cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mauritius-offensiven
Bakgrunn
Det indiske hav var en vital del av kjeden med handelsruter som koplet sammen Det britiske imperiet. Koffardiskip fra Kina, Arabia og Øst-Afrika krysset havet regelmessig, og dets senter var det britiskkontrollerte subkontinentet India. Herfra brakte tungt lastede Ostindiafarere handelsvarer for millioner av pund til Storbritannia hvert år. Handel med India var vital for Storbritannias økonomi, og derfor var det av høy prioritet for Royal Navy å beskytte handelsrutene i Det indiske hav  mot franske raid. Utbruddet i 1804 av Napoleonskrigene, etter at Freden i Amiens hadde avsluttet de franske revolusjonskrigene, gjorde at det handelsrutene i Det indiske hav ble truet av hollandske kryssere som opererte fra Cape Town og Nederlandsk India og franske skip med base på Isle de France (Mauritius) og Île Bonaparte. I 1808 hadde de fleste av de nederlandske koloniene blitt nøytralisert i en serie korte, men vellykkede kampanjer; Kappstaden ble tatt av Sir Home Riggs Popham i januar 1806 og den nederlandske øya Java av Sir Edward Pellew i en kampanje som ble avsluttet i desember 1807. De franske øyene i Indiahavet viste imidlertid en langt større evne til å forsvare seg: de var tungt befestet, bemannet av franske soldater, og lå dessuten flere måneders reise fra nærmeste britiske havn. De utgjorde en langt større utfordring for de begrensede britiske styrkene som var tilgjengelig i regionen.
I begynnelsen av krigen opererte franske kapere fra øyene, inkludert en flåte med små fartøyer under Robert Surcoufs kommando. Franske marinefartøyer supplerte disse med jevne mellomrom, i hovedsak fregatten Piémontaise (erobret i mars 1808) og de gamle fregattene Sémillante og Cannonière. Disse skipene opererte uavhengig av hverandre og oppnådde noen mindre beseiringer over  mindre britiske krigsskip og handelsskip, men var ikke kraftige nok til å ha alvorlig effekt på handelsrutene i Det indiske hav. I august 1808 ble Sémillante og Cannonière nedgradert til armerte lagerskip og sendt tilbake til Frankrike. Fire store fregatter under Jacques Hamelins ledelse ble deretter sendt til guvernør Charles Decaen på Isle de France senhøsten 1808 for å erstatte disse. De nye fartøyene, Vénus, Manche, Caroline og Bellone var store og slagkraftige skip, og hadde som oppgave å opererer fra Isle de France og Île Bonaparte mot britisk handel i Det indiske hav. Med base på Isle de France hadde disse fregattene tilgang til et stort antall arbeidsledige sjømenn og flere befestede ankringsplasser, og kunne derfra angripe de britiske handelsrutene. En femte fregatt, Niémen, skulle slutte seg til eskadren sommeren 1809, men ble anholdt og erobret bare timer etter at hun forlot Frankrike.
Innledende aksjoner
Rowleys eskadre hadde også vært aktiv: Nereide under kaptein Robert Corbet erobret et lite antall mindre skip utenfor Port Napoleon sent på våren, inkludert briggen Aigle, som han sendte til Kapp det gode håp med et prisemannskap som imidlertid gjorde mytteri, drepte sin offiser og tok skipet til Île Bonaparte. Briggen HMS Otter, under kaptein Nesbit Willoughby, raidet en ankerplass ved Black River-distriktet 14. august, og erobret et kystfartøy (som han senere måtte forlate) under kraftig ild. Willoughby gjenerobret også Aigle kort tid senere. Rowley selv hadde jaget Bellone med Raisonnable fra tidspunktet da det franske skipet dukket opp ved Port Napoleon 17. august, men hadde ikke vært i stand til å ta henne. Det mest betydningsfulle som skjedde var at en styrke fra British Army under ledelse av oberstløytnant Henry Keating erobret øya Rodrigues. Denne lille øya lå nær nok overfor Isle de France til å bli en effektiv base for den britiske blokade-styrken og et utgangspunkt  for en fremtidig invasjon av de franske øyene.
Rowleys første koordinerte aksjon ble satt i gang ved at Caroline returnerte med sine priser. I ly av havnekanonene i Saint-Paul, ble Caroline et gunstig mål for ekspedisjonsstyrken fra Rodrigues som hadde som mål å invadere hele øya. 21. september landet en styrke med over 600 soldater og Royal Marines under ledelse av Keating og Willoughby på Île Bonaparte og marsjerte rundt byens kystfort, og stormet dem fra baksiden da dagen grydde. De ble erobret ett og ett, og samtidig med at de bekjempet motstanden fra den franske militsen, sikret styrken kanonbatteriene i havnen, noe som tillot at Rowley kunne seile sin eskadre rett inn i havnen og bombardere skipene som hadde ankret opp der. De franske marineoffiserene, i mindretall og uten støtte, kjørte sine skip på land og forlot dem, dermed kunne britene eliminere Caroline, de to erobrede ostindiafarerne og et antall mindre skip. Franske forsøk på å gjenerobre byen ble ødelagt ved at øyas kommandant, general Nicolas Des Bruslys gjorde den feilen at han inngikk forhandlinger med britene. Des Bruslys begikk deretter selvmord. Garnisonen var nå uten leder og den inngikk derfor en våpenhvile med britene som sikret dem fem dagers kontroll over byen. I løpet av denne tiden klarte de å fjerne alle offentlige forsyninger og rive byens offentlige bygninger. Rowley og hans styrke reiste til slutt fra Saint-Paul den 28. september. Som belønning for sin tjeneste ble Willoughby utpekt til å kommandør av Nereide og Corbet ble sendt tilbake til Storbritannia i Caroline, som ble omdøpt til HMS Bourbonaise.
Mens Rowley angrep Saint-Paul, krysset Hamelin og hans skip Vénus, Manche, Bellone og Créole i Bengalbukta. 10. oktober angrep Hamelin Ostindiakompaniets base ved Tappanooly på Sumatra og brant den ned til grunnen: hele befolkningen ble tatt til fange, bortsett fra kvinnene  som ble reddet unna i en liten skonnert til Padang. 2. november ble den britiske briggen HMS Victor erobret av Bellone etter en intens kamp, og to uker senere tok Hamelin en konvoi med tre ostindiafarere, Windham, Streatham og Charlton. 22. november jaget, fanget og beseiret Bellone 52-kanoners-fregatten Minerva. Med mannskapet spredt på de erobrede prisene og syklon-sesongen i anmarsj, beordret Hamelin sin eskadre tilbake til Isle de France. Underveis ble konvoien rammet av en storm og spredt fra hverandre: Vénus ble spesielt hardt skadet og ble reddet fra å synke takket være innsatsen fra de britiske fangene ombord. 31. desember hadde alle skip returnert til Isle de France unntatt Windham, som var blitt gjenerobret av den nylig ankomne britiske fregatten HMS Magicienne.
Invasjonen av Île Bonaparte
Siden den franske marinen betraktet året 1809 som en suksess, styrket de Hamelin med kun én fregatt, Astrée, som ankom tidlig i 1810. Hamelin var rask til å handle da syklon-sesongen var over: Kaptain Guy-Victor Duperré i Bellone og Captain Pierre Bouvet i eks-portugiseren Minerva (omdøpt til Minerve) dro fra Isle de France 14. mars for å raide Bengalbukta og deretter langs sørøstkysten av Afrika. Til tross for at Duperrés krysstokt i utgangspunkt manglet et konkret mål, var det en suksess: i juli oppdaget og beseiret han en konvoi ostindiafarere, tok Windham for annen gang og også Ceylon.
Kort tid etter Duperrés ankomst dro en britisk eskadre under ledelse av kaptein Henry Lambert til kysten av Isle de France for å gjenopprette blokaden. Den besto av HMS Magicienne, HMS Iphigenia og HMS Leopard. Rowley forøket deretter Lamberts styrker ved å sende Willoughby i Nereide med instrukser om å raide ankerplasser langs øyas kyst. 24. april kunne Willoughby observere den nylig ankomne Astrée, og 30. april angrep han den beskyttede ankringsplassen Jacolet. Målet var et stort, fransk handelsskip som var beskyttet av to batterier og infanteri. De gikk i land under kraftig ild, Willoughbys menn tok ett batteri, unngikk et fransk angrep fra deres brohode og erobret et batteri nummer to til tross for at de måtte krysse en elv under ild, i fullt dagslys. Da de returnerte til sine båter, ble Willoughbys menn angrepet av en annen fransk styrke, som de presset 1 kilometer tilbake innover på øya. Willoughby ble alvorlig såret kort tid etterpå da en muskett som han avfyrte eksploderte og knuste kjeven hans. Som resultat av dette ble han tvunget til å tilbringe flere måneder på Rodriguez for rehabilitering fra skadene.
Senere på våren ble Rowleys styrke redusert ved at Raisonnable og Leopard ble sendt tilbake til England for overhaling. Selv om han nå bare hadde fem fregatter og noen mindre skip, begynte Rowley å forberede en invasjon av Île Bonaparte ved å øke antall tilgjengelige soldater på Rodrigues med mannskap fra Madras. Île Bonaparte var en av de mindre franske basene og hadde svakere forsvar, noe som blant annet skyldtes angrepet mot Saint Paul året før. 24. juni trakk Rowley Boadicea og Nereide tilbake til Rodrigues og samlet Keatings styrke med over 3000 soldater. Rowley møtte resten av eskadren utenfor Bonaparte, og organiserte derfra to landganger 7. juli, på hver side av øyas hovedstad Saint Denis. De britiske landgangsenhetene avanserte raskt mot det franske forsvaret, og tvang øyas guvernør Chrysostôme de Sainte-Suzanne til å overgi seg dagen etter. Det var dagen etter denne operasjonen at kapteinen Matthew Flinders, en oppdagelsesreisende som hadde blitt arrestert av Decaen i Port Napoleon åtte år tidligere og holdt fanget på tross av Napoleons instrukser om å løslate ham, ble satt fri. Flinders kunne gi mye detaljert informasjon om forsvaret på Isle de France som han ga til Rowley og senere Bertie.
Slaget om Grand Port
Allerede før de franske garnisonene på Île Bonaparte hadde overgitt seg, begynte Rowley å snu sin oppmerksomhet østover mot Isle de France. Den britiske kommandøren hadde funnet ut at den beste måten å eliminere trusselen fra Hamelins eskadrer på var å blokere øyas hovedhavner ved å ta koralløyene som markerte inngangene til havnene gjennom de vanskelige korallrevene som omslutter øya Isle de France. Disse øyene var befestet, og under britisk kontroll kunne de hindre franske skip i å forlate eller ankomme havnene. Kaptein Samuel Pym i Sirius og Willoughby i Nereide fikk ansvaret for å invadere øya, med instruksjoner om først å ta Île de la Passe ved inngangen til havnen i Grand Port på den sørøstre siden av Isle de France.
Willoughby stormet Île de la Passe 13. august, erobret øya, og blokkerte dermed innseilingen til Grand Port. Med havnen sikret kunne Willoughby raide kystlinjen mens Pym, som hadde blitt forsterket med Henry Lambert i Iphigenia og Lucius Curtis i Magicienne, blokkerte Port Napoleon. 20. august ble det observert seil på vei inn til Grand Port, og Willoughby forsøkte å lure disse skipene til å seile gjennom kanalen ved Île de la Passe, hvor han kunne angripe og erobre dem. Det viste seg å være Duperrés eskadre som var på vei tilbake fra den afrikanske kyst med sin priser, og til tross for bange anelser fra kaptein Bouvet, var Duperré fast bestemt på å gå inn til Grand Port, også beroliget av kjennesignaler fra Willoughby, som hadde fått tak i de franske kodene på Île de la Passe. I det franskmennene passerte fortet, åpnet Willoughby ild, men en falsk trikolor som flagget fra Île de la Passe ble ved et uhell antent i det det ble senket. Brannen spredte seg til et magasin i fortet, som eksploderte og forårsaket alvorlige ødeleggelser. I forvirringen kunne alle Duperré's skip, med unntak av ett, ankre opp i havnen.
Nereide overga seg 24. august, om morgenen, og de neste tre dagene ble Magicienne og Sirius forlatt og brent for å hindre at franskmennene skulle erobre dem. På morgenen 28. august ble Iphigenia, som var lastet med overlevende fra de grunnstøtte fregattene, konfrontert med Hamelin og hans hovedeskadre, som det hadde tatt syv dager å seile fra Port Napoleon. Med et enormt mindretall hadde Lambert ikke noe annet valg enn å overgi seg, som avsluttet det verste nederlaget i hele krigen på britisk side. Rowley ankom i Boadicea 29. august, men var ute av stand til å påvirke resultatet av slaget, og ble jaget tilbake til Saint Denis av Hamelin ombord i Vénus. Rowley var nå på defensiven, og ba om umiddelbare forsterkninger fra Rodrigues, Madras og Kapp, mens Bouvet gikk i gang med å blokkere Île Bourbon i håp om legge en felle for Boadicea.
11. september ankom fregatten HMS Africaine fra Rodrigues, under kaptein Robert Corbets kommando, som hadde deltatt i raidet mot Saint Paul i 1809. Corbet var en meget upopulær kommandant, og da hans fregatt ble angrepet av Bouvets fregatter i Action of 13 September 1810, spredte det seg rykter om at hans død var et resultat av selvmord eller til og med mord. Rowley klarte å gjenerobre Africaine dagen etter, men faren som Hamelins skip utgjorde for britiske fregatter som seilte alene ble ytterligere understreket i Action of 18 September 1810, da HMS Ceylon ble tatt av Hamelins flaggskip Vénus. Igjen var Rowley i stand til å gjenerobre den britiske fregatten, og denne gangen var skaden på Vénus så alvorlig at hun var ute av stand til å seile fra Boadicea. Hun ble derfor tatt med Hamelin ombord.
Erobringen av Isle de France
I september, oktober og november 1810 ankom britiske styrker fra Madras, Bombay og Kapp, de besto av krigsskip som sluttet seg til Rowleys eskadre utenfor Isle de France og soldater som samlet seg på Rodrigues. Oppbyggingen av styrker skjedde på bakgrunn av nederlaget ved Grand Port, kombinert med store tap av ostindiafarere mellom 1809 og 1810; de britiske myndighetene var fast bestemt på å gjøre slutt på trusselen fra den franske skvadronen på Isle de France før orkansesongen gjorde seiling i regionen for farlig. Faktisk var denne trusselen allerede redusert betydelig: skadene som de franske fregattene pådro seg i kampene ved Grand Port og utover i september kunne ikke bli reparert med tilgjengelige ressurser på Isle de France. I tillegg begynte matforsyningene å skrumpe inn på grunn av et stort antall britiske krigsfanger på øya, og moralen hadde dessuten kollapset i etterkant av Hamelins nederlag.
Sent i november 1810 ble invasjonsstyrken samlet på Rodrigues under viseadmiral Albemarle Berties omkmando. Etter å konsultert sine ledere, bestemte Bertie seg for å gå i land ved Grand Baie, nord for øyas hovedstad. Selv landgangen skulle ledes av kaptein Philip Beaver i HMS Nisus og de første troppene i land skulle være en spesielt utvalgt fortropp under ledelse av Keating og en marinebrigade under kaptein William Augustus Montagu. Disse styrkene skulle avansere mot Port Napoleon og deretter bli forsterket av hovedstyrken under general John Abercromby de påfølgende dagene. Denne styrken på nesten 7000 mann, som var vesentlig større enn Decaens tropper på ca 1300 mann, skulle oppnå en rask seier før orkansesongen var i gang.
Invasjonsflåten på 70 skip seilte fra Rodrigues den 22. november og ankom Grand Baie 29. november. Franskmennene gjorde ingen forsøk på motstand mot landgangen, verken fra sjøen eller fra land, og Keating klarte raskt å rykke frem mot hovedstaden. 30. november krysset Keating Rivière du Tombeau etter at en milits-garnison trakk seg tilbake, og samme kveld ble det trefninger mellom hans styrker og Decaens garnison fra Port Napoleon, noen få mil fra hovedstaden. Påfølgende morgen tok Decaens feltkommandant Edmé-Martin Vandermaesen stand ved å forme en linje på en høyde utenfor byen, som blokkerte Keatings fremrykning. Ved å bruke sentrum, kunne Keating benytte sin overtallighet til å utmanøvrere den franske garnisonen og Port Napoleon falt. Våpenhvile ble inngått 2. desember og Decaen overga seg dagen etter, og han og hans menn ble sendt tilbake til Frankrike med sine standarter og personlige våpen.
Avslutningen
Det franske nederlaget på de Isle de France markerte slutten på de aktive britiske operasjonene og resulterte i at seks fregatter og over 200 kanoner falt i britiske hender, i tillegg til selve øya som fikk sitt opprinnelige hollandske navn Mauritius tilbake. Øye forble under britisk kontroll frem til den fikk sin selvstendighet i 1968. De britiske styrkene i regionen ble nedskalert, kommandoen ble overlatt til Beaver, som sendte skip for å eliminere franske havner på Madagaskar og på Seychellene. På grunn av tiden det tok å kommunisere mellom Det indiske hav og Europa, var den franske regjering fortsatt uvitende om øyas fall i februar 1811, da en eskadre med forsterkninger under François Roquebert, med nødvendige forsyninger for å reparere Hamelins eskadre, ble sendt til Det indiske hav. Eskadren ankom 6. mai og ble nesten involvert i kamper med en britisk styrke utenfor Grand Port, før de klarte å rømme over til den vestre delen av Det indiske hav. Da de gjorde en stopp på Tamatave på Madagaskar, ble den franske eskadren fanget av en britisk styrke under kaptein Charles Marsh Schomberg den 20. mai og led nederlag. Slaget om Tamatave var karakterisert av veldig lett vind, mye av dagen var det helt vindstille, med periodevise kamper når brisen økte.
To franske fregatter gikk tapt ved Tamatave, som dermed økte det totale antall fregatter tapt til britene i denne offensiven til ti. Nederlaget markerte avslutningen av offensiven og slutten på det franske håp om bidra til en vesentlig forstyrrelse av den britiske handelen med India: de eneste gjenværende sikre havnene i regionen var noen få nederlandske kolonier på Java, som hadde blitt Royal Navy-styrkenes neste mål i regionen. Mauritius-offensiven hadde også en effekt på britisk etterkrigsstrategi i Det indiske hav, demonstrert ved videreføringen av Mauritius som en koloni (selv om Bourbon ble returnert til France i 1814 etter Napoleons abdikasjon). Med strategiske baser langs sine handelsruter, var britiske konvoier sikret en større grad av sikkerhet og Royal Navy fikk infrastruktur til å operere på alle verdenshav.
Kulturelt sett fanget offensiven den offentlige fantasien i England og Frankrike: Slaget om Grand Port er det eneste sjøslaget som vises på Triumfbuen i Paris, og i England ble Rowley og Bertie begge gjort til baronetter for sin tjeneste i Det indiske hav. Offensiven har blitt studert i detalj, både av marinehistorikere som William James og William Laird Clowes og av populære forfattere som Alexandre Dumas, som beskriver offensiven fra et fransk perspektiv i sin roman Georges fra 1843, og Patrick O'Brian, hvis roman Toktet til Mauritius fra 1977 følger den britiske siden på nært hold med den oppdiktede Jack Aubrey som erstatning for Rowley.
Karen Dolva
Karen Marcussen Dolva (født 1990) er en norsk interaksjonsdesigner og gründer. Hun er daglig leder og med-gründer av teknologiselskapet No Isolation. Selskapet står bak roboten AV1, som hjelper barn og unge med langtidssykdom å være tilstede på skolen uten å være fysisk tilstede, og KOMP, en skjerm for eldre.
Dolva studerte Informatikk ved Universitetet i Oslo. Samtidig som hun studerte begynte hun karrieren sin hos StartupLab Oslo og var medgründer i UX Lab, et byrå som hjelper selskaper med testing og design av digitale brukeropplevelser.
I 2016 fikk Dolva tildelt prisen «Årets innovatør» i Ledertalentene, en kåring utført av E24. Samme år ble hun kåret til «Årets Girl Geek» under Rosing, i regi av Den Norske Dataforening. I 2018 havnet hun på Forbes sin 30 Under 30-liste i kategorien Social Entrepreneurs. Hun vant også EU Prize for Women Innovators 2018 som «Rising Innovator». Oktober 2018 kom hun på Forbes-listen Europe's Top 50 Women In Tech. Hun var på BBCs liste over 100 inspirerende og innflytelsesrike kvinner verden rundt for 2020.
Lamesa (Texas)
Lamesa er en by i den amerikanske delstaten Texas med et areal på 12,4 km². Ved folketellingen i 2010 hadde Lamesa 9 422 innbyggere. Lamesa er administrativt sete i Dawson County.
Den texanske elven Colorado har sitt spede utspring her, oppe på Llano Estacado.
Ultramontanisme
Ultramontanismen (fra latin ultra montes, hinsides fjellene, det som menes er Alpene) er navnet på en retning som satte preg på den romersk-katolske kirke på 1800-tallet og det begynnende 1900-tall. Uttrykket tilhører ikke minst den politiske sfære, da som betegnelse for den romtro politiske katolisisme.
Etymologi
Begrepet kommer opprinnelig fra middelalderen da paver som ikke kom fra Italia ble kalt papa ultramontano, det vil si «pave fra den andre sioden av fjellene». Etter den protestantiske reformasjonen i Frankrike vendte begrepet tilbake, men med omvendt betydning idet det ble benyttet i Frankrike og Tyskland for å betegne paven som en mann på den andre siden av fjellene, i Italia.
Med tiden kom begrepet til å benyttes som et skjellsord om de som ble ansett å være upatriotiske ved å fremheve den pavelige rett til å blande seg i Frankrikes indre anliggender.
Historikk
Bestrebelserne gikk derimot ut på at hevde pavens stilling og makt, og som et utslag av dette står ufeilbarhetsdogmet fra 1870—71. Ikke minst jesuittene var tilhengere av ultramontanismen, men den hadde også politisk betydning, blant annet var det tyske Sentrumsparti påvirket i ultramontan retning.
George Whitefield
George Whitefield (født, død 30. september 1770) var en engelsk anglikansk protestantisk prest som deltok i den store vekkelsen i Storbritannia og særlig i de britisk-nordamerikanske koloniene. Han var en av grunnleggerne av metodismen og generelt sett av den evangeliske bevegelse. Han ble muligens den mest kjente predikanten i Storbritannia og Amerika på 1700-tallet, og på grunn av at han hadde reist gjennom alle de amerikanske koloniene, trakk han store folkemengder og fikk bred omtale.
Tidlig liv
Whitefield ble født i Bell Inn, Southgate Street, Gloucester, i England. Han var den femte sønnen og det syvende barnet av ekteparet Thomas Whitefield og Elizabeth Edwards som drev et vertshus i Gloucester. Fra tidlig av oppdaget han at han hadde et talent for skuespill og opptre i teateret, en lidenskap som han benyttet seg av ved sine teatralske oppsetninger av bibelfortellinger som han fortalte under sine prekener. Han fikk sin utdannelse ved først Crypt School i Gloucester, og deretter Pembroke College ved Universitetet i Oxford.
Ettersom han kom fra en fattig bakgrunn hadde han ikke midler for betale skolepenger. Han begynte derfor på Oxford som servitør, den laveste rang blant studentene. I gjenytelse for fri tilgang ble han gjort til tjener for en rekke studenter av høyere rang. Hans plikter var å vekke dem om morgenen, hjelpe dem å bade, ta ut deres søppel, bære deres bøker og selv assistere dem ved skriftlige oppgaver. Han var en del av «Holy Club» ved Oxford sammen med brødrene John og Charles Wesley. En sykdom, sammen med Henry Scougals bok The Life of God in the Soul of Man, påvirket ham til utføre misjonering. Som følge av denne omvendelsen ble sterkt engasjert i å preke for sin nye tro. Biskopen i Gloucester ordinerte ham før han hadde nådd den obligatoriske kanoniske alder.
Misjonering
Whitefield holdt sin første preken i kirken St Mary de Crypt i sin hjemby Gloucester en uke etter at han var ordinert. Han hadde tidligere vært leder av Holy Club ved Oxford etter at brødrene Wesley hadde reist til Georgia i den nye verden i Amerika. Han la til seg praksisen ved Howell Harris holde prekener i friluft ved fjellet Hanham Mount, nær Kingswood, i Bristol. I 1738 reiste han til Savannah i Georgia som sogneprest. Mens han var der innså han at det største behovet der var et hus for foreldreløse. Han besluttet at det skulle bli hans livsverk. Han reiste tilbake til England for å skaffe midler foruten også å motta sine prestebeordning. Mens han forberedte seg på reisen tilbake holdt han prekener for store forsamlinger. På forslag fra en venn holdt han preken i friluft for gruvearbeidere i Kingswood, utenfor Bristol. Ettersom han skulle tilbake til Georgia inviterte han John Wesley til å overta hans menighet i Bristol, og holdt sin friluftsgudstjeneste for første gang ved Kingswood og deretter ved Blackheath i London.
Whitefield aksepterte den engelske kirkes doktrine om forutbestemmelse, men var uenig med brødrene Wesleys syn på læren om soning, arminianismen. Som et resultat gjorde Whitefield hva hans venner håpet at han ikke ville gjøre — overlot hele menigheten til John Wesley. Whitefield dannet og ble president for den første metodistiske konferanse, men han ga snart fra seg posisjonen for å kunne konsentrere seg om misjonering.
Tre kirker ble etablert i England med hans navn; en i Bristol og to kirker i London: Moorfields Tabernacle; og Tottenham Court Road Chapel. Samfunnsmøtene ved den andre Kingswood School ved Kingswood, en bydel i østlige delen av Bristol, ble til sist også kalt for Whitefield's Tabernacle. Whitefield fungerte som prest for Selina Hastings, grevinne av Huntingdon, og en del av hans tilhengere ble med i grevinnens Connexion hvor kirker ble bygd av henne, og hvor en form for kalvinistisk metodisme tilsvarende til Whitefields ble lært. Mange av Selinas kapeller og kirker ble bygd i sogn i England og Wales, og en ble reist i London, Spa Fields Chapel.
Kirker oppkalt etter Whitefield
I 1739 reiste Whitefield tilbake til England for å skaffe midler for å etablere Bethesda Orphanage, et hjem for foreldreløse, og som i dag er det eldste bevarte i USA. Da han vendte tilbake til Nord-Amerika i 1740 holdt han en rekke prekener som ble kjent som Great Awakening, de store vekkelser, av 1740. Han holdt preken bortimot hver eneste dag i flere måneder for store menneskemengder, tidvis flere tusen mennesker, mens hans reiste gjennom de amerikanske koloniene, særlig i New England. Hans reise til hest fra New York City til Charleston var til da den lengste som var blitt foretatt av en hvit mann.
Som hans samtidige og bekjente, Jonathan Edwards, fremmet Whitefield en trofast kalvinistisk teologi som var på linje med den moderate kalvinisme av de trettini artikler. Mens han uttrykkelig bekreftet Gud som eneste vei til frelse, tilbød Whitefield evangeliet fritt og sa ved slutten av prekene: «Kom fattige, tapte, ugjorte syndere, kom som du er til Kristus.»
Den anglikanske kirke ga ham ingen prekestol, slik at Whitefield begynte å holde sine prekener i parker og på markene på egen hånd, og nådde således ut til folk som vanligvis ikke gikk i kirken. Som Jonathan Edwards utviklet han stil som lokket fram emosjonelle reaksjoner fra sitt publikum. Men Whitefield hadde karisma og hans stemme var kraftig til tross for at hans figur var liten, og for at han var skjeløyd. Det sistnevnte var det en del som oppfattet som merket av guddommelig gunst. Til sammen ble dette virkemidler som gjorde ham til en av de første berømtheter i de amerikanske koloniene.
Takket være utstrakt spredning av trykte media hadde kanskje opp til halvparten av alle kolonistene hørt om, lest om, eller lest noe som var skrevet av Whitefield. Han benyttet seg systematisk av trykte media, sendte folk ut på forhånd til de steder han skulle ankomme og som spredte løpesedler som annonserte hans prekener. Han fikk også innholdet av sine prekener trykt og utgitt. Hans første friluftspreken ved Kingswood samlet kanskje opp til 20 000, men også større menneskemengder, Whitefield selv hevdet det var opp til 30 000, møtte opp og hørte ham i skotske Cambuslang i 1742.
Benjamin Franklin og Whitefield
Benjamin Franklin var til stede ved et vekkelsemøte i Philadelphia og ble meget imponert over Whitefields måte å overlevere sitt budskap til en slik stor menneskemengde. Franklin hadde tidligere oppgitt, som en overdrivelse, rapporter om Whitefield som prekte for tusenvis av mennesker i England. Da han hørte ham holde preken fra rettslokalet i Philadelphia, spaserte Franklin av sted til sin butikk i Market Street inntil han ikke lenger kunne høre Whitefield klart. Han beregnet at hans avstand fra Whitefield og kalkulerte området til en halvsirkel sentrert om Whitefield. Ved å ta med i beregningen om to kvadratfot per person beregnet han at Whitefield kunne bli hørt av over 30 000 mennesker i friluften.
Det oppsto et nært og livslangt vennskap mellom de to, Franklin og Whitefield. Franklin beundret Whitefield som en felles intellektuell, men mente at Whitefields plan for å drive et hjem for foreldreløse i Georgia var et tapsprosjekt. Franklin utga flere av Whitefields avhandlinger og var imponert over den andres dyktighet til å preke og tale med klarhet og entusiasme. Franklin var selv tilhenger av økumenikk, forståelse mellom alle kristne, og støttet Whitefields appell til medlemmer av mange trosretninger, men ble ikke selv konvertert. Etter en av Whitefields prekener, noterte Franklin følgende:
Reiser
Whitefield er husket som en av de første som holdt prekener for slaver. Phillis Wheatley skrev et dikt til hans minne etter hans død. I en tidsalder da reiser over Atlanterhavet var en lag og risikofylt ferd, besøkte han Amerika syv ganger, krysset Atlanteren tretten ganger til sammen. Det er beregnet at gjennom sitt liv holdt han mer enn 18 000 formelle prekener, og av disse ble 78 utgitt i skrift. I tillegg til hans arbeid i Amerika og England, gjorde han femten turer til Skottland, den mest kjente var «Preaching Braes» i Cambuslang i 1742, to til Irland, og en gang hver til Bermuda, Gibraltar og Nederlandene. Han kom også til Amerika i 1738 etter John Wesley reiste for bli prest i Georgia-kolonien i Savannah.
Død
Whitefield døde i sognekallet Old South Presbyterian Church, Newburyport i Massachusetts den 30. september 1770, og ble gravlagt i henhold til egne ønsker i krypt under prekestilen i denne kirken. En byste av Whitefield er samlingen til by- og kunstgalleriet til Gloucester.
Det var John Wesley som holdt preken i minnegudstjenesten i London etter Whitefields ønske.
Demokrati
Den første store vekkelsen demokratiserte religionen ved å ta opp maktbalansen mellom presten og menigheten. Framfor å lytte fromt og alvorlig på presten, begynte folk å rope og stønne i entusiastisk sinnsbevegelse, nye religiøse skoler ble åpnet som utfordret hegemoniet til de amerikanske universitetene Yale og Harvard; personlige erfaringer ble viktigere enn formell utdannelse for prestene. Slik sammenhenger og levevaner formet et nødvendig grunnlag for den amerikanske revolusjonen.
Talsmann for slaveri
Tidlig på 1700-tallet ble slaveri forbudt i Georgia. I 1749 drev George Whitefield aktiv kampanje for det måtte bli lovlig igjen og hevdet at territoriet ville aldri bli framgangsrikt om ikke gårdsbrukene kunne benytte slavearbeidskraft. Han begynte sitt fjerde besøk i Amerika i 1751 ved å gjøre seg til talsmann for slaveriet, at gjeninnføringen av slaver i Georgia var nødvendig for at hans plantasje skulle bli lønnsom. Delvis grunnet hans kampanje og skriftlige oppfordringer til Georgia Trustees (tillitsmannsstyre), ble slaveriet gjort lovlig igjen i 1751. Whitefield kjøpte slaver som deretter arbeidet ved hans hjem for foreldreløse, Bethesda Orphanage. For å skaffe penger til hjemmet, benyttet han også slaver på Providence-plantasjen. Whitefield skal ha behandlet sine slaver relativt bra; og han var kritisk til andre slaveeieres mishandling av deres slaver. Da Whitefield døde hadde han testamentert sine slaver til grevinnen av Huntingdon. Hans holdning overfor slaveriet er uttrykt i et brev til en Herr B., skrevet fra Bristol den 22. mars 1751:
Verker
Whitefields prekener ble høyt ansett for hans evne til å holde på sine tilhøreres entusiasme, og mange av dem som med hans brev og dagbøker ble utgitt i løpet av hans levetid. Hans dagbøker, opprinnelig ment for privat spredning, ble i smug utgitt av Thomas Cooper. Det fikk James Hutton til å utgi en versjon med Whitefields tillatelse. Overstrømmende og med et «altfor apostolisk» språk førte til mye kritikk og utgivelsen av dagbøkene opphørte etter 1741. Selv om Whitefield forberedte en ny utgave i 1744–45, ble de ikke utgitt før i 1938; og biografier på 1800-tallet viser til et tidligere manuskript som Whitefield utga i 1740, A Short Account of God's Dealings with the Reverend George Whitefield. Det skal ha dekket hans liv opp til hans ordinasjon. I 1747 utga han A Further Account of God's Dealings with the Reverend George Whitefield, som dekket perioden fra hans ordinasjon og til hans første sjøreise til Georgia. I 1756 ble en sterkt redigert utgave av hans dagbøker og selvbiografiske redegjørelser utgitt.
Etter hans død utga John Gillies, en venn fra Glasgow, en selvbiografi og seks bind med hans tekster, bestående av tre bind med brev, et bind med avhandlinger, og to bind med prekener. En annen samling med prekener ble utgitt rett før han forlot London for siste gang i 1769. Disse ble fornektet av Whitefield og Gillies som forsøkte å kjøpe alle kopier og ødelegge dem. Teksten hadde blitt skrevet ned av tilhørere under framføringene av prekene, men Whitefield hevdet at disse tekstene lot ham framstå meningsløse. Likevel ble disse prekene inkludert i en ny utgivelse på 1800-tallet, Sermons on Important Subjects, sammen med godkjente prekener fra Works. En utgave av dagbøkene i et bind ble redigert av William Wale i 1905. Det ble gjenopptrykt med ekstra materiale i 1960. Den manglet oppslagene fra Bermuda-dagbøkene i Gillies' biografi og sitatene fra manuskriptjournaler funnet i biografiene fra 1800-tallet. En sammenligning av denne utgaven med de originale utgivelsene fra 1700-tallet viser tallrike utelatelser, en del mindre og noen større.
Hvithalerype
Hvithalerype er en art av skogshøns som finnes i Nord-Amerika.
Two Little Wooden Shoes
Two Little Wooden Shoes er en britisk romantisk stumfilm fra 1920 regissert av Sidney Morgan. Den er basert på en roman fra 1874 av Ouida.
Louis Pierre Joseph Cornet
Louis Cornet (født 31. oktober 1923 i Nuits-Saint-Georges i Côte-d'Or i Frankrike, død 11. september 2006 i Brives-Charensac i Haute-Loire) var katolsk biskop av Le Puy, deretter biskop av Meaux.
Bakgrunn
Louis Cornet ble inn i en familie av vinbønder opprinnelig fra Arbois.
Prest
Han ble ordinert til prest for bispedømmet Autun (Saône-et-Loire) den 18. desember 1948. I dette bispedømmet var han suksessivt kapellan i Gueugnon (1949), Louhans (1951), åndelig veileder ved mindreseminaret i Rimont (1954), bispedømmedirektør for religiøs utdanning (1962), rektor for presteseminaret Autun (1964), og sogneprest i Paray-le-Monial (1970).
Biskop av Le Puy
Den 2. mars 1978 ble han utnevnt til biskop av Le Puy av pave Paul VI; han ble bispeviet 23. april i katedralen i Le Puy av Armand-François Le Bourgeois, biskop av Autun, assistert av Jean-Pierre Dozolme, biskop av Le Puy og Louis Boffet, biskop av Montpelier.
Biskop av Meaux
Den 20. august 1987 ble han utnevnt av pave Johannes Paul II til biskop av Meaux, og ble innført i embedet den 27. september. Den 8. januar 1989 ordinerte han Guy Thomazeau til hjelpebiskop i Meaux.
Han hadde forskjellige ansvarsområder innenfor Den franske bispekonferanse: 1986-1988: President for kommisjonen for ungdom og barn, i denne egenskapen var han spesielt oppmerksom på speiderbevegelsen; 1992-1994: medlem av gruppen for pastoral omsorg for realiteter innen turisme og fritid; 1992-1995: medlem av bispekonferansens stående råd; 1996-1999: ledsagende biskop i det nasjonale kallspastorale; og 1998-1999: medlem av bispekommisjonen for ordinerte.
Den 17. august 1999, i en alder av 75 år, etter å ha nådd aldersgrensen, trakk han seg fra sitt bispestol. Som biskop emeritus av Meaux han tjente som kapellan for Sœurs de Saint-Sacrement à La Mulatières i deres kommunitet nær Lyon.
Louis Cornet døde 11. september 2006 i bispedømmets pensjonisthjem Saint-Vosy som ligger i Brives-Charensac. Han ble gravlagt i hvelvet til biskopene i Le Puy.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Hans Bergsland
Hans Bergsland (født 15. november 1878 i Kristiania, død 9. juni 1956 samme sted) var en norsk forretningsmann og OL-fekter.
Han ble titulert ''kand. Bergsland'' og var sønn av mote- og manufakturforretningsinnehaver Hans Jacob Bergsland (1851–1937) og den engelske Emily Berthe Bell Lough (1856). En yngre bror Jacob Bergsland (1890–1974) var også OL-fekter, men for Norge under Sommer-OL 1928, forøvrig prokurist i Hans sitt firma. Hans Bergsland var gift med Lucy Anette Egeberg (1891–1986), dattera til den rike Einar Westye Egeberg (1851–1940), se Egeberg (slekt fra Sjælland). Sammen med Lucy Anette fikk de sønnen Per Bergsland.
Fagligt Fælles Forbund
Den 15. desember 2009 annonserte 3F og fagforbundet Træ-Industri-Byg (TIB) at de arbeidet fram mot en fusjon i 2010, en fusjon som ble realisert 1. januar 2011.
Forbundet har 370 000 medlemmer (desember 2010), og er dermed Danmarks største. Det utgir Fagbladet 3F, som kommer med 16 utgivelser i året.
3Fs oppbygning
3F har 78 lokale avdelinger fordelt over landet. De forhandler overenskomster, fører faglige saker og gir råd og veiledning til medlemmene. Medlemmene kan bl.a. få bistand i konfliktsituasjoner, og får utbetalt dagpenger fra 3Fs a-kasse ved ledighet.
Bransjer
Medlemmene er organiserte i følgende seks områder:
Armand François M. Le Bourgeois
Armand François M. Le Bourgeois (født 11. februar 1911 i Annecy i Frankrike; død 2. februar 2005 i Paris) var katolsk biskop av Autun.
Ordensgeistlig, prest
Armand François Marie Robert Le Bourgeois inntrådte i Congregatio Jesu et Mariae (eudistene), og ble presteviet den 17. mars 1934. Etter å ha vært direktør for eudistenes skolastikat (1943), var han militærprest under andre verdenskrig.
Biskop av Autun
Pave Paul VI utnevnte ham den 22. mars 1966 til biskop av Autun. Erkebiskopen av Bordeaux, kardinal Paul-Marie-André Richaud, bispeviet ham den 5. juni samme år; medkonsekratorer var Napoléon-Alexandre Labrie, emeritert biskop av Golfe St-Laurent (Canada), og Lucien-Sidroine Lebrun, emeritert biskop av Autun.
Han var den siste biskop av Autun som bar pallium, og bar også tittelen abbed av Cluny. .
Han var en ledende skikkelse i det økumeniske arbeide. Han var formann for den biskoppelige komité som bestemte at den katolske kirke i Frankrike skulle tilby anglikanere nattverden i katolske kirker, såfremt de befant seg utenfor rimelig rekkevidde til deres egne kirker i Frankrike.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Ben Griffin
Benjamin Griffin (født 1977 i London) er en tidligere britisk kommandosoldat som gjorde seg bemerket ved å nekte å utføre flere oppdrag i Irak og å gå offentlig ut mot krigføringen i landet i 2006. Griffin var tilknyttet spesialstyrken SAS.
I 2008 ble han beordret ved dom i det britiske rettssystemet til ikke å publisere, eller tale i offentlighet om, informasjon han hadde tilegnet seg i tjenestetiden hos Special Air Service. Han har vært intervjuet av TV-kanalen BBC i forbindelse med en antatt økning i desertering og ureglementert fravær blant britiske soldater.
Aasmund Brekke
I to perioder (1964-1965 og 1968-1971) var han formann i Skjerstads skolestyre . I perioden 1976-1979 var han ordfører for Senterpartiet i daværende Skjerstad kommune.
Two Kinds of Love
Two Kinds of Love er en amerikansk stumfilm-western fra 1920 regissert av B. Reeves Eason.
Mattia Caldara
Mattia Caldara (født 5. mai 1994) er en italiensk fotballspiller som spiller for, på lån fra AC Milan.
Two Kinds of Love
Handling
Fred Watson reiser til den øde landsbygda kjent som Dead Man's Gulch, i håp om at den friske luften skal hjelpe helsen hans. Freds familie, bestående av Kate, sønnen Bobbie og hunden Mickey, reiser sammen med ham. Når de kommer over to hytter, møter de Bill Dorgan, en røff skjeggete eremitt som - etter å ha narret på Kate - inviterer familien til å flytte inn i den andre hytta i området som blir eid av Bill Mason, samtidig som Mason sitter fengslet for drap. I mellomtiden, etter at hans uskyld endelig er fastslått, blir Mason benådet fra fengsel og vender tilbake til hytta hans. Men han har i mellomtiden blitt langt mer bitter ovenfor resten av verden.
Gradvis mykner han av Kates sjarm, og han forsøker å finne igjen gullet som han og partneren hans hadde gjemt flere år tidligere. Men dette blir forhindret, fordi han mangler en del av skattekart som hadde forsvunnet natten etter partnerens død. Men en dag oppdager Mason at Dorgan faktisk besitter den andre halvdelen av kartet, som han hadde skaffet seg ved å drepe Masons partner. Etter en bitter konfrontasjon, gjenvinner Mason denne halvdelen av skattekartet, og beviser samtidig at Dorgan var ansvarlig for at hans partneren hans døde. Etter Freds død oppdager Mason at Kate var søsteren til den avdøde mannen. Mason ønsker derfor å gifte seg med Kate.
Bastrop (Texas)
Bastrop er en by i den amerikanske delstaten Texas med et areal på 18,9 km². Ved folketellingen 2010 hadde Bastrop 7 218 innbyggere. Bastrop er administrativt sete i Bastrop County.
Ta din eksamen først
Ta din eksamen først, (originaltittel: Passe ton bac d'abord) er et fransk drama fra 1978 regissert av Maurice Pialat og med Sabine Haudepin i hovedrollen.
Handling
Filmen skal være et portrett av tenåringslivet i en fransk forstad, om en gruppe skolekamerater på slutten av 1970-tallet. Det er drama, vold og latter, gruppe-ferier, vilkårlig sex, romantiske fremskritt ovenfor lærere som er 25 år eldre enn dem.
GNOME Character Map
GNOME Character Map, tidligere kjent som Gucharmap, er et tegnkartprogram for Unicode som er en del av GNOME. Programmet viser bokstaver sortert etter Unicode-blokk eller skrifttype. Programmet inkluderer korte beskrivelser av de ulike tegn, og enkelte ganger også betydningen av et tegn.
François Yabré
François Yabré Tobasègnou (født 10. mai 1991 i Guitry i Elfenbenskysten) er en fotballspiller fra Burkina Faso som har spilt for Mjøndalen, Strømmen, Kongsvinger og HamKam. Yabre er opprinnelig fra Elfenbenskysten, og spiller i forsvar (midtstopper) eller som midtbanespiller. Han spiller ofte en liberorolle i forsvar.
Yabré ble ikke tilbudt ny kontrakt med Kongsvinger etter å ha ledet klubben som kaptein mot opprykk til 1. divisjon høstsesongen 2015. I slutten av desember 2015 skrev han under på en toårskontrakt med Hamarkameratene. Han fikk ikke fornyet kontrakt i HamKam etter at de rykket opp til 1. divisjon i 2017.
Einar Stray Orchestra
Einar Stray Orchestra er et norsk band som debuterte med albumet Chiaroscuro i 2011. Bandet gav ut sin debut-EP «Favors & Fields» på det oslobaserte indie-selskapet Spoon Train Audio i august 2008. Den ble utgitt på en split-vinyl med artisten Moddi. Stryk, korpartier, støy og pianospill preger lydbildet som kan beskrives som en blanding av post-rock og indiepop. Bandet har spilt over 300 konserter i Europa og Asia, deriblant flere turnéer i Tyskland, Kina, England, Spania, Italia, India, Ukraina og Russland. Bandet ga ut sitt andre album Politricks i august 2014. I 2017 kom tredjealbumet Dear Bigotry co-produsert av Team Me-frontmann Marius Hagen.
François Yabré
Landslagskarriere
Yabré fikk sin debut for i en vennskapskamp borte mot  den 14. august 2013 (1–2) da han kom inn som innbytter for Steeve Yago i andre omgang.
Two Moons (film)
Two Moons er en amerikansk stumfilm-western fra 1920, regissert av Edward LeSaint og med Buck Jones i hovedrollen. Den er basert på en roman fra 1920 av Robert Welles Ritchie.
Filmen er antatt tapt.
Handling
I Wyoming pågår en feide mellom en gruppe sauegjetere og noen storfe-bønder om kontroll over de beste beitemarkene i områdene. Fem sauegjetere blir funnet drept, og hver av dem har hatt en mystisk stein mellom øynene. Sheriff Red Agnew forsøker å etterforske hva som har skjedd, men dette bare eskalerer konflikten ytterligere.
Bill Blunt, som representerer storfe-bøndene og skal inspisere området møter Hilma Ring, datteren til en sauegjeter. Selv om Bill og Hilma til å begynne havner i strid med hverandre, forsones de etter hvert - og de ender opp med å bli forelsket.
Jacques Perrin
Jacques Perrin (født Jacques Simonet; 13. juli 1941, død 21. april 2022) var en fransk skuespiller og filmprodusent.
Hans onkel var skuespilleren Antoine Balpêtré.
Lea Dali Lion
Lea Dali Lion (født Lea Teemets, tidligere Lea Liitmaa inntil 2014; født 28. februar 1974 i Rapla i Sovjetunionen, død 21. april 2021 i Estland) var en estisk sangerinne, musiker og sangforfatter.
Biografi
Lion var solist i bandet Blacky, grunnlagt i 1998, til bandet ble oppløst i 2013. I 2002 kom Lea Liitmaa ogd Jaagup Kreem på 9.-plass i Estlands Eurovision premiereshow Eurolaul med sangen «What if I fell». I 2014 sang hun i TV-showet «Laula mu laulu»; hennes sanger ble fremført av Tõnis Mägi, Eda-Ines Etti, Birgit Õigemeel, Jaagup Kreem, Jarek Kasar og Ott Lepland. I 2015 gav hun ut en bok om sin kamp mot brystkreft. I forbindelse med dette endret hun navnet sitt til Lea Dali Lion i 2014.
Hun døde av covid-19 den 21. april 2021.
La Grange (Texas)
La Grange er administrativt sete i Fayette County i Texas. Ved folketellingen i 2010 hadde La Grange 4 641 innbyggere.
Amedee Reyburn
Amedee Valle Reyburn, Jr. (født 25. mars 1879, død 10. februar 1920) var en amerikansk svømmer og vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1904 i St. Louis.
Reyburn vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under OL 1904 i St. Louis. Han var med på det amerikanske vannpololaget Missouri Athletic Club som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen. De tapte «semifinalen» til New York Athletic Club med 0-5. Det var kun tre lag, alle amerikanske som deltok. New York Athletic Club vant finalen mot Chicago Athletic Association med 6-0. Det ble kun spilt to kamper.
Reyburn deltok også i svømming, han var med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass på 4 x 50 yards fri, bak to andre amerikanske lag.
To uker
To uker (orig. Two Weeks) er en amerikansk stum dramakomedie fra 1920, regissert av Sidney Franklin og med Constance Talmadge i hovedrollen. Filmen er basert på et skuespill fra 1914 av Anthony Wharton.
Handling
I et forsøk på å unnslippe mannens oppmerksomhet, gjemmer kvinnen seg sammen med en gruppe menn som holder til i et hus kalt «The Barn». Der oppdager hun snart at det er andre ting i livet som er viktigere enn å å bli kjent på scenen.
Alidu Seidu
Alidu Seidu (født 4. juni 2000) er en ghanesisk fotballspiller som spiller for den franske klubben Clermont Foot.
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Juozas Bernotas
Juozas Bernotas (født 23. april 1989) er en litauisk seiler som spesialiserer seg i seilbrett. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 12.
Augustus Goessling
Augustus M. Goessling (født 17. november 1878 i St. Louis i Missouri, død 22. august 1963 i St. Louis i Missouri) var en amerikansk svømmer og vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1904 i St. Louis og 1908 i London.
Park Kyoung-doo
Park Kyoung-doo (født 3. august 1984) er en sørkoreansk fekter som fekter i kårdeklassen. Han representerte Sør-Korea under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i første runde.
Dmitrij Aleksanin
Dmitrij Aleksanin (russisk: Дмитрий Алексанин; født 18. desember 1991) er en kasakhstansk fekter som fekter i kårdeklassen. Han representerte Kasakhstan under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i første runde.
Pierre-Alfred Grimardias
Pierre-Alfred Grimardias (født 13. september 1813 i Maringues i departementet Puy-de-Dôme i Frankrike, død 27. mai 1896 i Rocamadour) var en fransk katolsk geistlig som var biskop av Cahors fra 1866 til sin død.
Prest
Han ble presteviet 22. desember 1837.