cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William Adelin
Den store katastrofen
Andre som omkom var William og Richard, to illegitime sønner av Henrik, og hans datter utenfor ekteksap hertuginnen av Chester, og Lucia-Mahaut av Blois, kongens niese. Andre omkomne var blant annet Richard d'Avranches, 2. jarl av Chester, og hans bror Otheur; Geoffrey Ridel; Walter av Everci; Geoffrey, Archdeacon av Hereford; hertuginnen av Perche, og mange andre. Ulykken var middelalderens ««Titanic»», og den eneste som overlevde var en slakter fra Rouen som var godt nok kledd til overleve kulden.
Ettermæle og følger
Williams plutselige død ruinerte hans far håp og politikk. Selv om han selv inngikk et hastig andre ekteskap til Adeliza av Louvain førte det nye ekteskapet ikke til en ny arving. Uten en åpenbar mannlig arving måtte kongen ta et valg. Det opplagte valget var William Clito, sønn av Henriks eldre bror, men var ikke favorisert av kongen. Henrik hadde rikelighet med andre nevøer og illegitime barn, av disse favoriserte han spesielt Stefan av Blois og sin illegitime sønn Robert av Gloucester, men av ulike grunner ble ingen av disse valgt. Isteden utstedte Henrik sin datter Matilda, enkekeiserinne av det tysk-romerske rike, som sin arving. Han fikk giftet henne til William Adelins svoger, Geoffrey V, greve av Anjou, og tvang sine baroner til sverge å sørge for hennes rett, men da han døde gikk baronene tilbake på sitt løfte under begrunnelsen av at de var blitt avgitt under tvang. Isteden valgte de Henriks nevø Stefan av Blois. Da Matilda ikke aksepterte at hun mistet sin farsarv gikk England inn i en bitter borgerkrig, karakterisert som det engelske kaos under Stefan.
10 år med Beat og norsk rock
10 år med Beat og norsk rock er et samlealbum med diverse artister, utgitt i 1995. Artistene på denne utgivelsen var blant annet The September When, Raga Rockers, Di Derre og Jokke & Valentinerne.
Fylkesvei 254 (Rogaland)
Fylkesvei 254 (Fv254) i Rogaland gikk mellom Braut og Storhaug i Klepp kommune. Veien var 2,9 km lang. Veien var riksvei 44 gjennom Kleppe fram til omkjøringsveien rundt Kleppe ble åpnet i 2007.
2019 ble veien erstattet av fylkesvei 4454, armen fra Kleppekrossen ble del av fylkesvei 510.
Grønlund
Grønlund er et tettsted i Gjerdrum kommune i Akershus. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger omtrent to kilometer vest for kommunesenteret Ask og ti kilometer vest for Kløfta i nabokommunen Ullensaker. Veståsen skole ligger her.
Martinus Bjartnes
Martinus Bjartnes (1926–1959) var en norsk friidrettsutøver som representerte Stiklestad IL. Han vant ett NM-gull og tre NM-medaljer i femkamp og tikamp i perioden 1949–1951.
Bjartnes var mangekjemper med spesialisering i kastøvelsene, og vant i sin tid også en rekke kretsmesterskap i kast. En periode hadde han trøndersk rekord i sleggekast. Bjartnes konkurrerte helt fram til sin tidlige bortgang som trettitoåring.
Foshan University
Foshan University 佛山科学技术学院 er et universitet i Foshan i Guangdong i Folkerepublikken Kina. Det ble grunnlagt i 1995.
Healy
Healy er administrasjonssenteret i Denali Borough i den amerikanske delstaten Alaska.
Klima
Som typisk for Alaska har Healy et subarktisk klima (Köppen Dfc) med lange og kalde vintre og korte og varme somre. Den laveste temperaturen kan komme ned i −40 °C, og fra tidlig november til tidlig mars er temperaturen som regel under 0 grader.
Astoria kraftverk
Astoria kraftverk er et varmekraftverk i storbyområdet New York i det østlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 682 MW, fordelt på 19 blokker. Operatør er US Power Generating Company LLC, og NRG Energy. En av blokkene har en turbin for naturgass på 180 MW, de øvrige turbinene får kraft fra olje.
Kraftverket ble utbygd fra 1954 fram til 1971, i flere etapper. Brenselkilden er naturgass, fyringsolje og kerosen.
Cayugaene
Cayugaene er en irokesisk stamme med tradisjonelt hjemsted i det nordøstlige USA, fortrinnsvis i delstaten New York. Cayugaene var blant de fem (senere seks) irokesiske indianerstammer som sammen utgjorde irokeserføderasjonen som ble dannet i 1142.
Deres opprinnelige bosettingsområde var mellom seneca- og onondaga-stammenes.
I 1776 var det 1200 medlemmer av cayugaene. Ved utbruddet av den amerikanske uavhengighetskrig allierte mange av cayugaene seg med britene og dro til Canada. De gjenværende ble opptatt som medlemmer av andre stammer i irokeserforbundet. Skjønt grupper av cayuga og seneca som flyttet til Ohiodalen smeltet sammen til et nytt folk, mingos.
Cayugane bor nå hovedsakelig på Six Nations-reservatet i Ontario i Canada. Andre har flyttet tilbake til New York, hvor satte i gang med å oppkjøpe land i sitt opprinnelige område ved Cayuga Lake. Den senere cayuga-seneca-stamme, mingoene, finner man dels i Oklahoma. De to USA-grupperinger omfatter 4699 personer (2011)
Sandra Nettelbeck
Sandra Nettelbeck (født 4. april 1966 i Hamburg) er en tysk filmregissør og manusforfatter.
Hennes første langfilm var Unbeständig und kühl fra 1995. Gjennombruddet kom med filmen Bella Martha fra 2001, hvor den kjente skuespillerinnen Martina Gedeck spilte hovedrollen.
Southern University Law Center
Southern University Law Center  er en jus-skole under Southern University som er selvstendig lærested, men lokalisert i nærheten av SUBR i Baton Rouge i Louisiana, USA.
Southern University Law Center ble grunnlagt i Baton Rouge i 1947, som følge av en rettssak hvor den svarte studenten Charles J. Hatfield, III gikk rettens vei for å få innpass ved en jus-skole i Louisiana.
Lærestedet hadde 487 studenter i 2007, og 70 vitenskapelig ansatte, hvorav 35 forskere og 35 junior-forelesere. Skolepengene var samtidig US$ 6 611 for lokale Louisiana-studenter, og US$ 11 211 for andre studenter.
Trond Ihle
Trond Ihle (født 22. mars 1970) er en norsk musiker, låtskriver, sanger og keyboardist. Han er kjent som keyboardist og sanger i dansebandet Vestnorge. Han flytta til Sunnmøre. Fartstid fra bl.a. Alacarte Band og Trøste & Bære. Han spilte i Sunnmørsbandet sammen med Svein Løvold før han ble medlem i PK & DanseFolket fra 2002 til 2004. Kommer fra Stavsjø ca. 15 km fra Brumunddal i Hedmark fylke. Han skriver låter for Can Dance, Barbados, Anne Nørdsti, PK & DanseFolket, Torino, Scandix, Jhohans.
Mills County (Iowa)
Mills County er et fylke i den amerikanske delstaten Iowa.
Navn
Fylket har navn etter major Frederick Mills som falt i den meksikansk-amerikanske krigen.
Joseph Sisco
Joseph John Sisco (født 31. oktober 1919 i Chicago, død 23. november 2004 i Chevy Chase, Montgomery County (Maryland)) var en amerikansk karrierediplomat og viseutenriksminister. Han spilte en viktig rolle i Henry Kissingers arbeid som utenriksminister og megler i Midtøsten. Siscos karriere i Utenriksdepartementet (USA) strakk seg over fem presidentperioder og talløse utenrikspolitiske kriser.
Biografi
Cisco vokste opp i Chigago som sønn av italienske immigranter. Han hadde fire søsken, men hans mor døde tidlig. Hans far, som var skredder, oppdro barna i trange kår. Han gikk ut av Knox College (Illinois) i 1941 med gode karakterer. Deretter var han lærer en periode før han ble innrullert i det militære. I 1945 dimitterte han og begynte å studere ved University of Chicago hvor han tok mastergrad i 1947 og doktorgrad på en Sovjetrelatert avhandling i 1950. Deretter startet han å jobbe for CIA og i 1951 for utenriksdepartementet. Fram til 1965 jobbet han med emner som FN og andre internasjonale organisasjoner. Men i 1965 utpekte Dean Rusk ham til viseutenriksminister. Han var sentral diplomat i perioden etter seksdagerskrigen i juni 1967, noe som førte til at Richard Nixon i 1969 utnevnte ham til viseutenriksminister for Midtøsten og Sør-Asia. I 1974 ble han som Kissingers utsending involvert i meklingen i konflikten mellom Hellas og Tyrkia om Kypros.
I 1976 trakk han seg fra politikken og ble president for American University, en jobb han hadde til 1980. Deretter jobbet han sammen med sin kone selskapet Sisco Associates, som de hadde startet et par år tidligere. Selskapet spesialiserte seg i politisk og økonomisk risikoanalyse for amerikanske og utenlandske selskaper. Han skrev også artikler i ulike tidsskrifter, deltok i TV-programmer og holdt forelesninger. Han var aktiv med dette til få uker før sin død i 2004. Hans kone, som han hadde giftet seg med som student i 1946, Jean Head Sisco, døde allerede i 1990.
Basilique de Saint-Denis (Paris Metro)
Basilique de Saint-Denis er en stasjon på metroen i Paris.
Green Light: Freemasons EP
Green Light: Freemasons EP er en EP av R&B-sangerinnen Beyoncé Knowles. Den ble lansert i 27. juli 2007.
Basilique de Saint-Denis (Paris Metro)
Stasjonen betjener linje 13.
Nanyue
Historie
Nanyues historie ble skrevet ned av Han-historikeren Sima Qian mellom 109 f.Kr. og 91 f.Kr.
Etter at Kinas første keiser Qin Shi Huang hadde forent Kina ved å erobre de da seks rivaliserende kongerikene, beordret han i 219 f.Kr. sine generaler til å erobre områdene som i dag utgjør Guangdong og Guangxi. I 214 f.Kr. var erobringen fullbyrdet. En ny administrativ enhet, Nanhai-kommanderiet (南海郡), ble dannet for å beherske området omtrent tilsvarende dagens provins Guangdong. Zhao Tuu ble utnevntt til å styre en lóngchuān (龍川), en militærstrategisk plass. Han ba Qin Shi Huang om å sende 500 000 personer fra Mellomkina til Nanhai for å innføre Mellomkinas og yue-folkets kultur.
Grunnleggelse
Etter Qin Shi Huangs død skyllet en bølge av Qin-fiendtlige opprør over Midt-Kina og Qindynastiet gav snart opp. År 208 f.Kr. utnevnte Nanhai-kommanderiets leder, Rèn Xiāo (任囂), Zhào Tuō til å etterfølge seg og foreslo at Zhao skulle grunnlegge et rike i sør og utnytte fjellgrensen mot det nordenforliggende Kina. Snart forsterket Zhao forsvaret i de nordlige fjellpassene og erstattet Qin-embedsmennene med egne ettertredere. I 203 f.Kr. erobret han de to kommanderiene Guìlín (桂林郡, omtrent tilsvarende Guangxi) og Xiàng (象郡, omtrent tilsvarende Yunnan, og det nordlige og midtre Vietnam), sør for fjellene. Det nye kongeriket Nanyue ble til med Panyu som hovedstad; Zhao Tuo utropte seg til wǔ wáng (武王, militærkonge) av Nanyue.
Etter år med lange kriger med rivaler grunnla Liu Bang Handynastiet og gjenforente det midtre Kina 202 f.Kr.. Liu og hans ettertredere førte en fredelig politikk for å la keiserdømmet få tid til å konsolidere seg. År 211 f.Kr. sendte keiser Liu Lú Jiǎ (陸賈) til Nanyue for å utnevne Zhao Tuo til konge av Nanyue. Handelsforbindelser ble opprettet over grensen mellom Nanyue og Han-kongeriket Changsha. Ennskjønt formelt en lydstat under Hanveldet, opprettholdt Nanyue en stor grad av autonomi.
Etter at Liu Bang døde i 195 f.Kr. ble styret overtatt av hans hustru, keiserinnen av Lǚ (呂后). Changshas konge bad Lǚ om å blokkere handelen mellom de to kongerikene og forberedte en erobring av Nanyue. Zhao Tuo ble vred og følte seg tilsidesatt. Som hevn utropte han seg til keiser over Nanyue og angrep Changsha for deretter å vende tilbake. Lǚ sendte generalen Zao (灶) for å knipe Zhao Tuo. Det varme og fuktige været gjorde soldatene syke og hæren ute av stand til å forflytte seg effektivt sør for fjellene. Hæren trakk seg tilbake.
I 179 f.Kr. tiltrådte Liu Heng som Hankeiser. Han førte en omvendt politikk sammenlignet med keiserinnen. Han befalte embetsmenn å besøke slektsbyen Zhēndìng (真定), sende tropper for å bevokte byen og regelmessig ofre til forfedrene. Hans førsteminister Chen Ping (陳平) foreslo at Lu Jia skulle sendes til Nanyue ettersom de var fortrolige med hverandre. Zhao Tuo ble overrasket av Lus ankomst. Han frasa seg keisertittelen og Nanyue ble lydstat til Hanveldet.
Under Hanregimets (Han Wudis) herrevelde ble yue-folket tvunget, pisket, torturert og slavebundet for å reparere og forsterke Den kinesiske mur.
Zhao Hu
Zhao Tuo døde i 137 f.Kr. Hans sønnesønn Zhao Hu (趙胡) ettertrådte ham som Nanyues konge. Minyues konge, Ying Xing (郢興), angrep Nanyue. Zhao Hu tryglet keiser Liu Che å sende tropper for å stanse Minyues angrep. Keiseren sendte to generaler til Minyue. Innen Han-troppene var nådd fram till Minyue, hadse Ying Xings lillebror Yu Shan (餘善) drept Ying Xing og kapitulert.
Keiser Liu Che sendte Zhuang Zhu (莊助) til Nanyue. Zhao Hu takket keiseren og sendte sin sønn Zhao Yingqi (趙嬰齊) til Hanveldets hovedstad Chang'an. Han ville også reise til Chang'an, men ble hindret av sin minister, som fryktet at han ikke skulle kunne vende tilbake og at kongedømmets historie dermed skulle være omme. Derfor lot han som om han var syk og forble i Nanyue. Så ble han virkelig syk i ti år og døde. Etter sin død fikk han navnet Wén Dì (文帝). Funnene fra graven til Zhao Hu er utstilt i Museet for mausoleet for kongen av Nanyue fra det vestlige Han-dynastiets tid.
Zhao Xing
Zhao Xing etterfulgte Zhao Yingqi som konge. Da kongen var ung, tok hans mor Jiū kontrollen over kongedømmet. I 113 f.Kr. sendte keiseren Anguo Shaoji (安國少季) til Nanyue for å innby kongen og kongens mor til keiseren. Anguo Shaoji hadde i virkeligheten vært Jiūs elsker da hun befant seg i Chang'an. De gjenopptok sine forbindelser, noe som fikk undersåttene til å mistro kongens mor. For å trygge sin stilling ville kongen og hans mor at Nanyue skulle være et kongedømme innen Hanveldet. Kongen, hans mor og Anguo Shaoji forsøkte å overtale Lǚ Jiā (呂嘉) og andre ministre for å åstadkomme dette. Lǚ Jiā lot seg ikke overbevise. Kongens mor forsøkte å myrde Lǚ Jiā, men ble hindret av kongen.
Lǚ Jiā nektet å møte kongen og planla å gjøre opprør. Ettersom han kjente til at kongen ikke hadde tenkt å drepe ham, drøyde det måneder innen planen ble satt ut i verket.
Zhao Jiande
Ministeren Lǚ Jiā gjorde opprør og drepte kongen og kongens mor. Han utropte Zhao Jiande (趙建德), Zhào Yīngqís eldste sønn til konge av Nányuè. På høsten i 112 f.Kr. sendte keiseren en hundre tusen sterk flåte for å angripe Nanyue. På vinteren i 111 f.Kr. falt hovedstaden Panyu og mange kapitulerte. Lǚ Jiā og Zhào Jiàndé flyktet til sjøs, men ble raskt tatt til fange. Nanyue ble formelt innlemmet i Hanveldet.
Språk
Rikets administratorer og kinesiske innvandrere snakket gammelkinesisk, men de aller fleste borgere snakket gammelyue, et utdødd språk som senere antas å ha utviklet seg til zhuang og tai. Det gammelkinesiske språket i regionen ble antagelig svært influert av gammeyue, og vice versa.
Jundiaí
Jundiaí er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Visa (andre betydninger)
Visa kan vise til:
Hytteplanmila 2022
Hytteplanmila 2022 ble arrangert 22. oktober 2022. Hytteplanmila er et årlig 10 km gateløp i Ringerike og Hole.
Refreranser
<References />
Mara Zini
Mara Zini (født 26. oktober 1979 i Sondalo) er en italiensk skøyteløper som deltok i De olympiske vinterleker i 2006 i Torino.
Zini vant en olympisk bronsemedalje i kortbaneløp under Vinter-OL i 2006 i Torino. Hun var med på det italienske laget som kom på tredjeplass på 3000 meter stafett bak Sør-Korea og Canada. De andre på laget var Arianna Fontana, Marta Capurso og Katia Zini.
Gerrards Rederi
Rederiet ble hardt rammet av skipsfartskrisen på midten av 1970-tallet, men det tok seg opp på 1980-tallet. I 1985 etablerte rederiet samseilingspoolen NOROBO sammen med rederiene Arnt J. Mørland, Tønnevolds Tankrederi A/S, Ugland Management Co. A/S, og Norse Shipping Company Pty. Ltd. Poolen skulle bestå av tolv moderne kombinerte bulk- og tankskip.
Rederiet ble i 1992 kjøpt av London-baserte Ugland Brothers. , og i 1994 avviklet rederiet det meste av sin virksomhet i Kristiansand for å flytte til London.
I 1999 ble rederiet gjenstand for oppmerksomhet i forbindelse med Pickupcat-saken, der det var blitt feilaktig informert om at rederiet hadde forpliktet seg til å kjøpe aksjer for ti millioner kroner gjennom en rettet emisjon.
Menneskejakt (krigføring)
Menneskejakt (engelsk: manhunting) dreier seg om å identifisere en fiende på høyt nivå, som deretter skal fanges eller drepes. Handlingene utføres av spesialstyrker eller etterretningstjenester.
Bel-Air (Paris Metro)
Bel-Air er en stasjon på metroen i Paris.
Stasjonen betjener linje 6.
Vjatsjeslav Sobtsjenko
Vjatsjeslav Georgijevitsj Sobtsjenko (russisk: Вячеслав Георгиевич Собченко; født 18. april 1949 i Moskva) var en sovjetisk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1972 i München og 1980 i Moskva.
Sobtsjenko ble olympisk mester i vannpolo under Sommer-OL 1972 i München. Han var med på det sovjetiske laget som vant vannpoloturneringen foran Ungarn og USA. Sobtsjenko spilte åtte kamper i OL-turneringen.
Øyvind Nordsletten
Øyvind Nordsletten (født 1. juni 1944 på Bryne i Time kommune) er en norsk diplomat og ambassadør. Han har bl.a. vært Norges ambassadør til Ukraina, til Russland, til Irland og har også vært generalkonsul i Murmansk.
Nordsletten har bl.a. gjennomført Forsvarets russiskkurs, avtjent plikttjeneste ved Garnisonen i Sør-Varanger og har også studert ved Universitetet i Oslo. Han gjennomførte Utenriksdepartementets aspirantkurs i 1974. Nordsletten var Norges første ambassadør til Kiev (Ukraina) 1992-1996, ekspedisjonssjef ved Statsministerens kontor 1998-1999 og var Norges ambassadør til Russland 2000-2008 hvor han også var første ambassadesekretær i perioden 1979–1982. Han var ambassadør til Dublin (Irland) 2008-2011 og generalkonsul i Murmansk (Russland) 2011-2013.
I kjølvannet av Treholtsaken ble Nordsletten i 1984 erklært som uønsket i Sovjetunionen som en gjengjeldelse mot at Norge utviste flere sovjetiske diplomater. 16 år senere ble Nordsletten utnevnt til Norges ambassadør i Russland, en stilling han hadde i åtte år.
Nordsletten ble i 2000 utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden for embedsfortjeneste. I 2011 ble han tildelt den russiske Vennskapsordenen. Nordsletten ble i 2008 utnevnt til æresmedlem i Norsk-russisk handelskammer for sitt bidrag til forbedring av norsk-russiske forretningsrelasjoner.
Han og hans kone Åslaug Undheim fikk i 2008 Time kommunes kulturvernpris for restaureringen av huset Arkjå.
Billancourt (Paris Metro)
Billancourt er en stasjon på metroen i Paris.
Stasjonen betjener linje 9.
Lærerindenes Missionsforbund
Lærerindenes Missionsforbund var et norsk luthersk misjonsforbund opprettet i 1902 og som støttet opp under Det norsk-lutherske Missionsforbunds arbeide.
Lærerinnenes Misjonsforbund er et "støtteselskap" som støtter misjonsarbeid gjennom andre organisasjoner. De 2 200 medlemmer gir til sammen ca. 2,5 millioner hvert år til arbeid i mer enn 10 land gjennom en rekke ulike organisasjoner. Opp mot 20 misjonærer er støttet av Lærerinnenes Misjonsforbund.Misjon.info sin side om lærerinnenes misjonsforbund
VM i orientering 1976
Deltagende nasjoner
Utøvere fra 19 nasjoner deltok i mesterskapet. Det var tre nasjoner flere enn det foregående verdensmesterskapet i 1974. Nye nasjoner er markert med fet skrift.
National Institute of Oceanography (Pakistan)
National Institute of Oceanography (NIO) er et forskningsinstitutt i Karachi i Pakistan. NIO ble etablert i 1981 av Ministry of Science and Technology for å gjennomføre multidisiplinær forskning innen oseanografi. I tillegg til forskning på den nordlige delen av Arabiahavet, opererer instituttet forskningsstasjonen Jinnah i Antarktis på vegne av Pakistan Antarctic Programme. Instituttet har en vitenskapelig stab på rundt 30 personer.
Montenegro
Montenegro er et land i Sørøst-Europa ved Adriaterhavet. Montenegro grenser til (fra vest mot øst) Kroatia, Bosnia-Hercegovina, Serbia i nord, Kosovo, og Albania i sør. Til sjøs har landet delelinje mot Italia i sørvest. Hovedstaden er Podgorica.
Landet var en del av den tidligere føderasjonen Jugoslavia, og inngikk fra 2003 til 2006 i unionsstaten Serbia og Montenegro. Det ble gjennomført folkeavstemning 21. mai 2006 hvor et flertall ønsket at Montenegro skulle bli selvstendig, og selvstendighetserklæringen ble utstedt 3. juni 2006. I statsråd fredag 16. juni 2006 anerkjente Norge Montenegro som selvstendig stat. Montenegro ble tatt opp som FNs 192. medlemsland 28. juni 2006. Den 11. mai 2007 ble landet tatt opp som det 47. medlemslandet i Europarådet. Montenegro ble medlem av Nato i 2017.
Etymologi
Navnet Montenegro kommer fra italiensk Monte negro (svart fjell) da Montenegro var under venetiansk hegemoni (da venetiansk gammelitaliensk, moderne italiensk ville ha vært Monte nero). Montenegro er en oversettelse av det serbiske navnet Crna Gora («Svartfjell»), men i mange språk har man valgt å bruke det italienske navnet. I noen språk har man oversatt navnet, som i albansk: Mali i Zi, gresk: Μαυροβούνιο, tyrkisk: Karadağ, latvisk: Melnkalne, litauisk: Juodkalnija og islandsk der landet heter Svartfjallaland.
Naturgeografi
Landets totale areal er på 14 026 km². Det har 625 km lange landegrenser til Kroatia, Bosnia-Hercegovina, Serbia, Kosovo og Albania, og en 293,5 km lang kystlinje mot Adriaterhavet. De eneste virkelig urbane byene er hovedstaden Podgorica og industribyen Nikšić, men kysten er også tett bebygd av gamle middelalderbyer og nyere turistanlegg.
Geologi
Montenegro er et av de mest kuperte landene i Europa, og landskapet varierer fra høye topper langs grensene til Serbia og Albania med karstlandskap til en smal kystslette som bare er 4–6 km bred langs Adriaterhavet. Kotorbukta er den eneste innskjæringen i kystlinjen, og den er ikke en fjord, men en nedsunket elvedal.
Store deler av landet ligger over 1 000 moh., og fjellene når opp i over 2 500 meter flere steder langs en øst-vest-linje. De dinariske alper løper parallelt med kysten nedover Dalmatiakysten, og er stort sett dannet av sedimentære bergarter som dolomitt, kalkstein, sand og konglomerat dannet av hav og innsjøer som en gang dekket området.
I innlandet danner flere elver raviner og canyoner i det ellers harde kalksteinslaget. Flere av dem er vernet – Tarakløften er inntil 1 300 meter dyp og det nest største canyon i verden. Landets veier og jernbaner følger de til dels dype elvekløftene i kalksteins- og karstlandskapet.
Klima
Montenegros kyst har middelhavsklima med milde vintre og solrike, varme somre. Om vinteren kan derimot den kalde boravinden føre kald luft fra Øst-Europa innover Montenegro, og man får kalde dager.
Like innenfor kysten, i kystfjellsonen som er det 50 km brede beltet som bl.a. innbefatter Cetinje, er det et sub-middelhavsklima med kaldere vintre og varmere somre enn på kysten. Like innenfor kysten ligger De dinariske alper, og når mild havluft fra Middelhavet strømmer inn over Montenegro blir dette området et av de våteste i Europa. Stedet Crvice ved Orjen i sørvest ligger på 940 moh., og har middeltemperaturer på -5–0 °C januar–mars, 10 °C i mai, 18–20 °C i juni–august, 15 °C i september, og 0–5 °C i november–desember. Stedet har samtidig tidvis over 4 900 mm nedbør årlig; det er nesten regnfritt om sommeren, men store nedbørsmengder fra oktober til april.
Det meste av innlandet innenfor 60 km har et temperert klima med kalde vintre og milde somre. I de høyeste fjellene ligger det snø hele året. Podgorica har en nedbørsnormal på 1 617 mm i året.
Flora og fauna
Montenegro har et uvanlig rikt plante- og dyreliv på et lite område. Bare Biogradsko-nasjonalparken alene har mer enn 220 plantearter, 86 treslag, 10 pattedyr, 200 fuglearter og 350 insektarter.
Montenegros flora tilhører i innlandet den sentraleuropeiske, subboreale sonen, mens kysten har middelhavsvegetasjon. Antallet plantearter anslås til om lag 3 000. De dinariske alper har typisk sentraleuropeisk gradering fra varmekjær løvskog i lavlandet (ask, bøk, lind, sypress, peoner, eføy, liljer), via boreal blandings- og barskog i fjellsidene og høyere elvedaler (edelgran, tyrkisk hassel, sølvasal, ormehamfuru, einer), til en alpin høyfjellsvegetasjon i de høyeste områdene (gressarter, lyng). Ved Orjen er flere busk- og blomsterplantene endemiske, blant annet orjen-sverdlilje (Iris orjenii), krøll-lilje (Lilium martagon) og sjeldne arter av peoner (Paeonia daurica).
Ved den store Shkodërsjøen – den største på Balkan – danner elvedeltaet til Morača et våtmarksområde som har vern etter Ramsar-konvensjonen. Her er det et rikt fiskeliv, amfibisk dyreliv, og unike fuglereservater. På sørsiden renner Shkodërsjøen ut i elven Bojana og skaper et artsrikt, bredt delta- og sumpområde (Ada Bojana) på grensen til Albania.
Landets dyreliv er typisk for den tempererte karstvegetasjon, men har meget stor variasjon på grunn av de mange mikroklimaene og nisjemiljøene. Kysten har mange tørkekjære arter som slanger, firfisler og andre amfibier er vanlige, i tillegg til et rikt fugleliv.
Bergen Roller Derby Klubb
Bergen Roller Derby Klubb er Bergens første roller derby-klubb, opprettet i 2012. Klubben er medlem av Norges Skøyteforbund. Klubben ble januar 2019 medlem av Women's Flat Track Derby Association (WFTDA).
Laget i klubben kaller seg Wet City Rollers.
Montenegro
Demografi
Montenegro er et etnisk svært sammensatt område, med skiftevis montenegrinsk, bosnisk, albansk og serbisk majoritet i de enkelte kommuner, og innenfor disse. Generelt er det serbisk majoritet i nord, mens det er montenegrinsk majoritet i kommunene midt i landet. I nordøst er det bosnisk majoritet, og i sørøst albansk.
Den montenegrinske andelen av befolkningen gikk i siste del av 1900-tallet tilbake, og gruppen som kaller seg «montenegrinere» er ikke lenger i flertall. Den er likevel største befolkningsgruppe, foran den store serbiske minoriteten.
Følgende tabell oppgir den etniske sammensetningen på ulike tidspunkt i Montenegros historie:
Språk
Mer enn 63 % av innbyggerne snakket i 2003 et serbisk språk med Iyekavisk dialekt, og dette innbefatter også om lag halvparten av de som etnisk sett kaller seg montenegrinere. I forbindelse med uavhengighetsbevegelsen ble det fra 2004 igangsatt en offensiv for å styrke montenegrinsk som språk, med om lag 24 % utbredelse i befolkningen. I grunnloven fra 2007 er montenegrinsk offisielt språk ved siden av serbisk, albansk, bosnisk og kroatisk. Albansk er den største av de «små» språkminoritetene, om lag 5,2 % av befolkningen er språklig sett albanere.
Religion
Montenegro er en ikke-religiøs stat med like rettigheter og status for alle religioner.
De fleste montenegrinere (74–75 %) er ortodokse kristne, under Den serbisk-ortodokse kirke med egen metropolitt for Montenegro. Nesten 18 % av befolkningen er sunni-muslimer, hovedsakelig albanere, bosniere og bosnjaker. I høymiddelalderen var katolikkene i flertall, men i dag utgjør de bare 3–4 % av befolkningen, fordelt på tre katolske bispedømmer. Ett av dem, bispedømmet Kotor, er understilt en kirkeprovins med metropolitansete i Kroatia.
De avvikende julianske og gregorianske kalendere, sammen med innslaget av ulike religioner, medfører at en rekke helligdager anerkjennes som høytidsdager i Montenegro. Nedenfor gjengis de viktigste helligdagene, med særlig fokus på dem som er unike for Montenegro:
Både 7. januar, 1. mai, 21. mai og 13. juli er fridager.
Historie
I de første 160 av disse årene var denne staten, Zeta, kulturelt og politisk «serbisk», men deretter ser vi ulike kontinuerlige «montenegrinske» stater og dynastier som behersket deler av landet, oftest med basis i klaner i fjellområdene i sørvest rundt Cetinje. Disse områdene var aldri besatt av osmanerne, slik resten av Balkan var, eller av Venezia som fra 1420 til 1797 behersket Montenegros kystbyer.
Bare én gang mislyktes montenegrinerne i sin fine balansekunst mellom øst- og vestmaktene på Balkan. På 1400-tallet så de sin stat angrepet på alle kanter. Det lokale kongedømmet fra 1356 maktet over tid ikke den fine balanse mellom stormaktene som så mange serbiske fyrster hadde behersket til fulle siden tidlig middelalder. Prisen ble høy – Zeta-staten gikk i praksis under innen 1516, bare en liten flik rundt Lovcen-fjellet bestod.
Oldtiden
I grotten Mališina i Pljevlja er det funnet rester av bosetting fra istiden, mens Medena Stijena i samme kommune har rike funn fra steinalderen.
Montenegro var befolket av illyrere samtidig med en viss gresk kolonisering langs kysten (Budva) omkring 700–500 f.Kr. Keltiske immigranter bosatte seg i området på 300-tallet f.Kr., og utviklet en illyrisk stat med hovedstad i Skadar. Mange historikere mener nå at illyrerne tilhørte den keltiske Hallstattkulturen.
Stadig illyrisk piratvirksomhet medførte at romerne omkring 140 f.Kr. tok kontroll med kystområdet på østsiden av Adriaterhavet (Dalmatia), og innlemmet innlandet i provinsen Illyricum fra år 9 e.Kr. Doclaea og Municipium S var viktige garnisonsbyer. Ved delingen av Romerriket i 395 gikk grensen mellom de vest- og øst-romerske rikene (og etter hvert kirkene) nordover fra Skadar og gjennom det indre av Montenegro. Kysten var altså «vestlig».
Under Justinian opplevde Østromerriket en blomstring og handelssamkvemmet over Adriaterhavet økte kraftig etter Justinians erobring av Italia. Men etterkommerne brakte på nye nedgangstider til riket de neste århundrene, og kampen mot islam fra 700-tallet dreide fokus bort fra de vestlige provinsene. Balkan opplevde på denne tiden barbariske invasjoner fra gotere, avarer og slavere.
Serbiske høydepunkt – Duklja og Raška
I tidlig middelalder dannet serbere, kroater og bulgarere sine første semi-nasjonale og ganske snart føydale stater, men «montenegrinere» hører vi ikke om. Tidlig på 600-tallet avga den bysantinske keiseren kyststrekningen av dagens Montenegro til serbiske settlere, som etablerte et levedyktig fyrstedømme i Duklja (Doclaea). Samtidig beholdt åpenbart bysantinerne initiativet på andre områder, for serberne ble omvendt til kristendommen på 870-tallet. En splittelse i flere lydriker fra 900 hindret ikke fortsatt ekspansjon. Byen Breznica ble nå et viktig serbisk provinssete. En midlertidig bysantinsk gjenerobring 960–1042 endte til slutt med total militær seier for Stefan I Vojislav av Duklja, som innen 1050 inkluderte hele kyststrekningen fra Skadar til Split. Under kirkesplittelsen i 1054 tilfalt riket vestkirken og pave Gregor VII anerkjente staten under kong Mihailo I av Duklja. På 1100-tallet falt Dukjla derimot under den nye serbiske statsdannelsen (Raška), som hadde utgangspunkt i fjellområder mellom Serbia og Montenegro.
I høymiddelalderen lå østlige stater som den serbiske lite tilbake for vesteuropeiske samfunn. I 1346 fikk serberne sitt eget ortodokse patriarkat, som styrket nasjonsbyggingen. Serbiske dynastier fremmet handel og beholdt kontrollen over innlandet fram til den ottomanske invasjonen av innlandet som fant sted 1462–1496. Utviklingen av moderne skipsteknologi og økt handel førte derimot til at Venezia fra 1420-tallet tok kontroll over kystområdene, noe som varte i 300 år.
Osmansk styre i øst
Osmanernes tyrkiske styre i det østlige innlandet varte helt til 1878. Den serbiske eliten ble nå gjort til bønder, eller flyktet nordover. Samtidig falt dette sammen med en generell nedgangstid i Sørøst-Europa f.o.m. 1500-tallet, som ledsages av svak byvekst og «Det andre livegenskapet». I de tyrkiske områdene beholdt de fjerneste fjellområdene en betydelig autonomi, men ellers ble føydale strukturer sementert av fire århundrer med tyrkisk styre, med tyrkiske og konverterte lokale («bosnjaker») som føydale herskere (chiftluk sahibije) over en tungt skattlagt bondebefolkning. Denne bevarte sin ortodokse kristne identitet, men fikk visket ut sin nasjonale identitet.
Noen byer blomstret riktignok, Taslidža (Pljevlja) var hovedstaden i Sanjak Hercegovina fra 1572 til 1833, og fikk status som kasba med kloakksystem, tyrkiske bad, hager, moskeer og kristne klostre. Men regelen var at byene var ufrie sentra for militære og jordeiende ledere. Den senere Sanjak Novibazar (Novi Pazar) hadde hovedstad i Mostar, og medførte at det nordlige Montenegro kom mer i skyggen utviklingsmessig.
Selvstendighet mellom stormakter
Balkan ble konfrontasjonsområdet mellom Østerrike og Det osmanske rike fra 1700-tallet. Montenegros kystområde var under venetiansk kontroll, og innlandet lå stort sett under tyrkisk kontroll østenfor grense- og krigsområdene. Fire stormakter øvde press på den lille, selvstendige montenegrinske staten, som holdt stand.
Fra 1516 til 1696 var det vestlige innlandet en uavhengig, teokratisk munke- og bispestat, styrt av de katolske lederne i Cetinje. Fra 1696 ble denne uavhengige, men ikke-anerkjente staten styrt av fyrster tilhørende det montenegrinske dynastiet Petrović-Njegoš. Den første formelle proklamasjon av en selvstendig, montenegrinsk stat skjedde i 1798, og i 1854 gjorde Danilo Petrović-Njegoš Montenegro om til en sekulær stat. En aggressiv konfrontasjon og krig mot tyrkerne fra 1875 ga resultater og internasjonal anerkjennelse som fyrstedømmet Montenegro gjennom Berlinkonferansen i 1878. Datoen for anerkjennelse, 13. juli 1878 blir feiret som Montenegros uavhengighetsdag. Den frie statens areal ble doblet fra 1696 til 1878, og i 1905 fikk landet sin første grunnlov og fyrstedømmet ble til kongeriket Montenegro i 1910.
Da østerrikerne befridde Beograd fra tyrkisk styre i 1711, støttet mange serbere og montenegrinere opp om østerrikernes hær. Den serbiske frihetskjemperen Karađorđe Petrović hadde kjempet i begge stormaktenes hærstyrker, og oppnådde uavhengighet for Serbia gjennom opprørene 1804–1813. Men senere på 1800-tallet ble Østerrike-Ungarns ambisjoner større på Balkan, og kulminerte først med okkupasjonen av Bosnia i 1878. Gradvis vendte de sørslaviske lederne seg bort fra østerrikske sympatier, og de brede uavhengighetsbevegelsene våknet.
Sørslavisk samling
Under første verdenskrig støttet Montenegro opp om Serbias krigføring mot Østerrike-Ungarn, og kjempet i to år imot østerriksk invasjon i en stillingskrig fram til 1916. Om lag 3 000 montenegrinere falt under verdenskrigen. Under den påfølgende østerrikske okkupasjon styrte montenegrinernes konge og regjering i eksil fra Bordeaux. Kongen ble derimot stadig mer isolert, ettersom et flertall av serbere og enkelte montenegrinske partier ønsket union med Serbia.
Under den serbisk-dominerte Podgoricaforsamlingen ble det bestemt å innlemme Montenegro i Kongeriket Jugoslavia fra 1. desember 1918. Fra 1929 ble regionenes selvbestemmelse i Jugoslavia kraftig redusert. Montenegro inngikk i provinsen Banat Zeta, som også omfattet vestlige Kosovo, Hercegovina og Dubrovnik-regionen. Podgorica var dette banat'ets hovedstad, og bevarte derved en viss økonomisk og administrativ betydning. I 2011 vedtok parlamentet å oppheve alle vedtak fra Podgoricaforsamlingen og landet har igjen en kongefamilie fra Petrović-Njegoš selv om landet ennå er en republikk med president som statsoverhode.
Titos seire over interne fiender og okkupasjonsstyrkene lenger nord førte til oppretting av en kommunistisk republikk i 1945. Montenegro ble en egen republikk innen føderasjonen, og montenegrineren Milovan Đilas hadde status som Titos arvtaker inntil han ble dissident. Fra 1974 ble Montenegros selvstyre noe utvidet innen Jugoslavia. Provinsen fikk en del økonomiske overføringer fra resten av Jugoslavia, og turismen ble utviklet noe under Tito-perioden.
I 1991, foran de første frie valgene, tok Milo Đukanović og to andre unge og fremsynte, men foreløpig Milošević-lojale partikadre, kontrollen med Montenegros kommunistparti. De endret navnet til Montenegros demokratiske sosialistiske parti (Demokratska Partija Socijalista Crne Gore, DPS), og fikk vedtatt å fjerne ordet sosialistiske fra delstatens offisielle navn.
Etter Jugoslavia
Montenegro lyktes i å holde seg helt utenfor krigene i Jugoslavia 1992–95, hovedsakelig gjennom å støtte fortsatt union med Serbia. En folkeavstemning i 1992 godkjente opprettelsen av unionen under navnet Den føderale republikken Jugoslavia. Men snart krevdes en vanskeligere balansegang, landets ledelse måtte både støtte Serbia for å unngå krig, og samtidig markere tilstrekkelig avstand for å unngå vestlig intervensjon. I denne perioden måtte landet utholde internasjonale sanksjoner. NATO-bombingen av Serbia rammet i en viss grad også Montenegro i 1999, selv om landets ledelse på det tidspunktet var erklærte tilhengere av løsrivelse fra Serbia.
Fra 1997 begynte derimot de montenegrinske lederne stadig sterkere å angripe Milošević og Serbia, særlig for dets mislykkede økonomiske politikk og hyperinflasjon. For å komme unna inflasjonen innførte Montenegro tyske mark som sideordnet valuta i 1988. I 2001 ble det også innledet privatisering av statlig (dvs. føderal jugoslavisk) eiendom, blant annet ble statlige teleselskaper solgt til tyske og norske selskap, og et aluminiumsverk i Podgorica ble solgt til russiske investorer.
Euro ble innført som valuta i 2002 da tyske mark opphørte som pengeenhet. Unionen med Serbia møtte nå stadig sterkere motstand i det politiske miljøet, anført av Milo Đukanović. Med folkeavstemningen i 2006 tok montenegrinerne med 55,4 % flertall skrittet ut av unionen med Serbia. Det skjedde fredelig, men ikke uten spenning og motstand både fra serberne i Montenegro, og fra staten Serbia. De samme partiene har styrt landet de siste ti årene.
Den nå (2008) arresterte bosnisk-serbiske tidligere lederen Radovan Karadžić er opprinnelig født og oppvokst i Montenegro. Hans karriere er et av utallige eksempler på hvordan etnisitet og nasjonalitetstilhørighet har krysset grenser i det tidligere Jugoslavia, og hvordan sørslaviske borgere og ledere har hatt kryssende lojaliteter hvor Montenegro er innvevd i et fortsatt fellesskap med de andre republikkene i regionen.
Politikk og administrasjon
Montenegro fikk sin nåværende grunnlov i 2007, og er en ikke-religiøs, konstitusjonelt parlamentarisk republikk.
Montenegros parlament i Podgorica – Montenegros forsamling (Skupština Crne Gore) – velger statsministeren, vedtar budsjett og lover, og utnevner dommere. Parlamentet kan med flertall vedta mistillit mot regjeringen. Det var parlamentsvalg 22. april 2001, 21. oktober 2002 og 10. september 2006.
Forsamlingens antall parlamentarikere endres fra valg til valg, det var 77 fra 2001, deretter 75 fra 2002, og hele 81 fra 2006 (det skal være én per 6 000 velgere). I 2001 ble syv kvinner valgt inn i parlamentet, i 2002 var fem av de valgte representantene kvinner.
Presidenten er folkevalgt, og holder til i den gamle hovedstaden Cetinje. Han er ansvarlig for hærstyrkene og deler av utenrikspolitikken, og utnevner forsvarets toppledelse. Fra 1990 til 1998 var den Milošević-vennlige SNP-lederen Momir Bulatović president, men i valg i 1998 tapte han mot Milo Đukanović fra partiet DPS. To valg etter 2000 ble underkjent fordi mindre enn halvparten av velgerne deltok, men presidentvalgene 11. mai 2003 og 8. april 2008 var gyldige, og begge ga seier til den sittende presidenten, Filip Vujanović fra DPS.
Spørsmålet om Montenegros framtid preger montenegrinsk politikk i stor utstrekning. Befolkningen har gjennom mange år vært delt i to, der den ene gruppen har kjempet for full uavhengighet mens den andre ønsket å fortsatt bevare tilknytningen til Serbia. I den senere tid har også sosiale og økonomiske spørsmål kommet mer til overflaten i valgkampene, ikke minst knyttet til den raske veksten i turismen som bare kommer deler av landet til gode.
Politiske partier
Det ledende partiet er det reformerte sosialistpartiet i republikken, DPS. Dette partiet har ledet regjeringskoalisjonene i Montenegro siden Jugoslavia ble oppløst. Det andre sentrale regjeringspartiet er det sosialdemokratiske SDP. De to partiene er først og fremst hovedkreftene bak selvstendighetslinjen, og jobber for EU-medlemskap. Partiene gikk i 2001 sammen i Seieren tilhører Montenegro, ved de siste to valg samarbeidet de i lister med navn som inneholder ...for et europeisk Montenegro.
De ledende opposisjonspartiene, som historisk har ønsket fortsatt union med Serbia, er SNP, NS, og SNS. I 2001 og 2002 gikk de sammen i valgallianser (Sammen for Jugoslavia, Sammen for forandringer), men i 2006 sprakk partiene opp og stilte til valg på ulike serbisk-orienterte eller unionsvennlige lister. Partiet DSS gikk nå med i valgkoalisjonen, mens SNS stilte som Serbiske Liste – Andrija Mandić. De klarte heller ikke å enes om en felles presidentkandidat i 2008. Partiene ledes hovedsakelig av etniske serbere, og er relativt nasjonalistiske. Disse delvis serbisk-dominerte opposisjonspartiene har en del ordførere, men har aldri hatt regjeringsmakt i Montenegro. Fra 1990 var Momir Bulatović SNP-leder, men i dag ledes dette partiet av Srđan Milić.
Det liberale partiet LSCG støtter uavhengighet, og er pro-vestlig. Partiet gikk ved valget i 2006 i valgsamarbeid med bosniske partier i den Liberale og bosniske liste.
Foran valget i 2006 startet Nebojša Medojević partiet Bevegelsen for Forandring eller PzP, etter modell av det serbiske regimekritiske og intellektuelle partiet B17. PzP er et opposisjonsparti som offisielt støtter uavhengighet og bekjenner seg til liberale verdier, og ønsker EU-medlemskap. Samtidig er partiet i delvis opposisjonsallianse med de tidligere pro-serbiske anti-Europa-partiene, og balanserer moderne fornyelse med hard og bred opposisjon mot regjeringen.
Partileder Nebojša Medojević har det siste året blitt en av Montenegros mest populære politikere, og partiet er i klar vekst. Partiet har tatt stemmer fra de tidligere pro-serbiske (pro-union)-partiene, og fikk 13 % valgoppslutning i 2006. Den politiske plattformen kan vise seg å stå for en normalisering av det politiske liv hvor regjeringen for konkurranse fra andre pro-europeiske alternativer, og man får en mer avansert politisk akse enn dagens svært polariserte situasjon.
Parlamentsvalg
Antallet mandater (representanter) varierer fra år til år fordi det skal gjenspeiles ca. 6 000 velgere i hvert mandat. Etter valget i 2012 har parlamentet 81 representanter. Fra 2006 er det en ordning med albanske utjevningsmandater.
Tabellen nedenfor viser resultatene fra parlamentsvalget i 2012. Flertallet i parlamentet er sikret gjennom et samarbeid mellom DPS, SDP, HGI og DUA.
11. mai 2003
Filip Vujanović fra Demokratska Partija Socijalista Crna Gore (DPS) ble i landets første presidentvalg valgt med 63,3 % av stemmene. Motkandidaten Miodrag Živković fikk 31,4 %.
8. april 2008
Filip Vujanović fra Demokratska Partija Socijalista Crna Gore (DPS) ble i landets andre presidentvalg gjenvalgt til sitt embete med 51,9 % av stemmene. Motkandidatene var serberen Andrija Mandić (Srpska Lista) med 19,6 %, Nebojša Medojević (PzP) som fikk 16,6 %, og Srđan Milić (SNP) som fikk 11,9 %.
7. april 2013
Den sittende presidenten Filip Vujanović ble utfordret av partilederen for opposisjonspartiet Demokratisk front, Miodrag Lekić. Vujanović fikk 51,21% og ble til tross for protester fra motstanderne gjenvalgt for andre gang.
15. april 2018
Milo Đukanović ble valgt som president.
Folkeavstemning 21. mai 2006 om selvstendighet
21. mai 2006 ble det avholdt en folkeavstemning om republikkens framtidige status. 485 000 montenegrinere hadde stemmerett i avstemningen, som ble fulgt av observatører fra blant annet Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa (OSSE), Europarådet og EU-parlamentet. 86,3 % av de stemmeberettigede deltok i valget. Ifølge offisielle kilder hadde 55,4 % stemt for uavhengighet, altså over de 55 % valgreglementet krevde. Talsmann for uavhengighetsblokken, Predrag Sekulić, og statsminister og uavhengighetstilhenger Milo Đukanović proklamerte seier. Pro-serbiske unionistpartier krevde omtelling av stemmene, men Serbia godkjente overraskende raskt valgresultatet.
Det var stort sett ja-flertall i montenegrinske flertallskommuner, og nei-flertall i kommuner hvor serbere utgjør flertallet.
Uavhengighetserklæringen 3. juni 2006
Den montenegrinske nasjonalforsamlingen vedtok 3. juni 2006 å akseptere folkeavstemningen fra 21. mai der et flertall stemte for å avslutte partnerskapet med Serbia som gikk tilbake til 1918, og erklærte Montenegros selvstendighet. Serbia godkjente erklæringen umiddelbart. Opposisjonspolitikere som har vært mot uavhengighet, møtte ikke opp da forsamlingen stemte.
Administrativ inndeling
Montenegro består av 21 kommuner (opštine).
I tillegg har Golubovci og Tuzi status som bydelskommuner innen kommunen Podgorica. Det har vært tatt lokale initiativ for å løserive og skille ut den albansk-dominerte enheten Tuzi, den bosnisk-dominerte kretsen Petnjica i Berane, og kretsen Gusinje i kommunen Plav.
Marta Capurso
Marta Capurso (født 18. august 1980 i Torino), italiensk skøyteløper som deltok i de olympiske vinterleker 2006 i Torino.
Montenegro
Administrativ inndeling
De største byområdene i Montenegro er (2003):
Administrasjonen av hovedstaden Podgorica er regulert gjennom en egen hovedstadslov. Podgorica og Nikšić er de eneste virkelig urbane byene i Montenegro, og begge har høyere utdanningsinstitusjoner og en betydelig industri.
Forsvars- og utenrikspolitikk
Landets politistyrker prioriteres, og styrken er siden 1999 økt fra 10 000 til 15 000 mannskaper. Flere avdelinger er paramilitære. Et eget sivilt politi, ledet av Politidirektoratet i Podgorica (Uprava policije), har ca. 5 200 medarbeidere.
Montenegro arvet en hærstyrke på 6 500 mann etter sammenbruddet i unionen med Serbia, og har lansert planer om å redusere den stående styrken til 2 500 vervede spesialmannskaper. Luftforsvaret har i alt ni jugoslaviske G-4 Super Galeb-jagerfly, men vil neppe fornye disse. Det jugoslaviske sjøforsvaret som gjenstod etter Kroatias frigjøring, ble i sin helhet overtatt av Montenegro i 2006.
Montenegro ble invitert til å bli medlem av NATO den 2. desember 2015. Forhandlingene endte med at landet undertegnet en tiltredelsesprotokoll i mai 2016.
Montenegro ble medlem i NATO den 5. juni 2017.
Montenegro leverte offisielt inn en søknad om EU-medlemskap 15. desember 2008, og fikk status som kandidat 17. desember 2010. Forhandlingene med EU ble innledet 29. juni 2012 og pågår fortsatt.
Næringsliv
Montenegro er tradisjonelt et jordbruksland med betydelig produksjon av olivenolje og frukt av ulike palmer langs kysten. Det dyrkes vindruer omkring Podgorica, hvor den dominerende produsenten er vinkooperativet Plantaže.
Montenegros økonomiske vekst etter oppløsningen av Jugoslavia har vært preget av turisme, med fokus på kystområdene i sør. Bar, Budva og Kotor er de fremste turistbyene. Utviklingen i landet er svært skjev, det er sterk vekst og raskt stigende priser på bolig og eiendom i sør, mens de indre regionene mot Serbia i nord er lite utviklet. Arbeidsløshet er et betydelig politisk problem.