé. De tyske styrkene ble også angrepet fra nordvest, av sovjetiske styrker fra Don-fronten, og fra sør, av 64. armé. Slike angrep ble særlig satt inn om forsvarerne i 62. armé var svært presset av de tyske styrkene i selve byen.
I den innledende fasen av det tyske angrepet mot Stalingrad hadde Tysklands Luftwaffe herredømme i luften. Den sovjetiske ledelsen overførte snart luftregimenter fra frontene i sentrum og nord i et forsøk på å utligne forskjellen. De tyske styrkene ble utsatt for stadig bombardement om natten, av sovjetiske biplan (Polikarpov Po-2, også kjent som U-2). De var enkle, med liten bombelast på kun 400 kilo, men med stor psykologisk effekt, da de holdt tyske styrker i beredskap og slet de ut.
Rundt og etter omringningen av 6. armé sent i november 1942 ble støtten fra de tyske flystyrkene stadig redusert, mens de effekten av de sovjetiske flystyrkene økte. Dette var særlig vanskelig for den tyske luftbroen til Stalingrad. Langsomme tyske transportfly ble i økende grad skutt ned av Den røde armés jagerfly.
Helse- og sanitetstjenesten
Fra juli 1942 fikk soldatene i Wehrmachts 6. armé stadig dårligere almentillstand. Troppene hadde en overdødelighet som den tyske generalstaben ikke så årsakene til, og som var til stor bekymring.
For begge sider var sanitetstjenesten (behandling av syke og sårede soldater) dårlig, til dels elendig, og delvis ikke-eksisterende. De sovjetiske sanitetssoldatene, som regel unge kvinner, tok stor risiko for å få sårede soldater vekk fra slagmarken i Stalingrad. Ofte for liten nytte, grunnet dårlig oppfølging av transporten videre. Sårede sovjetiske soldater kunne ligge i timevis i påvente av transport til østbredden av Volga. Når de kom dit kunne de igjen ligge i timer, noen ganger dager, før de kom til et feltsykehus.
Syke og sårede tyske soldater ble i tillegg svekket av mangel på mat og varme. Det var mange tilfeller av forfrysning, tilsvarende av soldater som døde av underernæring. Ved den sovjetiske offensiven i november 1942 (operasjon Uranus) ble den tyske sanitetstjenesten og feltsykehus hardt rammet, og situasjonen for pasientene var katastrofale. Etter at 6. armé var innesperret steg dødeligheten ytterligere. Grunnet minimalt med mat, høy arbeidsbelastning, og lus som spredte sykdommer. Under den siste sovjetiske offensiven i januar - operasjon ring - var rundt 20 tusen sårede og 40 tusen syke presset sammen i sentrum av byen, under unevnelige forhold. Forholdene for de syke og sårede tyske soldatene i Stalingrad ble ikke særlig bedre i den første tiden etter de ble tatt til fange av Den røde armé.
Av de rundt 160 tusen tyskerne som døde i Stalingrad mellom november 1942 og februar 1943, døde anslagsvis 110 tusen av sult og sykdom, særlig flekktyfus.
Soldatenes velferd
En vesentlig del av soldatenes velferd var å kunne skrive og motta brev. Samtidig var det viktig at militære hemmeligheter ikke ble avslørt. Alle krigførende parter hadde sensur av brev til og fra fronten, men mens tyske brev til og fra soldater ble kontrollert ved stikkprøver, ble alle brev til og fra sovjetiske soldater kontrollert av sensurmyndighetene. Soldatene var kjent med sensuren, og tilpasset som regel innholdet. Å lese gjennom alle brevene var en enorm oppgave, bare i perioden juni til august 1942 ble 30,237,000 brev kontrollert, av disse ble 15,469 brev som inneholdt klager eller defaitisme tilbakeholdt. De siste brev hjem fra soldater i 6. armé ble ikke levert ut, grunnet frykt fra den tyske ledelsen for virkningen på befolkningens moral.
Den røde armé organiserte badehus så soldatene i Stalingrad kunne ta seg et bad, tre ganger i måneden. Selv om badehusene også var utsatt for beskytning og bombing fra tyske styrker, var det et populært tiltak. I tillegg til å få vasket seg ble soldatene også avluset. I følge kaptein Nikolaj Aksyonov var størsteparten av de sovjetiske styrkene i Stalingrad plaget av diaré. Han tilskrev det drikking av ukokt vann fra elven Volga, som var forurenset. En viktig del av Den røde armés velferd for soldatene var den daglige rasjon av tobakk, og brennevin, sistnevnte på 100 gram vodka.
I motsetning til Den røde armé hadde tyske Wehrmacht store problemer med soldatenes hygiene. En tysk soldat skrev allerede så tidlig som i september 1942 at han ikke hadde fått vasket seg på fire uker. De tyske soldatene ble stadig mer plaget av lus, mangelen på vann gjorde det tilnærmet umulig å bli kvitt de. Mange av soldatene i 6. armé hadde heller ikke fått vinterklær, og måtte improvisere på ulike måter for å skjerme seg mot kulden.
Sivilbefolkningen i og ved Stalingrad
Før det tyske angrepet mot Stalingrad i august 1942 bodde det om lag 550–560 tusen mennesker i byen, av de rundt 150 tusen flyktninger. Ved Luftwaffes bombeangrep fra 23. august anslås det at rundt 40 tusen ble drept i løpet av én uke, flertallet av de sivile. Stalin nektet først innbyggerne i Stalingrad å forlate byen fordi deres tilstedeværelse ville oppmuntre forsvarerne til hardere motstand. Sivile, inkludert kvinner og barn, ble satt til å bygge skyttergraver og forsvarsstillinger. Dersom sivile kom i veien under kampene, ble de uten nøling skutt av de sovjetiske styrkene. Barn ble også brukt av tyske styrker til det farefulle oppdraget å hente vann fra elven Volga, de ble skutt av sovjetiske styrker da de oppdaget det.
Innen 14. september hadde om lag halvparten av befolkningen, om lag 315 tusen mennesker, blitt evakuert. Under kampen om Stalingrad var det igjen mellom 150 til 200 tusen sovjetiske sivile, under tysk okkupasjon. De fleste sivile som kunne være til militær nytte ble evakuert vestover, fra 1. oktober ble 8–10 tusen samlet og marsjert vestover hver dag (uten mat eller vann), om lag 100 kilometer til nærmeste jernbane i Kalach. Mange av de sivile døde før de kom frem. Ved de sovjetiske styrkenes motoffensiv i november var det rundt 15 tusen sivile igjen i tysk-kontrollert Stalingrad. De siviles situasjon ble stadig vanskeligere, de var utsatt for tyveri, overgrep, og hus de bodde i ble ofte revet for å gi de tyske styrkene materialer for å bygge stillinger. Etter de tyske styrkenes kapitulasjon 2. februar 1943 var det fremdeles om lag 10,000 sivile i byen, som hadde overlevd over 5 måneders tysk okkupasjon og krig, av de rundt 1,000 barn.
Krigsforbrytelser på begge sider
Det er dokumentert en rekke eksempler på at sovjetiske soldater og offiserer skjøt tyske fanger etter de hadde overgitt seg. Den sovjetiske kommandanten for et regiment, oberstløytnant Alexander Gerasimov, beskriver blant annet hva han hevder var Den røde armés generelle holdning om å ikke ta fanger, og en episode hvor en kaptein beordret skyting av 18 tyske fanger. Oberstløytnant Gerasimov hevdet at den vanlige unnskyldningen for å skyte tyske fanger var at de forsøkte å flykte. Blant de tyske soldatene som uten skånsel ble skutt når de overga seg var skarpskyttere. Ved offensiven som sperret den tyske styrken inne ble hundrevis av rumenske soldater som hadde overgitt seg skutt av sovjetiske soldater.
Allerede fra invasjonen av Sovjetunionen sommeren 1941 var mange av soldatene i Wehrmachts armégruppe syd (som 6. armé var del av) kjent for å være spesielt grusomme, og massakren i Babij Jar fant sted innenfor 6. armés ansvarsområde. Blant krigsforbrytelsene det tyske Wehrmacht begikk i Stalingrad var tortur og skyting av fanger. Under den sovjetiske offensiven i november for å omringe 6. armé (operasjon Uranus) ble sovjetiske krigsfanger, grunnet tysk mangel på hester, brukt for å trekke kanoner. Så godt som alle fangene døde. Ved offensiven kom sovjetiske styrker over en mengde sivile som hadde blitt tvunget ut av sine hjem, mange hadde også blitt tvunget til å levere det meste de hadde av klær til tyske soldater. Manglende husly og klær gjorde de sivile svært utsatt i den harde vinterkulden. Ved Voroponovo og Gumrak hadde Wehrmacht rundt 3500 sovjetiske krigsfanger. De fikk knapt mat eller klær, så de sultet og frøs, og mange av fangene henfalt til kannibalisme (å spise sine døde medsoldater). Da området ble gjenerobret av Den røde armé meldte de at kun 20 av fangene fremdeles var i live.
Etter den 6. armé kapitulerte i Stalingrad ble de tyske fangene behandlet ekstremt dårlig, de fikk lite eller ikke noe mat, legehjelp og ble sendt ut på rene dødsmarsjer. Innen våren kom var nær halvparten døde, altså over 40 tusen mann.
Logistikk; mat, drivstoff og ammunisjon
De sovjetiske styrkene i Stalingrad fikk sine forsyninger fra den østlige bredden av elven Volga. Det var ingen broer, før elven frøs måtte forsyninger og forsterkninger sendes over med båt og disse ble kontinuerlig beskutt av tyske styrker. All overfart av elven Volga ble strengt kontrollert av sikkerhetsstyrkene NKVD. Etterhvert som området 62. armé kontrollerte skrumpet inn, kom tyske kanoner og maskingeværer nærmere krysningspunktene og trafikken over elven ble mer utsatt. All overfart måtte skje i mørket, og selv da var tapene av personell og materiell store.
I perioden som Volga holdt på å fryse til, ble trafikken med båter hindret av isflak, og forsyninger for de sovjetiske styrkene ble sterkt begrenset. Elven Volga begynte å fryse 9. november, og var helt igjenfrosset 16. desember. De neste syv ukene krysset titusenvis av sovjetiske lastebiler og andre kjøretøyer den islagte elven, med forsyninger til Den røde armés styrker i byen.
Ved forberedelsene til, og utføringen av Den røde armés omringing av 6. armé, ble det på sovjetisk side utført en gigantisk innsats for å få frem styrker og utstyr. Rundt 1300 jernbanevogner ble brukt for transport til de tre ulike frontene som skulle delta, Sørvestfronten, Donfronten og Stalingradfonten (en front i Den røde armé besto av flere armeer, og tilsvarte en vestlig armégruppe).
En viktig faktor for Den røde armés seier ved Stalingrad var tilgang på nok stridsvogner. Mens Tyskland i 1942 produserte om lag 500 stridsvogner i måneden, produserte Sovjetunionen over 2,200 stridsvogner i måneden. En annen faktor som begynte å gjøre seg gjeldende i 1942 var alliert hjelp, da særlig fra USA. Britiske og amerikanske stridsvogner fungerte dårlig, men store mengder amerikanske kjøretøy var til stor nytte, både for å forflytte soldater og utstyr. Sovjetunionen fikk også store mengder mat fra USA under Låne- og leieloven, særlig millioner av tonn med hvetemel og hermetisk kjøtt.
Selv før de tyske styrkene ble omringet var logistikken utfordrende, og den ble drastisk forverret etterpå. I desember 1942 og januar 1943 fikk de tyske soldatene svært små rasjoner med mat, en fange rapporterte 200 gram brød hver dag, 40 gram hermetisk kjøtt og noe kald suppe. En annen fange informerte om 100 gram brød og hermetisk kjøtt hver dag og noe suppe. Den tyske luftbroen til de innesperrede klarte bare å levere rundt 120 tonn om dagen, langt under de mellom 300 til 700 tonn forsyninger styrken trengte. Mye av det som ble levert var drivstoff. Den første uken kom for eksempel kun 14 tonn mat, til en styrke på 275 tusen mann (rundt 50 gram per mann i uken). I løpet av perioden med luftbro tapte Luftwaffe 488 fly, brukt for transport til Stalingrad. Det var over 1/3-del av Tysklands beholdning av fly for transport.
Propaganda, mot soldater og sivile
Begge sider i slaget om Stalingrad brukte propaganda, både overfor egne styrker, befolkningen og fienden. Russiske aviser skildret frontsoldater som kastet seg mot fienden med krigsropet Sa Stalina! («For Stalin!») selv om soldatene ikke kjente seg igjen i dette. Den røde armé slapp ut flyveblader på tysk, og sendte tilbake tyske krigsfanger for å fortelle hvor bra de hadde blitt behandlet av Den røde armé. Etter at 6. armé ble omringet, fikk den røde hær tyske kommunister til å lære opp «ropere» til å krype frem foran tyske linjer og rope slagord og nyheter i megafon. «Stalingrad, en massegrav for Hitlers hær!» De fleste «roperne» ble drept. En tikkelyd ble spilt («Hvert syvende sekund faller en tysker på østfronten!»), og opptrekksgrammofoner spilte propagandaplater fra høyttalere på sleder, dyttet mot tyske linjer med en ledning festet til.
Goebbels beordret oppsetting av veiskilt i tyske byer med avstanden til Stalingrad. Først 16. januar 1943 ble det innrømmet at 6. armé var omringet, og «under feltmarskalk Paulus' eksemplariske ledelse tilintetgjort». Påstanden var at 6. armé falt til siste mann («De døde, slik at Tyskland skal få leve»). Ingenting ble sagt om de 91.000 tyske krigsfangene omtalt av utenlandske radiosendere. Etter kapitulasjonen i februar 1943 ble tilfangetatte tyske toppoffiserer brukt i propagandaformål. Noen av dem, inkludert Paulus, undertegnet uttalelser mot Hitler som ble spredt med flyveblad til de tyske styrkene, etter hvert også sluppet over Tyskland fra fly.
Fotnoter
<references group='note'/>
Tigerbarbe
Tigerbarbe (Puntius tetrazona) er en art i gruppen Puntius i karpefamilien. Det er en ferskvannsfisk som blir opptil 7 cm lang. I fangenskap blir den gjerne noe mindre. De er sølv- til brungule på farge, med fire loddrette svarte striper. Finnene og snuten er rød.
De foretrekker en pH på mellom 6,0 og 8,0, en hardhet på 5–19 dGH, og en temperatur mellom 20 og 26 °C. Tigerbarbe er funnet i sumpsjøer som har store variasjoner i vannivå, noe som antyder at fisken tåler endringer i vannverdier godt. Den blir ca. 6 år gammel.
Akvaristikk
I akvarium bør den holdes i grupper på fem eller flere individer, da den er en stimfisk. De er ofte aggressive hvis de er færre, og er kjente finnenappere. Hvis man holder to stykker i et akvarium, vil den ene før eller siden jage den andre. De holder en hakkeorden i stimen som kan bli utvidet til andre fisk, noe som har gitt dem et rykte for å nappe i finnene til andre fisk, spesielt syke eller skadede.
De anbefales derfor ikke i akvarier med mer saktesvømmende fisker som siamesisk kampfisk, guramier, skalarer og andre med lange finner eller slør. De fungerer derimot bra med mange hurtigsvømmende fisk som Danio, platy og de fleste maller. Når de holdes i store nok grupper, bruker de mesteparten av tiden på å jage hverandre, og lar andre arter være i fred.
De holder seg stort sett i de midtre vannlag. Hvis de holdes sammen med praktbotia kan de bli forvirret av botiaens lignende utseende og forsøke å stime med den.
Det finnes flere oppdrettsvarianter av arten.
Dagfinn Øksenholt
Dagfinn Øksenholt (født 29. mars 1954 i Siljan i Telemark) er en norsk ingeniør og tidligere politiker (Ap).
Etter å ha gått Telemark tekniske skole, var han oppmålingsingeniør og konsulent i ulike boligbyggefirmaer, så daglig leder i Elung Eiendom 1988–1989, markedskonsulent i Norsk Informasjonsteknologi 1989–1992, IT-konsulent i Telemark fylkeskommune 1992–1997 og 2007–2008 samt prosjektleder, rådgiver og utviklingssjef i International Software Technology 1997–2007 og 2008–2014. Fra 2014 - 2018 var han daglig leder i EQ Timing i Oslo.
Madame du Barry
Jeanne du Barry (født 19. oktober 1743 i Vaucouleurs i Lorraine i Frankrike, død 8. desember 1793 i Paris) var en kurtisane som klarte å klatre oppover i det klassedelte samfunnet i Frankrike på 1700-tallet og var Ludvig XVs elskerinne til han døde.
Bakgrunn
Jeanne du Barry var utenomekteskapelig datter til Anne Bécu (død 1788), som var syerske i småbyen Vacouleurs i Lorraine. Familien Bécu var bønder, men Jeannes morfar Fabien hadde giftet seg med en formuende enke etter en greve Mondidier de Cantigny. Han hadde imidlertid gjort slutt på enkens formue, flyttet tilbake til Vacouleurs og blitt kokk. Jeannes mor Anne, likesom hennes seks søsken, var Fabiens barn i hans andre ekteskap med en kammerjomfru, og hans barn hadde med unntak av Anne blitt ansatt som tjenestefolk i forskjellige adelige hushold.
Til Paris
I ung alder kom Jeanne du Barry til Paris, og gikk i klosterskole. Da hun forlot klosteret i femtenårsalderen livnærte hun seg blant annet av gatesalg og som frisørassistent. Etter at hun var blitt kjent med adelsmannen Jean-Baptiste Dubarry, ble hun ved hjelp av Ludvig XVs kammertjener Lebel presentert for kongen.
Hos kongen
Kongen ble betatt av hennes overordentlige skjønnhet, kvikkhet og sanselighet. For at hun kunne få en passende rang, ble hun i 1768 ekteviet til Jean du Barrys bror, grev Guillaume Dubarry, og ble snart etter presentert ved hoffet. Aldri var en kongelig maitresse kommet så langt nedenfra. Hun bidro til å styrte den upopulære minister Étienne François de Choiseul og støttet hans mindre populære etterfølgere.
I 1772 anmodet Ludvig XV de parisiske juvelerer Boehmer & Bassenge om å skape et halskjede til du Barry til en anslått pris på to millioner livre. Halskjedet, som verken ble produsert eller betalt, ettersom Ludvig XV døde, kom til å utløse en skandale – «affæren om diamanthalsbåndet» – med Jeanne de Valois-Saint-Rémy, hvor dronning Marie Antoinette ble urettmessig anklaget for å bestikke kardinal de Rohan, erkebiskop i Strasbourg i Alsace til å kjøpe det til henne. Beskyldningene var fremtredende i begynnelsen av ​​den franske revolusjon.
Etter sin elskers død ble hun en tid satt i et kloster, men fikk snart på forbønn av Marie Antoinette tillatelse til å bo på hennes slott Louveciennes ved Marly. Hun var imidlertid ikke på godfot med Marie Antoinette. Sistnevnte nedverdiget seg ikke til å snakke med du Barry. Antoinette syntes det var skammelig å ha en prostituert ved hoffet.
Dagfinn Øksenholt
Daglig leder i GTR-konsulent D. Øksenholt (tidtakerfirma). Han har vært tidtakeransvarlig en rekke idrettsarrangement, bla Norgesmesterskap, Norges Cup, World Cup og Verdensmesterskap.
Videre har han hatt vært ledere for en rekke store idrettsarrangement innen orientering og ski.
Robert Smith (musiker)
Robert James Smith (født 21. april 1959 i Blackpool, England) er en gitarist, vokalist og låtskriver. Han har vært hovedvokalist i det britiske rockebandet The Cure siden det ble grunnlagt i 1976.
Mikael Åkerfeldt
Lars Mikael Åkerfeldt (født 17. april 1974 i Stockholm, Sverige) er en svensk musiker, best kjent som vokalist, gitarist og låtskriver i det svenske prog death metal-bandet Opeth. Han var også tidligere vokalist i det svenske death metal bandet Bloodbath, samt en av bakmennene til gruppen Storm Corrosion (sammen med Steven Wilson). Åkerfeldt er kjent for å skrive sanger i progressiv rock-stil, og hyppig bruk av både klar vokal og growling.
Hans Storhaug
Hans Storhaug (født 23. mai 1915 på Rena, død 8. juni 1995) var en norsk motstandsmann under andre verdenskrig. Han var utdannet i Storbritannia og deltok i tungtvannsaksjonen.
Mikael Åkerfeldt
Hans stemme passer utmerket til Opeths dynamiske musikk, med sin varme og fyldige stemme, til grufulle brøl. Åkerfeldt har jobbet med andre anerkjente band som The Devin Townsend Project, Katatonia, Ayreon, Soilwork, Dream Theater og Porcupine Tree.
Hans Storhaug
Andre verdenskrig
Storhaug forlot Norge ombord på MK «Hugin» den 14. august 1941 og ankom Lerwick på Shetland den 17. august. Han var med i Kompani Linge og gikk under tilnavnet «Kyllingen». Mest kjent er nok Storhaug som deltaker i tungtvannssabotasjen, av mange regnet som den viktigste og mest vellykkede sabotasjeaksjonen i Norge under andre verdenskrig. Storhaug var en av seks mann i den gruppen som deltok i «Operasjon Gunnerside» under Vemork-aksjonen.
Mikael Åkerfeldt
Utstyr
Åkerfeldt er kjent for å bruke PRS-gitarer og Laney-forsterkere.
Hans Storhaug
Andre verdenskrig
Tilnavnet «Kyllingen» fikk Storhaug i Skottland, etter det søsteren har fortalt på grunn av et signalement gitt av en oppsynsmann på leting etter tjuvjegere.
Storhaug er begravet ved Åmot kirke i Åmot i Hedmark.
Utmerkelser
For sin innsats under krigen ble Storhaug to ganger tildelt St. Olavsmedaljen med ekegren. Han mottok også Deltagermedaljen med rosett og Haakon VIIs 70-årsmedalje. Videre ble han tildelt britiske Military Medal og den amerikanske Frihetsmedaljen med bronsepalme. Storhaug var ridder av den franske Æreslegionen og ble dekorert med Croix de guerre med palme og stjerne.
Ephraim Jæger
Ephraim Hansen Jæger (født 1737 i Danmark, død 1. mai 1799 i Norge) var en danskfødt teolog, som utførte hele sin prestetjeneste i Norge.
Utdannelse
Ephraim eller Efraim Jæger ble i 1757 dimittert fra Herlufsholms lærde Skole til studier ved Københavns Universitet. Ryktet, som vil ha det til at han var svarteboksprest fra Wittenberg, tar således feil, men poenget i sagnet var at det nettopp ved dette universitetet ble plukket ut de sju dyktigste studentene i hvert kull, som fikk tilbud om å bli elever ved nedgangsskolen for å lære svartekunster av djevelen selv.
Tiden som prest
Av utseende skal Jæger ha vært en kortvokst og sortmusket menn, men det var de kvasse øynene hans som gjorde dypest inntrykk på folk. På sine eldre dager ble han svært krumrygget og led sterkt under tuberkulose.
Tromøysund
Tromøysund er et sund som skiller øya Tromøy i Arendal kommune fra fastlandet innenfor. Tromøysund går i retning østsydøst – vest. Sundet er om lag 12 km lang, og bredden varierer fra 200 m til om lag 500 m.
Skipstrafikk
Tromøysund er innseilingsled til Arendal havn fra øst, og ganske store skip kan gå gjennom sundet. Fartøyer på vei vestover kan, om de ønsker smult farvann, holde innaskjærs ved å seile vestover Tromøysund og fortsette sørover gjennom Galtesund. Arendal regionhavn ligger i Tromøsund, på tettstedet Eydehavn, sammen med Saint-Gobain CM (gamle Arendal Smelteverk) og Nymo mekaniske verksted.
Fjorder
Det er flere små fjordarmer fra Tromøysund og inn i fastlandet. Mørfjærkilen og Neskilen har begge forbindelse til vassdrag. Ved Eydehavn lå i eldre tid lastehavna Neskilen. Her var det utskiping av trelast og malm fra jerngruvene like ved.
Annet
Buøya er en øy i Tromøysund, med bruforbindelse til Eydehavn. Øya er i dag friområde. Den gamle uthavna Narestø med verneverdig bebyggelse ligger like innenfor Tromøysunds østre utløp. På Tromøya ligger tettstedet Kongshavn. Tromøybrua forbinder Tromøy med fastlandet, og krysser Tromøysund.
DS «Tromøsund» var også et kjent kystruteskip som krigsforliste i Nordsjøen etter å ha blitt kapret av norske kommandosoldater under andre verdenskrig. Skipet tilhørte Arendals Dampskibsselskab.
Komsakulturen
Komsakulturen er en tidligere betegnelse på noe som ble antatt å være en særskilt nordnorsk eldre steinalderkultur. Begrepet ble innført av arkeologen Anders Nummedal (1867–1944) etter de første boplassfunnene han gjorde ved Komsafjellet i Alta i 1925. Senere forskning har påvist en sterk diversitet i dette området, og begrepet gikk ut av bruk på 1980-tallet.
Utforskning og kjennetegn
Benevnelsen Komsakulturen ble første gang benyttet av arkeologen Anders Nummedal i et foredrag han holdt i 1926. Han benyttet den ikke ved senere anledninger, men brukte andre navn som Finnmarkskulturen, Finnmarksfunnene, Le Finnmarkien, etc.
I årene senere ble det funnet flere boplasser i Finnmark, de ble publisert i verket Le Finmarkien, skrevet av Nummedal og Johs. Bøe i 1936. Her tolker de funnene slik at komsakulturen har et østlig opphav, og at det dreier seg om en særskilt innvandring like etter istiden, og som har kommet inn til Nord-Norge over nåværende Finland og Russland. Dette begrunnet de bl.a. med at det ikke var funnet noen tilsvarende steinalderboplasser mellom de nordre delene av Troms og søndre Helgeland. De mente også å se en brå slutt på komsakulturen, og forsøkte å forklare det med at disse menneskene fikk vansker med å tilpasse seg et varmere klima.