cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Axinotarsus ruficollis
Utseende
Kroppen er 3 millimeter lang og er metallisk grønnsvart, med sidene av brystskjoldet og spissen av dekkvingene rødgule. Brystskjoldet er rødt. Hodet og brystskjoldet uten lange oppstående hår. Antennene er svarte, men kan ha en rødlig farge. Hos hunnen rekker antennene helt bak. De er festet like foran fasettøynene, de har elleve ledd. Dekkvingene har mørk oppstående behåring sammen med en finere liggende behåring. Dekkvingene slutter ved sidekanten og mangler en innoverbøyd fortsettels litt inn under bakkroppen. Beina er svarte med noen rødgule fargeflekker, de ganske slanke, alle føtter har fem ledd.
Toy Story
Handling
Da Andy ankommer blir Woody dyttet ned fra plassen sin på midten av sengen, og ned på gulvet, slik at han kan gi plass til den nye leken. Med en gang barna forlater rommet for å spise kake, klatrer Woody tilbake på sengen for å se hva han er byttet ut med. Den nye, mystiske leken er den berømte Buzz Lightyear actionfiguren.
Augusto Álvaro da Silva
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
CGI
CGI har flere betydninger:
Axinotarsus ruficollis
Levevis
Axinotarsus ruficollis tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Bakkantinnene
Bakkantinnene (gresk:, Bakchai) er en tragedie av den greske dramatikeren Evripides. Stykket ble først framført etter Evripides død, under Dionysiafestivalen år 406 f.Kr.. Stykket ble skrevet i Evripides siste år, mens han var tilknyttet hoffet til Arkelaus I av Makedonia.
Handling
Den unge vinguden Dionysos vender tilbake til sin fødeby Theben etter å ha etablert en kult til sin ære i østerlandene. I sitt følge har han et kor av bakkantinner. Hans mor Semele ble mistrodd av sin familie da hun hevdet at Zevs var far til hennes barn, og Dionysos ønsker nå å gjenopprette hennes ære, vise sin guddommelighet, og kreve tilbørlig hengivelse fra thebenerne. Siden vil han underlegge seg hele Hellas.
I byen hersker Dionysos' fetter Pentheus, mens Dionysos mostre er smittet av guddommelig galskap og bedriver rituell dyrking av den nye guden ute i fjellene. Pentheus avviser den nye troen, arresterer Dionysos, som utgir seg for å være prest i sin egen kult, og forsøker å stoppe de ekstatiske kvinnene. Pentheus' forfølgelse av Dionysosdyrkingen er imidlertid ambivalent, og han kler seg ut som en kvinne for å spionere på kvinnenes ritualer. Kvinnene oppdager ham, og i den tro at han er en løve, river de ham i sønder, lem for lem. Da dette blir oppdaget, drives de fra byen, og Dionysos står tilbake som historiens seierherre.
Dramaet som historisk kilde
Stykket, og særlig dets prolog, er den mest utførlige kilde til kunnskap om Dionysos som kultgud, og om ekstaser, Dionysia, som utspilte seg innenfor de dionysiske mysteriers kult.
1688 Wilkens
1688 Wilkens er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 3. mars 1951 av Miguel Itzigsohn ved La Plata Astronomical Observatory i La Plata.
Ivan Ivanov (vektløfter)
Ivan Ivanov (født 27. august 1971 i Sjumen) er en tidligere bulgarsk vektløfter som vant olympisk gullmedalje under OL 1992. Under OL i Sydney i 2000 ble hele den bulgarske vektløftertroppen sendt hjem etter en rekke positive dopingtester, før og under OL. Ivan Ivanov testet positivt under selve OL.
Femsjøen
Det ligger flere øyer i sjøen. De to største, Lilleøya og Storøya, ligger lengst nord og øst. På Lilleøya bodde en periode den lokale forfatteren Frithjof E Bye som bl. a. har skildret livet i det lokale sagbruksmiljøet og trilogien med Alv Udda som hovedperson.
Eidsvåg kirke
Eidsvåg kirke er en arbeidskirke fra 1982 i Bergen kommune, Vestland fylke.
Kirken er soknekirke i Eidsvåg sokn i Åsane prosti. Det er ikke kirkegård ved kirken.
Freie Universität (Thielplatz)
Thielplatz undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Thielplatz er på linjen U3.
Fra stasjonen åpnet 12. oktober 1913 til utvidelsen til Krumme Lanke undergrunnsstasjon sto ferdig i 1929 var Thielplatz den sørvestlige endestasjon for U3.
Stasjonen ligger i nærheten av Fritz-Haber-Institut der Max-Planck-Gesellschaft og Freie Universität Berlin. 11. desember 2016 fikk stasjonen navnet Freie Universität (Thielplatz).
Oskar-Helene-Heim undergrunnsstasjon
Oskar-Helene-Heim undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Oskar-Helene-Heim er på linjen U3. Stasjonen ligger i Dahlem ved krysset mellom Clayallee og Argentinishen Allee.
Dee Dee Bridgewater
Dee Dee Bridgewater (født Denise Eileen Garrett 27. mai 1950) er en amerikansk jazzsanger. Hun har vunnet Grammy-prisen to ganger. Hun er også FN-ambassadør for FNs organisasjon for ernæring og landbruk.
Tidlig liv
Denise Eileen Garrett ble født i Memphis i Tennessee, men vokste opp i Flint i Michigan. Hennes far, Mathew Garret, var jazztrompetist og lærer ved Manassas High School, og det var gjennom han Denise Eileen Garrett først ble eksponert for jazz. Da hun var 16 år ble hun med i en R&B-trio som opptro i Michigan. Som 18-åring studerte hun ved Michigan State University før hun gikk på University of Illinois at Urbana-Champaign. Med jazzbandet der turnerte hun i Sovjetunionen i 1969. Året etter traff hun trompetisten Cecil Bridgewater, og etter deres bryllup, flyttet de til New York City hvor Cecil spilte i Horace Silvers band.
Karriere
Tidlig på 70-tallet ble Bridgewater med i Thad Jones-Mel Lewis Jazz Orchestra som vokalist. Dette markerte begynnelsen på hennes jazzkarriere, og hun sang med flere av den tidens største jazzmusikere som Sonny Rollins, Dizzy Gillespie, Dexter Gordon, Max Roach, Rahsaan Roland Kirk og flere. Hun sang på Monterey Jazz Festival i 1973, og i 1974 kom hennes første album Afro Blue samtidig som hun spilte i musikalen The Wiz. I 1975 vant hun Tony-prisen for beste kvinnelige birolle for rollen som Glinda i denne musikalen. Senere var hun med i flere sceneproduksjoner. Etter turné i Frankrike med musikalen Sophisticated Ladies i 1984, flyttet hun til Paris i 1986. Samme år hadde hun rollen som Billie Holiday i stykket Lady Day, en prestasjon som gjorde henne nominert til Laurence Olivier-prisen.
På slutten av 80-tallet og begynnelsen av 90-tallet returnerte hun til jazzverden. Hun sang på Montreux Jazz Festival i 1990 og i 1994 startet hun et samarbeid med Horace Silver, som hun alltid hadde sett opp til. Hun slapp albumet Love and Peace: A Tribute to Horace Silver. Hennes album Dear Ella, som kom i 1997, gav henne en Grammy-pris for beste jazzvokal-album.
Familie
Bridgewater er mor til tre barn; Tulani Bridgewater (fra hennes ekteskap med Cecil Bridgewater), China Moses (fra hennes ekteskap med Gilbert Moses) og Gabriel Durand (fra hennes nåværende ekteskap med den franske konsertpromotøren Jean-Marie Durand).
Diskografi
Kun et utvalg av Bridgewaters diskografi
Norgesbesøk
Bridgewater holdt konsert på Kongsberg Jazzfestival i 2005 og 2007. I november 2014 besøkte hun Hamar kulturhus sammen med gruppa DVRK Funk.
Raul Hilberg
Raul Hilberg (1926–2007) var en amerikansk statsviter som var professor i historie og ble regnet som en nestor innen holocaustforskningen. Hans hovedverk er The Destruction of the European Jews fra 1961, et verk på 1273 sider i 3 bind om holocaust, den nazistiske utryddelsen av jødene. Dette er et standardverk om holocaust og et av de viktigste enkeltverk om holocaust. Hilberg reviderte verket hele livet, i lys av ny forskning.
Hilberg ble ansett som en faglig autoritet og ekspert på de fleste aspekter ved holocaust, mens han som person hadde omdømme som vanskelig og irritabel noe som kan ha hindret ham å oppnå prestisjetunge professorat. Hilberg var invovlert i en rad historiegrafiske krangler fra 1960 av. Ifølge den amerikanske professoren Jonathan Bush var Hilberg snarere generøs med andre forskere, særlig yngre, og faglig kravstor og motstrøms. Hilberg anså seg selv som statsviter (som han var av utdanning) snarere enn historiker: Et gjennomgående poeng hos Hilberg er at holocaust ble gjennomført av flere tusen tyskere i selvstendige men funksjonelt sammenvevde hierarkier; lederne var uunnværlige men det var et byråkrati på flere tusen som drepte jødene. Hilberg anså særtrekk og motiver hos den enkelte gjerningsperson som temmelig uvesentlig. Hilbergs modell av holocaust er statsvitenskapelig med vekt på konkurrerende ansvarsområder i statsappartet og utskiftbare tjenestemenn; samtidig la han lite vekt på ideoloig, rasisme, antisemittisme og ren ondskap. Hilbergs hovedverk regnes som grunnleggende i holocaustforskningen, men det er uklart hvilken innflytelse hans tilnærming og konklusjoner hadde for ettertiden.
Liv og familie
Raul Hilberg ble født 2. juni 1926 i Wien som sønn av Michael en småhander av polsk-rumensk-jødisk opphav; begge foreldre stammet fra Galicja. Faren ble såret og dekorert under tjeneste i første verdenskrig. I mars 1938 opplevde han i Wien Anschluss, det vil si at det nasjonalsosialistiske Tyskland annekterte Østerrike. Faren ble kortvarig internert etter Krystallnatten 9. november 1938. Etter barndommen i Østerrike flyktet han med sin familie i april 1939. Reisen gikk via Frankrike og Cuba til USA, hvor familien bosatte seg i Brooklyn. Familien var om lag fire måneder i Havana før de reiste videre til USA. Han forlot som ung religionen og tok etterhvert klar avstand. Nesten alle hans slektninger i Europa ble myrdet under andre verdenskrig. Han ble mobilisert som soldat i 1944, og kom tilbake til Europa ved slutten av andre verdenskrig. Enheten hans frigjorde Dachau konsentrasjonsleir (Hilberg var ikke selv til stede ved hendelsen). Ettersom han kunne tysk, ble han knyttet til amerikanernes dokumentasjonssenter, og kom blant annet over Adolf Hitlers personlige bibliotek i nazipartiets kontorer i München.
Under andre verdenskrig begynte han på kjemistudier ved Brooklyn College. Ifølge egne erindringer var et vendepunkt en krangel med en historiker som hevdet at Napoleon (ikke Hitler) hadde begått de største overgrepene i europeisk historie. Etter krigen gikk han over til å studere statsvitenskap og folkerett ved Brooklyn College og deretter høyere grad historie og statsvitenskap ved Columbia University. Ved Columbia tok han blant annet et kurs i moderne jødisk historie med Salo Baron som lærer. Hilberg insisterte på å skrive en avhandling om holocaust. Hans veileder Franz Neumann advarte ham om at dette kunne skade den akademiske karrieren hans; han skal ha uttalt at valget av et slikt tema «blir din akademiske begravelse». Neumann selv var kjent for en klassisk studie av nazistaten, Behemoth. I Behemoth beskrev Neumann Nazi-Tyskland som en lovløs failed state (mislykket stat) snarere enn den autoritære staten regimet ga inntrykk av. Hilberg fullførte i 1950 en masteroppgave om den sivile statsadministrasjonen og jødene, et tema han utvidet i avhandlingen The Destruction of the European Jews, som ble fullført i 1955. Hilbergs arbeid baserte seg til dels på Neumanns «polysentriske» modell av nazistaten, men Hilberg kom til at tjenestemenn innenfor de fire «pillarene» (statsadministrasjonen, det nasjonalsosialistiske partiet, militæret og storindustrien) var operativt sammenvevd. Hilberg mente at nazistregimet var en sterk (ikke svak) byråkratisk stat. Neumanns studie var for en stor del teoretisk og utført under krigen med begrenset tilgang til dokumentasjon. Neumann hadde i 1945 deltatt i forberedelsene til Nürnbergprosessen, og anbefalte sine studenter (dels etter råd fra sin kollega Robert M.W. Kempner) å benytte arkivmaterialet som ble tilgjengelig ved Columbia. Etter at Hilberg hadde arbeidet et par år med materialet fra Nürnberg, sendte Neumann ham til War Documentation Project i Alexandria, Virginia, der et enda mer omfattende materiale ble gjennomgått og mikrofilmet før det ble returnert til Vest-Tyskland.
Hilberg underviste ved Hunter College i New York i 1954 og ved University of Mayaguez i Puerto Rico i 1955. Han skal ha blitt presset ut av begge disse jobbene. Rektor ved Hunter College, George Shuster, hadde ifølge Hilberg antisemittiske holdninger. Shuster var i perioden 1950–1951 amerikansk administrator for Bayern (under høykommissær John McCloy), og arbeidet der for å benåde dømte krigsforbrytere.
Raul Hilberg døde i Williston, delstaten Vermont, 4. august 2007.
Historiker
Etter krigen begynte Hilberg å studere historie under to tyske emigranter som var professorer ved Columbia University; sosialhistorikeren Hans Rosenberg og statsviteren Franz Neumann. I 1951 ble han midlertidig ansatt ved universitetet for å arbeide med krigsdokumentasjonsprosjektet som ble ledet av Fritz Epstein. Neumanns plutselige død i 1954 førte til at Hilberg fikk William Fox som sin nye veileder. Han tok doktorgraden i 1955 med en avhandling som noen år senere ble den første fjerdedelen av hans hovedverk; han mottok en utmerkelse for avhandlingen ved Columbia. Han hadde problemer med å få publisert verket, og da han ble bedt om å forkorte manus trakk han det tilbake.
Han ble ansatt ved University of Vermont i 1956, og beholdt sin stilling der til han ble professor emeritus i 1991.
Hilberg var medlem av presidentens holocaustkommisjon (1978–1979), og han var i mange år medlem av den vitenskapelige komiteen ved United States Holocaust Memorial Museum.
Daniel Goldhagen
Hilberg er kjent for sitt harde faglige angrep på Daniel Goldhagen og for en overraskende støtte til Norman Finkelstein. Goldhagen la vekt på ideologi og følelser i kontrast til Hilberg som la vekt på institusjoner og byråkrater; Hilberg var dessuten irritert over Goldhagens feil. Hilbergs angrep på Goldhagen sprang særlig ut av grunnleggende ulikt syn på årsaken til holocaust. Hilberg var kjent for sitt alvor og for å være kompromissløs, brutal og direkte. Han dyrket en absolutt nøyaktighet i alle detaljer og insisterte på å påpeke unøyaktiger hos alle andre samtidig som han villig korrigerte sine egne feil. Hilberg var kjent for sin direkte og tørre stil og for eksempel på spørsmål om hva han drev med svarte han ofte kontant «jeg studerer døde jøder».
Hilberg mente at Goldhagens bok Hitlers Willing Executioners var et angrep på den ledende holocaustforskereren Christopher Browning som nylig hadde gitt ut boken Ordinary men om politibataljon 101 som deltok i massehenrettelser av jøder (Goldhagens bok hadde undertittelen Ordinary Germans and the Holocaust). Ifølge Goldhagen var skytterne ikke bare villige, de var også ivrige og særlig brutale basert på spesielle antisemittiske holdninger. Hilberg mente at tyskerne ikke var spesielt antisemittiske og at antisemittismen hadde avtatt fra 1914 og mente at Goldhagen overdrev omfanget av antisemittisme. Ifølge Hilberg tok Goldhagen feil blant annet fordi gjerningsmennene ikke alltid var tyske (et stort antall var rumenere, kroater, ukrainere, latviere og litauere samt etnisk tyske fra disse områdene) og ofrene var ikke nødvendigvis jøder. Odessamassakren ble for en stor del utført av rumenske styrker. Litauiske politimenn deltok i oktober 1941 ved massakrer på jøder i Belarus. Hilberg fremholdt at drapsspesialister som hadde avlivet omkring en fjerdedel av Tysklands psykiatriske pasienter ble overført til utryddelsesleirene i Polen.
Film
Filmskaperen Stanley Kubrick var imponert over Hilbergs hovedverk Destruction of the European Jews som han leste på 1970-tallet. Kubrick forespurte Isaac Bashevis Singer om hjelp til å skrive filmmanus basert på boken, noe Singer avslo. Tidlig på 1980-tallet tok Kubrick kontakt for å få råd om en tiltenkt film om holocuast. Hilberg foreslo å basere filmen på Adam Czerniakóws dagbøker, noe Kubrick avviste fordi filmen ville fremstå antisemittisk. Hilberg spilte en sentral rolle ved tilblivelsen av i filmen Shoah (1985) av Claude Lanzmann: han fungerte både som konsulent for Lanzmann og som ekspert som opptrådte i filmen.
Sakkyndig vitne i retten
Han var sakkyndig vitne i saken mot holocausfornekteren Ernst Zündel. Zündels sakfører forsøkte å hindre Hilberg i å vitne med begrunnelse at historie er mer teologi enn skikkelig vitenskap. Dommeren avviste dette og lot Hilberg vitne. Hilberg påpekte mange faktafeil og metodesvikt i Zündels publikasjoner. I ankesaken avsto Hilberg fra å vitne på grunn av stor arbeidsbelastning og lot den yngre Christopher Browning still i retten. Sakførerens uhøflige utspørring var også en grunn til at Hilberg avsto fra å vitne i ankesaken.
Forskning om jødeutryddelsen
Raul Hilberg brukte hele sitt liv til å forske på holocaust, et begrep han for øvrig ikke likte, men etter hvert tok i bruk. Han viste at massemordet på jødene ikke var sentralisert, men at alle delene av nazistaten var involvert. Utryddelsen av jødene i Europa skjedde på samme måte i de fleste land i fire eller fem trinn:
I hvert av disse stadiene ble det benyttet et juridisk språk og en fremtreden som gjorde at svært få eller ingen protesterte.
I holocaustforskningen har det vært to hovedperspektiver på årsaken til eller ansvaret for holocaust: intensjonalistene har fremholdt en sentralisert styring og overordnet plan, mens funksjonalistene har lagt vekt på lokale initiativ og fremvekst på lavere nivå i statsapparatet. Blant ledende funksjonalister er Martin Broszat og Hans Mommsen. Eberhard Jäckel var en ledende intensjonalist som mente at Hitler tidlig hadde en langsiktig plan om å utrydde jødene. Daniel Goldhagen er en annen kjent intensjonalist. Debatten mellom disse perspektivene begynte på 1970-tallet, etter at Hilberg hadde publisert sitt hovedverk. Hilbergs forskning har mest preg av funksjonalismen.
Hilbergs forskning er basert på grundige studier av tusenvis av tilsynelatende trivielle dokumenter produserte av tjenestemenn på lavere nivå. Han skrev i selvbiografien at det nærmest ikke var noen grenser for hvilke dokumenter som var relevante blant annet fordi gjennomføring av holocaust var så denstralisert at praktisk talt alle statlige etater var involvert. Hilbergs forskning ble særlig stimulert av at han fikk arbeid ved den amerikanske regjeringens War Documentation Project. Han medvirket der med ordning og katalogisering av materialet; samtidig kopierte han dokumentene for hånd til bruk i egen forskning. I 1989, etter glasnost, besøkt Hilberg sovjetiske arkiver; det er uklart om det fremkom noe nytt av dette materialet.
Hilberg beskriver blant annet hvordan Odilo Globocnik anla de første drapsleirene (Belzec, Sobibor og Treblinka) under fryktelig primitive forhold og med svært små utgifter. Leirene besto for en stor del av enkle brakker, gassen kom fra beslaglagte russiske kjøretøy og likene ble brent under åpen himmel. Den rudimentære måten disse leirene ble anlagt på tyder på at de ikke hadde tildelt egne budsjettmidler og at arbeidet ikke var dirigert fra sentraladministrasjonen i Berlin. Utgifter til vakthold, transport og drap ble dekket uoffisielt eller på irregulær måte. Auschwitz, som ble brukt i siste fase av holocaust, var opprettet for annet formål og utgiftene kunne dekkes ved vanlige budsjettdisposisjoner, og der ble mer sofistikerte drapsanlegg innrettet.
På spørsmålet om hvorfor tyskerne drepte skal han muntlig ha svart «because they wanted to» («fordi de ville»). Kritikerne mente at Hilberg undervurderte historisk antisemittisme i Tyskland. Hilberg mente at holocaust i liten grad kunne forklares med ideologi. Hans forskning konsentrerte seg i stedet om det statlige byråkratiets virkemåte som forklaring. Hilberg fremholdt at de aller fleste deltakerne i folkemordet ikke selv drepte noen ved så skyte eller helle gass i gasskammeret: de fleste medvirkende skrev rundskriv, laget planer, snakket i telefonen og deltok på møter. Fra Hilbergs perspektiv var ikke gjerningspersonene i holocaust en spesiell slags tysker: det var vanlige tyske tjenestemenn som ble satt til å planlegge og gjennomføre det forskjellige operasjonene. Hilberg konkluderte med at maskineriet som utslettet jødene ikke var strukturelt ulikt det organiserte tyske samfunn som helhet.
Hilberg mente at forskningen på holocaust primært burde ha gjerningspersonenes perspektiv. I selvbiografien skrev han at denne tilnærmingen var en doktrine for ham, en doktrine han aldri forlot. Filip Friedman, holocaust-overlevende og Hilbergs eldre kollega, var kritisk til Hilbergs og Léon Poliakovs tilnærming som for det meste var basert på tyske dokumenter (det vil si forbryternes egne fremstillinger) og uten ofrenes perspektiv. Hilberg mente at jødiske kilder, for eksempel dagbøker og memorar, ikke ga relevant informasjon om utviklingen av holocaust og kunne i verste fall villede forskerne. Hilberg mente at ofrenes passivitet fremskyndet utryddelsen. Friedman mente at jødenes reaksjon på den pågående forfølgelsen burde være det sentrale i forskning på holocaust. Friedman argumenterte blant annet med at tyske kilder var upålitelige og hadde slagside. Han mente at tyske kilder bare dekket politisk bakgrunn og administrativ organisering, mens jødisk liv ble i liten grad og ofte feilaktig beskrevet. På samme måte som Hilberg mente Friedman at tyskerne opprettet jøderådene som ledd i iverksetting av sine planer. Hilbergs fremstilling av blant annet jøderådene gjorde ham upopulær i Israel og skapte vanskelig samarbeidsforhold med Yad Vashem. Hilbergs forskning fokuserte på gjerningspersonene og basert på tusenvis av detaljerte historier hentet fra offisielle dokumenter. Han unngikk, særlig tidlig i karrieren, private dokumenter og muntlige kilder.
Utenom hovedverket Destruction of the European Jews ga han ut fire bokverk om holocaust samt mange essays og artikler. Et vesentlig trekk ved holocaust var ifølge Hilberg at det var uventet: Det er vanskelig å fortelle en historie der holocaust fremstår som uunngåelig.
Verket Destruction of the European Jews
Førsteutgaven av Destruction of the European Jews ble utgitt på forlaget Quadrangle press i 1961. Det er Hilbergs hovedverk, og et standardverk i forskningen på holocaust. Boken ble revidert to ganger. Den første utgaven var på tre bind. Paperbackversjon fra 1967 er på 800 tettpakkede sider med liten skrift. Den andre utgaven kom i 1985. Boken beskriver gjennomføring av holocaust i kronologisk og geografisk sekvens. Hilbergs firetrinns modell for iverksetting av holocaust (publisert i 1961) har vært et hjelpemiddel for holocaustforskningen til å beskrive hendelsesforløpet. Hilberg trodde ikke det var en overordnet, gjennomtenkt plan. Hilbergs bok ble ansett som selve etableringen av holocaustforskning som en vitenskapelig disiplin. På grunn av bokens leksikalske og nådeløse stil, ble Hilbergs forskning oppfattet som rent beskrivende.
Hilberg publiserte relativt lite resten av 1960-tallet. Han fortsatte å tråle arkivene etter ytterligere dokumentasjon med sikte en en revidert utgave som ble ferdig midt på 1980-tallet. Han publiserte noen mindre arbeider, blant annet om den tyske jernbanens rolle i holocaust, og utvidet dermed den byråkratiske modellen som opprinnelig var fokusert på SS og de viktigste departementene. Han viste med dette hvordan upolitiske institusjoner som jernbanen og postverket var involvert i gjennomføring av holocaust. Hilberg noterte at Reichsbahn hadde vært uvanlig grundig i makulering av bevismateriale, noe som gjorde forskningen særlig vanskelig. De mange tusen ansatte blant annet ved jernbanen som medvirket til holocaust protesterte, trakk seg eller følte at de medvirket til mord – de gjorde i eget perspektiv ganske enkelt sitt daglige rutinearbeid. Hilberg overrasket ved å ikke ta stilling til spørsmålet om ordren til å igangsette holocaust, et sentralt tema på 1980-tallet i debatten mellom intenasjonalister og funksjonalister i spørsmålet om ansvar for holocaust.
I 2003 ga han ut en tredje utgave av hovedverket som var utvidet basert på nytt arkivmateriale siden andre utgave. Omtalen av jødiske ledere og motstand var mer diplomatisk formulert og han omtalte andre folkemord (Kambodsja og Rwanda) til sammenligning.
Mottakelse
Boken fikk relativt liten oppmerksomhet da den kom ut sommeren 1961. Den fikk gunstige omtale i New York Times og Washington Post. Den britiske historikeren Hugh Trevor-Roper omtalte boken positivt og bemerket at bokens most overraskende opplysning var noen jøder medvirket i sin egen utslettelse ved at de bidro til organisering av deportasjoner og ledet ofrene til gasskammeret. Hilberg mente at jødene var passive og at jødene tildels regnet med at nazistene ikke ville ødelegge noe de kunne utnytte økonomisk. Mange historikere og overlevende protesterte mot Hilbergs beskrivelse. Gerhard Weinberg beskrev i sin anmeldelse boken som både imponerende og deprimerende. Ifølge Weinberg viser Hilberg hvordan det moderne byråkratiske samfunnet kan være en trussel mot den moralske orden. Jacob Robinson skrev i sin anmeldelse at Hilbergs bok var en imponerende prestasjon og at bokens beskrivende hoveddel uten tvil er overlegen alle andre. Robinson var kritisk til at Hilberg kun brukte tyske kilder og mente at betegnelsen «byråkrati» er villedende fordi holocaust ifølge Robinson ble gjennomført med energisk dynamikk og fanatisk entusiasme. Rettssaken mot Adolf Eichmann pågikk i samme år som Hilbergs bok kom ut og de vitenskapelige anmeldelsene kom etter rettssaken. Dette regnes i ettertid som et standardverk om holocaust og den amerikanske holocaustforskeren Steven T. Katz mener dette er det klart viktigste enkeltverk om holocaust.
Arendt og Eichmann i Jerusalem
Hilbergs bok ble særlig kjent etter at Hannah Arendt støttet seg på den da hun skrev Eichmann i Jerusalem. En rapport om ondskapens banalitet (1963), særlig når det gjaldt jøderådene og jødiske ledere under tysk styre. Arendt skrev at de jødiske ledernes medvirkning var kjent på forhånd, men med Hilbergs bok ble det «avslørt i detalj i all sin gru». Arendt beskrev Hilbergs bok som «den mest uttømmende og mest veldokumenterte beretning» om nazistenes politikk overfor jødene. Arendt konkluderte med at jødene gikk passive i døden og at deres egne ledere medvirket i forbrytelsen. Da Arendt ble kritisert for sin fremstilling, trakk hun stadig frem Hilbergs bok som sannhetsvitne. De to var nokså enige når det gjaldt jøderådenes rolle og Hilberg ble slått i hartkorn med Arendt og utsatt for samme kritikk særlig fra israelske forskere. Hilberg følte seg uvelkommen i Israel.
Hilberg var svært misfornøyd med at hans eget arbeid ble koblet til Eichmann i Jerusalem. Han mente at Arendt hadde misbrukt hans verk og han tok avstand fra hennes. «Det var ingen banalitet i ondskapen» skrev han i sin selvbiografi med henvisning til Arendts kjente boktittel. I private brev til Karl Jaspers skal Arendt ha rakket ned på Hilberg som «dum og gal». Hilberg var ubekvem med at Arendt i så stor grad basert seg på hans arbeid og skaffet seg advokat for å vurdere rettslige skritt mot mulig plagiat. I sin selvbiografi antyder Hilberg at han oppfattet deler av Arendts bok som et rent plagiat av hans forskning, uten at kilder ble oppgitt.
Utgivelse
Hilberg hadde vansker med å få gitt ut boken på de store forlagene inntil et lite forlag i Chicago, Quadrangle, ville gi den ut da en velstående støttespiller lovte å kjøpe 1300 eksempler som skulle doneres til bibliotekter. Utgivelsen ble støttet av Frank C. Petschek fra en jødiske familie fra Tsjekkeoslovakia: Nazistenes plyndring av Petschek-familien ble beskrevet av Kempner i Nürnberg og og av Hilberg i boken. Boken anses som et grunnlagsverk i holocaustforskningen noe som dels tilskrives at det ikke tidligere hadde blitt gjort et slikt omfattende forskningsarbeid om holocaust. Utenfor akademisk litteratur hadde Primo Levi, Elie Wiesel, Eugen Kogon, Bruno Bettelheim og Viktor Frankl publisert sine erfaringer. Anne Franks dagbok ble utgitt i 1947. Innen 1960 hadde det ifølge Filip Friedman kommet 18.000 memorarer fra overlevende. William Shirer la vekt på holocaust i sin bestselger Rise and Fall of the Third Reich (1960). Léon Poliakov gjorde et tidlig historiefaglig arbeid basert på en mindre del av Nürnberg-dokumentene. Tidligere holocaustforskning fikk mindre oppmerksomhet. Seymour Krieger, ved det amerikanske aktoratet i Nürnberg, skrev et omfattende verk om holocaust basert på bevisene fra rettsoppgjøret. Den fransk aktoren Henri Monneray publiserte et tilsvarende verk i Paris. Jacob Robinson og Filip Friedman laget omfattende oversikter over dokumentasjon av holocaust. Professor Salo Baron regnet Friedman som grunnlegger av holocaustforskningen.
Hilbergs hovedverk utmerker seg ved at han fokuserte på holocaust som et sentralt trekk ved naziregimet (snarere enn å fokusere på nazismen, på krigen eller på jødene). Boken presenterer en bred syntese basert på detaljert og svært omfattende dokumentasjon for å beskrive hva som skjedde og hvordan. Hilberg skjøv oppmerksomhet bort fra Hitler, ideologi og ondskap, til hvordan holocaust ble iverksatt av offentlige tjenestemenn. Den omfattende dokumentasjonen ble ordnet og syntetisert ved hjelp av en model basert på Neumanns arbeid. For Hilberg var det underordnet om Hitler faktisk hadde gitt ordren om å igangsette holocaust, det vesentlige var at hvordan tusenvis av tjenestemenn i byråkratiet (inkludert jødiske ledere som samarbeidet med nazistene) iverkssatte holocaust målrettet og effektivt. Boken sammenfattet mer dokumentasjon enn noen trodde var mulig. Neumanns opprinnelig model hadde syv sentrale og mektige «institusjoner» i Tyskland, men dette ble redusert til fire da nazistene tok kontroll over kirken og fagforeningene og nedkjempet kommunistpartiet. I likhet med Neumann fremholdt Hilberg at tyskerne var de minst antisemittiske i Europa.
Utmerkelser
Han ble i 2002 Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden som er den høyeste utmerkelser som tildeles utlendinger.
Erik Meyn
Erik Halfdan Meyn (født 3. juli 1955) er en norsk journalist, tidligere programleder og TV-regissør. Han arbeidet i NRK i Tromsø og Oslo fra 1980 og til høsten 2017, men er nå pensjonert. Meyn arbeider også som styreformann i Frk. Therese Meyns Legat.
Internett-serien Spider
Meyn er mest kjent for å ha prøvd å bruke internett som en kilde til underholdning (egentlig «info-holdning»/infotainment) i TV-programserien Spider eller NRK2 Spider for (nystartede) NRK2 fra september til desember 1996.
618 Elfriede
618 Elfriede er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 17. oktober 1906 av K. Lohnert fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Bakgrunnen for navnet er ikke kjent.
Erik Meyn
Internett-serien Spider
Programserien provoserte/irriterte en rekke seere som hadde ventet et mer «edruelig show» når internett skulle være hovedtemaet. Samtidig ønsket NRK at såvel den nye kanalen NRK2 som programserien Spider skulle være eksperimentell. Redaksjonen bak Spider satset på dramaturgi og formspråk hentet fra retningen «fast pace television» (hurtig hjerteslags-TV), som innebærer en eksperimentell form, nærmest et slags «freak show». Flere av programmene i NRK2 ble utsatt for kritikk etter første sende-sesong, blant andre Puck og Direkte lykke (det siste med Anne-Kat Hærland som programleder).
Etter første direktesending 2. september 1996 fikk Meyn om lag 30,000 e-poster fra folk som tydelig hatet programmet. Samtidig hadde Spider noen av de høyeste seertallene for den nye kanalen NRK2. Etter 16 direktesendinger der mer enn 90 prosent utelukkende var basert på bruk av (et vaklende) internett, valgte Meyn å slutte som programleder. Spider fortsatte i 1997 med programlederne Heidi Villmones Hundåla og Lars Sigurd Eide, som begge forsøkte å gjøre serien mer stueren. Programserien ble stanset våren 1997.
NRK2 Spider representerte NRK på TV-messen INPUT i Nantes, Frankrike, i 1997. I januar 2011 ble Spider fra 1996 republisert og tilgjengeliggjort på NRK Nett-TV.
Jobb og utdanning
Erik Halfdan Meyn har også vært programleder for andre NRK-serier som ga høyere seertall. I april og mai 1991 ledet han programserien Fredagskafé fra Kafé Skarven i Tromsø, og oppnådde seertall på mer enn 1,3 millioner. I en periode på 1980-tallet var Meyn også medprogramleder fra Tromsø i programserien Halvsju, som hadde sendesteder i Oslo, Bergen og Tromsø.
Meyn ble medlem av Norsk Journalistlag i 1973. På syttitallet arbeidet han i Aftenposten, Ullern Avis/Akersposten, Allers Familie-Journal og Det Nye. Han er utdannet ved Møre og Romsdal distriktshøgskole i Volda (medialinja). Skolen skiftet senere navn til Høgskolen i Volda.
Meyn har også arbeidet med regi (studio og enkameraopptak) i TV-serier som U og Midt i smørøyet.
I den siste NRK-perioden arbedeidet Erik Meyn med hverdagsunderholdning i Underholdningsavdelingen i NRK i Oslo. Blant prosjektene var serien Edel vare, hvor Meyn samarbeidet med programleder Andreas Diesen. Edel vare var tematiske programmer, basert på NRKs arkiver. Klippene som presenteres i Edel vare ble restaurert, kolorert og formatkonvertert fra størrelsesforholdet 4:3 til 16:9, i et forsøk på å modernisere arkivstoffet for alle som bruker nyere LCD-TV-er. Meyn hadde også regiansvar på artistportretter med gode seertall i NRK1, blant andre med Trond Kirkvaag, Dizzie Tunes, Toralv Maurstad, Rolf Just Nilsen, Leif Juster, Øystein Sunde og Knutsen & Ludvigsen.
Amatørmusiker
Ved siden av å ha hatt mange ulike oppgaver i NRK har Erik Meyn også skrevet tekster og musikk for TV og radio og litt i samarbeid med den norske duoen Bel Canto på låta «Kiss of spring».
Veldedighet
Erik Meyn er grandgrandnevø av legatstifteren Marie Therese Meyn, og også styreformann og arbeidende medlem av styret for Frk. Therese Meyns Legat. Legatet er en ideell stiftelse som deler ut penger til ubemidlede eldre og til organisasjoner som arbeider til beste for eldre. Formålet er å gi penger til innkjøp av radio- og TV-apparater.
Bjørnar Spydevold
Bjørnar Spydevold (født 3. april 1959) er en norsk sanger og skuespiller fra Greåker i Sarpsborg. Han er sønn av fotballspiller Bjørn Spydevold.
Spydevold har i løpet av sin 30 år lange karriere medvirket i en rekke teateroppsetninger og konserter over hele landet. Han har gjort sentrale roller i Les Miserables, Bør Børson jr., Den glade enke og Orfeus i underverdenen. I 2008 gjorde Bjørnar stor suksess med tittelrollen i Svein Gundersens musikal Jeppe på Bjerget.
Kolbjørn Almlid
Kolbjørn Almlid (født 2. juni 1945 i Beitstad i Nord-Trøndelag) er en norsk politiker (Sp) som var fylkesordfører i Nord-Trøndelag 1992–1995.
Han var medlem av Verran kommunestyre i 12 år, medlem av Nord-Trøndelag fylkesting i 14 år og fylkesordfører i Nord-Trøndelag 1992–1995. Han ble valgt til fylkesordfører i et valgteknisk samarbeid mellom Senterpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og SV. Almlid var leder i Nord-Trøndelag Senterparti 1984–1990, 2. vararepresentant til Stortinget fra Nord-Trøndelag 1989–1993, statssekretær i Olje- og energidepartementet under Jan P. Syses regjering 1989–1990 samt 1. nestleder i Senterpartiet 1991–1993. Almlid har hatt en rekke offentlige verv, deriblant styremedlem i Vinmonopolet, styreleder i NTE 2001–2007, styreleder i Helse Midt-Norge 2006–2012 og styreleder i Statnett fra 2011. Han satt i Hellandsvik-utvalget 1995/1996, som utredet statlig overtagelse av regionsykehusene. Fra 12. juni 2019 er han styreleder i AS Nord-Trøndelag, og dermed også styreleder i Trønder-Avisa.
Kolbjørn Almlid er bror av veterinær og tidligere tippesjef Torbjørn Almlid og far til administrerende direktør i NHO, Ole Erik Almlid.
Alfredo Vicente Scherer
Alfredo Vicente Scherer (født 5. februar 1903 i Bom Principio ved Porto Alegre i Brasil, død 9. mars 1996 i Porto Alegre) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Porto Alegre 1946–1981. I 1980 ble han stukket ned og ranet i utkanten av sin bispeby.
Han ble kreert til kardinal av pave Paul VI i 1969.
Han deltok ved konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, og ved konklavet oktober 1978 som valgte Johannes Paul II. Han deltok også under Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Peter Hanson
Peter Hanson (født 4. oktober 1977) er en svensk golfspiller. Han ble profesjonell i 1998 og har spilt på Challenge-touren og Europatouren.
Hanson har seks seire på Europatouren. Han deltok i Ryder Cup 2010 og 2012.
Django d’Or
Django d’Or (etablert i Paris, 1992) er en årlig utmerkelse innen jazz, med det mål å «hedre jazzmusikk og -musikere». Initiativtakerne var Babik Reinhardt jazzgitarist, Frank Hagegé fra European Jazz Foundation og Jaqueline Danno; åstedet var Hotel Warwick, fra 1994 var utdelingen dekket på riksdekkende fransk fjernsyn. Prisen er en statuett av Django Reinhardt, utformet av den franske kunstner Raymond Moretti.
Den belgiske Django d'Or ble først delt ut i Brussel 1995; den svenske har siden 1998 vært delt ut på Nalen i Stockholm, som en del av «Swedish Jazz Celebration», den italienske i Roma 1999, i 2001 begynte man i Tyskland, samt i Danmark, der prisen deles ut som en del av konserten «Swinging Europe» (to statuetter av Raymond Moretti, samt to av Svend Asmussen, utformet av kunstneren Keld Moseholm).
Siden 2000 har «European Jazz Trophies» vært utdelt som en del av «Eurodjango», først i Brussel. Det deles da ut en europeisk Django d'Or-pris, utvalgt fra de nasjonale vinnerne.
1689 Floris-Jan
1689 Floris-Jan er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 16. september 1930 av Hendrik van Gent ved Union Observatory i Johannesburg.
Vesteraalen Trafikklag
Vesterålens Trafikklag er et tidligere norsk transportselskap som drev offentlig transport i Nordland. Selskapet hadde hovedkontor på Sortland.
Vesterålens Trafikklag ble stiftet i 1936 under navnet A/L Langøya Biltrafikk. Senere skiftet selskapet navn til Vesterålens Trafikklag AS, før det i 1988 fikk navnet Nordtrafikk AS. Trafikklaget hadde stor betydning for kommunikasjonen i Vesterålen. I 1964 startet de bussruten mellom Sortland og Lødingen og ble en viktig pådriver for utbyggingen av veinettet i området.
Ledelse
Ole Lund Riber var soussjef i trafikklaget fra 1981 til 1987. Da de skiftet navn til Nordtrafikk tiltro Ole Lund Riber stillingen som konsernsjef.
Kanoner til San Sebastian
Filmen er også kjent under den engelske tittelen Guns for San Sebastian.
Handling
Handlingen er lagt til Mexico i 1746. Opprøreren Leon Alastray blir såret, men reddes unna politiet av en presten Joseph. Sammen søker de tilflukt i den øde landsbyen San Sebastian som jevnlig terroriseres av indianere ledet av den halvt indianske Teclo.
Presten blir drept og Alastray må steppe inn i hans rolle. Alastray blir gradvis besatt av ønsket om å berge landsbyfolket, og får med seg folket på å bygge en mur rundt byen.
Om filmen
Den ble innspilt i Mexico.
VGs anmelder gav den terningkast fire. Den fikk to av fem stjerner i Den store film- og videoguiden (1987)
I rollene
(Utvalg)
1690 Mayrhofer
1690 Mayrhofer er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 8. november 1948 av Margueritte Laugier ved Observatoire de Nice i Nice.
Kunståret 1812
Kunståret 1812 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1812.
Dødsfall
tysk || maler (Leipziger Tischbein) ||align=center| ||align=center|1750 || || portrettkunstner ||align=center| ||align=center|1737 ||
Breitenbachplatz undergrunnsstasjon
Breitenbachplatz undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Breitenbachplatz er på linjen U3.
Torget stasjonen ligger under har navn fra innenriksministeren Paul von Breitenbach.
Stasjonen slapp nesten uskadet fra andre verdenskrig og det finnes flere før-krigs objekter ved stasjonen, blant annet den sørlige inngangen og tre trebenker.
Volubilis
Volubilis (arabisk: وليلي, Walili) er en romersk ruinby i Marokko; nær byen Meknès mellom Fès og Rabat. Volubilis er den best bevarte romerbyen i denne delen av Nord-Afrika, og ble av den grunn oppført på UNESCOs verdensarvliste i 1997.
I oldtiden var Volubilis en betydningsfull romersk by, ved rikets vestligste grenser. Byen ble anlagt på samme sted som en tidligere kathagensk bosetning fra før 300 f.Kr. Volubilis var provinshovedstad i den romerske provinsen Mauretania Tingitana; dette var en grøderik region som eksporterte korn og olivenolje, blant annet til Roma.
Romerne forlot det meste av Marokko rundt år 300; men beholdt Volubilis til byen etter alt å dømme ble ødelagt av et jordskjelv på slutten av 300-tallet. Fra 500-tallet finnes det imidlertid en liten gruppe gravminner skrevet på latin som tyder på at det da fantes et kristent samfunn her, som fortsatt brukte romersk datering. Myntfunn viser at byen var okkupert av Abbasidene, flere av disse myntene har innskriften Walila.
Fyrsten Idris I, som grunnla Idrisiddynastiet og la grunnlaget for muslimsk innflytelse i Marokko, inntok byen i 788. Byen var da styrt av Awraba-klanen, som raskt anerkjente Idris' overhøyhet og utropte ham til imam. På tre korte år hadde han befestet sin makt i regionen, før han døde og etterlot seg en gravid fyrstinne av Awrabaavstamning og en lojal slave, Rashid. Rashid fungerte som regent inntil Idris II vokste til. På dette tidspunktet hadde imidlertid hoffet flyttet til Fès, og overlatt Volubilis tilbake til Awrabaene.
Ruinene her ble skadet under Jordskjelvet i Lisboa i 1755, og i de følgende årene ble marmoren her fjernet og tatt i bruk til byggeprosjekter i den nærliggende byen Meknès.
Franske arkeologer begynte utgravninger her i 1915. Omfattende rester av romerbyen har blitt avdekket. Siden 2000 har utgravningene her blitt utført av University College, London og det marokkanske Institut National des Sciences de l’Archéologie et du Patrimoine; under ledelse av Elizabeth Fentress, Gaetano Palumbo og Hassan Limane. Disse utgravningene har avdekket det som ser ut til å være Idris' palass, like nedenfor og vestenfor romerbyen. Utgravningene har også avdekket et middelalderby.
619 Triberga
619 Triberga er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 22. oktober 1906 av August Kopff fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter byen Triberg im Schwarzwald i Baden-Württemberg.
Elektrisk strøm
Elektrisk strøm, eller elektrisk strømstyrke, er elektriske ladninger i bevegelse. I elektriske kretser består strømmen av ladningsbærere, for eksempel i form av elektroner i en metallisk leder. SI-enhet for elektrisk strøm er ampere. Elektrisk strøm måles ved hjelp av et amperemeter. Sammenhengen mellom strøm og spenning i en metallisk leder er gitt av Ohms lov.
Metaller er foretrukne ledere i elektriske kretser. I metaller er ett eller flere elektroner løst bundet til atomene, og de kan dermed bevege seg fritt rundt i metallet. Disse elektronene kalles for ladningsbærere, men er ikke de eneste formene for ladningbærere. Når det settes på en spenning fra en spenningskilde over en elektrisk leder, vil det elektriske feltet drive ladningene i én retning gitt av deres polaritet. Lederen overfører da elektrisk energi.
Elektrisk strøm fører til oppvarming som for eksempel skaper lys i en glødelampe eller tap av energi i en kraftlinje. Den genererer også et magnetfelt, som kan nyttiggjøres i elektriske motorer, spoler, transformatorer og generatorer.
I andre stoffer enn metaller finnes også andre typer «ledningsmekanismer». I vakuum kan det dannes en stråle av positivt og negativt ladde ioner, elektroner og andre elementærpartikler. I andre ledende materialer kan det gå en elektrisk strøm på grunn av flyt av både positivt og negativt ladede ladningsbærere på samme tid, og i halvledende materialer ved forskyvning av manglende ladninger. Strømmen i en elektrolytt forårsakes av positivt eller negativt ladede ioner, og det finnes elektrolytter hvor det samtidig finnes både positive og negative ioner. I en vanlig blyakkumulator er den elektriske strømmen sammensatt av positive hydrogenioner (protoner) som strømmer i én retning og negative sulfationer som strømmer motsatt vei. I strømmen i en elektrisk lysbue eller i plasma er det elektroner såvel som positive og negative ioner som er ladningbærere. I is og i visse faste elektrolytter er den elektriske strømmen helt forårsaket av strømmende ioner.
Notasjon og måleenhet
Den konvensjonelle symbolet for strøm er I, som stammer fra det franske uttrykket intensité de courant, eller strøm (strømstyrke) på norsk. Symbolet I ble brukt av den franske fysikeren og matematikeren André-Marie Ampère (1775–1836) da han formulerte Ampères sirkulasjonslov i 1820.
SI-enhet for elektrisk strøm er ampere, oppkalt etter André-Marie Ampère.
Forekomster
Elektrisk strøm kan observeres i naturen blant annet ved lyn og statisk elektrisitet og ved solvind, som er kilden til nordlys. Nervesystemet hos levende organismer fungerer på grunn av elektrisitet.
Blant fisker er sanseorganer som kan registrere elektriske felt vanlige, og mange fiskeslag har også utviklet organer som kan produsere elektrisk strøm. Fisker med strømproduserende organer bruker det elektriske feltet som omgir dem, til å finne fram i mørket og for å kommunisere med artsfrender. Noen fisker, som elektriske skater, elektrisk ål og stjernekikkere, produserer sterk strøm som brukes til å lamme byttedyr eller skremme bort predatorer.
Andre former for elektrisk strømflyt er den som skjer gjennom vakuum i et vakuumrør, strømmen av ioner inne i et batteri og strømmen av såkalte elektronhull i en halvleder.
Fysisk beskrivelse
Elektrisk strøm, så vel som alle fenomener relatert til elektrisitet, har sin årsak i elektriske ladninger og deres natur. Elektriske ladninger er bipolare, de har én av to ulike ladninger, definert som positive og negative. Den som først kalte ladninger for positive og negative var den amerikanske vitenskapsmannen og politikeren Benjamin Franklin (1706–1790). En annen karakteristikk ved ladninger er at de kun eksisterer i diskrete kvantiteter. De aller fleste elementærpartikler som har ladning er størrelsen av disse multipler av elektronets ladning, som er på 1,6222·10-19 C. Et unntak er kvarker, der ladningen er brøkdeler av elementærladningen. Elektriske fenomener kan generelt sies å ha sitt opphav i separasjon av ladninger og bevegelse av ladninger. Separasjon av ladninger fører til elektrisk potensialdifferens, også kalt spenning, mens bevegelse av ladninger fører til elektrisk strøm.
Definisjon
Størrelsen av ladningsflyt gjennom en flate kalles for strøm og kan matematisk defineres som:
Dette vil si antall ladningsenheter Q som passerer et tverrsnitt av lederen per tidsenhet t. Om ladningsflyten er helt konstant, altså uavhengig av tiden, kan uttrykket forenkles til.