cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
(Now and Then There’s) A Fool Such as I
Svensk versjon
Mats Rådberg har skrevet en svensk tekst. Den svenske tittelen er «Finns det nå'n som förstår mej ikväll»
Norske versjoner
Arve Sigvaldsen, Benny Borg samt Eldar Vågan og Viggo Sandvik har skrevet norske tekster til sangen. Sigvaldsens versjon bærer tittelen «Hvor er du som forstår meg i kveld». Borgs norske tittel er «Av og til kommer vinneren sist». Vågans og Sandviks norske tittel er «Kul slik som je».
Ugljevik kullkraftverk
Ugljevik kullkraftverk er et kullkraftverk i Bosnia-Hercegovina, like ved byen Ugljevik, 25 km nordøst for Tuzla. Det har en installert produksjonskapasitet på 300 MW, fordelt på 1 blokk/turbin.
John Man
John Man (født 15. mai 1941 i Tenterden i Kent) er en britisk historiker og forfatter av reiseskildringer. Hans interesseområder er Kina, Mongolia og den skrevne kommunikasjons historie. Han har særlig glede av å kombinere historieskrivning med personlige reiser og erfaringer. I 2007 ble han tildelt Mongolias vennskapsmedalje for sine bidrag til de britisk-mongolske forbindelser.
Liv og virke
John Man studerte tysk og fransk ved Keble College ved Universitetet i Oxford og tok deretter to fag på høyere nivå; historiefag (Oxford) og mongolsk (ved School of Oriental and African Studies i London), fullførte det siste i 1968.
På 1990-tallet begynte han på en trilogi om det tre betydelige skriftrevolusjonene: skrivingen i seg selv, alfabetet, og trykking med løse typer. Det har så langt resultert i to bøker, Alpha Beta og The Gutenberg Revolution, begge utgitt på nytt i 2009. Den tredje, om skrivingens opprinnelse, er på avbrudd grunnet at forfatteren er avhengig av tilgang til Irak.
Han vendte tilbake til emnet Mongolia med boken Gobi: Tracking the Desert, den første boken om regionen siden 1920-tallet. Arbeidet i Mongolia førte til utgivelsen Genghis Khan: Life, Death and Resurrection, som hittil har kommet i 18 språk, inkludert norsk som Djengis Khan: hans liv, død og gjenfødelse (2008). Deretter Attila the Hun og Kublai Khan: The Mongol King Who Remade China som således fullførte en trilogi over de store asiatiske krigerkongene.
En revidert utgave av hans bok om Genghis Khan, med resultatene fra en ekspedisjon opp i fjellene hvor herskeren hevdes å være gravlagt, kom ut høsten 2010. Hans så langt siste bok, Ninja: 1,000 Years of the Shadow Warriors (2013), er en videreføring av hans interesse for Japan.
JPEG
JPEG (ofte forkortet til JPG) er et elektronisk bildeformat utviklet av Joint Photographic Experts Group. Dette bildeformatet bruker en komprimeringsmetode med kvalitetstap, kalt destruktiv komprimering, men til gjengjeld blir filene som oftest mye mindre enn ved bruk av bildeformater med tapsfri komprimering. Dette formatet blir derfor ofte brukt ved lagring av digitale fotografier, spesielt fotografier til bruk på Internett.
Komprimeringsmetoden til JPEG gjør det uegnet til lagring av tegninger med skarpe kanter eller linjer. For lagring av slike typer bilder brukes vanligvis bildeformatene PNG eller GIF, som lagrer bilder uten kvalitetstap.
ICA Norge
ICA Norge AS var et norsk detaljhandelsselskap som drev med salg av dagligvarer. ICA Norge hadde per oktober 2014 553 butikker som ble drevet enten i egen regi, i form av franchise eller som assosierte butikker. I 2010 omsatte ICA Norge for 17,817 milliarder kroner med et resultat på minus 497 millioner. ICA Norge ble eid 100 % av ICA AB (Inköpscentralernas aktiebolag) og hadde 5 345 ansatte (ekskl. franchise). ICA Norge hadde en markedsandel i det norske dagligvaremarkedet på 14,8 prosent. Administrerende direktør var Thorbjørn Theie. I oktober 2014 ble ICA Norge solgt til Coop Norge. Det krevdes godkjenning fra Konkurransetilsynet, noe som ble gitt i mars 2015. Selskapet drives videre som et datterselskap av Coop Norge, under navnet Norsk Butikkdrift.
Konsepter
ICA Supermarked (Etablert som ICA) ble etablert som ICA i 1993 og ICAs første butikk ble åpnet i Norge samme året av Hakon Gruppen AS som ble etablert året før, i 1992. I 1998 så byttet ICA navn til ICA Supermarked og het det til 2012 da ICA Norge oppgraderte og omprofilerte noen ICA Supermarked butikker til ICA 2.0, som endret blant annet navnet tilbake til kun ICA. Det gjaldt mest for de nyåpnede og de uvanlige store ICA butikkene som lå i storbyer. I de siste leveårene av ICA, ble ICA Supermarked referert kun som ICA (Fra 2012 til butikkene ble omprofilert til Coop i 2014, 2015 og 2016) Konseptet gikk ut på butikker med et bredt ferskvaresortimentet og betjente disker. ICA Supermarked var et kjedekonsept innen dagligvarehandel som inngår i selskapet ICA Norge AS. Kjeden har posisjonert seg som supermarked med fokus på ferskvare og fullsortiment. ICA Supermarked blir omgjort til Coop Mega eller EXTRA (Tidligere Coop Extra)
Rimi (Tidligere RIMI og RIMI Stormarked) ble etablert som RIMI 500 (Tallene reflekterer størrelsen på varesortimentet) i 1977 og ble senere omprofilert til RIMI 800 og noen par år senere omprofilert til RIMI. Samme året (1977) som RIMI (RIMI 500) ble etablert ble den første RIMI butikken åpnet av Stein Erik Hagen (RIMI Hagen). I 1992 solgte Stein Erik Hagen 30 prosent av kjeden til svenske ICA AB, før han senere solgte ytterligere 15 prosent til samme selskap. I 1998 inngikk Hagen og ICA en avtale om å selge halve konsernet til nederlandske Koninklijke Ahold. I 2004 solgte Hagen sin siste eierandel (20 prosent) til ICA og Koninklijke Ahold. I 1998 ble et nytt RIMI konsept laget som het RIMI Stormarked, konseptet ble brukt til de butikkene som var større enn vanlige RIMI butikker og som ligger i storbyer og kjøpesentere og som var kjøpmannseide RIMI butikker. RIMI Stormarked konsptet gikk ut på å selge ferskvarer, dagligvarer, Non-food produkter og til og med solgte litt fag-handel. Butikkene var halvveis som et supermarked. RIMI Stormarked konseptet varte til 2004 da de fleste RIMI Stormarked butikkene ble enten omprofilert til RIMI, ICA Supermarked, eller ICA MAXI. Noen av RIMI Stormarked butikkene ble også lagt ned. I 2000-tallet ble alle RIMI og RIMI Stormarked butikkene bygget om og fikk en grafisk profilendring for å snu den negative utviklingen RIMIs markedsandel hadde. I 2008 ble RIMI bygget om og ble omprofilert til Rimi og fikk en utsende mer som ICA Supermarked og ICA Nær butikk, med en ny grafisk design og fikk ICAs standard varesortiment og droppet ut sine egne varer og lavprisvarer. Rimi konseptet gikk ut på lavprisbutikker og tilbød for det meste «hverdagsvarer». Rimi-butikkene blir etter Coop-kjøpet, ersattet med EXTRA (Tidligere Coop Extra) eller Coop Prix. Noen av butikkene ble solgt til NorgesGruppen og Bunnpris.
Matkroken (Etablert som Servicemat og Livi Nærkjøp) kjedens mindre lokalbutikker, og erstattet de tidligere kjedene Servicemat og Livi Nærkjøp, samt ICA Nær. Etter Coop-kjøpet, ble det besluttet at Matkroken skal leve videre som eget konsept under Coop. Noen av butikkene ble solgt til Bunnpris og NorgesGruppen.
ICA SparMat (Etablert som SparMat) var en konsept som eksisterte i ICA Norges portefølje fra 1996-2004. ICA SparMat ble etablert som en selvstendig kjede/konsept i 1983 som SparMat, og ble kjøpt opp av Steen Erik Hagen (Hakon Gruppen AS) i 1996. Og var kun å se som en regional kjede i Møre og Romsdal helt til 1997 da den ble videre utviklet og ekspandert utover landet av Hakon Gruppen AS. ICA SparMat ble drevet av Hakon Gruppen AS fra 1996-2003 og ICA Norge AS fra 2003-2004 da den ble omprofilert og videreført som ICA Nær i sommeren 2004. Konseptet gikk ut på: Mindre butikker (minste i iCA Norges portefølje fra 1996-2004), ofte lokale, matbutikker som skal holde høyere servicenivå og ha tilpasset vareutvalg.
ICA Nær (Tidligere ICA SparMat) var en konsept som eksisterte i ICA Norges portefølje fra 2004-2012. Konseptet gikk ut på en mindre, ofte lokale, matbutikker (minste i iCA Norges portefølje fra 2004-2012) som skal holde høyere servicenivå og ha tilpasset vareutvalg. Kjeden ble i 2012 og 2013 gradvis omprofilert. De minste butikkene ble omprofilert til Matkroken og de største ICA Nær-butikkene ble omprofilert til Rimi eller ICA 2.0.
ICA MAXI (Etablert som MAXI) var butikkformatet med egne non-food avdelinger som ble etablert som MAXI i 1985 av Per W. Madsen med første butikk beliggende på Skårer i Lørenskog. MAXI ble kjøpt opp av Hakon Gruppen AS (ICA) i 1997. MAXI byttet navn til ICA MAXI i sommeren 2005. Konseptet går ut på varer som bøker, klær, husholdningsapparater, enkel elektronikk, kjøkkenutstyr etc. ICA Norge avviklet i 2012 sine ICA Maxi-butikker, med unntak av en (ICA MAXI Down Town, Porsgrunn), som blir lagt ned i nyttår 2015/2016.
ICA Rett Hjem (Etablert som Rett Hjem) ble etablert som Rett Hjem i 1990 og kjøpt opp av Hakon Gruppen AS I 1997 og som endret navnet til ICA Rett Hjem. Konseptet går ut på en avdeling som bringer varene som er bestilt, enter per telefon eller via internett. Kundene var oftest kantiner eller eldre som kunne ha problemer med å komme seg til butikken. Rett Hjem ble solgt og drives nå selvstendig som Rett Hjem AS.
ICA
ICA og Ica kan vise til:
Frank Sauerbrey
Frank Sauerbrey er en tysk tidligere skihopper som konkurrerte for Øst-Tyskland. Han var på det østtyske laget som tok bronsemedaljer i lagkonkurransen i VM i Seefeld (Innsbruck) i 1985. I det individuelle rennet i storbakken ble han nummer 31. Han ble nummer 15 sammenlagt i den tysk-østerrikske hoppuka 1984/85, der hans beste plassering i enkeltrenn var 10.-plass i Innsbruck 4. januar 1985. Sammenlagt i verdenscupen ble han nummer 53 i 1984/85 og 59 i 1985/86.
Hartvig Sætra
Sætra var en ihuga venstreradikaler og målmann. Han var opprinnelig med i SV (1975–1983), men meldte seg i 1999 inn i NKP etter å ha vært partiløs en periode. Sætra brukte mye tid på det han kalte «å avsløre medieløgnene» om krigene i det tidligere Jugoslavia. En annen sak han engasjerte seg for var det samiske folkets rettigheter.
På 1970- og 80-tallet brukte Sætra mye tid på å dokumentere overgrepene til Pol Pot i Kambodsja. Dette førte naturlig nok til sterkt uvennskap med andre folk som sympatiserte med RV og AKP.
I kjølvannet av Lund-rapporten viste det seg at Sætra hadde en omfangsrik mappe hos POT.
Sætra skrev flere bøker og blir av mange vurdert som en viktig premissleverandør for diskusjonen om økologi og sosialisme i Norge.
Han var en pådriver for opprettelsen av Reisa nasjonalpark.
Han ble født i Krødsherad i Buskerud, hvor han vokste opp som enebarn. Faren døde før han ble født. Han gikk folkeskole på grendeskolen Snersrud i Krødsherad, realskole i Vikersund i Modum og gymnas i Hønefoss i Ringerike (1952). Deretter dro han til Gratangen for å jobbe som lærer. Han tok lærerskolen i Oslo, før han returnerte til Gratangen. Han ble gift i 1959, paret fikk sønnene Gunnar og Dagfinn. Han arbeidet i skolen som adjunkt, senere lektor med hovedfag i botanikk i 1971. Han studerte også fysikk, kjemi, matematikk og nordisk mellomfag.
Han var lærer og lektor på Kongsbakken videregående skole i Tromsø, men flest år var han i Nordreisa hvor han blant annet underviste på Nordreisa videregående skole.
Han giftet seg for andre gang 19. februar 2000. I 2001 fikk han Vinjeprisen fra Riksfondet for nynorsk presse.
Fra april 1999 var han syk med kreftdiagnose. Han døde 29. februar 2004 i Tromsø.
Hoveloftet
Hoveloftet (Høveloftet, Hoveløftet) er et soveloft fra garden Uppigard Høve (Hove) i Øystre Slidre. Loftet er fra før 1350, av og til løst tidfestet til 1200-tallet, og er sammen med Riddarstua (Riddarstøga) på Leirhol i Vang det eldste profane trehuset i Vest-Oppland og Valdres. Loftet ble flyttet til Valdres Folkemuseum i 1946.
Loftet har rom med soveplasser i andre etasje, mens det nede er lagerrom. Kjernen er tømret; det er ett stort rom nede mens rommet oppe er delt i to av en tømmervegg. Dette rommet langsmed ene langveggen blir nå kalt «jomfruburet» mens det større rommet kalles «løfte».
I dag fremstår huset med svalgang i fronten mens det tidligere også hadde svalgang på langveggene. Inngang til rommet nede og til «løftet» er i front, mens inngangen til det lille rommet i andre etasjen er fra svalgangen på siden. Svalgangen slik den nå fremstår er en rekonstruksjon. Da loftet ble flyttet fra Høve var det uten svalgang.
Tidligere ble «jomfruburet» brukt til helt andre ting enn som privat avlukke for gårdens jomfruer. Det ble brukt for oppbevaring av militæreffekter og soldatuniformer for soldater i søndre del av Øystre Slidre og gikk under navnet «syllaterrummet». Disse soldatene hadde ekserserplass på Slidre-Brennudn på Vollen.
På beitskiene i andre etasje er det skåret inn søyler, baser og kapitel. Disse bærer buen over døren på samme måte som i steinarkitektur fra middelalderen. Også tømmerstokkene er dekorert i avsluttingen mot beitskiene. I andre gavlen er det også en glugge hvor det er lagt arbeid i dekoren. Her er det to koblede rundbuer med søyler. Igjen kommer motivbruken fra samtidig steinarkitektur.
Leucidia
Leucidia er en slekt av dagaktive sommerfugler i gruppen hvitvinger. De lever i Sør-Amerika.
Utseende
Ganske små (vingespenn 24-28 millimeter) og spinkle, hvite sommerfugler med avrundede vinger. Disse er noen av de minste medlemmene i familien hvitvinger.
Levevis
Artene lever i tropisk regnskog, der de holder seg rundt små lysninger, for eksempel der et tre har falt. De har en påfallende langsom, flagrende flukt og kan holde det gående lenge uten å forflytte seg noe særlig. Både i utseende og atferd ligner de sterkt på små versjoner av den palearktiske slekten Leptidea, som de imidlertid ikke er beslektet med. Larvenes næringsplante er ukjent.
Systematisk inndeling
Slektskapsforholdene mellom hvitvingenes delgrupper og slekter kan være avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje.
Licia Macchini
Licia Macchini (født 11. juli 1930 i Lodi, død 29. november 2018 i Pieve Porto Morone) var en italiensk turner.
I 1950 deltok hun i VM i turn. Individuelt fikk hun bronse i bom, bak Helena Rakoczy og Wanda Nuti, og Italia fikk bronse i lagkonkurransen. Individuelt kom hun på 13.-plass sammenlagt, og ble Italias tredje beste utøver. I neste VM, i 1954, kom hun på 46.-plass.
Hun deltok i OL i 1948 og 1952. Kvinner konkurrerte kun som lag i 1948, og Italia fikk 8.-plass i lagkonkurransen. Individuelt fikk hun 57. beste poengsum sammenlagt. I 1952 konkurrerte kvinner både individuelt og som lag. Macchini kom da på 35.-plass individuelt, med 14.-plass i hopp som beste resultat. Det italienske laget kom denne gangen på 6.-plass.
Sai
Sai er et tradisjonelt blankvåpen ifra Okinawa. Det er et spisst stikkvåpen uten egg og med to lange parerstag (Yoku), som er bøyd forover. Våpenet er vanlig i India, Kina, Indonesia, Malaysia, Thailand og Japan. Våpenet brukes til å stikke med og er glimrende til å parere slag ifra sverd og stokker med, på grunn av utformingen på parerstangen.
William R. King
William Rufus DeVane King (født 7. april 1786, død 18. april 1853) var medlem av representantenes hus fra Nord-Carolina, senator innvalgt fra Alabama, og USA 13. visepresident. Bortsett fra John Tyler og Andrew Johnson, som begge overtok som presidenter etter at deres forgjenger hadde gått bort (died in office), er King den visepresidenten i USA med kortest tjenestetid. William R. King var visepresident i 45 dager.
Axel Hellstenius
Axel Hellstenius (født 4. mars 1960) er en norsk forfatter, dramatiker og en av Norges mest produserte manusforfattere. Foruten film og TV-serier, skriver han scene- og radiodramatikk, samt barne-og ungdomsromaner. Han er gjestelærer på den Norske Filmskolen på Lillehammer, og har vært mentor på PAL labs og eQuinoxe. Han er bror av komponist Henrik Hellstenius.
Spillefilmer
TV-serier
Sceneteater
Radioteater
Grønn Hverdag
Grønn Hverdag var et nettverk av enkeltpersoner, organisasjoner og virksomheter i Norge med miljøvennlig forbruk som mål. Nettverket hadde i 2006 44 000 enkelthusholdninger og 14 større, frivillige organisasjoner som deltakere. En del kommuner brukte Grønn Hverdag til å organisere innbyggerne i lokalt miljøarbeid. Grønn Hverdag ble lagt ned i 2014. Naturvernforbundet og Framtiden i Våre Hender tok over og videreførte arbeidet.
Historikk
Forløperen for Grønn Hverdag var Miljøheimevernet, som ble stiftet i 1991 etter initiativ fra Dag Hareide i Norges Naturvernforbund og Felleskampanjen for jordas miljø og utvikling. Organisasjonen ble støttet av Miljøverndepartementet og 17 frivillige organisasjoner. Hensikten var å spre opplysning for å få enkeltmennesker til å forplikte seg til mer miljøvennlig atferd. Miljøheimevernet skiftet navn til Grønn Hverdag i 2003. Daglig leder i Miljøheimevernet var i mange år Dag Endal.
Tone Granaas var daglig leder av virksomheten fra 2006 til 2012.
Aktiviteter
Grønn Hverdag oppfordret husholdninger til «en nasjonal miljødugnad» gjennom å avlegge et «miljøløfte», det vil si en egenerklæring om at en vil velge miljøriktige løsninger på en rekke spesifiserte punkter som gjelder innkjøp, bruk og avfallshåndtering. Grønn Hverdag publiserte forbrukertester og ga praktiske råd om forbruk gjennom medlemsbladet Grønn Hverdag magasin og på nettstedet www.gronnhverdag.no.
Organisering
Grønn Hverdag hadde hovedkontor i Miljøhuset Grensen 9 i Oslo og regionkontorer i Kristiansand, Trondheim og Tromsø. Nettverkets øverste organ var Rådet, som besto av representanter for alle deltakerorganisasjoner. Mellom rådsmøtene ble Grønn Hverdag ledet av et styre.
Rådsorganisasjoner
Grønn Hverdag var støttet av 14 større organisasjoner:
Henry Morgenthau sr.
Henry Morgenthau (født 26. april 1856, død 25. november 1946) var en advokat, forretningsmann, politiker og amerikansk ambassadør i Det osmanske rike under den første verdenskrigen. Som ambassadør ble Morgenthau kjent som den fremste talsmannen av de som fordømte folkemordet på armenerne. Han arbeidet også for grekernes og assyrernes sak.
Morgenthau var far til politikeren Henry Morgenthau d.y. Blant hans barnebarn er Robert M. Morgenthau, statsadvokat for Manhattan i 35 år, og Barbara Tuchman, kjent forfatter og historiker.
Tidlige år
Morgenthau ble født i Mannheim i det daværende storhertugdømmet Baden i hva som er dagens Tyskland. Han var det niende av elleve barn i en askenasiske jødisk familie som sønn av Lazarus og Babette Morgenthau. Hans far var en vellykket sigarprodusent med egne fabrikker i Mannheim, Lorsch og Heppenheim, og med så mange som rundt 1000 ansatte, noe som er mye i en by som Mannheim med en befolkning på rundt 21 000 på denne tiden. Etter å ha fått et betydelig økonomisk tilbakeslag i løpet av den amerikanske borgerkrigen grunnet sigartollen på import i 1862, noe som stengte all tysk tobakkeksport til USA for alltid, utvandret familien til New York i 1866. Der hadde hans far problemer med å etablere seg på nytt, til tross for at han satt på penger. Hans utviklingsprosjekter og markedsføringer av ulike oppfinnelser og investeringer i andre forretninger var mislykket. Lazarus Morgenthau klarte likevel å komme seg videre og stabilisere sine inntekter ved å bli den som skaffet bidrag til jødiske synagoger.
Det demokratiske parti
Morgenthaus karriere gjorde det mulig for ham å bidra betydelig til president Woodrow Wilsons valgkampanje i 1912. Han hadde første gang møtt Wilson i 1911 ved en middagsfeiring for den fjerde årsdag av grunnleggelsen av Stephen Wises synagoge i Manhattan. De to mennene «synes å ha knyttet bånd», og det markerte et «vendepunkt i Morgenthaus politiske karriere». Hans rolle i amerikansk politikk vokste tydelig i de neste månedene, men hans ønske om bli formann av finanskomiteen ble ikke virkeliggjort. Han håpet også forgjeves på en plass i kabinettet. Wilson tilbød ham da posisjonen som ambassadør til Det osmanske rike (det senere Tyrkia).
Amerikansk ambassadør
Som en tidlig støttespiller for president Wilson hadde Morgenthau håpet på en posisjon i kabinettet, men den nye presidenten hadde andre planer. Som andre framtredende amerikanere av jødisk bakgrunn før ham, Oscar Straus og Solomon Hirsch, ble Morgenthau posisjonert som ambassadør i Det osmanske rike. Wilson hadde en forventning og en antagelse at jøder på et vis representerte en bro mellom muslimske tyrkere og kristne amerikanere. Wilson forsikret ham at Høyporten i Istanbul (den osmanske sentralregjeringen) «var punktet hvor amerikanske jøder kan fokusere på velferden til jøder i Palestina». Selv om Morgenthau ikke var sionist selv, var han sterkt opptatt av skjebnen til jødene i Midtøsten. Morgenthau hadde innledningsvis avslått posisjonen som ambassadør, men etter en reise til Europa og til Det hellige land, og med oppmuntring fra sin pro-sionistiske venn, rabbineren Stephen Wise, ombestemte han seg og aksepterte Wilsons tilbud. Han ble utpekt til amerikansk ambassadør til Det osmanske rike i 1913 og fungerte i denne posisjonen fram til 1916.
Selv om tryggheten til amerikanske borgere, hovedsakelig kristne misjonærer, men også jøder, var av viktighet for Det osmanske rike tidlig i hans tid som ambassadør, uttalte Morgenthau at en sak han ble mest opptatt av var det armenske spørsmål. Etter at den første verdenskrigen brøt ut fortsatte USA forholde seg nøytrale, men den amerikanske ambassaden i Istanbul, og ved dens forlengelse, også Morgenthau, representerte mange av de alliertes interesser overfor osmanene ettersom de allierte hadde trukket tilbake sine diplomater på grunn av krigen. Da de osmanske myndighetene begynte etniske utryddelse av armenierne i 1914–1915, ble Morgenthaus kontor oversvømmet med rapporter nær hver eneste time fra amerikanske konsuler som bodde i ulike deler av Det osmanske rike. De dokumenterte massakrene og deportasjonsmarsjene som skjedde. Ansikt til ansikt med de akkumulerende bevisene informerte Morgenthau den amerikanske regjeringen om aktivitetene til den osmanske regjeringen og ba USA om intervenere.
Den amerikanske regjering ønsket imidlertid ikke å bli blandet inn og forble en nøytral statsmakt i konflikten på denne tiden og kom med liten offisiell reaksjon. Morgenthau hadde møter på høyt nivå med lederne i Det osmanske rike for å løfte opp posisjonen til armenerne, men hans protester ble avvist og oversett. I Morgenthaus berømte advarsel til den osmanske innenriksminister Talaat Pasha uttalte han at «Vårt folk vil aldri glemme disse massakrene!» Da massakrene fortsatte med uforminsket styrke, besluttet Morgenthau og flere andre amerikanere å dannet et offentlig veledighetsorganisasjon som kunne hjelpe armenerne; Committee on Armenian Atrocities (senere omdøpt til Near East Relief), og skaffet over 100 millioner dollar i støtte, tilsvarende av 1 milliard dollar i dag. Via hans vennskap med Adolph Ochs, utgiver av avisen The New York Times, sikret han også at massakrene fortsatte å bli omtalt i Vesten med gjentatte artikler, bare i 1915 var det 145 artikler alene. Forbitret over sitt forhold til den osmanske regjeringen gikk han av fra sin posisjon som ambassadør i 1916. Da han så tilbake på denne beslutningen i sin bok The Murder of a Nation («Mordet på en nasjon»), skrev han at han hadde kommet til å se på Tyrkia som «skrekkens sted. Jeg hadde nådde slutten på mine ressurser. Jeg fant det utålelig med ytterligere daglig assosiasjon med menn, uansett hvor elskverdig og imøtekommende... som var fortsatt tilsmusset med blodet til bortimot en million mennesker.» Hans samtaler med de osmanske lederne og hans redegjørelse av folkemordet på armenerne ble senere utgitt i en bok i 1918 under tittelen Ambassador Morgenthau's Story.
Mellomkrigstiden
Etter krigen var det mye interesse og forberedelser innenfor det jødiske samfunnet for den kommende fredskonferansen i Paris av grupper som både støttet og som motsatte seg opplegget med et jødisk hjemland i Palestina. I mars 1919, mens president Woodrow Wilson var i ferd med å forlate konferansen, var Morgenthau blant de 31 framtredende amerikanske jødene som signerte et antisionistisk opprop som ble gitt til kongressmedlem Julius Kahn. Morgenthau og andre framtredende jødiske representanter hadde deltatt i konferansen. Morgenthau fungerte som rådgiver i spørsmål angående Øst-Europa og Midtøsten, og senere arbeidet han med krigsrelaterte veldedighetsarbeid, inkludert Flyktningekomiteen for Midtøsten, Kommisjonen for greske flyktningebosetning, og amerikanske Røde Kors. I 1919 ledet han en amerikansk regjeringsnedsatt kommisjon for å etablere fakta om forfølgelsen av jøder i Polen som resulterte i en rapport som bar hans navn, Morgenthau-rapporten. I 1933 var han amerikansk representant ved Flåtekonferansen i Genève hvor hensikten var å diskutere begrensninger i flåtebevæpning.
Bibliografi
Morgenthau utga flere bøker. Kongressens bibliotek oppbevarer rundt 30 000 dokumenter fra hans personlige arkiv.
Molde Fotballklubb i 2010
Molde Fotballklubb fikk en nedtur av en sesong i Tippeligaen 2010 etter å ha tatt sølv i både serie og cup året før. Laget endte på 11.-plass i serien og røk ut i norgesmesterskapets 3. runde. Trener Kjell Jonevret ble avskjediget 30. august og erstattet av Uwe Rösler, som på sine åtte kamper som sjef doblet lagets poengsum og reddet plassen i øverste divisjon. Til tross for lagets svake sesong ble Baye Djiby Fall Tippeligaens toppscorer.
Strømsgodset–Molde
Uwe Röslers første kamp som Molde-trener.
Kakanj kullkraftverk
Kakanj kullkraftverk er et kullkraftverk i Bosnia-Hercegovina, nær byen kakanj som ligger ved elva Bosna, 35 km nordvest for Sarajevo og 25 km sørøst for Zenica. Det har en installert produksjonskapasitet på 546 MW, fordelt på 7 blokker/ turbiner.
Anlegget ble påbegynt omkring 1964, fikk første turbin installert i 1966 og stod ferdig i 1978, en utbygging som gikk helt parallelt med Tuzla kullkraftverk. Brenselkilden er lignitt (brunkull) fra lokale gruver.
Kjell Bjørgeengen
Kjell Bjørgeengen (født 4. juni 1951) er en norsk kunstner som jobber med skulptur, video og installasjoner. Innen bruk av video i installasjoner har han vært en pioner i Norge. Han har også opparbeidet seg en betydelig internasjonal posisjon.
Senter for adferdsforskning
Senter for atferdsforskning (SAF) var et forskningssenter på Universitetet i Stavanger (UIS). Senteret ble slått sammen med Lillegården kompetansesenter 1. januar 2013. Navnet på det nye senteret er Nasjonalt senter for læringsmiljø og atferdsforskning (Læringsmiljøsenteret).
Kjell Bjørgeengen
Fra utgave 5/1977 var han redaktør av Gnisten, organ for Kommunistisk Universitetslag i Oslo.
Bjørgeengen var i perioden 1996 til 2002 professor ved Statens kunstakademi i Oslo.
I 2004 viste Bjørgeengen en større utstilling i Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design. Av hans største installasjoner er Verket i Tårnsalen i Bergen Kunstmuseum som han har lagd sammen med Aernoudt Jacobs. Ved Kuben videregående skole i Oslo står han bak videoinstallasjonene Her I og Her II, bestående av to rekker av integrerte skjermer som viser en blanding av abstrakte bilder og bilder fra skolens arkitektur.
Vinter-X Games Europa 2012
Vinter-X Games Europa 2012 ble arrangert i Tignes i Frankrike fra 14. mars til 16. mars 2012.
Tordur Niclasen
Tordur Johannes Jørddal Niclasen (født 20. april 1950 i Tórshavn) er en færøysk syke- og eldrehjemsbestyrer og politiker.
Han ble født i Tórshavn, men vokste opp i Sørvágur, hvor han også har sine aner. Han er sønn av Heine Martin Niclasen fra Sørvágur og Valborg Thomassen fra Sandavágur. Navnet Niclasen har han fra sin farmors slekt; kjøpmannen Daniel Niclasen var hans oldefars bror. Folketingsmann Thomas Thomsen var bror av hans oldefar på morssiden.
Tordur Niclasen er utdannet sykepleier. Han var bestyrer ved syke- og eldrehjemmet på Eysturoy fra 1983 til han avgikk med pensjon i 2017, men hadde permisjon mens han var lagtingsmann og minister. Han bor på Eiði.
Niclasen var innvalgt på Lagtinget fra Suðurstreymoy 1984–1988 og fra Eysturoy 1988–1998. Han var sosial- og helseminister i Jógvan Sundsteins første regjering fra januar til juni 1989. Eyðbjørn Lervig møtte på Lagtinget. Niclasen ledet Kristiligi Fólkaflokkurins lagtingsgruppe fra 1985 til han brøt med partiet i 1991. Vinteren 1991/1992 var han med på å danne Miðflokkurin, hvor han ledet lagtingsgruppen frem til 1998. Han har siden vært varamedlem i flere perioder, og møtte for finansminister Karsten Hansen fra januar til september 2008. Han var Eiðis borgermester 2001–2008.
Gacko kullkraftverk
Gacko kullkraftverk  er et kullkraftverk i Republika Srpska i det sørlige Bosnia-Hercegovina, nær byen Gacko i fjellene mot Montenegro. Det har en installert produksjonskapasitet på 300 MW, fordelt på 1 blokk/ turbin.
Anlegget stod ferdig i 1983. Brenselkilden er lignitt (brunkull), fra en nærliggende gruve som ligger like nordøst for byen Gacko. Årlig brennes 1,8 mill. tonn brunkull. Det planlegges siden 2006 en mulig utvidelse og opprusting av anlegget.
André Lindboe
André Lindboe (født 3. november 1988) er en norsk håndballspiller. Lindboe spiller for tiden i 3.divisjonsklubben Tromsø HK. Han ble seriemester med Elverum i 2012/2013-sesongen. Lindboe har spilt juniorlandskamper for Norge og debuterte på Norges herrelandslag i håndball mot Tyskland 16. april 2011. Han spiller også på landslaget i beachhåndball.
Lindboe har tidligere spilt for Halsen IF, Larvik Håndballklubb herrer, Fram IF, Sandefjord og Elverum.
Lindboe deltok under Håndball-EM 2014 for menn i Danmark, noe som var hans første mesterskap for det norske herrelandslaget. Han spilte på Norges lag som tok sølv i VM 2017.
Miljøjournalen
Miljøjournalen var et aktualitets- og fagtidsskrift om miljøspørsmål. Bladet ble utgitt av Norges Naturvernforbund i perioden 2005-2009, med 11-12 nummer i året.
Miljøjournalen var medlem av Den Norske Fagpresses Forening.
Redaktør 2005-2007 var Audun Garberg. Redaktør fra 2008 var Kristian Skjellum Aas. Andre ansatte redaksjonsmedlemmer i bladets utgivelsesperiode var Tor Bjarne Christensen, Martin Ødegaard, Elisabeth Kirkeng Andersen og Pernille Berg.
I 2009 ble Miljøjournalen slått sammen med Natur & miljø.
Miljøjournalen er etterfølgeren til Natur&Miljø Bulletin, som ble startet i 1989. Tidligere redaktører er Gunnar Bolstad, Ragnhild Sved, Jon Knut Berg og Ole Petter Pedersen.
Kolda (region)
Kolda er en av Senegals 14 regioner. Den har et areal på 21,011 km², og grenser til Gambia i nord, Tambacounda i øst, Guinea i sørøst, Guinea-Bissau i sør og Sédhiou. Regionhovedstaden er byen Kolda. Ved folketellingen i 2013 hadde regionen 662,455 innbyggere.
Makarjev
Makarjev ble grunnlagt i 1439 som en bosetning rundt Makarijevo-Unzjenskijklosteret. Byen ble tidligere kalt Makarjev-na-Unzje for å unngå forveksling med en bosetning med samme navn i Nizjnij Novgorod oblast.
Österstad
Österstad er et tettsted i Motala kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 318 innbyggere.
Stedet har bensinstasjon, traktorservicefirma, barnehage og grunnskole. Byen ligger om lag 10 kilometer fra Motala og Borensberg og 35 kilometer fra Linköping.
Det er ca. 2 kilometer til nærmeste kirke, Ekebyborna kirke. Den er kjent fra 1100-tallet, og var den kirken som hellige Birgitta tilhørte og besøkte i de 30 årene hun bodde på Ulfåsa gård, i dag Ulfåsa slott. Österstad skole bruker også kirken ved jule- og sommeravslutninger.
Österstad begynte å vokse da det ble bygd jernbane forbi stedet på 1940-tallet, men veksten skjøt ikke riktig fart før på 1960-tallet. De fleste boligene er teglsteinshus bygd i 1960-tallsstil. Jernbanen ble etter hvert lagt ned og erstattet med bilvei. To busslinjer trafikkerer Österstad, linje 622 Motala-Borensberg og 620 Linköping-Motala.
The Elder Scrolls IV: Oblivion
The Elder Scrolls IV: Oblivion er et rollespill utviklet av Bethesda Softworks til Windows, Xbox 360 og PlayStation 3, fjerde del av spillserien The Elder Scrolls, og utgitt våren 2006 (PC og Xbox) og 2007 (PS3). Til alle versjonene er det også en Collector's Edition.
To utvidelsespakker er gitt ut til Oblivion: Knights of the Nine (høsten 2006) og Shivering Isles (våren 2007). En GOTY (Game of the Year)-versjon, som inneholder spillet og begge utvidelsespakkene, ble utgitt i september 2007.
Historien
Spilleren begynner i et fengsel i hovedstadsprovinsen i imperiet som dominerer Tamriel, Cyrodiil. Snart kommer keiseren, Uriel Septim, sammen med hans livvakter, the Blades, gjennom cellen for å flykte fra et drapsforsøk. Spilleren følger etter, og er til slutt til stede når keiseren dør. Uriel Septim gir så spilleren et smykke, Amulet of Kings, som man skal gi til et hemmelig barn av keiseren. Så lenge ingen keiser bærer smykket, vil nemlig portaler til Oblivion kunne åpne seg. Oblivion er en underverden, et slags helvete, og er daedraenes hjem.
Beleiringen av Kvatch
Herfra starter en reise gjennom Cyrodiil der du må både kjempe mot daedra og beskytte Imperiets rette hersker. Etter at du har rømt fra fengselet må du møte en gammel munk ved navnet Jauffre i et kloster utenfor byen Chorrol. Da du ankommer klosteret og snakker med Jauffre, som egentlig tilhører Keiserens livvakter, The Blades. Han påpeker at keiserens uekte sønn er en prest som bor i byen Kvatch. Hans navn er Martin. Da du ankommer byen Kvatch oppdager du at den er angrepet og beleiret av Deadraene. Du må kjempe deg gjennom demonene for å befri Martin. Men han vil ikke forlate byen før du har stoppet angrepet. For å gjøre det må du dra tilbake til demonens verden og stenge porten derfra. Når det er gjort må du rydde opp de resterende styrkene i byen. Først når det er fred i byen vil Martin følge deg tilbake til Jauffre. Martin påpeker at han har en følelse av at han kan stole på deg.
Cloud Ruler Temple
Når du ankommer klosteret med Martin er det under angrep fra en mystisk gruppe kalt Mythic Dawn, den samme gruppen som drepte keiseren. De har tatt «Amulet of Kings». Når du har slått tilbake angrepet må du trekket tilbake til «The Blades» hemmelige hovedkvarter, Cloud Ruler Temple. Derfra må du sammen med hemmelige agenter finne og oppspore Mythic Dawn før den endelige invasjonen begynner.
Mythic Dawn
Etter å ha funnet alle utgavene av en spesiell bok klarer man å finne hovedkvarteret til Mythic Dawn, som ligger i en hule ved en innsjø ved foten av de nordlige fjellene. Etter å ha utgitt seg som et medlem klarer du å stjele med deg boken «Mysterium Xarxes», antagelig skrevet av demonprinsen Mehrunes Dagon. Etter å ha flyktet tilbake til Cloud Ruler temple legger du planen for hvordan å få tilbake «Amulet of Kings» fra lederen av Mythic Dawn, som har flyktet til en spesiell verden som kun han har adgang til, kalt «paradiset.»
Åpne portalen til Paradiset
Etter å ha studert boken må du finne forskjellige artefakter for å åpne en portal til Paradiset. Det første du må finne er blodet til en gud. Den første keiseren av Tamriel ble etter sin død opphøyet til Gud, derfor er blodet på hans rustning godkjent. Rustningen ligger dypt i en ruin og voktet av åndene til tidligere medlemmer av «The Blades.» Den neste gjenstanden er blodet til en Deadraherre. Enhver gjenstand du har mottatt fra disse deadraene er godkjent. Den siste gjenstanden er en Welkynd stein. Den finnes dypt nede i en forlatt alveby, og voktet av den tidligere kongen av byen.
Slaget om Bruma
Den siste gjenstanden er en stor Sigil-stein. Du får vite at Mythic Dawn planlegger å storme Bruma, slik de gjorde med Kvatch. Faller Bruma, er Cloud Ruler Temple omringet. Det fører til at Martin og keiserdømmet blir fortapt. Sammen med hertuginnen av Bruma, lager du en plan om å la Daedraene åpne portene for å la deg gå inn og stjele den store Sigil stein. Du kan nå også søke om bistand fra andre byer om å bistå med tropper, for at du skal få støtte må du lukke små obviliongater som truer byene.
Rett før slaget taler Martin til soldatene og et slag begynner. Når den store porten åpner seg har du 15 minutter før en diger angrepsmaskin entrer porten og ødelegger Brumas murer.
Veien til Paradiset
Etter å ha slått tilbake Daedraene vender dere tilbake til Cloud Ruler Temple og Martin bruker artefaktene for å åpne porten til Paradiset. Når du entrer oppdager du at innbyggerne der mener at de er i helvete. Fordi Daedraene som også befolker stedet hele tiden torturer dem, og siden hver gang de dør blir gjenfødt med det samme kan de aldri unnslippe. Etter å bli hjulpet gjennom torturgrottene av en tidligere Mytic Dawn medlem som angrer på det han har gjort, konfronterer du mannen som stjal Amulet og Kings og hans to barn som angriper deg. Du er nødt til å drepe han og ta Amulet of Kings. Når det er gjort begynner Paradiset å kollapse, siden det var hans kreasjon og hans verden. Du blir likevel transportert automatisk tilbake til den virkelige verden.
Columbus
Columbus kan sikte til:
The Elder Scrolls IV: Oblivion
Det siste oppgjøret
Etter å ha gitt amuletten til Martin drar dere tilbake til Imperial city, der Martin møter de-facto leder etter keiserens død «Octavo» og krever hans fødselsrett. Men før han får tent drageilden, som alltid må være tent for å unngå en daedrainvasjon, invaderer Deadra byen. Sammen med soldater må du kjempe deg frem til tempelet for å få Martin til å tenne drageilden. Men det er for sent. Rett utenfor tempelet har nemlig Demonprisen Mehrunes Dragon selv kommet til byen. En gigantisk skapning på 20 meter. Siden han allerede har entret denne verden vil ikke drageilden hjelpe. Men Martin vet om en ting som kanskje kan hjelpe. Han ber deg om å følge han til tempelet.
Når dere ankommer til tempelet har Dagon oppdaget dere og river vekk taket. Martin knuser amulet og Kings og blander sitt kongelige blod med ånden til Akatosh. Den største guden og rettferdighetens vokter. Martin blir til en drage like stor som Dagon og etter en kort slåsskamp mellom to giganter dreper Akatosh Dagon og ødelegger portene til Obvilion en gang for alle.
Columbus
Personer
Steder
Annet
The Elder Scrolls IV: Oblivion
Oversikt
Spillet gir, akkurat som forgjengeren Morrowind, spilleren muligheten til å utforske en åpen verden fritt, enten i første- eller tredjepersons synsvinkel, uten å behøve å følge hovedhistorien. Mesteparten av oppdragene spilleren kan gjøre, er i form av sideoppdrag som ikke har noen direkte forbindelse til hovedhistorien. Størstedelen av spillet finner sted i provinsen Cyrodiil på kontinentet Tamriel, men spilleren får også muligheten til å gå gjennom portaler til Oblivion, for å stenge dem.
En av nyhetene som har skapt mye blest rundt Oblivion, er det nye systemet for kunstig intelligens som er utviklet til spillet, Radiant AI. Dette gir innbyggerne i spillet muligheten til å gjøre mer enn bare å stå på samme sted hele tiden, som i Morrowind. I Oblivion har innbyggerne jobber, og utfører ellers dagligdagse oppgaver som å snakke med hverandre, spise, gå i kirken, og selvsagt sove om natten. Radiant AI gir dem imidlertid en viss mulighet til å «velge» hva som skal gjøres, og hvordan det skal gjøres. Mange mener imidlertid resultatet er mye mindre imponerende enn Bethesda ga inntrykk av at det ville bli.
Mottagelse
De fleste spillanmeldere har gitt Oblivion svært gode kritikker, og karakterer på rundt 90 %. Spillet ble også en kommersiell suksess. Mange tilhengere av Elder Scrolls-serien har imidlertid forholdt seg mer kjølig til spillet. Et av de største diskusjonsområdet er implementeringen av at verdenen rundt spilleren blir tøffere og vanskeligere etterhvert som spilleren blir sterkere. For eksempel vil spillere på nivå 1 støte på svake ulver, mens på nivå 10 vil farlige bjørner vise seg. I Morrowind var dette bare aktuelt i mindre grad. Dette førte til at spilleren kunne bli nesten uovervinnelig på høyere nivåer, og dette er begrunnelsen fra Bethesda om det nye systemet. Mange spillere påpeker imidlertid at det å øke i nivå nå blir meningsløst, da spillet vil være tilnærmet like vanskelig fremdeles.
Annen kritikk handler om konsollpreget til Oblivion. Menysystemet gir en sterk indikator om at spillet hovedsakelig ble produsert for Xbox, med store bokstaver og få kolonner på skjermen samtidig. Videre gir kartet spilleren har tilgang til, og kompasset som alltid er å se, hint om hvor byer og neste destinasjon ligger. Dette fantes ikke i Morrowind, og da markørene kan være vanskelige å la være å legge merke til har mange reagert på en svekking av realismen i spillet.
Noen hevder dette har sammenheng med at Oblivion mer er laget for mindre seriøse spillere enn Morrowind. Flere aspekter ved spillet er også gjort mindre kompliserte. For eksempel er antall spesielle egenskaper spilleren kan ha er kuttet ned, det er færre forskjellige typer våpen og rustninger, og personer som er essensielle for hoved- eller sideoppdrag kan ikke drepes, for ikke å skape problemer.
Noen av disse problemene har blitt endret i uoffisielle spillmodifikasjoner.
I miljøer bestående av skapere av modifikasjoner til spillet kritiseres det at Oblivion er vanskelig å modifisere, noe Bethesda lovet at de skulle legge vekt på å gjøre enkelt og praktisk. Blant annet førte innføringen av talt konversasjon til alle personene i spillet til at det nå kreves lydfiler for all dialogen. En eksportør for tredimensjonale modeller (fra for eksempel 3D Studio Max) er heller ikke utgitt, noe som ble gjort tilgjengelig for Morrowind så nye modeller lett kunne lages for spillet. På grunn av disse og flere andre grunner har deler av modifikasjonsmiljøet gått tilbake til å modifisere Morrowind.
Modifikasjoner
Som med Morrowind gir Bethesda ut TES Creation Kit, verktøyet som ble brukt til å utvikle spillverdenen, samtidig med spillet, men i motsetning til Morrowind må man laste det ned på Bethesdas hjemmesider. På Internett ligger det nå mengder av hjemmelagde modifikasjoner.
På Bethesdas hjemmesider kan man også kjøpe offisielle modifikasjoner som selskapet har laget, for omtrent ti til tyve kroner. Dette har forarget mange tilhengere av serien, da Bethesda lagde og utga gratis modifikasjoner til Morrowind. Bethesda på sin side hevder at modifikasjonene til Oblivion både tar lengre tid å konstruere, og å teste, og at de derfor ikke kan gis ut gratis. Foreløpig er syv modifikasjoner til salgs: «Horse Armor Pack», «Orrery», «Wizard's Tower», «The Thieves Den», «Mehrunes' Razor», «The Vile Lair» og «Spell Tomes».
Collector's Edition
Sammen med den vanlige utgivelsen, ble det utgitt en spesialutgave av Oblivion, en «Collector's Edition». Denne koster noe mer, og inneholder i tillegg til spillet en DVD-plate inneholdende en film om hvordan spillet ble laget, et hefte med en del informasjon om The Elder Scrolls-universet, et kart over provinsen Cyrodiil og provinsene som er rundt den og en Septimmynt i metall.
Oqaluffikoq
Oqaluffikoq er navnet på kirken i bygda Itilleq i Sisimiut kommune på vestkysten av Grønland.
Kirken sto opprinnelig i gamle Thule (Uummannaq i Qaanaaq kommune), det nåværende Dundas. Kirken ble bygd i 1933, og ble flyttet til Itilleq i 1962, etter at befolkningen ble tvangsflyttet fra Uummannaq til Qaanaaq da Thule Air Base ble etablert.
Den er nylig restaurert. Her ligger også bygdas bibliotek, som brukes både av bygdeskolen (Itillip Atuarfia) og den øvrige befolkningen. Biblioteket kan også bestille bøker fra Sisimiut.
I tillegg til gudstjeneste hver søndag brukes kirken også til sosiale sammenkomster, og i turistsesongen holdes det foredrag her for turistene.
Cornelius Nepos
Cornelius Nepos (født ca. 100, død 24 f.Kr.) var en romersk biograf. Han skal ha blitt født i Hostilia, en landsby i Gallia Cisalpina ikke langt fra Verona. Hans galliske opprinnelse bekreftes av Ausonius, og Plinius den eldre kaller ham Padi accola («en innbygger ved elven Po», Naturhistorie III.22). Han var venn av Catullus som dediserte sine dikt til ham, Cicero og Titus Pomponius Atticus. Eusebius plasserte ham i det fjerde året av styret til Augustus, som er antatt å være da han begynte å tiltrekke seg kritisk anerkjennelse for sitt forfatterskap. Plinius den eldre forteller at han døde under styret til keiser Augustus (Naturhistorie IX.39, X.23).
Verker
Chronica, som Catullus synes å ha henspilt på i sin dedikasjon til Nepos. Ausonius nevner den også i sin sekstende Epistel til Probus, det samme gjør Aulus Gellius i Noctes Atticæ (XVII.21). Det er antatt å ha blitt skrevet i tre bøker.
De Viris Illustribus, som Aulus Gellius trakk en anekdote om Cato den eldre (IX.8).
De Vita Ciceronis. Aulus Gellius korrigerte en feil i dette verket (XV.28).
Epistulae ad Ciceronem, et utdrag som har overlevd i Lactantius (Divinarum Institutionum Libri Septem III.15). Det er uklart om de noen gang ble formelt utgitt.
Plinius den yngre nevner vers skrevet av Nepos, og i hans egen Dions liv refererer Nepos selv til et verk fra sitt eget forfatterskap, De Historicis. Han nevner også et lengre Catos liv ved slutten av et bevart Catos liv, skrevet på anmodning av Titus Pomponius Atticus.
Hans eneste bevarte verk er Excellentium Imperatorum Vitæ, som opptrer i styret til keiser Theodosius den store som verket til grammatikeren Aemilius Probus som presenterte det for keiseren med en dedikasjon på latinske vers. Han hevdet at det var et verk av hans mor eller far (manuskriptene motsier hverandre). Til tross for de opplagte spørsmålene (som hvorfor forordet adresseres til en ved navn Atticus, da verket var angivelig dedisert til Theodosius), synes det som om ingen har betvilt Probus' forfatterskap. Til sist oppdaget Peter Cornerus i et manuskript med Ciceros brev biografiene til Cato og Atticus. Han la dem til andre eksisterende biografier, til tross for det faktum at forfatteren snakker om seg selv som en samtidig og som en venn av Atticus, og at manuskriptet hadde overskriften E libro posteriore Cornelii Nepotis («Fra den siste boken til Cornelius Nepos»). Til sist hadde Dionysius Lambinus' utgave fra 1569 en kommentar som demonstrerte på stilistisk grunnlag at arbeidet må ha vært gjort av Nepos alene, og ikke av Aemilius Probus. Dette synet har blitt utfordret av moderne forskning som samtykker med Lambinus i at det er et arbeid av Nepos, men at Probus sannsynligvis forkortet biografiene da han la til dedikasjonen på vers. Livet til Atticus er imidlertid betraktet som utelukkende gjort av Nepos.
Hans enkle skrivestil har i våre dager gjort ham til et egnet valg for pedagogiske oversettelser ved eksamener.
Edward Frederick Lindley Wood
Edward Frederick Lindley Wood, 1. jarl av Halifax, (født 16. april 1881 på Powderham Castle i Devon i England, død 23. desember 1959 i Garrowby Hall i Yorkshire) var en britisk konservativ politiker. Fra 1926 til 1931 var han visekonge av India.
Galitsj
Galitsj (russisk: Га́лич) er en by i Kostroma oblast i Russland. Byen ligger på sørbredden av Galitsjsjøen, rundt 110 km nordøst for Kostroma. Innbyggertall: 19 151 (folketelling 2002), 21 700 (folketelling 1989).