cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grimkjell
Grimkjell hadde en viktig rolle i kristningen av Norge og organiseringen av den tidlige kirke i Norge, og sammen med kong Olav utformet han kristenretten på Mostratinget i 1024 på Moster. Han ledet prosessen for å få helligkåret Olav etter hans død i 1030, og bidro sammen med Einar Tambarskjelve og Kalv Arnesson til at Magnus den gode kom til makten i 1035. Han kan også ha vært til stede under forliket mellom Magnus den gode og Harald Hardråde i 1046.
Oluf Kolsrud mente han måtte ha vært «den fyrste mannen i den norske kyrkja baade i Olavs tid og etter». Fridtjov Birkeli gikk så langt som å si at «Olav den hellige kristnet ikke landet. Norges apostel het Grimkel».
Kilder
Adam av Bremen nevner Grimkjell flere ganger i Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum skrevet ca 1075. Grimkjell er omtalt i helgenbiografien kjent som Den legendariske saga om Olav den hellige og av Snorre Sturlasson i Olav den helliges saga fra 1230. Han nevnes også kort av Theodoricus monachus i «Historien om de gamle norske kongene» 1180, av Odd Snorresson i hans Saga om Olav Tryggvason fra 1190 og i Tåtten om Halldor Snorresson fra 1200-tallet.
Grimkjells navn er også nevnt i eldste kristenrettene, Gulatingsloven og Frostatingsloven.
Flere ulike skrivemåter av navnet forekommer i kildene, blant andre Grimkell, Grimkel, Grimkellus, Grimcytel.
En biskop Grimcetel, virksom i Selsey i Sussex fra 1038, er omtalt i den angelsaksiske krønike. Det er svært sannsynlig at dette må være samme person som den Grimkjell som var virksom i Norge. En Grimkytel omtales i andre engelske manuskript fra første del av 1000-tallet.
Leofric Collectar fra 1050-årene (British Museum Harley 2961 ) er en hovedkilde for Grimkjells arbeide med den første Olavsliturgien.
Historisk bakgrunn
Norge hadde, ifølge tradisjonen fra Heimskringla, blitt samlet til ett rike av Harald Hårfagre på siste halvdel av 800-tallet. Det er likevel ikke mulig å snakke om noen konsolidert statsdannelse før langt senere, og lokale stormenn hadde stor makt. Det var betydelig svensk innflytelse i Ranrike og dansk i Viken. Siden 970 hadde Ladejarlene vært de facto herskere i Norge, delvis under dansk overhøyhet og avbrutt av Olav Tryggvason fra Hårfagreætten mellom 995 og 1000.
Kristendommen var kjent i Norge og fikk utbredelse fra 800-tallet, først og fremst i Viken og på Vestlandet. Det hadde vært en viss form for organisert misjon fra England og Tyskland, dels med støtte av norske konger som Håkon den gode og Olav Tryggvason. De fleste ledende stormann var kristne, inkludert de siste ladejarlene Svein og Eirik Håkonsson og Håkon Eiriksson og Erling Skjalgsson. Det var imidlertid ikke noen kirkelig organisasjon.
Olav Haraldssons virksomhet som viking før 1015 er utførlig beskrevet av Snorre Sturlasson i Olav den helliges saga, men den historiske nøyaktigheten til disse fortellingene er tvilsom. Men at han var aktiv i England sammen med Torkjell Høge og Svein Tjugeskjegg og deltok i kampene mellom Æthelred og Knut er også attestert i andre kilder. Olav Haraldson kom til Norge i 1015, og etter å ha fanget og sendt i landflyktighet Håkon Eiriksson og kommet til forlik med Erling Skjalgsson regnes han som konge av Norge.
Grimkjells bakgrunn og familie
Grimkjell omtales som nevø av biskop Jon-Sigurd som fulgte Olav Tryggvason og var virksom i Norge på slutten av 900-tallet. Han omtales hos Theodoricus som brorsønn og av Odd Snorresson som søstersønn. Rudolf Keyser mente at det var sannsynlig at Grimkjell hadde fulgt sin onkel og arbeidet som misjonær i Norge allerede på Olav Tryggvassons tid. Fridtjov Birkeli skriver at «man kan forstå Keysers teori» og «urimelig er saktens ikke tanken».
Med utgangspunkt i et engelsk bispetestamente fra 1010 som omtaler to personer kalt «Æthelnoth» og «Grimkytel» som slektninger av biskopen argumenterer Birkeli for at Grimkjell var i slekt med Æthelnoth, erkebiskop av Canterbury (1020-1038), og har tilhørt en lokal adelsslekt i Devon «som muligens har hatt et lite norrønt innslag tidligere». Claus Krag mener på bakgrunn av navnet at han antakelig var av skandinavisk avstamning.
Grimkjell var onkel til Asgaut, den første kjente biskopen i Oslo og Viken, som igjen var onkel til Jon som var biskop i Nidaros. Grimkjells niese var husfrue på Ringnes gård i Stange og mor til Ketil Kalv som ble gift med Gunnhild, søster av Harald Hardråde.
Hirdbiskop hos Olav Haraldsson
Ifølge Adam av Bremen hadde Olav «fra England med seg mange biskoper og prester», fire nevnes ved navn, deriblant Grimkjell. . Det betyr ikke nødvendigvis at Grimkjell var med i Olavs følge da han først returnerte til Norge i 1015, men hans virketid i Norge dateres ofte fra 1015. Foruten Grimkjell er de tre biskopene som nevnes ved navn: Sigurd, Rudolf og Bernhard. Adam beskriver dem som «velkjente for sin forkynnelse og sine gjerninger». Videre skriver han at at de «på kongens bud dro også til Svealand, Götaland, og til alle øyene som ligger bortenfor Norge, og der forkynte de Guds ord og Jesu Kristi rike til barbarene». Snorre nevner både Grimkjell og Sigurd som biskoper hos Olav. Et annet sted skriver Adam: «Fra England kom først en biskop Johannes til Norge... ...Hans etterfølger var biskop Grimkjell... Som tredjemann kom Sigfred»
Grimkjell blir av historikere beskrevet som «den fremste blant kong Olav Haraldssons hirdbiskoper», «Olavs nærmeste hjelper i kristningsverket» og «utan samanlikning den mest framstaaande» av misjonsbiskopene som fulgte Olav. Snorre framhever Grimkjell framfor de andre prestene i Olavs følge. Han beskriver hirdstuen til Olav i Nidaros, og der sitter Grimkjell, «hirdbiskopen hans» innenfor kongens høgsete, «dernest de andre prestene». Kristenretten ble ifølge Snorre satt «med råd og hjelp fra Grimkjell og de andre prestene». Grimkjells navn er likevel ikke nevnt hos Snorre i forbindelse med Olavs reiser, verken knyttet til kristning eller som politisk rådgiver. I den kjente historien om Dale-Gudbrand er det Sigurd som er sammen med Olav, det er også Sigurd som råder Olav til å forlike seg med Erling Skjalgsson etter Sel-Tores død. . Birkeli antar at biskopene har fordelt arbeidsoppgaver mellom seg, slik at Sigurd fulgte kongen mens Grimkjell var «engasjert i å sette lagtingsvedtakene ut i livet».
Adam skriver at Grimkjell var Olavs «sendemann» hos erkebiskop Unwan av Bremen. Krag mener at dette tilsier at Grimkjell sto «kongen særlig nær». I et senere tillegg skriver Adam «Da han [Grimkjell] kom til erkebiskopen sammen med Meinhard og Albert, som var ordinert andre steder, gav erkebiskopen dem gaver og betrodde dem å opptre på sine vegne både i Norge og på øyene i Storhavet.» Et annet sted skriver Adam at «kongen sendte også bud med gaver til vår erkebiskop og bad om at han måtte ta vel i mot disse biskopene og sende sine egne til ham; de skulle styrke det ubefestede norske folk i kristendommen».
Grimkjells møte med erkebiskopen i Bremen har antakelig funnet sted i første del av 1020-årene. Birkeli mener hovedhensikten med dette møtet var å få hjelp fra Bremen til misjonsarbeidet i Norge. Han skriver at besøket nok «resulterte i en kirkelig tilnærming mellom Bremen og Norge, men sikkert på den basis at den norske kirken var under den norske konges vern og fortsatt skulle være det, og at de angelsaksiske misjonærer fortsatte sitt selvstendige arbeid der». Olaf Kolsrud mener derimot at Olav ved dette sendebudet lot «den norske kyrkja taka sitt rom innanfyre den kyrkjeskipnaden [i.e. erkebispedømmet Hamburg-Bremen] som pavedømet hadde fastsett for misjonsmarkerne i dei nordiske land». Olav Müller skriver at Olav sendte Grimkjell til erkebiskopen fordi han «ikke så på den norske kirke kun som et nasjonalt anliggende. For ham var det om å gjøre at den ble knyttet til den katolske universalkirke», og at den norske kirkeprovinsen «fra nå av og lang tid fremover» hørte inn under erkebiskopen i Hamburg-Bremen. Oskar Skarsaune er klar på at hensikten med Grimkjells besøk primært var at Norge skulle bli anerkjent som del av erkebispedømmet Hamburg-Bremen. Ønsket om misjonsbiskoper fra Bremen ser han som en konkret måte for erkebiskopen å uttrykke sitt ansvar for den nye kirkeprovinsen. Både Skarsaune og Birkeli tolker besøket i Bremen i en politisk kontekst, hvor den tiltakende fiendtlighet mellom Olav og Knut den mektige gjorde at Olav vendte seg til Tyskland heller enn England. Kolsrud har imidlertid tidligere argumentert mot dette på grunnlag av at Knut, som også var konge av Danmark, aksepterte at Danmark var underlagt Bremen kirkelig sett.
Snorre skriver at Olav hadde «sendt biskop Grimkjell tilbake til Norge da kongen dro øst til Gardarike, og siden hadde biskop Grimkjell vært på Opplanda.» Ifølge Snorre var altså Grimkjell med kongen til Sverige. Birkeli nevner muligheten av at Grimkjell kan ha deltatt i kristningen av Gotland, og viser til en «mistenkelig likhet i åpningsordene» for kristenretten til Eidsivatinget og Gotland. Knut Robberstad peker også på denne likheten. De skriftlige kildene sier ikke noe om hva Grimkjell gjorde mellom 1028 og 1031 utover dette. Ifølge Adam av Bremen oppholdt biskopene Sigurd og Rudolf seg hos erkebiskopen i 1030, men Grimkjell nevnes ikke. Birkeli mener Grimkjell må ha oppholdt seg på gården Ringnes i Stange hvor han hadde slekt. Birkeli drøfter opphavet til lokale stedsnavn som «Bisperoa» og «Grimkelsrud», uten at han finner bevis for sin hypotese om at Grimkjell har oppholdt seg mye i området. . Kolsrud og Müller mener Grimkjell ble igjen for å verne om kristendommen i Olavs fravær, Birkeli at han «må ha benyttet disse årene til fremme kristendom og kirke på store deler av Østlandet.»
Mostratinget og kristenretten
Mostratinget var et tingmøte som ble holdt ved Moster kirke, på Moster på Bømlo i 1024. Mostratinget er nevnt i de eldste norske lovtekstene, blant annet fire ganger i Gulatingsloven og i Frostatingsloven. Det er imidlertid ikke nevnt i sagalitteraturen. Det eneste Snorre sier om Moster er at Håkon den godes mor, Tora Mosterstong, kom herfra og at Olav Tryggvason gjorde landfall og feiret messe her da han kom tilbake til Norge. I Ågrip heter det at Olav Tryggvasson «heldt det første tinget om kristendomsbodet på Moster i Hordaland». . Det kan være at han blander sammen møtet Olav Haraldsson kalte sammen i 1020-årene med Olav Tryggvassons tidligere opphold. Den legendariske saga om Olav den hellige nevner at Olav «gav etter råd frå Grimkjell gods til dei kyrkjene Olav Tryggvasson hadde reist», og et annet sted at Olav gjorde «med råd frå dei klokaste mennene sine dei lovane som har vorte haldne sidan.»
Snorre skriver at Olav satte kristenretten «med råd og hjelp fra Grimkjell og de andre prestene... ...Til slutt samtykte bøndene i lovene kongen satte.» Birkeli mener lovteksten ble utformet av på Mostratinget «under kongens forsete, men under Grimkjells saklige ledelse» som et forslag som så kunne forelegges bøndene på lagtingene. Knut Helle kaller Mostratinget «et viktig forberedende møte», men at bestemmelsene herfra «fikk endelig lovskraft gjennom såkalte «lovtak», dvs. vedtak på lagtingene rundt i landet.» Helle mener måten kongen regulerer kristendom og kirkelige forhold «minner slående» om tidligere engelsk praksis. Helle er klar på at kongen er den ledende, men at Grimkjell som kongens biskop åpenbart var best i stand til å formulere de konkrete rettsreglene som nå ble kunngjort for første gang.
Alle de fire norske kristenrettene, i Gulatingsloven, Frostatingsloven, Eidsivatingsloven og Borgartingsloven, synes å Olavs/Grimkjells kristenrett som opphav. Taranger argumenterte for at de norske kristenrettene har angelsaksisk opphav, og har i nyere tid fått støtte i dette av Helle.
Grimkjell nevnes fire ganger i Gulatingsloven, men henvisning til hva Olav og han fastsatte på Mostratinget:
Mostratinget er også nevnt i Frostatingsloven:
Robberstad påpeker at mye av det som var oppe på Mostratinget var slikt som påførte folk arbeid eller utgifter: Vedlikehold av kirker, lønn til biskop og prest, avgifter og «dryge bøter» for dem som forbrøt seg mot de nye reglene. Han peker også på forskjellen i formulering av forholdet mellom konge og biskop. Det som medfører nye utgifter for folk (inkludert messedager, som innebar at folk ikke kunne arbeide) er de sammen om med formuleringen «Olav heilage og Grimkel biskop fastsette»/«etla til». Retten til å tilsette prester er noe kongen gir til biskopen, «Olav heilage lova Grimkel biskop». Bestemmelsen om ekteskap er imidlertid basert på 3. mosebok 18.6, en ren bibeltolking hvor det er biskopen alene som gir tillatelse.
Helligkåringen av Olav
Helligkåring var på denne tiden en oppgave som lå den lokale biskop, ikke til paven. I Snorres framstilling har Grimkjell en sentral plass i helligkåringen av Olav. I Fagrskinna er det biskop Sigurd og ikke Grimkjell som administrerer helliggjørelsen. Birkeli mener Grimkjell må, med tanke på Olavs tid som viking og hans voldelige framferd, må ha hatt en «indre strid» med selg selv før han kunne bidra til å få Olav erklært som hellig. Müller mener imidlertid at «Biskop Grimkjell har ikke vært belemret med den villfarelse mange norske historikere synes å ha arvet - at en helgens liv må være syndefritt.»
Duplotrykk
A/S Duplotrykk var trykkeriet til den norske ml-bevegelsen på 1970-tallet og 1980-tallet, og produserte på denne tiden en stor del av trykksakene som ble utgitt av AKP(m-l) og andre organisasjoner på norsk venstreside.
Grimkjell
Helligkåringen av Olav
Krag regner Grimkjell som aktiv i å bringe Magnus på tronen, og skriver at hans «hans vellykkede innsats senere for å bringe Magnus Olavson på tronen, forteller om et betydelig... ...politisk talent.»
Duplotrykk
Ark-trykkeri
Trykkeri-aktiviteten ble opprinnelig startet på 1960-tallet, da aktivister i daværende SUF laget enkle trykksaker. De ble først produsert under navnet «SUF-trykk». De unge, norske m-l-erne hentet imidlertid inspirasjon hos den tilsvarende bevegelsen i Sverige. Ved et besøk der sommeren 1967 så de hvordan svenskene hadde skaffet seg eget trykkeri. Tilbake i Norge fulgte de eksempelet, samlet inn penger og anskaffet en Solna-arkmaskin som trykket i A2-format. Prisen var 24 000 kroner, den gang mer enn en industriarbeiders årslønn. Ungdommen finansierte prosjektet med strøjobber og Aftenposten-budruter.
Grimkjell
Olavskulten
Grimkjell er sannsynligvis forfatteren av det første latinske ritual til ære for Olav. Denne første Olavsliturgien ble laget i Nidaros kort tid etter at Olav var helgenkåret, og de fleste sangene er hentet fra andre martyrliturgier. Arne Solhaug skriver at «mye av Grimkjells opprinnelige liturgi er trolig bevart i den senere 1. vesper, som derfor får ekstra vekt – historisk sett.» Han var den første som fant formaliserte kirkelige uttrykksformer for en autorativ tolkning av hva som hendte i forbindelse med og etter slaget ved Stiklestad, noe som fikk sin endelige form i Passio Olavi fra biskop Øystein Erlendssons tid (1150-1160). Det er to ifølge Carl Hallencreutz særlig to innslag som kjennetegner Grimkjells innsats her. For det første tolker han Olavs liv og død med Jesus Kristus som prototype. For det andre former Grimkjell en ny nordisk helgentype etter forbilde fra engelsk spiritualitetshistorie: Kristenkongen som dør for en rettferdig sak. Forestillingen om kristen martyrkonge ville være noe Grimkjell var godt kjent med fra England. Det er Olavs dyder og mirakler som vektlegges, og Johan Schreiner påpeker, med henvisning til Gustav Storm, at disse er lånt direkte fra Siraks bok.
Duplotrykk
Ark-trykkeri
Denne ark-pressa ble installert i Fyrstikkalleen 19 i Oslo, og trykkerivirksomheten organisert under navnet Duplotrykk. Den første tiden ble mye av produksjonen organisert som frivillig arbeid og dugnad. Dette gjaldt setteriarbeid, ombrekking, manuell avisbretting - og ikke minst sjauing. Siden trykkeriet lå i tredje etasje måtte papir og utstyr bæres opp, og de ferdige produktene ned. I årene 1969 – 1972 produserte Duplotrykk avisen Klassekampen, som den gang kom ut månedlig.
Grimkjell
Olavskulten
Helgenkongen Olavs skrin ble et valfartsted for kristne pilegrimer, og Trondheim ble et kirkelig senter i Norge. Rundt 1070 omtaler Adam av Bremen byen som Norges kirkelige hovedstad (metropolis).
Duplotrykk
Ark-trykkeri
I 1973 flyttet Duplotrykk til Grünerløkka, til et eldre industribygg i Øvre gate 7. På samme adressen lå også Klassekampens redaksjonslokaler, Klassekampens distribusjon, lokaler for Rød Ungdom og deres blad Røde Garde. «Ø7» ble snart et senter for bevegelsens politiske aktivitet.
Grimkjell
Olavskulten
Olavskulten spredde seg raskt i deler av England, engelske kilder viser at Grimkjell var en drivkraft i å promotere kulten her. Det var nær kontakt mellom Grimkjell og en rekke engelske stormenn som grunnla Olavskirker i Sør-England. Johnsen peker spesielt på Grimkjells forbindelser til Godwin av Wessex og Siward av Northumbria. Siward lot bygge en Olavskirke i York hvor han ble gravlagt i 1055, den var reist før 1050. Godwins enke, Gyda Torkelsdatter, testamenterte arvegods til St. Olavs kirke i Exeter. Testamentet er bevitnet av biskop Leofric, som også var i besittelse av den eldste kjente Olavsliturgi. .
Biskop av Sussex
En Grimkillus/Grimkytel nevnes i Den angelsaksiske krønike som biskop i Selsey i Sussex, det er nevnt at han blir innsatt som biskop i 1038 og at han dør i 1047. P.A. Munch antok i 1855 at denne er identisk med Grimkjell, og fikk støtte for dette fra blant andre Anathon Aall og Gustav Storm. . Rudolf Keyser,Absalon Taranger og Oluf Kolsrud har argumentert mot dette. Kolsrud mente så sent som 1958 at Grimkjell ble værende i Norge, og var aktiv her til rundt 1050. Arne Odd Johnsen gikk i 1975 i detalj igjennom forskningshistorien på dette, og konkluderer at det er svært sannsynlig at det er snakk om samme person, Fridtjov Birkeli kom i 1980 til det samme. Denne konklusjonen har i nyere tid fått støtte fra blant andre Claus Krag og Olav Tveito.
Duplotrykk
Ark-trykkeri
Men siden Klassekampen kom ukentlig fra 1973 måtte avisen i denne perioden trykkes på annet hold. Duplotrykk hadde verken utstyret eller kapasiteten som krevdes.
Grimkjell
Biskop av Sussex
Birkeli viser til lokale tradisjoner i Selsey om at det var en avtale mellom ham og slektningen Æthelnoth av Canterbury at Grimkjell skulle få Selsey når dette ble ledig. Grimkjell hadde en kort periode, etter at Stigand midlertidig ble avsatt, også bispesetet i Elmham i Norfolk i East Anglia.
Duplotrykk
Rotasjonstrykkeri
Fra 1974 til 1977 ble det derfor gjennomført en omfattende innsamlingskampanje for å finansiere en rotasjonspresse. Målet var å bygge et trykkeri med kapasitet til å trykke avisen daglig. I «rotasjonskampanjen» ble det samlet inn mer enn 5,6 millioner – i datidens kroneverdi.
Grimkjell
Biskop av Sussex
Da Magnus den gode og Harald Hardråde møttes ved Mjøsa og inngikk forlik i 1046 var Grimkjell ifølge Theodiricus til stede. Aall mente dette var i konflikt med Grimkjells virke i England og derfor feilaktig. Senere historikere, deriblant Claus Krag, mener at dersom Grimkjell var til stede i Norge i 1046 kan det ha vært som utsending til Magnus fra den engelske kongen Edvard. Grimkjell kan ha bidratt til prosessen som førte til helliggjørelse av St. Hallvard i forbindelse med Norgesbesøket i 1046.
Duplotrykk
Rotasjonstrykkeri
Ved årsskiftet 1976-1977 flyttet Duplotrykk inn i et moderne næringsbygg i Ole Deviks vei 16 på Bryn. En ny rotasjonspresse ble installert i kjelleretasjen, ved siden av maskiner for arktrykk. Trykkeriet hadde også lokaler i første etasje, mens Klassekampens redaksjon flyttet inn i andre.
Grimkjell
Biskop av Sussex
Etter sin død ble Grimkjell ifølge den angelsaksiske krønike gravlagt i Canterburykatedralen og ikke i katedralen hvor han var hadde vært biskop. Dette var en sjelden hedersbevisning. Johnsen mener dette kan skyldes Grimkjells diplomatiske innsats på vegne av Edvard ovenfor Magnus. Birkeli argumenterer mot dette, og mener æresbevisningen kan skyldes hans innsats som «Norges apostel».
Duplotrykk
Rotasjonstrykkeri
Den nye rotasjonspressa trykte i såkalt Berlinerformat; noe mindre enn fullformat, noe større enn tabloid. Som avisformat var det uvanlig i Norge. Men pressa var til gjengjeld egnet for å trykke en rekke ulike trykksaker i store opplag, blader, bøker etc. Den ville også vært mulig å bygge ut med mer fargemuligheter og lage mer krevende trykksaker som for eksempel ukeblad. Utstyret ble anskaffet på et tidspunkt da AKP hadde store ambisjoner.
De første årene kunne Duplotrykk basere driften på å ha en politisk organisasjon i ryggen, og ekspandere ved hjelp av innsamlinger og frivillig innsats. Men etter hvert medførte veksten og profesjonaliseringen økte kostnader: Flere ansatte, større lokaler etc. Samtidig møtte både ml-bevegelsen og avisdriften motbør, til de grader at Klassekampen i 1978 sto på konkursens rand.
Duplotrykk begynte å ta på seg flere rent kommersielle oppdrag, som trykking av reklameaviser. Dels var hensikten å utnytte trykkerikapasitet, dels å skaffe inntekter. Sentral i dette arbeidet var Olav Mugaas, den senere direktøren i Aftenposten.
Giacomo Zaffrani
Giacomo Zaffrani (født 29. september 1878 i Casalzuigno i Lombardia i Italia, død 6. mai 1960) var en italiensk katolsk prelat og biskop av Guastalla.
Liv og virke
Han ble presteviet 10. august 1901 i Como.
Den 16. september 1932	ble han av pave Pius XI utnevnt til biskop av Guastalla. Bispevielse ble den 30. oktober samme år foretatt av biskop Alessandro Macchi av Como; medkonsekratorer var biskop Ferdinando Bernardi av Andria, og biskop Giovanni Menicatti, P.I.M.E.
Han døde 81 år gammel, fortsatt i embedet.
Jørgen Jacobsen Sonne
Sonne var cand.mag. i historie og engelsk og underviste på gymnasium og ved tre universiteter. I tillegg til sin skjønnlitterære forfattervirksomhet sto han bak flere oversettelser fra engelsk, fransk, tysk og spansk og var redaktør på mange antologier.
I 2000 ble han utnevnt til æresdoktor ved Roskilde Universitet.
Rushtid
Rushtid eller rushtrafikk (fra engelsk), også kalt myldretid (fra dansk), betegner den tiden av dagen da flest mennesker reiser til og fra arbeid, skole og lignende daglige gjøremål. Tidsrommet er kjennetegnet ved sterkt økende trafikk på veier og i kollektivtrafikken, og denne trafikken overstiger som oftest kapasiteten, som igjen resulterer i kø og trengsel. Rushtiden inntreffer to ganger hver dag; om morgenen og om ettermiddagen, i retning til et sentrum og i retning fra. På dansk kalles det «myldretid», et ord som like gjerne kunne brukes på norsk, hvis man vil unngå engelske ord som ikke har blitt tilpasset (å stave det «rush» og uttale det «røsj» er ikke tilpassing).
I kollektivtrafikken i og rundt de største byene settes det ofte inn egne rushtidsavganger som bare kjører så lenge rushtiden varer, mens det for tog og t-bane gjerne kjøres lengre tog med ekstra vogner.
Rushtiden inntreffer to ganger daglig, mandag til og med fredag. Morgenrushet varer normalt fra 07:00 til 09:00 og ettermiddagsrushet varer normalt fra 15:00 til 18:00.
Morgenrushet er mer konsentrert enn ettermiddagsrushet, ettersom skoler avslutter dagen tidligere enn de fleste arbeidsplasser og trafikken blir dermed fordelt over en lengre periode. Men det er som oftest flere som reiser i ettermiddagsrushet fordi en gjerne kombinerer ulike gjøremål på vei fra jobb eller skole, som innkjøp og lignende.
Rushtrafikken varierer sterkt fra sted til sted, med mange lokale forskjeller.
Den tredje rushtiden mange viser til, beskriver trafikken som midt på dagen tar seg litt opp på grunn av lunsjtiden. En tilsvarende tiltagende trafikk skjer også på lørdag mellom 11:00 og 15:00.
Sam Hall
Sam Hall (født 28. desember 1988) er en australsk freestylekjører som konkurrerer i kulekjøring. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 24.
Trøndelag Venstre
Trøndelag Venstre er partiet Venstres fylkesorganisasjon i Trøndelag.
Sør-Trøndelag Venstre og Nord-Trøndelag Venstre slo seg sammen til Trøndelag Venstre da Sør-Trøndelag og Nord-Trøndelag skulle slå seg sammen til Trøndelag.
Tove Eivindsen er leder i Trøndelag Venstre
Qianshan (Anqing)
Qianshan (kinesisk: 潜山县; pinyin: Qiánshān Xiàn) er et fylke i Anhui i Folkerepublikken Kina. Det er del av byprefekturet Anqing.
Hedemarkens fogderi
Hedemarkens fogderi (Hedemarkens Fogderie), var en administrativ enhet (fogderi) i Akershus len, opprettet i 1634 ved deling av Hedemarken og Østerdalen fogderi. Inngikk fra 1662 i Akershus stiftamt, fra 1757 i Oplandenes amt og fra 1781 i Hedemarkens amt.
Qianshan (Anqing)
Befolkningen var på 562,920 innbyggere i 1999.
Hedemarkens fogderi
Fogdeembetene ble avskaffet ved lov om delvis omordning av det sivile embetsverk av 21.07.1894. Deretter ble det ikke ansatt nye fogder, bare konstituert. Ved kgl. res. 23.03.1901 ble det bestemt at denne omleggingen skulle skje fra 20.07.1901 for fogderiene i Hedemarkens amt.
Qianshan (Anqing)
Kulturminner
Det neolittiske funnstedet Xuejiagang (薛家岗遗址, Xuējiāgǎng yízhǐ) og uthugningene i stein i Tianzhu-fjellet (天柱山山谷流泉摩崖石刻, Tiānzhùshan shāngǔ liúquán móyá shíkè) er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Administrative denheter
Storkommuner: Kommuner:
Moniermagasin
Moniermagasin er en type ammunisjonsbunker med hvelvet murkonstruksjon i lettarmert betong. Byggemåten, en lett skallkonstruksjon av armert betong, ble utviklet av en fransk gartner, Joseph Monier, som også anerkjennes som en av opphavsmennene bak armert betong.
Magasinet ble hovedsakelig brukt for oppbevaring av ammunisjon og våpen og ble oppført sent på 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet. Moniermagasinene var typiske for opprustningen av det norske Forsvaret i tiden før 1905 og har som sådan både antikvarisk og militærhistorisk betydning.
Bombingen av Vallø
Bombingen av Vallø var et luftangrep mot oljeraffineriet på Vallø utenfor Tønsberg by i Vestfold og Telemark utført av britiske bombefly mot slutten av andre verdenskrig. Angrepet begynte omkring klokka 23.25 den 25. april 1945 da 119 fly plutselig dukket opp: 107 fire-motors Lancaster-fly og tolv mindre to-motors Mosquito-fly (markeringsfly) utsendt fra Bomber Commands femte gruppe ved basen Lincolnshire i England. Raffineriet ble betydelig skadet og området rundt rasert: over 30 bolighus ble totalødelagt og tapet- og sandpapirfabrikken på halvøya ble utradert. 53 nordmenn og et ukjent antall tyske soldater og russiske krigsfanger ble drept.
Vallø Oljeraffineri
Den lille halvøya Vallø, som den gangen tilhørte Sem kommune, ligger få kilometer fra Tønsberg og har en industrihistorie som strekker seg tilbake til 1700-tallet. I 1899 ble A/S Petroleums- & Maskinoljeraffineri etablert på stedet som Norges første raffineri. Der var ved den tyske invasjonen i 1940 et moderne og unikt industrianlegg i skandinavisk sammenheng.
Vallø oljeraffineri produserte drivstoff til biler og båter. Den nazistiske okkupasjonsmakten så raskt verdien av anlegget og bygde ut forsvarsstillinger, bunkre og minefelt for å beskytte området mot angrep og sabotasje. Så sent i krigen som vinteren 1944/1945 var tyskernes tilgang på råolje svært begrenset. Vallø mottok likevel, i største hemmelighet, flere mindre leveranser av olje i denne perioden. Ifølge etterretningsrapporter fikk Vallø 18,000 tonn råolje mellom juni 1944 og april 1945, men tankene var mer eller mindre tomme da britene bombet raffineriet og bebyggelsen.
Opptakten til angrepet
I februar 1945 begynte britene å vise interesse for Vallø. Det ble fra London sendt en forespørsel til blant andre motstandsmannen Gunnar Sønsteby om å undersøke om det på Vallø ble produsert og oppbevart dieselolje for tyske ubåter. Svaret kom etter cirka en uke og avkreftet at det ble framstilt slikt drivstoff. Raffineriet produserte bare drivstoff for bruk i blant annet den norske fiskeflåten. Per Steen-Hansen ved Sjømilitær Beredskapstjeneste, som også ble kontaktet, konkluderte med at tankene var tomme.
Bomberaidet
Flygerne i de 119 flyene som ble sendt på toktet mot Vallø, hadde på forhånd fått beskjed om at de for all del måtte unngå å slippe bomber over boligområdet rett nord for raffineriet. De første flyene som ankom målet, rapporterte om god sikt og gode bombeforhold. En del av de som kom senere, fikk sikten hindret av blant annet kraftig røyk fra oljetankene som var satt i brann.
Angrepet varte i rundt 20 minutter. Da det var over, viste det seg raskt at en stor del av bombene likevel hadde kommet på avveie og hadde havnet utenfor målområdet som var selve raffineriet. Etter bomberaidet var det bare en håndfull av de ialt 70 bolighusene i området som ikke var skadet. Halvparten av bygningene var helt ødelagte. Rundt 53 nordmenn omkom og et ukjent antall tyske soldater ble drept. Anlegget på Vallø ble også totalskadet, og raidet ble fra britisk side regnet som en suksess.
Oppryddingen etter bombingen og gjenoppbygningen tok flere år, og driften ved raffineriet kom ikke i gang igjen før i 1950.
Det har i ettertid versert mange teorier om hvorfor britene valgte å bombe Vallø såpass sent i krigen. Freden skulle komme allerede 8. mai, knappe to uker senere.
I Rapport om Forsvarets Overkommandos virksomhet utenfor Norge utarbeidet av tidligere forsvarssjef Wilhelm Hansteen trekkes det fram at angrepet så sent i krigen må sees i lys av usikkerheten rundt tysk kapitulasjon i Norge og den økte trusselen fra nyere modeller tyske ubåter som begynte å bli operative vinteren og våren 1945. På den annen side tyder mye på at Vallø ble utsatt for et nærmest rutinemessig angrep, uten at det lå store, overordnede planer bak angrepet.
Oppryddingen
Etter den tyske kapitulasjonen 8. mai 1945, ble tyske krigsfanger i stor utstrekning satt til å rydde opp tyske anlegg, minefelter og liknende.
På Vallø ankom de tyske krigsfangene i puljer i dagene 15. til 18. juli 1945, hvor de ble innkvartert i brakkeleiren ved Teie hovedgård. I utgangspunktet var det tiltenkt at oppryddingsstyrken skulle bestå av tusen mann pluss en administrasjon på rundt 50. Det viste seg etterhvert å være vanskelig å opprettholde en såpass stor styrke på grunn av stadige frigivelser og hjemsendelser av fangene. Arbeidet fortsatte likevel fram til 2. november 1945, og allerede 3. november forlot tyskerne Teie.
På grunn av faren for miner og blindgjengere ble det meste av oppryddingen til å begynne med gjort med enkle håndredskaper. Siden brakte man inn tyngre redskaper fra det tyske materiellet som fremdeles sto tilgjengelig rundt om på tyske anlegg som for eksempel Vardås fort på Nøtterøy.
Etter oppryddingen var man helt sikker på at alle minene som hadde blitt satt ned, var blitt fjernet, men det ble ansett som sannsynlig at det fremdeles fantes udetonerte blindgjengere begravd på Vallø som det ikke ville være mulig å finne fram til. Det ble antatt at faren som eventuelt gjenværende miner representerte, ville forsvinne etterhvert, som resultat av naturlig nedbryting.
Etter ryddearbeidet utvidet Esso raffineriområdet nordover til Saltverksgaten. Resten av området fra bryggene og opp mot Carl 15. gate ble industriområde for tapet- og sandpapirfabrikken og Vallø Mek. Verksted. Aktiviteten ved raffineriet kom i gang igjen i 1950, men anlegget var ikke ferdig gjenoppbygd før i 1954.
For øvrig ble det så seint som 17. mars 2017 og igjen 29. mai 2019 funnet blindgjengere fra angrepet, udetonerte bomber på henholdsvis 450 og 250 kilo, under tomterydding ytterst på halvøya.
Bombeangrep også i 1940
Under krigen hadde Vallø Oljeraffineri anløp av store og små tankskip så vel som krigsskip og ubåter. De allierte forsøkte imidlertid å stoppe aktiviteten ved anlegget bare ved to anledninger. Første gang var 26. april 1940 omkring klokka 00.35 da to engelske fly beskjøt raffineriet med mitraljøser og slapp brannbomber mot oljetankene. Skadene var små. Andre gang var 25. april 1945 da over hundre bombefly la det meste av boliger og fabrikker på halvøya i grus og tok livet av både sivile og militære.
Det bodde rundt 400 mennesker på Vallø, men på grunn av bombefaren under krigen flyttet mange til slekt og bekjente i distriktet.
Dongfeng (Liaoyuan)
Dongfeng (kinesisk: 东丰县; pinyin: Dōngfēng Xiàn) er et fylke i provinsen Jilin i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Liaoyuan.
Befolkningen var på 402,004 innbyggere i 1999.
Administrative enheter
Storkommuner:
Kommuner:
Samferdsel
Kinas riksvei 303 løper fra Ji'an i Jilin til Xilinhot i Indre Mongolia.
Anna Karenina
Anna Karenina (russisk Анна Каренина) er en roman av den russiske forfatteren Lev Tolstoj, først publisert i tidsskriftet Russkiy Vestnik i årene 1873–1877, og deretter i bokform i 1878.
Romanen har to parallelle historier: overklassefruen Annas forelskelse i offiseren Vronskij fører til utroskap og oppløsning av ekteskap og familie, mens godseieren Levins forelskelse i den unge Katerina (Kitty) fører til familielykke og glede over det enkle og arbeidsomme gårdslivet.
Bakgrunn
Da Tolstoj skrev Anna Karenina fra 1873 til 1877 hadde han allerede hatt suksess med Krig og fred (1869), «en historisk slektsroman fra Aleksander Is Russland og Napoleonskrigenes tid». I dette verket er han kritisk til sosieteten og generalene, og løfter fram det russiske folks idealiserte landsbyliv. Forfatteren viderefører det «samme kritiske syn på de høyere klassene og samme moralisme» i Anna Karenina, «også den vil vise verdiene i et enkelt, gudfryktig bondeliv. Gjennom mange vanskeligheter og mye slit når landjunkeren Levin – et selvportrett av Tolstoj – fram til ekteskapelig harmoni og religiøs tro, mens den begavede sosietetsdamen Anna Karenina går under.»
«Det var aldri Tolstojs mening å skildre Annas utroskap og flukt som utslag av noen nødvendig kvinnefrigjøring. Hun er ikke Nora i dukkehjemmet. Snarere var Tolstojs utgangspunkt et ønske om å advare mot skilsmisse og mot å sette egne behov foran lojalitet til familien. Resultatet ble imidlertid ingen fordømmelse av Anna Karenina, men et av de mest nyanserte psykologiske portretter i litteraturen. Alle menneskene i romanen blir sett innenfra, med sympati for deres motiver.»
Handling
Historien foregår i St. Petersburg og Moskva i 1800-tallets Russland. Anna Karenina lever i et «gledesløst ekteskap med karrierejegeren Karenin». Ekteparet Karenin har ett barn, sønnen Serjosja. Under et besøk til Moskva blir Anna kjent med grev Vronskij. Anna føler uro over at hun tiltrekkes av ham, og vet at også at Kitty, som er hennes svigerinnes søster, er forelsket i Vronskij. Fra hans side var forholdet i utgangspunktet ment som et kortvarig og ubekymret eventyr, men de blir etterhvert hverandres skjebne. Han følger etter Anna når hun vender tilbake til St. Petersburg, og de får en datter sammen. Anna forlater sin mann for å leve med Vronskij, men skilsmissesaken forsures, og Anna nektes kontakt med sønnen.
Forholdet mellom Anna og Vronskij kjølner; han kjeder seg i det stabile og rolige forholdet, og hun plages av sjalusi. «Det som en gang var en triumf over fordommer, hensyn til familie og andre forpliktelser, ender i tomhet, bebreidelser og desperasjon.» Deres historie ender med at Anna begår selvmord ved å kaste seg foran et tog, mens Vronskij melder seg til krigstjeneste.
Parallelt med Annas og Vronskijs historie følger vi godseieren Konstantin Levin. Han opplever sin brors død, noe som får han til å tvile på sitt eget religiøse ståsted som fritenker. Han prøver mange løsninger i sin jakt etter sannheten, men ender med den enkle gudstro slik den russiske bonde praktiserer den. Levin forelsker seg i Kitty, som først ikke gjengjelder forelskelsen, men gir ham kurven. Til sist blir de likevel gift, og deres jordnære forhold fremstilles som et ideal. Tolstojs skildring av Levins frieri til Kitty er «faktisk en gjenfortelling av» forfatterens eget frieri.
Romanen i ettertid
Romanen er filmet en rekke ganger, både for kino og TV. Clarence Browns film fra 1935 med Greta Garbo og Fredric March regnes vanligvis som den mest kjente.
Historien har også vært grunnlag for flere operaer, blant dem Jenő Hubays Karenina Anna (1914, urpremiere i Budapest 1923) og Anna Karenina av Igino Robbiani (uroppførelse i Roma 1924). Den har også vært oppført som ballett til musikk av Tsjajkovskij.
En ny scenedramatisering av Armin Petras hadde premiere i Berlin i 2008, og ble våren 2012 vist både på Nationaltheatret med Ågot Sendstad i tittelrollen og på Riksteatret med Gørild Mauseth i tittelrollen.
Rungsted
Rungsted er en bydel i byen Hørsholm i Hørsholm kommune ved Øresund nord for København. Postdistriktet og byens stasjon heter Rungsted Kyst. Hørsholm sentrum ligger to kilometer vest for Rungsted. Ved Øresundskysten ligger Rungsted Havn, som er en lystbåthavn.
Forfatteren Johannes Ewald bodde fra mars 1773 til høsten 1775 på Rungsted Kro, hvor han hadde noen av sine mest produktive år og blant annet skrev  Rungsteds Lyksaligheder – En Ode. Kroen flyttet i 1803, men bygningene bestod og fikk navnet Rungstedlund. Ewald ligger begravet på Trinitatis kirkegård i København. To høyder i Rungsteds omegn er oppkalt etter Ewald, dels den gamle bronsealderhøyde i Rungstedlunds park, dels den høyde som ligger ved Rungstedvej nær havnen. Fra høyden er der en glimrende utsikt over Øresund og Rungsted Havn. Det diskuteres stadig hvilken av de to høyder, der er 'den riktige' Ewalds Høj. Men på Ewalds tid var det Rungstedlund som var kroen, og derfor mest sannsynlig at det var høyden på Rungstedlund i krohaven som var dikterens foretrukne. I 1931 da Karen Blixen vendte tilbake til Danmark fra Afrika, flyttet hun inn på Rungstedlund, som hennes far Wilhelm Dinesen hadde ervervet i 1879, og hun bodde der til sin død i 1962.
Et stenkast fra Rungstedlund bodde Simon Spies i tre villaer, som alle lå mellom Strandvejen og Dreyersvej. Den siste villa kjøpte han utelukkende for å kunne anlegge en tennisbane i haven. Spies betalte årlig mellom 50 og 60 millioner kr. i kommuneskatt til Hørsholm Kommune.
I henhold til jordeboken for Kronborg og Frederiksborg len 1582-83 hadde Rungsted 14 fiskere som kun ytet fisk i landskyld.
Anthony Benna
Anthony Benna (født 25. september 1987) er en fransk freestylekjører som konkurrerer i kulekjøring. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 23.
5. serierunde i Toppserien 2020
5. serierunde i Toppserien 2020 ble spilt helgen lørdag 1. og søndag 2. august.
Simplexeburia
Simplexeburia er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Levevis
Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.
Utbredelse
Arten lever i Brasil.
Solør, Østerdalen og Odalen fogderi
Solør, Østerdal og Odal fogderi, var en administrativ enhet (fogderi) i Akershus stiftamt opprettet 1665 ved sammenslåing av Solør fogderi og Østerdalen fogderi. Embetsdistriktet bestod av Vinger og Odalen, Grue og Hof og tinglagene i Østerdalen. Inngikk i Oplandenes amt fra 1757 og delt 1763 i Østerdalen fogderi og Solør og Odalen fogderi.
Tupolev Tu-22M
Tupolev Tu-22M (NATO-kallenavn: Backfire) er et strategisk overlydsbombefly utviklet av Tupolev i Sovjetunionen under den kalde krigen. Flyet er en videreutvikling av det mindre vellykkede bombeflyet Tu-22 Blinder. Den første prototypen fløy for første gang den 30. august 1969 og ble tatt i bruk under det tidlige 1970-tallet. Fram til den kalde krigens slutt i begynnelsen av 1990-tallet ble det produsert totalt 497 fly.
NATO antok at flyet hadde evne til å nå USA i tilfelle krig. I virkeligheten kunne Tu-22M ikke fly tur-retur til USAs fastland (annet enn mot Alaska) uten lufttanking. Flyet har gjennom årene gjennomgått en rekke oppdateringer og er så sent som i 2013 fortsatt i tjeneste i det russiske flyvåpen, men i et vesentlig lavere antall enn under Den kalde krigen.
The Dummy
The Dummy er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Francis J. Grandon.
Grosse Pointe
Grosse Pointe er en by i Wayne County i den amerikanske delstaten Michigan. Folketallet var på 5 670 ved folketellingen i 2000. Byen grenser til Grosse Pointe Park i vest, Detroit i nord, Grosse Pointe Farms i øst og St. Clairsjøen i sør. Sentrum av Detroit liger omtrent 13 km vest fra Grosse Pointe, og er tilgjengelig fra Jefferson Avenue samt flere tverrgater. Grosse Pointe er en av fem "Grosse Pointe" steder i den nordvestre delen av Wayne County, og blir ofte bare kalt "the City", eller Grosse Pointe City.
Arttu Kiramo
Arttu Kiramo (født 15. april 1990) er en finsk freestylekjører som konkurrerer i kulekjøring. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 22.
You Want It You Got It Tour
You Want It You Got It Tour er en turne av Bryan Adams.
Presidentvalget i USA 1980
Presidentvalget i USA 1980 var det 40. presidentvalget i USAs historie. Valget fant sted den 4. november 1980, og valgte Ronald Reagan og George H.W. Bush som henholdsvis president og visepresident for perioden 1981–1985. Det demokratiske partis sittende president og visepresident, Jimmy Carter og Walter Mondale, tapte stort. Carters valgnederlag ble det største for en sittende amerikansk president på 48 år. Uavhengige John B. Anderson, som ønsket et moderat republikansk alternativ til Reagan, fikk 6,6 prosent av stemmene.
Nominasjoner og primærvalg
Sittende president, Jimmy Carter, var Demokratenes opplagte favoritt, men han møtte motstand. Våren og sommeren 1979 hadde det vært stor inflasjon, og deler av landet opplevde til tider strømbrudd. Gisselkrisen i Iran var også ydmykende for presidenten. Meningsmålinger viste liten støtte til Carter som president.
Edward Kennedy, bror av den avdøde presidenten John F. Kennedy, meldte sitt kandidatur for Det demokratiske parti. Kennedys kandidatur hadde blitt ventet lenge. Mange forventet at han skulle forsøke i 1968, men han hadde ikke gjort dette. En bilulykke med det som latet til å være tvilsomme omstendigheter, gjorde sitt til at han heller ikke stilte i 1972. Han stilte heller ikke i 1976, da partiet endte opp med svært mange kandidater. Det endte opp med at Carter vant 37 stater, Kennedy vant 12, mens California-guvernør Jerry Brown vant Michigan. Kennedy fikk en betydelig tilslutning, men Carter vant med 63,6 prosent av delegatenes stemmer under partiets landsmøte i New York.
Hos Det republikanske parti vant Ronald Reagan overlegent med nærmere 60 prosent av stemmene og 44 stater. Reagan hadde også stilt som kandidat i 1976, men tapte et svært tett løp mot Gerald Ford. George H.W. Bush, som senere ble Reagans visepresidentkandidat, fikk 24 prosent oppslutning, og vant seks stater samt Washington, D.C. John B. Anderson fra Illinois fikk 1,5 millioner stemmer (13 prosent), men ingen stater. Han valgte til slutt å stille som uavhengig kandidat. På Det republikanske partis landsmøte i Detroit ble Reagan formelt valgt til presidentkandidat, mens Bush ble valgt til visepresidentkandidat.
Tomáš Slavík (syklist)
Tomáš Slavík (født 12. juni 1987 i Brno) er en tsjekkisk syklist som spesialiserer seg på BMX og four-cross. Han kjører for klubben RSP Racing Team.
Cobosella
Cobosella er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Utseende
En middelsstor, avlang, mørk kobberfarget praktbille. Oversiden er tett punktert. Pronotum er avrundet. Dekkvingene har opphøyde lengderibber.
Utbredelse
Arten lever i den afrotropiske økosonen.
Gloster Gauntlet
Gloster Gauntlet var et en-seters, dobbeltdekker jagerfly brukt av RAF og andre lands flyvåpen. Det var konstruert og bygget av Gloster Aircraft Company på 1930-tallet. Det var det siste av RAFs jagerfly med åpen sittebrønn og det nest siste dobbeltdekker jagerfly i tjeneste.
Konstruksjon og utvikling
Gloster S.S.18 fløy første gang i januar 1929. Gauntlet var utviklet fra Gloster S.S.19B design, som opprinnelig var bestykket med seks maskingevær (fire i vingene og to i sittebrønnen). Den opprinnelige S.S.19 prototypen som hadde fått ny motor, en Bristol Mercury fløy første gang i 1933. Etter testing av flyet bestilte Luftfartsministeriet 24 fly i september 1933. Det fikk da navnet «Gauntlet».
Brukere
Australia Danmark Finland Sør-Rhodesia Sør-Afrika
Museale fly
Det eneste flydyktige eksemplaret i verden av typen Mk II GT-400, er registert i Finland hvor det er plassert i Finlands luftfartsmuseum nær Kotka om somrene.
Giacomo Matiz
Giacomo Matiz (født 10. januar 1986) er en italiensk freestylekjører som konkurrerer i kulekjøring. Han representerte landet sitt i Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 21.
Harry Aarts
Henricus Johannes Bernardus «Harry» Aarts (født 9. mars 1930 i 's-Hertogenbosch i Nederland, død 25. mars 2020 i Tilburg) var en nederlandsk politiker.
Aarts døde av COVID-19 den 25. mars 2020 i Tilburg i Nederland i en alder av 90 år.
Trojanerinnene
Trojanerinnene (gresk: Τρῳάδες) er et skuespill, en tragedie, av den greske forfatteren Evripides. Stykket ble skrevet i 415 f.Kr. under peloponneskrigen og er ofte betraktet som en kommentar til athenernes militære seier over Milos i Egeerhavet samme år og den brutale framferden deres da de henrettet hele den mannlige befolkningen på øya og solgte kvinnene og barna som slaver. Evripides skriver nettopp om de beseirede kvinnenes situasjon, men skuespillets handling er lagt til avslutningen av Den trojanske krig. Andre viktige hendelser i Athen samtidig med at Evripides skrev sitt skuespill var den oppsiktsvekkende vandaliseringen av herma-statuene i byen, og det meget omdiskuterte greske felttoget til Sicilia. Disse hendelsene kan også ha påvirket forfatteren.
Trilogien
Trojanerinner var Evripides’ tredje skuespill i en trilogi om trojanerkrigen. De to første var Alexandros om prins Paris som ble satt bort av sine foreldre som barn, og som ble gjenforent med foreldrene først i voksen alder. Den andre tragedien var Palamedes om grekernes mishandling av deres landsmann Palamedes. Bare enkelte fragmenter er bevart av disse to første verkene. Trilogien ble fremført på dionysia (dionysosfesten) i Athen i 415 f.Kr. sammen med satyrspillet Sisyfos. Handlingen i de tre tragediene var ikke sammenhengende på samme måte som for eksempel Aiskhylos’ trilogi Orestien. Evripides var ikke spesielt begeistret for disse sammenhengende trilogiene. Evripides fikk andrepremie for sitt bidrag, han måtte se seg slått av den for oss forholdsvis ukjente tragedieforfatteren Xenokles. Vårt kjennskap til dette er i stor grad basert på skriftene til den romerske skribent Claudius Aelianus, som også kommenterte tragediekonkurransen med å mene at juryen enten måtte være totalt inkompetent, eller den var korrupt.