cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skottlands historie
Krig med England
I 1320 la den skotske adelen frem den såkalte Arbroath-deklarasjonen, noe som fikk pave Johannes XXII til omgjøre den tidligere bannlysningen og til å annullere tidligere bestemmelser om at de skotske kongene skulle underkaste seg Englands konger. Dette gjorde at Skottlands uavhengighet kunne bli anerkjent av de europeiske stormaktene.
I 1328 signerte Isabella av Frankrike og Roger Mortimer av Wigmore (på vegne av den umyndige kong Edvard III av England) Edinburgh-Northampton-traktaten. Denne anerkjente skotsk uavhengighet under Robert Bruces styre. Dette ble en stor triumf for Bruce, og han har blitt stående i skotsk historie som en av landets store konger.
Fire år etter at Bruce døde i 1329 ble Skottland på nytt invadert av engelske tropper under det påskudd å gjeninnsette «den rettmessige kongen» – Edvard Balliol, Johan Balliols sønn, til den skotske tronen. Dette ble startskuddet til den andre skotske uavhengighetskrig. Med engelsk støtte vant Balliol første frem, men han skulle senere møte hardere motstand. Skottene, ledet av Andrew Murray, lykkes etterhvert å kaste Balliol fra tronen, og da hundreårskrigen mellom England og Frankrike brøt ut mistet engelskmennene interessen for Skottland. I 1341 klarte David II av Skottland, Robert Bruces sønn og arving, å komme seg tilbake til Skottland fra landflyktighet i Frankrike. Balliol oppgav nå kravene til den skotske tronen, og trakk seg tilbake til Yorkshire hvor han døde i 1364.
Senmiddelalderen
Ved Davids uventede død i 1371 ble han etterfulgt av den 55 år gamle Robert II, den første av slekten Stewart (senere stavet Stuart, på fransk maner). Roberts krav på tronen var at hans mor var Marjorie Bruce, datter av Robert Bruce. Han ble etterfulgt av i 1390 av sin skrantende sønn John, som tok kongsnavnet Robert III for å markere avstand til Johan Balliol. I løpet av Robert IIIs regjeringstid var den egentlige makten i hendene på hans bror Robert, hertug av Albany. I 1396 ble slaget ved North Inch utkjempet, med kongen som tilskuer. Dette slaget er kjent som det siste tilfellet i Europa der man kom frem til en juridisk avgjørelse ved hjelp av tvekamp, en såkalt envig.
Skottlands gamle problemer med England fortsatte. Etter det mistenkelige dødsfallet til kongens eldste sønn, David, hertug av Rothesay fryktet kong Robert III for livet for sin yngre sønn Jakob. Kongen fikk Jakob sendt sjøvegen til antatt trygghet i Frankrike i 1406, der den mistenkte gjerningsmannen hertugen av Albany ikke kunne nå ham. Dessverre for skottene ble skipet kapret av engelskmennene som holdt Jakob i fangenskap i 18 år mens de krevde løsepenger. Resultatet var at etter kongens død i 1406 styrte hertugen av Albany uforstyrret som regent, og han hadde naturlig nok ingen hast med å betale den store løsesummen på 40 000 pund som engelskmennene krevde. Etter at hertugen døde 81 år gammel i 1420 gikk makten over til hans sønn Murdoch, som kun klarte å blokkere løslatelsen fram til 1424.
Jakob I kom til Skottland 32 år gammel med sin engelske brud. Han var fast bestemt på å gjeninnføre lov og orden, og ta et oppgjør med sine fiender. Med hensynsløse bruk av makt reformerte han både det skotske parlamentet og rettsvesenet, og drepte enhver som utfordret hans autoritet, inkludert sin fetter Murdoch. Utenrikspolitisk var et av hans største grep å avskaffe Auld-alliansen i 1428. Jakobs politikk førte til en langt sterkere sentralmakt enn noen gang tidligere i skotsk historie, men han ble samtidig svært upopulær og endte med å bli myrdet i 1437. Hans sønn Jakob II fortsatte sin fars politikk da han ble myndig i 1449. Kongens politikk med å svekke adelens makt førte spesielt til konflikter med Huset Douglas, som hadde fått en fremstående posisjon i Skottland i Robert Bruces regjeringstid.
Med Universitetet i St. Andrews i 1413, Universitetet i Glasgow i 1450 og Universitetet i Aberdeen i 1495 fikk Skottland sine tre første universiteter. Sammen med en ny skolelov i 1496 første dette til en markant fremgang i skottenes åndsliv.
I 1468 skjedde den siste store anskaffelsen av landområder da Jakob III av Skottland giftet seg med Margrete av Danmark. I den forbindelse mottok Skottland de norske landområdene Orknøyene og Shetlandsøyene som medgift, da danskekongen hadde en anstrengt økonomi. Til tross for den skotske overtagelsen ble ikke forbindelsen til Norge brutt. Norske institusjoner og myndigheter fortsatte delvis å fungere, og norsk var, iallfall på Shetland, både tale- og skriftspråk i relativt lang tid.
Grunnkretser i Flesberg kommune
Grunnkretser i Flesberg kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Flesberg kommune, Buskerud, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Skottlands historie
Senmiddelalderen
Etter at den upopulære og ineffektive Jakob III døde i kamp med egne landsmenn i slaget ved Sauchieburn i 1488 kom sønnen Jakob IV på tronen. Han fikk gjort slutt på Lord of the Isles' delvis uavhengige styre, og fikk således ført de vestlige øyene inn under kongelig kontroll for første gang siden de formelt ble skotsk. I 1503 giftet hans seg med datteren av Henrik VII av England, Margaret Tudor, noe som la grunnlaget for den senere foreningen av de skotske og engelske kronene. Hans regjeringstid ses ofte på som en periode med et blomstrande skotsk kulturliv, og det var i denne perioden at den europeiske renessansen spredte seg i landet. Jakob IV var det siste skotske kongen som benyttet gælisk, selv om enkelte historikere har hevdet at også hans sønn kunne det.
I 1512, under en avtale som forlenget Auld-alliansen, fikk alle skotske borgere også fransk statsborgerskap og vice versa. Dette ble ikke opphevet i Frankrike før i 1903, har kanskje aldri blitt opphevet i Skottland. Imidlertid fikk Auld-alliansen en langt mer ulykkelig effekt da Jakob IV ble pålagt å invadere England for å støtte franskmennene i krigen mot Henrik VIII. Den skotske invasjonen endte i katastrofe. Skottene ble stoppet i slaget ved Flodden Field, der både kongen, landets fremste menn og 10 000 soldater («The Flowers of the Forest» — «Skogens blomster») falt. Det store antallet falne fikk store konsekvenser i hele landet, og Skottland måtte igjen styres av regenter. Sangen The Flooers o' the Forest minnes slaget, og er et ekko av det tidligere episke diktet Y Gododdin om en tilsvarende tragedie en gang rundt år 600. Slaget var også det største som noensinne ble utkjempet mellom England og Skottland målt i antall involverte soldater.
Jakob V endelig greide å unnslippe fra regentenes varetekt i 1528 ved moren Margaret Tudors hjelp. Han satte så i gang med å underlegge seg de opprørske høylendere i vest, på samme måte som hans far i sin tid måtte. Jakob giftet seg med den franske adelskvinnen Marie de Guise. Jakobs tid som monark var en god tid for landet de første årene, men med et nytt nederlag mot engelskmennene i slaget ved Solway Moss i 1542 endte det nok en gang i katastrofe for skottene. Kongen selv hadde ikke deltatt i slaget, men måtte ydmyket trekke seg tilbake til Falkland Palace hvor han døde to uker senere av feber, kun 30 år gammel. Han etterlot seg én datter, og Skottlands skjebne hvilte nå kun på den seks dager gamle Maria Stuart.
Maria Stuart, skottenes dronning
I 1547 døde Henrik VIII, og kommandoen over hæren gikk til regenten Edward Seymour. «Det brutale frieriet» fikk sitt klimaks da Edwards hær vant slaget ved Pinkie Cleugh og okkuperte Edinburgh. Maria Stuart var imidlertid fortsatt i Frankrike, noe som gjorde at striden langt fra var avgjort. Marie de Guise kalte inn franske tropper til skottenes hjelp, og etter at hertugen av Northumberland var blitt ny engelsk regent trakk engelskmennene seg i 1550 helt ut av Skottland.
Marie de Guise ble skotsk regent i 1554, og orienterte landet i stadig større grad mot Frankrike. Den franske kulturelle innflytelsen førte til at mange franske ord kom inn i det skotske språket, samtidig som det vokste frem en klar antifransk stemning hos det skotske protestantene, som så sine trosfeller i England som naturlige allierte. I 1560 døde Marie de Guise, og kort tid senere ble Auld-alliansen avsluttet med signeringen av Edinburgh-traktaten. Denne slo fast at både franske som engelske tropper skulle trekke seg ut av Skottland. Samme år skjedde den skotske reformasjon, da Skottlands parlament opphevet den romersk-katolske religion og forbød messe.
I mellomtiden hadde Maria Stuart blitt katolsk oppdratt i Frankrike. Hun hadde giftet seg med den franske tronarvingen Frans II i 1558 og ble dronning av Frankrike da kongen døde det påfølgende året. Da Frans II selv døde valgte Maria Stuart, 19 år gammel, å vende tilbake til Skottland og overta styringen. Omgivelsene var fiendtlige, men på tross av hennes personlige tro forsøkte hun ikke å gjeninnføre katolisismen ved tvang. Dette gjorde den katolske delen av adelen rasende. Hennes seks år personlige regime ble fylt av en rekke kriser, hovedsakelig utløst av intriger og rivaliseringen blant adelen.
Maria klarte til sist å rømme fra fangenskapet i Loch Leven og gjorde et forsøk på å gjenvinne tronen med makt. Etter at hun led nederlag i slaget ved Langside i 1568 søkte hun tilflukt i England og etterlot sin unge sønn i hendene på regentene. I England ble hun hovedfokus for katolske konspiratører som hevdet at hun var Englands rettmessige monark, på bekostning av dronning Elisabeth. Dette gjorde at Elisabeth så på Maria som en trussel, og dermed fikk henne arrestert. Etter rundt tyve år i fangenskap ble hun tiltalt og henrettet for forræderi. Grunnen var at hun hadde deltatt i tre konspirasjoner som hadde som mål å få Englands dronning myrdet slik at hun selv kunne overta tronen.
Den protestantiske reformasjonen
Under reformasjonen på 1500-tallet ble Skottland protestantisk. I den første delen av århundret fikk skriftene og læren til først Martin Luther og deretter Jean Calvin gjennomslag i Skottland. En rekke protestantiske predikanter ble henrettet av de katolske makthaverne, blant dem Patrick Hamilton i 1528 og den førkalvinistiske George Wishart i 1546. Sistnevnte ble brent på bålet i St. Andrews av kardinal David Beaton beskyldt kjetteri. De anti-protestantiske kampanjene greide imidlertid ikke å stoppe de nye religiøse strømningene, og Beaton ble for øvrig snikmyrdet kort etter henrettelsen av Wishart.
Den påfølgende reformasjonen av den skotske kirke ble fulgt av en kortvarig borgerkrig i 1559–1560. Den engelske innblandingen i krigen ble avgjørende for protestantenes seier. Parlamentet innførte en reformert trosbekjennelse i 1560, mens den unge Maria Stuart fortsatt var i Frankrike. Den mest toneangivende lederen på protestantisk side var den kompromissløse John Knox, som hadde vært en disippel av både Jean Calvin og George Wishart. Katolisismen ble imidlertid ikke helt utradert, og forble sterk særlig i deler av høylandene.
Reformasjonens fremtid var noe usikker under styret til den katolske Maria Stuart, men dronningen så seg nødt til å tolerere protestantismen. Etter at hun ble avsatt i 1567 ble sønnen Jakob VI oppdratt som protestant. Da den barnløse dronning Elisabeth I døde i 1603 gikk den engelske kronen til Jakob. Han tok tittelen Jakob I av England og Jakob VI av Skottland, og forente således de to nasjonene under samme monark. Kong Jakob forlot Skottland for London og vendte aldri tilbake. For en tid forble denne unionen den eneste formelle forbindelsen mellom de to uavhengige nasjonene, men personalunionen bebudet den kommende politiske unionen av England og Skottland i 1707 under det felles begrepet Storbritannia.
Biskopenes krig
Selv om både Skottland og England hadde avvist pavemakten utviklet reformasjonen seg forskjellig i de to landene. England opprettholdt store deler av den gamle katolske praksisen, inkludert en formell liturgi og dagsorden. Skottene innførte på sin side en langt friere kalvinisme. Selv om kong Jakob hadde forsøkt å få den skotske kirken til å akseptere deler av den høykirkelige anglikanisme fra England oppnådde han lite eller ingenting. Hans sønn og etterfølger, Karl I, gikk videre og introduserte en engelskstilet bønnebok i den skotske kirke i 1637. Dette resulterte i stor motstand i Skottland, noe som senere utviklet seg til et fullt opprør. Det fortelles at opprøret startet med en viss Jenny Geddes som kastet en klappstol i St. Giles' katedral i Edinburgh mot presten i protest ved den første bruken av bønneboken.
Representanter for ulike fraksjoner i det skotske samfunnet trakk opp «Den nasjonale pakt» (engelsk National Covenant) i 1638. Denne tok til orde mot kongens liturgiske nyvinninger, og disse og tilhengerne av den samme saken ble siden kalt for kovenantene. I november samme år rullet konflikten videre da de skotske biskopene formelt ble utvist fra kirken, som deretter ble etablert på fullt presbyteriansk grunnlag. Karl I gjorde seg klar til å forsvare ro og orden med militærmakt, men da ingen av sidene ønsket å utløse en full militær konflikt ble midlertidig avtale undertegnet i Berwick.
Konflikten forble uløst, og i 1640 kom det til nye fiendtligheter i det som senere ble kjent som «biskopenes krig». Karls styrker i nord ble beseiret av skottene ved Newburn vest for Newcastle, og som erstatning for de tapte troppene forsøkte kongen å rekruttere en hær blant de irske katolikkene. Dette førte til en storm av protester i både Skottland og England, noe som gjorde at Karl måtte gi opp forsøket. Dette provoserte på sin side frem et opprør i Irland, og Karl ble tvunget til å gå til det engelske parlamentet for økonomisk hjelp. Parlamentet krevde på sin side reformer, noe som utløste i den engelske borgerkrigen. Denne serien med intern urolighet og borgerkriger i England på 1640- og 1650-tallet har siden blitt kalt trekongedømmekrigene. I mellomtiden fikk konvenantene ansvaret for å styre Skottland, der de samlet en stor hær mot de episkopale og romersk-katolske kreftene nord i landet.
Borgerkrig
Utover i borgerkrigen kom parlamentarianerne til de skotske covenantene for militær støtte. Skottene og parlamentarianerne inngikk en felles avtale i 1642, der det ble lovet ytterligere reformer i England. Skotske styrker bidro sterkt til rojalistenes nederlag, spesielt i slaget ved Marston Moor. Dessuten okkuperte en skotsk hær ledet av jarlen av Leven en periode det nordlige England.
Det var imidlertid ikke alle skotter som støttet det at covenantene grep til våpen mot kongen, og i 1644 manet James Graham, 1. marki av Montrose høylenderne til å gå inn på kongens side. Markien greide i liten grad å samle skottene på kongens side, men hadde likevel stor suksess med sin mobile strategi støttet av en hær på 1 000 irer, øyboere og høylendere. Med Montroses seier i slaget ved Tippermuir kom den skotske borgerkrigen i gang i september 1644, og etter en serie seiere over covenantene lå lavlandet klart for invasjon. Montrose mistet imidlertid nå store deler av hæren sin, da høylendere heller foretrakk å trekke nordover. Kort tid senere ble Montroses styrke beseiret i slaget ved Philiphaugh. Montrose forsøkte så å samle nye styrker for å fortsette felttoget, men i juli 1646 tok borgerkrigen slutt etter at kongen hadde overgitt seg til skottene ved Newark.
Året etter inngikk Karl en avtale med de moderate skotske presbyterianere, mens han ennå satt fanget på Carisbrooke Castle. I avtalen ble skottene lovet at presbyterianismen skulle innføres i England i en treårig prøveperiode, mot at skottene forpliktet seg til å hjelpe kongen militært. Hertugen av Hamilton fulgte opp avtalen med en invasjon av England, men ble slått av Oliver Cromwell i slaget ved Preston i august 1648.
Cromwells okkupasjon
Covenanten-regjeringen reagerte meget sterkt på henrettelsen av Karl I i 1649, og så snart nyhetene om kongens død nådde Skottland ble sønnen Karl II kronet i Edinburgh. Dette gjorde at Cromwell invaderte Skottland i 1650, der han slo skottene ved Dunbar og Worcester. I perioden som fulgte var Skottland okkupert av engelskmennene under George Moncks kommando, før landet ble innlemmet i Det engelske samveldet. Skottene slo likevel ikke til ro, og det var flere rojalistiske opprør i perioden 1651 til 1654.
Fra 1652 til 1660 var Skottland en del av det engelske samvelde og protektorat, men selv om landet var under engelsk kontroll fikk skottene like handelsrettigheter. Da samveldet brøt sammen og monarkiet ble gjeninnført under Karl II fikk Skottene uavhengigheten tilbake. Skottene fikk tilbake parlamentet sitt, men de engelske navigasjonslovene hindret skottene i å handle med Englands voksende kolonier i Den nye verden. De to landene kom til enighet om en klart definert riksgrense, og det ble innført toll på handel over grensen. Dette beskyttet den skotske tøyindustrien mot billige engelsk importvarer, men rammet også den skotske eksportnæringen.
Etter restaurasjonen fikk den skotske høyadelen ansvaret for å følge opp kongens interesser nord for grensen, med John Maitland, 1. hertug av Lauderdale som kongens statssekretær og høykommissær til det skotske parlamentet. Den episkopale kirkeforfatningen ble snart gjeninnført, noe som førte til mye uro i det sterkt presbyterianske sørvestlige Skottland. Presbyterianerne i dette området begynte snart med ulovlige religiøse samlinger, og myndighetenes forsøk på å slå ned på disse førte til et opprør i 1679. Opprøret ble slått ned av James Scott, 1. hertug av Monmouth i slaget ved Bothwell Bridge. På begynnelsen av 1680-tallet tok den religiøse forfølgelsen seg kraftig opp, i det som historikeren Robert Wodrow karakteriserte som «Drapstiden». Da Karl døde i 1685 og ble etterfulgt av den katolske broren Jakob ekskalerte problemene ytterligere.
Avsettelsen av Jakob VII
Kong Jakob VIIs forsøk på å gi katolikkene rettigheter opprørte hans protestantiske undersåtter. Hverken dette eller hans bevegelse mot enevelde framprovoserte direkte opprør da det var antatt at han ville bli etterfulgt av sin datter Maria, som var protestant og hustru av Vilhelm av Oranien, men i 1688 da Jakob produserte en mannlig arving endret det alt.
På invitasjon fra engelskmenn forberedte Vilhelm av Oranien seg og gjorde langgang med en styrke på 40 000 mann, og resultatet ble at kongen flyktet. Selv om dette var hovedsakelig en engelsk hendelse, den såkalte «ærerike revolusjonen», fikk det stor innvirkning på skotsk historie. Mens Vilhelm som Vilhelm III av England aksepterte en begrenset kongelig makt under Bill of Rights (en kontrakt mellom den nye kongen og det engelske parlamentet) hadde Skottland et tilsvarende dokument i Claim of Right som var et betydningsfullt dokument i utviklingen av rettsregler og borgerlige rettigheter.
De fleste betydningsfulle skotter støttet Vilhelm III, men andre, særlig på høylandet, forble trofaste til den avsatte Jakob VII. Hans sak og tilhengere, som ble kjent jakobitter, førte til rekke opprør. Et opprinnelig jakobittisk opprør under John Graham, 1. vicomte av Dundee («Bonnie Dundee») beseiret kongens hær i slaget ved Killiecrankie i 1689, men Dundee selv ble drept i slaget, og hæren hans ble kort tid etter beseiret i slaget ved Dunkeld. Det fullstendige nederlaget til Jakob VII i Irland av Vilhelm III i slaget ved Aughrim i 1691 avgjorde striden for en tid. Ironisk nok fikk den protestantiske Vilhelm III støtte fra paven og det katolske Habsburg-monarkiet mot det aggressive utenrikspolitikken til Ludvig XIV av Frankrike.
De siste årene på 1600-tallet var økonomisk vanskelige for Skottland. Dårlig innhøsting i syv dårlige år på 1690-tallet førte til betydelig hungersnød og avfolkning. Engelsk proteksjonisme stengte skotske handelsfolk ute fra de nye koloniene, og engelsk utenrikspolitikk forhindret handel med Frankrike. Mange skotter emigrerte til Ulster (de såkalte «Ulsterskottene»). Skottlands parlament av 1695 kom med en rekke virkemidler for avhjelpe den desperate økonomiske situasjonen, blant annet med å opprette Bank of Scotland. Loven for å fastesette skolene (Act for the Settling of Schools) etablerte en kirkesognbasert system på offentlig utdannelse over hele Skottland. Selskapet Company of Scotland Trading to Africa and the Indies, også kalt for Scottish Darien Company, fikk et charter for å skaffe kapital ved offentlig subskripsjon for å drive handel med Afrika og India, og ble en effektiv konkurrent til Det britiske ostindiske kompani.
Skotske oversjøiske kolonier
I et forsøk på å ekspandere etablerte skotter kolonier i både Nova Scotia og ved Stuart's Town i hva som i dag er Sør-Carolina. Skotske bosettere hadde også blitt sendt til den engelske kolonien New Jersey. Ingen av disse forsøkene ble noen suksess. Selskapet Company of Scotland ble snart involvert med Darienplanen, en ambisiøs plan konstruert av handelsmannen og bankieren William Paterson om å etablere en koloni ved landtangen i Panama i et håp om å etablere handel med Det fjerne østen – noe som ble opprinnelsen til konstruksjonen av Panamakanalen mange år senere. Company of Scotland skaffet seg lett subskripsjoner i London for planen. Imidlertid motsatte den engelske regjeringen seg ideen. Ettersom England var involvert i den pfalziske arvefølgekrig, eller niårskrigen, (fra 1689 til 1697) mot Frankrike ville engelskmennene ikke provosere Spania som krevde territoriet som en del av Nueva Granada (Ny-Granada). De engelske investorene ble nødtvunget til å trekke seg.
Ved å dra til Edinburgh klarte Company of Scotland å skaffe rundt 400 000 pund på noen få uker. Tre små flåter bestående av totalt 3000 menn seilte til sist ut med Panama som mål i 1698 for å etablere kolonien «New Edinburgh». Utførelsen endte i katastrofe: dårlig utstyrt, besatt av uavbrutt regnvær, angrepet av spanjoler fra det nærliggende Cartagena, og nektet støtte fra engelskmennene i Karibia ble kolonistene tvunget til å oppgi prosjektet i 1700. Kun 1000 overlevde og kun et skip greide å komme seg tilbake til Skottland. Et desperat skip fra kolonien ba om hjelp fra Port Royal på Jamaica fikk ikke hjelp – på ordre fra den engelske regjering.
Vilhelm III innså farene ved motstridende krav og mål for de to uavhengige kongedømmene med forskjeller mellom hverandre fremmet kongen kravet om en union mellom de to landene. Det skjedde ikke, men da unionen ble en realitet i 1707 ble det innført frihandel mellom de to landene og ga skotter tilgang til det blomstrende engelske verdensriket, foruten at de også måtte slåss som soldater i den britiske hæren. Darienplanen fremmet eller fremskyndet uansett unionen: skottene innså at de aldri ville bli en betydelig makt på egen hånd. Viktigst var det faktum at den skotske økonomien gikk bankerott ved fiaskoen, og Skottland måtte be Westminster om hjelp for slette den skotske nasjonalgjelden og stabilisere økonomien. I den forstand var det i Panama at Skottlands uavhengighet døde.
Unionen, hannoverne og jakobittene
Ved 1700 synes det som om det protestantiske monarkiet sto i fare for å gå mot sin avslutning med den barnløse Stuartprinsessen Anne. Heller enn å gå tilbake til hennes katolske bror James Francis Edward Stuart, besluttet det engelske parlament at Sophia av Hannover og hennes etterkommer skulle overta tronen – uten å konsultere det skotske parlamentet – ved loven Act of Settlement av 1701 som utelukket katolikker. I 1703 vedtok det skotske parlament loven Act of Security kravet om en protestantisk monark, men som nedstammet fra de skotske kongene, men ikke den engelske etterkommer. Det åpnet muligheten for at kronen kunne bli delt. Framfor å risikere at James Francis Edward Stuart, som da levde i Frankrike, skulle komme på tronen presset det engelske parlamentet for en full union mellom nasjonene. Skottene nektet å øke skattene og ville trekke skotske soldater fra hertugen av Marlboroughs hær i den spanske arvefølgekrigen om ikke deres krav ble innfridd. I 1705 truet det engelske parlamentet med stoppe frihandelen og fri bevegelse mellom de to landene, om det ikke ble åpnet forhandlinger som enten trakk tilbake den skotske Act of Security eller førte fram til felles union, Act of Union. Det siste ble resultatet i 1707 med en union hvor Skottland og England ble kongedømmet Storbritannia, bortimot et hundre år etter unionen med kronene.
Unionstraktaten bekreftet hannovernes etterfølgelse (en monark som ikke snakket engelsk, kun tysk), avskaffet både det skotske som det engelske parlamentet, og etablerte det britiske parlamentet i London (på samme sted som det tidligere engelske parlament). Skottland har 45 seter i Underhuset, og en representant i Overhuset. Loven førte også til felles statsborgerskap, ga skottene fri tilgang til engelske markeder. Den skotske kirke og skotske lov og rett forble atskilt. Unionen var meget kontroversiell blant skottene, og i økende grad for de som hadde håpet på en økonomisk vekst som ikke øyeblikkelig ble innfridd. Da den til sist kom i løpet av den andre halvdel av århundret, var det skotske lavlandet som mottok fordelene.
Jakobittene fikk fornyet vekst ved unionens upopularitet. I 1708 forsøkte James Francis Edward Stuart å invadere med en fransk flåte, men Royal Navy, den britiske marine, forhindret landgang. Et mer seriøst forsøk skjedde i 1715. Dette opprøret, kjent som «The 'Fifteen», planla et samtidig opprør i Wales, Devon og Skottland. Arrestasjoner i sør forhindret de sørlige aksjonene. I Skottland ledet John Erskine, jarl av Mar, med kallenavnet «Bobbin' John», de jakobittiske klanene, men viste seg som en ubesluttsom leder og lite kompetent soldat. Mar erobret Perth, men lot en mindre regjeringsstyrke under ledelse av hertugen av Argyll holde sletten ved Stirling. Deler av hæren til Mar sluttet seg til opprørene i nordlige England og sørlige Skottland, og jakobittene kjempet seg inn i England før de ble beseiret i slaget ved Preston, og overga seg den 14. november 1715. Dagen før feilet Mar i å beseire Argyll i slaget ved Sheriffmuir. Ved dette tidspunktet gikk James Francis for seint i land i Skottland. Han fikk det råd at saken var håpløs og flyktet hastig tilbake til Frankrike. Et forsøk på en jakobittisk invasjon med spansk støtte i 1719 ble møtt med liten entusiasme fra klanene og det endte med et nederlag mot de britiske styrkene i slaget ved Glen Shiel.
I 1745 kom en overraskende gjentagelse i et nytt og siste jakobittisk opprør kjent som «The Forty-Five». Unge Charles Edward Stuart, sønn av James Francis, kjente som «Bonnie Prince Charlie» og «Den unge pretendent», gikk i land på øya Eriskay på Ytre Hebridene. Flere av klanene flokket seg begeistret om ham. I begynnelsen hadde han overraskende stor suksess, erobret Edinburgh og beseiret deretter den eneste regjeringshæren i Skottland i slaget ved Prestonpans. Opprørshæren marsjerte inn i England og mot London, og kom så langt som til Derby hvor det ble mer og mer åpenbart engelskmennene ikke ville støtte en katolsk Stuart-monark, og Charles lovnader til sine egne om at franskmennene snart ville komme og delta i kampen ble like åpenbart stort sett tomt prat. Jakobittene havnet i en tillitskrise og de trakk seg tilbake til Skottland.
Den industrielle revolusjon, utrenskningen og opplysningstid
Etter 1745 gikk de britiske myndighetene inn for å knuse det skotske klansystemet med parlamentariske lover. Klesloven av 1746 gjorde det ulovlig å gå med kilt og tartanfarger. Den var en del av en større lov om forbud, Act of Proscription – Loven om proskripsjon, som forbød klanhøvdingenes tradisjonelle juridiske rettigheter. Alle aspekter av høylandskulturen ble forbudt, inkludert språk, med trussel om dødsstraff. Klanhøvdingene ble oppmuntret til å betrakte seg selv som landeiere lik skikken på lavlandet. Jorda hadde tidligere blitt betraktet som felleseie.
Etterhvert som de nye landeiererne omformet jorda til den langt mer lønnsomme driften av sauer ble mange folk fordrevet og gjort hjemløse, eller ellers truet med utkastelse. Prosessen ble kalt for Highland Clearances – Fordrivelsen av høylandet, hvor hjemmene ble brent ned, og mange, særlig barn og eldre, døde av sult og sykdom, og befolkningsantallet sank betydelig. Et stort antall høylendere flyttet til byene og ble arbeidere i den voksende industrialiseringen, men mange ble også forvist til andre deler av det britiske riket, særlig Nova Scotia (Ny-Skottland), de østlige delene av Quebec, og Ontario i Canada.
På samme tid endret den skotske jordbruksrevolusjonen det skotske lavlandet og omformet det tradisjonelle systemet av utkommejordbruk til et moderne og produktivt landbrukssystem. Omformingen hadde også effekt på befolkningen og førte til utvandring.
Internasjonalt var Skottlands skjebne knyttet til Storbritannias og kort tid etter tragedien ved Culloden drev Storbritannia med suksess krigføring i syvårskrigen (1756–1763), og demonstrerte rikets økende betydning som en stormakt. Som en del av det nye Storbritannia begynte Skottland å blomstre som landet aldri hadde gjort som uavhengig nasjon. Da minnet om jakobittopprøret bleknet hen ble flere av de strengeste lovene opphevet på 1770- og 1780-tallet. Det meste var trukket tilbake ved 1792 da katolske og episkopale geistlige ikke lenger nektet å betale for den regjerende monarken, skjønt unitarisme var fortsatt berørt.
Økonomisk begynte Glasgow og Edinburgh å vokse i en storstilt grad på slutten av 1700-tallet. Den skotske renessanse besto av filosofi og vitenskap. Den skotske opplysningstid besto av navn som Adam Smith, David Hume og James Boswell. Vitenskapelig framgang ble ledet av James Hutton og William Thomson, 1. baron Kelvin, og James Watt, instrumentmaker ved University of Glasgow.
Særlig framtredende i samtidslitteraturen var Robert Burns, en poet fra Ayrshire, og Walter Scott, en profilert forfatter av ballader, dikt, og historiske romaner. Hans romantiske portretter av skotsk liv i tidligere århundrer har fortsatt å ha en uforholdsmessig påvirkning av den populære oppfatning av «autentisk skotsk kultur» og den pomp og prakt som han organiserte for besøket til kong Georg IV til Skottland gjorde tartan og kilt til et nasjonalt festantrekk. I den siste halvdel av 1800-tallet ble George MacDonald en innflytelsesrik skotsk forfatter.
I løpet av 1800-tallet ble det skotske lavlandet i stadig større grad omgjort til tungindustri. Glasgow og elven Clyde ble et betydelig sted for skipsbygging, og byen ble en av de største byene i verden, kjent i Storbritannia som «Imperiets andre by» (etter London).
1900-tallets Skottland
Skottland som var tett knyttet til det britiske imperiets ve og vel led tungt etter den første verdenskrig. Det skotske høylandet hadde skaffet en uforholdsmessig antall rekrutter for hæren. En hel generasjon unge menn ble drept, og mange landsbyer og samfunn led tungt av tapet. På lavlandet, særlig Glasgow, førte de dårlige arbeidsforholdene med lav betaling og elendige boforhold til politisk uro. John MacLean ble politisk nøkkelfigur i hva som ble kjent som «Røde Clydeside», og i januar 1919 mobiliserte den britiske regjeringen soldater og tanks i sentrale Glasgow i frykt for revolusjonære opptøyer. I løpet av 1920- og 1930-tallet opplevde Glasgow og Clydebank stor arbeidsledighet grunnet den globale depresjonen og konkurranse i utlandet.
Den 2. oktober 1929 ble Den skotske kirke og Den forente frikirke i Skottland formelt forent med det mål å løse spliden i den skotske presbyterianisme fra sammenbruddet i 1843 da 450 prester brøt ut fra kirken.
Under den andre verdenskrig var marinebaser og infrastrukturen i Skottland hovedmål for Tyskland. Angrep på Scapa Flow på Orknøyene og Rosyth i Skottland ga RAFs jagerfly deres første suksess. Industrien i Glasgow og Clydeside spilte en nøkkelrolle i krigsanstrengelsene og fikk store ødelegger fra angrep av det tyske Luftwaffe. Høylandet skaffet igjen et stort antall soldater for krigsanstrengelsene. Kommandosoldater og motstandsfolk, både britiske og andre allierte soldater, mottok krigstrening i de tøffe forholdene i Lochaberfjellene.
Skottland spilte også en betydelig rolle under de transatlantisk konvoiene i kampen om nordlige Atlanterhavet. Som under den første verdenskrigen tjente Scapa Flow som den viktigste marinebasen. Shetlands nære beliggenhet til okkuperte Norge resulterte i Shetlandsbussen, fiskebåter som smuglet nordmenn til Storbritannia, og farlige ekspedisjoner over Nordsjøen støttet motstandsbevegelsen. Skottlands kanskje meste bisarre hendelse under krigen skjedde i 1941 da Rudolf Hess fløy til Renfrewshire med det urealistiske målet å forhandle fram en fredsavtale med de allierte.
Etter den andre verdenskrigen ble Skottlands økonomiske situasjon i stigende grad verre grunnet konkurransen utenlands, lite effektiv industri og interne stridigheter. Kun på 1970-tallet begynte situasjonen å endres til det bedre, delvis grunnet oppdagelsen og utviklingen av olje og gass fra Nordsjøen, og delvis ved at Skottland bevegde seg mot en tjenestebasert økonomi. Denne perioden så også framveksten av Det skotske nasjonalpartiet (SNP) og bevegelser for skotsk selvstendighet og hjemmestyre («home rule»). En folkeavstemning om devolusjon (hjemstyre) i 1979 førte til et mindre flertall for selvstyre (52 prosent mot 48 prosent). Generelt var folk oppgitt og lei over spørsmålet om devolusjon. Labour var delt mellom devolusjonistene og unionistene mens SNP var delt mellom devolusjonistene og de som ønsket full løsrivelse fra unionen. Et vilkår for avstemningen var at 40 prosent av det totale stemmeberettigede skulle stemme for at resultatet skulle være gyldig og med et frammøte på 63.6 prosent hadde kun 32,9 prosent stemmet «Ja». Det var også et spørsmål om hvordan man skulle tolke de som ikke stemte da de som drev kampanje for et «Nei» hevdet at før avstemningen var folk blitt fortalt at en ikke-stemme tilsvarte en nei-stemme.
Da den kalde krigen ble mer intens lagret USA ballistiske missiler av typen Polaris og undervannsbåter i Firth of Clydes Holy Loch i 1961. Dette skjedde til tross for opposisjon fra den britiske Kampanjen for kjernefysisk nedrusting (CND). Den britiske marinen for kjernefysiske ubåter ble opprettholdt ved den utvidede basen ved Gare Loch. Den første patruljering med ubåter bevæpnet med Tridentmissiler skjedde i 1994 til tross for USA la ned basen ved slutten av den kalde krigen.
Den 11. september 1997 ved 700 årsminnet over slaget ved Stirling Bridge lot Tony Blairs Labour-regjering det igjen holde folkeavstemning over devolusjon. Det positive resultatet førte til etableringen av et nytt skotsk parlament i 1999. Den skotske parlamentsbygningen ligger tilstøtende til Holyrood House i Edinburgh.
Skottland inn i 2000-tallet
Den 3. mai 2007 vant det skotske nasjonalparti (SNP) det skotske parlamentsvalget og dannet en mindretallsregjering. Den nye førsteministeren, Alex Salmond, fremmet i 2010 et lovforslag som kunne ha gjort det mulig for det skotske folk å gjennomføre en folkeavstemning om uavhengighet i 2011. SNP greide ikke å skaffe lovhjemmel for en slik folkeavstemning ettersom partiet var i mindretall, og fordi de tre største opposisjonspartiene nedstemte lovforslaget.
Mot ny folkeavstemning om løsrivelse
Etter valget den 5. mai 2016 dannet det skotske nasjonalparti en ny mindretallsregjering, med Nicola Sturgeon som førsteminister. Den 23. juni 2016 avholdt Storbritannia en folkeavstemning om EU-tilknytning, hvor det ble et flertall på 51,9 % for at Storbritannia skal forlate EU. Valgresultatet aktualiserte spørsmålet om skotsk løsrivelse. Førsteminister Nicola Sturgeon i Skottlands regjering kunngjorde 24. juni 2016 at regjeringen forberedet en ny folkeavstemning om uavhengighet, den 13. oktober 2016 kunngjorde hun et lovforslag som vil gjøre folkeavstemningen mulig, og den 20. oktober 2016 ble et utkast til lovforslaget lagt frem. Den 28. mars 2017 vedtok det skotske parlamentet en ny avstemning om uavhengighet med 69 mot 59 stemmer. En lovendring som ble foreslått av Scottish Green Party ble også vedtatt, og vil gjøre det mulig for 16 og 17 år gamle, samt EU-borgere, å stemme.
Dagdrømmer
Dagdrømmer er av mange regnet som Kjell Bækkelunds magnum opus innen fortolkningskunst. Dobbeltalbumet ble utgitt på vinyl i 1975 og CD i 1990.
Vombiskinn
Vombiskinn er betegnelsen på brokk hos gårdsdyr, spesielt sau.
Årsak og symptom
Vombiskinn er en tilstand der innvollene kommer ut forbi muskellaget som utgjør bukveggen og danner en kul under huden. Man ser ofte at sauen har en utposning på magen, men det kan også oppstå ved lysken. Vombiskinn kan skyldes påkjørsel, stanging eller som en komplikasjon mens søyen bærer lam. Tilstanden kan gradvis forverres, slik at et inngrep eller nødslakt kan være påkrevd.
Behandling
Lukking av brokket eller kirurgisk inngrep er mulige tiltak en veterinær kan bidra med. I tillegg finnes det "brokkbind" eller magebånd for sau i handelen. Sauer med vombiskinn må ikke sendes på utmarksbeite eller jages på. En må heller ikke sette lam på søyer med brokk.
Forebygging
For å unngå vombiskinn blant søyer før lamming, bør søyene ikke flyttes unødig og de bør få høy, ikke bare surfôr. Spesielt gjelder dette søyer som berer på mer enn to lam. Vombiskinn kan også muligens ha en arvelig komponent.
Wilkin County
Wilkin County er et fylke i den amerikanske delstaten Minnesota. Det ligger i den vestlige delen av staten og grenser mot Clay County i nord, Otter Tail County i øst, Grant County i sørøst og mot Traverse County i sør. Det har også grense mot delstaten Nord-Dakota i vest.
Wilkin Countys totale areal er 1 947 km² hvorav 1 km² er vann. I 2000 hadde fylket 7 138 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Breckenridge som også er fylkets største by.
Bjørklund skole
Bjørklund skole var en barneskole i Gran kommune.
Wilkin County
Fylket ble grunnlagt i 1858 da med navnet Toombs County oppkalt etter Robert Toombs (1810–85) som senere ble general i amerikas konfødererte stater. Fylket ble omdøpt i 1863 til Andy Jackson County oppkalt etter USAs president, Andrew Jackson. I 1868 fikk fylket sitt nåværende navn da det ble oppkalt etter oberst Alexander Wilkin.
Bjørklund skole
Bjørklund skole ble nedlagt i 2016 da nye Brandbu barneskole ble tatt i bruk.
Skoleåret 2016/2017 holdt niende trinn på Brandbu ungdomsskole til på Bjørklund mens ungdomsskolen ble pusset opp.
Uruguay under Sommer-OL 1964
Uruguay under Sommer-OL 1964. Tjuetre sportsutøvere fra Uruguay deltok i fire sporter under Sommer-OL 1964 i Tokyo. Uruguay kom på delt 35.-plass med en bronsemedalje.
Colonia Nicolich
Colonia Nicolich eller Nicolich er største by i kommunen Colonia Nicolich  i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 9 624 innbyggere.
Byen er hovedstad (spansk: cabecera eller alcaldía) i den kommunen Colonia Nicolich.
Historie
Nicolich ble grunnlagt i 20. århundre av Mennonitte bosettere fra Galicia.
Befolkning
Colonia Nicolich har 9 624 innbyggere (Beregning 2011)
Kommune
Byens ordfører (alcalde) er Rubén Moreno (2010-2015).
Fylkesvei 2196
Fylkesvei 2196 går mellom Rena og Rena stasjon i Åmot kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 615 (Hedmark).
Bjoneroa skole
Den første skolebygningen ble reist i Bjoneroa i 1889–1890, som Blidensol skole. Den var i bruk i over 60 år, til den brant ned til grunnen i 1953. Ny skole sto ferdig i 1955, som Bjoneroa sentralskole.
Bjoneroa var framhaldsskole fram til 1964, da ungdomsskole ble innført. Det innebar at elevene fra første til sjuende gikk på Bjoneroa, mens åttende- og niende skoleår var lagt til Brandbu ungdomsskole. De første årene innebar det at ungdomsskolelevene måtte bo på hybel, senere kom det skolebuss med ferje over Randsfjorden.
Provinsen José María Avilés
Provinsen José María Avilés er en provins i departementet Tarija i Bolivia. Hovedstaden er Uriondo.
Jaren skole
Jaren skole er en barneskole i Gran kommune, beliggende rett øst for Jaren sentrum.
Esperança do Sul
Esperança do Sul er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Pioneer Venus-prosjektet
Pioneer Venus Project var et av NASAs konstruerte romsondeprosjekt. Det var ment for planeten Venus og bestod av to fysiske romsonder, skutt opp ved to ulike anledninger.
Pioneer Venus 1
Også kalt Pioneer Venus Orbiter, ble skutt opp 20. mai 1978. Senere samme år, den 4. desember, gikk sonden inn i omløpsbane rundt Venus og begynte med målinger med blant annet følgende instrument:
Pioneer Venus 2
Også kalt Pioneer Venus Multiprobe, ble skutt opp 8. august 1978. Fire mindre sonder var planlagt sluppet fra Pioneer Venus 2 for å utføre målinger i atmosfæren. Av de fire sondene veide en 315 kg og de øvrige tre veide 90 km.
Kate Gulbrandsen
Kate Gulbrandsen (født 6. august 1965 i Slemmestad i Røyken) er en norsk sanger. Som 20-åring vant hun en lokal sangkonkurranse og deltok senere i Pop-festival i 1985 i Egypt, hvor Arne Bendiksen var blant arrangørene. Året etter deltok hun også i World Popular Song Festival i Japan, der hun vant Golden Award med sangen «Carnival» av Rolf Løvland.
I 1987 vant hun Melodi Grand Prix med sangen «Mitt liv», skrevet av Rolf Løvland og Hanne Krogh. Gulbrandsen representerte dermed Norge i Eurovision Song Contest 1987, der hun ble nummer 9 av 22 deltakere. Gulbrandsen forsøkte å representere Norge på nytt i 1989 med sangen «Nærhet», men uten suksess. Senere sang hun også «Welcome to Lillehammer» i forbindelse med vinter-OL 1994 på Lillehammer. Hennes versjon av Jørn Hansens «Med gullet for øyet» var den offisielle sangen for paralympiske vinterleker i Nagano i Japan i 1998.
I februar 1984 gikk hun til topps på Norsktoppen med sangen «Denne natt». I 2004 hadde hun to låter på Norsktoppen, en av dem var en ny versjon av Dolly Partons hitlåt «Jolene», som ble 11 uker på Norsktoppen. Hun var med i bandet Folk som oss sammen med Ole Jørgen Grønlund, og de ga ut et album med samme navn i 2010. Gulbransen har også utgitt tre soloalbum. Siden har hun jobbet sporadisk med andre artister, og hun medvirker i ulike TV-sendinger med jevne mellomrom – senest i 2016 som deltaker i NRKs Stjernekamp. Hun har coverbandet Kate & Gutta som spiller coverlåter i sjangere som country, blues, pop og eget materiale.
I august 2022 ga hun ut en singel sammen med sin datter Sandra Gulbrandsen, «Two of Us».
Mylothris leonora
Mylothris leonora er en dagsommerfugl i gruppen hvitvinger. Arten ble inntil nylig ført til slekten Pseudomylothris.
Kate Gulbrandsen
Kate Gulbrandsen deltok i den norske Melodi Grand Prix i 2023 med sangen «Tårer i paradis», engelsk tittel Tears in Paradise, som hun har komponert sammen med Kjetil Mørland.
Mylothris leonora
Utbredelse
Arten er utbredt i Afrika.
Kate Gulbrandsen
Kate Gulbrandsen kommer fra Slemmestad og bor i Hokksund.
Mylothris leonora
Systematisk inndeling
Slektskapsforholdene mellom hvitvingenes delgrupper og slekter kan være avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje. Undersøkelser av typeeksemplaret av denne arten viste at dette etter alt å dømme er et eksemplar av slekten Mylothris med unormalt utviklet årenett i vingene. Arten bør derfor føres til slekten Mylothris.
Yūichi Komano
Yūichi Komano (駒野 友一) (født 25. juni 1981 i Kainan) er en japansk profesjonell fotballspiller som spiller for den japanske fotballklubben Júbilo Iwata. Han spiller forsvar, og er også en del av. Komano har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Sanfrecce Hiroshima fra Japan.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Michael Ondaatje
Philip Michael Ondaatje (født 12. september 1943 i Colombo) er en kanadisk forfatter og poet. Han er særlig kjent for sin Bookerpris-belønnede roman Den engelske pasienten, som ble til en Oscar-prisbelønnet film. Ondaatje ble født på Sri Lanka og flyttet til Canada som ung etter å bodd noen år hos moren i England.
Ondaatje ble i 2016 forfremmet til companion av Order of Canada.
Konsonant
Også enkeltbokstavene som representerer slike lyder kalles konsonanter imens resten av bokstavene i alfabetet kalles vokaler.
Fonologisk sett, er derimot hovedregelen at en konsonant ikke er stavingsbærende. På det grunnlaget kan en si at n på norsk som regel er en konsonant. Den norske j-en uttales i mange varianter av norsk akkurat som en kort i, som er en vokal. Men likevel regnes den for en konsonant (eller i noen tilfeller for en halvvokal), siden den ikke er stavingsbærende.
Ubykhisk, som døde ut i 1992, hadde 2 eller 3 vokaler og 84 konsonanter.
Raymund Pérault
Raymund Pérault også kalt Peraudi (født 28. mai 1435 i Surgères, bispedømmet Saintes i Frankrike, død 5. september 1505 i Viterbo i Italia) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Liv og virke
Han var avlats- og korstogskommissær. Han hadde gjennomført avlatskampanjer også i Skandinavia. Han var også kansler av Østerrike, og ble biskop av Gurk i Østerrike, skjønt lot det antagelig administrere ved en stedfortreder.
Han ble kreert til kardinal den 20. september 1493 av pave Alexander VI, med Santa Maria Nuova in Cosmedin som tittelkirke.
Trass sitt opphav ble han i samtiden ansett som "tysk" kardinal.
Miles Davis’ diskografi
Miles Davis' diskografi er en samlet liste over album utgitt av jazzmusikeren Miles Davis.
Raymund Pérault
Liv og virke
Hans virke innledet en ny utvikling i avlatens historie. Dette gjaldt i særdeleshet avlaten for sjelene i skjærsilden. Ifølge den pavelige bulle "Salvator noster" (4. august 1476), som han muligens selv var medforfatter av og uansett støttet sterkt opp under, kunne ved vinnes avlat til fordel til de avdøde i skjærsilden i kraft av den pavelige nøkkelmakt. I den følgende diskusjon preget Pérault den fremtidige teologiske forståelse med sin lære om de fire nåder (gratia iubilei; gratia confessionalis; indulgentia plenaria pro animabus in purgatori; participatio in suffragiis ecclesie universalis). Péraults verker Summaria declaratio, Avisamenta og Modus promerendi indulgentias ble retningsgivende for senere avlatsinstruksjoner, også for Mainz-erkebiskopen Albrecht von Brandenburgs Instructio summaria i 1517, som også fikk usedvanlig stor spredning ved hjelp av boktrykkerkunsten.
Grymyr skole
Grymyr skole er en barneskole i Gran kommune, beliggende i det lille tettstedet Grymyr i Vestre Gran ved Randsfjorden.
Grymyr skole har ca. 50 elever.