cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romantikken
Eksempler på romantiske billedkunstnere og komponister
Av typiske romantiske billedkunstnere kan nevnes John Constable i England, Eugène Delacroix og Théodore Chassériau i Frankrike, Caspar David Friedrich i Tyskland. Med romantikkens syn på naturen og den store befolkningsveksten i byene på 1800-tallet som bidro til å fjerne folk fra naturen, er det ikke forbausende at landskapsmaleriet kom i skuddet.
Også komponistene ble til dels en slags musikalske landskapsmalere, og ville gi uttrykk, ikke bare for ytre landskap. De ville ved hjelp av toner uttrykke slektskapet mellom natur og sinn. Dette førte til at musikken kunne få en inderlig og lyrisk karakter. Etterhvert eksperimenterte man mer og mer med harmonisk kompleksitet og mye bruk av kromatikk. De romantiske komponistene var opptatt av at musikken skulle være emosjonell. I romantisk musikk er det ikke sjelden et nært samspill mellom ordets kunst og musikken. Enkelte komponister skrev endog egne tekster som de la til grunn for sin musikk. Det ble også nokså vanlig å gi verkene poetiske navn som henspilte på noe utenfor musikken, jf. programmusikk.
Som eksempler på romantiske komponister kan nevnes den østerrikske komponisten Franz Schubert, de tyske komponistene Robert Schumann og Johannes Brahms, polakken Frédéric Chopin, den østerriksk-ungarske Franz Liszt, den belgiske César Franck,franskmannen Hector Berlioz – og Gioacchino Rossini og Giuseppe Verdi, begge fra Italia. Den tyske Richard Wagner er berømt for sine meget stort anlagte musikkdramatiske verk som blant annet kjennetegnes ved uendelige melodier og effektiv bruk av ledemotivteknikk. Andre framtredende komponister fra perioden er russerne Tsjajkovskij og Modest Mussorgsky, finnen Jean Sibelius, de tsjekkiske komponistene Bedřich Smetana og Antonin Dvorak og mange, mange flere av de mest elskede komponistene i verden. Hit hører også Edvard Grieg.
Utpregede senromantiske komponister var Hugo Wolf og Gustav Mahler, begge fra Østerrike, og Richard Strauss, som var født i München. Det kan være hensiktsmessig å sette punktum for den romantiske musikken så sent som rundt utbruddet av første verdenskrig i 1914. Da dukket det etterhvert opp flere og flere modernistiske trekk i kunstmusikken. Men Richard Strauss fortsatte å skrive i senromantisk stil til sin død i 1949.
Senromantiske klangidealer har siden vært en viktig ingrediens særlig i filmmusikk. Den orkestermusikken som ledsager de fleste av dagens hollywoodfilmer er nært beslektet med den senromantiske orkestermusikken.
Virkninger av romantikken
Romantikken er uløselig knyttet til utviklingen i de vestlige samfunn og til brytningene i europeisk åndsliv. Den står i direkte dialog med kristendommen og den filosofiske tradisjonen tilbake til antikken, og først og fremst til Platon. Platon var ifølge Wergeland «klarere Alderes Morgenstjerne», og som sådan en forløper for «Frelseren», den sol hvis varme stråler skal trenge inn over alt, i borg, telt og hytte. Om Platon heter det: «Aandernes Væsen har du fortalt, / Mennesket lært om Sjælenes Kald». Platonisme i ulike utforminger er en idéstrømning som gang på gang bryter fram til overflaten i konflikt med pragmatisme, materialisme og kynisme.
Romantikken ble en avgjørende faktor i 1800-tallets mange nasjonale frigjøringskamper og påfølgende etablering av nasjonalstater. For enkeltmennesket og kunsten hadde romantikken en frigjørende virkning. Den dyrket individets egenart, frihet og muligheter, framfor massesamfunnets konformitet. Det romantiske synet på kunstneren og kunsten har bestått til våre dager, til tross for at vår tids kunst isolert sett ikke nødvendigvis har romantiske trekk.
Synet på barn og barndom endret seg med Rousseaus Émile som ble en mektig inspirasjon. Før ble barn betraktet nærmest som ufullstendige voksne. Romantikken omdefinerte barn til enkeltindivider, og barndommens verdi ble anerkjent og betraktet som den grunnleggende fasen i et menneskeliv. Utover på 1800-tallet og 1900-tallet resulterte denne holdningen i en fornyet syn på pedagogikk og et vell av lover som skulle stimulere, skjerme og beskytte barn.
Najonalromantikken åpnet for alvor en interesse for forskning på historie og språk, og var en foranledning til folkeminneforskningen, religionsvitenskapen, etnologien, og store deler av dagens humaniora. Det er en positiv subjektiv-kulturell nasjonalisme farget av nasjonalromantikken.
Romantikkens natursyn skulle komme til å få stor betydning for turismen og for den moderne miljøbevegelsen.
Romantikk som typologisk begrep benyttes langt ut over den idéhistoriske perioden som bærer dens navn. En moderne kunstner kan godt oppvise romantiske trekk. Eksempelvis kan man finne sterke romantiske elementer i verkene til J.R.R. Tolkien (1892–1973), en forfatter som ikke regnes til den romantiske epoken.
Noter
<references group="Note" />
Timon (andre betydninger)
Timon kan vise til:
Robinsonelliana
Robinsonelliana er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor (12 millimeter), noe avlang oldenborre. Forkroppen er tett hårete. Antennene er ti-leddete med en sju-leddet vifte. Beina er kraftige.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Madagaskar.
Barbara Perry
Barbara Perry (født 13. juni 1945) er en amerikansk volleyballspiller.
Hun representerte USA under Sommer-OL 1968 i Mexico by, hvor hun ble nummer 8.
Yuqing
Yuqing  余庆县 ( Yúqìng Xiàn )  er et fylke i byprefekturet Zunyi i provinsen Guizhou i Folkerepublikken Kina.
Daotai
Daotai (kinesisk: 道台, pinyin: Dàotái, Wade-Giles: Taotai) er en historisk embedstittel i Kina. En daotai var en sivil eller militær embedsmann med overoppsynet over en krets (bestående av en eller flere fu, byer eller andre tettsteder), eller ansvarlige for en eller annen avgrenset geskjeft (som saltbeskatningen innen et bestemt område). De hadde myndighet på sekundært nivå, hvis man betrakter provinsnivå som det primære.
Systemet ble utviklet til et riksdekkende nettverk under Qing-dynastiet. Det var i henhold til en «lov om forebygging» (hui pi) at den lokale daotai skulle være en utenforstående, altså at ingen mandarin kunne tjene i denne overordnede stilling i sine hjemlige trakter. Slik skulle man redusere faren for korrupsjon og nepotisme.
Som eksemplifisering av systemet gjengis hvordan det var oppbygd i Jiangsu:
Sakstjønna
Sakstjønna er en innsjø i Namsos kommune i Trøndelag. Den ligger sør for Salvatnet, og har utløp til Salvatnet gjennom Eidelva. Hovedtilløpet er Sakselva, som munner ut i nordøst.
Mediebegivenhet
En mediebegivenhet, slikt som det løst er definert ved utviklingen i den moderne bruken, er en anledning eller hendelse, spontan eller planlagt, som tiltrekkers seg prominent dekning av massemedia-organisasjoner, spesielt i TV-nyhetene og i aviser i trykk- eller nettutgave. Det umiddelbare elementet er avgjørende for spontane mediebegivenheter, mens det ved planlagte hendelser, som en større tale av en nasjonal leder eller en offentlig demonstrasjon mot en regjeringshandling, mer stoles på at innholdet selv skal løfte hendelsen til mediebegivenhet-status. Når egenpersoner eller grupper forsøker å generere publisitet for dem selv ved en planlagt mediebegivenhet, får hendelsen sjelden den samme omfattede interessen som «naturlige» hendelser får – slike forsøk blir ofte ansett som forsøk på mediemanipulasjon, til tross for bruken av uttrykket «mediebegivenhet» av reklamebyråene eller andre planleggere.
Nanman
Under Tang-dynastiet opphørte miaofolket å være en dominerende ikke-kinesisk gruppe i noen landsdel, med unntak av i provinsen Yunnan, der de ble styrt av de seks «Zhao» (詔). Den sørligste, kjent som Mengshezhao (蒙舍詔) eller Nanzhao (南詔), forente alle seks zhao og grunnla den første uavhengige Nanmanstat tidlig på 700-tallet. Kongeslekten der antas å ha vært fra baifolket. Nanzhao betalte jevnlig tributt til Kina gjennom ledelsen av militærdistriktet Jiannan Jiedushi (劍南節度使). Da Tang-dynastiet gradvis sank hen, vant Nanman en større grad av selvstyre, men ble assimilert under senere dynastier.
Arkansas County
Arkansas County er et fylke i den amerikanske delstaten Arkansas. Ved folketellingen i 2010 hadde fylket 19 019 innbyggere.
Chimmie Fadden Out West
Chimmie Fadden Out West er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Cecil B. DeMille.
Handling
Chimmie blir sendt til Death Valley i California, i håp om å bygge ut en planlagt jernbane-linje.
Men Chimmie skal også late som han har oppdaget gull i området, og deretter sette ny rekord på en ny transkontinental linje på vei østover. Men ting går ikke helt som planlagt.
USENIX
USENIX Association is the Advanced Computing Systems Association er en amerikansk stiftelse, med hovedkvarter i Berkeley, California. Stiftelsen ble grunnlagt i 1975 under navnet Unix Users Group, med fokus primært på studium og utvikling av Unix og Unix-liknende systemer. I juni 1977 ble stiftelsen informert av en advokat fra AT&T Corporation at den ikke kunne bruke ordet UNIX, da dette var et merkenavn av Western Electric. Dette førte til at den endret navnet til USENIX. Den har senere vokst til å bli en respektert organisasjon blant utøvere, utviklere og forskere innen operativsystemer.
Sean Boyd
Sean Boyd (født 10. mars 1978) er en australsk vannpolospiller.
Han representerte Australia under Sommer-OL 2000 i Sydney, hvor laget hans ble nummer 8.
Fu (område)
Fu (kinesisk: 府, pinyin: fǔ) var en utbredt administrativ territoriell enhet i det gamle Kina. En fu bestod av en eller flere xian (kinesiske fylker).
George Wald
George Wald (født 18. november 1906 i New York, død 12. april 1997 i Cambridge, Massachusetts) var en amerikansk fysiolog, naturviter og nobelprisvinner. Han ble tildelt Nobelprisen i fysiologi eller medisin i 1967 sammen med Haldan Keffer Hartline og Ragnar Granit for deres påvisning av de «primære fysiologiske og kjemiske synsprosesser i øyet».
I 1953 ble han også tildelt Albert Lasker Basic Medical Research Award.
Den spanske afrikaarméen
Den spanske afrikaarméen (spansk: El Ejército Español de África; arabisk: الجيش الإسباني في أفريقيا) var en gren av den spansk hær som var utplassert med en garnison i Spansk Marokko siden dens etablering i 1912 til Marokkos selvstendighet i 1956.
Ved begynnelsen av 1900-tallet utgjorde Spanias besittelser i Afrika av Spansk Marokko, Spansk Sahara (dagens Vest-Sahara), Ifni (en liten del ved kysten av Marokko), Kapp Juby (liten del sør i Marokko) og Spansk Guinea (dagens Ekvatorial-Guinea)
Spansk Marokko
Spansk Marokko var den nærmeste spanske koloniale territoriet til det spanske fastlandet og samtidig den som var mest vanskelig å kontrollere. Et betydelig marokkansk opprør, Rifkrigen, mot både det spanske og franske koloniale styret begynte med utslettelsen av en spansk hær i slaget ved Annual. Det berbiske folket i Riffjellene nord i Marokko ble til sist nedkjempet etter store vanskeligheter av Franco-Spania etter flere år med krig. Francisco Franco deltok selv i Rifkrigen i Spansk Marokko i 1920 og ble i 1926 33 år gammel den yngste generalen i Europa siden Napoléon Bonaparte.
Bakgrunn og opprinnelse
Spania opprettholdt garnisoner ved landets to marokkanske kystenklaver i Melilla og Ceuta fra 1400-tallet og framover. Til ulike tider besto disse av sjøfolk, disiplinærkompanier, marineinfanteri, friselskaper og bidrag fra storbyenheter. Det kan hevdes at Den spanske afrikaarméen har sin opprinnelse som en fast institusjon med etableringen i 1893 som Regimiento de África N° 1 (1. afrikanske infanteriregiment).
Som følge av den andre Melillakampanje i 1909–10 (spansk: Guerra de Melilla) begynte Spania å ekspandere innover i landet fra sine besittelser ved kysten og en styrke Policia Indigena («Innfødt politi») ble opprettet med marokkansk personell. Denne stedegne styrken ga grunnlaget for etableringen i 1911 av Fuerzas Regulares Indígenas («hjemmehørende regulære styrker»), marokkansk infanteri og kavalerienheter med spanske offiserer.
Den spanske legion ble opprettet ved kongelig bestemmelse av kong Alfonso XIII av Spania den 28. januar 1920 som et regiment med utlendinger. El Tercio var modellert etter den franske Fremmedlegionen. Dens hensikt var å opprette et korps av profesjonelle tropper for å kjempe i Spanias koloniale kriger i Nord-Afrika framfor spanske vernepliktige soldater som var langt mindre effektive. Den innledende bestanddel av regimentet var en enhet ved hovedkvarteret og tre bataljoner, kjent som Banderas, bokstavelig «bannere», eller militære faner, et arkaisk begrep fra 1500-tallet.
1920–1936
Ved Rifkrigen på 1920-tallet ble Den spanske afrikaarméen satt sammen av kjernen av den spanske legion og Regulares, i tillegg kom cacadores (spansk infanteri), artilleri, ingeniører og støttetropper. Totalt utgjorde den 30 000 soldater og var den mest profesjonelle og effektive styrken i den spanske hæren som til sammen utgjorde 100 000 menn på 1920- og 1930-tallet. Infanteriet rekrutterte fra den lille spanske enklaven Ifni ved kysten av Marokko (Tiradores de Ifni) fra 1934 og framover. En lokalt rekruttert gendarmerie, eller paramilitærpoliti, Mehalas de la Mehal-la' Jalifiana (modellert etter franske Les goumiers marocains i Marokko), ble etablert i 1923 og utgjorde bortimot 5 000 menn. Disse hadde til oppgave å støtte de regulære enhetene i afrikaarméen.
Som følge av utfallet av Rifkrigen ble garnisonen i Spanske Marokko redusert til enhetene nevnt over, pluss sju infanteribataljoner, seks kavaleriskvadroner og seks artilleribatterier fra det spanske fastlandet utskrevet til roterende militærtjeneste i Nord-Afrika.
Rolle i den spanske borgerkrigen
Den spanske afrikaarméen spilte en nøkkelrolle under den spanske borgerkrigen i 1936–39. Sammen med andre enheter i den spanske hæren, gjorde afrikaarméen opprør mot den andre spanske republikken og deltok i det nasjonalistiske militærkuppet i 1936. Den 18. juli 1936 tok general Francisco Franco kommandoen over afrikaarméen.
Spanske Marokko ble tatt av opprørerne uten betydelig motstand. Den opprinnelige hensikten var å transportere afrikaarméen til det spanske fastlandet sjøveien. Imidlertid forble mannskapet på spanske krigsskip lojale til den republikanske regjeringen i Madrid, selv om skipenes offiserer ikke var det. Mellom 29. juli og 5. august 1936 ble rundt 1500 medlemmer av hæren fraktet over til fastlandet i en dristig flyvning i Junkers transportfly skaffet av Nazi-Tyskland. Fascistiske Italia sørget for flystøtte med bombefly av typen Savoia-Marchetti SM.81 for de handelsskip som fraktet rundt 3000 soldater og utstyr fra Marokko den 5. august. Deretter var det daglige flyturer inntil rundt 8 000 soldater fra Marokko med artilleri var samlet i Sevilla.
Øystein Djupedal
Øystein Kåre Djupedal (født 5. mai 1960 i Oslo) er en norsk tidligere politiker og fylkesmann i Aust-Agder, og jobber som regiondirektør i Husbanken. Han var valgt inn på Stortinget fra Sør-Trøndelag for Sosialistisk Venstreparti (SV) 1993–2009 og var statsråd i Kunnskapsdepartementet 2005–2007. Han er gift og har tre barn. Han er bror av Torkjell Djupedal, lederen for Selja Forlag. I 2015 meldte han seg ut av SV og inn i Arbeiderpartiet.
August Sander
August Sander (født 17. november 1876 i Herdorf, død 20. april 1964 i Köln-Lindenthal) var en tysk portrett- og dokumentarfotograf. Sander er nå ansett som en av de viktigste fotografene i det 20. århundre. Med boken ''Menschen des 20. Jahrhunderts'' («Mennesker fra det 20. århundret») skapte han et epokegjørende fotoprosjektet. Han var sentral skikkelse innen kunstretningen Neue Sachlichkeit («ny saklighet»).
Den spanske afrikaarméen
Rolle i den spanske borgerkrigen
Etter landgangen i Spania ble afrikaarméen delt i to, den ene enheten ble kommandert av general Juan Yagüe og den andre av oberst José Enrique Varela. Yagües styrke avanserte nordover og gjorde oppsiktsvekkende raskt vinninger, og vendte deretter i nordøstlig retning mot Madrid og Toledo. Varelas styrke gikk inn Andalucía og tok kontroll over nøkkelbyer som Sevilla, Granada, og Córdoba. Takket være hovedsakelig afrikaarméens framgang havnet bortimot hele den vestlige delen av Spania på nasjonalistenes hender på slutten av september 1936. Tidlig i 1937 hadde afrikaarméens styrke økt til 60 000 menn. Legionærer og regulares var spydspissene i nasjonalistenes militære operasjoner i resten av krigen og spilte en sentral rolle for fascistenes seier.
August Sander
Liv
Et steg videre på veien i karrieren ble militærtjenesten fra 1897 til 1899 i Trier. Der arbeidet har som assistent for en fotograf for å samle mer erfaring. På dennes anbefaling foretok han en toårig reise for å lære, blant annet til Berlin, Magdeburg, Halle (Saale), Leipzig og Dresden, der han en kort periode fikk formell kunstundervisning.
Den spanske afrikaarméen
1940–1956
Med avslutningen på borgerkrigen ble afrikaarméen redusert til en militær enhet i fredstid. Imidlertid fikk det under Franco en høyere status i Spania enn det hadde under monarkiet eller republikken. I løpet av 1940-tallet ble en del fra Tiradores de Ifni plassert på Kanariøyene mens en egen «maurisk garde» overtok seremonielle plikter i Madrid.
Øystein Djupedal
Utdannelse
Djupedal tok artium ved Trondheim katedralskole i 1979 og utdannet seg til typograf ved Brundalen videregående skole i 1981-1983. Han var lærling ved Wennbergs trykkeri AS og tok svennebrev i litografi i 1985.
Den spanske afrikaarméen
1940–1956
Som følge av Marokkos uavhengighet i 1956 ble flertallet av de lokalt rekrutterte regulares overført til den nye kongelige marokkanske hæren. Byene Melilla og Ceuta og de mindre plazas de soberanía («Suverenitetsområder») i Marokko som har forblitt spanske har fortsatt garnison av enheter med legionærer og regulares.
Ifni forble under spansk administrasjon fram til juni 1969. Det utstrakte uro i området i 1956 og Ifnikrigen i 1957-1958 førte til betydelige deserteringer blant de innfødte soldatene og blant Tiradores de Ifni. Som følge av dette undergikk denne styrken en prosess av «eurofisering» hvor flertallet av personellet ble rekruttert fra Spania.
Øystein Djupedal
Kunnskapsminister
Fra 17. oktober 2005 til 18. oktober 2007 var han kunnskapsminister i Jens Stoltenbergs andre regjering. Han og miljøvernminister Helen Bjørnøy trådte ut av regjeringen i oktober 2007.
Djupedal innledet «barnehageløftet» fra Stoltenberg II-regjeringen, stoppet veksten i privatskoler i Norge gjennom en tilstramming i privatskoleloven. I skolepolitikken sto han derimot for en videreføring av det Kunnskapsløftet som forgjengeren Kristin Clemet gjennomførte, med mer fokus på resultatmåling, nasjonale prøver og individuelt tilpasset opplæring og evaluering. Han ble også kjent for uttrykket «hvileskjæret» som gikk ut på å fryse forskningsbevilgningene på samme nivå i 2007 som i 2006.
Fylkesmann i Aust-Agder
Djupedal ble i statsråd 19. desember 2008 utnevnt til fylkesmann i Aust-Agder for en periode på seks år, en utnevnelse som ble møtt med kritikk. Øystein Djupedal meldte seg først som søker en måned etter at søknadsfristen var gått ut, etter å ha blitt bedt om å søke stillingen av fornyingminister Heidi Grande Røys. I utgangspunktet hadde han søkt fylkesmannsstillingen i Nord-Trøndelag, men denne fikk hans partifelle Inge Ryan. Djupedal tiltrådte som fylkesmann 1. oktober 2009. Han gikk av da fylkesmannsembetet i Aust-Agder ble slått sammen med Vest-Agders 1. januar 2016.
August Sander
Liv
I 1901 ble Sander først ansatt, året etter medeier, og i 1904 eneeier av et fotostudio i Linz. I 1902 giftet han seg med Anna Seitenmacher, og i ekteskapet med henne fikk han fire barn. I 1910 ga han opp virksomheten i Linz og flyttet til Köln. Der bygget han et nytt studio og bodde med sin kone i Dürener-gate 201. Under første verdenskrig tjenestegjorde han i Landsturm.
På begynnelsen av 1920-tallet kom Sander i kontakt med gruppen "Kölner Progressive" og fant seg godt til rette i denne kretsen. Her arbeidet han blant annet tett med kunstnerne Franz Wilhelm Seiwert (som også formga logoen til Sanders firma) og Heinrich Hoerle, så vel som med Gerd Arntz, Gottfried Brockmann, Otto Freundlich, Raoul Hausmann, og Stanislaw Kubicki i Berlin; Hans Schmitz-Wiedenbrück, Augustin Tschinkel i Praha og Köln, og Peter Alma i Amsterdam. I tillegg var Sander i nær kontakt med malerne Jankel Adler, Otto Dix, Heinrich Pilger og Anton Räderscheidt. Mange av dem ble portrettert i August Sanders store verk ''Mennesker fra det 20. århundret'', men også artister i andre sjangere som musikk (blant andre Paul Hindemidth, Wilhelm Furtwängler og Richard Strauss), litteratur, arkitektur (blant andre Hans Poelzig)  og skuespill. Rundt 1925 utviklet han et konsept som særlig utvidet kunstnerportrettets tema, og omfattet et bredt spekter av den tids samfunns- og yrkesgrupper, inndelt i rundt 600 fotografier fordelt på sju grupper, eller porteføljer.
I 1927 foretok Sander sammen med forfatter Ludwig Mathar en rundt tre måneders tur til Sardinia, som resulterte i omkring 500 bilder. En planlagt bokutgivelse om turen ble planlagt, men mislyktes. I 1929 publiserte Sander sin første bok, Antlitz der Zeit («Vår tids ansikt»), et utvalg på 60 av portrettene i ''Mennesker fra det 20. århundret''.
Tiden under nasjonalsosialismen førte til store begrensninger både i hans arbeid og personlige liv. Sønnen Erich, som var medlem av Tysklands sosialistiske arbeiderparti (SAP), ble arrestert i 1934, og dømt til 10 år i fengsel. Erich døde rett etter at denne fengselsperioden var over. Sanders bok Vår tids ansikt ble beslaglagt i 1936 og trykkplatene ødelagt. I 1942 flyttet han til Kuchhausen i Westerwald, der han blant annet kunne få sine viktigste negativer og bilder i sikkerhet fra bombingen. Her bodde han frem til 1963.
Studioet hans i Köln ble ødelagt i 1944 under et flyangrep. I 1946 startet Sander en omfattende fotodokumentasjon av det krigsherjede Köln.
August Sander døde den 20. april 1964 i Köln. Hans grav befinner seg ved siden av sønnen Erich Sander på Melaten-kirkegården i Köln.
Verk
August Sanders arbeid omfatter fotografier av landskap, natur, industri, arkitektur og byer, men han er hovedsakelig kjent for sin portrettkunst, eksemplifisert ved storverket ''Mennesker fra det 20. århundret''. I fotoserien i denne boken forsøkte han å vise et tverrsnitt av samfunnet i Weimar-republikken. Boken åpner med en grunnportefølje – bondeportretter fra Westerwald – og videre er verket delt inn i syv grupper: Bønder; Arbeidere; Kvinner; Yrker, Kunstnere, Storbyen og De siste menneskene.
Fotoserien ''Mennesker fra det 20. århundret'' ble i 1929 bare publisert med 60 bilder fra begynnelsesstadiet. Allerede før første verdenskrig fikk Sander ideen et verk med porteføljer av tyskere. Konseptet med 45 porteføljer, hver enkelt med 12 bilder, ble første gang skrevet ned i 1925. Det skulle være et omfattende samfunnsbilde av den senwilhelminske perioden og Weimar-republikken. Han håpet å finne typiske kjennetegn i kroppsholdning, gester, klær, og fastholde det for all tid. Som en kilde til porteføljene han så for seg, benyttet Sander seg av eget arkiv med negativer, som han kunne ordne fritt etter motiv. Hele tiden Sander jobbet med verket sitt, be- og omarbeidet han det på ulike måter, men i sin levetid fant han aldri anledning til å realisere det fullstendig og komplett. Alfred Döblin skrev i 1929 forordet til det eneste han publiserte i sin levetid, Vår tids ansikt: "„Det som ser, vil raskt lære bedre enn ved foredrag og teorier, gjennom disse klare, slagkraftige bildene, og vil erfare andre og seg selv“ – Alfred Döblin: Vår tids ansikt, forord"Først i 1981 fullførte Gunther Sander - yngste sønn og fotograf (1907-1987) - prosjektet til et verk med 619 bilder. Museum Folkwang i Essen kjøpte på midten av 1980-tallet en av disse seriene som Gunther Sander hadde satt sammen. I 2001 ble ytterligere en serie med 619 fotografier realisert og offentliggjort av Photographische Sammlung/Kulturstiftung der Sparkasse KölnBonn. To er i denne samlingen, og sju kom i besittelse av familien Sander. Resultatene og forståelsen realiseringen av dette prosjektet førte til, ble dokumentert og publisert i 7-binds verket ''August Sander. Mennesker i det 20. århundret''.
Hans fotografiske verk Köln wie es war (Köln som det var), som består av 16 bildeporteføljer og 407 negativer, solgte August Sander til bymuseet i Köln i mars 1953. Med inntrykk fra ødeleggelsene under den første verdenskrig, hadde August Sander begynt å skildre byen Köln i 1919. Det arbeidet fortsatte han med til begynnelsen av andre verdenskrig. Etter krigen fotograferte av ødeleggelsene fra denne. I 1952 ble han ferdig med prosjektet. Han jobbet i plateformater på 13 × 18 cm og 18 × 24 cm. Enkelte ganger i etterkrigstiden benyttet han også et filmformat på 9 x 6 cm. Papirkopiene ble digitalisert i forberedelsene til en ny publisering av porteføjeverket i 2009. Av glassnegativene forelå det allerede digitale kopier av høy kvalitet. I 2009 ble ''Köln som det var. Fotografier av August Sander'' publisert i faksimiekvalitet.
Arv og historisk påvirkning
Etter at August Sander døde i 1964, overtok sønnen Gunther Sander det etterlatte arkivet. Etter dennes død i 1987, overtok hans sønn Gerd Sander arven. I 1992 kjøpte Photographischen Sammlung/SK Stiftung Kultur der Sparkasse KölnBonn arven etter August Sander, med over 5500 papirkopier og rundt 11000 negativer. Samlingen heter i dag August Sander Archiv, og har verdens største samling av hans verk. I dag er den del av deres fotografiske samling, og institusjonen har i dag eksklusive rettigheter til bruk av bildene.
En av de syv familieeide seriene av ''Mennesker i det 20. århundre,'' kjøpte Museum of Modern Art av Julian Sander i 2014. Museet hadde allerede en ordrereserve på ca. 80 bilder av August Sander.
Utallige fotografer har blitt påvirket av August Sanders arbeid, og de mest kjente er blant andre Walker Evans, Dorothea Lange, Irving Penn, Diane Arbus, Bernd og Hilla Becher, Thomas Struth og Rineke Dijkstra.
Canudema
Canudema er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Mangfalltalbahn
Mangfalltalbahn (Mangfalldalsbanen) er en tysk jernbanestrekning mellom Holzkirchen og Rosenheim i Oberbayern. Den betjener regional persontrafikk.
Canudema
Utseende
En middelsstor (14 millimeter), avlang, brun oldenborre. Oversiden er fløyelsaktig uten påfallende hår.
Utbredelse
Slekten er endemisk for Sokotra.
Mangfalltalbahn
Historie
Mangfalltalbahn er del av den første skinneforbindelsen mellom München og Rosenheim (og videre til Salzburg eller Kufstein), den såkalte Bayerische Maximiliansbahn. Den ble bygget av den bayerske stat og ferdigstilt 31. oktober 1857. Strekningen rakk de til Rosenheims forstad Am Roßacker. Førdt den 13. november 1858 ble den første «riktige» banegård innviet i Rosenheim, med lokomotivhall og svingskive.
Togulykke 2016
Den 9. februar 2016 frontkolliderte to tog mellom Bad Aibling Kurpark og Kolbermoor. Flere mennesker omkom i ulykken og rundt 150 ble skadet.
The Chimney’s Secret
The Chimney's Secret er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Lon Chaney.
Handling
Ved det flakkende lyset fra et stearinlys gjemmer en gammel kjøpmann en bunt sedler i en skorstein på den falleferdige hytten hans. I et hus i nærheten bor Mary, sammen med søsteren sin. Mary kommer den gamle kjøpmannen til unnsetning når ett par gutter i nabolaget kaster steiner på ham, en hendelse som tjener mannens takknemlighet. Mary sparer inntektene sine, for å få med seg søsteren sin vekk fra området.
Mary går til banken for å åpne en konto og blir kjent med Charles, en kasserer. Men Charlie planlegger å stjele alle pengene fra banken. Men når Marys sparepenger i banken endelig har vokst til et beløp som er tilstrekkelig til å reise sin vei, går hele banken konkurs - og det blir kunngjort at Charles, kassereren, har stukket av.
Jordbærmelk
Jordbærmelk er en drikk som har melk som base. Den kan være tilsatt ferske jordbær, jordbærsaft, jordbærsirup, jordbærpuré eller jordbærpulver. Noen drikker beskrives som smak av jordbær, da er drikken gjerne smakstilsatt med ulike tilsetningsstoffer og søtningsmiddel for at forbrukere skal få en tilnærmet smak av jordbær.
Jordbærmelk er et populært alternativ til melk uten smakstilsetning, tilsvarende sjokolademelk. Kritikk mot drikken er at siden den er barnevennlig, bidrar den til vaner for søte drikker hos unge. Produkter som er laktosereduserte og tilsatt D-vitamin er likevel av noen ernærlingseksperter anbefalt som D-vitamin og kalsiumskilde, og spesielt for barn som ikke tåler melkesukker.
Jens Hagerup Krog
Jens Hagerup Krog var sønn av Eilert Hagerup Krog (fogd i Lofoten og Vesterålen fra 1787 til 1806 og sønn av Jens Krog og Christine Marie Hegelund) og Gjertrud Magdalena Bruun Irgens (datter av Johannes Irgens og Anne Margrethe Borchgrevink).
Cléber
Cléber Américo da Conceição (født 1969) er en brasiliansk tidligere fotballspiller.
Fortaleza do Monte
Fortaleza do Monte (portugisisk for Fjellborgen, også kalt Monte Forte, offisielt fullt navn Fortaleza de Nossa Senhora do Monte de São Paulo 大炮台) er det historiske militære sentrum i den tidligere portugisiske kolonien Macao, i Folkerepublikken Kina. Den er del av Verdensarven.
Borgen ble opprinnelig bygget på 1500-tallet for å beskytte jesuittenes eiendommer i Macao. Senere ble den overtatt av guvernøren og utbygd med tanke på hele byens beskyttelse.
Macaomuseet ble bygget inn i høyen og borgen i 1990-årene.
Toppen av borgen har et godt utsyn over Macaohalvøya og deler av Zhuhai.
Elgeseterlinjen
Elgeseterlinjen var en trikkelinje mellom Trondheim stasjon og Elgeseter i Trondheim.
Den ble bygget i 1913 og nedlagt i 1983. Som alle trikkelinjer i Trondheim var den bygd med meterspor.
I 1923 ble Elgeseterlinjen forlenget til Dalsenget og en ny vognhall ble bygget der.
Egernsundbroen
Egernsundbroen er en dansk klaffebro som forbinder byene Alnor og Egernsund i Sønderjylland. Den ble åpnet 19. juni 1968.
Lokalhistorie
Lokalhistorie er studiet av historie og historieskrivning i en kontekst som fokuserer på et geografisk avgrenset område, ofte et lokalsamfunn som en bygd eller en by, eller en landsdel. Lokalhistorie regnes som en egen disiplin innen historiefaget.
Hypaurotis crysalus
Hypoaurotis crysalus er en glansvinge som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Lokalhistorie
Norge
I de fleste av Norges kommuner foreligger bygdebøker eller arbeid med disse. I bygdebøkene har gårds- og ættehistorien oftest bredest plass.
Hypaurotis crysalus
Utseende
En middelsstor (vingespenn 32-38 millimeter) stjertvinge med lange, tynne stjerter på bakvingen. Hannens overside er blåfiolett med brunsvarte ytterkanter, en rund, svart flekk ved forkanten av forvingen og en eller to oransje flekker ved ytterkanten av begge vingepar. Hunnen ligner hannen, men de blå feltene på vingene er noe mindre. Undersiden er grå med mørkgrå og hvite tverrstreker og to oransje flekker ved bakvingens kant.
Lokalhistorie
Norge
De eldste bygdebeskrivelser var overveiende topografisk beskrivende; noen av dem (fra 1500-tallet) ble gitt ut av Gustav Storm i Historisk-topografiske Skrifter om Norge og norske Landsdele (1895). Eksempler fra en noe senere tid er Ludvig Holbergs Bergens Beskrivelse (1737). Fra annen halvdel av 1700-tallet finnes en lang rekke bygdebeskrivelser, med Hans Strøms Beskrivelse over Fogderiet Søndmøre (1762–1769) som en av de betydeligste. 1792–1808 utkom Topographisk Journal for Norge, som fra 1811 ble fortsatt i Historisk-topografiske Samlinger, utgitt av Selskabet for Norges Vel, og senere av samme selskaps Budstikken (til 1834).
Mary Perry
Mary Perry (født 3. januar 1943, død 3. juni 2012) var en amerikansk volleyballspiller.
Hypaurotis crysalus
Levevis
Larvene lever på eikearten (Quercus gambelii), og arten finnes i eikeskog og kratt der denne vokser. De voksne sitter gjerne i løvverket på eikene. De besøker ikke blomster, mne drikker sevje og trolig også honningdugg.
Mary Perry
Hun representerte USA under Sommer-OL 1968 i Mexico by, hvor hun ble nummer 8.
Lokalhistorie
Norge
Etter en periode med mindre aktivitet utkom 1885–1921 det store verket Norges land og folk i 44 bind, de fleste skrevet av Amund Helland, som fikk stor betydning. Det ble i de følgende tiår stiftet en rekke lag (historielag, sognelag) rundt om i landet, som har hatt utgivelse av by- og bygdebøker som en viktig del av sitt program.
Hypaurotis crysalus
Utbredelse
thumb|200px| Artens utbredelse. Den går lenger inn i Mexico enn kartet antyder, og forekommer også i California Arten er utbredt i det sørvestlige Nord-Amerika og Mexico.
Lokalhistorie
Norge
De fleste byer i Norge har et museum som har lokalhistorisk fokus
Eddie Denis
Han representerte Australia under Sommer-OL 2000 i Sydney, hvor laget hans ble nummer 8.
Stuping under Sommer-OL 1908
Stuping under Sommer-OL 1908. Stuping var med på OL-programmet for annen gang i 1908 i London. Det ble konkurrert i to øvelser, tårnstup og svikstup for menn. I tårnsup var det 24 deltakere fra seks nasjoner og i sviktstup var det 23 utøvere fra åtte land. Tårnstup ble dominert av de svenske utøverne som kom på de fire første plassene og tyskerne dominerte konkurransen i sviktstup.
Carl Perkins
Carl Lee Perkins (født 9. april 1932 i Tiptonville, Tennessee, USA, død 19. januar 1998 i Jackson, Tennessee, USA) var en sanger, låtskriver og musiker av først og fremst rockabilly.
Bakgrunn
Carl Perkins’ foreldre var Fonie og Louise Brantley Perkins. Hans brødre het Jay og Clayton. Faren arbeidet på en forpaktet bomullsgård og tjente ikke meget. Familien hadde trange kår. Carl Perkins vokste opp i småbyen Tiptonville nordvest i Tennessee.
Gospelmusikk var en av hans tidligste musikalske inspirasjonskilder. Den hørte han sunget av de svarte landarbeidene på bomullsmarkene. Carl fikk sin første gitar da han var syv år gammel. Den hadde faren bygd av en sigarkasse, et kosteskaft og av tråder. .
Musiker
Carl Perkins var pionér i rockabilly, introdusert på 1950-tallet sammen med annen betydelighet innen rock'n'roll, Elvis Presley, en ny type sørstatsmusikk, basert på rhythm and blues og country. På et tidspunkt hadde både Perkins og Presley kontrakt med Sun Records. I desember 1955 spilte Carl Perkins inn sangen «Blue Suede Shoes» som hurtig ble signaturmelodien for rockabillygenren. Ettersom den var full av «hot licks» og «hipster cool» gjorde Presley sin egen versjon. Perkins originalversjon var dog den første rock 'n' roll-låten som samtidig havnet på toplistene for pop, country og rhytm and blues.
Hubertus Brandenburg
Hubertus Brandenburg (født 17. november 1923 i Osnabrück i Tyskland, død 4. november 2009 i Osnabrück) var emeritert katolsk biskop av Stockholm.
Carl Perkins
Musiker
Perkins ble hardt skadet i en bilulykke, men etter at han frisknet til gjenopptok han sin karriere hos Sun Records og spilte i 1956 inn de klassiske rockabillysangene «Boppin' the Blues» og «Matchbox».
Hubertus Brandenburg
Bakgrunn
Hubertus Brandenburg var et barnebarn til Zentrum-politikeren og riksdagsmedlemmet Carl Brandenburg, som etterfulgte Ludwig Windthorst fra 1891 til 1902 som representant for valgkretsen Meppen i Riksdagen. Hubertus Brandenburg var sønn av en oberstaatsanwalt i Osnabrück og ble etter et Notabitur fra Osnabrücks Gymnasium Carolinum innkalt til krigstjeneste.
Carl Perkins
Musiker
Perkins siste album Go Cat Go! ble utgitt i 1996, og på den medvirket de meste kjente navnene innenfor rock og populærmusikk noensinne, både som sangere, musikere og medkomponister til Perkins: Paul Simon, John Fogerty, Tom Petty, Bono, Paul McCartney, George Harrison, Ringo Starr, Johnny Cash og Willie Nelson. Takket være en tillatelse av Yoko Ono fikk man også benytte et opptak av avdøde John Lennon og dennes utgave av Perkins' «Blue Suede Shoes». På den måten ble dette en av de svært få platene hvor samtlige medlemmer av The Beatles deltar, uten å være The Beatles.
Hubertus Brandenburg
Bakgrunn
Som marinesoldat ble han etterhvert schnellboot-kommandant. Han tjenestegjorde i samme flotilje som den senere evangeliske landesbischof Eduard Lohse, hvormed han seg senere engasjerte innen det økomeniske arbeid.
Prest
Hubertus Brandenburg ble presteviet 20. desember 1952 i domkirken i Osnabrück. Han var kapellan i St. Antonius i Hamburg-Winterhude og gjennomførte fra 1955 til 1958 doktorgradsstudier ved det pavelige universitet Gregoriana i Roma rettledet av pater Gustav Gundlach SJ; det teologiske doktorarbeidet bar navnet „Caritas und Wohlfahrtspflege - Grundlagen für ihre Zusammenarbeit“. Fra 1958 var han ungdomsprest i bispedømmet Osnabrück. I 1967 ble han utnevnt til domkapitular og så til finansdirektør for bispedømmet Osnabrück.
Hjelpebiskop
Den 12. desember 1974 ble han utnevnt til hjelpebiskop i bispedømmet og samtidig titulærbiskop av Strathernia, med ansvar for den delen av bispedømmet som omfattet Hamburg og Schleswig-Holstein. Han ble konsekrert 26. januar året etter av biskop Helmut Hermann Wittler (medkonsekratorer var kardinal Andrzej Maria Deskur og biskop Johannes Albert von Rudloff).
Biskop av Stockholm
Den 21. november 1977 ble Hubertus Brandenburg utnevnt til biskop av Stockholm av pave Paul VI.
Under biskop Brandenburgs ledelse tok bispedømmet Stockholms organisasjon stadig mer form. Han var opptatt av at katolikkene rundt om i landet skulle få sine egne menighetskirker, og 1980-90-årene ble dette i stor grad virkeliggjort. Virksomheten ble utvidet ved at flere personer ble ansatt ved biskopens kurie og i kateketsentralen. Da han i 1987 fikk en hjelpebiskop, den engelske pasjonisten William Kenney, ble det mulig å utvikle Caritas, et arbeide som biskop Hubertus var opptatt av.
Et av de flere høydepunkter hnder hans episkopat var pave Johannes Paul IIs besøk i Sverige i juni 1989. Besøket var også en økumenisk begivenhet, og det var en stor glede for biskop Brandenburg at Svenska Kyrkans erkebiskop Bertil Werkström deltok og tok i mot paven med stor entusiasme.
I 1992 grunnla han Collegio Svedese, et presteseminar i Roma beregnet for utdannelse av prester for den katolske kirke i Sverige men også åpent for kandidater ment for andre nordiske land.
I 1995 innbød biskop Brandenburg til en stiftssynode. I forkant bad han alle katolikker i bispedømmet om å skrive til ham og fortelle hva de hadde av erfaringer og hvilke spørsmål demente var viktige for den katolske kirke i Sverige. Resultatet ble to synodeuker med tildels harde forhandlinger. Biskop Brandenburg fikk da anledning til å vise sine diplomatiske sider og evne til å fatte klare avgjørelser.
Hubertus Brandenburg forble i embedet til pave Johannes Paul II aksepterte hans avskjedssøknad på hans 75-årsdag den 17. november 1998. Han var i mange år formann for Den nordiske katolske bispekonferanse.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Thomas Selle
Thomas Selle (1599–1663) var en tysk lærer, kirkemusiker og komponist fra barokken.
Liv
Selle fikk sin utdanning i Leipzig, og kan ha vært thomaner under Sethus Calvisius og Johann Hermann Schein. I 1624 begynte han å undervise ved skolen i Heide i Holstein. Året etter ble han rektor i Wesselburen og sannsynligvis også leder av byens kirkemusikk. Fra 1634 var han kantor i Itzehoe, fra 1641 kantor ved Johanneum og musikkdirektør ved de fire hovedkirkene i Hamburg, fra 1642 dessuten Canonicus Minor ved Hamburger Dom.
Selle tonesatte mange av Johann Rists dikt som solosanger med generalbass-ledsagelse. For kirkeårets høytidsdager skapte han en mengde betydelige musikalske framstillinger av evangeliene i form av responsorialsanger og tonesettinger av pasjonsberetninger fra Johannesevangeliet.
Selle er av musikkhistorisk interesse både som en tidlig representant for den tyske liedertradisjonen og for utviklingen av oratoriske pasjoner gjennom sine historier og intermedier. Intermediene er flerkorige motetter som han flettet inn i pasjonshistoriene for å oppsummere og kommentere fortellingene. Selle godtok at konservative kirker utelot intermediene fra oppføringene.
Piratene
Piratene er en norsk actiondrama og ungdomsfilm fra 1983 regissert av Morten Kolstad. Hovedrollene spilles av Trond Peter Stamsø Munch og Kristian Figenschow, mens sentrale biroller spilles av Guri Johnson, Bjørg Marit Aga, Per Jansen og Lars Andreas Larssen. Både manus og bok er ved Bjørn-Erik Hanssen.
Filmen inneholder mye norsk pop- og rockemusikk fra tidlig 1980-tall.
Handling
Filmen følger en gjeng arbeidsløs ungdom i småbyen Svolvær i Lofoten. Forholdene i den lille fiskebyen er skrale for ungdommene, og mangel på arbeid gjør at de bare blir gående å drive dank. De blir etterhvert frustrerte over sin perspektivløse livssituasjon og starter derfor en illegal nærradio. Radioen er ment å være et supplement til trauste NRK. Raskt utarter radiodriften til ungdommene til en mobil piratradio som angriper byens samfunnsstøtter og de håpløse arbeidsmulighetene for ungdommen.
Gjennom sine radiosendinger provoserer ungdommene både lokalsamfunn og myndigheter. Etterhvert settes både peilebiler og politistyrker inn for å få kneblet den mobile radioen. Dette er imidlertid lettere tenkt enn gjort, og til slutt mobiliseres alle krefter i en avgjørende jakt på ungdommene. Filmen får en dramatisk slutt.
Filmanmelderne
Filmen ble godt mottatt av publikum og presse da den gikk på kino. Per Haddal, Aftenposten skrev blant annet: «Man imponeres over den uforferdede fremferd som regissøren Morten Kolstad lokker ut av de debuterende amatører i hovedrollene. Man imponeres over naturkulissene fra Svolvær, og man humrer over Lars Andreas Larssen som ordfører full av floskler, samt gleder seg over at ungdommen ikke synker hen i tiltaksløshet. Det er altså blitt en ganske fengende film, som har lykkes godt på sine premisser». Arbeiderbladets Bjørn Granum var litt mer kritisk, men skrev fordelaktig at: «Et ungdommelig publikum vil nok lett identifisere seg med hovedpersonene, der særlig Trond Peter Munch viser friske og lovende takter».
Omtale i ettertid
Bergen filmklubb beskrev i 2004 filmen slik: «Mye av det vi har sett av ungdommelig opprør i norsk film tidligere kommer gjerne til uttrykk gjennom anarkistisk-kverulantiske meninger. I Piratene er det imidlertid kampen for tilværelsen som preger opprøret. Den deprimerende arbeidsløsheten gjør at skytset blir rettet mot det bestående samfunn – et samfunn som ikke synes å ha bruk for dem».
Filmen fikk terningkast 4 av Dagbladet under en vurdering i 2004.
Priser
Den ble tildelt «Billettprisen» ved Den Norske Filmfestivalen i 1983.
Musikk
Filmen inneholder låter fra følgende artister/grupper:
Den inneholder ellers musikalske innslag fra artister som Knut Hallvard Johansen, Inge Kolsvik, Henning Gravrok og Arvid Esperø. Odd Arvid Eilertsen stod for originalmusikken.
Bakgrunn
Bjørn-Erik Hanssen skrev opprinnelig historien som et skuespill for ungdom i Lofoten i 1979, og kalte stykket Radio Feskslo. Ideen fikk han da han vandret rundt i Svolvær, samtidig som han leste i avisa om de franske stålarbeidernes kamp for å bevare arbeidsplassene sine ved hjelp av senderen "Radio Stålhjerte". Skuespillet ble oppført åtte ganger og Hanssen spilte selv en av rollene. Senere kjøpte Norsk Film materialet, og i samarbeid med Erik Løchen og regissør Morten Kolstad ble stoffet omarbeidet til film. Det har også blitt både roman og radioteater av "Radio Feskslo".
Annet
Filmens actionfylte sluttscene markerte starten på det som gikk under betegnelsen «helikopterperioden» i norsk film.
Kurobe-demningen
Demningen er 183 meter høy, og er dermed Japans største vannkraftdam. Den demmer opp Kurobesjøen, et reservoar på 200 millioner m³ vann. Anlegget opereres av Kansai Electric Power Company.
Embedsbolig
En embedsbolig er en bolig som følger et embede. Begrepet brukes om offisielle residenser for statssjefer, regjeringssjefer og andre høyere embedsmenn, og om pliktig bolig for ansatte i offentlige embeder.
I tidligere tider har det i Norge fulgt embedsboliger med flere offentlige beskikkelser, bl.a som fogd, sorenskriver, prest, biskop, amtmann, offiserer og i noen grad lensmann. Med de fleste av boligene fulgte det en jordvei slik at stillingsinnehaveren samtidig ble gårdbruker. I dag er det i Norge bare statsministeren og prester i Den norske kirke som har obligatorisk embedsbolig.
Edvard Hambro
Edvard Isak Hambro (født 22. august 1911 i Kristiania, død 1. februar 1977 i Oslo) var en norsk statsviter, jurist, diplomat og politiker (H). Han satt på Stortinget for Bergen fra 1961 til 1969. Han var den 25. presidenten for FNs generalforsamling. Hambro anvendte sin kunnskap, bakgrunn og erfaring i svært mange ulike sammenhenger, og hadde en sikker evne til å omgåes viktige mennesker internasjonalt. Med sitt personlige engasjement og sin utadvendte personlighet fikk han utallige offentlige og private tillitsverv, både i Norge og internasjonalt. Hambro var sønn av politikeren Carl Joachim Hambro d.e. og hans kone Gudrun Grieg. Han er far til Christian Hambro (født 1946).
Utdanning og arbeid
I 1929 tok Hambro examen artium ved universitetet i Oslo, og studerte deretter juss og ble cand. jur i 1934. Deretter studerte han statsvitenskap i Genève, der han tok en doktorgrad i i statsvitenskap i 1936. Under sitt opphold her var han også medarbeider ved Folkeforbundets sekretariat. Etter dette studerte han i USA og Europa med stipend fra Rockefeller Foundation. Han dro hjem til Bergen i 1938 og fram til 1940 ledet han internasjonal avdeling ved Chr. Michelsens Institutt i Bergen. I en kort periode under den tyske invasjonen var han norsk liaison-offiser hos de britiske styrker på Vestlandet, men etter kapitulasjonen flyktet han til London, og videre til USA der han var aktiv i informasjonsarbeidet. I 1942–43 var han generalsekretær i Nordmanns-Forbundet og redaktør for dets tidsskrift, og deretter var han ansatt i det norske Utenriksdepartementet i London frem til krigens slutt.
Ved opprettelsen av FN i 1945 ble han den første lederen av FNs juridiske kontor, og Hambro var medlem av den norske delegasjonen til San Francisco-konferansen om opprettelsen av FN 1945, og samme år ble han ansatt som den første leder for FNs juridiske kontor. I 1946 og fram til 1953 var han justissekretær ved den internasjonale domstol i Haag. Han vendte så hjem igjen og var stipendiat ved Norges Handelshøyskole i Bergen frem til 1959, da han ble utnevnt til professor i rettsvitenskap samme sted.
Stortingsrepresentant
I 1961 ble Edvard Hambro innvalgt på Stortinget for Høyre. Han ble representant i Justiskomiteen i sine fire første år, men etter at han ble gjenvalgt i 1965 kom han inn i Utenriks- og konstitusjonskomiteen, der han også var sekretær en periode.