cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sibirsnipe
Sibirsnipe (Calidris tenuirostris) er en monotypisk vadefugl i snipefamilien.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Piersma & Bonan (2019), som i hovedsak følger studien av Gibson & Baker (2012) og klassifiseringen til Banks (2012).
Gjertrudsfuglen (eventyr)
Gjertrudsfuglen, også kalt Gjertrudfuglen, er et katolsk legendeeventyr og et gammelt norsk navn på hakkespettarten svartspett (Dryocopus martius). Eventyret er med i Asbjørnsen og Moes samling av Norske Folkeeventyr som første gang ble utgitt i perioden 1841-1844. Av i alt 22 kjente legendeeventyr i Norge er Gjertrudsfuglen det mest utbredte. Eventyret skal være kjent i 39 varianter.
Det korte eventyret Gjertrudsfuglen og Vårherre forteller om Vårherre Jesus og St. Peter som vandrer på jorda og ber ei bakstekone om å få smake på ei lefse. Kona, som heter Gjertrud, er så gjerrig at hun på tre forsøk ikke klarer å lage liten nok lefse til de sultne tiggerne, og de får derfor ingenting. Som straff omskaper Vårherre kona til gjertrudsfuglen som straks flyr opp gjennom skorsteinspipa. Fuglen kan siden sees med sotsvart kropp og rød lue der den hakker etter mat mellom bark og ved og piper tørst mot regnværet.
Moralen (det belærende budskapet) i fortellingen er hvor dårlig det kan gå med den som er gjerrig, egoistisk og ikke hjelper andre. Eventyret forklarer samtidig hvorfor svartspetten er som den er. Ifølge folketroen kunne gjertrudsfuglen varsle regn og lokke folk så langt inn i skogen at de gikk seg vill.
I 1984 lagde Anna Tystad Aronsen tegnefilmen Gjertrudsfuglen som ble vist i NRK Fjernsynet julaften samme år.
Candida Xu
Candida Xu (født 1607 i Shanghai, død 24. juli 1680) var en ledende katolikk i Shanghai på slutten av Ming-dynastiet og begynnelsen av Ming-dynastiet. Hun var barnebarn av Xu Guangqi (født 1562, død 1633), en av Kinas ledende mandariner som konverterte tidlig på 1600-tallet. Hun var en meget rik kvinne, og var en av jesuitt misjonærenes fremste og viktigste velgjørere.
Histoire d'une dame chrétienne de la Chine, Candide Hiu
En viktig kilde til Candida Xus liv er Kinamisjonæren pater Philippe Couplets verk Histoire d'une dame chrétienne de la Chine, Candide Hiu, skrevet kort etter hennes død. Her beskrives enkefruen Candida Xu som en kvinne som gav betydelig åndelig og materiell støtte til utviklingen av kristendommen i Kina. Han var kateket for sin slekt og deres store hushold, og hun støttet sterkt opp om de katolske sodaliteters virke.
De kulturelle barrierer i Kina som gjorde det vanskelig for prestene å utøve nær pastoral rådgivning av kvinner, på et tidspunkt da det ennå ikke var kommet noen nonner til Kinamisjonen, var hun med på å finne løsninger på. Hun var den drivende kraft bak det meste av det den formelt ansvarshavende misjonæren i Shanghaiområdet, pater Francesco Brancati, fikk utført. Hun fikk jesuittene til å spre passende religiøs litteratur blant kvinnene, og underviste selv tenåringsjenter om hvordan de, i strid med sosiale konvensjoner, skulle skrifte for prestene.
Hennes finansielle bistand var også svært betydningsfull, både ved å muliggjøre bygging av kapeller og å utsmykke dem. Det er beregnet at hun virkeliggjorde byggingen av over hundre kapeller i Shanghai-området og annetsteds. Hun var blitt enke i ung alder, og ble så raskt den ledende kinesiske katolske kvinne på sin tid. Hun donerte midler som anskaffelsen av den boksamling som pater Philippe Couplet (1623–1693) presenterte for pave Innocent XI i 1685 og om nå oppbevarers i Vatikanbiblioteket. Pater Couplet fremholdt henne i sin biografi som en inspirasjon for europeiske kvinner.
Da hun døde, forordnet jesuittenes generalsuperior i Roma at alle jesuitter skulle frembære tre messer for hennes sjel ettersom hun var en slik støtte for Kinamisjonen.
Andre kvinnelige forbilder
Candida var ikke det eneste forbilde for katolske kvinner den gang. Kildene nevner og priser også kvinner som Agnes Yang i Hangzhou (datter av Yang Tingyun) som ledet en gruppe konsekrete jomfruer som utførte karitativt arbeid, Agata Tong (hustruen til mandarinen Tong Guoqi) som samarbeidet med Candida Xu og fikk sin mann til å gjenoppbygge kirker i Fuzhou og Ganzhou etter en forfølgelsesperiode og bistå med å bygge kirken i Hangzhou (1659). Justa Zhao og Monique Min hjalp pater Giandomenico Gabiani med å opprette menigheter i Yangzhou og Zhenjiang i Jiangnan. Noen kilder gir grunn til å anta at de viktigste av misjonens kinesiske støttespillere på det praktiske plan var kvinner, som vel også var klare over at kristendommen hadde et frigjørende potensial i forhold til de kinesiske kjønnsroller.
Xu Zhanzeng
Sønnen til Candida, Xu Zhanzeng (1627-c. 1696, døpt Basil) oppnådde graden jinshi ved sin embedsmannseksamen i 1647 og bekledte en rekke offentlige stillinger, og ble svært sentral for utbredelsen av katolisismen i sin levetid.
Litteratur
Noel Golvers: «Le Role de la Femme dans la Mission Catholique au Dix-Septieme Siecle au Jiangnan: Philippe Couplet et sa Biographie de Candida Xu (1607-1680),» i Courier Verbiest, Bulletin Trimestriel, Vol X, June 1998. Jean Charbonnier: Histoire des Chetiens de Chine, Memoire Chetienne, Coedition Desclee/Begedis, Paris, 1992, pp. 121-127.
Noël Vandernotte
Noël Vandernotte (født 25. desember 1923) var en fransk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Vandernotte vant to olympiske bronsemedaljer i roing under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han var styrmann den franske båten som kom på tredjeplass i firer med styrmann bak Tyskland og Sveits. De andre roerne på båten var Marcel Vandernotte, Fernand Vandernotte, Marcel Cosmat og Marcel Chauvigné. Han var også styrmann på den franske båten som kom på tredjeplass i toer med styrmann bak Tyskland og Italia sammen med roerne Marceau Fourcade og Georges Tapie
Vandernotte var den yngste mannlige medaljevinneren, med 12 år og 233 dager under OL 1936.
Noël Vandernotte var sønn til Fernand og nevø til Marcel
Ibex (band)
Ibex var et kortlivet rockeband fra Liverpool i 1969. Det er mest kjent for å ha hatt Freddie Mercury som medlem. Freddie Mercury het Freddie Bulsara på den tiden, og ble senere verdensberømt sammen med bandet Queen. De andre medlemmene i bandet var Mike Bersin på gitar, Mick Smith på trommer og John 'Tupp' Taylor (senere Jim Capaldis manager) på bass. Bandet skiftet navn til Wreckage i oktober 1969, men avsluttet samarbeidet bare en måned senere.
9. september 1969, holdt bandet en konsert på The Sink i Liverpool. På denne konserten deltok også musikere som senere skulle danne bandet Queen: Roger Taylor og Brian May. Dette var deres første opptreden sammen.
Etter at Ibex ble oppløst spilte Mercury først sammen med bandet Sour Milk Sea, deretter ble han med i bandet Smile sammen med Taylor og May.
En solo samleboks med Mercury, som ble utgitt posthumt i 2000, inneholdt en demo av Wreckage ved navn «Green», og en coverversjon av The Beatles' låt «Rain» som Ibex hadde gjort live. Det eksisterer liveopptak av «Crossroads», «Communication Breakdown», «Jailhouse Rock», og «We're Going Wrong», men disse har aldri blitt utgitt offentlig.
Bandet kom sammen igjen i 2005 for å spille på The Official International Queen Fan Club Convention. Harry Hamilton fra tributebandet Flash Harry tok Mercurys plass som sanger. De var også støttemusikere for Flash Harry i deres forestilling i Royal Albert Hall i 2006.
Hans Petter Moland
Hans Petter Moland (født i 17. oktober 1955) er en norsk filmregissør.
Han lagde sin første spillefilm, Secondløitnanten i 1993. Deretter fulgte Kjærlighetens kjøtere i 1995 og Aberdeen i 2000. Moland bidro også som regissør og fikk flere priser for den ene av kortfilmene som utgjorde Folk flest bor i Kina i 2002, før han gikk igang med The Beautiful Country i 2004. Før han gikk til filmen hadde han en lang karriere med en rekke reklamefilmer.
Hans Petter Moland vant Amandaprisen for beste norske film i 1996 med filmen Kjærlighetens kjøtere og mottok Aamotstatuetten i 2010.
Bygda dansar
Bygda dansar (BD) er et folkedansprosjekt utviklet av stiftelsen Rådet for folkemusikk og folkedans. Bygda dansar blir drevet av stiftelsens senter Norsk senter for folkemusikk og folkedans (Rff-sentret). I en tre-årig periode får en stor gruppe ungdommer i hvert fylke intensiv opplæring i deres lokale folkedans. Opplæringen løfter dem til et tilnærmet profesjonelt nivå både som individualister og ensemble.
Prosjektene blir drevet i samarbeid med Norsk Folkemusikk- og Danselag og Noregs ungdomslag. De ulike lokale prosjektene drives i samarbeid med fylkes- og regionalledd.
Serie A 1961–1962
Serie A er den italienske toppdivisjonen i fotball. Den ble opprettet i 1898. Det italienske fotballforbundet står for organiseringen av ligaen.
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Brussel lufthavn
Brussel lufthavn (IATA: BRU, ICAO: EBBR) (på nederlandsk: Luchthaven Zaventem eller på fransk: Aéroport de Zaventem), også Zaventem Airport eller Brussels (Zaventem) International Airport, var tidligere kjent som «Brussel Nationaal/Bruxelles-National» (Brussels National) er en internasjonal flyplass i Zaventem i Flandern, ved Brussel i Belgia. Flyplassen er hub for både Brussels Airlines og European Air Transport.
Historie
Under første verdenskrig begynte den tyske okkupasjonsmakt å anlegge et strekk for fly; det var gunstig beliggende nær Brussels og nær ved landeveien til Haacht, på flat mark. Etter krigen overtok det belgiske flyvåpen.
Mot sluten av 1930-årene kjøpte det belfiske forsvarsministerium land i Melsbroek (nå i kommunen Steenokkerzeel) for å anlegge en ny flyplass. Kort etter utbrøt annen verdenskrig, og under okkupasjonen etablerte tyskerne en flyplass i Melsbroek i 1940. I sluttfasen av annen verdenskrig, etter at frontene endret seg, ble den kalt Airfield B.58 og benyttet av Royal Airforce, senere også av andre, i krigsoperasjonene mot Tyskland. Etter krigen ble det bestemt å bygge ut området til nasjonal hovedflyplass. Den ble innviet i 1948. Den gamle flyplassen i Haren lå ikke godt til.
I 1955 ble en toglinje som knyttet sammen Brussel og lufthavnen innviet. I 2005 fulgte innvielsen av en jernbanestrekning til Leuven og Liège. I 2010 tilkom en forbindelse til Antwerpen.
Nye flyplassbygginger ble bygd i 1958 innen kommunegrensene til Zaventem. De eldre bygningene lå på den andre side av flystripene i bydelen Melsbroek. De ble overtatt av flyvåpenet. Nåværende terminal A ble bygd i 2002.
Terrorangrepene i 2016
Den 22. mars 2016 ble lufthavnen rammet av terrorangrep.
South Cotabato
South Cotabato er en filippinsk provins i regionen SOCCSKSARGEN i landsdelen Mindanao. Den grenser i nord og vest til provinsen Sultan Kudarat, i øst til Davao del Sur og i sør og øst til Sarangani. Provinssetet er i Koronadal City.
Politisk inndeling
South Cotabato er delt i 2 "cities" (bykommuner) og 10 "municipalities" (landkommuner).
Stadshagen
Stadshagen er en bydel i Innerstaden i Stockholm. Den tilhører bydelsområdet Kungsholm. Bydelen grenser til Kungsholmen, Kristineberg, Marieberg samt til Huvudsta i Solna kommune.
Peterhead
Peterhead (skotsk-gælisk: Ceann Phàdraig; skotsk: Peterheid) er en by i regionen Aberdeenshire i Skottland, beliggende nord for Aberdeen. Befolkningstallet er for 2020 beregnet til 19 060 innbyggere. Peterhead er den største bosetningen i Aberdeenshire da Aberdeen selv ikke er en del av regionen. Det er den største fiskehavnen i Storbritannia for total lossing av britiske fartøyer, ifølge en undersøkelse fra 2019. Her ligger det store Peterhead kraftverk på 2 102 MW. EU har finansiert en storstilt oppgradering av byens sentrum og gågate.
Peterhead er lokalisert på det østligste punktet på det skotske fastlandet. Det blir ofte referert til som The Blue Toun (lokalt stavet «The Bloo Toon») og dets innfødte er kjent som Bloo Touners. De blir også referert til som blåmogganere (lokalt stavet bloomogganners), visstnok fra de blå kamgarnene eller strømpene som fiskerne opprinnelig hadde på seg.
Forhistorie og arkeologi
Utvidelse av byens deponi førte til arkeologisk arbeid i 2002 og 2003 av CFA Archaeology. Arkeologenes undersøkelser avdekket en rydningsrøys med steinredskaper fra yngre bronsealder, en gravvarde med steinredskaper og keramikk tilknyttet klokkebegerkulturen fra sen neolittisk tid og eldre bronsealder. De fant også noen steinverktøy som dateres til meolittisk og tidlig neolittisk tid, som indikerte at folk har bodd i Peterhead-området i over fem tusen år.
Grunnleggelse
Før reformasjonen i Skottland tilhørte de landområdene som byen ligger på, sammen med en betydelig mengde tilstøtende land, til klosteret Deer Abbey. I 1560, da den ble kjent som Peterugie, eller Inverugie av St. Peter, ble den gitt av dronning Maria Stuart, til Robert Keith, 1. Lord Altrie og sønn av William Keith, 4. jarl Marischal. Peterhead ble grunnlagt i 1593 av George Keith, 5. jarl Marischal, 4. jarls nevø og etterfølger, og ble utviklet som en planlagt bosetning, da kjent som «Havnen og baroniet til Keith Insche, ofte kalt Peterhead». Den første skriftlige informasjonen om byens befolkning var 56.
De 12 opprinnelige lenstakerne tok land langs Seagate mellom brygga i Port Henry, i nord, og Quinzie (Queenie) i sør. Queenie var en grunn bestående av steinblokker, kun dekket av springflo, som knyttet øyene Keith Inch og Greenhill til fastlandet. I dag er forbindelsen broen Queenie Bridge, som åpnet i 1954, Bridge Street og Greenhill Road. Den nye broen erstattet en svingbro som hadde stått på stedet siden 1850 og bygget til en kostnad på £8.000. Byggingen av Port Henry i 1593 oppmuntret til veksten av Peterhead som en fiskehavn og etablerte en base for handel. (Port Henry Road, som går øst-vest, ligger like nord for havnen, utenfor East North Street.) Port Henry, den eldste av Peterheads tre havner, ble bygget langs Seagate-kysten av Henry Middleton, under tilsyn av Keith.[13] Den ble beskyttet mot nord av den gamle moloen, som trolig ble reist før 1593.
Byen utviklet seg oppover bakken mellom kysten og Longate, som – inntil Broad Street ble utviklet på slutten av 1700-tallet – var det viktigste historiske distriktet i byen.
Port Henry ble forbedret i 1631 og reparert før slutten av århundret og igjen tidlig på 1700-tallet. Sørpiren ble økt i høyden og vestbryggen ble konstruert. Den sørlige delen ble rekonstruert mellom 1775 og 1781 av John Smeaton, med forbedringer utført av John Rennie mellom 1806 og 1810. Han hadde også tilsyn med et tillegg til vestbryggen i 1813. I 1680 var Peterhead blitt «et av de beste fiskestedene på nordkysten». Omtrent samtidig hadde byen fått rykte som et helsebad med både badehus og mineralbrønner, men begge er nå borte.
Carl August Tidemann
Carl August Tidemann (født 7. juni 1971) er en høyt teknisk norsk nyklassisk metal-gitarist og komponist, best kjent for sitt arbeid i de to progressiv metal-bandene Arcturus og Winds
Skråkabelbro
En skråkabelbro er en bro som består av en eller flere søyler (tårn eller pyloner), med kabelforankringer som støtter brodekket.
Kabler spennes over tårn og forankres på begge sider. Kablene utsettes for strekk og holdes tilbake i forankringene.
Det er to hovedtyper av slike skråkabelbroer, definert etter hvordan kablene er festet til tårnet.
Den ene hovedtypen går ut på at avstandene mellom kablene er lik både i tårnet og i festet under selve brodekket, se oppriss nr. 1 og 2 til høyre.
Den andre går ut på at kablene er montert i en viftefasong, hvor kabelfestene er ganske tett i selve tårnet samtidig som kablene er festet mer spredt utover brodekket, se oppriss nr. 3 til høyre.
En skråkabelbro krever færre kabler enn en hengebro og er betydelig lettere i vekt enn en typisk «fritt fram»-bro.
Historie
Den første skråkabelbroen ble bygd i tømmer i 1784 og var tegnet av en tysk konstruktør ved navn C.T. Loescher.
Mange tidligere hengebroer var bygd som kombinerte hengebroer og skråkabelbroer som gangbroen Dryburgh Abbey fra 1817, og senere Brooklyn bro (1883).
Konstruktørene bak disse broene fant frem teknologier som kunne gjøre broen stivere.
I det tyvende århundre dukket de aller første skråkabelbroene opp, som A. Gisclards Cassagnes bro 1899. Den horisontale delen av kabelkreftene balanseres av en separat horisontal båndkabel som igjen forhindrer betydelig kompresjon av dekket.
Den første, anerkjente, moderne skråkabelbroen ble utformet på Strömsund av Franz Dischinger 1955. På denne tiden var det en tendens til å benytte færre kabler, som i Theodor-Heuss-broen i Düsseldorf bygd i 1958.
Broer med færre kabler gir større monteringskostnader da det trengs mer midlertidig understøttelse av brodekket under bygging. I dag bruker en ofte flere kabler i stedet
Ulikheter mellom hengebro og skråkabelbro
En flertårns skråkabelbro har visse likhetstrekk med en hengebro, men er faktisk ganske ulik når det gjelder konstruksjonsprinsipper.
Marcel Cosmat
Jean Marcel Cosmat (født 3. juli 1910, død 29. mars 2010) var en fransk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Skråkabelbro
Ulikheter mellom hengebro og skråkabelbro
I en hengebro er to store kaber ført over to eller flere tårn og festet i begge ender med ankerfeste i grunnen eller til en massiv motvekt. Slike kabelanordinger har kun en primær last-bære funksjon for brodekket. Før dekket kommer på plass spennes kablene kun etter sin egenvekt. Deretter monteres vertikale kabler direkte i hovedkabelen og ned på dekket. Spenningen i hovedkabelen økes betraktelig og det kreves at hovedkabelen er godt festet til grunnen på begge sider. Denne konstruksjonsmetoden stiller strenge krav til grunnforholdene.
I skråkabelbroer er tårnene den primære last-bærestrukturen. Ofte bygges slike skråkabelbroer ut ifra tårnet etter «fritt fram prinsippet». En bygger en seksjon og strammer opp kabelen som er festet til den, flytter fram vognen og støper en seksjon til.
Da kablene her er skrå, i motsetning til i hengebroene hvor sekundærkablene er vertikale, vil dette kreve at brodekket er sterkere grunnet horisontale trykklaster.
Senja Pusula
Senja Pusula (født 26. mars 1941), finsk kvinnelig langrennsløper som deltok i de olympiske vinterleker 1964 i Innsbruck.
Lehtonen vant en olympisk bronsemedalje i langrenn under vinter-OL 1964 i Innsbruck. Hun var med på det finske stafettlaget som kom på tredjeplass på 3 x 5 km stafett bak Sverige og Sovjetunionen. De andre på laget var Mirja Lehtonen og Toini Pöysti.
Fylkesvei 1370
Fylkesvei 1370 går mellom Klokkerud og Asper i Nordre Follo.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 29, den ble i tillegg forlenget med et delstykke av fylkesvei 28.
Zhijiang Dong
Zhijiang (kinesisk: 芷江侗族自治县; pinyin: Zhǐjiāng dòngzú Zìzhìxiàn) er et autonomy fylke for dongfolket i byprefekturet Huaihua i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 348,454 innbyggere i 1999.
Equinor
Equinor (ose: EQNR, nyse: STO) (Statoil til 2018, StatoilHydro fra 2007 til 2009) er et norsk børsnotert energiselskap. Den norske stat er hovedaksjonær med en eierandel på 67 prosent som fra 1. januar 2022 er forvaltet av Nærings- og fiskeridepartementet, som da overtok ansvaret fra Olje- og energidepartementet. I tillegg eier Folketrygdfondet 3,45 prosent av aksjene, noe som gjør at den norske stat sin samlede eierandel i Equinor er på 70,5 prosent. Selskapet har 29 500 ansatte, herav 16 300 i selve morselskapet. Equinor er representert i ca. 36 forskjellige land.
Med en markedsverdi omkring 58.4 milliarder dollar (desember 2021) er selskapet Norges desidert mest verdifulle, og det er blant verdens 500 største selskaper uavhengig av bransje. Per 1. desember 2021 ble Equinor rangert som nr. 246 i Forbes Global 500, en oversikt over verdens største børsnoterte selskaper. Hovedkontoret ligger i Stavanger, mens Equinors internasjonale operasjoner styres fra Fornebu.
Selskapet er en videreføring av Statoil (1972–2007), som skiftet navn til StatoilHydro etter å ha blitt slått sammen med Norsk Hydros olje- og gassdivisjon med virkning fra 1. oktober 2007. Navnet ble i 2009 endret tilbake til Statoil. I 2018 endret selskapet navn til Equinor.
1972–2001
Det norske statsoljeselskap as Statoil ble opprettet ved et enstemmig stortingsvedtak 14. juni 1972. Den politiske motivasjonen bak vedtaket var ønske om norsk deltagelse i oljeutvinningen fra starten av for å bygge opp kompetanse som kunne danne basisen for en nasjonal oljeindustri. Fra formålsparagrafen til statsoljeselskapet: Statoil skal selv, eller gjennom andre selskap, «drive undersøkelser etter og utvinning, transport, foredling og markedsføring av petroleum og avledede produkter.»
Statoils vedtekter ble vedtatt i Stortinget i mars 1974 etter lengre tids politisk behandling og inkluderte paragrafer som påla styret å drøfte sentrale saker med industriministeren (senere med olje- og energiministeren). Stortinget vedtok at regjeringen årlig skulle legge fram en melding om Statoils «planer og prosjekter med økonomiske oversikter og andre saker av vesentlig prinsipiell eller politisk betydning.»
Fra begynnelsen av, i 1973, startet selskapet arbeid for å sikre seg petrokjemisk industri. Etter lobbyvirksomhet og oppkjøp endte arbeidet innen 1980 i helt eierskap i Rafnes-anlegget i Grenland, samt delt eierskap med Norsk Hydro i Mongstad-raffineriet. Statoil ønsket tidlig moderniseringer av Mongstad, noe som etter hvert førte til at Norsk Hydro solgte sin andel til Statoil og Statoil stod igjen som eneansvarlig for en oppgradering. Prosjektet ble Statoils svenneprøve i norsk oljeindustriutbygging og endte i 1987 i Mongstad-saken, med mer enn 100 % overskridelse eller ca. 6 milliarder i ekstraregning til staten. (10 milliarder i statlig bergingsaksjon, ifølge Kåre Willoch).
I 1987 overtok Statoil alle aksjer i oljedistribusjonsselskapet Norol.
Statoil har stått ansvarlig for flere utbyggingsprosjekter. De mest omfattende offshore er produksjonsanlegg på Gullfaksfeltet (1986), Sleipnerfeltet (1993), Åsgardfeltet (1999) og Snøhvitfeltet (2007). De to sistnevnte utbyggingsprosjektene hadde begge kostnadsoverskridelser i størrelsesorden 18–20 milliarder kroner.
2001–2007
2001 markerte en endring i norsk oljeindustripolitikk da staten delprivatiserte Statoil med et salg på ca. 18 % av aksjekapitalen, samtidig som Statoil fikk ta med seg 15 % av statens eierskap av de norske oljeressursene på sokkelen, også kjent som SDØE. Selskapet var fortsatt norskregistrert og endret ved delprivatiseringen navn til Statoil ASA.
Staten fortsatte som selskapets største eier, med en eierandel på 70,9 % etter ytterligere nedsalg.
Selskapets virksomhet innenfor olje og gass spente over hele verdikjeden:
Med råvarer menes alle formene for petroleumsressurser: olje, gass, NGL og kondensat. Foredling er mer enn råoljeraffinering, her inngår også f.eks. behandling av gass. Tilsvarende er råvarehandel mer enn kjøp og salg av råolje.
Selskapet hadde virksomhet i 33 ulike land i 5 verdensdeler. Som i Norge lå virksomheten i flere ledd i verdikjeden, i Europa var virksomheten først og fremst knyttet til markedsføring og salg. Pr 1. januar 2005 produserte Statoil olje i beskjedent volum i Kina og Angola. I tillegg var selskapet operatør i leteområder flere land og partner i andre områder for leting og undersøkelser. Det er uklart hvor store sikre reserver for produksjon av olje og gass som Statoil hadde kontroll over i utlandet.
StatoilHydro
Selskapet fusjonerte i desember 2006 med olje- og gassdivisjonen i Norsk Hydro. Den norske stat eide 62,5 prosent av aksjene i det fusjonerte selskapet som fikk navnet StatoilHydro. Stortinget gav i forbindelse med fusjonen fullmakt til Stoltenberg II-regjeringen om å øke statens eierandel til 67 prosent gjennom kjøp av aksjer for 30 milliarder kroner Opposisjonspartiene stemte imot dette planlagte aksjekjøpet. I januar 2009 inngikk SAS og StatoilHydro historiens største avtale om flytransport inngått i Norge. Avtalen er på tre år med mulighet for to års forlengelse. Kontrakten var på 500 millioner kroner per år.
Navnebytte
23. desember 2006 stilte daværende styreleder i Norsk Hydro, Jan Reinås, ultimatum om at Statoil-navnet skulle bort.
En rekke sentrale politikere fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti samt Senterpartiet gjorde det i de påfølgende måneder klart at de ønsket å beholde Statoil-navnet. Ifølge en rekke medier skal statsminister Jens Stoltenberg ha vært av samme oppfatning.
I mars 2007 ble StatoilHydro kjent som det nye selskapets midlertidige navn. Med et sådant navn var det flere som forventet at Hydro ville forsvinne, og daværende olje- og energiminister Odd Roger Enoksen ga signaler om at såvel StatoilHydro som Statoil var gode permanente navn for selskapets hovedaksjonær (staten). Fusjonsavtalen, som ble vedtatt i mai 2007, fastslo at styret skulle finne et nytt permanent navn.
I desember 2007 ble det klart at en ikke ville rekke å få på plass et navn til generalforsamlingen i 2008. Ny frist ble satt til generalforsamlingen våren 2009.
I februar 2009 ble det kjent at olje- og energiminister Terje Riis-Johansen hadde konkludert med at det gamle Statoil-navnet skulle gjeninnføres fra 2010. Dette måtte midlertidig formelt bestemmes på kommende generalforsamling. Det ville likevel bli en formalitet ettersom staten eier nær 70% av aksjene. Det ble på StatoilHydros ordinære generalforsamling den 19. mai 2009 vedtatt at selskapets navn skulle endres til Statoil ASA, og endringen ble gjennomført fra 1. november 2009.
15. mars 2018 ble det kjent at selskapet ønsket å bytte navn til Equinor. Forslaget var kontroversielt, og Arbeiderpartiet krevet at statens eierrepresentant, olje- og energiministeren, måtte komme til Stortinget og drøfte endringen, og slik sikre enighet med stortingsflertallet. Erna Solbergs regjering støttet imidlertid selskapets forslag og kunngjorde at staten ville stemme for forslaget på Statoils generalforsamling. Generalforsamlingen vedtok navnebyttet 15. mai 2018. Navnebyttet gjelder fra 16. mai 2018. Ifølge en undersøkelse gjennomført for Språkrådet var et stort flertall av nordmenn negative til navneendringen.
Olje og gass
Equinor er verdens største operatør på dypt vann, og har en dominerende posisjon på norsk sokkel, hvor det står for omkring 80 prosent av den utvunne oljen. Selskapet er i tillegg til stede i omkring 40 land over hele verden. De største reservene er i Angola, Aserbajdsjan og Algerie. Equinor er også engasjert i oppstrømsaktivitet i Brasil, Canada, USA, Storbritannia, Irland, Iran, Libya, Russland og Kina (Lufengfeltet). Da Statoil og Hydro offentliggjorde planene om en sammenslåing, ble en mer effektiv internasjonal virksomhet oppgitt som en sentral beveggrunn.
Den 25. oktober 2007 ble der undertegnet avtale med det russiske Gazprom som ga StatoilHydro 24 % andel i selskapet som skal drifte Sjtokman- feltet i Nordishavet. Dette innebærer at StatoilHydro vil måtte bære en betydelig andel av kostnadene som kommer fra utbygging av gassfeltet, men samtidig regner man også med å få betydelig gevinst fra salget av gassen. Transport av gassen skulle skje med rørledninger og LNG-skip. Gassreservene der er ifølge NRK anslått til ca. syv års europeisk forbruk. Partnerskapet blir: Gazprom 51%, Total 25 % og Statoil 24 %. Det er viktig å understreke at russerne fortsatt eier 100 % av selve naturressursene, mens selskapet Statoil har eierskap i skal bygge ut, drifte og selge gassen.
Søndag 31. januar 2010 ble det signert en 20 års kontrakt for West Qurna 2-feltet i Irak med Lukoil (56,2 %) og Statoil (18,75 %) som Iraks partnere. Serviceavtalen vil gi Statoil og Lukoil 1,15 $ per fat olje produsert, og oljeproduksjonen ventes å starte i 2012.
Operatøransvar
Statoil sto registrert som rettighetshaver i 159 utvinningstillatelser på norsk sokkel. Det gav også andeler av produksjon fra 38 felt. 23 av disse feltene ble operert av Statoil, det vil si at Statoil hadde ansvar for den daglige virksomhet på feltene. De feltene det gjaldt er merket (*) i tabellen over feltreserver under. To Statoil-opererte felt var under utbygging pr. 1. januar 2005: Kristinfeltet og Snøhvitfeltet.
Reserver og produksjon
Statoils andel av totale reserver på norsk sokkel var pr 1. januar 2005 171,5 millioner Sm³ olje og 530,4 mrd Sm³ gass. Dette tilsvarte 14 % av oljereservene og 22 % av gassreservene på sokkelen, og gjorde Statoil til den største rettighetshaver på sokkelen nest etter staten. Bruttoverdien kan dreie seg om i størrelsesorden 800 milliarder kr med prisnivå på 42 $/fat olje og 1 kr/Sm³ gass. Statoils andel av oljeproduksjonen på sokkelen var i 2004 ca. 30,1 millioner Sm³, et prosentvis uttak på ca. 15 % målt av Statoils reserve ved inngangen til 2004. Det indikerer at det kan gjøres uttak fra oljereservene med dette volum i 7 år framover før de er tømt.
Tabellen under lister alle gjenværende feltreserver pr 1. januar 2005 der Statoil hadde andeler av produksjon med andel av feltet, råolje gitt i millioner standardkubikkmeter MSm³ og i mill. fat som tilfaller Statoil, gass i milliarder standardkubikkmeter GSm³, NGL i millioner tonn, naturgasskondensat i MSm³ og totalen av all gjenværende petroleum i feltet gitt i millioner oljeekvivalenter (oe).
Alle tall for petroleumsreserver er ifølge Oljedirektoratet og gjelder pr 1. januar 2005. Feltene er listet i avtakende reservestørrelse. * indikerer Equinor-operert felt.
I Tanzania har selskapet Lavani-2-brønnen.
Gasskraftverk og CO2-rensing
Equinor er involvert i de tre største CO2-rensingsprosjektene i verden: Lagring i Sleipnerfeltet og utskillelsen av CO2 på Snøhvitfeltet og på In Salah-feltet i Algerie. Dessuten planlegges rensing av CO2-utslippet fra Mongstad-anlegget i fullskala fra 2020.
Annen oljerelatert virksomhet
Statoil drev nedstrømsvirksomhet i Norden, Baltikum og Polen, forsøk på å etablere seg i Tyskland og Tsjekkia oppnådde aldri tilstrekkelig volum til å nå lønnsomhet og ble avhendet tidlig. Bensinstasjoner og andre petroleumsprodukter ble markedsført med merkenavnet Statoil. I 2010 ble nedstrømsvirksomheten skilt ut som et eget børsnotert selskap under navnet Statoil Fuel & Retail. Senere ble dette kjøpt opp av kanadiske Circle K.
Statoil Natural Gas inngikk i mai 2010 en avtale med National Fuel Gas Supply Corporation om rett til å transportere opptil 3,2 milliarder kubikkmeter gass i året. Gassen skal transporteres gjennom en rørledning fra den nordlige delen av skifergassområdet Marcellus i Pennsylvania til Niagara på grensen mellom USA og Canada. Statoil produserer skifergass i Marcellus-området. Forventet oppstart er i midten av 2012.
Vindkraft
Equinor har i samarbeid med Statkraft oppført Sheringham Shoal-feltet utenfor Norfolk-kysten i England. Feltet består av 88 bunnfaste vindmøller og ble åpnet i september 2012. Statoil har oppført Dudgeon vindparken.
Equinor står bak Hywind havvindmølle som opprinnelig ble utviklet av Hydro. Prosjektet er verdens første fullskala flytende vindmølle og innebærer investeringer på omkring 400 millioner kroner til oppføring og videreutvikling. Hywind ble plassert i havet vest for Karmøy i juni 2009, og satt i drift for en to års prøveperiode i september 2009. Teknologien i fundamentet er egenutviklet og bygger på flytende betongkonstruksjoner i Nordsjøen, en såkalt Spar-bøye, blant annet kjent fra produksjonsplattformer og bøyelasting. Flyteelementene stikker hundre meter under havoverflaten. Offshorevindmøllen er en 2,3 megawatt mølle levert av Siemens og rager 65 meter over vannflaten. Statoil bygger fem 6 MW Hywind turbiner med 70 prosent lavere kostnad ved Skottland i 2017.
Havbasert energi
Equinor er medeier i Kvalsundet tidevannskraftverk gjennom Hammerfest Strøm. Dette er et prototype tidevannskraftverk på 300 kilowatt på femti meters dyp i Kvalsundet utenfor Hammerfest. Kraftverket har vært i drift fra 2003 og er jordens første tidevannsmølle som genererer elektrisitet som blir levert direkte til strømnett på land.
Equinor har kjøpt seg inn i bølgekraftteknologi utviklet av Ocean Power Delivery fra Skottland. Det har planer om å stå for byggingen av verdens første bølgekraftverk utenfor Portugals kyst. Teknologien bygger på sjøormliknende enheter som følger bølgene opp og ned samt fra side til side. Enhetene er tilkoblet undersjøiske kabler som går til det landbaserte strømnettet.
Solenergi, biodrivstoff og annen energi
StatoilHydro foretok investeringer i det amerikanske solenergiselskapet BrightSource Energy i mai 2008.
Equinor har kjøpt seg inn i et biodieselanlegg i Litauen. Produksjonen begynte høsten 2007. Kapasiteten er på drøyt 100 000 tonn biodiesel i året. Det har solgt biodrivstoff fra 1999 og selger biodrivstoff i Sverige, Danmark, Norge, Latvia, Litauen og Polen.
Equinor medvirker i flere internasjonale samarbeidsprosjekter knyttet til produksjon av hydrogen.
Konsernsjefer i Equinor/Statoil
Konsernledelsen i Equinor består av følgende personer:
Korrupsjonssaken i Iran
Fram til 12. oktober 2006 var selskapet under kriminaletterforskning av amerikanske justismyndigheter, mistenkt for å ha brutt Foreign corrupt practices act» Før det foretok det amerikanske kredittilsynet Securities and Exchange Commission (SEC) undersøkelser omkring saken. I børsmeldingen 13. oktober 2006 skrev Statoil at de tok ansvaret for «-bestikkelser betalt til en iransk tjenestemann i 2002 og 2003 for at denne skulle benytte sin innflytelse til å sikre Statoil en kontrakt for utbygging av fase 6, 7 og 8 av det iranske gassfeltet, South Pars, for uriktig regnskapsførsel av betalingene og for ikke ha tilstrekkelig intern kontroll til å hindre at betalingene ble foretatt.»
Saken ble avsluttet ved at Statoil betalte bøter på til sammen på 21 millioner USD etter et forlik med det amerikanske kredittilsynet (SEC), det amerikanske justisdepartementet og den amerikanske påtalemyndigheten for the Southern District of New York. Statoil uttalte på pressekonferansen den 13. oktober at de gjorde innrømmelser og inngikk forliket for å unngå behandling i det amerikanske rettssystemet.
Libya
En del av avtalen mellom Hydro og Statoil var at Hydros konsernsjef Eivind Reiten skulle være første styreleder i StatoilHydro. Samme dag som fusjonen ble gjennomført, kom imidlertid nyheten om at Hydro hadde hatt et engasjement i Libya, hvor de kan ha vært involvert i korrupsjon. Statoil ble ikke kjent med disse problemene før 26. september 2007. Statoil er tidligere dømt for korrupsjon i Iran, og er derfor underlagt spesielt strenge regler av aksjebørsen i New York. Da Libya-engasjementet kom for en dag, ble det klart at dette måtte granskes. I den forbindelse måtte også Hydros rutiner undersøkes. Derfor trakk Reiten seg som styreleder i StatoilHydro allerede 4. oktober samme år. Marit Arnstad fungerte som styreleder til Svein Rennemo tok over 1. april 2008. Rennemo var adm. dir. i Petroleum Geo-Services, en stilling han forlot da han ble styreleder i StatoilHydro.
Angola-saken
I 2016 skrev Klassekampen at siden 2012 har Statoil «overført 420 millioner kroner til et forskningssenter i Angola, for å få oljelisenser av landets myndigheter. Senteret har aldri sett dagens lys. Stortingets kontroll- og konstitusjonskommitte har stilt spørsmål til oljeminister Tord Lien, som forvalter statens eierandel på 67 prosent i Statoil, om hvor pengene har tatt veien».
Ressursforbannelse
Professor Kalle Moene har reist spørsmålet om selskapets deltakelse i tilbakeliggende land. Ut fra forskning mener han at slik virksomhet er negativ, at landene over tid får en langsommere vekst enn de ville hatt uten utvikling av oljeressursene. Den lavere veksten er knyttet til dårlige institusjoner, land med gode institusjoner (som USA og Norge) får høyere vekst av å utvikle sine oljeressurser.
Ytrebygda
Fanatorget, et av bydelsentrene i bydelen, med bla Nav, helsestasjon og barnevernstjenesten, ligger midt i Ytrebygda på Sandsli.
Ytrebygda hadde 29 875 innbyggere 1. januar 2021. Arealet er 38,45 km² landareal og 0,94 km² ferskvann. Befolkningstettheten for hele bydelen samlet er på 777 innbyggere pr. km² landareal. Ytrebygda grenser til Fana bydel i øst og over Fanafjorden i sør. Over Raunefjorden i vest grenser den til Sund kommune på Sotra. Over Grimstadfjorden i nord grenser den til bydelene Laksevåg og Fyllingsdalen.
De mest urbaniserte områdene ligger i den nordøstlige delen mellom Flyplassveien i sør og Nordåsvannet i nord, avgrenset av Ytrebygdsveien i vest og grensen mot Fana bydel i øst. Lenger vest i bydelen er det omfattende næringsarealer. Næringsområdet Sandsli/Kokstad er hjemsted for mer enn 10 000 arbeidsplasser hovedsakelig innenfor petroleum- og IKT-næringer. Lengst vest i bydelen ligger Bergen lufthavn, Flesland. Nytt terminalbygg åpnet i 1988, mens det nye flyplasshotellet vegg i vegg åpnet i 2007. I 2007 begynte også en utvidelse av selve flyplassen.
Områdene sør for Flyplassveien er mer landlig. Her ligger Bergens Seilforening, Fana golfklubb og Fana stadion. På Milde lengst sør ligger Arboretet og Botanisk hage og Fana Folkehøgskule, med herregården Store Milde. Like nord for Flyplassveien ligger Siljustøl Museum, komponisten Harald Sæveruds hjem.
Fanatorget bydelsenter ligger på Sandsli. Bydelen dekkes av lokalavisen Fanaposten.
Kirker
Kirkene i bydelen tilhører Fana prosti:
Grunnkretser
Bydelen Ytrebygda består av 19 grunnkretser som alle tilhører delområdet Ytrebygda.
Demografi og levekår
Bydelen Ytrebygda er inndelt i fire levekårsoner, med unntak for en grunnkrets som inngår i en sone i bydelen Fyllingsdalen. For detaljer om hvilke grunnkretser som inngår i hver levekårsone, se tabell i avsnittet Grunnkretser.
Tabellen viser samlet levekårsindeks for hver levekårsone i Ytrebygda bydel i 2011, folketall i 2011 og 2015 og prosentvis befolkningsendring, prosentvis aldersfordeling og andel ikke-vestlige innvandrere i hver sone. Lav verdi på levekårsindeksen indikerer gode levekår. Indeksen baseres på følgende 11 indikatorer: 1. Sosialhjelp til unge 2. Barnevernstilfeller 3. Utdanningsnivå 4. Bruttoinntekt 5. Barnefattigdom 6. Barneflytting ut av området 7. Kommunale boliger 8. Kriminalitet 9. Uførepensjon 10. Sykefravær og 11. Dødelighet.
Ytrebygda bydel har 5,2 % av den ikke-vestlige innvandrerbefolkningen i Bergen kommune, og 9,3 % av den totale folkemengden i kommunen, ikke medregnet grunnkretsen Nordeide (2011).
Politikk
Kommunestyrevalget i 2011 ga følgende resultat for kretsene i Ytrebygda bydel (stemmetall # og velgerandel %):
Det var 18 388 stemmeberettigede velgere i Ytrebygda bydel, som utgjør 9,1 % av Bergen kommunes totale velgermasse. Det ble avgitt 12 465 godkjente stemmer som gir en valgdeltagelse på 67,8 %. Dette inkluderer ikke blanke og forkastede stemmer (totalt 920 stemmer i Bergen kommune samlet) og stemmer som ikke ble kretsfordelt (totalt 4 682 stemmer i Bergen kommune samlet). Om man anslagsvis legger til 9,1 % av disse var den reelle valgdeltagelsen i Ytrebygda bydel 70,6 %.
Høyre ble det største partiet i bydelen med en oppslutning på 44,6 %, Arbeiderpartiet nest størst med 25,0 % og Fremskrittspartiet tredje størst med 10,9 %. Bydelen hadde en borgerlig overvekt på 35,5 prosentpoeng. I Bergen kommune samlet var den borgerlige overvekten 18,5 prosentpoeng.
H, Frp, KrF og V gikk alle til valg for et borgerlig byråd. V ble ikke med etter valget da de ønsket et byråd uten Frp, så H, Frp og KrF fortsatte i flertallsbyråd som sist.
Ann Kathrine Skjørshammer
Ann Kathrine Skjørshammer (tidligere Tornås) (født 16. mai 1944 i Drammen) er norsk politiker (KrF). Hun var byråd for næring og byutvikling i Oslo 2000-2003 under etternavnet Tornås.
Skjørshammer ble vara til bystyret i 1992. Hun fikk fast plass fra 1995, og var gruppeleder for KrF i perioden 1995-99. Skjørshammer har hatt en rekke forskjellige verv i KrF gjennom over 20 år og var blant annet første vararepresentant for KrF i Oslo til Stortinget 1997-2001 og 2013-2017.
Skjørshammer er utdannet jurist og sosionom. Hun har jobbet som seksjonsleder i Bolig- og eiendomsetaten i Oslo kommune, og undervist i juridiske fag og som lærer i rettslære i videregående skole og høyskole.
Skjørshammer har vært varamedlem i Den Norske Nobelkomite. Hun har også drevet frivillig barne- og ungdomsarbeid gjennom Metodistkirken i 25 år. Hun var i mange år gift med KrF-politikeren og bistandsarbeideren Svein Tornås.
Jungel.bok
jungel.bok av forfatteren Bjørn Skogmo er en fortelling utgitt i 2003 i Biblioteket Gasspedal av Gasspedal (forlag), som den første utgivelsen i forlagets skriftserie. Boka ble på kort tid utsolgt fra forlaget, men er tilgjengelig som pdf-fil. Ny, utvidet utgave av jungel.bok utkom høsten 2009.
jungel.bok er lagt opp som et tenkt eller mulig gjennomført besøk hos forfatteren og antropologen José Maria Arguedas i hans hjem i Lima. Den nye utgaven består av originalteksten regelmessig avbrutt av fragmenter av et essay om Arguedas. Formen er utprøvende, men teksten er drivende og feberhet. Gjennomgående spilles det bevisst på å skape usikkerhet om hva som er fakta og hva som er fiksjon, med invitasjon til leseren om å delta.
Da Olaug Nilssen anmeldte jungel.bok i Morgenbladet påpekte hun at: «den unge, «altfor unge», studenten i jungel.bok har som mål å få nærmare forståing for Arguedas, og i arbeidet med dette viser han at han har dei samme problema med å «sette i gang» med Arguedas-forståing som Arguedas sjølv hadde med å skrive romanen Reven der oppe og reven der nede. Tekstane i jungel.bok har ein mørkare og meir høgtideleg tone (...), og dei har ein meir openberr samanheng: den unge studenten si reise inn i Arguedas-land; både inn i Latin-Amerika, utmagra av europeisk ressurstjuveri, inn i biografien, inn i litteraturfilosofien og inn i litteraturen. Ein skulle kanskje tru at tjue sider er litt lite, men det kjem jo altså an på kva for form- og formatformatering ein forventar. Eg synest jungel.bok er ein flott liten sak; ei lita konsentrert oppleving, og gode tekstar.» Også Aftenpostens Mariann Enge tok godt imot jungel.bok da den utkom.
Sarangani
Sarangani er en filippinsk provins i regionen SOCCSKSARGEN i landsdelen Mindanao. Den grenser i nord til provinsen South Cotabato og i øst til provinsen Davao del Sur. Provinssetet er i Alabel. Provinsen er delt i to deler som adskilles av Saranganibukten.
Politisk inndeling
Sarangani er delt i 7 "municipalities" (landkommuner).
Giro d’Italia 1998
Giro d'Italia 1998 var den 81. utgaven av Giro d'Italia. Rittet ble arrangert fra 16. mai til 7. juni. Italieneren Marco Pantani vant sammenlagt.
Historiemaleri
Historiemaleri dreier seg om malerier som forestiller historiske hendelser og en sjanger,som skildrer mytologiske, bibelske og historiske scener. Inntil midten av 1800-tallet var historiemaleriet den mest prestisjefylte av malerisjangrene.
Google Checkout
Google Checkout var en nettbetalingstjeneste levert av Google.
Tjenesten ble lansert i 2006, men kom til Norge i 2010. Tjenesten ble lagt ned i november 2013 og ble erstattet med Google Wallet.
Eksterne lenker
Google Wallet
Arrangert ekteskap
Et arrangert ekteskap er et ekteskap der valget av ektefelle blir gjort av foreldrene eller andre familiemedlemmer/bekjente av de to som skal gifte seg. Denne formen for ekteskap er spesielt vanlig i enkelte arabiske land og i India. Også i Europa og vesten var arrangerte ekteskap tidligere vanlig i høyere sosiale lag. Det er en glidende overgang mellom arrangert ekteskap og ekteskap der ektefellene har funnet hverandre selv. Noen ganger brukes uttrykket semi-arrangert ekteskap om ekteskap som hvertfall delvis er inngått med familiens assistanse/godkjennelse. I vestlig tradisjon var det lenge vanlig at en mannlig beiler spurte sin tilkommendes far om tillatelse til å gifte seg med hans datter («anholdt om hennes hånd»), en tradisjon som i en viss grad holdt seg til det 20. århundre, men som i dag er blitt sjelden.
Et arrangert ekteskap som gjennomføres til tross for at minst én av partene er motvillige, kalles tvangsekteskap. I samfunnsdebatten blir ofte disse begrepene blandet, og det kan iblant være vanskelig å skille dem fra hverandre. Et arrangert ekteskap går først over til å være et tvangsekteskap når en eller begge partene utsettes for sterkt press eller tvinges til å inngå ekteskap. Mens tvangsekteskap er forbudt ved lov i Norge og en rekke andre land, er arrangerte ekteskap fullt lovlige.
Richard S. Johnson
Carl Richard Stanley Johnson (født 15. oktober 1976) er en svensk profesjonell golfspiller med seire på både PGA-touren og Europatouren.
Søværnets Officersskole
Søværnets Officersskole (SOS) er en skole i Danmark hvor alle offiserer til søværnet mottar sin grunnutdannelse. Skolen er plassert på Marinestasjon København.
Søværnets Officersskole ble grunnlagt etter inspirasjon fra Nederland og Frankrike og det var General-Admiralløjtnant Ulrik C. Gyldenløve som i januar 1701 foreslo opprettelsen av et Søe Cadet Compagni. 26. februar samme år ble innstillingen bifalt av Frederik IV.
Skolen ble opprettet på Bremerholm, rett ved Holmens kirke og 26. april 1701 ble admiral Christen Thomesen Sehested utnevnt til første sjef for Søe Cadet Compagniet.
Beihu
Beihu (kinesisk: 北湖区; pinyin: Běihú Qū ) er et bydistrikt i byprefekturet Chenzhou i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 815 kvadratkilometer og teller 300 000 innbyggere (2003). Det er regjeringssete for prefekturet Chenzhou.
Formuerett
Formuerett sikter til den del av rettssystemet som omhandler de økonomiske rettigheter. Formueretten inndeles vanligvis i undergruppene tingsrett, panterett, obligasjonsrett, erstatningsrett, sammenslutningsretten og immaterialrett.
Jejsk
Jejsk (russisk: Ейск) er en by i Krasnodar kraj i Russland. Den ligger ved Taganrogbukta i Azovhavet, rundt 200 km nordvest for Krasnodar. Innbyggertall: 86 349 (folketelling 2002).
Byen ble grunnlagt i 1848, av fyrst Mikhail Semjonovitsj Vorontsov.
Jilintai II-demningen
Jilintai II -demningen er en demning med et vannkraftverk i elva Kashgar, i provinsen Xinjiang i det nordvestlige Kina. Installert effekt er 100 MW, fordelt på 2 like store francisturbiner.
Utbyggingen startet i 2008 og anlegget stod ferdig i april 2011. Før dette ble Jilintai I-demningen bygget ut i samme elv, men på et annet sted i provinsen.
Marcel Chauvigné
Marcel Chauvigné (født 24. september 1911 i Nantes, død 2. juli 1972 samme sted) var en fransk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Chauvigné vant en olympisk bronsemedalje i roing under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han var med på den franske båten som kom på tredjeplass i firer med styrmann bak Tyskland og Sveits. De andre roerne på båten var Marcel Vandernotte, Fernand Vandernotte, Marcel Cosmat og Noël Vandernotte var styrmann.
Vladivostok Air
Flåte
Vladivostok Airs flåte inneholder følgende fly (April 2008):