cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vippeparlament
Situasjonen med et vippeparlament løses ved dannelsen av en mindretalls- eller koalisjonsregjering, men dette regnes som problematisk. Dette i motsetning til land med forholdstallsvalg, som for eksempel Norge, der mindretalls- og koalisjonsregjeringer er normen mer enn unntaket. I land med proporsjonelle valgsystem kan det imidlertid oppstå blokker av partier, og hvis ingen av de store blokkene oppnår flertall oppstår en situasjon som minner om vippeparlament. Ved Riksdagsvalget i Sverige 2010 var det for eksempel to klare blokker: De rödgröna og Alliansen, men ingen av de to blokkene oppnådde rent flertall.
Tidlig moderne tid
Britisk dominans og fransk opprør (1763 - 1789)
Russland fortsatte sin pragmatisme under Katarina den store, og hun allierte seg med Preussen og Østerrike om hverandre. De tre rikene begynte i 1770-årene å dele de ytterste delene av Polen seg imellom. Det var særlig områder med overveiende russisk befolkning som Katarina ønsket å kontrollere. Polakkene prøvde en samling av de gjenværende delene av landet, men befolkningen hadde ingen nasjonalfølelse. Polen opphørte å eksistere i 1795. Da var den tidligere opplyste Katarina den store blitt både gammel og reaksjonær.
Vippeparlament
Hengt parlament
Det finnes eksempel på at norske aviser og nyhetsbyråer bruker «hengt parlament» om den engelske termen «hung parliament» så langt tilbake som 1988. Per Egil Hegge kommenterte i 2017 «hengt parlament» slik:
Gjestal
Gjestal
Vippeparlament
Hengt parlament
Hegge avsluttet med å forklare at norsk har verbformene henge/hang og henge/hengte hvor det første er intransitivt og ikke tar objekt og avslutter med et eksempel på intransitiv bruk: «‘Genseren hang på den vanlige knaggen’» og et eksempel på transitiv bruk hvor jakken er objektet: «‘Han hengte jakken på spikeren’».
Tidlig moderne tid
Opplysningstiden
Det var særlig to hovedsentre for filosofi. I Paris dominerte philosophes, en gruppe som ofte, og gjerne vittig, angrep de etablerte sannheter i samfunnet og politikken. Blant de største philosophes var Voltaire (1694–1778), som angrep kirkens makt og moralpreken og argumenterte varmt for trykkefrihet; Charles Montesquieu (1689–1755), som definerte maktens tredeling innenfor en stat som en foretrukken administrasjon for å forhindre at én makt ble for stor på bekostning av de andre; Denis Diderot (1713–1784) sto for oppstarten av et nyskapende leksikon og Jean-Jacques Rousseau (1712–1778), som definerte at makten kom fra folket, ikke fra Gud. Det ble stadig vanligere at interesserte, ofte rike borgere, møttes i delvis private sammenkomster i hverandres salonger. Der diskuterte man filosofi, kunst, musikk, litteratur og annet som foregikk i samfunnet. Forsamlingene var åpne for begge kjønn, og kvinner hadde en viss makt som vertinner som valgte både tema og gjester.
I Glasgow og Edinburgh var fokus mest på naturvitenskapen, men også på menneskets evne til å skille mellom rett og galt uavhengig av samfunnet. David Hume (1711–1776) ble en svært viktig filosof både for Skottland, Europa og verden. Han var sammen med noe tidligere Lock og George Berkeley (1685–1753) opptatt av at man måtte observere før man gjorde antagelser, i stedet for omvendt. Han var også opptatt av at selv om noe var svært sannsynlig, betyr det ikke at det var sikkert. Hume hadde heller ingen begeistring for deisme, tanken om at Gud satte i gang skaperverket, men trakk seg unna. For Hume var Gud unødvendig i fortellingen om verden. En annen viktig filosof var Adam Smith (1723–1790), som tok oppgjør mot både Humes ateisme og viktigheten av å finne svarene på de store filosofiske spørsmålene. For Smith var menneskets viktigste oppgave å ha evne til sympati og å kunne bedre sin egen situasjon. I Nasjonenes velstand (An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations) angrep Smith også den utdaterte handelspolitikken, og langt på vei var det Smith som introduserte økonomi som fag. Smith mente at skatter, avgifter og toll var i veien for menneskelig utvikling. Andre skotske opplysningsfilosofer og -vitenskapsmenn var James Hutton (1726–1797), den moderne geologiens far, og Joseph Black (1728–1799), en banebrytende kjemiker.
Mot slutten av århundret argumenterte Immanuel Kant (1724–1804) mot Humes tanker om at observasjon var den eneste veien til kunnskap, og lyktes langt på vei å finne en vitenskapelig metode som kombinerte både observasjon (empiri) og rasjonalitet.
Kunst og musikk
Innen kunst opplevde 1700-tallet et brudd. I begynnelsen var det i Frankrike virkelighetsflukt med adelige som var på piknik, husket i hagen eller liknende som var tema for malerier. Fargene i slike malerier gled ofte i hverandre. Malere som Jean-Honoré Fragonard (1732–1806) og Antoine Watteau (1684–1721) dominerte i denne stilen. Stilen har ikke et navn, men omtales til dels som senbarokk eller rokokko. I 1760-årene var klassisismen (eller nyklassisismen) på vei fremover i Frankrike. De lekne og ulne maleriene ble erstattet av motiver inspirert av antikken, der klare skiller mellom fargene, sterke motiver fra gresk eller romersk historie og mytologi og sterke menneskeskikkelser var viktige kjennetegn. Her var spesielt Jacques-Louis David (1748–1825) en vesentlig maler. Britisk kunst brøt med den franske, og malere som William Hogarth (1697–1764) og Thomas Gainsborough (1727–1788) hadde mer dramatiske motiver, Hogarth som en skildrer av samfunnets dobbeltmoral og Gainsborough som en svært dyktig landskaps- og portrettmaler.
Musikken var sterkt annerledes. Der kunstens sentrum var Paris og London var et merkelig unntak, var musikken først og fremst tysk og italiensk, men samtidig uten at dette påvirket lyden. Den muligens største komponisten i ettertiden, Johann Sebastian Bach (1685–1750), ble raskt glemt, mens den som forble den største både i sin egen levetid og i en stund etterpå, var Georg Friedrich Händel (1685–1759), som flyttet fra Tyskland til London og definerte musikken der. Andre store komponister var Antonio Vivaldi (1678–1741), Georg Philipp Telemann (1681–1767) og Domenico Scarlatti (1685–1757). Det var omtrent på midten av århundret man fikk et brudd i musikkstilen. Fra rundt da ble det en overgang til klassisismen (musikk), der musikken var mindre kompleks i utformingen, men mer opptatt av strukturen i melodien. Den gikk fra flerstemmig (polyfon) til enstemmig (homofon) med enklere hjelpestemmer.
Industrialiseringen (1700–1789)
I Storbritannia på 1700-tallet begynte etter hvert mange landområder som hadde vært til felles bruk å bli tilgjengelig for salg av Parlamentet. De negative konsekvensene for jordbrukerne var at disse områdene nå måtte leies i stedet for å brukes fritt. Det positive var at de nye jordeierne var opptatt av å eksperimentere med å effektivisere jordbruket. Dette medførte en markant økning i utbyttet, i tråd med merkantilistisk tankegods om å være selvforsynt og å selge overskuddet for å få gull. De menneskene som ble til overs under effektiviseringen fikk som oftest arbeid andre steder eller innenfor manufaktur av stoffer. Dette kom samtidig som den britiske børsen vokste markant og mange investerte i britisk ull og bomull.
Skulle britene være konkurransedyktige mot andre land, måtte ikke bare landbruket, men også manufakturen effektiviseres. I løpet av midten av 1700-tallet dukket det opp en rekke oppfinnelser som gjorde nettopp det. Først kom Spinning Jenny, en spinnerokk som kunne ta mange tråder samtidig. Deretter kom Richard Arkwrights (1732–1792) vanndrevne spinneramme, som spant sterkere tråder enn Spinning Jenny. Man fikk også samme utvikling innen veving. Utviklingen gikk mot stadig mer moderniserte apparater, for det meste for fremstilling av bomullstøy, og disse ble plassert i egne bygninger, som etter hvert ble til fabrikker der produksjonen per ansatt gjorde en svært markant økning. Det ble stadig større behov for kraft, og dette medførte at det ble eksperimentert med dampmaskiner. De hadde blitt utviklet en del siden Thomas Newcomens maskin fra 1702, men det var særlig da James Watt (1736–1819), også han viktig i den skotske opplysningstiden, produserte en ventil som minimerte varmetap at de virkelig ble effektive. Fra da av ble fabrikkene drastisk forbedret med hensyn på effektivitet. Den industrielle revolusjonen hadde begynt.
Neuropteroidea
Neuropteroidea er en gruppe insekter med usedvanlig godt (rikt) utviklet ribbenett eller årenett på vingene.
Kamelhalsfluer (Raphidioptera) finnes helst i tilknytning til skog, ofte på blad av busker og trær. De er dårlige flygere, derfor kryper de vanligvis rundt. Kamelhalsfluer er rovdyr på andre mindre dyr. Bare 3 arter finnes i Norge.
mudderfluer (Megaloptera) finnes i nærheten av ferskvann, de voksne flyr sjelden, og aldri langt. Larvestadier er i vann, frittgående på bunnen, og de lever som rovdyr på andre mindre dyr.
Nettvinger (Planipennia) finnes nesten over alt, men de fleste lever et liv i tilknytning til skog, som rovdyr på andre mindre dyr. Mange er små og er derfor lite synlige. Nettvingene er den største delgruppen av Neuropteroidea og består i Norge av gulløyer, murløver, bladlusløver, voksvinger og svampfluer.
Jack Ryan jr.
Jack Ryan jr. er sønn av Jack Ryan, som er hovedperson i de fleste av Tom Clancys bøker, han har i boken Tigerens tann blitt en voksen mann på 24-25 år. I tidligere bøker har vi fulgt ham som et "sidekick" fra han var nyfødt og gradvis opp gjennom ungdomsårene.
Telegrafruta
Telegrafruta er en historisk vandrerute som går fra Bjøllånes i Rana over Saltfjellet til Russånes i Saltdal i Nordland fylke. Den er et resultat av at det ble strukket telegraflinje over Saltfjellet i 1860-årene. Telegraflinjen gikk gjennom hele Nord-Norge og bandt dermed Nord- og Sør-Norge sammen. Under arbeidene ble det anlagt en enkel veg og bygget såkalte telegrafstuer langs ruta.
Telegrafstuene var opprinnelig fem hytter i forbindelse med telegraflinjen over Saltfjellet. Hyttene ble bygget for oppsynsmenn og arbeidere som gikk langs linjen for å utbedre skader, samt utføre vedlikehold. Telegrafstuene ble også tidlig benyttet av fotturister, fiskere og rallarer, samt fra tid til annen av Telegrafverkets høyere funksjonærer. Hyttene åpnet Saltfjellet for nye brukere både for samferdsel, matauk og rekreasjon.
Telegraflinje over Saltfjellet
Telegrafanlegg ble bygget ut i Norge i 1850-årene mellom de største byene i Sør-Norge. I Lofoten ble det bygget et lokalt nettverk i 1861. Noe av bakgrunnen for telegrafutbyggingen i Lofoten, var muligheten for å få sendt raske meldinger om fiskeinnsig. Dette ga nye muligheter for bedre utbytte for fiskerne. Telegrafen ga generelt store ringvirkninger i samfunnet, og Stortinget bevilget i 1866 midler til utbygging av telegrafen videre nordover fra Trøndelag. Målet var i første omgang å tilknytte telegrafen i Lofoten til resten av landet, men det endelige målet var telegraf helt til Vardøhus i Øst-Finnmark.
For at anleggsarbeiderne skulle ha tak over hodet, ble det bygget oppmurte stuer av stein. Hans Eriksen fra Bredek fjellgård i Rana fikk oppdraget med å bygge to steinstuer på Saltfjellet, én midtvegs ved Nordre Bjellåvatn og en annen ved Krukki i sør. Disse ble bygget med doble steinvegger med et jordlag i midten. Grunnflaten var på 8 x 6,5 meter og veggene var 1 meter tykke. Takene var torvdekket, det var en grue i hver av dem for matlaging, og sannsynligvis var det jordgulv.
Linjestrekkingen ble gjort sommeren 1866 og -67, og arbeidet gikk raskt til tross for at våren kom sent og begge somrene var korte. Der det ikke var mulig å få gravd telegrafstolpene ned i løsmasser, ble det murt opp firkantede fundamenter rundt stolpene. Allerede 1. desember 1867 ble telegrafutbyggingen forlenget til Bodø. Telegraflinjen over Saltfjellet ble lagt gjennom Bjøllådalen. For å holde oppsyn med telegraflinjen ble det bygget små tømmerhytter langs traseen over høyfjellet. Disse ble kalt «telegrafstuer».
Dokumentasjon for når telegrafstuene ble bygget finnes ikke i dag, men en har likevel noen holdepunkter. Midtistua ble ifølge Amund Helland bygget i 1902, etter at den eldre stua brant ned i 1901. Sannsynligvis ble den opprinnelige telegrafstua bygget samtidig som telegrafstuene ved Hessihopan, Nordre Bjøllåvatn, Krukki og Gila i årene 1881–82.
I DNTs årbok for 1901 omtaler sekretær Edvard Aanesen i turistforeningen en reise over Saltfjellet. Han omtaler telegrafstuene slik: ''«Paa hele veien findes ingen sæter at tage ind paa, kun telegrafstuerne, som staar der til benyttelse for opsynet og for hvemsomhelst ellers, der tager fjeldveien over her. Mad maa derfor medbringes. Af turister er det meget faa, som reiser paa denne vei og benytter stuerne, dertil er den for lang og ubekvem; des flere er der av geseller – norske og svenske – paa de forskjelligste tider af aaret.»''
Aanesen beskriver videre at de fem stuene består av et soverom med en liten ovn for koking, bord, krakker og to senger. Til sengene hører det et reinsdyrskinn og en saueskinsfell. Han startet turen i Russånes i øvre Saltdal hvor han fikk låne nøkler til telegrafstuene. Beskrivelsen av stuene var ikke særlig positiv, blant annet ble stue nummer 1, altså Hessihopstua, omtalt som «Et stygt hul».
Nye brukere i fjellet
Området ved Bjøllådalen ble benyttet av bygdefolk og samer også før telegraflinjen ble bygget. Samene drev med reinbeite, mens bygdefolk hadde husdyr på utmarksbeite. Det var også blitt drevet med fangst, fiske og bærplukking. Utbyttet var så godt at Olav Storhaug fra Beiarn heller valgte å drive med jakt og fangst enn å dra på lofotfisket, ettersom han mente at gevinsten av det kunne bli bedre.
Telegrafstuene førte til økt ferdsel. Først og fremst var det telegrafverkets egne folk som brukte stuene for ettersyn og reparasjon. Det ble ansatt tilsynsmenn både sør og nord for Saltfjellet. De skulle ha ettersyn og reparere linjen ved skader. Feil skjedde ofte om høsten og om vinteren, og dermed var husly helt nødvendig når skader skulle utbedres omgående. På sommeren var det ofte at direktører og høyere tjenestemenn fra Telegrafverket kom på reiser langs traseen. Formålet var både faglig og som rekreasjon. På denne tiden begynte friluftsliv og turisme å bli utbredt blant borgerskapet i landet. Når telegrafdirektøren med følge kom på befaring, måtte tilsynsmennene organisere hesteskyss, utrustning og fjellfører. Telegrafstuene ble dermed nyttet av både norske og utenlandske fjellinteresserte.
En annen kategori fjellvandrere som kom til i 1890-årene var rallarer og gruvebus, eller «luffarar» som de ble kalt i Salten. Spesielt aktiviteten i Sulitjelma gruber og Båsmoen i Rana førte til denne typen trafikk. Telegraflinjen var lett å følge og det gikk en sti langs den; selv for ukjente utlendinger var denne vegen lett å følge. Aanesens artikkel i DNTs årbok gir inntrykk av at telegrafstuene ble utlånt til alle som dro over fjellet.
En gang rundt 1912 ble imidlertid telegrafstuene stengt for bygdefolk og luffere. Sannsynligvis var årsaken at det oppstod problemer med utøy i stuene. Som Aanesen beskriver dem, fremstod hyttene som lite tiltalende for telegrafverkets folk. Imidlertid ble det på denne tiden bygget nye stuer ved siden av de gamle telegrafstuene, i forbindelse med at telegraflinjene i Norge ble bygget om til telefonlinjer. Telegraflinjene hadde bare én tråd, men for telefon ble det benyttet linjer med trådpar og flere ledere i stolpene. Dette var en stor ombygging som ble foretatt med ny stor aktivitet til fjells.
De nye småstuene ble kalt «rallarkåkar», og etter at anleggsperioden var over, ble disse stående ulåste til fri bruk for allmuen. På den annen side ble de opprinnelige telegrafstuene oppgradert og forbeholdt etatens egne høyere funksjonærer. De åpne rallarkåkene ble attraktive for bygdefolk som ville bruke fjellet. Imidlertid ble disse etterhvert lite tiltalende med utøy og forfall. Fisket i Nordre- og Søndre Bjøllåvatn var godt, og dermed var fisket viktig matauk for bygdefolk som ikke hadde tilgang til havet. Fisk ble viktig mat for vinteren. Det hendte at bygdefolk forlot fisken ved vannene og kom tilbake på vinteren for å frakte den hjem. Transporten var gjerne lettere med snø på bakken. Småstuene ble benyttet for dette fisket.
Ny telefonlinje over Saltfjellet
Artur Olsen fra Høyforsslett i Beiarn var oppsynsmann for telefonlinjen under andre verdenskrig. Han fikk stadige problemer med nok fyringsved i stuene om vinteren. Løsningen på dette ble at han brukte både oppstablede telefonstolper som var ment som reserve, samt lagerskuret til fyringsved. I første del av 1945 ble telefonlinjen gjennom Bjøllådalen satt ut av drift for godt. Telegrafstuene var dermed ikke lenger av interesse for telegrafverket.
Behov for en turistforeningshytte
De opprinnelige fem telegrafstuene var tilgjengelige for folk flest, med en ordning der nøkler kunne lånes sør og nord for fjellet. Ordningen opphørte i 1932, da telegrafverket ikke lenger ville bruke stuene til annet enn egen virksomhet. Det oppstod dermed behov for egne overnattingssteder for fjellvandrere, og Bodø og Omegns Turistforening, daværende Helgeland Turistforening og daværende Lappevesenet (dagens Statens reindriftsforvaltning) begynte å planlegge en ny hytte i området. I 1934 stod Saltfjellstua ferdig mellom nåværende Midtistua og Krukkistua. Halve stua var innredet for fotturister og den andre halvdelen for reindriftssamer. Med dette ble Bodø og Omegns Turistforenings aktivitet utvidet til å omfatte også dette fjellområdet, og ikke bare Sulitjelma og Bodøtraktene.
Bodø og Omegns Turistforening hadde stor medlemsaktivitet i 1930-årene, og i årsberetningen for 1939 ble det for første gang nevnt at styret vurderte muligheten av å kunne benytte telegrafverkets hytte ved Bjøllåvatnet. En turiststasjon på Lønsdal ble også vurdert. Enda en aktivitet på denne tiden var en plan for vern av deler av Saltfjellet og Svartisen. Dette arbeidet ble senere videreført av Nordland Naturfredningsforening i 1938.
Etter som det ble klart at et turisthotell ville komme til å bli bygget i Lønsdal, økte også interessen for å kunne bruke telegrafstuene i Bjøllådalen. Dermed sendte Bodø og Omegns Turistforening flere forespørsler om dette til Telegrafverkets distriktsstyre. I 1949 kom det en stortingsmelding og en stortingsproposisjon som gikk inn for at turistforeningen kunne overta Midtistua og Krukkistua for 100 kroner per stykk. I 1951 ga stortinget sin endelige tilslutning til dette. Hyttene trengte en del midler for å kunne settes i stand. Blant annet fikk Bodø og Omegns Turistforening 3000 kroner fra Feriefondet for å utbedre hyttene. Sommeren 1951 ble det utført omfattende arbeid på hyttene, og Midtistua ble utstyrt med inventar for fire personer. Krukkistua måtte imidlertid være uten slikt utstyr i flere år.
Opprusting og økende friluftsaktivitet
Utover 1950- og 1960-årene var det få besøkende i telegrafstuene som nå var overtatt av Bodø og Omegns Turistforening. Nå hadde disse fått navnene Midtistua og Krukistua. Det var ikke protokoll og hyttebok i hyttene, slik at den eneste måten for å anslå antallet besøkende, var å telle opp betalende gjester. På Midtistua var det i 1960 kun seks overnattinger, men en regnet med at det hadde vært et betydelig større antall besøkende. Hyttene ble utsatt for mange innbrudd og mye hærverk, dessuten var de ulåst. Krukkistua ble bare inspisert år om annet, her var det heller ikke annet enn tomme senger, en kjøkkenbenk, bord og stoler. Bodø og Omegns Turistforening mente at denne lå i utkanten av deres interesseområde, og at Saltfjellstua var stor nok til å ta seg av de besøkende.
For Midtistua sin del var tilgjengelig fyringsved for fotturistene kun de etterlatte telegrafstolpene. Imidlertid ble dette problematisk utover i 1960-årene fordi det stadig ble lengre å gå for å hente nye stolper. Som en løsning på dette problemet ble det sommeren 1962 installert en oljeovn på hytta. Vedtransport ble ansett for å være for kostbart. For øvrig var Midtistua mot slutten av 1960-årene slitt av isfiskere som kom i helgene i april og mai. Opptil 20–25 isfiskere kunne da ta inn på hytta uten å gjøre opp for seg. Løsningen på dette ble å låse hovedrommet og sette opp en ovn i gangen for tilfeldig forbipasserende.
Bjellåvasstua tilhørte Telegrafverket, men ble ikke fulgt opp eller vedlikeholdt. Bodø og Omegns Turistforening var på begynnelsen av 1960-årene bekymret for at denne ble mye utsatt for innbrudd og hærverk. Turistforeningen tok derfor på seg å foreta nødvendige reparasjoner, noe de også fikk tillatelse til. Årsaken til at Telegrafstue nummer 1 (Hessihopen) og 2 (Bjøllåvatn) ble beholdt av Telegrafverket var planer for en telefonlinje fra Saltdal over til Beiarn. Imidlertid fikk foreningen disponere hytta ved Bjøllåvatn. Endelig i 1967 fikk turistforeningen kjøpe denne hytta for 100 kroner, men hytta brant ned den 31. mars året etter. En ny hytte ble bygget og tatt i bruk på dette stedet våren 1972.
Utover på 1980-årene ble det bygget annekshytter (sikringshytter) i tilknytting til alle de tre hyttene Bjøllåvasshytta, Midtistua og Krukkistua. Det ble installert propanapparat for koking og vedtransport ble foretatt om vinteren. Aktive dugnadsgjenger stod bak dette arbeidet. Standarden på disse hyttene økte dermed betraktelig. For øvrig ble restene av telefonlinjen endelig fjernet i 1974.
Telegrafruta og telegrafstuene i dag
Hessihomphytta eies av Saltdal Jeger og Fiskerforening og er utstyrt med alt nødvendig utstyr.
Gillastua brant ned i 1967, og bare grunnmuren står igjen i dag. Rana turistforening er interessert i å få restaurert denne hytta.
Steinstuene forfalt mye opp gjennom årene, men disse ble restaurert i 1990-årene. Blant annet stod Beiarn historielag bak arbeidet med å sette i stand steinstua ved Nordre Bjøllåvatn. Denne står i dag ulåst.
Gerda (2021)
Gerda (originaltittel: Герда) er en russisk film fra 2021, regissert av Natalja Kudrjasjova.
Handling
Historien forteller om en ung jente som heter Lera, og som bor i en russisk provins. Moren hennes tror naivt på mirakler, og faren hennes har forlatt familien deres. Lera ønsker å forbedre sitt eget liv, men hun vet ikke hvordan.
Samtidig opplever hun hele tiden drømmer, hvor hun kan se sin egen sjel. Og desto vanskeligere livet blir, jo oftere opplever hun slike drømmer.
Sola Brass Band
Sola Brass Band er et brassband med sete i Sola, Rogaland.
Korpset, som ble stiftet 1. august 1984, har deltatt i en rekke brassbandkonkurranser.
Birger Braadland
Birger Olsen Braadland (født 26. januar 1879 i Idd i Østfold, død 15. januar 1966) var en norsk hæroffiser, skogeier og politiker (B). Han var utenriksminister i Norge i perioden 1931–1933 samt stortingsmann 1934–1936.
Bakgrunn og yrkeskarriere
Han ble født inn i en middelklassefamilie som sønn av kemner Olaus Olsen (1834–1897) og hustru Sofie Hansen (1851–1934). Mor og sønn tok navnet på familiefarens barndomshjem på Braadlandskansen ved Fredriksten festning som familienavn i 1901. Birger Braadland giftet seg i 1902 med Ragna Abigael Vogt Stang (1881–1972), datter av godseier og trelasthandler Andreas Stang og Ragna Abigael Vogt på Prestebakke. De ble foreldre til diplomat og stortingsmann Erik Braadland (1910–1988) og Ragna Abigael (f. 1905), som var gift med den bergenske økonom og globetrotter Anton Mohr.
Birger Braadland hadde studentereksamen fra Fredrikshalds skole fra 1897, eksamen fra Krigsskolens øverste avdeling fra 1900, eksamen fra Den Militære Høiskole fra 1903 og et kort studieopphold i Frankrike. Han var fastlønnet offiser i Hæren 1900–1919, herunder aspirant i Generalstaben 1905–1906, kaptein og kompanisjef fra 1911 samt adjutant hos kong Haakon VII 1915–1918. I 1930 ble han forfremmet til ulønnet major.
Oreodera
Oreodera er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, lyst brun- eller gråaktige trebukker, forholdsvis tettbygde med kraftige bein. Antennene er betydelig lengre enn kroppen. Pronotum er nærmest tønneformet med en pigg litt bakenfor midten av siden.
Birger Braadland
Bakgrunn og yrkeskarriere
I 1904 overtok han skogeiendommen Torgalsbøen i Idd fra svigerfaren Andreas Stang. Han kjøpte også naboeiendommen Ør i 1908 og eide til sammen 27,000 dekar skog. Som skogeier engasjerte han seg som formann i Østfold skogselskap 1925–1950, styremedlem 1930–1938 og formann i representantskapet 1949–1950 i Det norske Skogselskap samt viseformann i styret i A/S Borregaard 1938–1951. Av hans offentlige verv kan nevnes medlem av Hvalrådet 1936–1957, medlem av Norges Banks representantskap 1936–1953 (formann 1947–1953) og medlem av Den norske Industribanks representantskap fra 1939.
Oreodera
Levevis
Larvene lever i død ved.
Birger Braadland
Politisk arbeid
Braadland begynte sin politiske løpebane som medlem av Idd herredsstyre og formannskap 1914–1922, først som representant for Høyre, og meldte seg inn i Bondepartiet i 1920-årene. Han var et ubeskrevet blad i rikspolitikken da han ble utnevnt til utenriksminister i Peder Kolstads regjering den 12. mai 1931. Årsaken til valget av nettopp Braadland var, ifølge historiker Fredrik Fagertun, at «Bondepartiet hadde få politikere og diplomater med bred utenrikspolitisk erfaring i sine rekker, og Braadlands militære bakgrunn borget trolig for en viss utenrikspolitisk innsikt. Dessuten var han relativt språkmektig og hadde et elskverdig og vinnende vesen og evne til å komme overens med andre mennesker.»
Oreodera
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Mellom- og Sør-Amerika.
Birger Braadland
Politisk arbeid
Som utenriksminister oppholdt Braadland seg mye i Genève, hvor han ledet Norges delegasjon til Folkeforbundets råd 1931–1932. Han tilhørte de mer moderate i Grønlandssaken, og førte en forhandlingslinje overfor Danmark sammen med statsminister Peder Kolstad. De forsøkte igjen med forhandlinger for å unngå statlig okkupasjon da den private okkupasjonen av Øst-Grønland var et faktum i juni 1931. Forhandlingene mislyktes, og man følte seg tvunget til å utstede en norsk okkupasjonserklæring.
Kolstad ble sykemeldt den 1. februar 1932, og døde etter seks uker. Braadland var fungerende statsminister fra 1. februar til 29. februar og på nytt fra 10. mars til 13. mars, og Nils Trædal var fungerende utenriksminister. Den 14. mars ble Jens Hundseid statsminister, og Braadland fortsatte som utenriksminister i hans regjering. Braadland var lojal mot sine regjeringssjefer, og støttet Hundseid i å fjerne forsvarsminister Vidkun Quisling høsten 1932. Av politiske årsaker lyktes man ikke med dette, men Braadland stod sentralt i utformingen av kompromisset mellom Hundseid og Quisling.
CAC-mesterskapet i friidrett
Mesterskapet er kun åpent for utøvere som representerer land innen CACAC. Det første mesterskapet ble arrangert i 1967, og er avholdt hvert annet år, bortsett fra 2007-mesterskapet, som ble arrangert i 2008.
Birger Braadland
Utmerkelser
Han ble tildelt storkors av den luxembourgske Eikekroneordenen og den portugisiske Kristusordenen, og han var ridder av en rekke andre utenlandske ordener. Riddare av svenska Svärdsorden 1917, riddare av svenska Vasaorden 1918.
Pietro Caprano
Pietro Caprano (født 28. februar 1759 i Roma i Italia, død 24. februar 1834 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet den romerske kurie.
Han ble kreert in pectore til kardinal i oktober 1826 av pave Leo XII, publisert desember 1828.
Han deltok ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, og ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.
Mad
Mad er et amerikansk humor- og satire-blad med hovedvekt på tegneserier som første gang utkom i 1952. Det ble grunnlagt av utgiveren William Gaines og redaktør og tegneren Harvey Kurtzman, lansert som et tegneseriehefte før det ble et magasin. Vittighetsbladet utkom månedlig og er den siste overlevende tittel fra den beryktede og samtidig kritikerroste utgivelsene fra forlaget EC Comics. Utgiver Gaines led tungt under 1950-tallets sensur mot tegneserier som bokstavelig utryddet hans utgivelser av skrekktegneserier (EC horror comics) fra salgsstedene. Bladet hadde stor innflytelse, ble omfattende imitert, og påvirket satiriske medier, så vel som kulturlandskapet på midten av 1900-tallet. Med redaktør Al Feldstein økte lesertallet til mer enn to millioner i løpet av opplagstoppen i 1973–74.
Magasinet, som var den siste bevarte tittelen fra EC Comics-linjen, publiserer satire over alle aspekter av livet og populærkultur, politikk, underholdning og offentlige personer. Formatet inkluderte TV- og filmparodier, og satireartikler om hverdagslige hendelser som er endret til å virke humoristiske. Mads maskot, med det fiktive navnet Alfred E. Neuman, var ofte på forsiden, og ansiktet hans erstattet ansiktet til en kjendis eller figur som ble belyst. Figuren hadde sin opprinnelse fra slutten av 1800-tallet i mottoet «What, me worry?» Siden hans smilende debut i Mad har hans figur vært på alle forsidene med unntak av noen få, sjelden sett i profil, lett gjenkjennelige sett forfra, silhuett eller rett bakfra.
Fra 1952 til 2018 publiserte Mad 550 vanlige magasinutgaver, i tillegg til en rekke opptrykk «Specials», pocketbøker med originalmateriale, opptrykk samlebøker og andre trykte prosjekter. Etter at telekommunikasjonsselskapet AT&T kjøpte Time Warner i juni 2018, avsluttet Mad kioskdistribusjonen, og fortsatte i tegneseriebutikker og via abonnement. Magasinet har redusert sitt nye innhold i standardutgaver (bortsett fra spesialtilbud på slutten av året), med det vanlige magasinet som nesten utelukkende bruker opptrykk med nye omslag, selv om minimale mengder nytt innhold vises i hver utgave.
Kjente bidragsytere
Bladet er kjent blant annet for vitsetegneren Don Martin (1931-2000) som med sin karakteristiske tegnestil (figurer med lite hode, stor hake og store føtter) og slapstick-inspirerte humor var en av bladets mest populære tegnere og ofte ble omtalt som «MAD's Maddest Artist». Martin jobbet for bladet fra 1955 til 1987, og Mad ga også ut en rekke pocketbøker med lengre Don Martin-historier. Antonio Prohias (1921-1998) som tegnet Spy vs Spy fra 1961 til 1990 var en annen kjent Mad-tegner. Prohias var helt blakk da han kom fra Cuba til USA, men fikk seg jobb hos Mad med en gang til tross for at han nesten ikke kunne et eneste ord engelsk. Spy vs Spy var delvis inspirert av den kalde krigen og handler om en hvit og en sort spion som forsøker å drepe eller skade hverandre. I dag tegnes serien av Peter Kuper.
To andre kjente bidragsytere i Mad er Sergio Aragonés og Al Jaffee, som begge fremdeles er aktive. Aragonés er sannsynligvis Mads mest produktive tegner gjennom tidene og har med ett unntak (da tegningene forsvant i posten) produsert materiale for hvert eneste nummer av Mad fra 1963 fram til i dag. Han er best kjent for sine serier uten ord, som vanligvis er relatert til et bestemt tema i hver utgave. Jaffee er tegneren med lengst fartstid i Mad og har levert bidrag til bladet helt siden 1955. Han er best kjent for sine «fold-ins» (utbrettsbilder) på nest siste side, hvor man ved å brette bladet på en bestemt måte får fram et skjult bilde og tekst.
Omslagene viser nesten alltid en figur kjent som Alfred E. Neuman, en liten gutt med stort hode og en manglende tann som har vært Mads uoffisielle maskot siden 1955.
Mad på norsk
De første årene, fra starten i 1981 til og med 1985, var Dag Kolstad redaktør i bladet. Kolstad sluttet i Mad i begynnelsen av 1986 og startet kort tid senere det konkurrerende humorbladet Pyton og tok med seg flere av bladets norske bidragsytere (blant andre Arild Midthun og Tommy Sydsæter) til konkurrenten. «Krigen» mellom Norsk Mad og Pyton toppet seg i 1988 da Pyton trykket en falsk Mad-forside på baksida i håp om å stjele lesere fra konkurrenten. Dette resulterte i søksmål, og Gevion forlag (Pytons utgiver) ble dømt til å betale 80 000 kroner i erstatning. Likevel var det Pyton som vant humorkrigen, og på slutten av 1980-tallet var Norsk Mads salgstall synkende mens Pytons salgstall var stigende. I 1994 ble Norsk Mad nedlagt.
Bladkompaniet overtok Norsk Mad fra 1995 og forsøkte å relansere bladet, men dette varte bare i seks numre inn i 1996. Egmont var neste forlag som forsøkte seg med en norsk utgave av Mad i 2001, men også denne gangen gikk bladet inn etter kun seks numre. Sommeren 2008 dukket imidlertid et spesialalbum av Norsk Mad på nytt opp i kioskhyllene.
Elisabeth Andreassen
Karriere
Elisabeth Andreassens karriere startet da hun i 1978 kom hun på andreplass i Göteborgs-Tidningens talentkonkurranse Sjöstjärnan og spilte country sammen med Kalle Bäckström og Bengt Adielson i KEB Band på ulike puber i Göteborg. I begynnelsen av 1980 ble hun oppdaget av Lasse Holm under en countrygalla i Medborgarhuset i Stockholm. Dagen etter fikk hun spille inn en demo og ble tre uker senere medlem av bandet Chips og dro på turné til Vest-Tyskland.
Seier i Eurovision
I Melodifestivalen 1984 gikk det ikke særlig bra, da stemmen ikke holdt, men hun fikk sin revansje året etter da hun og Hanne Krogh i gruppen Bobbysocks vant den internasjonale finalen. Etter seieren kunne de turnere i både Sverige og Finland, og de spilte i 1986–1987 inn en plate i Los Angeles. Bobbysocks ble oppløst i 1988, og begge medlemmene fortsatte som soloartister.
Etter Bobbysocks
Med Kikki Danielsson medvirket hun på countryturneen Country Cross Country (CCC). I 1988 spilte hun inn en countryplate i Nashville, Tennessee. I 1990 flyttet hun til Oslo, og i 1992 var hun programleder for den norske Melodi Grand Prix-finalen. I 1994 vant hun Melodi Grand Prix med «Duett» sammen med Jan Werner Danielsen. De to sang også sammen, blant annet på kirkekonserter og ved en anledning i Carnegie Hall i New York.
I 1996 vant hun igjen Melodi Grand Prix med sangen «I evighet». Sangen er også spilt inn på svensk («I evighet«), engelsk («Eternity») og tysk («Wir sind dabei»).
Fra slutten av 1990-tallet har Andreassen blant annet deltatt i konsertversjoner av Phantom of the Opera og Sofies verden og sunget revy med komikergruppen Dizzie Tunes. Platene hennes har blitt blant Norges mest solgte. I starten av september 2000 opptrådte Andreassen på Norsk Militær Tattoo.
Hun opptrådte med Lotta Engberg og Kikki Danielsson i en svensk TV-galla i november 2000, og det ga ideen til at de tre skulle opptre sammen. Trioen Kikki, Bettan & Lotta deltok i Melodifestivalen 2002 og i Melodi Grand Prix 2003. Trioen hadde i 2002–2003 et bejublet «krogshow» med tittelen Kikki, Bettan & Lotta – Tre stjerner på samme scene – i Rondo, Göteborg og Cirkus i Stockholm. I 2004 turnerte hun i Sverige med Lasse Holms på en schlagerturné som hadde navnet Diggiloo.
Personlig
Hun ble født i Göteborg som norsk statsborger av norske foreldre. Hun vokste opp på Källö-Knippla i Göteborgs nordlige skjærgård, men tilbrakte senere mye tid i Sykkylven, hvor familien hennes kommer fra.
2. juli 1994 giftet hun seg med Tor Andreassen (død 13. juni 2016 ) og byttet da etternavnet Andreasson med etternavnet Andreassen. Paret har to døtre: Anna, født i 1995, og Nora, født i 1997.
Frem fra Glemselen kap. 18
Frem fra Glemselen kap.18 er den attende platen i serien Frem fra Glemselen med Rita Engebretsen og Helge Borglund. Ti år var gått siden Frem fra Glemselen kap. 17 hadde blitt lansert, og i mellomtiden hadde selskapet PolyGram, etter hvert Universal, sporadisk utgitt noen av de gamle produksjonene på CD og kassett. Men i 1997 vekket Per Johan Skjærstad og artistene serien til live igjen. Nå var Arve Sigvaldsen tilbake som produsent, og atter en gang het plateselskapet Talent. Denne utgaven av «Frem fra Glemselen» fikk også undertittelen Fortsettelsen. Tilbake var Engebretsen og Borglund med skillingsviser på repertoiret, til glede for publikum.
Giovanni Antonio Benvenuti
Giovanni Antonio Benvenuti (født 16. mai 1765 i Belvedere ved Senigaglia i Italia, død 14. november 1838 i Osimo) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie. Senere var han biskop av Osimo 1828–1838.
Frem fra Glemselen kap. 18
De fikk en stor radiohit med visa om «Svarta Bjørn». Av andre skillingsviser på denne utgaven finner man «Amanda og Herman» og «Løvebruden». ''Frem fra Glemselen kap. 18'' kom på markedet i august 1997, og utgivelsen ble også presentert på TV 2 Nyhetene. Denne platen fikk god kritikk, og solgte i overkant av 20 000 eksemplarer. Allerede året etter forandret Arve Sigvaldsen navnet på plateselskapet fra Talent til AS Records, og platen kom ut på nytt. Dette var det første albumet som det ble brukt TV-reklame på, og med ''Frem fra Glemselen kap. 18'' var Engebretsen og Borglund tilbake på VG-lista.
Giovanni Antonio Benvenuti
Han deltok ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, og ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
SPM
SPM, Spm eller spm har flere betydninger:
Nils Skogstad
Nils Skogstad (født 14. januar 1933) er en norsk tidligere lokalpolitiker (Sp) som var ordfører i Marker kommune fra 1979 til 1999.
Drenica
Under Kosovo-krigen ble området rundt Drenica regnet som en høyborg for den albanske paramilitære organisasjonen UÇK. Fra denne regionen kommer Jashari-slekten, og Adem Jashari var en av UÇKs grunnleggere. Fra oktober 1997 og frem til den serbiske offensiven startet i februar 1998 opererte UÇK i Drenica, og regionen ble av og til kalt «befridd» område. I 1998 fant flere kraftige militære trefninger sted mellom den jugoslaviske folkehæren og UÇK. Ved krigens slutt overtok internasjonale styrker, KFOR og nærmere bestemt UNMIK, kontrollen over regionen.
Eburodacrys
Eburodacrys er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, slanke og spinkle trebukker. De fleste er lyst brunlige på farge med to par lyse (hvite til gule) lengdeflekker på dekkvingene, disse har oftest mørk rand. Antennene er tynne og vanligvis lengre enn kroppen. Pronotum er så bredt som eller litt smalere enn dekkvingene, oftest med en liten tann midt på hver side.
Levevis
Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika.
Latvia under EM i svømmesport 2018
Latvia deltok under EM i svømmesport 2018 i Glasgow i Storbritannia fra 3. til 12. august 2018.
Isle-Maligne vannkraftverk
Dette anlegget magasinerer ikke opp noe reservoar, men er et såkalt elvekraftverk (run-of-river). Operatør og eier er metallelskapet Rio Tinto Alcan, og anlegget støtter aluminiumsindustrien i området.
Markgrevskapet Mähren
Margrevskapet Mähren (tysk: Markgrafschaft Mähren; tsjekkisk: Markrabství moravské) var et av landene til den böhmiske kronen som eksisterte fra 1182 til 1918. Det ble offisielt administrert av en markgreve i samarbeid med et lokalt parlament. Markgrevskapet ble noen ganger kalt for en de facto uavhengig stat, og andre ganger som underlagt hertugdømmet Böhmen og senere kongeriket Böhmen. Markgrevskapet omfattet regionen Mähren innenfor den moderne tsjekkiske republikk.
Astrid Tryggvesdatter
Astrid (trolig født en gang mellom 960 og 980 – dødsåret er ukjent) ble om lag 996 gift med Erling Skjalgsson (død i 1027 eller 1028).
Astrids slekt
Astrid var søster av Olav Tryggvason og Ingeborg Tryggvesdatter.
Olav Tryggvason skal ha vært sønn av Tryggve Olavsson fra Viken eller Romerike og Astrid Eiriksdatter fra «Oprekstad», muligens identisk med gården Obrestad i Hå, Rogaland. Astrid er ikke omtalt i kildene med farsnavn, og vi vet ikke om Olav og Astrid hadde begge foreldrene felles. Noen historikere mener de var halvsøsken. I Snorres kongesagaer står det at kong Tryggve og Astrid Eiriksdatter hadde døtrene Ingebjørg og Astrid sammen.
Giftermål og bryllup
Da Olav Tryggvason ble konge i Norge var det viktig å holde seg inne med en høvding som Erling Skjalgsson. En måte å gjøre det på var å binde ættene sammen ved hjelp av ekteskap. Erling Skjalgsson var en mektig herse. Han kan ha vært sønn av Torolv Skjalg.
Snorre forteller at Olav Tryggvason om lag 995 dro til Gulatinget for å bli hyllet som konge. Kongen sa: «Hva vil dere kreve av meg for at vi skal bli best forlikt?» Da sa Olmod: «Det var for det første at du ville gifte Astrid, søster di, med Erling Skjalgsson, vår frende. Ham regner vi nå for å være den av alle unge menn i Norge en kan vente seg mest av.» Olav sa ja, men Astrid sa ja først etter sterkt press fra broren. Snorre lar henne få en hendig replikk før hun gir etter:
Det er uvisst hvor mye av dette som er dikting og hvor mye som er riktig. Få historikere tillegger Heimskringla stor kildeverdi i denne perioden.
Erling og Astrid holdt bryllup muligens sommeren 996. Det var ikke uvanlig at jenter ble giftet bort i 15-årsalderen, men hun kan også ha vært eldre om familien ikke hadde funnet en god kandidat tidigere.
Barn
Til tross for at Astrid ikke var helt begeistret for giftemålet innledningsvis fikk hun og Erling mange barn. Fagrskinna forteller at Erling hadde sønner, mens Snorre mente at Erling hadde barna som er listet nedenfor, men vi vet ikke om det er rett og om de i såfall var sammen med Astrid. Vi vet ikke når barna er født. Det har også blitt hevdet at Astrid og Erlings datter het Astrid, ble kalt Astrid hin ubårne, og ifølge Arnmødlingatalet (som er et tillegg til Fagrskinna) var gift med Torberg Arnessøn av stormannsætten Arnmødlingene.
Andre har hevdet at Erling hadde datteren Ragnhild fra et tidligere ekteskap.
Ettermæle
Etter bryllupet er ikke Astrid omtalt mer. Vi vet ikke når hun døde.
Erling drept i 1027 eller 1028.
Alfonso I av Portugal
Alfonso I (født 25. juni 1109, død 6. desember 1185), mer kjent som D. Afonso Henriques, oppnavnet var «Erobreren» (portugisisk: o Conquistador), «Grunnleggeren» (portugisisk: o Fundador) eller «Den store» (portugisisk: o Grande) av portugiserne og El-Bortukali («Portugiseren») og Ibn-Arrik («sønn av Henrik», «Henriques») av maurere (iberiske muslimene) som han kjempet imot. Han var den første konge av Portugal. Han skaffet seg uavhengighet for den sørlige delen av kongedømmet Galicia, et grevskap i Portugal, fra Galicias overherre, kongen av León, i 1139. Han etablerte et nytt kongedømme og deretter fordoblet sitt område med Reconquista, et mål som han fulgte fram til sin død i 1185, etter førtiseks år med kriger mot maurerne.
Hans etterfølger var sønnen Sancho I av Portugal.
Liv og virke
Afonso I var sønn av Henrik av Burgund, greve av Portugal, og Theresa av León, datter av kong Afonso VI av León Paret styrte sammen som greve og grevinne av Portugal fram til Henriks død. Deretter regjerte Theresa alene.
Langs hver en vei
Langs hver en vei er debutalbumet til Gluntan, utgitt i 1968.
Alfonso I av Portugal
Liv og virke
I 1122 ble Afonso fjorten år, noe som ble betraktet som voksen på 1100-tallet. Han opphøyde seg selv til ridder på egen hånd i katedralen i Zamora, samlet en hær og begynte å ta kontroll over sin mors landområder. I nærheten av Guimarães, i slaget ved São Mamede i 1128, beseiret han hæren til stefar og allierte grev Fernando Peres de Trava av Galicia. Deretter forviste han sin mor for alltid til et kloster i Galicia. Muligheten å legge Portugal (den gang kjent som sørlige Galicia) inn under kongeriket Portugal og Galicia ble avverget, og Afonso ble enehersker (hertug av Portugal) som følge av kravene på uavhengighet fra landets kirke og adel. Han beseiret også morens nevø, Alfonso VII av León, som kom for å hjelpe henne, og således frigjorde han kongekommet fra den politiske avhengigheten til kongedømmet León. Den 6. april 1129 dikterte Afonso Henriques stevningen hvor han utropte seg selv til prins av Portugal.
Uavhengighet fra Alfonso VII av Leóns overhøyhet var imidlertid ikke noe han kunne oppnå militært. Grevskapet Portugal måtte fortsatt bli anerkjent diplomatisk av nabolandene som et kongedømme og mest viktig av den katolske kirke og paven. Afonso giftet seg med Matilda av Savoie, datter av grev Amadeus III av Savoie, og sendte sine ambassadører til Roma for å forhandle med paven. Han lyktes å avverge Leóns overherredømme og ble isteden en vasall av pavedømmet, slik som kongene av Sicilia og Aragón hadde blitt før ham. I pavebullen Manifestis Probatum, datert til 23. mai 1179, aksepterte den nye kongen som vasall av paven.
Alfonso I bygget flere klostre og ga betydelige privilegier til de religiøse ordrene. Blant de viktigste var klosteret i Alcobaça nord for Lisboa for cistercienserordenen til hans onkel Bernhard av Clairvaux i Burgund. I 1143 skrev han til pave Innocens II for å erklære at han selv og hans kongedømme var kirkens tjenere, og sverget at han ville fordrive de vantro ut av Den iberiske halvøya. Ved å forbigå kongen i León erklærte Afonso seg som pavedømmets direkte lensherre. Han fortsatte å utmerke seg i kampene mot maurerne. Han erobret Santarém i 1147 og etter å ha beleiret Lisboa i 1147 ble byen frigjort fra maurernes herredømme samme år. Han fortsatte med å erobre viktige deler av landet sør for elven Tajo, skjønt det gikk tapt i følgende årene.
Joachim-Jean-Xavier d’Isoard
Joachim-Jean-Xavier d'Isoard (født 23. oktober 1766 i Aix-en-Provence i Frankrike, død 7. oktober 1839 i Paris) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Alfonso I av Portugal
Liv og virke
I 1169 ble den nå gamle dom Afonso skadd mens han drev krigføring i nærheten av Badajoz etter å ha falt av hesten. Han ble tatt til fange av soldatene til kong Ferdinand II av León, som også var hans svigersønn. For å få ham tilbakelevert måtte Portugal betalte i løsepenger bortimot alle de erobringer som Afonso hadde gjort i Galicia, nord for elven Miño, de senere år. I 1179 ble de privilegier og gunst gitt til den katolske kirke kompensert. I pavebullen Manifestis Probatum, anerkjente pave Alexander III Afonso som konge og Portugal som et uavhengig kongerike med rett til å erobre land fra maurerne. Med denne velsignelsen fra paven var Portugal til sist sikret som kongerike.
Joachim-Jean-Xavier d’Isoard
I Aix ble han venn av den senere kardinal Joseph Fesch, onkel til Napoléon Bonaparte, og det sies at det var vennskapet med Fesch og Bonaparte-familien som berget ham helskinnet gjennom terrorperioden under den franske revolusjon. Sener søkte han tilflukt i Milano, og vendte ikke tilbake til Frankrike før under konsulatet.
Liste over sogn i Sør-Hålogaland bispedømme
Dette er en liste over sogn i Sør-Hålogaland bispedømme.
Joachim-Jean-Xavier d’Isoard
Senere ble han tilknyttet Den romerske kurie. I 1809 ledsaget han pave Pius VII til Frankrike, og ble holdt i forvaring først i Grenoble og deretter i Savona. Etter Napoleons fall vendte han tilbake til sin stilling ved Den romerske rota i Roma.
Russkijøya
Russkijøya (russisk: о́стров Ру́сский – oversatt: Russisk øy) er ei øy i Peter den stores bukt i Primorskij kraj i Russland. Øya er skilt fra Muravjov-Amurskijhalvøya og byen Vladivostok av sundet Østre Bosporos.
Joachim-Jean-Xavier d’Isoard
Han ble kreert til kardinal i juni 1827 av pave Leo XII, med San Pietro in Vincoli som tittelkirke.