cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Camp Smith
Camp Smith er en fangsthytte ved Snatcherpynten vest i Recherchefjorden på sørsiden av Bellsund i Wedel Jarlsberg Land på Spitsbergen, Svalbard. Fangsthytta som ligger øst for Renardbreen, kalles også «Gjæverhuset» etter konsul Johs Gjæver som reise den i 1904. Den var antakelig anlagt for privat bruk, men senere kjøpt av Northern Exploration Company (NEC) og oppkalt etter den britiske bankdirektøren Dudley Smith.
Like sør for hytta ligger en hvalfangststasjon fra 1600-tallet, og en del gravfelt.
Jolanta Błędowska
Jolanta Błędowska (født 17. september 1963) er en polsk landhockeyspiller.
Hun representerte Polen under Sommer-OL 1980 i Moskva, hvor laget hennes ble nummer 6 (sisteplass).
Somoveken
Somoveken er en isbre i Fimbulheimen i Dronning Maud Land. Den er 60 kilometer lang og strømmer mellom Wohlthatmassivet i øst og Orvinfjella i vest.
Breen er navngitt etter den sovjetiske oseanografen og polarforskeren Mikhail Somov (1908–1973).
Emil Forsberg
Emil Forsberg (født 23. oktober 1991) er en svensk fotballspiller som spiller for RB Leipzig.
Malmö FF
Den 10. desember 2012 ble Forberg presentert som Malmö FF-spiller. Offisielt ble han en del av klubben 1. januar 2013, da overgangsvinduet ble åpnet i Sverige. Forsberg har signert en kontrakt på fire år med klubben.
Landslaget
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
Privat
Emil Forsberg er tredje generasjon Allsvenskan-spiller i sin familie, da både hans far Leif Forsberg, og hans farfar Lennart Forsberg, har spilt på øverste nivå i Sverige.
Brunei under Sommer-OL 2012
Brunei deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012. Tre utøvere, to menn og en kvinne deltok i to sporter, friidrett og svømming. Det var femte gangen Brunei deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer. Friidrettsutøveren Maziah Mahusin var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Marcus Cleverly
Marcus Cleverly (født 15. juni 1981 i Hillerød) er en dansk profesjonell håndballspiller som spiller for den polske klubben Vive Targi Kielce. Han er målvakt og er også en del av det danske håndballandslaget.
Cleverly var med i den danske troppen til EM 2012, hvor Danmark gikk til topps. Han ble tatt ut til å representere Danmark under Sommer-OL 2012 i London, England.
Jolanta Sekulak
Jolanta Sekulak (født 17. august 1958) er en polsk landhockeyspiller.
Hun representerte Polen under Sommer-OL 1980 i Moskva, hvor laget hennes ble nummer 6 (sisteplass).
Abu Dhabis Grand Prix 2022
Abu Dhabis Grand Prix 2022 (offisielt navn: Formula 1 Etihad Airways Abu Dhabi Grand Prix 2022) var et Formel 1-løp som ble arrangert 20. november 2022 på Yas Marina Circuit i Abu Dhabi, De forente arabiske emirater. Det var det 22. og siste løpet i Formel 1-sesongen 2022 og 14. gang Abu Dhabis Grand Prix ble arrangert i Formel 1-sammenheng. Løpet ble vunnet av Max Verstappen i Red Bull Racing. Ferrari-fører Charles Leclerc og Red Bull Racing-fører Sergio Pérez tok andre- og tredjeplassen.
Trening 1
Treningen startet kl. 14:00 (UTC+4) fredag 18. november.
Felipe Drugovich kjørt for Aston Martin i stedet for Lance Stroll og Pato O'Ward kjørt for McLaren i stedet for Lando Norris, begge debuterte i Formel 1. Logan Sargeant kjørte for Williams i stedet for Nicholas Latifi, Robert Shwartzman kjørte for Ferrari i stedet for Carlos Sainz jr., Pietro Fittipaldi kjørte for Haas i stedet for Mick Schumacher, Liam Lawson kjørte for Red Bull Racing i stedet for Max Verstappen, Jack Doohan kjørte for Alpine i stedet for Fernando Alonso og Robert Kubica kjørte for Alfa Romeo i stedet for Zhou Guanyu.
Trening 2
Treningen startet kl. 17:00 (UTC+4) fredag 18. november.
Trening 3
Treningen startet kl. 14:30 (UTC+4) lørdag 19. november.
Kvalifisering
Noter:
Løpet
Noter:
Mesterskapsplassering etter løpet
Note: Bare de fem beste plasseringene er inkludert for begge settene.
Velebitaphaenops
Velebitaphaenops er en slekt av blinde billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Utseende
En middelstor (ca. 12 millimeter, svært stor til å være Trechinae), spinkel, blank, blind løpebille. Hode og pronotum er brunsvarte, resten av kroppen gulbrun. Hodet er ovalt uten fasettøyne, bakerst med en markert, avsatt "hals", med slanke kjever som er nesten så lange som resten av hodet. Antennene er tynne og nesten så lange som kroppen. Pronotum er nokså lite, hjerteformet, litt bredere enn langt og litt smalere enn hodet. Dekkvingene er avlangt ovale uten punkstriper, men med noen lange børstehår. De dekker ikke bakkroppsspissen. Beina er lange og tynne.
Levevis
Artene lever i huler.
Utbredelse
Artene lever i huler i Velebit-massivet Kroatia.
Jens Hind
Jens Hind er navnet på en rekke dansker og nordmenn som sannsynligvis er i kronologisk, og på annen måte, i slekt med hverandre. Den første kjente med det navnet er biskop Jens Hind. Den andre kjente er sorenskriver Jens Pedersen Hind, som var bestefaren til Hans Egede.
Konsertina
Konsertina (trolig fra engelsk concertina, av concert, «konsert») er et lite musikkinstrument i rom av et sekskantet, kromatisk trekkspill. Det består av ekspanderende og trekkende belg, med knapper (eller taster) vanligvis i begge ender, i motsetning til trekkspillknapper, som er på forsiden.
Nærbilde av Finn Kalvik
Nærbilde av Finn Kalvik er et samlealbum med Finn Kalvik, utgitt i 1980.
Konsertina
Det ble utviklet uavhengig i både England og Tyskland. Den engelske versjonen ble oppfunnet i 1827 av Charles Wheatstone, mens Carl Friedrich Uhlig introduserte den tyske versjonen fem år senere, i 1834. Det lages i fire størrelser; sopran, tenor, baryton og bass, som til sammen har et toneomfang fra c til c4. Ulike former for konsertina brukes til klassisk musikk, til tradisjonell musikk i Irland, England og Sør-Afrika, og til tango- og polkamusikk.
Amy Smith
Amy Smith (født 24. juli 1987) er en britisk svømmer som spesialiserer seg i fristil. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble slått ut i semifinalen på 50 meter fri.
Verdensutstillingen i Paris (1925)
Verdensutstillingen i Paris i 1925 (Exposition internationale des arts décoratifs et industriels modernes) var en verdensutstilling som ble arrangert i Paris fra 28. april til 25. oktober 1925.
Fra den hjemlige arrangørs side var utstillingens formål var å vise franske luksusvarer frem for omverdenen, men mange nasjoner var representert med egne paviljonger.
Utstillingsområdet lå mellom Les Invalides og inngangspartiene til Grand Palais og Petit Palais.
De fleste av verkene som ble utstilt var produkter av tidens klassisistiske formspråk, preget av geometriske og symmetriske komposisjoner. Det fantes imidlertid unntak der en moderne form med funksjonalistiske trekk kan sees. Le Corbusiers paviljong l'Espirit nouveau var et eksempel på dette, som med sitt avskallede uttrykk ble gjenstand for mange diskusjoner. Denne bygningen følger den revolt mot ornamenter og representative formprinsipper som han gikk inn for blant annet i sine skrifter Vers une architecture og Urbanisme. I stedet fremviste han en arkitektur preget av moderne vitenskap og teknikk.
Også Konstantin Melnikovs sovjetiske paviljong stakk ut av mengden med et stramt formspråk i en konstruktivistisk ånd. Vid siden av disse bygninger fikk særlig Østerrikes, Tsjekkoslovakias og Polens respektive paviljonger mye oppmerksomhet.
Polsk grafisk kunst ble også vist med fremgang. Tadeusz Gronowski vant Grand Prix i kategorien. Den danske arkitekt og designer Arne Jacobsen, da fremdeles student, vant en sølvmedalje for et stordesign.
Heikki Hirvonen
Heikki Hirvonen (født 8. februar 1895 i Rääkkylä, død 19. august 1973 i Riihimäki) var en finsk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1924 i Chamonix.
Hirvonen vant en olympisk sølvmedalje under vinter-OL 1924 i Chamonix. Han var med på det finske laget som kom på andreplass i militært patruljeløp bak Sveits. Det var seks lag som deltok i konkurransen som ble avviklet 31. januar 1924 men det var kun fire lag som fullførte. De andre på laget var Väinö Bremer, August Eskelinen og Martti Lappalainen.
Lucyna Matuszna
Lucyna Matuszna (født 29. juli 1961) er en polsk landhockeyspiller.
Alja Varagić
Alja Varagić (født Koren; 11. desember 1990 i Celje) er en slovensk håndballspiller, som spiller for den slovenske klubben og det slovenske landslaget.
Luis Carrasco
Luis Andrés Carrasco (født 2. oktober 1963 i Mérida) er en tidligere meksikansk aker fra 1994 til 2002. Carrasco deltok i skeleton for Mexico under Vinter-OL 2002.
Anna Santamans
Anna Santamans (født 25. april 1993) er en fransk svømmer som spesialiserer seg i fristil. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun røk ut i semifinalen på 50 meter fri.
Octodonta
Octodonta er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Utseende
Middelsstore (5 - 7 millimeter), lange og slanke, ganske flate, rødbrunlige til svarte bladbiller. Antennene er noe lengre enn hode + pronotum med 11 ledd. Pronotum er firkantet, dekkvingene nokså lange og jevnbrede, med 8-10 rader av grove punkter, uten påfallende opphøyde lengderibber. Beina er temmelig korte.
Levevis
Både larver og voksne lever på planter og eter fra dem. Noen av artene er regnet som skadedyr, særlig på sagopalme og kokospalme. Denne slekten lever på enfrøbladete planter, mest på palmer.
Utbredelse
Slekten er utbredt fra Thailand i vest til Java i øst, med flest arter på Filippinene.
Systematisk inndeling
Hispinae inkluderer noen ganger gruppen (underfamilien) skjoldbiller, da som stammen Cassidini, i denne oversikten er den holdt utenfor, og plassert inn i som søstergruppen skjoldbiller. Andre klassifikasjoner plasserer denne gruppen (som Hispini) som en undergruppe av skjoldbillene.
Dirrhina
Utseende
En middelsstor, avlang, glinsende svart gullbasse. Oversiden er glatt og blank. Hodet er nokså stort, "snuten" er bredt og ganske dypt innskåret. Pronotum og dekkvinger er uten påfallende punktering. Arten ligner overflatisk mye på de sørøstasiatiske artene i slekten Plectrone (Taenioderini).
Levevis
Larvene lever gjerne i råtnende ved eller annet dødt, organisk materiale.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Madagaskar.
Himmeroder Denkschrift
Himmeroder Denkschrift (Himmerod-memorandumet) fra 9. oktober 1950 regnes som starten på Bundeswehr, som er Tysklands forsvarsmakt. Landets territorium var på det tidspunktet begrenset til Vest-Tyskland. I 1950, som var bare fem år etter andre verdenskrig, hadde Tyskland ikke lov til å ha noe forsvar. Koreakrigen endret vestmaktenes syn på dette, og i løpet av få uker gikk man inn for remilitarisering av Tyskland.
En militær ekspertgruppe utnevnt av Konrad Adenauer møttes fra 5. til 9. oktober 1950 i Himmerod-klosteret i Eifel for å utrede saken. I deres memorandum (notat) formulerte gruppen de forutsetninger den mente måtte innfris for å etablere en ny, tysk væpnet styrke. Møtene ble holdt i hemmelighet, men både USA og Storbritannia hadde gitt sitt samtykke.
Det var i første omgang ikke tale om et selvstendig forsvar. Tyskland var ennå ikke blitt et selvstendig land, men underlagt det såkalte okkupasjonsstatuttet. Himmerod-memorandumet behandlet derfor spørsmålet om opprettelse av en tysk kontingent i en overnasjonal styrke til forsvar av Vest-Europa. Memorandumet foreslo et forsvar som var underlagt politisk kontroll. Det innførte dessuten et system med etiske og moralske grunnprinsipper for soldatene, blant annet med rett til å si nei til å utføre straffbare handlinger og brudd på menneskerettighetene. Soldaten skulle heller ikke ha noen privilegert status i samfunnet, men være en vanlig «statsborger i uniform».
Den fullstendige teksten ble ikke offentlig før i 1977, men enkelte utdrag av den var blitt kjent tidligere.
Det demilitariserte Tyskland
Forbundsrepublikken Tyskland ble grunnlagt i 1949, men fikk foreløpig ikke ha eget forsvar. Landets territorium omfattet området for Vest-Tyskland med unntak av Saarland. Politimyndigheten lå hos delstatene, mens ansvaret for den nasjonale indre og ytre sikkerhet lå hos okkupasjonsmaktene (USA, Storbritannia og Frankrike).
Den britiske utenriksministeren, Ernest Bevin, hadde vært blant de første til å reise spørsmålet om remilitarisering av Vest-Tyskland. I et notat til utenriksdepartementet i Washington uttalte han i januar 1949 blant annet at «uten Tyskland kan det vestlige system ikke bli komplett».
Opinionen i de vestlige landene og deres regjeringer ønsket likevel ingen endring i dette. Heller ikke den tyske befolkning ønsket gjenoppretting av militære stridskrefter i landet. Den pasifistiske «Ohne mich»-bevegelsen («Uten meg»-bevegelsen) sto sterkt. Nærmere 75 % av befolkningen svarte i 1950 «nei» på spørsmålet om den mannlige befolkning igjen skulle trekke i uniform. Før Koreakrigen var det likevel særlig tre forhold som gjorde at en bevæpning av Tyskland fortsatt var i spill. For det første skulle Europa stå på egne ben, og da var et selvstendig Tyskland nødvendig. For det andre ble Sovjetunionen i øst oppfattet som truende, og for det tredje hadde Tyskland tatt side i øst-vest-konflikten og sluttet seg til Vesten.
Forbundskansler Konrad Adenauer anså Sovjetunionen som en sterk trussel, og han anså det såkalte Volkspolizei i DDR, med 70 000 mann i kaserner, som en reell hær. I mai 1950 fikk Adenauer vestmaktenes tillatelse til å starte planleggingen av landets indre sikkerhet. Den første sikkerhetsrådgiver ble tidligere pansergeneral Gerhard von Schwerin som etablerte et eget kontor. Adenauers anmodning om et føderalt, bevæpnet Gendarmerie ble imidlertid avslått av Den allierte høykommisjon så sent som 28. juli 1950.
Koreakrigen bryter ut
Den 25. juni 1950 brøt Koreakrigen ut. Det angripende nord var støttet av Sovjetunionen, mens Sør-Korea ble støttet av USA. Konflikten hadde kimen i seg til en tredje verdenskrig, og den ville kunne forflytte seg til Europa. Etter 48 timer var det innad i Pentagon reist spørsmålet om remilitarisering av Tyskland (og Japan), og allerede tidlig i juli gikk den amerikanske Joint Chiefs of Staff inn for en slik løsning. Den amerikanske høykommissæren, John J. McCloy, antydet 12. juli overfor tyskerne at det kunne bli aktuelt med kontakt mellom amerikanske og tyske militæreksperter. Allerede 17. juli ble det ført politiske samtaler om temaet, mellom høykommisjonens nestleder, general George P. Hays, Herbert Blankenhorn og Schwerin. Schwerin reiste spørsmålet om en ekspertkonferanse. Den 9. august understrekte imidlertid Hays at det bare kunne bli politiske samtaler mellom tyskerne og amerikanerne, ikke militærtekniske. Samtidig hadde han ingen innvendinger til en ren tysk militær ekspertgruppe. Den britiske visekommissær Sir Christopher Steel ga uttrykk for samme oppfatning.
Adenauer hadde allerede gjennom minister Eberhard Wildermuth bedt om et notat om landets ytre sikkerhet. Ansvarlige for arbeidet var de tidligere generalene Hermann Foertsch og Adolf Heusinger, og notatet forelå 7. august 1950. I notatet ble landets behov for militær sikkerhet i et europeisk samarbeid understreket. Et tysk forsvar måtte imidlertid fra første dag være likeverdig med de alliertes forsvar. Tyskland skulle blant annet ha medlemmer i stabsgrupper. Adenauer hadde lest notatet nøye, og skrev tørt i en randbemerkning: «Nur?» («Bare?», i betydningen «Ikke mer enn som så?»).
Vestens utenriksministre garanterer for Tysklands sikkerhet
De vestlige stormaktenes utenriksministre møttes fra 12. til 18. september og drøftet utførlig spørsmålet om Tysklands remilitarisering. Adenauer var til stede. NATOs råd drøftet det samme spørsmålet fra 15. til 18. og deretter 26. september. Pausen var innlagt for at landenes regjeringer kunne behandle spørsmålet.
Den 19. september sendte utenriksministrene fra USA, Storbritannia og Frankrike ut et kommuniké med flere forslag: Krigstilstanden med Tyskland skulle opphøre, okkupasjonsstatuttet skulle revideres, Tyskland skulle få anledning til å ha en utenriksminister, de alliertes kontroll over lovgivningen og næringslivet skulle lettes og ethvert angrep på Tyskland og Berlin skulle av vestmaktene bli oppfattet som et angrep på dem selv.
Gustav Heinemanns avgang
Tysklands innenriksminister Gustav Heinemann protesterte innad i regjeringen allerede i september 1950. Protesten gjaldt Adenauers forhandlinger med Den allierte høykommisjon om bevæpnet politi. Heinemann så at dette styrte i retning av det han var imot, nemlig en remilitarisering av Tyskland. Heinemann mente at en remilitarisering ville fordype splittelsen mellom de to nyetablerte tyske statene, DDR (Øst-Tyskland) og Forbundsrepublikken Tyskland (Vest-Tyskland). Den 3. september 1950 ba han skriftlig om å få gå av. Adenauer innvilget avskjeden 9. oktober, samme dag som Himmerod-memorandumet var ferdig.
Ekspertgruppen
Den 5. oktober 1950, møttes de tyske militærekspertene i Himmerodklosteret for å lage forslag til etablering av den tyske kontingenten i en europeisk armé. Innstillingen fra gruppen forelå 9. oktober. Møtene ble holdt hemmelig under tittelen «Møte for forsikringsrepresentatene» («Zusammenziehung der Versicherungsvertreter»). Okkupasjonsmyndighetene truet med arrestasjon av de som deltok i «hemmelige militære sammenkomster».
Ved valget av ekspertgruppens medlemmer måtte det tas hensyn til at de hadde en politisk bakgrunn som gjorde dem egnet til å representere landet overfor de tre allierte. De måtte dessuten være egnet som samtalepartner med Tysklands regjering og forbundskansler. Arbeidet skulle foregå på høyeste politiske nivå, slik Schwerin og forbundsminister Wildermuth hadde snakket om. Det skulle helst være offiserer som ikke hadde eksponert seg på vegne av Hitler-regimet, eller i hvert fall hadde tilhørt en kritisk krets. Det var ifølge historikerne Rautenberg og Wiggershaus ikke lett å finne slike kandidater. Flere av de som kunne vært aktuelle, satt fremdeles i russisk krigsfangenskap.
Gruppen ble oppdelt i fire utvalg:
Møtested
Adenauer hadde opprinnelig planlagt å legge møtet til den tredje uken i august, i dominikanerklosteret i Walberberg nordvest for den daværende hovedstaden Bonn. Da det ble klart at vestmaktenes utenriksministre skulle behandle Tysklands inntreden i et forsvarssamarbeid under deres møte i New York i september, ble ekspertgruppens møte utsatt. Adenauer ville ikke skape et inntrykk av at Tyskland planla en bevæpning uansett utfall av utenriksministerkonferansen. Etter avviklingen av utenriksministermøtet, som stilte seg positivt til en militarisering av Tyskland, var det ingen grunn til å vente lengre. Denne gangen ble cistercienserklosteret i Himmerod i Eifel valgt som møtested. Klosteret lå i samme landkrets som Wittlichfengselet, der krigsforbrytere sonet i fransk varetekt.
Memorandumets innhold
Memorandumets fulle tittel var «Denkschrift über die Aufstellung eines Deutschen Kontingents im Rahmen einer übernationalen Streitmacht zur Verteidigung Westeuropas», som kan oversettes til norsk som «Memorandum over etablering av en tysk kontingent innenfor rammen av en overnasjonal styrke til forsvar av Vest-Europa».
Rådene fra de militære ekspertene var dels basert på tradisjonell militær tenkning, i Wehrmachts tradisjon. Forsvarsplanene falt inn i den aktuelle øst-vestkonflikten, og baserte seg på et samlet forsvar fra Dardanellene til Skandinavia. Forsvarsmidlene skulle være moderne våpen, herunder atomvåpen. Planene forutsatte, om nødvendig, en total krig.
Planene tok imidlertid også hensyn til den nye, tyske grunnloven fra 1949. Grunnloven inneholdt blant annet prinsippet om indre system («Innere Gefüge») av normer. Prinsippet som ble formulert av Wolf von Baudissin, gikk ut på at soldatene ikke skulle få opplevelsen av å ha en særlig prioritert stilling i samfunnet, men opplæres til å være «statsborger i uniform» («Staatsbürger in Uniform»).
Memorandumets inndeling
Memorandumet var inndelt i fem avsnitt:
I. Militærpolitiske grunnlag og forutsetninger
Memorandumet tok stilling til Tysklands militær-politiske situasjon. Den befattet seg deretter med politiske, militære og psykologiske forutsetninger for oppbygningen av et tysk forsvar, innenfor rammen av et vestlig forsvarssamarbeid. Disse skulle vise seg å være de mest omstridte sider av notatet. Den tyske ekspertgruppen arbeidet i hemmelighet, men med de alliertes samtykke. Hele notatet ble offentlig først i 1977, men deler av det var da allerede kjent i utdrag.
Politiske forutsetninger
Gruppen anså Tysklands militær-politiske situasjon som meget utsatt. Garantiene fra utenriksministerkonferansen i New York i september 1950 var en forbedring, men gruppen anså dem ikke som troverdige. De franske styrker og styrkene fra benelux-landene var ikke tilstrekkelige. Vestens sikkerhetssamarbeid måtte bli så sterkt at det kunne stå imot et angrep fra øst. Gruppen mente at jo sterkere forsvaret var, desto sikrere var det at freden kunne overholdes. Forsvarsevnen i Tyskland var nok til stede, men forsvarsviljen manglet i brede kretser av befolkningen. Tyskland bekjente seg nå til vestens frihetsidealer, men landets befolkning var i mange tilfeller ikke beredt til å bringe offer for opprettholdelse av denne friheten.
Som politiske forutsetninger satte gruppen blant annet full suverenitet for Tyskland i henhold til grensene fra 1937, opphevelse av kontrollrådslovene og opptak av Tyskland i ministerrådet i Strasbourg. Det ble anbefalt at den tyske soldat skulle være forpliktet overfor det tyske folk, representert ved Forbundspresidenten. Dette skulle gjelde under hensyntagen til det europeiske perspektiv, så lenge det ikke fantes en overstatlig, europeisk føderasjon. Troppene skulle bare tjenestegjøre innenfor Europas grenser. Det var en selvfølge at oppbygningen av den tyske hær skjedde i samforståelse med opposisjonen og fagforeningene. Antidemokratiske krefter måtte bekjempes effektivt. Det måtte skje en klar deling av kompetansen til forsvaret og den til politiet (indre sikkerhet).
Militære forutsetninger
Militært måtte Tyskland bli likeberettiget med andre stater innenfor rammen av det europeisk-atlantiske samarbeidet, selv om det ikke kunne skje politisk eller økonomisk. En «soldat av andre klasse» ville aldri gi den samme innsats som om han var jevnbyrdig med de øvrige. Tysklands territorium skulle forsvares, Rhinen skulle ikke være den reelle forsvarslinje. Tyskland måtte få medlemskap i de alliertes overkommando.
Psykologiske forutsetninger
De «psykologiske» forutsetningene som gruppen kalte dem, regnes som de mest omstridte. Synspunktene var forberedt av ekspertgruppens militærutvalg, under ledelse av Hans Speidel.
Gruppen mente det var viktig å rehabilitere den tyske soldat gjennom en uttrykkelig anerkjennelse fra representanter for de europeiske regjeringer. Landets regjering burde på samme måte utstede en æreserklæring overfor sine soldater.
Overfor okkupasjonsmaktene ble det anbefalt å frigi alle tyskere som var dømt som krigsforbrytere, såfremt de bare hadde handlet etter ordre eller ikke hadde overtrådt gamle tyske lover. Kritikken («defameringen») av den tyske soldaten, herunder av Waffen-SS-soldater som hadde gjort tjeneste «innenfor rammen av Wehrmacht», måtte opphøre. Ekspertgruppen anså at de krigsforbryterdømtes situasjon og problemer var en prøvestein for dette. Det ville være en tydelig begynnelse.
Ifølge historikerne Rautenberg og Wiggershaus hadde Tyskland og de øvrige vestmaktene en felles interesse i å oppfylle de psykologiske forutsetningene, dersom det europeiske forsvarssamarbeidet skulle lykkes. Rautenberg og Wiggershaus finner intet i notatet som tyder på at formålet var å gi en solidaritetserklæring til krigsforbryterne, heller ikke til de som var dømt for andre militære forbrytelser.
Kravene om at «defameringen» skulle opphøre måtte ifølge Rautenberg og Wiggershaus leses på bakgrunn av de til dels motstridende krav som på dette tidspunktet ble rettet mot det tyske samfunnet. På den ene side skulle den rådende demilitariseringspolitikken opprettholdes. På den annen side kom det nye kravet om en gjenopprusting av landet, for å ivareta Vestens ønske om beskyttelse mot Sovjetunionen. Forsøkene på å innføre en pasifistisk grunnholdning i Tyskland, var imidlertid vanskelig å forene med ønsket om at landet samtidig skulle presentere velmotiverte soldater i forsvaret av Vesten.
Videre mente ekspertgruppen at det måtte gjennomføres tiltak for å omstille den offentlige mening i inn- og utland om soldatene. Rautenberg og Wiggershaus påpekte i sin artikkel at et slikt krav måtte anses problematisk på bakgrunn av erfaringene fra tiden under nasjonalsosialismen. Formuleringen forutsatte tilsynelatende at regjeringen kunne påvirke den offentlige mening. En slik tanke var i så fall i strid med prinsippet om den frie meningsutvikling som også var et grunnleggende prinsipp i den nye forbundsrepublikken. Et slikt forslag kunne derfor åpenbart («freilich») ikke imøtekommes.
Vestmaktenes tropper i Tyskland måtte ifølge gruppen fritas for sine kontrolloppgaver. Først når disse var opphevet ville de tyske troppene være ute av sin rolle som «undersått». Med dette mente man en posisjon som sto i forhold til «øvrigheten», okkupasjonsmaktene. Endelig mente gruppen at «bombingen av Helgoland» måtte opphøre. De alliertes flyvåpen brukte Helgoland som bombeøvingsmål helt til 1952.
Forslagene til den tyske regjeringen gikk videre ut på at den skulle besørge en rettferdig regulering av velferden for tidligere og fremtidige soldater og deres etterlatte. Det ble krevet lik rett for alle statstjenestefolk. Gjennom disse velferdskravene for Wehrmachts soldater, gjorde generalene veteranenes krav til sine egne. Bakgrunnen var Det allierte kontrollrådet s lov nr. 34 fra 1946. I loven ble Wehrmacht definert som en ulovlig organisasjon og det ble forbudt å drive veteranorganisasjoner. Endelig ble Wehrmachts pensjonsordninger nedlagt. Pensjonsutbetalingene hadde stanset allerede i 1945, men uten at det på det tidspunkt hadde vakt noen særlig oppmerksomhet. Veteranene var blitt tvunget ut i sivile yrker, og folk flest var lite opptatt av offiserenes pensjonsspørsmål. Fra de alliertes side var kontrollrådsloven et ønske om å slå ned den gamle militarismen. Dermed ble det imidlertid utløst en politisk sak. Historikeren Kersti von Lingen anser at «borgerliggjøringen» av offiserene bidro til å knuse en gammel elitetenkning, og at det fikk en gunstig virkning for utviklingen av en moderne yrkesforståelse i det nye Bundeswehr. General i Wehrmacht og senere generalløytnant og den første hærinspektør i Bundeswehr Hans Röttiger, arbeidet for eksempel i årene 1948 til 1950 som forsikringsagent og funksjonær i et import- og eksportfirma.
II. Grunnleggende betraktninger om Forbundsrepublikkens operative stilling
Ekspertgruppen anså at et angrep fra Sovjetunionen kunne komme i løpet av et par år. Den bygget på etterretningsrapporter fra Organisation Gehlen og kontoret til Schwerin. Offiserenes begrepsbruk og tankegang var preget av andre verdenskrig og av bruken av store landoperasjoner. Den tok neppe hensyn til USAs overlegenhet med hensyn til atomvåpen, og et begrep som «politisk våpen» var ikke i deres vokabular. Et prinsipp fra Himmerod-memorandumet som fikk gjennomslag i ettertiden, var likevel tesen om at politisk stabilitet bare kan oppnås ved militær likevekt.
III. Organisering av den tyske kontingenten
Den tyske styrke skulle bestå av en liten kjerne med 12 divisjoner, en liten kystvaktmarine og en mindre luftstyrke.
IV. Utdannelse
Selv om Tyskland i 1945 hadde mange soldater med krigserfaring, betydde ikke det at de var velutdannet. Utdannelse av de tyske soldatene hadde vært svært mangelfull de to siste krigsårene. Utdannelsen av Bundeswehr skulle legges til standardene for de allierte.
V. Forsvarets indre system, Das innere Gefüge
Memorandumets avsluttende kapittel innførte begrepet Das innere Gefüge (det indre system) som var nytt i tysk militær sammenheng. Ekspertgruppen uttrykte at vel så viktig som soldatens utdannelse, var hans karakterbygging og oppdragelse. Ved oppbygging av en tysk kontingent i et europeisk forsvar, var derfor det indre system i troppene, av vesentlig betydning. Dette systemet måtte bygges på den aktuelle nødsituasjon i Europa. Forutsetningene for byggingen av et nytt forsvar var dermed forskjellige fra fortiden, slik at det måtte bygges noe helt nytt uten hensyn til formene i det gamle Wehrmacht.
Begrepet ble siden byttet ut med «Innere Führung» (indre styring). Grunnleggende i dette begrepet er den politiske kontrollen over Bundeswehr, lovlydigheten og understrekningen av individuelle rettigheter. Bare ved militær nødvendighet kan disse prinsippene innskrenkes. Det skal alltid gjelde et prinsipp om forholdsmessighet mellom de militære plikter og de individuelle rettigheter. Soldaten kan nekte å utføre ordre som innebærer en straffbar handling, eller en ordre som strider mot menneskerettighetene.
Prinsippet innebar et brudd med ideen om at soldaten skal være en viljeløs mottaker av ordre. Isteden ble det innført et ideal om «Staatsbürger in Uniform» (statsborger i uniform). Utdannelsen av soldatene skal ikke medføre at han eller hun føler seg av en særlig verdi, men som en vanlig statsborger, bare i uniform.
Prinsippene i Himmerod-memorandumet ble begynnelsen på dét Rautenberg og Wiggershaus kaller en diskusjon «uten sidestykke». Tradisjonell militær tankegang gjorde at det tok tid å gjennomføre prinsippene. En vesentlig utvikling skjedde ved forsvarsminister Helmut Schmidts reform i 1969.
Etterspill
Den 17. oktober 1950 overtok CDU-politikeren Theodor Blank som sikkerhetsrådgiver. Det såkalte Blank-kontoret fungerte som en sivil administrasjon av Vest-Tysklands militærsaker.
Plevenplanen om et europeisk forsvar, ble fremsatt for Frankrikes nasjonalforsamling 24. oktober 1950. Under ratifiseringsprosessen ble planene om det europeiske forsvarssamarbeidet likevel nedstemt i det samme parlamentet i 1954. I 1954 ble imidlertid Parisavtalene undertegnet, og okkupasjonsstatuttet over Tyskland dermed opphevet.
Grunnlovsendring og nye lover
I 1951 vedtok Forbundsdagen nesten enstemmig (to avholdne stemmer), herunder stemmene til kommunistene, en ny artikkel 131 i grunnloven fra 1949. Grunnlovsbestemmelsen åpnet for å regulere pensjonsforholdene til alle som inntil 8. mai 1945 hadde stått i offentlig tjeneste, men som etter dette tidspunkt hadde vært uten velferdsrettigheter, som for eksempel pensjon. Dermed var det åpnet for pensjon til tjenestemenn under nasjonalsosialismen, men også til flyktninger og fordrevne. Gjennomføringsloven til pensjonsrettighetene ble kunngjort 11. mai 1951 i Bundesgesetzblatt. Loven gjorde at cirka 450 000 personer ble rettighetshavere til pensjoner og etterlattepensjoner. Samme dag ble det kunngjort en lov om erstatning til etterlatte av offentlige tjenestemenn som led urett under nasjonalsosialismen (Wiedergutmachung). Den sistnevnte loven fikk virkning for cirka 600 personer, og ble som en symbolsk handling kunngjort først av de to lovene.
Eisenhowers erklæring
Den 22. januar 1951 bidro sjefen for de alliertes overkommando general Dwight D. Eisenhower, til rehabilitering av den tyske soldat under den andre verdenskrigen. Eisenhower erklærte overfor generalene Heusinger og Speidel i en lengre uttalelse at «den tyske soldat kjempet tappert og anstendig for sitt land». Erklæringen ble med tanke på den amerikanske offentlighet utarbeidet i tre versjoner. Tyske soldater fikk en versjon på sitt eget språk. Gjengitt i Hans-Jürgen Rautenberg og Norbert Wiggershaus, «Die 'Himmeroder Denkschrift' vom Oktober 1950»: Militärgeschichtliche Zeitschrift Volume 21: Issue 1. Besøkt 9. desember 2020.: «Jeg var i 1945 av den oppfatning at Wehrmacht, særlig det tyske offiserskorpset, var identisk med Hitler og uttrykket for hans voldsherredømme, - og dermed også fullt ansvarlig for regimets utvokster. På samme måte som jeg den gangen motsatte meg trusselen fra Hitler mot frihet og menneskeverd, ser jeg i dag det samme i Stalin og sovjetregimet. Jeg tenkte den gangen at en soldat jo må kjempe for sine ideer. I mellomtiden har jeg innsett at min vurdering den gang av holdningen til det tyske offiserskorpset og av Wehrmacht, ikke var i samsvar med kjensgjerningene, og jeg må i dag beklage mine påstander, slik de fremkommer i min bøker. Den tyske soldat kjempet tappert og anstendig for sitt land. Vi ønsker alle, i fellesskap å kjempe for freden og for menneskerettighetene i Europa, slik kulturen har gitt oss dem.»
(Tysk tekst, beregnet på tyske soldater: «Ich war 1945 der Auffassung, daß die Wehrmacht, insbesondere das deutsche Offizierkorps, identisch mit Hitler und den Exponenten seiner Gewaltherrschaft seien, - und deshalb auch mit voll verantwortlich für die Auswüchse dieses Regimes. Genau so, wie ich mich damals eingesetzt habe gegen die Bedrohung von Freiheit und Menschenwürde durch Hitler, so sehe ich heute in Stalin und dem Sowjetregime die selben Erscheinungen. Ich habe damals in solchen Gedanken gehandelt, denn ein Soldat muß ja für seinen Glauben kämpfen. Inzwischen habe ich eingesehen, daß meine damalige Beurteilung der Haltung des deutschen Offizierkorps und der Wehrmacht nicht den Tatsachen entspricht, und ich stehe daher nicht an, mich wegen meiner damaligen Auffassungen - sie sind ja auch in meinem Buche ersichtlich - zu entschuldigen. Der deutsche Soldat hat für seine Heimat tapfer und anständig gekämpft. Wir wollen alle für die Erhaltung des Friedens und für die Menschenwürde in Europa, das uns allen ja die Kultur geschenkt hat, gemeinsam eintreten.»
Fotnoter
<references group='note'/>
Bixadoides
Bixadoides er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En middelsstor, gråbrun trebukk med nokså kraftige antenner. Pronotum har en pigg på siden litt foran midten. Dekkvingene er parallellsidige med rettvinklede "skuldre", en diffus, mørk flekk nær spissen av hver vinge.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Utbredelse
Arten er utbredt i Den demokratiske republikken Kongo.
Bedford HA
Bedford HA er en varebil introdusert i 1963 av Vauxhall Motors' datterselskap Bedford Vehicles, basert på Vauxhall Viva (HA). Bilen er også kjent som Bedford Beagle som stasjonsvogn og Bedford Roma som liten bobil.
Den var ekstremt populær hos større selskaper i Storbritannia, spesielt Royal Mail og British Telecom. Mange andre firmaer som British European Airways, DER rental og Meals on Wheels hadde større bilflåter også. Bilen var også inspirasjon for Postmann Pats opprinnelige varebil.
Bilen fortsatte i produksjon i 20 år, fram til 1983, når den ble erstattet av den kortlevde Vauxhall Chevette basert på Bedford Chevanne som også etterhvert ble erstattet av Bedford Astravan / Bedford Astramax. Bilen gikk gjennom diverse forskjellige detalj endringer; varebil modellene forble stort sett det samme, men de fikk en større forbrenningsmotor, og forgasser etterhvert som årene gikk. En pickup ble også lagd av Martin Walter (Dormobile) og Walker Bodies av Watford. Det ble lagd veldig få av dem (visstnok bare 60 totalt) og bare en håndfull av dem har overlevd til i dag, disse ble i sin tid solgt til forskjellige bedrifter og privat personer gjennom Vauxhall/Bedford forhandlere.
Polarled
Polarled er gassrørledning i Norskehavet som går fra Aasta Hansteen-feltet til prosessanlegget på Nyhamna. Den ble satt i drift 16. desember 2018. Polarled, med sine 482 kilometer, er den første rørledningen som krysser polarsirkelen til havs på norsk sokkel.
Rørledningen består av 40 000 rørdeler og ble fullført i september 2015.
Klimatiske og fysiske forhold
Polarled ligger nesten 1300 meter under havoverflaten, noe som satt verdensrekord for dypvannsinstallasjon av rørledninger. Rørledningene ble lagt på et svært ujevnt terreng, hvor gamle isfjell har erodert havbunnen, noe som gav frie spenn på opp til 200 meter.
Analyser av hele ruten avdekket cirka 85 steder hvor rørledningens belastninger ville overstige tillatte belastninger på grunn av de frie spenn. For disse stedene ble det vurdert hvordan inngrep i havbunnen kan gjøres mest mulig effektivt – enten ved å fjerne topper og «skuldre» ved grøfting, eller ved installasjon av støtte i fjellet ved de frie spennene. Et stort antall støtter og grøfting viste seg å bli nødvendig.
Kapasitet og tilknytninger
Transportkapasiteten for gass er ca. 70 millioner standardkubikkmeter pr. dag.
Heidrunfeltet og Dvalinfeltet (via Heidrun) vil iløpet fjerde kvartal 2020 tilknyttes Polarled.
Marked
Ved å forbinde Aasta Hansteen til Nyhamna med Polarled-rørledningen, kan også gassen herfra nå markedene i Storbritannia og på kontinentet. Fra Nyhamna går rørledningen Langeled til England via knutepunktet på Sleipnerfeltet, som også er tilknyttet Statpipe som eksporterer norsk gass til kontinentet.
Lønnsomhet
WWF Norge uttalte i 2018 at Polarled kan påføre staten et tap på over 13 milliarder kroner. Bakgrunnen for dette er at økonomien i prosjektet skulle sikres ved at flere tilstøtende felt skulle kobles på Polarled.
To av disse prosjektene, Kristinfeltet og Linnorm, er foreløpig lagt på is på grunn av manglende lønnsomhet.
Kritikere mener at WWF konkluderer for tidlig, da det finnes det flere funn som er aktuelle for utbygging om noen år når det blir ledig kapasitet i rørledningen.
Operatør
Gassco er operatør og har ansvar for den norske gassinfrastrukturen. Shell er teknisk tjenesteyter for Nyhamna prosessanlegg.
Ingvild Eiring
Ingvild Eiring er en norsk kostymedesigner og stylist, kunstmodell og kunstner. Hun er spesielt kjent for sine miniatyrdioramaer.
Hun har utdannelse som klesdesigner fra Esmod Oslo (1990–1992) og studerte senere tegning ved Art Student’s League i New York. Hun arbeider frilans med kostymer og styling i film og reklame og designet blant annet kostymene til de norske filmene Schpaaa, Detektor, Buddy og Naboer.
Hun samarbeider også med fotografer i Europa og USA som kunstmodell, blant andre Gary Breckheimer, Mark Sink, Aaron Hawks og George Pitts. Arbeidet som modell har resultert i mange utstillinger og flere fotobøker, som Renee Jacobs’ Paris, Bart Ramakers’ The Bride Unveiled og Frederic Fontenoys Inside. Samarbeidet med den norske fotografen Julie Loen har blant annet ført til fotoprosjektet All the Things a Woman Oughtn’t Do : the ballad of Zerelda Glanton om den fiktive Zerelda Glanton, fremstilt på foto av Eiring. Prosjektet ble utviklet til en fotobok i 2015, og bildene har senere vært utstilt i CYAN studio i Oslo.
Fargeginst
Fargeginst (Genista tinctoria), også kjent som grønnris, er en art i ginstslekta i erteblomstfamilien med gule blomster. Busken blir dyrket på grunn av sitt innhold av fargestoffer, som siden gammel tid har blitt brukt til å farge ull og lin gult.
Ingvild Eiring
Dioramaene
I 2011 begynte Eiring å skape tredimensjonale miniatyrtablåer i målestokk 1:12. Hun har siden den gang arbeidet med serier av dioramaer. Hvert av tablåene i dioramaene forteller en historie, ofte med utgangspunkt i mystikk og overtro fra slutten av 1800-tallet. Eiring gjør selv alt arbeidet med miniatyrkonstruksjonene, alt håndlages: de svært detaljerte interiørene, figurene og gjenstandene. Aktørene i dioramaene er påkledde musefigurer. Dette gjør at dioramaene kan se uskyldige ut ved første blikk, men tablåene har ofte en dyster undertone, og inspirasjonen henter Eiring først og fremst fra skrekkfilmer og mørk litteratur. Hun inspireres også av nordisk mytologi, sagn og skikker. Interessen for historiefortelling og håndverk ligger i bunnen. Hun bygger rom og møbler av eldre treverk, syr antrekk og sko av antikke stoffer og klær, og gjenbruker biter av gamle gjenstander, redskaper og metall. Hun føler at ting med en historie bidrar til et autentisk uttrykk, og at rommene oppleves som levd i. De uskyldige barnebøkene til Beatrix Potter med dyr i hovedrollene er en helt annen inspirasjon. Eiring har selv sagt at det var tilfeldig at hun begynte å bruke mus i verkene sine, men hun mener de er uttrykksfulle og fungerer godt i tablåene. «Det er kontrast med det uskyldige og det skumle i scenen».
Fargeginst
Beskrivelse
Fargeginst er en busk som blir mellom 20 og 100 centimeter høy. Den blomstrer med gule blomster som sitter i en klase i toppen av skuddene. Blomstene er ensymmetriske med fane, vinger og kjøl, noe som er karakteristisk for blomster i erteblomstfamilien. Fruktene som dannes er belger som inneholder flere frø.
Ingvild Eiring
Dioramaene
Én av seriene er basert på viktoriatidens forestillinger og ideer. Tablåene i denne serien viser alt fra en psykoanalytiker med pasient, via en spiritistisk seanse til postmortem-fotografi og hverdagsscener. Etter serien med fortellinger fra viktoriatiden, fortsatte hun med tablåer som er basert på hennes egen bakgrunn fra Nord-Norge og Østerdalen. Det første som er ferdigstilt viser en juleskikk fra Beiarn, «Jul-Anders», og var utstilt på Beiarn bygdetun sommeren 2022.
Fargeginst
Utbredelse
Fargeginst finnes opprinnelig i Mellom- og Sør-Europa og i Vest-Asia, der den vokser på lyngheier. Planta vokser vilt nord til England, Danmark og Polen. I Norge finnes den i Sør-Norge og i Finnmark. I Sør-Norge er den trolig forvillet til naturen fra dyrking. I Finnmark kan den være spredt med hestefôr under andre verdenskrig.
Fargeginst er risikovurdert som en art med lav risiko på Artsdatabanken sin fremmedartsliste i 2018, med et begrenset invasjonspotensial og med ingen kjent økologisk effekt på norsk natur.
Ingvild Eiring
Dioramaene
Pr. november 2022 besto diorama-seriene av totalt 18 tablåer.
Paal Bog
Paal Bog (født 5. desember 1919 i Nærøy, død 19. september 2002 i Nedstrand) var en norsk samfunnsøkonom, diplomat og ambassadør.
Karriere
Paal Bog var elev ved Kongsgård skole i Stavanger. Han tok økonomisk embedseksamen (cand.oecon.) i 1946. Som student etter fredsslutningen engasjerte han seg i studentpolitikk, og stilte i 1946 som kommunistisk studentgruppes kandidat til formannsvervet i Det norske studentersamfund. Han fikk 227 stemmer, og tapte dermed valget for Svenn Stray fra den konservative studentforening, som fikk 267 stemmer.
Etter utdannelsen ble han ansatt i Statistisk sentralbyrå (SSB). Han arbeidet i SSB til 1953, kun avbrutt av et studium ved London School of Economics i 1950–1951. Deretter var han konsulent i Tolldirektoratet, men vendte så tilbake til SSB. Han var fra 1953 til 1955 tilknyttet Indiafondet s Fiskeriprosjekt i den daværende staten Travancore-Cochin (som kun eksisterte som selvstendig stat fra 1949 til 1956, og fra 1956 er en indisk delstat kalt Kerala). I perioden 1956-1958 bodde Bog med sin familie i Kairo i Egypt, der han arbeidet med opprettelsen av Den forente arabiske republikk - unionen mellom Egypt og Syria. Senere ble han underdirektør og avdelingsdirektør i SSB. Fra 1969 til 1975 arbeidet han ved Direktoratet for utviklingssamarbeid, før han fra 1975 var ekspedisjonssjef (med ansvar for utviklingshjelp) i Utenriksdepartementet. Fra 1982 til 1988 var han Norges ambassadør til Kenya og sideakkreditert til Etiopia og Uganda. Han mottok St. Olavs Orden i 1987.
Han satt i UNICEFs internasjonale styre fra 1977 til 1981, fra 1980 som formann.
Familie
Paal Bog var sønn av rektor og Venstre-politiker Olav Bog (1892–1979) og Severine Krosslid (1892–1926). Fra 1944 til 1950 var han gift med sosialpsykolog og kvinneforsker Harriet Holter. Fra 1954 til 1968 var han gift med billedkunstneren Kari Robak (1927–2014). Paal Bog har en sønn fra andre ekteskap, forfatteren Ola Bog (1955 - ).
Ayouba Ali Sihame
Ayouba Ali Sihame (født 15. august 1994) er en komorisk svømmer som spesialiserer seg i fristil. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun røk ut i de innledende rundene på 100 meter fri.
Chalcophaps
Chalcophaps er en liten slekt i duefamilien (Columbidae) og består av kun tre arter. Artene karakteriseres av iriserende grønne farger på vingene.
Skogbuemattevever
Skogbuemattevever (Macrargus rufus) er en av edderkoppene i gruppen mattevevere og dvergedderkopper (Linyphiidae).
Utseende
Skogbuemattevever er en liten edderkopp, mellom 3,2 og 4,5 millimeter lang. Den er en av dvergedderkoppene med mørk bakkropp, rødbrun forkropp og lysere rødlige eller gulbrune bein. Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Forkroppen er bredt oval, litt flat og forholdsvis liten. Bakkroppen hos hunnen er stor og kuleformet. Avstanden fra det fremste øyet til hodets fremkant er forholdsvis stor, mye mer enn to ganger øyets diameter. Beina er ensfarget lyse, gulbrune.
Artene i denne slekten er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Politikkåret 1973
Fødsler
tidligere nestleder i Arbeiderpartiet ||align=center| ||align=center| ||
Leon Ames
Leon Ames, eg. Harry Wycoff, født 20. januar 1902 i Portland, Indiana, død 12. oktober 1993 i Laguna Beach, California, var en amerikansk skuespiller. Han huskes best for sine bestemte men godmodige farsfigurer i filmer som Møt meg i St. Louis (1944), Unge kvinner (1949), Nesten voksen (1951) og Når skal vi gifte oss? (1953).
Biografi
Ames foreldre var Charles Elmer Wycoff og Cora A., født De Moss. Visse kilder angir hans fødselsnavn som "Wykoff" eller "Waycoff" og i hans tidige filmer krediteres han som "Leon Waycoff".
Mimomyagrus
Mimomyagrus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Granåsen Skiteam
Granåsen Skiteam er et utvidet kretslag i kombinert for Sør-Trøndelag Skikrets. Laget holder til i Granåsen skisenter.
Plesispa
Plesispa er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.