cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rasmus Christensen
Rasmus Christensen (født 1794 på Søndre Råstad i Stokke, død 2. januar 1879 på Tangen i Drammen) var en skibsfører, gårdbruker og Skoger s første ordfører. Han var sønn av Christen Rasmussen (født. 1766) og Maria Rasmussen (født. 1773) som hadde arvet et bruk under Øvre Knive av Mikkel Nilsen. Rasmus Christensen var født 1794 og hadde syv søsken: Lena Marie, Anne Helvig, Lars, Anne Tonette, Kristian, Mikkel og Søren. Rasmus Christensen fikk i 1830 skjøte på Brua og eide det frem til 1872 da det ble solgt på auksjon. Rasmus Christensen led i sine siste år av sykdom før han døde 85 år gammel 2. januar 1879 hos sin svigersønn P. B. Schlytter på Tangen.
Familie
Han ble i 1819 gift med Karen Andrine Grønvold (født 1799, død 1856 på Knive), som var datter av en kjøbmann på Tangen, Haagen Christophersen Grønvold (født 1760 i Lier, død 1808), og hans andre kone Ingeborg Ramskjær.
Sammen med Karen fikk han tolv barn, disse var:
Ordfører
Rasmus var Skoger s første ordfører, vervet hadde han i årene fra 1838 frem til 1841.
Zablon Simintov
Zablon Simintov (født 1959 i Herat) er en turkmensk-afghansk teppeforhandler og portner for den eneste synagogen i Kabul.
Eliteserien i håndball for kvinner 2002/03
Eliteserien i håndball for kvinner 2002/03 var det øverste nivået i norsk kvinnehåndball sesongen 2002-03. vant serien foran og. Serien gikk under merkenavnet Gildeserien.
Zablon Simintov
Simintov tok seg av den siste synagogen, som var i falleferdig tilstand, i Afghanistans hovedstad Kabul. Han bodde også i bygningen. Hans kone og døtre bor i Israel.
Øya videregående skole
Øya ungdomsskole
I 2014 utvidet Normisjon skoletilbudet på stedet ved å åpne Øya ungdomsskole, som per 2022 kan ta imot mellom 60 og 75 elever. Øya ungdomsskole er en friskole, det vil si at det er en privatskole som mottar statsstøtte. I august 2017 fikk ungdomsskolen sitt eget nye skolebygg. Rektor er Ole-Jørgen Stevik.
Zablon Simintov
Simintov og Levins historie historie var grunnlaget for et britisk teaterstykke.
Holmen stavkirke (Sigdal)
Historien
Av inventaret er altertavlen overført til Norsk Folkemuseum, mens prekestolen og døpefonten er i bruk i dagens kirke. Tavlen ble anskaffet til stavkirken i 1653, og det antas at det er den samme tavlen som Christopher Bildsnider utførte noe arbeid på i 1662, og som ble malt i 1687. Den ble overmalt i 1727. I 1695 fikk kirken prekestol og døpefont med himlinger. «Norges kirker» gjør ikke rede for disse inventarstykkenes skjebne, men ser ut til å mene – med støtte i Roar Hauglid – at det som faktisk ble overført, ble laget av Thomas Blix bare 25 år senere.
Stavkirken ble etter hvert i dårlig stand, og den begynte å sige. På 1840-tallet ble det besluttet å oppføre ny kirke. Dette tok litt tid, men dagens kirke ble innviet 9. november 1853 ca. 500 meter lenger vest, på den andre siden av prestegården og nærmere sentrum i Prestfoss.
Middelalderkirkegården var i bruk fram til 1890, og den holdes fremdeles i hevd. Et nytt gjerde ble satt opp rundt det meste av den gamle kirkegården i 1968, men det skal også finnes enkelte gravminner utenfor gjerdet.
Fotogalleri
Bruk pilene til å navigere i bildene eller klikk på knappen mellom pilene for oversikt over albumet (vises under bildet).
Innisfail (Queensland)
Innisfail er en by i nordlige delen av Queensland i Australia. Det er det største tettstedet langs Cassowary Coast og er kjent for sukker- og banandyrking i tillegg til å være Australias våteste sted. I mars 2006 ble Innisfail kjent som stedet Syklonen Larry traff land.
Historie
Før europeisk kolonisering var området bosatt av Mamu-folket.
Den første europeiske innblandingen i området var i 1872 i form av skipbrudne fra skipet «Maria». Det ble organisert et søk etter gjenlevende skipbrudne og for å straffe de lokale aboriginene. I 1879 kom de første sukkerplantasjene, grunnlagt av en ire, som oppkalte stedet etter et alternativ navn for Irland, Innisfallen.
Rosendal Teater
Stiftelsen Rosendal Internasjonale Teater (tidligere Teaterhuset Avant Garden, ofte forkortet til TAG) er et programmerende teater i Trondheim. I dagligtale omtales teatret som Rosendal Teater, slik den gamle kinoen het fra åpningen i 1921. Rosendal Teater er en viktig co-produsent av ikke-institusjonsbasert scenekunst og presenterer lokale, nasjonale og internasjonale kompanier og enkeltkunstnere.
Stiftelsen Teaterhuset Avant Garden (TAG) ble etablert i 1984 av de tre frie, profesjonelle teatergruppene Magna Vox, Petrusjka Teater og Studio Teater. De tre gruppene drev selv teatret i mange år med både egne produksjoner og gjestespill på programmet. TAG holdt da til i Kjøpmannsgata 42 vis á vis hotellet Royal Garden, som var under bygging. Da Olavshallen skulle bygges der det gamle mellageret lå, måtte teatret flytte ut av lokalene. I 1993 flyttet Teaterhuset Avant Garden til Folkets hus i Olav Tryggvasons gate 5. Teatersalen ble etablert i kjelleren, i lokalene til Arbeideravisas gamle trylkkeri. Publikumskapasiteten var inntil 2019 på kun 66 sitteplasser. Våren 2019 flyttet teatret til Rosendal Teater, og samtidig byttet TAG navn til Rosendal Teater.
Rosendal Teater er plassert sentralt i Østbyen i Trondheim. Den gamle kinobygningen er supplert med et nybygg i det som var hagen. Og bygningene rommer i dag tre saler, foajé og kafé. Sal 1 i den gamle kinoen har 187 plasser i teleskopamfi, Sal 2 er en såkalt black box og har 104 plasser i flyttbart amfi og Sal 3, som også kalles Prøvesalen, har 50 plasser i flyttbart amfi.
I dag drives teatret ikke lenger av gruppene, men av en administrasjon ledet av en teatersjef (kunstnerisk og daglig leder) og et styre. Siden 2008 har teatersjefen vært Per Ananiassen.
Rosendal Teater er nå et rendyrket programmerende og co-produserende teater med en klar kunstnerisk profil gitt av teatersjefen.
Boka om teatrets historie og betydning for scenekunstmiljøet i byen og landet er under arbeid, og planlagt lansert vinteren 2021. Forfatter av boka er Melanie Fieldseth.
Heston flyplass
Heston flyplass – Heston Aerodrome, var en britisk flyplass vest i London som var i bruk mellom 1929 og 1946. Rester av flyplassen kan fremdeles sees i utkanten av Heston og Cranford i bydelen Hounslow.
Historie
Heston Aerodrome ble tatt i bruk i 1929 av flyklubber og enkelte private aktører som etterhvert etablerte seg og som prøvde seg i å konkurrere med Imperial Airways, Heston hadde gunstig beliggenhet og tok fordeler av det. De første som benyttet Heston var «Spartan Airways» med en daglig rute til Isle of Wight. I 1935 ble Heston base for British Airways Ltd. I 1937 ble flyplassen kjøpt opp av luftfartsministeriet og utviklet til å bli nesten like stor som Croydon Airport,  og da som Londons flyplass nr. 2 på den tid. Ved utbruddet av andre verdenskrig ble det slutt med all sivilflyvning på Heston.
Krigsårene
Heston opphørte som sivil flyplass sommeren 1940 og de selskaper som fremdeles opererte ble flyttet over til Gatwick. Under andre verdenskrig var flyplassen base for RAF som hadde Spitfires og Hurricanes stasjonert der. RAF benyttet Heston sammen med det amerikanske flyvåpen som opererte Flying Fortress der.
Etterkrigsårene
Etter krigen ble Heathrow valgt som Londons hovedflyplass. Hestons beliggenhet og den omkringliggende bebyggelse gjorde at Heston ikke hadde muligheter for å bygges ut til de krav som måtte stilles til en hovedflyplass.
I dag
Mye av det som tidligere var Heston Airport er nå utbygget. Det som minner om at det har vært en flyplass der er gate- og veinavnene som er luftfartsrelaterte, slike som Brabazon Road, Sopwith Road, Whittle Road og Bleriot Road, som alle ligger midt i mellom Heston og Heathrow.
Kanskje Heston vil huskes best for en septemberdag i 1938 da den britiske statsminister Neville Chamberlain kom tilbake til Heston etter å ha møtt Adolf Hitler for samtaler om det som er blitt kjent som Münchenavtalen. Historiebøkene viser bilder av Chamberlain på flyplassen, foran flyet. Chamberlain vifter med et papirark og skal ha sagt at nu blir det «Fred i vår tid»
SPAL 2013
SPAL 2013 (stiftet 1907) er en italiensk fotballklubb fra byen Ferrara. "SPAL" er forkortelse for Società Polisportiva Ars et Labor mens "2013" angir at laget startet på nytt etter en konkurs i 2012.
Laget spilte i landets toppdivisjon Serie A 1920–25 og 1951–68, samt fra 2017-2020. Deres beste resultat er en 5. plass i 1959–60 og sølv i Coppa Italia i 1962 da de tapte 1–2 for SSC Napoli.
De har siden 1928 spilt sine hjemmekamper på Stadio Paolo Mazza med setekapasitet på 16,134, navngitt etter Paolo Mazza (1901–81) som var trener 1936–37 og direktør fra 1946 helt til 1977.
Fylkesvei 4654
Før 1. januar 2010 hadde veien betegnelsen fylkesvei 520.
SPAL 2013
Svenske Nils-Åke Sandell spilte her 1956–58.
Fylkesvei 4654
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 528.
SPAL 2013
Spillerstall
Oppdatert 22. mars 2023.
Utlånte spillere
thumb|Hjemmedrakten er hvit og blåstripet, her med [[Fabio Capello som spilte her 1964–67.]]
Palmeolje
Palmeoljen er naturlig mørk av farge fordi den inneholder store mengder betakaroten. Betakaroten er et fargestoff som finnes i planter og hører til familien karotenoider (Provitamin A). Betakaroten omdannes til vitamin A i kroppen, og lagres i hudceller hvor blant annet pigmentdannelsen stimuleres.
Produksjon av palmeolje
Palmeoljen er en av de mest produserte vegetabilske oljene på verdensbasis. Indonesia og Malaysia er de største produsentland. Stadig flere land satser på produksjon av palmeolje både for ernæringsformål og biodrivstoff. Paradoksalt nok fører økt fokusering på biodrivstoff som et miljøvennlig alternativ, til avskoging av regnskog og drenering av torvmyrer. Norske krav til palmeolje gjorde biodrivstoffet HVO 2-3 kroner dyrere enn diesel i 2017. Torvmyrene binder store mengder karbon som frigjøres når myrene dreneres og det kommer luft til torvlagene. Palmeoljeplantasjer i Indonesia dekker nå 6 millioner hektar. Regjeringen har planer om ytterligere 4 millioner hektar innen 2015.
Palmeolje i matvarer
Palmeolje øker konsentrasjonen av kolesterol i blodet, og kan føre til hjerte- og karsykdom.
– Det inneholder palmitinsyre, som er en mettet fettsyre med 16 karbonatomet og ingen dobbeltbindinger. Palmitinsyren har en sterk kolesteroløkende effekt, sier Christian Drevon, professor ved Universitetet i Oslo til NRK.no.
Ifølge Forskrift om merking av næringsmidler § 29 kan produsent bruke generelle ord som vegetabilsk olje eller vegetabilsk fett, uten å oppgi hvilken type det er snakk om. 14 av 15 norske matvareprodusenter Forbrukerinspektørene var i kontakt med i 2009 produserte varer med palmeolje uten å oppgi det på pakningen. Flere typer barnemat kan inneholde palmeolje. . En forbrukerkampanje i 2010-2012 førte til at flere produsenter reduserte innholdet av palmeoljer i matvarer i Norge. Årlig forbruk gikk ned fra ca. 15000 tonn til ca 6000 tonn.
I motsetning til soya og de fleste andre vekster som må produseres en gang i året, produserer et palmetre frukt året rundt. Dette gir en høy avkastning av palmeolje på et relativt lite areal. Av denne grunn frembringer et palmetre mer olje per dekar enn en hvilken som helst annen vegetabilsk olje gjør.
Lenka Bartáková
Lenka Bartáková (født 17. mai 1991) er en tsjekkisk basketballspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på syvendeplass med det tsjekkiske landslaget.
Johannes Antonius de Kok
Johannes Antonius de Kok O.F.M. (født 28. august 1930 i Haag i Nederland) er katolsk emeritert hjelpebiskop i Utrecht.
Prest
Johannes Antonius de Kok ble presteviet i fransiskanerordenen den 11. mars 1956.
Hjelpebiskop i Utrecht
Etter sin habilitering og en tid som professor i kirkehistorie ved det katolske teologiske universitet i Utrecht, ble han utnevnt til hjelpebiskop i Utrecht den 15. januar 1982 og titulærbiskop av Trevico. Erkebiskopen av Utrecht og president for Det pavelige råd for kristen enhet, kardinal Johannes Gerardus Maria Willebrands, bispeviet både ham og Johannes Bernardus Niënhaus den 6. mars samme år; medkonsekratorer var kardinal Bernard Jan Alfrink, emeritert erkebiskop av Utrecht, biskop Johann Bernard Wilhelm Maria Möller av Groningen, og Rudolf Joseph Manfred Staverman O.F.M., emeritert biskop av Djajapura.
Den 27. august 2005 innvilget pave Benedikt XVI hans aldersrelaterte avskjedssøknad.
Siden den gang har biskop De Kok arbeidet med arkivene til fransiskanerordenen i Nederland. I 2008 publiserte han Acht eeuwen minder-broeders in Nederland – Een oriëntatie (631 s.)
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Ellipsoptera
Ellipsoptera er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) sandjegere i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Midelsstore (ca. 20 millimeter), slanke og langbeinte sandjegere, mørke med lyse tegninger på dekkvingene. Kjevene er store og sigdformede, fasettøynene store og rundede, noe utstående. Pronotum er litt smalere enn hodet, tønneformet. Dekkvingene er jevnbrede. Forkroppen kan være kledt med lyse hår.
Levevis
Artene finnes på sandete steder, der de jakter på andre insekter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Nord-Amerika (nordlige Mexico, det meste av USA og sørlige Canada).
Systematisk inndeling
Slekten ble tidligere gjerne plassert som en underslekt av Cicindela.
Sundance kullkraftverk
Sundance kullkraftverk er et kullkraftverk i provinsen Alberta i Canada. Det har en installert produksjonskapasitet på 2 181 MW fordelt på 6 kokere/turbiner. Anlegget ble utbygd i 1970–1980. Brensel er kull. Dette anlegget er Canadas største, fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt.
Spissrotgang (album)
Spissrotgang er et musikkalbum utgitt av Hellbillies i 2007.
For albumet vant bandet klassene Årets spellemann og country under Spellemannprisen 2007.
Tereza Pecková
Tereza Pecková (født 10. juli 1987) er en tsjekkisk basketballspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på syvendeplass med det tsjekkiske landslaget.
Virak
Virak (frankincense) eller olibanum er navnet på en gummiharpiks som stammer fra trær i slekten Boswellia i balsamfamilien. Virak er en viktig bestanddel i røkelse. Gummiharpiks dannes av melkeaktig kvae som har tørket (stivnet). Den består av blanding av gummi, harpiks og eteriske oljer som avsondres i skadd bark hos mange tresorter. Trærne i slekten Boswellia vokser i Nordøst-Afrika, på Sørøst-Arabia og østover til India.
Virak er blitt mye brukt som røkelse i religiøse riter, som parfyme, som vern eller medisin mot sykdom og sår, og til balsamering av lik. Virak utgjorde sammen med myrra, som lages av trær i slekten Commiphora i samme familie som Boswellia, fortidens røkelse (jfr. Jes 60,6), ettersom begge stoffer ved oppvarming utvikler en hvit røyk med skarp balsamlukt. I dag er virak særlig brukt i aromaterapi.
Etymologi
Ordet virak kommer fra det nedertyske wirok og betyr egentlig «vigd røyk». Olibanum kommer fra det arabiske lubán, «melk» eller hebraisk lebonah, «hvit», gjennom latin libanus. Dette har også gitt opphav til navnet Libanon.
Overført betydning
I overført betydning brukes begrepet virak også om sterk, overstrømmende ros eller hyllest. Ordet har også fått betydningen «oppstyr», men Det Norske Akademis ordbok mener at den sistnevnte bruken er mindre heldig.
Ismannen (film)
Handling
En vitenskapelig ekspedisjon i et arktisk område finner et forhistorisk menneske som har ligget nedfrosset i 40 000 år. Forskere tilkalles for å undersøke funnet. Når de tiner ham opp begynner han til alles overraskelse vise livstegn. Den unge antropolog Stanley forsøker å få kontakt med ham og omsider oppstår det et vennskap mellom de to. Etterhvert må den unge forskeren sloss for at ikke Ismannen skal havne i hendene på folk som ønsker å foreta en disseksjon på ham.
Om filmen
Ismannen fikk beskjeden omtale i sin samtid. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den toppkarakter. Også Leonard Maltin var begeistret og gav den 3,5 av 4 oppnåelige stjerner.
Filmen ble ingen stor publikumssuksess i USA hvor den kun innbrakte drøyt $7 millioner.
Innspillingen forgikk i Canada. Opptakene ble gjort i 1983.
I rollene
(utvalg)
Nasjonalsosialistisk propaganda
NSDAPs omfattende bruk av propaganda som «politisk oppdragelse» av «den offentlige mening» bidro til oppslutningen om lederen Adolf Hitler og nasjonalsosialismen, en nasjonalistisk, rasistisk, militaristisk, antidemokratisk og antikommunistisk populisme. Propagandaen medvirket til den nazistiske maktovertakelsen i Tyskland i 1933 og til ensrettingen i den totalitære ettpartistaten som fulgte. Der fikk propagandaminister Joseph Goebbels full kontroll over landets massemedier, kulturliv og utdanning. Han gjorde Riksministerium for folkeopplysning og propaganda til et statlig apparat for politisk forførelse og indoktrinering av folkemassene.
Gjennom utstudert overtalelseskunst, politisk reklame og aggressiv idéformidling manipulerte nazistene folks følelser og tanker. Hitlers metode var særlig taler på folkemøter og i radio, med enkle budskap som ble gjentatt gang på gang og inneholdt en tydelig motstander og syndebukk. Overdrivelser og løgner, idealisering og seremonier, forakt og terror la grunnlaget for og støttet det nasjonalsosialistiske Tysklands erobring av landområder, krigføring i verdenskrigen og masseutryddelse av jøder og andre folkegrupper i holocaust. Propagandavirksomheten fortsatte fram til naziregimet kollapset ved tyskernes militære nederlag i mai 1945.
Den uvanlig brede og grundig planlagte nazipropagandaen har etterlatt en stor mengde tidsdokumenter og historiske gjenstander som direkte eller indirekte idealiserer den voldsforherligende ideologien og det autoritære naziregimet.
Nazipropaganda i Tyskland før og under andre verdenskrig
Adolf Hitler, «fører» for Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei (NSDAP, «Det nasjonalsosialistiske tyske arbeiderparti») fra 1921 og rikskansler og diktator i Tyskland fra 1933, var svært opptatt av propaganda for å vinne støtte for sin radikale politikk. I 1919 hadde han blitt kurset i «politisk opplæring» av kaptein Karl Mayr i den tyske hæren i Bayern. For å motvirke revolusjonære opprør i det kaotiske etterkrigssamfunnet, ble Hitler hemmelig «undervisningsoffiser» som skulle advare hjemvendte soldater om farene ved sosialisme, pasifisme og demokrati. Da Hitler ble medlem av forløperen til nazipartiet i 1919, fikk han derfor ansvaret for propagandaarbeidet.
Partiet formidlet opprinnelig sitt politiske 25-punktsprogram fra 1920 gjennom møter, demonstrasjoner, pamfletter og presse.
I 1925 kom Min kamp (Mein Kampf) i to bind, Hitlers ideologiske manifest og selvbiografi der han uttrykker sine politiske visjoner. Hitler skriver blant annet utførlig om propaganda, hvor viktig den er for å bygge bevegelsen og hvordan den skal brukes strategisk. Han hevder Tyskland tapte første verdenskrig fordi Storbritannias krigspropaganda var mer profesjonell og effektiv enn den tyske. Han lanserer også uttrykket «den store løgnen» (tysk: die große Lüge) om en propagandateknikk som bruker «en løgn så kolossal at ingen kan tro at noen ønsker å forvrenge sannheten så voldsomt». Hitler hevdet at jødene hadde brukt metoden mot Tyskland under verdenskrigen.
Hitler mente at «det talte ord har større virkning enn det skrevne» og utviklet seg tidlig til en svært dreven folketaler. Han ble en både beundret og beryktet demagog.
NSDAP spredte sine ideer og fortellinger gjennom gamle og nye massemedier. De tok i bruk moderne teknikker for markedsføring og satset på profesjonelle utøvere. Partiets propagandaavdeling utga flere instruksjonsbøker og Unser Wille und Weg («Vår vilje og vei»), et internt månedsblad som kom ut fra 1931 til 1941, med råd om effektiv bruk av propaganda.
Temaer
Sentrale temaer i nazistenes propaganda var tysk nasjonalisme, rasisme, antisemittisme og antikommunisme, det tyske folkefellesskapets ideologi og militarismen med forherligelsen av det krigeriske heltemotet, kvinnen som hjemmeværende mor og den betingelsesløse personkulten omkring Hitler som diktator. Direkte til krigsforberedelsene tjente legenden om at Tyskland huset et folk uten plass som derfor måtte erobre «Lebensraum» mot øst, rettferdiggjort gjennom sosialdarwinisme og forestillingen om «den sterkestes rett».
Gjennom grove stereotypier og frastøtende karikaturer ble jøder framstilt som griske, upålitelige og «utyske», slavere som underlegne, og kommunister og marxister som blodtørste monstre. Såvel «jødebolsjeviker» og sosialdemokrater ble stemplet som landsforrædere med skyld for det tyske nederlaget i første verdenskrig, uttrykt blant annet i konspirasjonsteorien dolkestøtlegenden.
Mens «den ariske menneskerasen» og «folketyskere» ble framstilt som høyerestående og mer verdifulle enn andre, ble etniske folkegrupper, politiske motstandere og «underytere» definert som skadelige for et sunt samfunn og erklært uønsket. Nazistene utryddet flere titalls millioner mennesker i systematiske, statlig organiserte massedrap,, deriblant 70 000 funksjonshemmede og psykisk syke i programmet Aktion T4. Avlivinger og myrderier ble delvis begrunnet med nazistisk eugenikk (rase- og arvehygiene) og formidlet gjennom kvasivitenskapelig propaganda.
Nazisymbolikk
I likhet med paramilitære frikorps og andre politiske bevegelser etter første verdenskrig, markerte også nazistpartiet seg med visuelle symboler og grafiske kjennetegn. Nazistenes utstrakte bruk av symbolikk og estiske uttrykk, med merker, flagg, uniformer og teatralske seremonier, og kollektivt soldatpreg, var propagandaverktøy for å vekke sterke følelser, skape begeistring og samhold og skjule sosiale motsetninger.
Det viktigste nazisymbolet var hakekorset som ble lånt fra tyske nasjonalister og ble partiemblem allerede i stiftelsesåret 1920. Fra 1935 til 1945 var hakekorset del av Tysklands nasjonalflagg, i fargene svart, rødt og hvitt fra det gamle keiserriket, og i landets riksvåpen, «hakekorsørnen», en tysk keiserørn i art deco-stil, med rette vinger og klørne om en eikeløvskrans rundt en skråstilt svastika. Svastika har vært solsymbol, dekor og lykketegn i ulike kulturer over hele verden, men nazistenes bruk gjorde hakekors til kanskje det mest kjente politiske symbolet i moderne historie.
Med utgangspunkt i «Blodfanen», et hakekorsflagg fra det mislykkede Ølkjellerkuppet i 1923, oppstod en «fanekult» med rituelle faneinnvielser. Tilsvarende utviklet det seg en «uniformsbesettelse» i den nasjonalsosialistiske ettpartistaten. Uniformeringen gjaldt politiske ledere (politische Leiter) i partibyråkratiet, samt medlemmer i partiorganisasjoner som SA (Sturmabteilung), SS (Schutzstaffel) og Hitlerjugend («hitlerungdommen»). Uniformene var inspirert av de fascistiske «svartskjortene» i Italia og militære tradisjoner som ble videreført av frikorpsene i Weimarrepublikken. For lettere å skille politiske venner og fiender under sammenstøt i gatene, befalte Hitler i 1925 at nazistene skulle opptre som«brunskjorter». I 1927 kom standardiserte luer og gradtegn. Etter Hitlers maktovertakelse ble også politi og militærvesen utstyrt med nazistiske symboler og oppdaterte antrekk. Mange sivile tjenestefolk fikk egne uniformer i nye organisasjoner i den autoritære staten oppbygd etter et førerprinsippet.
Uniformene påvirket både bærerne, tilskuerne og fiendene. Gjennom stilsikker design og gjennomført bruk klarte nazistene i mange tilfeller å forene eleganse med respekt og frykt. Uniformene grupperte enkeltindivider etter oppgave og rang i et større fellesprosjekt og ble ytre tegn på orden, kontroll og en gjennomgripende ideologi.
Lojalitet og nasjonal stolthet skulle også forsterkes gjennom nazihilsen med utstrakt høyrearm, en skikk hentet fra den romerske fascisthilsenen i Italia. Hilsenen var påbudt for partimedlemmer fra 1926, men ble utbredt i hele samfunnet etter 1933. Hilsningsfrasen «Heil Hitler!» uttrykte den grenseløse persondyrkingen av partilederen og rikskansleren som gudeliknende frelsesskikkelse og eneveldig konge hevet over politikken og alle andre i samfunnet.
Propagandaministeriet i Det tredje riket
I mars 1933 ble partiets propagandamaskineri utvidet gjennom Riksministeriet for folkeopplysning og propaganda (Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda). Det statlige departementet skulle sørge for folkeopplysning, ideologisk opplæring og ensrettingen i «det tredje riket» som ble lovfestet samme år. Departementet styrte alle deler av kulturlivet gjennom et eget rikskulturkammer (Reichskulturkammer) med sju seksjoner for film, presse, radio, litteratur, bildende kunst, teater og musikk. Ytringsfriheten ble begrenset gjennom pålegg, forbud og sensur.
Propagandaminister Joseph Goebbels (1897–1945) var som Hitler en svært bevisst og beregnende propagandist og taler. Han hadde doktorgrad i litteratur, og allerede i 1928 hadde Hitler utpekt ham til PR-sjef for partiet. Goebbbels brukte sine intellektuelle evner til en massiv og målrettet propaganda for å overbevise folkeflertallet, med bruk av overtydelige budskap, enkelt språk og karikerte fiendebilder i taler og trykksaker.
Presse og radio
Aviser, tidsskrifter og radio, som ble stengt kontrollert og sensurert av de nazistiske myndighetene, ble brukt aktivt til ideologisk indoktrinering.
Partiets hovedorgan var avisa Völkischer Beobachter. Julius Streichers illustrerte ukemagasin Der Stürmer uttrykte et ekstremt jødehat. Det ble også utgitt en rekke politiske bøker. Ideologien ble dessuten fremmet gjennom ulike typer statlige holdningskampanjer.
Goebbels anså radiosendinger som den mest effektive kommunikasjonskanalen for partiets meldinger til det tyske folk. Massemediet var kommet på 1920-tallet og ble i Tyskland formidlet gjennom Reichs-Rundfunk-Gesellschaft fram til 1945, et landsomfattende nettverk for offentlig kringkasting. Allerede i 1933 ble Volksempfänger lansert, en «folkemottaker» som var utviklet av radioindustrien etter pålegg fra propagandaministeren for å spre mediet til det brede lag av folket. Mottakeren var et rimelig radioapparat med moderne radiorør og høyttaler. Den ble svært populær, og i 1939 hadde 70 prosent av befolkningen privat tilgang til de statlig kontrollerte radiosendingene som formidlet ideologiske taler, folkeopplysning, underholdning og nyheter. I tillegg ble det satt opp høyttalere for å spre radiosendinger på offentlige steder.
Propaganda i kunst og kultur
En viktig del av propagandaen var massemønstringer med taler, musikk og teatrale opptog som skulle uttrykke samhold og styrke og skape begeistring gjennom massesuggesjon. Det gjaldt blant annet de nasjonale partistevnene kjent som rikspartidagene som ble holdt i Nürnberg fra 1927 til og med 1938. I enorme forestillinger med uniformerte deltakere og symboltung scenografi i nazistisk neoklassisisme foredlet partiet sin merkevarebygging, og de enkelte partimedlemmene opplevde et direkte møte med Hitler som taler og fikk dermed en sterkere følelsesmessig tilknytning.
Også sportsarrangementer var arenaer for propagandaen. Det gjaldt ikke minst sommer-OL i Berlin 1936, og delvis også vinter-OL i Garmisch-Partenkirchen tidligere samme år, der nazistene viste et idealisert bilde av det nye Tyskland for et internasjonalt publikum.
Andre synlige virkemidler var plakater med slående enkle motiver og slagord, nazistiske propagandafilmer som Leni Riefenstahls Viljens triumf fra 1934 og Olympia fra 1938, antisemittiske utstillinger, blant andre Entartete Kunst og Den evige jøde fra 1937, og annen underholdning og populærkultur.
I 1944 utarbeidet Goebbels og Hitler Gottbegnadeten-Liste, en liste over «gudbenådede» kunstnere og kulturarbeidere i Nazi-Tyskland. Over tusen personer ble ansett som uerstattelige for den tyske kulturen og derfor fritatt fra militær mobilisering.
Nazipropagandaen tok også i bruk politiske kampsanger i militær marsjtradisjon. Den populære «Horst-Wessel-sangen» (Die Fahne hoch) ble Nazi-Tyslands andre nasjonalsang.
Propaganda rettet mot barn og unge
Nazipropagandaen om det tyske folkets overlegenhet og partiføreren som opphøyd «frelser», ble også formidlet til barn og unge, særlig gjennom skoleverket og i barne- og ungdomsorganisasjonen Hitlerjugend («hitlerungdommen»).
Krigspropaganda
Under krigen brakte krigskorrespondenter i Wehrmachts propagandakompanier bilder og heltefortellinger fra fronten, presentert i filmaviser og magasiner. I løpet av krigen rettet også innholdet i propagandaen seg mot Tysklands militære fiender blant de allierte og Sovjetunionen. Samtidig vokste den internasjonale propagandakrigen for å vinne befolkningens tillit om hvilken av de krigførende sidene som representerte «det rette» og formidlet «sannheten». I kampen om militære seire, men også om folks «hjerter og hjerner», ble det av alle parter benyttet desinformasjon, bevisst mangelfulle, feilaktige og misvisende opplysninger.
Propaganda fra tyske okkupasjonsmyndigheter
Etter at Tyskland hærtok Norge i april 1940, ble Georg Wilhelm Müller (1909–1989) leder for «hovedavdelingen for folkeopplysning og propaganda» (Hauptabteilung für Volksaufklärung und Propaganda) i Reichskommissariat Norwegen, den tyske sivilforvaltningen i landet. Avdelingen hadde kontorer i Olaf Ryes plass 2 i Oslo. Minesterialrat Müller, som hadde vært Goebbels adjutant på 1930-tallet, fikk dermed ansvar for presse, propaganda, kringkasting, kultur, skole, kirke og sport i det tyskokkuperte Norge under krigen.
Også Wehrmacht, de tyske militærstyrkene, hadde propagandaoffiserer i Norge. Disse innså etter hvert at Quisling og Nasjonal Samling, og tyske myndigheter, var upopulære blant folk flest, og forsøkte i mindre grad å styre den norske «folkemeningen» med politisk propaganda.
For øvrig ble norsk kultur og det norske folk brukt som idealiserte eksempler i rasepropagandaen i Tyskland.
Nazivennlig propaganda fra Nasjonal Samling og Kultur- og folkeopplysningsdepartementet
Nasjonal Samling (NS), det norske fascistpartiet som Vidkun Quisling (1887–1945) hadde dannet i 1933 og som samarbeidet med de tyske okkupasjonsmaktene, etterapet nazistenes politiske kultur og ideologiske «folkeopplysning» på mange måter. NSDAPs norske søsterpartiet tok i bruk trykte massemedier og radio, folkemøter, kampanjer, parader og uniformering etter tyske forbilder. NS' bruk av solkors (olavskors) som partimerke ble en norsk variant av tyskernes hakekors. Rikshirden med brunskjorter og armbind skulle være NS' «politiske soldater», og ble brukt aktivt i propagandaarrangementer. Folk flest mente likevel at Quislings uniformerte gatetropper var dårlige norske kopier av tyske nazister, og hirden forsterket heller den utbredte motstanden mot partiet enn den vakte begeistring og velvilje.
NS' propaganda formidlet en patriotisk nasjonalisme og partiets politikk og ideologi. Det var ofte hatefulle angrep på kommunister, marxisme og Sovjetunionen, jøder og «verdensjødedommen», demokrati, kapitalisme, «liberalistisk plutokrati», frimureri og det engelske, og en svermerisk beundring for Hitler-Tyskland, det «germanske», tyske og tradisjonelt norske. I Quislings propaganda ble også den norske bonden særlig viktig. Partiet understreket også at NS var et styringsdyktig nasjonalt alternativ i krigen mellom utenlandske stormakter, og den eneste reelle garantisten for norsk selvstendighet i en ny tid for Europa.
I den norske statsadministrasjonen under krigen ble Kultur- og folkeopplysningsdepartementet opprettet 26. september 1940. Statsråd var Gulbrand Lunde (1901–1942), sentral politiker og propagandist i NS, inntil han døde 25. oktober 1942 da minister Rolf Jørgen Fuglesang (1909–1988) overtok. Departementet bestod til å begynne med av tre avdelinger: den alminnelige avdeling, kulturavdelingen og propagandaavdelingen, men ble stadig omorganisert under krigen. Propagandaavdelingen skiftet i 1944 navn til Avdeling for folkeopplysning. Kultur- og folkeopplysningsdepartementet ble nedlagt ved krigens slutt i mai 1945.
I februar 1942 dannet Quisling en «nasjonal» marionettregjering som styrte på tyskernes nåde, og i september samme år ble Kulturtinget opprettet som del av planen om omorganisering av det norske politiske systemet i korporativ retning. Rådet bestod av partitro kulturfolk, men fikk bare en rådgivende rolle overfor kulturdepartementet.
Reklamemannen Willy Klevenberg (1911–1987) ble leder i presse- og propagandaavdelingen i NS. Klevenberg var propagandaleder under daværende «rikspropagandasjef», minister Lunde, seinere under minister Fuglesang.
25. september 1940 erklærte den tyske rikskommissaren Josef Terboven at det skulle innføres en «nyordning» av det norske samfunnet. Denne nazifiseringen innebar en ideologisk ensretting der NS-folk overtok lederposisjoner i organisasjoner, nærings- og kulturliv. Tyskerne hadde kontrollert radionyhetene i NRK siden i april, men nå ble pressesensur, propaganda og påbud fra tyske og norske myndigheter enda strengere. Da nazistisk indoktrinering av skoleelver og tvangsorganisering av lærerne skulle innføres våren 1942, oppstod lærerstreik. Tilsvarende krav om politisk propaganda i kirkene førte til kirkefronten der de aller fleste prestene nektet samarbeid med nazimyndighetene. Likedan oppstod en landsomfattende idrettsstreik som en del av hjemmefronten, det sivile motstandsarbeidet under krigen.
I 1941 etablerte NS og de tyske okkupasjonsmyndighetene Filmavisen, et ukentlig nyhetsmagasin som ble vist på kinoer. Propagandatiltaket var basert på Die Deutsche Wochenschau i Tyskland. Publikum var imidlertid ofte negative til de politiske reportasjene, og kinoene ble dermed et sted for «hverdagsmotstanden» under krigen.
Et annet eksempel på tyskpåvirket propaganda var utstillingen «Kunst og ukunst» i Nasjonalgalleriet i 1942. Den var inspirert av «Utartet kunst» (Entartete Kunst) som ble arrangert i München noen år tidligere. Utstillingen i Norge viste både god, «nasjonal kunst» og uønsket, modernistisk «ukunst».
I ettertid er flere av propagandaplakatene som illustratøren Harald Damsleth (1906–1971) tegnet for NS og frontkjempertjeneste, særlig kjent. Hans reklamebyrå Herolden fikk enerett på utformingen av statsannonser fra oktober 1940, og Damsleth utformet rundt 200 plakater for partiet og dets virksomheter, ofte med idealiserte, blonde, «ariske» mennesketyper i «heroisk realisme» og «dekorativ avklarethet».
Omfattende offentlig støtte
Under den tyske okkupasjonen av Norge bevilget det nazifiserte kulturdepartementet store offentlige midler til propagandavirksomhet for NS, som i lov av 12. mars 1942 ble «statsbærende parti» i Norge.
En oversikt fra Riksrevisjonen i forbindelse med landssvikoppgjøret etter krigen viser at betydelige beløp gikk til virksomheter som bedrev ideologisk påvirkning, og prosjekter som formidlet eller representerte partiets politiske ideer. Det gjaldt innkjøp av nazilitteratur, støtte til det tyskkontrollerte telegrambyrået (Norsk Artikkeltjeneste, NAT), partiorganet Fritt Folk, flere «vanskeligstilte aviser» og nazistiske tidsskrifter (Vestlandske Tidende, Hugin, Skiensfjordens presse, Glåmdalen og Kirkenes med flere), bøker, brosjyrer og plakater.
Store summer ble også brukt på NS’ mange arrangementer, propagandamøter og turneer, på propagandafilmer og de norske ukerevyene på kino, NS' fylkespropagandakontorer og høyttaleranlegg på gater og offentlige steder. Det ble dessuten satset mye penger på propagandautstillinger som «Rullende utstilling» (NRKs «Kringreisa» fra 1940), «Normannafolket» (6.-28. september 1941 i Oslo), Hålogaland-utstillingen (fra 16. mai 1941), «Antibolsjevikutstillingen» («Sovjet-paradiset» fra 5. september 1942), «Bolsjevismen i praksis» (11. mars–1. april 1942 i Håndverkeren i Oslo), «Norges nyreising» (i Nasjonalgalleriet 25. september–25. oktober 1942), «Norge på havet» (sjøhistorisk utstilling i Håndverkeren i Oslo 1.–30. mai 1944) og «Frontkjemperutstillingen» (fra 5. mai 1945).
Også andre foretak og arbeider mottok betydelige beløp fra departementet: Noregs Ungdomslag, frontkjemperstyrken Den norske legion, Rikshirdens stabmusikk, Halldis Østbyes Antikommunistisk institutt, Finn Størens «utenriksdepartement» Direktoratet for spesialorientering, Wilhelm Rasmussens Eidsvold-monument  («Sagasøylen») og hans NS-monument på Stiklestad, Snorre-bautaen ved Slottsparken, samt nazi-forlagene Blix forlag, J. M. Stenersens forlag, Viking forlag, Centralforlaget, Kamban forlag, Brage boklag  og Damsleths Herolden forlag og annonsebyrå med flere.
Etter andre verdenskrig
Etter naziregimets sammenbrudd ved nederlaget i andre verdenskrig, ble nazisme og nazipropaganda forbudt i flere land, og Tyskland ble avnazifisert gjennom aktive tiltak for å fjerne ideologiske etterlevninger.
Nynazister har forsøkt å gjenopplive og videreføre deler av den gamle nazipropagandaen, og også skapt ny nazisymbolikk, men har ofte vært forsiktige på grunn av det historiske stigmaet. Samtidig har den slående ikonografien fra Hitler-Tyskland og nazismen blitt utnyttet og karikert i en stor mengde underholdningsfilmer og annen populærkultur som dermed har påvirket det kollektive minnet av historien.
Ski-VM 1989
Ski-VM 1989 ble arrangert 17. – 26. februar i Lahtis i Finland. Dette var femte gangen Lahtis var vertsby for VM på ski, de fire forrige var i 1926, 1938, 1958 og 1978.
Dette var det eneste ski-VM der 15 km for menn og 10 km for kvinner ble arrangert i både klassisk og i fri teknikk. Dessuten ble 20 km for kvinner erstattet med 30 km.
Det ble konkurrert i 15 øvelser, av disse var det 4 lagøvelser. Finland tok 15 av 45 medaljer, mens Norge og Sovjetunionen vant 8 medaljer hver. Gunde Svan ble den mestvinnende utøveren med tre gullmedaljer. Jelena Välbe vant også tre medaljer, to gull og en sølv.
Menn
15 km fri teknikk
30 km klassisk
50 km fri teknikk
4 x 10 km stafett
Kvinner
10 km fri teknikk
10 km klassisk
15 km klassisk
30 km fri teknikk
4 x 5 km stafett
Kombinert
Individuelt (Normalbakke K90 / 15 km)
Lagkonkurranse (storbakke K 120/ 3x5 km)
Skihopping
Normalbakke K90
Stor bakke K114
Lagkonkurranse stor bakke K114
Stempelavgift
Stempelavgift er en avgift på ulike dokumenter og er i Danmark kjent fra 1660, tilsvarende ble den i Norge innført i 1676. Fra 1976 ble i Norge stempelavgiften avløst av dokumentavgift.
Rudolf Konstantin Goethe
Rudolf Konstantin Goethe (født 13. april 1843 i Naumburg an der Saale i Provinsen Sachsen i kongedømmet Preussen, død 16. januar 1911 i Darmstadt i Hessen-Darmstadt i keiserdømmet Tyskland) var en tysk vin-, hage- og epleekspert.
Han var bror til Hermann Goethe, og en fjern slektning av dikteren Johann Wolfgang von Goethe.
Hans sønn, Rudolf Goethe, ble luthersk prest, konverterte og ble katolsk prest - den første med pavelig tillatelse til dette til tross for at han var gift.
Liv og virke
Fra 1860 gikk Rudolf på Pomologisches Institut i Reutlingen og forskjellige gartnerskoler, i Dresden-Obergorbitz og annetsteds, og utviklet også fagkunnskap innen vindyrking.
I 1868 kjøpte han «Fürer'sche Beerenobstschule», en spesialisert skole for bærfruktdyrking i Stuttgart, og i 1874 grunnla han Kaiserliche Obst- und Gartenbauschule (Den keiserlige fruktvitenskaps- og hagebruksskole) i Grafenburg ved Brumath i Elsass. Han ledet den til han i 1879 ble kalt til direktør for Königlich Preußische Lehranstalt für Obst- und Weinbau i Geisenheim (forskningsanstalt for frukt- og vindyrking).
Han trakk seg tilbake i 1903.
Kurvplantesorten «Rudolf Goethe» er oppkalt etter ham, likeså en pæresort.
Fersenska mordet
Fersenska mordet kalles lynsjingen av greven Axel von Fersen den 20. juni 1810 utenfor Bondeska palatset i Stockholm. Axel von Fersen var Sveriges riksmarskalk. Ved kronprins Karl Augusts likprosesjon ble han angrepet og mishandlet til døde av en opphisset folkemasse, mens de utplasserte soldatene langs ruten forholdt seg passive.
Bakgrunn
Den svenske kongen Gustav IV Adolf ble avsatt ved et militærledet statskupp den 13. mars 1809. Hans etterfølger ble onkelen, hertug Karl, Karl XIII. Denne var dog gammel og hadde ikke legitime arvinger, av den grunn ble den danske prinsen Kristian August av Augustenburg valgt til svensk tronfølger. Kronprins Karl August, som navnet ble endret til, var folkelig og ble raskt populær i Sverige. Under en militærøvelse den 28. mai 1810 på Kvidinge hed i Skåne ble kronprinsen rammet av et slaganfall og døde. Ryktene begynte umiddelbart gå om at kronprinsen hadde blitt myrdet.
Greve Axel von Fersen og hans søster Sophie von Fersen var gustavianere og hadde tidligere arbeidet for at tronfølgen i stedet skulle gå til prins Gustav, Gustav IV Adolfs sønn. Ved kronprins Karl Augusts død ble spørsmålet om tronfølgen igjen åpent. De adelsmennene som avsatte Gustav IV Adolf hadde sterke grunner for å ikke ha den avsatte kongens sønn som tronfølger. Ved kronprins Karl Augusts død ble det derfor spredd et rykte om at han hadde blitt forgiftet og at søsknene von Fersen lå bak forgiftningen. I Stockholm ble det blant annet spredd diverse smedeskrifter med dette tema.
Mordet
Den 20. juni 1810 nådde den kongelige likprosesjonen Stockholm der kronprinsens kiste skulle føres til Stockholms slott. Ifølge datidens protokoll skulle riksmarskalken eskortere den kongelige likprosesjonen gjennom hovedstaden. Stemningen i byen var spent, nidskrift og hatbrev florerte. Mange hadde hørt rykter om forestående uroligheter og Stockholms gater flommet av gratis brennevin. Flere personer forsøkte overtale Axel von Fersen til å ikke medvirke, men han ville følge sin plikt, og var han heller ikke skyldig i anklagene.
Det kongelige følget med den avdødes kiste tilbrakte siste natt før Stockholm i Salems kyrka, noen mil utenfor byen. Eskortert av Mörnerska husarregementet nådde de på formiddagen vertshuset på Liljeholmen. Straks deretter ankom riksmarskalken Axel von Fersen som inspiserte vognene og kontrollerte at de sto oppstilt i henhold til protokoll nedenfor Nybodabacken. Klokken tolv startet prosesjonen, klokkene i Katarina kyrka ringte, klokkene i Maria Magdalena kyrka svarte og klokkene i de andre kirkene i Stockholm fulgte etter.
Rekkefølgen i likprosesjonen var i henhold til protokollen og som følger:
Allerede da likprosesjonen passerte Södermalm ble det kastet stein på den forgylte vognen med riksmarskalken. Steinene knuste vognens glassvinduer og traff greven, blant annet i hodet. Da prosesjonen passerte Gamla stan ble den blodige von Fersen av fanjunkaren Bartholin overtalt til å avbryte sin medvirken og følge med inn i et hus på Stora Nygatan for å søke beskyttelse på et vertshus.
Stemningen på vertshuset ble dog raskt hatsk og tross hovmarskalken Isaac Lars Silfversparres (som førte kommando over garnisonen i Stockholm) nærvær forverret situasjonen seg raskt. Silfversparre dro med seg von Fersen i retning mot Bondeska palatset for å forsøke å få von Fersen i sikkerhet, men mishandlingen av von Fersen fortsatte. Silfversparre kom vekk fra von Fersen og begav seg mot slottet. En meget grov mishandling fulgte og det endte med at man hoppet og trampet von Fersen til døde utenfor trappen inn til Bondeska palatsets. Halvhjertede forsøk ble gjort for å hjelpe han, men ingen gikk på alvor mot mobben. Av ukjent grunn hadde det denne dagen blitt gitt et spesielt forbud mot å anvende skarp ammunisjon.
Etterspill
Etter mordet ble over 900 personer forhørt, men utredningen ledet kun til at et fåtall delaktige kunne utpekes. Situasjonen hadde vært kaotisk. Det var muligens to ulike drivkrefter i opptøyene; en som ville få til en svensk revolusjon og en annen som bare ville stoppe gustavianerne gjennom å ta von Fersen til fange, og kanskje med falske dokumenter «avsløre» gustavianernes kupplaner. Gustavianerne ville ha Gustav IV Adolfs sønn prins Gustaf som kronprins, og deres motstandere, «1809 års män», som sto bak avsettelsen av Gustav IV Adolf, ville forhindre dette.
«1809 års män» ønsket at neste riksdag (da Jean Baptiste Bernadotte ble valgt til tronfølger) ble avholdt utenfor Stockholm for å skape politisk forvirring, sted for riksdagen ble da også flyttet grunnet mordet. Sannsynligvis mistet intrigemakerne kontrollen over situasjonen. Den franske keiseren Napoléon Bonaparte skal ha uttrykt at den svenske regjeringen var innblandet, og muligens var vaktbefal og andre militære offiserer bestukket.
Vedrørende kronprins Karl Augusts død fastslo domstolen senere at dødsårsaken var et slaganfall. Alle ryktene om forgiftning hadde altså vært grunnløse og riksmarskalkens uskyld kunne ikke lengre betviles. Både Axel von Fersen og hans søster Sophie ble frikjent av Svea hovrätt.