cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elio Sgreccia
Prest
I 1990 ble han professor for bioetikk ved UCSC og fra 1992 til 2000 direktør for det institutt for bioetikk. Fra 1985 til 2006 var han dessuten rektor for senteret for bioetikk ved Università Cattolica del Sacro Cuore, og fra 1998 til 2005 direktør for universitetets sentrum for internasjonale samarbeid.
Sgreccia var forfatter av en katolsk håndbok for bioetikk. Sammen med William Levada og Luis Ladaria var han forffatter av dokumentet «Dignitas personae» (Personens verdighet).
Biskop
I 1992 ble han utnevnt av pave Johannes Paul II til titularbiskop av Zama Minor og til sekretær for Det pavelige råd for familien. Han ble bispeviet den 6. januar 1993 av pave Johannes Paul II selv; medkonsekratorer var kurierkebiskopene og de senere kardinaler Giovanni Battista Re og Justin Francis Rigali. Han innehadde embedet som sekretær for Det pavelige råd for familien til 1996.
I 2005 ble han utnevnt til presidenf for Det pavelige akademi for livet. I 2008 ble hans aldersbetingede avskjedssøknad innvilget av pave Benedikt XVI.
Kardinal
I konsistoriet den 20. november 2010 kreerte pave Benedikt XVI ham til kardinaldiakon med titteldiakoniet Sant’Angelo in Pescheria.
Ettersom han var over aldersgrensen deltok ikke kardinal Sgreccia på pavevalget i 2013.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Fikenkaktus
Fikenkaktusen (Opuntia ficus-indica) kommer fra Sør- og Mellom-Amerika og blir dyrket i tropiske og subtropiske strøk, blant annet på Gran Canaria. Den har flattrykte, leddete stammer, og tornete, ovale frukter med hardt skall. Blomstene er gule, fruktene varierer i fargeskalaen fra gul rødt. Fruktene har et saftig, guloransje fruktkjøtt og er grynete i konsistensen. 100 gram fruktkjøtt inneholder cirka 14 milligram vitamin C, 220 milligram kalium, 88 prosent vann og 152 kJ energi.
Fikenkaktus regnes som den mest utbredte av alle kaktusarter, og er en økonomisk viktig vekst i Mexico. Denne kaktusen finnes trolig i alle land med et temperert klima.
Det finnes mange ulike kultiverte varianter av fikenkaktus, og de med reduserte pigger og helt piggfri varianter foretrekkes av de som bruker dem kommersielt.
Lus på kaktusen
På fikenkaktuser lever ofte cochenillelusa, også kalt skarlagenlus (Dactylopius coccus). De lever av fikenkaktus. Knuses en slik lus, fremkommer en sterk rödfarge. Dette er fargestoffet karmin, som brukes i blant annet leppestift og drikken Campari. I gamle dager ble det drevet omfattende cochenilleavl i kaktusfarmer på Gran Canaria. Etter hvert som anilinfarger tok over i leppestift, tok avlingen nesten helt slutt. Men de siste årene har lusa igjen blitt populær på grunn av motstand mot unaturlige og potensielt skadelige stoffer i sminke, så nå er avlingen så smått på vei opp igjen.
Som mat og drikke
Fikenkaktus er mye brukt i mat og drikke, og både frukten, skudd og selve planten brukes i ulike former.
Frukten (som kalles for kaktusfiken) er svært næringsrik på vitamin C, og spises rå som snacks, eller brukes som tilbehør til matretter som taco. I noen land er det også vanlig å lage syltetøy av frukten.
Unge skudd, som teknisk sett er unge deler av stammen, stekes og spises som en egen rett som kalles nopalitos.
Frukten er også en populær smakstilsetning til ulike typer alkoholholdig drikke.
Til tross for at kaktusfiken er veldig populært i mange land (spesielt i Sør-Amerika og ved Middelhavet) er det ingen global eksportindustri per 2022.
I dyreindustri
Fikenkaktus brukes i dyreproduksjon, primært i storfeindustrien i stater sør i USA. Der brukes selve planten som enn enkel vekst som kan avgrense beiteområder. Samtidig inneholder fikenkaktusen svært mye vann, og kan brukes som nødfôr i perioder med tørke hvor det er vanskelig å oppdrive nok vann til dyrene. Da kan de overleve på vanninnholdet fra kaktusen.
Det er normalt at det brukes en variant av fikenkaktus uten pigger i dyreindustrien.
Palme-mordet
Palme-mordet var attentatet på Sveriges statsminister Olof Palme fredag kveld den 28. februar 1986 klokken 23.21. Han ble skutt og drept i krysset Sveavägen/Tunnelgatan midt i Stockholm sentrum. Palme og hans kone Lisbet var på vei hjem til fots fra en kinoforestilling da statsministeren ble skutt bakfra på kloss hold. Lisbet Palme ble også truffet av et skudd, men ble kun lettere skadet.
I 1988 ble Christer Pettersson i Stockholms tingsrätt funnet skyldig i å ha drept Palme. Etter anke ble han frikjent av Svea hovrätt. Åklagarmyndigheten begjærte gjenopptakelse, men dette ble avslått av Högsta domstolen 28. mai 1998. Det hadde i tillegg versert et stort antall teorier knyttet til hvem som utførte mordet.
I 2020 opplyste svensk påtalemyndighet at avdøde Stig Engström var mistenkt for drapet. Engström hadde vært omtalt som «Skandiamannen», ettersom han arbeidet i Skandia forsikring like ved gjerningsstedet. Mistanken i 2020 var blitt så sterk at den ifølge påtalemyndigheten ville gitt grunnlag for varetektsfengsling. Da Engström nå var død, kunne han imidlertid ikke tiltales, og saken ble lagt bort.
Etterforskningen av Palme-mordet ble ved avslutningen Sveriges største og dyreste noensinne. Den pågikk sammenhengende i 34 år og skal ha kostet over 600 millioner svenske kroner. Ifølge professor Leif G.W. Persson er etterforskningen den største i verden gjennom tidene.
Før kinobesøket
Den 28. februar 1986 bestemte familien Palme seg for et kinobesøk på meget kort varsel. Dette ble diskutert av Lisbet Palme på hennes arbeidsplass på ettermiddagen, og deretter med sønnens forlovede over telefon ved 17-tiden. Olof Palme fikk høre om kinoplanene da han kom hjem rundt 18.30. Palme hadde tidligere på ettermiddagen sendt hjem sine livvakter. Han pratet med sin sønn over telefonen om et mulig kinobesøk på enten Grand eller Spegeln, men ingenting ble bestemt. Sønnen hadde da allerede kjøpt billetter til Grand. At også herr og fru Palme skulle besøke Grand ble bestemt dem imellom omtrent klokken 20.00. Politietterforskningen har undersøkt om Lisbet Palmes arbeidsplass, deres hjem eller telefon har vært avlyttet, men uten å finne noen slike spor. Ifølge politiet finnes det heller ikke noe som tyder på at paret ble forfulgt på veien fra hjemmet til kinoen.
Kinobesøket og mordet
Fredag den 28. februar 1986 ankom Olof Palme sitt hjem i Västerlånggatan 31 i Gamla stan, omtrent kl. 18.30. Han tok et par telefonsamtaler og spiste middag med sin kone, Lisbet Palme. Like etter kl. 20.30 forlot paret sitt hjem og gikk til fots til tunnelbanestasjonen Gamla stan. De reiste med tunnelbanen til stasjonen Rådmansgatan og spaserte derfra til kinoen Grand på Sveavägen. Der møtte de sønnen Mårten med sin forlovede. Klokken var da nesten 21.00. Palme kjøpte selv billetter i skranken til Suzanne Ostens film Brødrene Mozart som begynte kl. 21.15.
Etter filmens slutt ble alle fire igjen utenfor kinoen frem til kl. 23.15, hvorpå de skilte lag og herr og fru Palme startet å gå sørover i Sveavägen. Ved Adolf Fredriks kyrkogata krysset de Sveavägen og fortsatte på gatens østre side. Da de passerte Tunnelgatan og Dekorima-butikken (som idag heter Kreatima) kom en mann opp bak Palme og skjøt ham i ryggen fra kloss hold, omtrent kl. 23.21:30. Skuddet tok livet av Palme, som ble erklært død da han ankom sykehuset like etter. Et andre skudd laget en skramme på ryggen til Lisbet Palme. Deretter rømte gjerningsmannen inn til Tunnelgatan og opp trappene mot Malmskillnadsgatan. Han fortsatte over gaten og ned til David Bagares gata. Deretter forsvant alle spor.
Hva som skjedde de påfølgende minuttene etter skuddene kan i noen tilfeller tidsbestemmes på sekundet, fordi telefonsamtaler med alarmsentralen ble spilt inn automatisk, og opptaket inneholder tidsangivelser fra Frøken Ur. På grunn av dette har man kunnet anslå når andre hendelser inntraff.
Timene etter mordet
I 1986 ble ikke nyheter sendt om natten på Sveriges radio. En stund før kl. 01.00 den 1. mars begynte P3 å sende musikk uten prateavbrudd. Kl. 01.10 leste innenriksreporteren Jan Ström opp følgende:
Lørdag formiddag kommer riksdagens talmann, Ingemund Bengtsson, tilbake til Stockholm fra Spania, kong Carl XVI Gustav kommer tilbake fra Storlien og länspolischef Hans Holmér kommer fra Borlänge. Talmannen fristiller samtlige statsråder, men ber dem om å fortsette som et forretningsministerium. På et møte kl. 09.00 velger det sosialdemokratiske partistyret Ingvar Carlsson til konstituert partileder.
På lørdag og søndag avlyser Sveriges Television alle underholdningsprogrammer, f.eks. Gomorron Sverige, Jubel i busken og Razzel. Det ble også diskutert om Vasaloppet, tidligere planlagt gjennomført den 2. mars, skulle avlyses, men konkurranseledelsen besluttet å gjennomføre skirennet som planlagt.
Etterforskningen
De eneste sporene gjerningsmannen etterlot seg var to kuler av typen Winchester-Western .357 Magnum. Begge kulene stemmer overens med de blyfragmentene som ble funnet i paret Palmes klær. Det vanligste våpenmerket for denne ammunisjonstypen er Smith & Wesson.
Mockfjärdsrevolveren
Revolveren ble kjøpt lovlig i Luleå av en privatperson fra Haparanda, sammen med 91 patroner av merket Metal Piercing fra den amerikanske produsenten Winchester Western, men ble stjålet under et innbrudd i september 1983. Det antas at våpenet ble brukt under et ran av et postkontor i Mockfjärd, Dalarna, i oktober samme år, da det ble avfyrt et skudd. Revolveren skal også ha blitt brukt under et bankran i Småland. To ukjente, finske, kriminelle brødre innrømmet senere tyveriet. En analyse av kulen som ble avfyrt under ranet i Mockfjärd viste at blyisotopsammensetningen var den samme som for de to kulene som ble funnet i Sveavägen etter mordet på Palme. Dermed skal de være produsert på samme tid og sted, altså i samme støpeform. Knapt 6 000 kuler fra denne formen ble solgt i Sverige på slutten av 1970-tallet. Det er derfor stor usikkerhet ved hvorvidt Mockfjärdsrevolveren er det våpenet som ble brukt under statsministermordet i 1986.
Revolveren ble funnet i november 2006 av private fritidsdykkere i Djursjön, vest for Mockfjärd, etter tips til avisen Expressen. Ålendingen Christian Holmén i Expressen kontaktet to ålandske dykkere, Benny Gustafsson og Ove Jansson, som fant våpenet etter bare tre timer. Revolveren hadde da vært ettersøkt i 20 år. Den ble overlevert til politiet den 20. november 2006. Ifølge opplysninger til politiet ble revolveren kastet i sjøen i oktober 1983, og derfor er det stilt spørsmål om våpenet virkelig ble brukt under mordet på statsministeren den 28. februar 1986.
Det ble først antydet at Mockfjärdsrevolveren var i altfor dårlig teknisk stand til at politiet kunne avgjøre hvorvidt dette var mordvåpenet. Sjefen for Rikskriminalens utredningsgruppe, Stig Edqvist, fortalte i desember 2007 at man nå har gått over til en annen type undersøkelse. Revolveren har blitt sendt til Korrosionsinstitutet, mens kulene har blitt gransket av eksperter ved Naturhistoriska riksmuseet i Stockholm. Resultatet er ennå ikke gitt til offentligheten.
Sucksdorffsrevolveren
Våpenet ble stjålet hjemme hos regissøren Arne Sucksdorff i Stockholm i 1977. Noen dager etter innbruddet solgte tyven våpenet for 2 000 svenske kroner. Personen som stjal våpenet var en gammel venn av Sigge Cedergren. Cedergren avslørte på sitt dødsleie at han hadde lånt ut et våpen av samme typen til Christer Pettersson, to måneder før Palme ble myrdet.
Våpenet holdes bevart på et hemmelig sted av en forhandler som har krevd 500 000 kroner for å overlevere det til politiet. Han hevder at han fant våpenet i en sjø mens han fisket og at han deretter solgte våpenet til Sigge Cedergren. Etter mordet ba Cedergren forhandleren om å ta vare på og gjemme våpenet. Sucksdorffsrevolveren er det eneste våpenet politiet ikke har kunnet spore opp.
Fantombildene
Ved hjelp av en beskrivelsesmaskin lånt av Bundeskriminalamt i Wiesbaden i Vest-Tyskland, fremstilte politiet et såkalt fantombilde av gjerningsmannen, med hjelp av et vitne. Bildene ble publisert den 6. mars 1986 og resulterte i mange tips til politiet, rundt 7 000–8 000. Det aktuelle vitnet har mellom kl. 23.30 og 23.40 «nesten støtt på» en mann i Smala gränd utenfor restauranten Alexandra. Da mannen fikk øye på vitnet hadde han sett forskrekket ut, snudd seg rundt og skyndt seg videre. Ved Snickarbacken hadde han tatt til høyre mot Birger Jarlsgatan.
I perioden frem til 1987 får politiet inn seks tips om en viss mann som er bosatt i nærheten av mordstedet. Mannen var psykisk syk og har på ulike måter vært fiksert av Olof Palme. Han har beskrevet seg selv som «Palmes kronprins» eller «Palmes høyre hånd». Vitnet fra Smala gränd har i et forhør pekt ut den psykisk syke mannen, som den som var mest lik den hun møtte på mordkvelden.
Den psykisk syke mannen har oppgitt til politiet at han befant seg på et visst fornøyelsessted fra omtrent 21.00 til 02.00. Han har ikke kunnet vise til noe alibi. Det har aldri blitt funnet noen spesielt troverdige årsaker til å tro at denne mannen er gjerningsmannen.
Et annet fantombilde ble publisert den 24. mars 1986. Bildet bygger på informasjon fra et vitne som har sett en mann følge etter Olof Palme på Sergels torg den 27. februar 1986. Politiets nåværende standpunkt er at vitnet bevisst gav falsk informasjon – at den forfølgende mannen aldri har eksistert.
Etterforskningen
Etterforskningen ble Sveriges største noensinne, og er sammenliknet med mordet på JFK og Lockerbieattentatet. Det hadde foregått siden 1986 og inneholdt 22 430 enkeltsaker. 90 000 personer har vært omfattet av etterforskningen, hvorav 40 000 er anonymisert. Det er avholdt mer enn 10 000 avhør, flere av dem gjentatte ganger. Det ble undersøkt 4 000 kjøretøyer. 134 personer erkjente drapet, hvorav 29 direkte til politiet.
Personer som har vært sentrale i arbeidet med etterforskningen eller domstolsbehandlingen:
Frem til 2006 hadde etterforskningen kostet 350 millioner svenske kroner.
Prosessen mot Christer Pettersson
Den 28. mai 1986 ble Christer Pettersson – en småkriminell person med rusmiddelavhengighet på uføretrygd – angivelig kryssforhørt for første gang om hva han gjorde på mordkvelden. Fra oktober 1988 har politiet interessert seg spesielt for Pettersson, og fra 16. november 1988 begynte de å avlytte hans telefon. Den 14. desember 1988 ble han nok en gang hentet inn til forhør, og Lisbet Palme pekte ut Pettersson som gjerningsmann under en videokonfrontasjon. Pettersson ble pågrepet og satt i varetekt. Rettsforfølgelsen startet i Stockholms tingsrätt den 29. mai 1989.
Aktoren formulerte gjerningsbeskrivelsen slik:
Årsaker til mistanke
De viktigste årsakene til at Pettersson ble mistenkt for mordet var:
Pettersson har helt siden han kom under mistanke hevdet at han etter et besøk på en spillklubb på Oxtorgsgränd, nær Sveavägen, forlot klubben omtrent kl. 22.30 og tok pendlertoget til bostedet i Rotebro, med avgangstidspunkt enten kl. 22.45 eller 23.15, at han sovnet på toget og våknet først i Märsta, og at han tok motgående tog tilbake til Rotebro. Han kom til sitt bosted like før midnatt, noe som ifølge Pettersson skulle kunne bekreftes av en kamerat som befant seg i hans leilighet.
Dette vitnet har i forhør oppgitt at Pettersson sannsynligvis kom hjem mellom kl. 00.15 og 01.00, men at Pettersson hadde forlatt leiligheten såpass sent på kvelden at han ikke kan ha hatt mulighet til å se ekteparet Palme ta seg inn på Grand. Forskjellene her kan muligens bero på at forhøret ble utført flere år i ettertid.
Behandling i tingretten
Rettssaken pågikk fra 5. juni – 10. juli 1989. I dommen den 27. juli 1989 dømte tingretten Pettersson til fengsel på livstid for mord på Olof Palme og fremkallelse av fare ved å skyte mot Lisbet Palme. Tingrettens medlemmer var uenige, og dommen ble dermed avsagt under dissens; lekdommerne stemte for domfellelse, mens de to fagdommerne mente at tiltalen skulle fjernes og at Pettersson skulle frikjennes.
Frikjennelse i hovretten
Riksadvokaten valgte ikke å anke saken videre til Högsta domstolen. Pettersson ble tilkjent 300 000 svenske kroner i erstatning for den tiden han hadde vært fengslet.
Bombemannens testament
I 1996 utleverte advokat Pelle Svensson deler av den såkalte Bombemannen Lars Tingströms testament, som ble skrevet av Tingström på sitt dødsleie i 1993. I testamentet forteller Tingström at Pettersson utførte mordet sammen med ham, dette fordi han ble dømt uskyldig i «det store bombemålet», som omfattet to større bombeangrep i Stockholm og Nacka. Pettersson og Tingström var på den tiden bestevenner, og Tingström skal ha sagt at han skulle ta en voldsom hevn «og blod skulle flyte i Stockholms gater». Da Tingström senere ble dømt til fengsel på livstid, gikk «ansvaret» over på Pettersson, som til slutt også skal ha myrdet Palme, som ble ansett for å ha vært «hovedansvarlig for den rettslige smørja» han hadde vært utsatt for.
Ny sak mot Petterson
Den 5. desember 1997 leverte riksadvokaten inn en søknad om gjenopptakelse av saken mot Petterson til Högsta domstolen.
Eksempler på de nye bevisene som kom inn ved gjenopptakelsessøknaden:
Den 28. mai 1998 avslo Högsta domstolen søknaden om gjenopptakelse av saken. Det ble ikke ansett som sannsynlig at de nye opplysningene ville ha ført til en fellende dom i hovretten (sannsynlighetskrav).
Kulehodeedderkopp
Kulehodeedderkopp (Walckenaeria capito) er en av edderkoppene i gruppen mattevevere og dvergedderkopper (Linyphiidae).
Palme-mordet
Ny sak mot Petterson
Den 29. september 2004 døde Christer Pettersson av hjerneblødning etter en hodeskade.
Pettersons brev
I februar 2007 ble en kvinnelig bekjent av Petterson intervjuet av avisen Aftonbladet, og ifølge kvinnen hadde hun lovet Pettersson at hun skulle offentliggjøre omtrent 40 brev som Pettersson hadde skrevet til henne. I brevene nevnes Palmemordet flere ganger. Pettersson har også fortalt kvinnen muntlig at «Du vet at jeg ikke bruker skytevåpen, har aldri gjort det... det var jeg som skjøt Olof Palme.». Ifølge Pettersson selv var motivet å få hevn for dommen mot Lars Tingström: «Jeg gjorde det for bombemannen [...] ''Han ble helt feil dømt til livstid. Jeg gjorde det for hans skyld''».
Kulehodeedderkopp
Utseende
Artene i denne slekten er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Palme-mordet
Pettersons brev
Sjefen for rikskriminalens mordutredning, Stig Edqvist, har derimot forklart at de ikke bearbeider tipsene som gjelder Christer Pettersson: «''Men vi jobber ikke med dem. Pettersson er frikjent. Gjennom dommen er han mer fredet enn noen annen.''».
33-åringen
Allerede dagen etter mordet kom det inn et tips fra en kvinne, som fortalte at hun kvelden før hadde vært på kafé Mon Chéri i Kungsgatan, da hun hadde kommet i prat med en mann som uttalte seg om sitt hat for Olof Palme. Mannen, som viste seg å hete Victor Gunnarsson, hadde delt ut et visittkort med navnet Vic G og et telefonnummer. Andre tipsere fortalte også om Palme-hatske uttalelser, samt at mannen eide et våpen tilsvarende mordvåpenet.
I forhøret oppgav Gunnarsson at han hadde besøkt Mon Chéri og pratet med tre kvinner der. Etter at de hadde gått hadde han pratet med to ungdommer. Deretter gikk han til kinoen Rigoletto for å se en film, og deretter videre til McDonald's i Kungsgatan. Ungdommene ble forhørt av politiet og de sa at Gunnarsson forlot kafeen mellom kl. 23.00 og 23.30. Andre vitner har sett ham på McDonald's.
Ingen av vitnene på mordstedet kunne med sikkerhet peke ut Gunnarsson, og Lisbet Palmes opplysninger om gjerningsmannens klesstil stemmer ikke overens med de klærne Gunnarsson bar den aktuelle kvelden.
Gunnarsson ble arrestert den 17. mars 1986 og løslatt den 11. april samme år. Han ble derimot telefonavlyttet i perioden mai–juni 1987, august–november 1987 og januar 1988. Etter tingrettens dom mot Pettersson ble forundersøkelsen mot Gunnarsson avsluttet.
Detaljene fra politiets saksutredning viser til en person som er oppvokst i Jämjö i Blekinge; en utadvendt mann som har reist mye og forsørget seg ved tilfeldige jobber, hater Palme, er glad i våpen, interessert i politikk og samfunnsspørsmål, og er tilhenger av ekstreme grupper, deriblant EAP. I vitneboksen har han oppgitt at han har kjempet for USA i Vietnamkrigen (en urimelig påstand med tanke på hans alder), at han er trent av FBI og CIA, og at han var CIA-agent. En kontrollsjekk viste derimot at bare skal ha utført våpenløs tjeneste i vernepliktstiden. Personer i hans omgivelser beskrev ham som «ufarlig», «godtroende», «fantaserende», «løgnaktig» og «lever i sin egen verden».
Politimannen Börje Wingren, som ledet forhøret med Gunnarsson, gav i 1993 ut boken Han sköt Olof Palme, skrevet i samarbeid med journalisten Anders Leopold. Wingren angir i boken at han tror Gunnarsson er gjerningsmannen.
I januar 1994 ble Gunnarsson funnet myrdet i Nord-Carolina i USA. En tidligere politimann har blitt dømt for mordet, med sjalusi som motiv, men han benekter skyld i saken.
Politiet
Det verserer en utbredt mistanke om en sammensvergelse som skal ha eksistert blant et flertall politimenn i Stockholm. I politiets utredning finnes det ikke et eneste konkret spor som kan kalles for et «polisspår», som det har blitt kalt i svensk presse, men derimot et stort antall tips som gjelder visse politimenn. Disse skal ha oppført seg på en mistenkelig måte i tiden før, under eller etter selve mordet.
På mordkvelden gjelder det først og fremst vitneobservasjoner av menn med toveisradioer på steder som i tid og rom tangerte ekteparet Palmes spasertur til og fra kinoen Grand, bevisst forsinkelse ved Stockholm-politiets sambandssentral og drøying av alarmen, som i kombinasjon med visse utpekte politimenns aktiviteter – eller deres fravær – skal ha ført til at gjerningsmannen fikk unnslippe.
Det eneste politiets etterforskningsgruppe har kunnet komme frem til, er at det fantes politifolk i Stockholm med høyreekstreme meninger og våpeninteresse, men ingenting som tyder på innblanding i Palmemordet. SOU 1999:88 mener likevel at politisporet burde ha blitt gransket dypere, bl.a. for å forebygge den mistroen mot politiet som private kritikere av utredningen har kunnet utnytte.
PKK
Allerede den første uken etter mordet rettet politiets etterforskningsgruppe sin interesse mot den kurdiske organisasjonen PKK, for en eventuell innblanding i mordet. I 1984 og 1985 hadde frafalne PKK-medlemmer blitt myrdet i Uppsala og Stockholm. Rundt i Europa hadde PKK vært innblandet i grove forbrytelser. Regjeringen hadde definert PKK som en terrororganisasjon, og medlemmer av PKK hadde blitt dømt til kommunearrest (begrenset bevegelsesfrihet). Man hadde derfor mistanke om at PKK kunne ha både motiv og mulighet til å slå tilbake mot den svenske regjeringen.
Den 14. mars 1986 ble det gjennomført en razzia, kalt for Operation Alfa, mot den svensk-kurdiske foreningen. Høsten og vinteren 1986/1987 forberedte politiet en større razzia der 22 personer skulle hentes inn til forhør. Tanken bak dette var at et tilslag skulle skape uro slik at personer begynte å fortelle hva de visste om PKKs innblanding i Palmemordet. Sluttresultatet ble at tre personer satt i arresten i en uke. Politiets utredning førte dermed ikke frem som planlagt.
Svakheten med PKK-sporet har alltid vært at selv om PKK har hatt motiv og mulighet til å myrde Olof Palme, så har man aldri hatt noe informasjon om PKK-medlemmer som oppholdt seg i Sveavägen den aktuelle kvelden.
I forlengelsen ledet PKK-sporet til den såkalte Ebbe Carlsson-skandalen, der justisminister Anna-Greta Leijon gikk av etter avsløringen om at hun hadde skrevet et anbefalingsbrev til forleggeren Ebbe Carlsson for å bedrive privat spaning. Politisjefer som Hans Holmér og P-G Näss ble dømt for å ha bedrevet ulovlig avlytting, og Ebbe Carlsson og noen politimenn ble dømt for å ha smuglet avlyttingsutstyr inn i landet.
Sør-Afrika
Det verserer en teori om at det var den sørafrikanske etterretningstjenesten Bureau of State Security (B.O.S.S.) som myrdet Palme. SOU 1999:88 vier 35 sider til sin forklaring av omstendighetene. I korthet handler det om anklager og motanklager fra personer som har hatt samarbeid med Sør-Afrikas etterretningstjeneste. Opplysningene er motstridende, har status som annenhåndsinformasjon og informantenes troverdighet kan betviles.
En bok som ble utgitt i 2007 hevdet at en privatdetektiv i Civil Cooperation Bureau, Athol Visser (eller «Ivan the Terrible»), var ansvarlig for planleggingen og utførelsen av Palmemordet.
Av disse personene har Williamson fått mest oppmerksomhet, og sjefsaktoren i saken, Anders Helin, har senere bekreftet at han befant seg i Stockholm da mordet fant sted.
Bofors-forbindelser
Denne teorien er nærmere beskrevet av Jan Bondeson i hans engelskspråklige bok ''Blood On The Snow. The Killing Of Olof Palme''. Også Salman Rushdie har henledet oppmerksomheten mot Bofors Også direktøren for det svenske Civilförsvarsförbundet, Karl-Gunnar Bäck, skal ha gitt politiet et lignende tips allerede i begynnelsen av mars 1986. Som tidligere journalist hadde han vært en anerkjent korrespondent i London, med forbindelser til den britiske kontraspionasjen. Gjennom disse forbindelsene skal han ha mottatt tipset. Særlig oppmerksomhet ble rettet mot et selskap ved navn A&E Services, og en leder som skulle hete «Robertson» eller «Donaldson», som bodde både i London og Sør-Afrika.
Mistanken mot Stig Engstrøm, «Skandiamannen»
Svensk påtalemyndighet opplyste i 2020 at de antok at avdøde Stig Engström sto bak drapet. Mistanken var så sterk at den ville gitt grunnlag for varetektsfengsling. Da Engström nå var død, kunne han ikke tiltales, og saken ble lagt bort.
Engström ble i etterforskningens tidlige fase aldri avhørt som mistenkt, men som vitne. Han ble sjekket ut av saken i 1987, ett år etter drapet. Den offentlige utredning som ble presentert i 1999, inneholdt intet om politiets avgjørelser rundt Engström, selv om påtalemyndigheten i 2020 uttalte seg kritisk til denne del av etterforskningen. Kommisjonens medlem riksrevisor Inga-Britt Ahlenius, forsvarte dette med at kommisjonen skulle undersøke etterforskningen. Da etterforskningen ikke omfattet Engström var det heller ikke noe for kommisjonen å undersøke nærmere, hevdet Ahlenius.
Fiksjon og dokumentarfremstillinger
I Leif G.W. Perssons romantrilogi Mellan sommarens längtan och vinterns köld (2002), En annan tid, ett annat liv (2003) og Faller fritt som i en dröm (2007) ble det presentert en løsning på spørsmålet om hvem som myrdet Palme: en sjef i Säpo.
Journalisten Sven Anér mente at länspolischefen Hans Holmér på et vis er innblandet i mordet. Anér skrev at Holmér absolutt ikke var i Borlänge på mordnatten, men at han ble kjørt til ulike adresser i Stockholm av sin sjåfør; blant annet skal de ha passert mordstedet noen få minutter etter mordet uten at Holmér gav lyd fra seg. Senere, for å bevise at han hadde vært på et hotell i Borlänge, viste Holmér frem en kvittering fra utsjekkingen, men den var datert til 28. februar, ikke 1. mars som han påstod. Sven Anér trodde ikke at ambassadør Carl Lidbom og Ebbe Carlsson befant seg i residensen i Paris på mordkvelden for å feire Lidboms 60-årsdag, slik som Lidbom påstår.
Gunnar Wall lanserte i sin bok Mörkläggning en teori om at Palme ble lurt til mordstedet av morderen selv. Wall mente at alle vitnene som finnes fra hendelsene før skuddene – med unntak av Lisbet Palme – hadde gjort observasjoner som talte for at Palme og morderen innledet et møte omtrent et halvt minutt i forkant av mordet.
I februar 2006 presenterte filmskaperen Mikael Hylin en teori i SVT-dokumentaren Jag såg mordet på Palme teorien om at Christer Pettersson faktisk begikk mordet, men i den tro at Palme var Sigge Cedergren, en narkotikadistributør. Teorien bygger på intervjuer med personer fra kriminelle miljøer, og ble utarbeidet tidlig i etterforskningen, men fordi visse politimenn jobbet for å skjule sine bekjentskap med blant andre Cedergren, lyktes de i å få avgjørende bevismateriale ødelagt. Teorien ble dermed møtt med stor skepsis.
Dokumentaren beskriver hvordan noen av Christer Pettersons gamle bekjente har snakket mer og mer om hva de vet, desto nærmere de selv nærmer seg døden. En person som stod Pettersson nær fortalte at Pettersson (som på den tiden iblant jobbet som leiemorder) hadde fått i oppdrag å skremme Cedergren. Andre sier at Cedergren hadde bestilt et mord på Pettersson, som ble meget sint da han fikk høre om dette, og begynte å lete etter Cedergren for å myrde eller mishandle ham.
På en eller annen måte var uansett Pettersson ute etter Cedergren, og han hadde en ladd pistol med seg. Cedergren bodde i nærheten av kinoen Grand, i Tegnérgatan 16, og Pettersson ventet derfor på ham utenfor Grand. Pettersson var imidlertid påvirket av narkotika, og da kinogjengerne kom ut og passerte Decorima fikk han syn på Palme og hans frue, som bakfra lignet på Cedergren og hans kjæreste. Teorien går ut på at han fulgte etter dem og myrdet Palme bakfra – en metode som han hadde brukt flere ganger tidligere.
Filmen prøver også å vise at politiets atferd på mordkvelden var direkte koblet til et planlagt mord på Cedergren. Et mord beordret av Leif Stenberg-Skiffer, også kalt Mr X, som sies å være den som leverte dop til Cedergren og som på et vis kan kalles for Sveriges narkotikakonge. Ifølge de intervjuede var det blant annet politimenn til stede som bryskt avviste Roger Östlund, som senere har uttalt at han så Pettersson skyte Palme, da han skulle besøke Cedergrens leilighet. Kort tid før mordet forsvant politimennene fra området.
Filmen indikerer at politimennene var kjent med mordplanene knyttet til Cedergren, og at de derfor lot området være politifritt for Cedergrens morder. Siden det finnes motstridende utskrifter av Cedergrens avlyttede telefon, indikerer Hylin at politiet kan ha forlatt stedet bevisst, og at de i etterkant forsøkte å dekke til sporene. Det skulle absolutt ikke bli kjent at politiet åpnet for at Pettersson kunne myrde Cedergren. Filmen indikerer også at dette er årsaken til politiets relativt trege reaksjon etter skuddene ble avfyrt.
Den 28. februar 2006 publiserte Dagens Nyheter en debattartikkel av Lars Borgnäs og Tomas Bresky som stiller spørsmål ved riktigheten av filmens opplysninger. De påstår at Mikael Hylin har ignorert kilder som taler imot hans teori, og at filmen ikke kan bli tatt på alvor. Vitnet som skal ha sett Pettersson skyte Palme, befant seg kl. 23.15 – 23.21 i Grands foajé da han ringte Cedergren. Han kan dermed ikke ha vært vitne til mordet. Vitnet var en kjenning av politiet før rettssaken, og det fremkom heller ikke hvorfor han ikke gikk ut med opplysningene, med tanke på at belønningen var 50 millioner svenske kroner. Borgnäs og Bresky har tidligere drevet med flere undersøkelser av materialet.
Eksterne lenker
Olof Palme Olof Palme
Liste over kulturminner i Bjørnafjorden
Liste over kulturminner i Bjørnafjorden er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Bjørnafjorden kommune. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Þorsteins saga Geirnefjufóstra
Þorsteins saga Geirnefjufóstra er en nyskrevet «islendingesaga» fra 1800-tallet, skrevet av Gísli Konráðsson på bakgrunn av tradisjonsstoff, omtalt som «en saga i fornalderstil, som formodentlig først er skrevet i det 18. årh.» Historien foregår på 900-tallet i Norge, Island, Færøyene, Grønland og Jämtland.
Ying (navn)
Ying (forenklet kinesisk: 颖 eller 英; tradisjonell kinesisk: 穎, 莹 eller 英) er et kinesisk kvinnenavn.
Etymologi
Ying betyr «kronblad, blomst», «enestående» eller «beundringsverdig».
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Ettkammersystem
Et ettkammersystem innebærer at en stat eller en delstats parlament kun består av én lovgivende forsamling, kalt kammer.
Mange land med ettkammersystemer er små, homogene enhetsstater, som oppfatter et overhus eller andre kammer som unødvendig. Ettkammersystem er vanlig i enhetsstater, mens forbundsstater ofte har tokammersystem. I etterkrigstiden har fire, små enhetsstater (Danmark, Sverige, Island og New Zealand) gått over til ettkammersystem. I samme periode gikk ingen land fra ett til to kammer. Etter kommunismens fall gikk enkelte land over til et tokammersystem, blant annet Polen. . Ettkammersystem begrunnes blant annet med at det er tydelig hvem borgerne har utpekt til lovgiver noe som antas å samsvare best med folkesuverenitetsprinsippet. En ordning med ett kammer gir raskere behandling og det antas at minoritetsinteresser i mindre grad kan blokkere vedtak. Alle kommunistiske land og de fleste tidligere kommunistiske land har et ettkammersystem. Danmark har hatt et ettkammersystem siden nedleggelsen av Landstinget i 1953, mens Sverige først fikk et ettkammersystem i 1971. Det norske Stortinget var opprinnelig delt i kammer (odelsting og lagting) og gikk i 2009 over til ett kammer i henhold til grunnlovsendring i 2007.
Det norsk Stortinget før 2009 besto ikke av to helt adskilte «hus» med ulik valgordning (som i Sverige før 1971 eller Storbritannia) fordi representantene ble valgt samtidig og delingen i odelsting og lagting skjedde ved konstitueringen. Per Øisang omtaler dette som to «avdelinger» og en ordning som lignet på tokammersystem. Bjørn Erik Rasch skriver at Odelstinget og Lagtinget normalt ble sammensatt slik at fordelingen på partiene ble den samme og dermed fikk lagtinget liten praktisk betydning. Rasch skriver at den norske ordningen til 2009 bør regnes som et modifisert tokammersystem.
I USA har delstatene tokammerordning etter mønster av den føderale kongressen. Unntaket er Nebraska der delstatsforsamlingen har ett kammer.
Clutha (elv)
Clutha / Mata-Au er den lengste elven på Sørøya og den nest lengste på New Zealand. Den renner sør-sørøst 338 kilometer fra Lake Wanaka i Søralpene gjennom sentral og sørlige Otago til Stillehavet 75 kilometer sørvest for Dunedin.
Fra 1860-tallet utløste gullfunn i Clutha og sideelvene et gullrush i Otago.
Elven er demmet opp for vannkraft ved Clydedemningen og Roxburgh-demningen. Flere vannkraftprosjekter har vært planlagt, men er ikke gjennomført.
Radio Algerie
Radio Algerie (fransk: Entreprise nationale de radiodiffusion sonore, arabisk: المؤسسة العمومية للبث الإذاعي), forkortet ENRS, er Algeries statseide allmennkringkaster for radio.
Om selskapet
Selskapet ble grunnlagt i juli 1986, da det opprinnelige kringkastingsselskapet fra 1962 ble delt inn i fire underselskaper. De første radiosendingene tok til i 1956. ENRS er aktivt medlem av Den europeiske kringkastingsunion.
Radio Algerie driver tre riksdekkende radiostasjoner:
I tillegg er det flere nisjekanaler:
I tillegg driver ENRS et 40-talls regionale og lokale stasjoner.
Louis Delaunoij
Louis Albert Armand Etienne Delaunoij (født 3. mars 1879 i Amsterdam, død 29. oktober 1947) var en nederlandsk fekter som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Delaunoij vant en olympisk bronsemedaljer i fekting under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det nederlandske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i sabel bak Italia og Frankrike
Guðni Jónsson
Guðni er særlig kjent for sine standardutgaver av gamle islandske tekster; blant dem Íslendingasögur I-XII (1946–1947) og Fornaldarsögur Norðurlanda.
Øyeflaten holdeplass
Øyeflaten holdeplass ligger mellom Voss og Reimegrend langs Bergensbanen i Raundalen. Stasjonen blir betjent av lokaltog på strekningen Bergen – Voss – Mjølfjell – Myrdal. Holdeplassen har leskur.
Mortendalselva kraftverk
Mortendalselva kraftverk (eller Mortensdalelva) er et vannkraftverk i Storfjord kommune i Troms og Finnmark.
Det er et elvekraftverk i Mortendalselva som utnytter et fall på 285 meter gjennom ei rørgate på 1722 m.
Installert effekt er 2,1 MW fra en peltonturbin. Årsproduksjon er 3,7 GWh.
Johan Adolf av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Pløn-Rethwisch
Johan Adolf Ernst Ferdinand Carl (født 4. desember 1684, død 21. mai 1729) var sønderjysk hertug av (Pløn-)Rethwisch.
Han ble født i Bruxelles som tredje sønn av Joachim Ernst II, hertug av Retwisch (1637–1700) og Isabella van Merode-Westerloo (d. 1701). Faren som var spanske grande og general, var gått over til katolisismen og sønnen var blitt oppdratt i samme tro og gikk i spansk tjeneste som faren.
Da Johan Adolf gjorde krav på Pløn i 1706 fikk han ingen innrømmelser, men hans slektning Joachim Frederik som overtok Pløn, forpliktet seg til å betale ham årpenger. Da Joachim Frederik døde i 1722 uten mannlige arvinger, gjorde både hans nevø fra Nordborglinjen Frederik Carl og hertugen av Rethwisch krav på Pløn. Sistnevnte var testamentarisk offisiell arving, men ble ikke understøttet av kong Frederik IV, som ikke kunne forlike seg med hertugen av Rethwisch' katolske bakgrunn.
Til tross for keiserlige dommer ble Pløn tilbakeholdt til hertugen av Rethwisch døde i 1729. Pløn overgikk heretter til den tidligere nevnte Frederik Carl.
Ekteskap
Johan Adolf Ernst Ferdinand Carl hadde i 1703 ektet Marie Cølestine av Merode (d. 1725) i Trelonch. De fikk flere barn som ikke vokste opp. Hun forlot ham i 1713 for å gå i kloster.
Stølsdalen
Stølsdalen er en selvbetjent turisthytte i Breheimen nasjonalpark i en trang sidedal til Fortundalen. Det er den opprinnelige sætra i Stølsdalen som er bygget om til turisthytte. Stedet er mer eller mindre uframkommelig om vinteren, og hytta vil være begravd av snø. Område rundt er også rasfarlig med mye snø i brattheng. Hytta er derfor stengt om vinteren. Rett ved hovedhytta er det en mindre anekshytte.
Noen hundre meter nord for hytta er det et bekkeinntak og øst for hytta er den regulerte innsjøen Skålavatnet, dette i forbindelse med kraftutbygging i Fortundalen.
Slaget ved Khaironeia (338 f.Kr.)
Slaget ved Khaironeia (gresk: Μάχη της Χαιρώνειας) ble utkjempet i 338 f.Kr. i nærheten av byen Khaironeia i Boiotia mellom styrkene til Filip av Makedonia og en allianse av greske bystater, blant annet Athen og Theben. Slaget var kulminasjonen av Filips krig i Hellas (339–338 f.Kr.) og endte med en avgjørende seier for makedonerne.
Filip førte med seg fred til et krigstrett Hellas i 346 f.Kr. ved å avslutte den tredje hellige krig, og konkluderte sin ti år lange konflikt med Athen om overherredømme over den nordlige delen av Egeerhavet ved å inngå en særskilt fredsavtale. Filip ekspanderte kongedømme, en mektig hær og rikelig med ressurser gjorde ham til den faktiske «lederen av Hellas». For mange av de bistre uavhengige greske bystatene ble Filips makt etter 346 f.Kr. oppfattet som et trussel mot deres frihet, særlig i Athen hvor politikeren Demosthenes ledet anstrengelsene for å bryte med Filips innflytelse. Da Athen i 340 f.Kr. inngi en allianse med en by som Filip allerede beleiret, mistet han endelig sin tålmodighet og erklærte krig mot bystaten Athen. Sommeren 339 f.Kr. ledet han en hær inn i Hellas og tilskyndet dannelsen av en allianse av greske bystater som gikk mot ham, ledet av Athen og Theben.
Slaget har blitt beskrevet som et av de mest avgjørende i den antikke verden. Styrkene til Athen og Theben ble utryddet, og fortsatt motstand var umulig. Krigen kom derfor til en brå slutt. Filip var i stand til å pålegge Hellas en avtale som alle bystatene godtok, unntatt Sparta. Korint-ligaen, dannet som et resultat, gjorde alle deltagerne til allierte av Makedonia og med hverandre, og med Filip selv som garantist for freden. I neste omgang ble Filip valgt som strategos (general) for en panhellenistisk krig mot det persiske rike som han lenge hadde planlagt. Imidlertid, før han var i stand til lede et angrep østover, ble Filip snikmyrdet og kongedømmet Makedonia og ansvaret for krigen med Persia gikk isteden til hans sønn Aleksander.
Bakgrunn
Et tiår etter at Filip ble konge av Makedonia i 359 f.Kr. hadde han raskt styrket og ekspandert sitt kongedømme inn i Trakia og Khalkidiki på nordkysten av Egeerhavet. I denne prosessen ble han støttet av distraksjonen til Athen og Theben, de to mektigste bystatene i Hellas, som på dette tidspunktet var opptatt av hendelser andre steder. Særlig var de opptatt av den sosiale krigen mellom Athen og byens tidligere allierte (357–355 f.Kr.), og den tredje hellige krig som brøt ut i sentrale Hellas i 356 f.Kr. mellom området Fokis og andre medlemmer av det delfiske amfiktyoniske forbund. Det meste av Filips utvidelser som skjedde i perioden gikk på bekostning av Athen som betraktet nordkysten av Egeerhavet som deres interessesfære, og Filip var i krig med Athen fra 356–346 f.Kr.
Filip var ikke opprinnelig en krigførende makt i den hellige krig, men ble involvert på anmodning fra Thessalia. Da han så en mulighet til å øke sin innflytelse på det greske fastlandet, føyde han seg, og i 353 eller 352 f.Kr. vant han en avgjørende seier over fokierne i slaget ved krokusmarkene i Thessalia. I kjølvannet av seieren ble Filip gjort til arkont (herre) av Thessalia, noe som ga ham kontroll over skatter og inntekter fra det thessalianske forbund, således økte sin egen makt. Imidlertid blandet han seg ikke ytterligere inn i denne krigen før i 346 f.Kr. Tidlig dette året kom en henvendelse fra thebanerne, som hadde tatt hovedtyngden i den hellige krigen sammen med thessalianerne, om han Filip kunne ta «lederskapet av Hellas» og bli med Theben i krigen mot Fokis. Filips makt var nå så stor at fokierne ikke var i stand til å gjøre motstand og de overga seg ham. Således var Filip i stand til å avslutte enda en særskilt blodig krig uten ytterligere krigføring. Filip lot det amfiktyoniske forbund ha det formelle ansvaret i å straffe fokierne, men sikret seg at vilkårene ikke ble altfor strenge. Uansett ble fokierne utvist fra forbundet, alle deres byer ble ødelagt, og de ble bosatt i landsbyer som ikke hadde flere enn 50 hus.
For athenerne var avtalen nødvendig, men det var aldri populær. Filips handlinger i 346 f.Kr. hadde gitt ham stor innflytelse over hele Hellas, og selv om han hadde brakt fred, ble han sett på som en fiende av den tradisjonelle frihet og selvstyre for bystatene. Folketaleren og politikeren Demosthenes hadde vært hovedarkitekten bak den filokratiske fred, men bortimot så snart som den var inngått, ønsket han å bli kvitt den. Over de neste få årene ble Demosthenes leder av krigsfraksjonen i Athen, og han søkte hver mulighet å underminere fredsavtalen. Fra 343 f.Kr. og framover benyttet Demosthenes og hans tilhengere hvert eneste hærtokt og handling fra Filips side til å argumentere at han hadde brutt fredsavtalen. Omvendt var det i begynnelsen en betydelig stemning i Athen, ledet av Aiskhines, at freden, upopulær som den enn var, kunne bli beholdt og forbedret. Mot slutten av tiåret hadde derimot krigsfraksjonen økt sin oppslutning og de begynte åpent å utfordre Filip og Makedonia. I 341 f.Kr. herjet det athenske hærføreren Diopithes området til Filips allierte Kardia i Trakia, selv om Filip krevde at det måtte opphøre. Filips tålmodighet ebbet til sist ut da athenerne inngikk allianse med byen Byzantion, som Filip på den tiden hadde under beleiring. og han skrev at Athen hadde erklært krig. Kort etter brøt Filip beleiringen av Byzantion, og det kan synes som om Filip hadde tatt beslutningen å ta et oppgjør med Athen en gang for alle. Filip dro på et hærtokt mot skyterne samtidig som forberedte krig i Hellas.
Forspill til kampen
Filips kommende kampanje i Hellas ble knyttet til en ny, fjerde hellig krig. Borgerne i Amfissa i osilianske Lokris hadde begynt å kultivere landet som var hellig for Apollon på slettene sør for Delfi. Etter en del intern kjekling i Amfiktyoni besluttet rådet å erklære hellig krig mot Amfissa. En delegat fra Thessalia foreslo at Filip burde bli gjort til leder av Amfiktyoni, noe som ville gi Filip en anledning til føre sin hær inn i Hellas, men Makedonia ville antagelig ha gått inn uansett.
Ved begynnelsen av 339 f.Kr. hadde thebanerne erobret byen Nikaea i nærheten av Thermopylene hvor Filip hadde stilt opp hæren i 346 f.Kr. Filip synes ikke å ha behandlet dette som en krigserklæring, men det ga ham uansett et betydelig problem da det blokkert hovedvegen inn i Hellas. Imidlertid var det en annen rute inn i Hellas som ledet over skulderen av fjellet Kallidromo og ned i regionen Fokis. Athenerne og thebanerne hadde enten glemt eksistensen av denne vegen, eller antok at makedonerne ikke ville benytte den. At den ikke var voktet gjorde det mulig for Filip å komme inn i sentrale Hellas uhindret. Hans relative skånsomme behandling av denne regionen ved slutten av den tredje hellige krig i 346 f.Kr. ga nå frukter. Da han nådde Elatea beordret han byen befolket på nytt, og i løpet av de neste få månedene var hele fokiske forbundet gjenopprettet slik det var tidligere. Det ga Filip et hovedkvarter i hellas og nye, takknemlige allierte i fokierne. Filip kom antagelig inn Fokis i november 339 f.Kr., men slaget ved Khaironeia skjedde ikke før i august 338 f.Kr. I løpet av denne perioden sa han fra seg sitt ansvar for det amfiktyoniske rådet ved å bisette situasjonen i Amfissa. Han lurte en styrke på 10 000 leiesoldater som voktet vegen fra Fokis til Amfissa til å oppgi sine posisjoner, erobret deretter Amfissa og forviste dets borgere, og overga den til Delfi. Han var antagelig opptatt i diplomatiske forsøk på å unngå ytterligere konflikter i Hellas, skjønt det klarte han ikke.