cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hjort
Annet
Hjortedyr er i tillegg mellomverter for skogflått. En stadig økende andel av flåtten er bærere av alvorlige bakterie- og virussykdommer hos mennesker og husdyr, blant annet borreliose, skogflåttencefalitt (en spesiell type hjernebetennelse), louping ill, anaplasmose (sjodogg), tularemi (harepest) og babesiose. Flåttbårne sykdommer dreper årlig mer sau enn den samlede rovdyrstammen i Norge. Dette utgjør en reell trussel mot sauenæringen i hele kyst-Norge.
Rosing-prisene
Studentprisen
2006: Stopmotion, Høgskolen i Gjøvik: Bjørn Erik Nilsen og Fredrik Berg Kjølstad.
Hjort
Annet
Antallet mennesker som smittes av borelliose og skogflåttencefalitt øker år for år. Den store utbredelsen og tettheten av hjortedyr representerer således et økende folkehelseproblem.
Rosing-prisene
Studentprisen
2005: iSlides, Høgskolen i Gjøvik: Tomas Hensrud Gulla og Haakon Sporsheim.
2003: FirstToKnow, Høgskolen i Bergen: Irene Kristiane From, Arvid Torset og Vidar Aasebø.
2002: Visualisering av 3D fargerom, Høgskolen i Gjøvik: Arne Magnus Bakke, Anders Rindal og Ståle Kopperud.
2000: Vita Ischemia Professional, Høgskolen i Buskerud: Rune Finnby, Kjetil Haga, Filip Holm, Vidar Langseid og Knut Tangen.
1999: Under kniven, Høgskolen i Molde: Kenneth Bøe og Rune Larsen.
1995: NFM-Programvare, Høgskolen i Telemark: Irene Ingvaldsen.
1994: Katastofebase, Høgskolen i Nord-Trøndelag: Oddgeir Valstad, Alireza Bahmanyari, Aud Sissel Finboe og Antony Schuerewegen.
Reinsvatnet (Lillehammer)
Reinsvatnet er en innsjø i kommunene Lillehammer og Øyer i Innlandet. Den ligger like øst for Hafjell. Sjøen er regulert som magasin for kraftverkene i Tyria og Mesna lenger ned i vassdraget.
Rosing-prisene
Studentprisen
1993: ALOS, Oslo ingeniørhøgskole: Tor Thorbergsen og Rolf Henning Hjemdahl.
Reinsvatnet (Lillehammer)
Historikk
Reinsvatnet ble bygslet fra 1660-tallet av Storhove og Sør-Hove, noen år senere også av Smestad. I 1726 ble Reinsvatnet solgt til Lars Haave og Thord Smestad ved en auksjon på Elstad i Ringebu. I 1921 anla Staten sak mot eierne med påstand om at Reinsvatnet ikke var undergitt privat eiendomsrett, dernest at kongeskjøtet kun overdro fiskeretten og ikke eiendomsretten. I 1922 ble eierne kjent eiendomsberettiget til Reinsvatnet og Staten ble ilagt saksomkostninger.
Reinsvatnet er fremdeles i privat eie, sameiet består av 4 eiere. Eidsiva Energi eide i mange år en fjerdepart i sameiet, men solgte sin andel i 2005 til en privatperson.
Fiske og forvaltning
Forvaltningen av Reinsvatnet krever en vedvarende sterk beskatning, først og fremst av sikbestanden. Etter innførsel av storrusa har man sett en markant kvalitetsforbedring av både sik og ørret. Bærebjelken i forvaltningen er storruse- og garnfisket.
I tabellen gjengis data for fisket i 2008, herunder er ikke tatt med allmennhetens fiske som i stor grad dreier seg om ørret tatt på stang. Kilde: Eierne.
Jan Odelstig
Jan Odelstig er en svensk tidligere fotballspiller. Odelstig, som var målvakt, spilte en kamp for Malmö FF i 1980.
Berta
Berta og Bertha er et kvinnenavn med flere mulige opprinnelser. De kan være:
Utbredelse
Bertha var et populært kvinnenavn i England fra 600-tallet til 800-tallet.
Bertha var et populært navn i USA fra 1880-årene til 1910-årene.
Bertha var et populært navn på norske jentebarn på slutten av 1800-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Eksterne lenker
Bertha Bertha Bertha Bertha Bertha
De italienske bystatene
De italienske bystatene var en politisk periode fra 800-tallet og fram til 1400-tallet da små uavhengige bystater fikk en framgang og vekst som delvis uavhengige stater i Sentral- og Nord-Italia.
Etter Vestromerriket falt klarte de urbane bosetninger og byer i nordlige Italia seg bedre enn resten av Vest-Europa. Samtidig var det mange av de republikanske institusjonene fra Romerriket overlevd videre. En del føydale herrer eksisterte med underdanig arbeidskraft og store landområder, men innen 1000-tallet hadde mange byer som Venezia, Milano, Firenze, Genova, Pisa, Siena, Lucca, Cremona, og mange andre vokst til å bli mektige handelssentre med makt nok til å oppnå uavhengighet fra sine formelle overherrer.
I kjølvannet av Justinians gjenerobring av Italia i 533 ble de italiensk byene i stor grad avbefolket. Fra denne tiden og fram begynnelsen av 1000-tallet var Italia i stor grad en rural region med få og beskjedne befolkede urbane sentre og byer. På 1100-tallet kom det derimot en ny oppblomstring i byene, en tendens som økte radikalt på 1200-tallet. De italienske byene, særlig Venezia, hadde lenge fungert som mellomledd for handelen mellom Sentral-Europa og de bysantinske og muslimske statene i øst. Denne handelen var betingelsen for de italienske byenes vekst, og etter hvert som de ble rikere, utviklet disse byene et banksystem lenge før resten av Europa.
Den enorme veksten i rikdom i de italiensk byene førte til en tilsvarende vekst i bystater, hvilket innebar at de enkelte regionene ble styrt sentralt fra en enkelt by. Til sammenligning ble byene i sentrale og nordlige Europa styrt av monarker, og de italienske bystatene oppnådde en stor grad av selvstyre og ekspanderte deres politiske innflytelse over områdene rundt dem. Byens vekst ble fremmet av pengene som strømmet inn fra handel og banksystemet. Ved begynnelsen av renessansen var det fem bystater som pekte seg ut som de mektigste: Kirkestaten (eller Romagna) var styrt av paven, republikkene Venezia og Firenze, kongedømmet Napoli og hertugdømmet Milano.
En del av de vesentlige trekkene som preget bystatene fram mot renessansen som først utviklet seg i Italia kan oppsummeres i følgende:
Rave
Rave er en stor fest eller festival med opptreden fra disc jockeyer (folkemunne kalt DJ) og av og til konsert med artister som spiller elektronisk musikk, særlig elektronisk dansemusikk (EDM). Musikk spilt på rave inkluderer house, trance, techno, drum and bass, dubstep, hardstyle og andre former for elektronisk dansemusikk med akkompagnement av laserlysshow, projekterte bilder, visuelle effekter og røykmaskiner.
Rave-kulturen har sitt opphav i acid house-fester på midten av 1980-tallet i Chicago i USA. Etter Chicago, spredte kulturen seg raskt til resten av USA, Storbritannia, og resten av Europa, og siden til resten av verden.
Filmåret 1960
Filmåret 1960 er en oversikt over lanserte filmer, fødte og avdøde filmpersonligheter i 1960.
Isak (navn)
Isak er et mannsnavn med opprinnelse i hebraiske jissechaq, «han vil le». I Bibelen var Isak sønn av Abraham.
Steffen
Steffen er en opprinnelig lavtysk form av mannsnavnet Stefan som er en kortform av det latinske Stephanus, en latinsk form av det greske navnet Stephanos som betyr «den kronede, han med æreskransen, seierskransen ».
Isak (navn)
Utbredelse
Isak er kjent brukt i Finland fra 1600-tallet. I Danmark var navnet mest brukt i 1950- og 1960-årene og igjen fra 2000. I Sverige har navnet vært mest brukt siden 1980.
Steffen
Utbredelse
Stephen var et vanlig navn i England fra 1200-tallet. Både Stephen og Steven var populære fra 1950-årene til 1980-årene.
Isak (navn)
Utbredelse
Formen Isaac er kjent brukt i Sverige fra 1292. Isaac var sjeldent brukt i England i middelalderen. Det ble mer utbredt etter reformasjonen, men var først på 1800-tallet blant de mest brukte navnene.
Steffen
Utbredelse
Stephen og Steven har i mange år vært et populært navn i USA.
Isak (navn)
Utbredelse
Isaac var et populært navn i USA på første halvdel av 1800-tallet og igjen fra ca år 2000.
Steffen
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Isak (navn)
Utbredelse
Isak og relaterte navn har navnedag i flere land, oftest 19. desember.
Steffen
Eksterne lenker
Steffen Steffen
Isak (navn)
Utbredelse
Navnet er i dag mest utbredt i den engelske formen Isaac. Formen Isak er vanlig flere nordiske land og i Kroatia.
Goldfinch
Goldfinch har flere betydninger:
Slaget ved la Drang
Slaget ved Ia Drang var det første større slaget mellom den amerikanske hæren og den nordvietnamesiske folkehæren under Vietnamkrigen. Slaget fungerte som en prøve på den amerikanske doktrinen om luftmobilitet, hvor infanteristyrker på bataljonsstørrelse ble transportert til slagmarken ved hjelp av helikoptre.
Kampene sto rundt de to landingsonene med kodenavn «X-Ray» og «Albany» i dagene 14.–18. november 1965 nordvest for Plei Me i det sentrale høylandet i Sør-Vietnam, rundt 55 km sørvest for Pleiku. Slaget har navn etter Drang-elven som går gjennom dalen nordvest for Plei Me, hvor kampene sto.
Bakgrunn
Utover 1965 hadde FNL og de nordvietnamesiske styrkene sikret seg kontroll over det meste av det sentrale høylandet nordøst for Saigon, og bygget opp sterke militære strukturer som truet den sørvietnamesiske hovedstaden. Disse styrkene var vel kjent i området etter krigen mot franskmennene i Den første indokinesiske krig ti år tidligere, hvor de blant annet vant det viktige slaget i Mang Yang-passet i 1954. Det var få veier inn i området som var gode nok, for en motoffensiv fra amerikanerne, og dette gjorde området ganske godt sikret mot angrep fra de bakkebaserte styrkene i de sørvietnamesiske styrkene. Den nordvietnamesiske militære oppbyggingen i området, gjorde disse styrkene i stadig større grad i stand til å utføre større militære operasjoner i Sør-Vietnam og truet med å dele Sør-Vietnam i to.
Den amerikanske øverstkommanderende William Westmoreland så at eneste mulighet på å møte denne trusselen var å teste ut den nye doktrinen om luftmobilitet, hvor infanteristyrker på bataljonsstørrelse ble transportert til slagmarken ved hjelp av helikoptre.
Kampene
Oberstløytnant Hal Moore fikk oppdraget med å utforske den militære oppbyggingen i dalen. I forveien hadde en liten gruppe blitt angrepet av nordvietnamesiske styrker i området, og Moores oppdrag var å fjerne denne trusselen. Den var anslått til å utgjøre rundt 50 mann, men dette viste seg å være en stor feilberegning, da tilfangetatte spanere avslørte at det befant seg en hel nordvietnamesisk divisjon i området, rundt 4 000 mann under kommando av general Nguyen Huu An.
Innledningen av kampene gikk etter planen, da den første bølgen av helikoptre kom fram og tilbake uten å møte motstand. Den første motstanden kom da Moore og deler av B-kompaniet skulle sendes inn, og den nordvietnamesiske styrken var mange ganger sterkere enn de amerikanske styrkene som var på plass. En tropp i denne styrken ble avskåret i to dager, og da denne ble gjenforenet med de resterende amerikanske styrken, var 9 drepte og 13 sårede av en styrke på 29 mann.
Resten av den amerikanske styrken klarte å holde landingssonen åpen slik at flyforbindelsen kunne opprettholdes.
Den nordvietnamesiske strategien var å ligge så nær de amerikanske styrkene at disse ikke kunne bruke sitt artilleri eller flystøtte uten å true sine egne styrker. Denne taktikken gjorde også at nordvietnameserne kunne utnytte sin tallmessige overlegenhet på bakken. De nordvietnamesiske styrkene trakk seg unna da amerikanske forsterkninger ankom 18. november, men amerikanerne hadde ikke lyktes i å drive dem ut av de posisjonene som truet hele Sør-Vietnam, men den umiddelbare trusselen om å dele Sør-Vietnam i to var avverget.
En rekke amerikanere ble dekorert for sin innsats under slaget, blant annet ble major Bruce P. Crandall tildelt Medal of Honor for sin innsats, da han fløy til sammen 22 oppdrag i et ubevæpnet helikopter inn i fiendens ild for å hente ammunisjon og forsyninger og evakuere de sårede amerikanske soldatene.
I populærkulturen
Boken We Were Soldiers Once ... And Young av Hal Moore (sjefen for de amerikanske styrkene ved Ia Drang) og Joseph Galloway omhandler slaget. Det samme gjør filmen We Were Soldiers med Mel Gibson, som er basert på boken.
National Geographic Channel har også sendt programmet Day Under Fire: Vietnam War som hovedsakelig fokuserer på dette slaget.
Pasvik
Pasvik eller Pasvikdalen er en bygd i Pasvikdalen i Sør-Varanger kommune i Finnmark.
Her ble tidenes varmeste registrerte sommernatt i Norge målt 17. juli 1957. Temperaturen den natten ble aldri lavere enn 25,7 grader.
Nero
Nero (latin: Claudius Cæsar Augustus Germanicus (født 15. desember 37, død 9. juni 68), født Lucius Domitius Ahenobarbus, også kalt (50–54 e.Kr.) Nero Claudius Drusus Germanicus, var den femte og siste keiseren av det julo-claudiske dynastiet. Den 25. februar i 50 ble han arving til tronen etter sin grandonkel og stefar Claudius.
Frøydis Eiriksdatter
Frøydis Eiriksdatter (norrønt Freydís Eiríksdóttir) var ei beryktet norrøn kvinne som seilte til Vinland i Nord-Amerika tidlig på 1000-tallet. Hun var en datter av Eirik Raude utenfor ekteskap og således halvsøster av Vinlands oppdager, Leiv Eiriksson. Hun hadde også to andre brødre, Torstein og Torvald. Vi vet ikke når hun ble født, men kanskje en gang mellom årene 970 – 980.
Nero
Nero var sønn av Agrippina den yngre, søster av keiser Caligula, i hennes ekteskap med Gnaeus Domitius Ahenobarbus. Hun ble senere gift med sin onkel, keiser Claudius, som adopterte Nero med navnet Nero Claudius Cæsar og ble hans arving og etterfølger. Som Claudius ble Nero keiser med samtykke av pretorianergarden. Neros mor, Agrippina, var antagelig deltakende i Claudius’ død og Neros nominasjon som keiser. Hun dominerte Neros tidlige liv og beslutninger inntil han fortrengte henne og fem år inn i sitt styre fikk han henne myrdet.
Frøydis Eiriksdatter
De to islendingsagaene Eirik Raudes saga og Grønlendingenes saga har ulike detaljer om Frøydis Eiriksdatter. I henhold til den første sagaen var Frøydis gift med Torvard, noe som blir bekreftet av den andre sagaen som sier at de bodde på Gardar. «Hun var et stort og fermt kvinnfolk, men Torvard var en pusling; hun var svært glad i gods og gull.» Hva som synes klart, er at hun deltok på to ekspedisjoner til Vinland.
Kvinne med sverd
Eirik Raudes saga er kortfattet, men heroisk i sin beskrivelse av henne, mens hun i Grønlendingenes saga er betydelig og påfallende negativt fremstilt. I den førstnevnte saga blir hun med på Torfinn Karlsevnes ekspedisjon til Vinland rundt år 1004.
Nero
I løpet av sine første år som keiser var Nero tilfreds med å bli ledet av sin mor, sin lærer Lucius Annaeus Seneca og sin pretorianske prefekt, Sextus Afranius Burrus. Etter hvert som tiden gikk begynte han å delta mer aktivt og mer uavhengig i regjeringen og utenrikspolitikken. I løpet av hans styre utførte den respekterte general Corbulo en vellykket krig og forhandlet fram en fredsavtale med Partia. Hans general, Suetonius Paulinus, knuste et betydelig opprør i romersk Britannia, ledet av den britonske dronning Boudicca. Det bosporanske rike ble kortvarig under Romerriket, og den første jødisk-romerske krig begynte. Nero fokuserte mye av sin oppmerksomhet på diplomati, handel og rikets kulturelle liv, beordret teatre å bli bygget og promoterte atletiske leker. Han gjorde offentlige opptredener som skuespiller, poet, musiker og ved å kjøre stridsvogn. I øynene til tradisjonalister underminerte dette hans verdighet og autoritet som person, status og posisjon. Hans overdrevne program med offentlige og private byggverk over hele riket ble finansiert med økning av skattene, noe som ble sterkt mislikt av mellomklassen og de øverste samfunnsklassene. Ulike sammensvergelser mot hans liv ble avslørt, og lederne, de fleste av dem innenfor Neros eget hoff, ble henrettet.
Frøydis Eiriksdatter
Kvinne med sverd
Etter å ha drevet handel med de innfødte som de norrøne kalte for skrælinger kommer det til stridigheter. Skrælingene hadde en stang som ga lyd fra seg når den ble veivet i luften og Torfinns menn ble redde. De flyktet unna mens de syntes det var skrælinger rundt dem på alle kanter. De stoppet ikke før de sto med ryggen mot en skrent. Da kommer Frøydis ut av huset og ser at mennene rømmer. I henhold til sagaen roper hun etter dem:
Nero
I 66 la han til tittelen imperator til navnet sitt. Nero synes å ha vært en ytterst eksentrisk keiser, som drepte flere nærmere slektninger, inkludert sin mor, sin bror Britannicus, minst én av sine koner - Poppaea Sabina, og hennes ufødte barn samt filosofen Seneca, som ble drevet til selvmord. Keiseren anså seg selv som en stor musiker og kunstner, og viste blant annet stor interesse for de greske olympiske leker, hvor han deltok i 67, gjerne i selvoppfunnede idretter som lyrespill, hvor han alltid vant.
I 68 gjorde Vindex, guvernør i det galliske territoriet Gallia Lugdunensis, opprør. Han fikk støtte fra Galba, guvernør i Hispania Tarraconensis. Opprøret til Vindex feilet i sitt umiddelbare mål, men Nero flyktet fra Roma da byens misfornøyde sivile og militære myndigheter valgte Galba som ny keiser. Nero begikk selvmord den 9. juni 68 da han fikk vite at han hadde blitt dømt til døden in absentia som offentlig fiende. Det gjorde ham til den første romerske keiser som begikk selvmord. Hans siste ord skal ha vært «Hvilken kunstner verden mister i meg.» Elskerinnen, Claudia Acte, hadde ansvaret for begravelsen hans. Hans død avsluttet det julo-claudiske dynastiet og utløste en kortvarig periode med innbyrdeskrig kjent som året med de fire keiserne.
Frøydis Eiriksdatter
Angrep på skrælinger
Denne nesten rituelle handlingen med å vise frem brystene blir også nevnt hos den romerske skribenten Tacitus bortimot tusen år tidligere i verket Germania, hvor han beskriver germanerne: Når mennene drar i strid oppholdt kvinner og barn seg i nærheten. Om mennenes mot skulle svikte, skriver Tacitus, ville kvinnene blotte brystene og vifte med dem. Hva betydningen av denne gamle gesten var, er uklart.
Tacitus skriver videre om de germanske kvinnene at «germanerne tror at det bent fram finnes noe hellig og fremsynt hos kvinnene: derfor forsmår de ikke deres råd og vanvyer ikke de svarene de gir når de blir rådspurt.»
Det er få islendingesagaer som omtaler kvinner i slike mystiske drag som Eirik Raudes saga og Grønlendingenes saga, jf. den detaljerte beskrivelsen av volven Torbjørg som ble kalt for «Lislevolve».
Andre tur til Vinland
Grønlendingenes saga nevner at den samme sommeren som Torfinn Karlsevne kom tilbake fra Vinland kom det et skip fra Norge til Grønland styrt av to islendinger fra Austfjordene, Helge og Finnboge. Frøydis Eiriksdatter oppsøker disse og foreslår en tur til Vinland «for det var en ferd som det hadde vist seg å være lett å vinne gods og ære på.»
Senere oppstår det ufred mellom de to husene. Utpå vinteren går Frøydis med fredstilbud til Finnboge som aksepterer. Deretter går hun tilbake til ektemannen sin Torvard og forteller ham at: «...de slo meg og fór ille med meg. Men, du din usling, hevner vel verken min skam eller din egen, og nå får jeg merke at jeg ikke er på Grønland lenger, og jeg vil skilles fra deg om du ikke hevner dette.»
Tilbake på Grønland
På tilbaketuren gjør Frøydis det klart at hun vil selv drepe den mann som forteller om hva som hadde skjedd, men ikke alle klarer å holde munn og etter hvert siver det ut. Ryktene når også Leiv Eiriksson. Han tar tre av mennene hennes og torturerer dem inntil de forteller hva som hadde skjedd. Sagaen sier så avslutningsvis:
Deretter finnes det ikke flere opplysninger om den stridbare Frøydis.
Knut Grønvik
Knut Grønvik (født 19. september 1953) er en norsk oversetter, forfatter og prest i Stiftelsen korsvei, tilhører Lommedalen menighet i Bærum. Han har i en årrekke skrevet tekster til forberedelse av søndagens tekst i avisa Vårt Land. Han er også andaktsholder i NRK.
I tillegg til engasjement i Korsveibevegelsen og i Lommedalen menighet er Grønvik aktiv i den økumeniske retreat-bevegelsen.
Nero
Tidlige år
Nero ble født som Lucius Domitius Ahenobarbus den 15. desember 37 i Antium, rundt femti km sør for Roma. Han var eneste sønn av Gnaeus Domitius Ahenobarbus og Agrippina den yngre. Hans besteforeldre på morssiden var Germanicus og Agrippina den eldre; hans mor var søster av keiser Caligula. Hans tippoldefar var Augustus i nedstamming fra hans eneste datter Julia.
Den antikke biografen Suetonius, som var kritisk til Neros forfedre, skrev at Augustus hadde bebreidet Neros bestefar for hans usømmelige nytelse av voldelige gladiatorleker. I henhold til Suetonius var Neros far kjent for å ha vært «bråsint og brutal» og at begge «likte hesteveddeløp og teaterforestillinger i en grad som ikke var passende for deres posisjon.»
Nero gikk offisielt inn i den offentlige liv i 51 da han ble regnet som voksen i en alder av rundt 14 år. Da han fylte 16 ble han gift med Claudius’ datter og samtidig hans stedatter, Claudia Octavia. Mellom årene 51 og 53 holdt han flere taler på vegne av ulike samfunn, inkludert borgerne i byen Ilium i Epirus i dagens Balkan, og byen Apamea i Frygia i Anatolia, sistnevnte ønsket fritak fra skatt i fem år grunnet ødeleggelser i jordskjelv, og tilsvarende for kolonien i Bologna i nordlige Italia etter en ødeleggende brann.
Før Claudius var død hadde Agrippina sørget for å få fjernet Britannicus’ lærere og erstattet dem med folk hun selv hadde valgt ut. Hun greide også å overbevise Claudius om å få erstattet to prefekter i pretorianergarden, som var mistenkt for å sympatisere med Brittanicus, med en eneste kommandant, Burrus. Da ledelsen av livvakten var erstattet med en offiser lojal til Agrippina kunne makten overføres til Nero uten hindringer.
Neros styre
Det meste som er kjent om Neros styre kommer fra tre antikke forfattere: Tacitus, Suetonius, og den greske historikeren Cassius Dio.
I henhold til de antikke kildene var Neros byggeprosjekter altfor overdrevne og store utgifter under Nero etterlot Italia «gjennomgående utmattet av bidrag til penger» med «provinsene ruinert». Moderne historikere har imidlertid påpekt at epoken var befengt med deflasjon (prisfall) og at det er sannsynlig Neros forbruk kom i form av offentlige byggeprosjekter og veldedighet som hadde til hensikt å lette økonomiske vanskeligheter.
Tidlige styre
Neo ble keiser i 54, seksten år gammel. Det gjorde ham til den yngste enekeiser fram til Heliogabalus ble keiser fjorten år gammel i 218. De første fem årene av Neros styre ble skrevet av Trajan som Quinquennium Neronis; tolkningen av denne frasen har vært en del av akademisk debatt. Som farao av Egypt tok Nero den kongelige tittelen Autokrator Neron Heqaheqau Meryasetptah Tjemaahuikhasut Wernakhtubaqet Heqaheqau Setepennenu Merur («Keiser Nero, hersker av herskere, valgt av Ptah, elsket av Isis, den solid bevæpnete som rammer utenlandske land, seierrik for Egypt, hersker av herskere, valgt av Nun som elsker ham.»)
Neros lærer, Seneca, forberedte hans første tale til det romerske senatet. I løpet av talen snakket Nero om å «fjerne det dårlige fra tidligere regime». Den britiske historikeren Howard Hayes Scullard har skrevet at «han lovte å følge Augustins modell i sitt styre, gjøre slutt på alle hemmelige rettssaker intra cubiculum, fjerne all korrupsjon med favoritter og frimenn ved hoffet, og framfor alt å respektere privilegiene til senatet og de enkelte senatorene.» Hans respekt for senatets selvstyre, som skilte ham fra Caligula og Claudius, ble godt mottatt av senatet.
Neros mor Agrippina styrte via sin sønn. Hun styrte hensynsløst og fikk myrdet sine politiske rivaler: Domitia Lepida, tanten som Nero hadde bodd hos mens Agrippina var forvist; og Narcissus, en av frimennene som utgjorde kjernen i hoffet under Claudius. En av de første myntene som ble preget under Nero viser portrettet av Agrippina på myntens advers; vanligvis var den siden reservert for et portrett av keiseren. Senatet tillot også to liktorer under offentlige opptredener, en æresbevisning som var vanligvis begrenset til kun magistrater og Vestalis Maxima, den fremste blant vestalinnene. I 55 fikk Nero fjernet Agrippinas allierte, Marcus Antonius Pallas, fra hans posisjon med finansene. Om Agrippinas dårligere forhold til Nero mente Shotter at «hva Seneca og Burrus antagelig så på som relativt harmløst hos Nero — hans kulturelle interesser og hans seksuelle affære med slavejenta Claudia Acte — var hennes tegn på at hennes sønns farlige frigjøring av seg selv fra hennes innflytelse.» Mens Nero var involvert med Claudia Acte ble Agrippina forvist fra hoffet da hun begynte å kultivere et forhold til hans hustru Octavia.
Jürgen Malitz mener at de antikke kildene ikke gir noe klart grunnlag for å evaluere graden av Neros personlige deltagelse i politikken i de første årene av sitt styre. Politikken som var uttrykkelig tilskrevet Nero var «velmente, men inkompetente innfall» som Neros mislykkede initiativ på å avskaffe skattene i 58. Forskere har generelt kreditert Neros rådgivere Burrus og Seneca med den administrative suksess i disse årene. Malitz konkluderte med at i senere år hadde Nero panikk når han måtte ta beslutninger på egen hånd i tider med krise.
Nedgang
Moderne historikere mener at Neros styre gikk bra i årene før Agrippinas død. Eksempelvis forsøkte Nero å fremme en undersøkelse av Nilens kilder med en tilsynelatende vellykket ekspedisjon. Etter at Agrippina ble forvist var Burrus og Seneca ansvarlige for administrasjonen av riket. Imidlertid ble Neros oppførsel stadig mer ekstrem etter morens død. Historikeren Miriam T. Griffins antyder at Neros nedgang begynte så tidlig som i 55 med mordet på hans stebror Britannicus, men likevel at han «mistet alle følelse av rett og galt og lyttet til smiger med fullstendig godtroenhet» etter Agrippinas død og at Tacitus pekte uttrykkelig på morens død som forklaring på Neros oppførsel.
I 62 døde Neros rådgiver Burrus. Det samme året satte Nero i gang den første domstolen for å dømme Antistius Sosianus for forræderi. Han fikk også henrettet sine rivaler Cornelius Sulla og Rubellius Plautus. Nero oppga den selvbeherskelse han tidligere hadde vist senatet og den støtte han fikk fra senatet ble mindre og mindre. Atter Burrus’ død utpekte Nero to nye pretorianske prefekter: Faenius Rufus og Ofonius Tigellinus. Da Seneca var blitt politisk isolert ble han tvunget til å trekke seg tilbake. I henhold til Tacitus skilte Nero seg fra Octavia under påskuddet av ufruktbarhet og forviste henne. Etter at det kom offentlige klager på at Octavia ble forvist, anklaget Nero henne for utroskap med Anicetus og fikk henne henrettet.
I 64 giftet Nero seg med en frimann ved navn Pythagoras i en offentlig seremoni hvor keiseren tok rollen som brud. Av de antikke kildene er det kun Suetonius som nevner at Nero var brud.
Den store brannen i Roma
Tacitus, den fremste antikke kilden om brannen, skrev at tallrike herrehus, boliger og templer ble ødelagt. Både Tacitus og Cassius Dio skrev at det var omfattende skader på Palatinerhøyden, noe som har blitt bekreftet av arkeologiske utgravninger. Det ble rapportert at brannen herjet i over en uke. Den ødela tre av Romas fjorten distrikter og spredte også skader på ytterligere sju andre distrikter.
Tacitus skrev at en del av samtiden beskrev brannen som en ulykke, men at andre hevdet at den var en sammensvergelse av Nero. Tacitus er den eneste bevarte kilden som ikke bebreidet Nero for å ha startet brannen. Han hevedet at han «ikke var sikker». Plinius den eldre, Suetonius og Cassius Dio skrev alle at Nero var ansvarlig for brannen. Disse redegjørelsene har oppgitt flere grunner for Neros påståtte brannstifting: Nero var misunnelig på kong Priamos fra gresk mytologi og at han mislikte Romas konstruksjon. Suetonius mente at Nero startet brannen fordi han ville ha plass for å bygge sitt Domus Aurea, sitt gylne hus, inkludert en frodig parkanlegg og en 30 meter høy bronsestatue av seg selv, Neros Colossus (Colossus Neronis). Størrelsen på dette komplekset er omdiskutert, fra 100 til 300 acre.
I henhold til Tacitus anklaget Nero de kristne for å ha startet brann for å fjerne mistanken på seg selv. I henhold til denne redegjørelsen ble mange kristne arrestert og brutalt henrettet ved å «bli kastet til ville dyr, korsfestet og brent levende.»
Suetonius og Cassius Dio hevdet at mens byen brant Nero sang «Plyndringen av Ilium» (Ilium er et annet annet navn for Troja) mens han var kledd i teaterantrekk. En populær legende hevder at Nero spilte fiolin mens Roma brant, noe som er «i det minst delvis en litterær konstruksjon av flavisk propaganda [...] som ser på siden av Neros mislykte forsøk på å omskrive Augustus’ styremodeller.»
I henhold til Tacitus var Nero i Antium under brannen. Da han fikk høre om brannen dro Nero tilbake til Roma for å organisere hjelp som han betalte for med egne midler. Neros bidrag til redningsarbeidet var å delta personlig i letingen og bergingen av ofre fra brannen. Han skal ha tilbrakt dager ved å lete i ødeleggelsene og etter brannen åpnet han sine palasser for å gi ly for de hjemløse. Han sørget også for matforsyninger for å forhindre sult blant de overlevende.
I ettertiden av brannen fremmet Nero en ny urban utviklingsplan. Hus som ble bygget etter brannen ble bygd med mellomrom, bygd i murstein, og belagt med portikoer, søylegang, ved brede veier. Nero bygget også et nytt palass, kjent som Domus Aurea, på et område som ble ryddet av brannen. For å skaffe nødvendige økonomiske midler for gjenoppbygging av byen, ble det krevd tributter fra provinsene. Kostnadene for gjenoppbyggingen av Roma var enorme, og krevde midler fra statens finanser som ikke eksisterte. Nero devaluerte romersk valuta for første gang i Romerrikets historie. Han reduserte vekten på denarius fra 84 per romersk pund til 96 (fra 3,80 gram til 3,30 gram). Han reduserte også andelen av sølv fra 99,5 % til 93,5 %. Sølvvekten gikk ned fra 3,80 gram til 2,97 gram. I tillegg reduserte Nero vekten på gullmynten aureus til 45 (7,9 gram til 7,2 gram).
Kulturelle interesser
Nero studerte poesi, maleri og skulptur. Han både sang og spilte kithara (en form for lyre). Mange av disse fagene var ordinær utdannelse for den romerske eliten, men Neros hengivenhet til musikk gikk utover det som var sosialt akseptabelt for en romer av hans klasse. Antikke kilder er kritisk til Neros vektleggelse av kunstartene, delta i hesteveddeløp, og idrett. Plinius den eldre beskrev Nero som en «skuespiller-keiser» (scaenici imperatoris) og Suetonius skrev at han var «fraktet avsted av en galskap for popularitet... ettersom han utropte seg som likestilt med Apollo i musikk og med Solen (solguden) i å kjøre en hestetrukket vogn, han hadde også planer om å etterligne bedriftene til Herkules.»
I 67 deltok Nero i de olympiske leker i Hellas. Han bestakk arrangørene til å utsette lekene i et år slik at han kunne delta, og kunstneriske tevlinger ble lagt til i det atletiske programmet. Nero ble kåret til seierherre i hver eneste tevling han stilte opp i. I løpet av lekene stilte Nero opp på en scene og sang mens han spilte på sin lyre. Han deltok i tragedieoppsetning som skuespiller og kjørte hestetrukket vogn. Han vant et hesteløp med vogn trukket av ti hester til tross for at han ramlet av vognen og forlot løpet. Han ble kronet som seierherre på det grunnlag at han ville ha vunnet om han hadde fullført løpet. Etter at han døde et år senere ble hans navn strøket fra listen over vinnere. Champlin skrev at selv Neros deltagelse «effektivt kvalte sannferdig deltagelse, synes [Nero] å ha vært uten hensyn til virkeligheten.»
Nero etablerte «de neroianske leker» i 64. De var modellert etter de greske, men inkluderte tevlinger i «musikk», «gymnastikk» og «ridning». I henhold til Suetonius ble de gymnastiske tevlingene holdt i området Saepta i Campus Martius i Roma.
Senere år
I 65 organiserte statsmannen Gaius Calpurnius Piso en sammensvergelse mot Nero med hjelp fra Subrius Flavus og Sulpicius Asper, henholdsvis tribun og en centurion fra pretorianergarden. I henhold til Tacitus ble sammensvergelsen rettferdiggjort ved at de ville «redde staten» fra keiseren og gjenopprette republikken. Frimannen Milichus avdekket konspirasjonen og rapporterte den til Neros sekretær Epaphroditos. Av den grunn feilet sammensvergelse og de som var involvert ble tatt og henrettet, blant dem også poeten Lucanus. Neros tidligere rådgiver Seneca ble anklaget av Natalis; han nektet for anklagene, men ble likevel beordert å begå selvmord da Nero ikke lenger hadde noe tro på ham.
Mens Poppæa Sabina i 65 var gravid med hans andre barn ble det sagt at Nero sparket henne i magen slik at hun døde. Moderne historikere har påpekt fordommer hos Suetonius, Tacitus, og Cassius Dio, og at det antagelig ikke var øyevitner til stede ved en slik hendelse. Det er mulig at Poppæa isteden døde av en spontanabort under fødselen. Nero gikk i tung sorg; Poppæa ble gitt en praktfull statsbegravelse, guddommelige æresbevisninger, og ble lovt et tempel for sin kult. Et års importforbruk av røkelse ble brent ved begravelsen. Hennes legeme ble ikke kremert, noe som var skikken, men balasmert etter egyptisk skikk og gravlagt. Det er ukjent hvor hennes gravsted er.
Opprør og Neros død
I mars 68 gjorde Gaius Julius Vindex, guvernør for Gallia Lugdunensis, opprør mot Neros skattepolitikk. Lucius Verginius Rufus, guvernør for Germania Superior, ble beordret å slå ned opprøret. I et forsøk på å få skaffe seg støtte utenfor sin provins anmodet Vindex guvernøren for Hispania Tarraconensis, Servius Sulpicius Galba, til å delta i opprøret og dessuten erklære seg selv som keiser i opposisjon mot Nero.
I slaget ved Vesontio i mai ble hæren til Vindex enkelt beseiret av styrkene til Verginius, og Vindex begikk selvmord. Imidlertid etter å ha beseiret denne opprøreren forsøkte Verginius’ legioner å utrope deres egen kommandant som keiser, men Verginius nektet å handle mot Nero. Misnøyen til legionene i Germania og den fortsatte opposisjonen til Galba i Spania var et dårlig varsel for Nero.
Mens Nero hadde en viss konroll over situasjonen fikk Galba økende støtte til tross for at han ble erklært som offentlig fiende (hostis publicus). Prefekten for pretorianergarden, Gaius Nymphidius Sabinus, sa også fra seg sin lojalitet til keiseren og ga sin støtte til Galba. Nero valgte å flykte fra Roma med den hensikt å komme seg til havnebyen Ostia og derfra seile til de østlige provinsene hvor han fortsatt hadde lojalitet. I henhold til Suetonius måtte han oppgi denne planen da en del offiserer i hæren åpent nektet å adlyde hans ordrer. Nero vurderte deretter med å flykte til Partia, kaste seg for Galbas nåde, eller appellere direkte til folket og trygle dem om å tilgi ham for hans tidligere forseelser «og om ikke kunne mykne deres hjerter, da trygle dem i det minste la ham få prefekturet Egypt.» Suetonius hevdet at teksten til denne talen ble senere funnet på Neros skrivepult, men at han ikke våget å holde den i frykt for at han ville bli revet i biter før han kunne nå fram til Forum.
Nero dro likevel tilbake til Roma og tilbrakte kvelden i palasset. Etter å ha sovet våknet han ved midnatt og oppdaget at palassvaktene hadde dratt. Etter å ha sendt beskjed til sin venners palasskamre for at de skulle komme, fikk han ikke noe svar. Han gikk til deres kamre personlig og oppdaget at de alle hadde dratt. Da ropte på en gladiator eller enhver som hadde et sverd til å drepe ham, var det ingen som kom. Han ropte da ut, «Har jeg verken venn eller fiende?» og løp ut som om han ville kaste seg i Tiber.
Etter at han kom tilbake søkte han et sted hvor han kunne skjule seg og samle sine tanker. En keiserlig frimann, Phaon, tilbød sin villa som var lokalisert noen km utenfor bymurene. Nero reiste i forkledning sammen med fire lojale frimenn, Epaphroditos, Phaon, Neophytus, og Sporus, og nådde fram til villaen hvor Nero beordret dem om grave en grav for ham som forberedelse for hans selvmord. Estetiker til det siste ba ham dem om å samle marmor for at han skulle ha en sømmelig minnesmerke. Mens han vurderte måter å begå selvmord på uttalte han etter sigende de berømte ordene «Qualis artifex pereo», «Hvilken kunstner verden taper med meg».
På samme tid kom en hoffmann for å fortelle at senatet hadde erklært ham som offentlig fiende og at det var deres hensikt å henrette ham ved å slå ham til døde og at bevæpnete menn hadde blitt sendt ut for å arrestere ham. Senatet var faktisk motstrebende til å gå til dette skritt da Nero var det siste medlem av julo-claudiske dynasti. De fleste av senatorene hadde tjent den keiserlige familie hele livet og følte en form for lojalitet til den guddommelig slektslinje, om ikke direkte til Nero. Nero hadde allerede mistet alt håp, men klarte ikke selv å begå selvmord og tryglet sitt følge om at de måtte hjelp ham. Da lyden av ryttere nærmet seg ble han desperat, men klarte fortsatt ikke å stikke seg selv, og tvang sin private sekretær Epaphroditos om å utføre handlingen. Da en av rytterne kom fram og så at Nero var døende forsøkte han å stoppe blødingen, men anstrengelsene i å redde Neros liv var forgjeves. Neros siste ord var «For sent! Dette er troskap!» han døde den 9. juni 68, årsdagen for Octavias død, og ble gravlagt mausoleum i Domitii Ahenobarbi som nå er Villa Borghese i området Pincio i Roma. Epaphroditos’ siste lojale tjeneste for sin herre kostet ham livet, Domitianus beordret ham senere henrettet.
Ettermæle
I henhold til Suetonius og Cassius Dio ble Neros død feiret av folket i Roma. Dog beskrev Tacitus et mer komplisert politisk miljø. Neros død ble ønsket velkommen av senatorene, adelen og de øverste klassene. De lavere klassene, slavene, de som frekventerte til arenaen og teateret, og «de som støttet de berømte ytterlighetene til Nero», var på den annen side opprør av nyhetene. Det ble også hevet medlemmer av militæret hadde blandede følelser, da de hadde lydighet til keiseren, men hadde blitt bestukket for å velte ham.
Neros navn ble fjernet fra en del monumenter i hva som Edward Champlin vurderte som et «utbrudd av privat iver». Mange portretter og statuer av Nero ble omarbeidet til å representere andre figurer; i henhold til Eric R. Varner har rundt femti slike bilder overlevd. Denne omarbeidelsen av bilder er blitt forklart som å fjernet minnet av vanærende keisere som ble fordømt posthumt (se damnatio memoriæ). Imidlertid tviler Champlin på at praksisen nødvendigvis var negativ og merket seg at prosessen ikke var gjennomgående, og det ble skapt nye kunstframstillinger av Nero etter hans død. De tre hovedkildene til informasjon om Nero, det vil si Tacitus, Suetonius og Cassius Dio, er alle gjennomgående fiendtlig innstilt og hevder at Nero hadde sex med og drepte sin mor, drepte sin stebror, to av sine hustruer, flere fra den romerske eliten, og satte kanskje Roma i brann for å gjøre plass til sitt palass. Hans egen stormannsgalskap synes at han så på seg selv som en uovervinnelig atlet, en talentfull teaterskuespiller og musiker, selv som en «ny Apollo». Jødisk og kristen tradisjon er samstemte i å presentere ham som en demon eller antikrist. Det er neppe noen tilfeldighet at det numeriske ekvivalent til de hebraiske bokstavene som staver «Neron Cæsar» summerer 666.
Straks man ser utenfor de fremste antikke kildene dannes et mer omgjengelig bilde av Nero. Hans påståtte død fikk en del til å spekulere i hans ettermæle ved å hevde at de var keiseren, fortsatt i live, noe som antyder at Nero hadde en del støtte i en del miljøer. Minst tre Pseudo-Nero, eller Nero-bedragere, er dokumentert. Den første, som sang og spilte lyre, hadde et ansikt som var noenlunde lik den døde keiseren. Han dukket opp i 69 under styret til Vitellius. Etter å ha overtalt noe til å anerkjenne ham, ble han tatt til fange og henrettet. En gang under styret til Titus (79–81) dukket ytterligere en Nero-bedrager opp i Asia og sang til akkompagnement av lyre og også en viss likhet med den døde keiseren; han ble også drept. Tjue år etter Neros død, under styret til Titus Flavius Domitianus (81-96), dukket opp en tredje bedrager. Han fikk en del støtte av Partia, som kun motvillig ga ham opp, og denne saken førte nesten til at de brøt ut ny krig mellom Partia og Roma.
Champlin siterer at en statue i legemsstørrelse ble satt opp i den greske byen Tralles i Anatolia etter hans død. En merkeligere historie kommer fra den babylonske Talmud hvor det hevdes at Nero reiste til Jerusalem og konverterte til jødedommen, og ble stamfar til en av de store rabbinere på 200-tallet, Rabbi Meir. Ingen romerske eller greske kilder har noe sted rapportert at Nero skal ha reist til Jerusalem eller hans påståtte konvertering. Det er heller ingen nedtegnelser at Nero fikk avkom som overlevde barndommen. Hans eneste dokumenterte barn, Claudia Augusta, døde 4 måneder gammel. Også kristne kunne tidvis se for seg en annen Nero enn antikrist, og den kristne kronikøren Johannes Malalas fra Antiokia på 500-tallet æret ham som den som henrettet Pontius Pilatus for «for han (Jesus) var en uskyldig mann», som han lot sin framstilling av Nero erklære.
Etter Neros selvmord i 68 var det en utstrakt overbevisning, særlig i de østlige provinser, at han slett ikke var død, og på en eller annen måte ville komme tilbake. Denne forestillingen er blitt kjent som Nero Redivivus-legenden. Legenden vedvarte i noe flere hundre år. Augustin av Hippo skrev at legenden var en populær forestilling selv i 422.
Tiden etter Nero
Den borgerkrigen som brøt ut etter Neros død under året med de fire keiserne ble beskrevet av de antikke kildene som en vanskelig periode. I henhold til Tacitus hadde denne uroen sin opprinnelse i at keiserne ikke lenger kunne rettferdiggjøre sin legitimitet på den keiserlige slektslinjen, slik som Nero og de før han kunne. Den aldrende og barnløse Galba begynte sitt korte styre med å henrette mange av Neros allierte. En av disse fiendene var blant annet Nymphidius Sabinus, som hevdet at han var sønn av keiser Caligula.
Galba, som ble hyllet som keiser allerede før Neros død, kom til hovedstaden høsten 68, og ble myrdet allerede i januar 69 i et kupp som gjorde Otho, en av hans misfornøyde tilhengere. Galba var allerede over 70 mens Nero var 31 år da han døde. Han forsøkte å styrke sin legitimitet ved å adoptere en ung aristokrat som sin sønn og arvtaker, Lucius Calpurnius Piso Licinianus, som kun ble myrdet sammen med Galba fem dager senere. Otho begynte å bruke «Nero» som mellomnavn og fikk satt opp igjen mange av Neros statuer. Otho varte heller ikke lenge. Han ble beseiret av styrkene til Vitellius fra Germania. Vitellius begynte sitt styre med en storslått gravlegging av Nero, komplett med sanger skrevet av den døde keiseren. Vitellius’ ble heller ikke langvarig. Han ble knust noen få måneder senere, høsten 69, av en sammenslutning som støttet Titus Flavius Vespasianus, den general som hadde ledet krigføringen mot jødene. Vespasianus’ egen propaganda hevdet at han motvillig aksepterte keisertronen på oppfordring av sine soldater og av plikt for å redde Romerriket fra kaos. Således kom han til å opprette det flaviske dynasti som styrte riket i de neste 27 år.
Historiografi
Historien om Neros styre er problematisk da det er ingen historiske kilder som har overlevd som var samtidige med Nero. Disse første historiene, mens de fortsatt eksisterte, ble beskrevet som fordomsfulle og fantastiske, enten altfor kritiske eller for lovprisende av Nero. De opprinnelige kildene ble sagt å være motstridende i et antall hendelser. Uansett var disse tapte kildene grunnlaget for de bevarte sekundære og tertiære fortellingene om Nero som ble skrevet av neste generasjon historikere. Noen få av de samtidige historikerne er kjent ved navn. Fabius Rusticus, Cluvius Rufus og Plinius den eldre skrev alle fordømmende historier om Nero som siden har gått tapt. Det var også positive historier om Nero, men det er nå ukjent hvem som skrev dem eller hvilke prestasjoner som Nero ble lovpriset for.
En håndfull andre, mindre utfyllende kilder har også lagt til en begrenset og varierende perspektiv om Nero. Noe få bevarte kilder framstiller Nero i et mer favoriserende lys, og en del av dem framstiller ham som en kompetent keiser som var populær hos det romerske folket, særlig i de østlige provinsene. De fremste skriftlige kildene er som følgende i alfabetisk rekkefølge:
Fylkesvei 1562
Fylkesvei 1562 går mellom Dal og Kloppeløkken i Ullensaker kommune. Veien er 6,9 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 462.
Marianne Jahn
Marianne Jahn (født 14. desember 1942) er en østerriksk tidligere alpinist.
Blank droneflue
Blank droneflue (Eristalis rupium) er en middelsstor flue som tilhører familien blomsterfluene. Den er utbredt over hele Norge-
Utseende
En middelsstor (10-14 mm), mørk, blank blomsterflue. Den kan kjennes på den blanke, sparsomt hårete kroppen og den store, tydelige, brune flekken midt i vingen. Ansiktet med en tydelig, svart midtstripe, på sidene ganske tynt, lyst bestøvet slik at den svarte grunnfargen kommer fram. Antennebørsten har lange hår. Thorax er litt lengre enn bred, ganske blank. Hannens bakkropp har et par ganske små, trekantede, gulaktige sideflekker. Beina er gule og svarte. På bakbeina er lårene svarte, leggene gule i den indre halvdelen og svarte i den ytre, føttenes første ledd gult, de øvrige svarte. Vingene har en markert (særlig hos hunnen), mørkbrun flekk i midten og et brunsvart vingemerke som er litt lengre enn bredt.
Utbredelse
Arten er utbredt over det meste av den palearktiske sone fra Kanariøyene i vest til Stillehavet i øst, og også i mye av Nord-Amerika. I Norge er den vanlig over hele landet.
SIF stadion
SIF stadion, (også kalt Saksemyr eller Siffen) er hjemmearenaen til fotballaget Stavanger Idrettsforening. SIF stadion er en del av et større anlegg med klubbhus beliggende ved Schankeholen/Bekkefaret i Hillevåg bydel. Anlegget består av én kunstgressbane («Siffen»), én grusbane, to knottebaner, samt et treningsfelt/balløkke. I løpet av vinteren 2004 ble det lagt nytt grusdekke og satt opp flomlys på knottebanene. Klubbhuset blir blant annet benyttet til møter, spillertilstelninger, årsavslutninger og lignende. SIFs anlegg er kommunal eiendom og tilhører med andre ord ikke klubben. Anlegget kan derfor også benyttes av andre idrettslag, men SIF er primær bruker. SIF stadion har en høyde over havet på 32 meter.
Tilskuerrekordene
Tilskuerrekorden på stadionområdet er omtrent 19 000 tilskuere på NM semifinale kampen mellom Viking og Asker den 18. oktober 1953, som Viking vant 1-0 etter omkamp. For «hjemmelaget» SIF er tilskuerrekorden på 15 266 i Hovedserie-kampen mellom Stavanger IF og Viking den 17. august 1960, som Viking vant 1-0.
Patrick Wilson
Patrick Joseph Wilson (født 3. juli 1973) er en Tony-, Emmy- og Golden Globe-nominert amerikansk teater- og filmskuespiller og sanger.
Karriere
Wilson fikk mange rosende kritikker for sin skuespill i HBO mini-serien Angels in America fra 2003. Han fikk både en Golden Globe nominasjon og en Emmy nominasjon for Beste Birolle. Han spilte Joe Pitt, en Mormoner, Republikaner og seksuelt forvirret advokat.
Wilson spiller Nite Owl II i 2009 filmen Watchmen basert på den prisbelønte tegneserien Watchmen med samme navn. For denne rollen måtte han legge på seg masse fett, etter at han spilte inn scener som den noe slankere Nite Owl II. Filmen inneholdt bl.a Wilson og Malin Åkerman i flere nakenscener sammen.
Patnow kullkraftverk
Patnow kraftverk er et kullkraftverk i Polen. Det har en installert produksjonskapasitet på 1 660 MW, fordelt på én ny generator á 460 MW, og 6 blokker á 200 MW hver. Anlegget ble utbygd omkring 1967–2008. Brenselstypen er lignitt, og andre typer lav-bitumenøst kull.