cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georg Philipp Telemann
Innflytelse
Enkelte samtidige musikere - deriblant Telemanns elever Christoph Graupner, Johann Georg Pisendel og Johann David Heinichen – plukket opp elementer fra Telemanns verk, og andre komponister, som Gottfried Heinrich Stölzel, etterlignet snart stilen hans. Telemanns polske påvirkning inspirerte Carl Heinrich Graun til etteraping og Johann Friedrich Agricola lærte i sine unge år av Telemanns komposisjoner. Johann Friedrich Fasch, Johann Joachim Quantz og Johann Bernhard Bach nevnte uttrykkelig Telemann som forbilde for noen av verkene deres. Carl Philipp Emanuel Bach skrev inn bemerkninger i noen av Telemanns manuskripter som viser at han studerte og oppførte en god del av Telemanns musikk. Det nære vennskapet mellom Telemann og Händel uttrykte seg ikke bare i at Telemann oppførte flere av Händels sceneverk i Hamburg, men også i at Händel i sine senere år ofte brukte Telemanns temaer i sine egne komposisjoner. Johann Sebastian Bach kopierte flere av Telemanns kantater til studieformål for seg og sønnen Wilhelm Friedemann. Leopold Mozart laget en notebok med 11 av Telemanns menuetter og en klaverfantasi til Wolfgang Amadeus. Både Carl Philipp Emanuel Bach og Wolfgang Amadeus Mozarts klaverstil kan til en viss grad minne om Telemanns måte å skrive på.
Telemann grunnla et dynamisk konsertliv i Hamburg, slik at det ble mulig å holde regelmessige offentlige oppføringer også utenfor aristokratiske og kirkelige rammebetingelser, og øvet på den måten stor innflytelse på den hamburgske befolkningens holdning til musikk ut over påvirkningen hans komposisjoner fikk.
Verk
Med over 3600 registrerte verk er Telemann en av de mest produktive komponister i musikkhistorien. Det store omfanget skyldes dels en uanstrengt måte å arbeide på, og dels at han skapte musikk gjennom 75 år. Friedrich Wilhelm Marpurg beskrev fra sin tid som kapellmester ved hoffet i Eisenach hvordan Telemann under tidspress fullførte en kantate på en drøy time ved å skrive partituret samtidig med at hoffpoeten forfattet teksten, slik at de ble ferdige omtrent samtidig.
Telemanns skrev på alle musikkformer som var i vanlig bruk på hans tid. Mye er forsvunnet, særlig er det lite som er bevart fra hans tidlige fase. Størstedelen av de bevarte stykkene stammer fra Frankfurt- og Hamburg-periodene. Verkene hans er opplistet i Telemann-Werke-Verzeichnis (TWV) og Telemann-Vokalwerke-Verzeichnis (TVWV). Instrumentalmusikken er nesten fullstendig gjenutgitt i moderne utgave og arbeidet med TVWV er avsluttet. En 49 binds utgave med verk i utvalg er utgitt eller i arbeid, 40 var allerede utgitt i februar 2007. Kantatene er fortsatt for lite tilgjengelig til at det er mulig å få et overblikk.
Telemann var en fleksibel komponist som tilpasset seg tidens vekslende moteretninger og skrev musikk i ulike nasjoners stilarter. Midtveis i karrieren begynte han å skrive i «den følsomme stilen» (empfindsamer Stil) som i musikkhistorien heller tilordnes rokokkomusikken enn barokkmusikken, og som fungerte som en bro over til wienerklassisismen. Ofte forenet han denne «galante» stilen med kontrapunktiske elementer.
Sanglige melodier var sentralt for Telemann, og han betonte selv flere ganger melodiens grunnleggende betydning. Også Mattheson karakteriserte Telemann som en komponist av vakre melodier.
I motsetning til mange av sine kolleger var ikke Telemann virtuos på noe instrument, men behersket mange brukbart. Det ga ham et godt innblikk i hvordan de ulike klangfargene virket og forklarer hans behandling av instrumentering som et vesentlig komposisjonselement. Telemanns favorittinstrumenter var tverrfløyte, obo, og særlig oboe d’amore. Celloen brukte han vanligvis i en generalbassfunksjon, i likhet med de fleste av sine samtidige. Ved noen tilfeller brukte han skordatur, for eksempel i en arie i Lukas-Passion fra 1744. Telemann viste ingen interesse for å komponere svært vanskelig eller hurtig instrumentalmusikk, og skrev heller læreverk med lav vanskelighetsgrad.
I kontrast til den utbredte bruken av affektlæren i barokken, og spesielt i den «følsomme stilen», arbeidet Telemann ganske mye med omhyggelig utarbeidede tonemalerier. I vokalverkene brukte han å understreke tekster med malende melodifraser, koloratur og ordgjentakelser. Både i verdslige som i kirkelige vokalverk la Telemann stor vekt på deklamasjon og musikalsk fortolking av ordene, spesielt i resitativene.
Opplysningstidens litterære strømninger påvirket Telemanns intellektuelle orientering, og diktningen fikk en særlig betydning i hans musikalske skaperverk. Dels skrev han tekstene selv, dels stammet de fra tidens mest kjente tyske tekstforfattere, som Brockes, Hagedorn, König, Klopstock, Neumeister og andre. Telemann forela tekstforfatterne forslag til egnede tekster og hvordan han ville ha teksten disponert, og han kunne gjøre endringer i librettoene i henhold til sine egne ideer.
Instrumentalverk
Av Telemanns instrumentalmusikk hører ca. 1 000 suiter (126 er bevart), symfonier, konserter, fiolinsoli, sonater, duetter, triosonater, kvartetter, klaviatur- og orgelmusikk.
Instrumentalverkene oppviser ofte sterk innflytelse fra ulike nasjoners musikk; iblant kalles stilen for blandet smak. Enkelte stykker skrev han fullstendig i italiensk eller fransk stil. Den franske, som øvet en spesielt stor innflytelse på Telemann, gav seg utslag i livlig fugerte satser, dansesuiter og franske overtyrer. Også tonemaleriene er delvis av fransk opprinnelse.
Som den første tyske komponist integrerte Telemann i stort omfang elementer fra polsk folkemusikk ved at såvel orkester- som kammermusikken ble preget av slaviske melodier, synkoperte rytmer og hyppige tempovekslinger. Tidvis tok Telemann også i bruk folkloristiske elementer fra andre tradisjoner, for eksempel Spania.
Telemann bidro til å frigjøre en del instrumenter, han skrev for eksempel den første betydelige solokonserten for bratsj og var den første som brukte instrumentet i kammermusikalsk sammenheng. Uvanlig for tiden er komposisjonen Concert à neuf parties med to kontrabasser. Ellers komponerte han den første strykekvartett før begrepet var kjent. Telemann utviklet også samtidig med og uavhengig av Johann Sebastian Bach, en sonatetype hvor cembaloen ikke lengre var continuo, men opptrådte som soloinstrument. Telemanns Nouveaux Quatuors er et tidlig eksempel på at celloen konserterer på like fot med de andre instrumentene.
I dag hører Telemanns mest populære instrumentalverk til de han publiserte i Der Getreue Music-Meister og i Essercizii Musici (1739/40) såvel som Hamburger Ebb' und Flut (1723), Alster-Ouvertüre, Tafelmusik (1733) og Nouveaux Quatuors («Pariser Quartette», 1737). I Telemanns samtid var også musikksamlingene Singe- Spiel- und Generalbassübung (1733) og Melodische Frühstunden (1735) godt kjent. I 1730 publiserte han Fast allgemeines Evangelisch-musikalisches Liederbuch som var beregnet på organister og som inneholdt over 2000 salmemelodier i ulike varianter.
Kirkelige vokalverk
Telemanns 1 750 kirkekantater utgjør nesten halvparten av hans samlede verkliste. I tillegg skrev han 16 messer, 23 Psalmen (komposisjoner med tekster fra Salmenes bok), over 40 pasjoner, 6 oratorier såvel som motetter og andre sakrale verk.
Telemanns oratorier preges av dramatikk og detaljerte tonemalerier. Virkemidlene er en rekke ulike uttrykksformer som gjentatte resitativ, hyppige innstrumentinnsatser for å understreke sjelstilstander og situasjoner, og korte konsertante fraser. Korene settes inn kraftfullt og selvbevisst, og tidvist unisont. Harmonikken er stort sett enklere, men også mer beskrivende og tilpasset den aktuelle situasjonen enn i den eldre barokkstilen.
På hans egen tid var de mest populære kirkemusikalske verk – målt etter dokumenterbare oppføringer og bevarte kildeskrift – Brockes-Passion (1716), Selige Erwägen (1722), Tod Jesu (1755), Donner-Ode (1756), Das befreite Israel (1759), Der Tag des Gerichts (1762) og Der Messias (1759). For å møte kravene fra de svært mange små kirkene, og for undervisningsformål til husbruk, publiserte Telemann også kantatesamlinger med kammermusikalsk besetning, som for eksempel Der harmonische Gottesdienst (1725/26 med fortsettelse i 1731/32).
Telemann skrev også store mengder sørgemusikk for mange av tidens notabiliteter, som for eksempel for kongene August den sterke (Unsterblicher Nachruhm Friederich Augusts (1733)), Georg II av Storbritannia (1760) og de tre tysk-romerske keiserne Karl VI (1740, tapt), Karl VII (1745) og Franz I (1765, tapt). Dessuten skrev han ni for ulike borgermestre av Hamburg (deriblant Schwanengesang for Garlieb Sillem, 1733), to for pastor-ekteparet Elers, såvel som den kjente kantaten Du aber, Daniel, gehe hin (udatert) og syv til som bare kjennes fragmentarisk eller fra tekstbøker.
Verdslige vokalverk
Verdslige vokalverk kan deles inn i operaer, storslagen festmusikk for offisielle anledninger, kantater etter private bestillinger og kantater med musikk til dramatiske, lyriske eller humoristiske tekster.
De rundt 50 operaene er nå delvis gjenoppdaget. I Telemanns samtid var de mest populære Der geduldige Socrates (1721), Sieg der Schönheit oder Gensericus (1722), Der neumodische Liebhaber Damon (1724), Pimpinone oder Die ungleiche Heirat (1725) og Emma und Eginhard (1728).
Telemanns siste verdslige komposisjoner er høydramatiske og med en uvanlig harmonikk. Kantatene Ino (1765) og Der May – Eine musicalische Idylle (ca. 1761), men også det sene kirkemusikalske verk Der Tod Jesu, bygger opp til en følelsesintensitet som minner om musikken til Christoph Willibald Gluck. Andre verdslige kantater med et visst posthumt ry er Trauer-Music eines kunsterfahrenen Canarienvogels og Der Schulmeister.
I sine siste lieder knytter Telemann an til Adam Kriegers tradisjon og utviklet formen videre tekstlig og melodisk. Melodiene er enkle og ofte oppdelt i uregelmessige perioder. Telemanns lieder representerer det viktigste bindeleddet mellom 1600-tallets lieder og den berlinske liederskole.
Musikkteoretiske verk
Sent i sin skaperperiode planla Telemann flere musikkteoretiske avhandlinger, blant annet en om resitativet (1733) og en Theoretisch-practischen Tractat vom Componiren (1735). Ingen av disse skriftene er bevart, og det er mulig de aldri ble skrevet.
I 1739 publiserte Telemann skriftet Beschreibung der Augenorgel. «Øyeorgelet» var et instrument designet av matematikeren og jesuittpateren Louis-Bertrand Castel som Telemann fikk se på sin reise til Paris.
Telemann formulerte rammebetingelser for et stemmesystem der oktaven deles opp i 55 like store mikrointervaller. Han var ikke interessert i å løse de relativt kompliserte matematiske beregningene som systemet krevde, men i 1745 beregnet Georg Andreas Sorge ved hjelp av matematikeren Johann Christoph Breitfeld Telemanns mikrointervall. Det er bevart intervalltabeller for systemet som Telemann arbeidet på en måneds tid før sin død, åpenbart basert på arbeider av Johann Adolf Scheibe. Dette arbeidet er teoretisk av natur og ble lite påaktet.
Feel the Passion
«Feel the Passion» er en sang som ble framført av Aurela Gaçe for Albania i Eurovision Song Contest 2011. Kvalifiserte seg ikke til finalen med en 14.-plass.
Eksterne lenker
}
Krokek
Krokek er et tettsted i Norrköping kommune i Östergötlands län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 4 285 innbyggere.
Holger Vivike
Vivike var medlem av Danmarks Kommunistiske Parti og ble i 1935 ansatt som partifunksjonær. Under den tyske okkupasjonen var han aktiv i modstandsbevegelsen og ledet den illegale partiorganisasjonen i Jylland og på Fyn.
Georg Philipp Telemann
Mottakelseshistorikk
I hele den europeiske kunstmusikken er det knapt noen komponist som har opplevd større svingninger av musikkverdenens vurdering enn Telemann. Mens han i sin levetid kunne glede seg over en stor internasjonal anseelse, forsvant denne bare få år etter hans død. Anerkjennelsen nådde et lavmål under romantikken, da kritikken mot verkene hans gikk over til en ren nedrakking av hans person. Musikkvitere på 1900-tallet startet en nølende rehabilitering av Telemann, etter hvert støttet av verkanalyser. Til slutt har dette ført til en gjenoppdagelse av Telemann, riktignok ledsaget av sporadisk kritikk.
Holger Vivike
Vivike var i en lang periode agent for KGB, etter at han hadde fulgt Aksel Larsen fra DKP til SF. Han avla bl.a. regelmessige rapporter til KGB angående møtene i SF-toppen, og leverte annen etterspurt informasjon.
Krokek
Bynavnet stammer fra den krokete eika som tidligere var grensemerke mellom Östergötland og Södermanland. Bebyggelsen på stedet består hovedsakelig av villaer og rekkehus, men også en del leiligheter. Besøkende til Kolmårdens djurpark passerer gjennom Krokek.
Georg Philipp Telemann
Ry i Telemanns levetid
Ved siden av de prestisjetunge postene og tilbudene fra hoff- og byborgerkretser, viser også kilder fra kunstneriske og populære kretser at Telemann opplevde en høy og stadig voksende anseelse. Mens han allerede i Frankfurt var kjent langt over bygrensene nådde ryet hans et høydepunkt i Hamburg. Det faktum at han tok i bruk populære musikalske nyskapninger, en sunn forretningssans og en uforferdet måte å omgås personer fra de høyeste sosiale sirkler, har nok vært medvirkende årsaker til hans enestående karriere.
Krokek
Kommunikasjoner
Krokek har en nybygget (ferdig 2005) stasjon på Södra stambanan. Stasjonen kalles «Kolmården» av SJ. Det er også godt utbygd busstrafikk mellom Krokek og Norrköping. Europavei 4 passerer like vest for tettstedet.
Georg Philipp Telemann
Ry i Telemanns levetid
At Telemann var en europeisk berømthet viser seg eksempelvis av bestillingslistene til Tafelmusik og Nouveaux Quatuors, der man finner navn fra Frankrike, Italia, Danmark, Sveits, Nederland, Latvia, Spania og Norge, såvel som Händel fra England. Invitasjoner og komposisjonsoppdrag fra Danmark, Spania, Baltikum og Frankrike viser også hans internasjonale ry, likeså et tilbud fra St. Petersburg om å bygge opp et hoffkapell hos den russiske tsar. Telemanns mest populære verk ble i stort omfang skrevet av, og kom også i piratutgaver.
Ved siden av Telemanns uttrykkskraft og melodiske innfallsrikdom, verdsatte samtiden det internasjonale preget i musikken hans. Johann Adolf Scheibe la vekt på at Johann Sebastian Bachs verk ikke «i noe tilfelle viste slikt ettertrykk, overbevisning og fornuftig ettertenksomhet [...som musikken til Telemann og Graun...] Telemanns fornuftige lidenskap har gjort disse utenlandske komposisjonene kjent og verdsatt i Tyskland, […] og gjennom ham har vi fått oppleve den franske musikkens skjønnhet og ynde […]». Også Mizler, Agricola og Quantz verdsatte det internasjonale tilsnittet i Telemanns musikk.
Under tiden i Hamburg, etter at Händel hadde reist til England, var Telemann den mest kjente komponisten i den tyskspråklige verden. Kirkemusikken hans ble satt spesielt stor pris på, og ble oppført i små og store kirker over hele Tyskland, og til dels i utlandet. Musikkritikeren Jakob Adlung skrev i 1758 at det knapt fantes en tysk kirke som Telemanns kantater ikke hadde blitt oppført i. Under en sammenligning med Bach kalte Friedrich Wilhelm Zachariä Telemann for «Den hellige tonekunsts far». Selv om Telemanns teatralske kirkemusikalske stil opprinnelig møtte motbør, vant den med tida allmenn aksept.
Mattheson hørte til de som mislikte Telemanns musikalske naturskildringer. I motsetning til kritikken mot tonemalerier som satte inn etter Telemanns død, dreide Matthesons innvendinger først og fremst om at han ville beskytte musikk som en menneskelig uttrykksform mot beskrivelsen av den «umusikalske» natur. Den uvanlige harmonikken fikk en blandet mottakelse, men ble stort sett akseptert når den ble brukt som uttrykksfremmende middel. Komikken og mangelen på «skamfølelse» (Mattheson) i Telemanns operaer ble til dels kritisert, likeså den den gang så vanlige blandingen av tysk og italiensk tekst.
Endring i musikksyn
Den overveiende positive vurderingen av Telemanns musikk i hans egen levetid endret seg fort, og få år etter hans død begynte det å komme mange kritiske synspunkter. Årsaken til stemningsskiftet lå i overgangen fra barokken til Sturm und Drangens tid, og moteendringene som fulgte med den begynnende Wienerklassisismen. Musikkens oppgave var ikke lenger å skildre, men heller å uttrykke subjektive følelser. Musikken skulle ikke lenger ha noen konkret foranledning, og den såkalte leilighetsmusikken ble fortrengt av komposisjoner som ble skrevet for sin egen skyld.
Representativ for den forandrede oppfatningen om komposisjon og diktning er følgende utsagn av Gotthold Ephraim Lessing: «Telemann overdrev ikke sjelden sine imitasjoner til det vulgære ved å skildre ting musikken slett ikke burde skildre».
I 1770 ytret litteraturprofessoren Christoph Daniel Ebeling for første gang den svært hyppig gjentatte påstanden at Telemanns enorme produktivitet hadde ført til at kvaliteten på musikken var dårlig. Ebeling angrep Telemanns «skadelig fruktbarhet» med begrunnelsen «sjelden får man fra polygrafer mange mesterverk».
Kritikerne var i lengre tid mildere mot Telemanns verdslige og instrumentale verk, men snart omfattet kritikken hele skaperverket hans.
Komponisten og musikkritikeren Johann Friedrich Reichardt oppfattet Telemanns tonemalerier som en konsekvens av hans elskverdighet: ''«Men om han [Telemann] av franskmennene lærte å føye seg for mye etter smaken til den nasjonen eller det folket man levde hos, så vet jeg også mye nedsettende å si om denne reisen. Han føyde seg virkelig ofte etter folk med den mest avskyelige smak, slik at man innimellom hans utmerkede verk også finner mange middelmådige arbeider, og i disse de monstrøse og latterlige skildreriene»''.
Bare noen isolerte tilfeller med positiv omtale av Telemanns verk fant sted etter at musikksmaken hadde endret seg. Den engelske musikkhistorikeren John Hawkins betegnet Telemann som «den største kirkemusikeren i Tyskland». Også Christian Friedrich Daniel Schubart lovpriste Telemann.
Ernst Ludwig Gerber hadde lite godt å si om Telemann i sitt kjente musikkleksikon fra 1792. Også han protesterte mot «polygrafens» alt for tekstbundne deklamasjon. Gerber ble senere hyppig sitert på sin påstand om at komponistens beste skaperperiode lå i tiden mellom 1730 og 1750.
Etter Telemanns død falt partiturene i sønnesønnens hender, og han oppførte mange av bestefarens verk etter at han hadde fått en post i Riga. For å «redde» musikken bearbeidet han den ofte, dels til det ugjenkjennelige. I tillegg hadde Telemanns musikk nå nærmest kun historisk interesse, musikken ble bare nå og da oppført i Hamburgs kirker og i enkelte konsertsaler. I Paris skjedde den siste oppføringen i 1775, og fra rundt 1830 fantes det knapt noen som hadde lyttet til Telemanns musikk.
Likevel fantes det eksempler på personligheter som viste interesse for Telemanns verk. Forfatteren Carl Weisflog nevner i Phantasiestücke und Historien at han var blitt imponert under en enkeltstående oppføring av Donner-Ode i 1827.
Systematisk skittkasting
Et typisk trekk ved de musikkhistoriske ytringene om Telemann på 1800-tallet er at de ikke var basert på verkstudier, samt at man gjerne bare forsterket ordbruken for kritiske punkter som var framsatt tidligere. Framfor alt ble Telemanns kirkemusikalske verk anklaget for å mangle alvor – og alvor var åpenbart noe man forventet av en tysk komponist. Carl von Winterfeld betraktet tekstene som lå til grunn for verkene som grunne, patetiske og slitsomt likeartede. Videre betegnet han Telemanns verk som «lette og hastig nedkastet», og uttrykket i de kirkelige vokalverkene som feilaktige og uverdige for kirken:
Fram til slutten av 1800-tallet skjerpet Telemanns kritikere tonen når de skulle beskrive Telemann og hans verk: Ifølge Ernst Otto Lindner skapte han «ikke kunst, men fabrikkvare». Kritikken ble også overført på Telemanns person: Lindner fordømte Telemanns selvbiografier og valget av det anagrammatiske pseudonymet Signor Melante som forfengelig. Musikkritikeren Eduard Bernsdorf betegnet Telemanns melodier som «svært ofte stive og tørre». Også i dette tilfellet overtok flere andre musikkritikere formuleringen.
På 1800-tallet forherliget man det ensomme og bortglemte geni, og betraktet publikumsyndlinger med skepsis. I musikkverdenen innledet Carl Hermann Bitter, Philipp Spitta og andre en forskning som førte til den historiske gjenoppdagelsen av Johann Sebastian Bach. Dermed begynte en tid hvor mange andre komponister ble foraktet uten at man lot til å bry seg om at man bare kjente til en brøkdel av deres samlede verk, og heller ikke hadde gjennomført grundige verksanalyser. I Telemanns tilfelle baserte musikkviterne seg framfor alt på Ebelings og Gerbers utgaver. Enkelte Bach- og Händelforskere intensiverte sin kritikk mot Telemanns komposisjonsprinsipper for å tydeliggjøre den kvalitative forskjellen mellom disse komponistene.
Fra 1870-årene ble Telemann beskyldt for å være konvensjonell. Lindner skrev at Telemann tilhørte en skole som bevarte gamle musikkformer («altbewährte Schule») og aldri oppnådde egentlig selvstendighet. Hugo Riemann betegnet han som «urbildet på en offisiell tysk komponist» som hadde lite krav på gjenoppdagelse.
Ved utgangen av 1800-tallet nådde Telemanns anseelse i musikkhistoriske kretser et absolutt bunnpunkt.
Forsøk på rehabilitering
Blant de første musikkviterne som formulerte en fordomsfri vurdering av Telemanns verk var Max Seiffert som i 1899 analyserte noen av komposisjonene for klaviaturinstrumenter på et mer beskrivende enn verdibasert grunnlag. I 1902 karakteriserte Max Friedlaender Telemann slik: Ved hjelp av sangenes «vittige og pikante melodier» viser Telemann seg som en «original, elskverdig, interessant komponist som ofte frigjorde seg fra tidens smak». Dermed tok han det stikk motsatte synspunktet av den hyppig gjentatte kritikken om «sjablongaktighet» og «tørre» melodier. På den andre siden erkjente han også at Telemanns verk var av svært ujevn kvalitet. Arnold Scherins dom over Telemanns instrumentalkonserter var:
Max Schneider og andres publikasjoner la grunnlaget for gjenoppdagelsen av Telemann. Schneider var den første som gikk til angrep på den ubegrunnede kritikken av Telemann, og forsøkte å forstå ham i lys av sin egen tid. Han publiserte i 1907 Denkmälern Deutscher Tonkunst med oratoriet Der Tag des Gerichts og solokantaten Ino. I sine kommentarer til Telemanns selvbiografi viste han til den enestående endringen i forståelsen av Telemann som skjedde det foregående århundret. Schneider kritiserte spesielt fordommen om «overfladiske» verk og de skinnundersøkelsene som ironisk nok lå til grunn. Han krevde at man bevisst unngikk vittige og vage utsagn om en mester som hele den dannede verden for to århundrer siden regnet som verdens ypperste på sitt kunstområde, og som hadde krav på sin rette plass i musikkhistorien''.
Foreløpig var ikke det brede publikum oppmerksomme på disse ytringene.
Telemann i dag
Metodiske undersøkelser av Telemanns samlede verk startet først etter andre verdenskrig. I kjølvannet av de stadig flere arbeidene om komponisten, endret de musikkhistoriske vurderingene seg. I 1952 slo Hans Joachim Moser fast:
I 1953 utga Gesellschaft für Musikforschung første bind av utvalgte Telemann-verk. Prosjektet ble støttet av Musikgeschichtlichen Kommission e.V. fra 1955.
Siden 1962 er Magdeburger Telemann-Festtage blitt arrangert hvert annet år med tallrike arrangementer og konferanser som henvender seg til både musikkvenner, musikere og forskere. I tillegg tildeler byen årlig Georg-Philipp-Telemann-Preis der Landeshauptstadt Magdeburg. I mange byer, som Magdeburg, Frankfurt og Hamburg er det dannet foreninger som befatter seg med forskning og framførelsespraksis.
Den historiske oppføringspraksis fikk stor betydning for instrumenteringen av Telemanns verk. Moderne instrumenter gir ikke det klangbildet komponisten hadde i tankene, og den «romantiske» oppføringspraksisen, som til å begynne med var vanlig, forhindret at de musikkinteresserte gjenoppdaget Telemanns musikk i særlig grad. 1900-tallets Telemann-arbeid har med en viss suksess klart å motvirke det bildet av komponisten som festet seg på 1800-tallet.
Johannes XII
Johannes XII (født Ottaviano (Octavian) dei conti dei Tuscolo ca. 937, død 14. mai 964) var Den katolske kirkes pave fra 955 til sin død. Han var sønn av Alberik II av Spoleto, som styrte Roma fra 932 til 954. Ved farens død tok den 18 år gamle Ottaviano over som patrisier av Roma.
Faren hadde fremmet Ottaviano som kandidat til paveembetet, og da Agapetus II døde ble han valgt. Som andre pave i historien valgte han å endre navn, og valgte Johannes. Som verdslig hersker hadde han ikke sin fars styrke og vigør, og hans pontifikat huskes først og fremst for hans kontroversielle privatliv.
Romersk politikk var alltid preget av intriger, og for å beskytte seg selv mot disse og mot Berengar II av Italias makt sikret Johannes XII seg støtte fra Otto den store ved å krone ham som tysk-romersk keiser den 2. februar 962.
Allerede før Otto hadde forlatt Roma innså Johannes at keiseren makt kunne overskygge hans egen, og begynte å konspirere mot den nye keiseren. Intrigene ble oppdaget av Otto, som etter å ha slått og tatt til fange Berengar II vendte tilbake til Roma. Han innkalte et konsil som avsatte Johannes, som hadde gått i dekning i fjellene i Campania, og valgte Leo VIII som ny pave i 963.
Etter at Otto hadde reist kom Johannes tilbake med et betydelig antall venner og tjenere, og Leo måtte flykte. Det ble uenighet om hvem som var den rette paven, og Johannes XII levde et år etter at Leo ble utnevnt. Otto snudde for å støtte Leo, men før han rakk frem til Roma var Johannes død. Dødsårsaken er usikker, men ryktene fortalte at han hadde blitt myrdet av en sjalu ektemann som oppdaget ham i seng med kona. Et annet rykte fortalte at han fikk slag mens han var i seng med en gift kvinne. Det skal ha blitt sagt, med romernes røffe humor, at man skal ha vært overrasket over at han fikk dø i en seng ettersom alle hadde regnet med at han ville blitt myrdet.
Bartolomeo Aicardi Visconti
Bartolomeo Aicardi Visconti (født 1402 i Milano, død 28. april 1457 i Novara) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Novara i Italia.
Han ble kreert til kardinal (pseudokardinal) den 12. april 1440 av motpave Felix V.
Birgham-traktaten
Birgham-traktaten omfattet to avtaler beregnet på å sikre den skotske uavhengigheten etter at kong Alexander III av Skottland døde uten en direkte arving i 1286. Traktaten ble undertegnet av tre nasjoner; Skottland, Norge og England.
Hensikten med traktaten, og garantert av Edvard I av England, var å avgjøre en gang for alle de konkurrerende krav på tronen fra Huset Balliol og Huset Bruce. Avtalene ble skrevet i Salisbury i 1289 og Birgham i 1290.
Traktaten viste seg å bli virkningsløs og forgjeves da den unge dronningen i 1290 døde på Orknøyene på veg fra Norge til Skottland. I tillegg hadde de engelske forhandlerne inkluderte rikelig med reservasjoner for å gjøre de skotske klausulene om uavhengighet ubrukelige. Edvard I erklærte seg som overherre av Skottland og utfordret de med krav på den skotske tronen til anerkjenne ham som deres føydale overherre.
Otón de Moncada y de Luna
Otón de Moncada y de Luna (født 1390, død 20. februar 1473) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Tortosa i Spania.
Han ble kreert til kardinal (pseudokardinal) den 12. oktober 1440 av motpave Felix V.
Han la ned kardinalsverdigheten i 1448.
Kunståret 1495
Hendelser
Renessansen er i full sving på 1490-tallet, og Leonardo da Vinci maler i en realistisk, chiaroscurostil. Christopher Columbus' oppdagelser av den nye verden fanger den artistiske fantasien til både kunstnere og publikum.
Referanser
1495 in art
British Rail
British Railways, senere kjent som British Rail, var det statlige selskapet som drev jernbanetrafikk i Storbritannia frem til privatiseringen som foregikk mellom 1994 og 1997. Selskapet ble opprettet 1. januar 1948 ved å nasjonalisere «de fire store» jernbaneselskapene i landet:
I dag er transport av passasjerer og gods overtatt av private aktører under et anbudssystem som administreres av det britiske transportdepartementet. Selskaper som driver persontrafikk samarbeider til en viss grad under bransjenavnet National Rail. Infrastrukturen eies av Network Rail, som er et Company Limited by Guarantee. thumb|British Rail logo i 1986.
Birthe Marie Løveid
Birthe Marie Løveid (født 20. september 1949) er en norsk billedhugger bosatt i Fredrikstad. Hun har utdannelse i keramikk fra 1970-73 på Statens Håndverk- og Kunstindustriskole, Oslo og 1973-77 Statens kunstakademi, Oslo, skulptur. Deretter studerte hun skulptur på Kungliga Konsthögskolan, Stockholm, og i 1979 studerte hun på grafikklinjen ved Statens Kunstakademi, Oslo.
I mange år underviste hun på Kunstakademiet i Bergen, hvor hun også var rektor. Hun har professorkompetanse i tredimensjonal billedkunst, og hennes kunstneriske virksomhet har i stor grad dreid seg om kunst i det offentlige rom. Fra 2003 har hun Statens garantiinntekt for kunstnere.
Hun har vært styremedlem i Utsmykningsfondet og Henie Onstad Kunstsenter. Hun er styreleder i Fredrikstad Utvikling og Østfold Kunstnersenter. Hun er styremedlem i Norske Billedkunstneres Vederlagsfond og var juryleder for nordnorsk samtidskunsttriennale 2008.
Fylkesvei 75 (Hedmark)
Fylkesvei 75 i Hedmark gikk mellom Vognvegen og Hamar stasjon i Hamar kommune. Traséer: Hamar stasjon – Hakabekkvegen (1,3 km), Storhamargata vest – Vognvegen (3,9 km)
2019 ble veien erstattet av fylkesvei 223, fylkesvei 1750, og fylkesvei 1752.
Kimstad
Kimstad er et tettsted i Norrköping kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 510 innbyggere. Kimstad ligger cirka 20 kilometer sørvest for Norrköping, ved Motala ström mellom Norsholm ved Roxen i sør og Skärblacka ved Glan i nord. I øst, nær E4, ligger Löfstad slott.
Den største lokale bedriften er Lantmännen, som produserer dyrefôr. Arla Foods' tørrmelkproduksjon ble nedlagt i 2003, da virksomheten ble sentralisert til Norrköping, Skärblacka, Linköping og Finspång.
I første halvdel av 1900-tallet var Kimstad et jernbaneknutepunkt. Persontrafikken ble lagt ned på begynnelsen av 1970-årene.
Trafikkselskapet Östgötatrafiken og Norrköping kommune har i flere år ønsket at pendlertogene mellom Norrköping og Tranås skal stoppe i Kimstad. Stasjonen ble åpnet i 15. august 2009.
Harald Tusberg
I NRK utgjorde han fra fjernsynets barndom et radarpar med Harald Heide-Steen jr.; Tuss og Smarty. Han var blant annet programleder for Smil til det skjulte kamera og Dette er ditt liv. Tusberg samarbeidet mye med blant andre Egil Monn-Iversen (musikalene Bør Børson jr. og Ungen) og André Bjerke.
I 1958 ble han sammen med Sven-Erik Libæk og Kaare Terland lansert i sangertrioen The Windjammers i den amerikanske filmen Windjammer (om det norske skoleseilskipet SS «Christian Radich»).
I 1993 fikk han NOPA-prisen Årets verk for elleve tekster fra Den Stundesløse. Han var inntil 1991 sjef for Underholdningsavdelingen i NRK. Med sin entusiasme og sitt allestedsnærvær satte han sitt preg på det som mange betrakter som en gullalder i NRKs underholdningsavdeling.
I 1996 fikk han et hjerneslag som resulterte i at han måtte trekke seg fra arbeidslivet.
Tusberg er gift og har fire barn, blant dem rockemusikeren Harald Tusberg jr.
Folkeslagminnesmerket
Folkeslagsminnesmerket (Völkerschlachtdenkmal) er et kjempemessig minnesmerke over folkeslaget i Leipzig i 1813 under det som i Tyskland er kjent som «befrielseskrigen», hvor Napoleon ble beseiret av de allierte styrkene fra Østerrike, Preussen, Russland og Sverige. Slaget var det til da største slaget i historien. Monumentet utgjør et markant landemerke som er synlig på lang avstand, og er verdens største minnesmerke. Det ble innviet på hundreårsdagen for slaget i 1913 til minne om alle falne soldater i slaget.
Folkeslagminnesmerket er 91 meter høyt og står der hvor kampene var på sitt mest intense og flest soldater falt. Inne i kuppelen i den såkalte Ruhmeshalle er ryttere i fullstørrelse avbildet. De fire ti meter høye vokterne av de døde skal personifisere de tyske folkedyder: Tapperhet, fasthet i troen, folkekraft og offervillighet.
Figuren på basisen fremstiller erkeengelen Mikael, som mange soldater regnet som sin vernehelgen.
Bygget er i sin inndeling orientert mot et salomonisk tempel, med forhall, hovedsal og helligdom. Det inneholder også symboler fra frimureriet.
Særlig fik det hard medfart i april 1945, da en gruppe SS-soldater forskanset seg i krypten og måtte drives ut med artilleri. I 2013 var ti års restaurering avsluttet, og bygningen stod ferdig til 200-årsdagen for slaget. Arbeidene var beregnet å koste 30 millioner euro, eller nesten 300 millioner kroner.
Lannemezan
Lannemezan (oksitansk: Lanamesa) er en kommune i departementet Hautes-Pyrénées i regionen Occitanie sør i Frankrike.
Brun damdøgnflue
Brun damdøgnflue (Cloeon simile) er en døgnflue som tilhører familiegruppen smådøgnfluer strømdøgnfluer eller bekkedøgnfluer. Gruppens mange norske navn har oppstått på grunn av ulike norske dialekter og fra litteraturen. Larvene er viktig føde for fisk.
Lannemezan
Lannemezan er en gammel by beliggende nord for Pyreneene på Lannemezan-sletta (derav navnet) mellom Tarbes og Toulouse.
Brun damdøgnflue
Voksne (imago)
Kroppen er 6-8 millimeter lang og lys eller mer kremfarget olivenfarget kropp. Framvingene har et ganske markert (mørkt) åpent årenett i fremkant av vingen. Vingene er trekantet og holdes rett opp og ut fra kroppen i hvile. Alle døgnfluene i slekten Cloêon har helt tilbakedannede (mangler) bakvinger. Lengst bak på bakkroppen er det to haletråder (cerci). Hannen har noen ekstra øyne i tillegg til de vanlige.
Lannemezan
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Lannemezan
Brun damdøgnflue
Voksne (imago)
Den kan forveksles med gul damdøgnflue eller Cloêon inscriptum), men kan skilles fra disse, som har et mindre markert årenett i vingeframkanten.
Hans Jakob Skaar Pedersen
Hans Jakob Skaar Pedersen (født 30. desember 1908 i Stavanger, død 30. mars 1946 i Bergen) var en norsk jurist som under krigen var sjef for Statspolitiets avdeling i Stavanger. Han ble etter krigen dømt til døden og henrettet.
Bakgrunn
Pedersen ble født i Stavanger som sønn av apoteker Henrik Bernhard Petersen og konen Tyri Josefine. Familien flyttet flere ganger i Pedersens oppvekst. Han tok handelsgymnaset og arbeidet deretter på sakførerkontor i Florø. I lengden ble Pedersen likevel gående arbeidsledig, og uttalte senere: «Jeg ble derfor bitter mot den bestående samfunnsorden og syntes at demokratiet og parlamentarismen hadde spilt fallitt.» Han dro til sjøs i noen år. På Den norske Amerikalinje ble han kjent med tyske nasjonalsosialister som overbeviste ham om at Vesten måtte stå sammen mot bolsjevismen og faren fra øst. Da han gikk i land i Egersund, der familien nå bodde, meldte han seg i 1934 inn i Nasjonal Samling. Kort etter invasjonen av Norge meldte også faren seg inn. Da hadde de seks barna hans vært NS-medlemmer i flere år allerede.
Politimester
Våren 1941 avla Pedersen juridisk embetseksamen. Han ble tilbudt en stilling som dommerfullmektig i Torridal med kontor i Kristiansand. I januar 1942 ble han konstituert som lensmann i Avaldsnes og ordfører i Kopervik og Stangeland, der han også var gruppefører for NS – en enkel oppgave, siden han var det eneste NS-medlemmet på stedet. Da Nils Olsen Tjilkårstad ble arrestert for å ha hjulpet en rømt russisk fange, hjalp Pedersen ham ut av fengselet. «Han la en demper på tyskernes oppførsel her, og talte befolkningens sak når det kom til kontroverser,» sa kjøpmann Frimann Skei i avhør. Da Fanny Wathne ble rammet av forordningene mot norske jøder høsten 1942, svarte Pedersen positivt på henvendelsen om hjelp, og mannen hennes erklærte etter krigen: «Jeg er ikke i tvil om at Skaar Pedersens innskriden i vår sak gjorde meget til at min hustrus liv ble spart, og vår formue ikke inndratt.»
Sommeren 1943 ble Pedersen forfremmet til inspektør og leder for Statspolitiets avdeling i Stavanger etter John Georg Ekerholt. Lederskiftet førte til en holdningsendring blant tjenestemennene ved Statspolitiet i Stavanger. I følge Eirik Veums bok Nådeløse nordmenn - Statspolitiet 1941-1945 var Hans Jacob Skaar Pedersen mer åpen for bruk av tortur og mishandling enn sin forgjenger. Flere ganger utførte norske tjenestemenn ved Stavangerkontoret grov mishandling etter ordre fra avdelingssjef Pedersen. Han utførte selv også brutale forhør og tortur av fanger som ble fraktet inn i kjelleren i Eigarnesveien 17 hvor Statspolitiets Stavangeravdeling holdt til.
Brun damdøgnflue
Nymfer/larver
Larvene er mellom 6-8 millimeter lange og har tre haletråder (cerci), som er kortere enn kroppen, og den miderste er litt kortere en de to på siden. De har ikke mørke ringer, men kan ha et mørkt bånd. Den midterste haletråden har små korte hår ut til hver side. De to ytre haletrådene har bare hår på innsiden. Det er sju par små trakégjeller (bladgjeller), med spiss bladform, bakover på siden av bakkroppen. De første seks er doble (to gjelleblad), den siste er enkel (ett gjelleblad). Bakkroppen smaler bakover i en spiss, fargen er grå med mørkere og lysere flekker. Hodet er kraftig og like bredt som brystet. Labialpalpens (de korteste og nederste «munnføttene») ytre (tredje) ledd er spist med et avrundet ytre hjørne. Maxillarpalpens (de lengste og øverste «munnføttene») har to ledd.
Hans Jakob Skaar Pedersen
Politimester
Rogaland var et prioritert område for Gestapo som det sannsynlige utgangspunkt for en alliert invasjon i Norge. 29. november 1944 sprengte fem mann knottfabrikken i Hillevåg i luften. Så ble tolken Herbert Geicke likvidert og statspolitimannen Leonard Wickstrøm drept på åpen gate i Stavanger i desember 1944. Etter drapet på Wickstrøm gikk Pedersen alltid bevæpnet. Han mottok trusselbrev og små likkister i posten. En liste utarbeidet av SS-Obersturmbannführer Friedrich Wilhelm Heinrich Wilkens, sjef for sikkerhetspolitiet i Stavanger, omfattet 11 av byens fremste borgere, deriblant banksjef John Myhre, direktørene Wilhelm Kavli og Sigurd Barstad og skipsrederne Ole Bergesen og E. Bassøe. Pedersen mente at dette var en likvidasjonsliste. Wilkens selv, samt to andre tyskere, ble drept under en aksjon 4. april 1945 mot to norske agenter for SIS som lå i dekning i en hytte på Risholmen i Lutsivannet sør for Sandnes med en radiosender.
Pedersen var til stede i Gestapo-huset i Eiganesveien 17 (det nåværende Solvang aldershjem) da den atten år gamle fangen Thor Kluge ble skamslått. Han deltok også i mishandlingen av Einar Sundfør Årstad som ble slått og sparket i to en halv time inntil han mistet bevisstheten og fikk skader i ansiktet, flere knekte ribbein og skader ved nyrepartiet. Han medvirket også i mishandlingen av gårdbruker Udmund Tufte da han og SS-Sturmscharführer Arnold Höllscher slo mannen med stokk under fotsålene. Selv slo Pedersen til fangen Sverre Vesterhus 40-50 ganger. Da nederlaget var et faktum i mai 1945, var tyskerne i Eiganesveien 17 fulle, og Höllscher ravet ned i kjelleren med en maskinpistol for å drepe fangene. De norske vaktene hindret dette. Pedersen samlet inn avdelingens våpen, låste dem inn og ga mannskapet ordre om å overgi seg fredelig. Selv satte han seg til å vente på arrestasjon, men da ingenting skjedde, ringte han selv politifullmektig Christian Benneche og ba om å bli arrestert.
Brun damdøgnflue
Nymfer/larver
Den er svært lik gul damdøgnflue eller Cloêon inscriptum), men disse har tre ledd i maxillarpalpene, et mer markert, vinklet, ytre hjørne på labialpalpene. De har også en mer avrundet form på bladgjellene.
Norsk entomologisk forening
Norsk entomologisk forening (NEF) ble stiftet i 1904. Foreningens formål er å fremme interessen for og studiet av entomologien (læren om insekter) i Norge og å knytte kontakt mellom de interesserte. Foreningen er åpen for både amatører og fagfolk. Enhver som har interesse for insekter eller andre leddyrsgrupper, kan være medlem.
Brun damdøgnflue
Levevis
Brun damdøgnflue har nymfestadiet i ferskvann. Eggene slippes av hunnen ned på vann overflaten. De synker straks til bunnen. nymfer. Larvene finnes frittvømmende på bunnen og lever av alger på steiner og planter. Om de blir forstyrret svømmer de bort med vrikkende bevegelser. De voksne spiser ikke.
Norsk entomologisk forening
Lokale avdelinger finnes i de største norske byene, de arrangerer ekskursjoner til spesielt interessante lokaliteter og veileder i forbindelse med artsbestemmelse og preparering av innsamlet materiale.
Brun damdøgnflue
Levevis
Brun damdøgnflue tilhører gruppen insekter med ufullstendig forvandling, som betyr at den ikke har et puppestadium mellom nymfestadiet og «Fluestadiet» (imago). Døgnfluenes livssyklus er enestående i dyreriket på grunn et mellomstadie kalt subimago som ingen andre kjente insektsgrupper gjennomgår. Fluefiskere kaller dette stadiet for dun (engelsk).
Norsk entomologisk forening
Historie
Foreningen ble stiftet av ti ildsjeler; ingen var entomologer av yrke, men to var biologer. Alle hadde stor interesse for insekter. Det var Thomas Georg Münster som opprinnelig kom med initiativet og han var foreningens første formann. Året etter ble ytterliger to medlemmer tillagt foreningen og den fikk sine første lover. Det var sommerfugler og biller som opptok medlemmene de første årene.
Institusjoner kunne bli medlemmer fra 1921, og først ut var Norges landbrukshøiskole på Ås. i 1922 fikk foreningen utenlandske personlige medlemmer. Medlemstallet økte gradvis og i 1930 var det om lag 40 personlige medlemmer. I 2008 var medlemstallet omtrent 400. Foreningen er åpen for alle som ønsker et medlemskap. Slik har det ikke alltid vært. Tidligere måtte en bli anbefalt av et annet medlem for å få medlemskap i foreningen. Etter en vurdering i styret fikk man innvilget medlemskapet. Arne Semb-Johansson ble medlem i 1939, og forteller at han ble anbefalt av Fridthjof Økland. Senere mottok han et brev fra L.R. Natvig, lydende: ''Gjennom Dr. Økland har jeg fått beskjed om at De ønsker å bli medlem av Norsk entomologisk forening. I den anledning vil jeg være forbunden for å få noen opplysninger fra Dem: Fødselsdato, år, fødested, stilling, samt hvilken insektgruppe De samler på eller spesielt interesserer Dem for. Jeg skal så forelegge saken i foreningens neste styremøte. Deres Leif Reinhardt Natvig. Senere kom et nytt brev: Man har herved den ære å meddele Dem at De er innvalgt som medlem i Norsk Entomologisk Forening.''
Kartlegging av insektene i Norge
For å kunne kartlegge utbredelsen av de norske insekter var det nødvendig med et enkelt system for å plassere funn, geografisk. Thomas Georg Münster, med flere, utarbeidet i 1924, Norges i biografiske kretser, for botanikere og zoologer. Her blir Norge inndelt i områder med tallkoder. Etterhvert viste det seg at dette ble lite brukt.
Systemet ble revidert i 1981 av Karen Anna Økland, fordi kommunegrensene også hadde blitt revidert. Dette systemet er anbefalt av foreningen, og brukes i alle publikasjoner.
Fra 1960-tallet ble UTM-rutenettet brukt for kartleggingen.
Fra 1978, ble EIS-systemet (European Invertebrate Survey) anbefalt. Her inndeles Europa i kvadratiske ruter på 50x50 kilometer. I et eget begrenset system for Norge er rutene tilpasset norgeskartet og nummerert fra 1 til 189. Oslo ligger i ruten kalt EIS 28. Dette gir norgeskartet et rutenett som egner seg godt for å prikke inn en arts utbredelse.
I mai 2008 ble Artsobservasjoner lansert, dette er en internett basert tjeneste, der funn kan publiseres. Norsk entomologisk forening er en av 5 organisasjoner som samarbeider med Artsdatabanken om å drive nettstedet.
Tidsskrift og annen litteratur
Det fantes naturligvis ingen norske entomologiske tidsskrifter de første årene. De første publikasjoner fra norske entomologer ble publisert i det svenske Entomologisk Tidskrift, dette var ikke helt unaturlig ettersom Norge var i union med Sverige. Men også i Videnselskapets serier og i Nyt magazin for Naturvidenskaberne, ble artikler publisert.
Denne situasjonen var ikke tilfredsstillende og det første nummer av Norsk entomologisk Tidsskrift så dagens lys i mai 1921.
Hans Jakob Skaar Pedersen
Dødsdommen
Pedersen satt en stund i fengsel i Lagårdsveien. Han hevdet at han hadde deltatt i mishandlingen for å spare uskyldiges liv og forhindre at tyskerne satte likvidasjonsplanene ut i live. Høyesterettsdommer Johs. Andenæs påpekte at Gestapo-mannen Per Oppegaard slapp dødsstraff selv om han hadde opptrådt langt grovere enn Pedersen. Men bare en av dommerne i Høyesterett, Edvin Alten, stemte mot dødsstraff for Pedersen. Kvelden før henrettelsen fikk han besøk av fire fra sin familien pluss presten. Kl 5 den følgende morgen ble han skutt på Sverresborg festning.
Holger Tou, som hadde torturert fanger mens han var Pedersens underordnede, ble henrettet året etter.
Spesifikk varmekapasitet
Definisjon
Hvis et stoff utsettes for en liten temperaturøkning ΔT  og dermed tar opp en tilsvarende liten varmemengde  ΔQ, defineres varmekapasiteten ved forholdet
Sirius (album)
Omslaget
Omslaget til Sirius viser Moya Brennan sammen resten av Clannad i deres hjemby Gaoth Dobhair. Siden albumet ble gitt ut har bildet bli sett på som et slags ikon for bandet.
Spesifikk varmekapasitet
Definisjon
hvor størrelsen X angir andre forhold som holdes konstant under oppvarmingen. Dette kan være for eksempel ved konstant volum V, ved konstant trykk P eller ved konstant magnetfelt B.
Nyklassisistisk arkitektur
Nyklassisismen betegner en retning innen arkitektur og design som i de første tiårene av 1900-tallet hentet inspirasjon fra gresk og romersk arkitektur, og fra den tidligere klassisismen i perioden fra 1750 til 1840. Klassisistisk arkitektur fra denne tidligere perioden kalles også ofte nyklassisime eller på engelsk neoclassicism, men er i tid klart adskilt fra den senere nyklassisismen som særlig var fremherskende i 1920-årene.