cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Manuel I Komnenos
Grenselandet Balkan
Manuel tvang de opprørske serberne, og deres leder Uroš II til underkastelse (1150–1152) Han gjorde deretter gjentatte angrep på ungarerne for å erobre deres land langs elva Sava. I krigene i årene 1151–1153 og 1163–1168 ledet Manuel sine tropper inn i Ungarn og et iøynefallende hærtokt dypt inn i fiendeland som skaffet svært mye krigsbytte. I 1167 sendte Manuel en hær under kommando av Andronikos Kontostephanos mot ungarerne. Kontostephanos tok en avgjørende seier i slaget ved Sirmium som gjorde det mulig for Det bysantinske riket til skaffe seg en meget fordelaktig fredsavtale med kongedømmet Ungarn hvor Syrmia, Bosnia, og Dalmatia ble avgitt. Ved 1168 var bortimot hele den østlige Adriaterhavskysten på Manuels hender.
Det ble også gjort anstrengelser mot en diplomatisk annektering av Ungarn. Den ungarske arvingen Béla, yngre bror av den ungarske kongen Stefan III, ble sendt til Konstantinopel for å bli utdannet ved Manuels hoff, og som hadde til hensikt å la ungdommen bli gift med hans datter Maria, og deretter gjøre ham til sin arving og således sikre en union hvor Ungarn var en del av keiserriket. Ved hoffet tok Béla navnet Alexius og fikk tittelen despot som tidligere hadde vært forbeholdt keiseren alene. Imidlertid, to uforutsette dynastiske hendelser endret situasjonen drastisk. I 1169 fødte Manuels unge hustru en sønn, og således fratok Béla hans status som arving til den bysantinske tronen (skjønt Manuel ville ikke oppgi de kroatiske landområdene han hadde tatt fra Ungarn). Deretter, i 1172, døde kong Stefan uten egne barn, og Béla forlot Konstantinopel for å overta Ungarns kongekrone. Før han reiste sverget han en høytidelig ed til Manuel at han ville alltid «ha keiserens og romernes interesse i sitt sinn». Béla III holdt sitt ord så lenge som Manuel levde, han gjorde intet forsøk på å skaffe tilbake sin arv i Kroatia som han kun senere la tilbake under det ungarske kongedømmet.
Forholdet til Russland
I 1164-1165 unnslapp Manuels fetter Andronikos, den framtidige keiser, fangenskapet i Bysants, og flyktet til hoffet til Yaroslav i Galicia. Denne situasjonen, som besto av det alarmerende prospektet at Andronikos gjorde bud på Manuels trone støttet av både Galicia og Ungarn, framskyndet en hektisk aktivitet av diplomati fra bysantinerne. Manuel ga nåde til Andronikos og overtalte ham til å komme tilbake til Konstantinopel (1165). Et sendebud til Kiev, da styrt av prins Rostislav I, resulterte i en gunstig avtale og en forpliktelse om å skaffe hjelpetropper til keiserdømmet. Yarolsav av Galicia ble ogsp overtalt til forkaste sine ungarske forbindelser og komme tilbake til keiserdømmet. Så sent som år 1200 gjorde prinsene i Galicia uvurderlige tjeneseter mot keiserdømmets fiender, på denne tiden mot kumanerne.
Gjenoppbyggingen av forholdene med Galicia hadde en gevinst for Manuel da han i 1166 sendte av sted to hæravdelinger for å angripe de østlige provinsene av Ungarn i en enorm knipetangbevegelse. En hær krysset Walachiske sletten og gikk inn i Ungarn via De transilvanske fjellene (sørlige Karpatene) mens den andre hæren gjorde en vid rundreise til Galicia, og med støtte derfra ble de karpatiske fjellene krysset. Ettersom ungarerne hadde det meste av sine styrker konsentrert ved grensene til Sirmium og Beograd ble de overrasket av den bysantinske invasjonen. Den ungarske provinsen Transilvania gjennomgående herjet av de bysantinske hærene.
Allianse med kongedømmet Jerusalem
Å besette og kontrollere Egypt var en gammel drøm gjennom flere tiår hos korsfarerstaten Jerusalem, og kong Amalrik I av Jerusalem trengt all den militære og økonomiske støtte han kunne få for hans planer om en militær intervensjon. Han innså også at om han skulle forfølge sine planer for Egypt måtte han overlate Antiokia til Manuels hegemoni, som hadde betalt 100 000 dinarer for å få Bohemund III av Antiokia løslatt. I 1165 sendte Amalrik sendebud til det bysantinske hoffet for å forhandle fram en ekteskapsallianse (Manuel hadde allerede giftet seg med Amalriks kusine Maria av Antiokia i 1161). Etter et lengre mellomspill på to år kunne Amalrik gifte seg med Manuels grandniese Maria Komnene i 1167, og «sverge til alt at hans bror Balduin hadde sverget tidligere». Det betydde antaleig at Amalrik gjentok Balduins forsikringer med henhold til Antiokias status som et len under keiserdømmet. En formell allianse ble forhandlet fram året etter og deretter planla de to herskerne en erobring og deling av Egypt hvor Manuel vil ta kystområdet og Amalrik den indre delen av landet.
Høsten 1169 sendte Manuel og Amalrik en felles hær til Egypt: en bysantinsk hær og en marinestyrke bestående av 20 store krigsskip, 150 galleier og 60 transportskip under kommando av megas doux Andronikos Kontostephanos. Styrkene ble slått sammen ved Ashkelon. Vilhelm av Tyr, som hadde vært med å forhandle fram alliansen, var særlig imponert av de store transportskipene som ble benyttet for å frakte hærens kavaleristyrker.
Selv om et slikt storslått angrep på et land så langt unna keiserrikets sentrum kunne synes usedvanlig (den siste gangen Bysants forsøkte seg på noe lignende i denne størrelsen var det mislykkede invasjonen av Sicilia et hundre og tyve år tidligere), kan det forklares i henhold til Manuels utenrikspolitikk som var å benytte latinere for å sikre keiserrikets overlevelse. Dette fokuset på det større bildet av østlige Middelhavet og selv videre fram som førte til at Manuel måtte angripe Egypt: det var antatt at i denne sammenhengen av den større striden mellom korsfarerstatene og de islamske maktene i øst ville kontrollen av Egypt være en avgjørende faktor. Det hadde blitt åpenbart at det skrantende Fatimid-kalifatet i Egypt var nøkkelen til korsfarerstatenes skjebne. Om Egypt kom ut av sin isolasjon, og forente sine styrker med muslimene under Nur ad-Din var korsfarerstatene i store vanskeligheter.
En suksessfull invasjon av Egypt ville også gi flere fordeler for Østromerriket. Egypt var en rik provins, og under Romerriket hadde landet var leverandør for mye av Konstantinopels kornimport før det gikk tapt for araberne på 600-tallet. Utbyttet som keiserriket kunne forvente å få fra erobringen av Egypt ville ha vært betydelige, selv om disse måtte bli delt med korsfarerne. Manuel må ha ønsket å oppmuntre Amalriks plan, ikke bare for å avlede latinernes ambisjoner fra Antiokia, men også for å skape nye muligheter for felles militære aksjoner som ville holde kongen av Jerusalem i gjeld til ham, og samtidig gjøre det mulig for keiserriket å dele territoriale erobringer.
Ekspedisjonens fiasko
Fellesstyrkene til Manuel og Amalrik beleiret Damietta den 27. oktober 1169, men beleiringen feilet da korsfarerne og bysantinerne ikke klarte å samarbeid på skikkelig vis. I henhold til bysantinske styrkene forhalte Amalrik ut aksjonen, ettersom han ikke ville dele krigsbyttet ved en seier. Til slutt gikk keiserens menn fri for provisjoner i en slik grad at de ble rammet av sult. Amalrik gikk da til angrep, men avbrøt da forsvarerne begynte å forhandle om våpenstillstand. På den annen side, Vilhelm av Tyr bemerket at grekerne var heller ikke uten skyld. Hva sannheten enn var gikk det beskyldninger mot begge sider, og da regnet endelig kom var både den latinske som den bysantinske hæren på veg hjem, skjønt halvparten av den bysantinske flåten gikk tapt i en plutselig storm.
Til tross for de dårlige følelsene som hadde oppstått ved Damietta nektet Amalrik fortsatt å oppgi sin drøm om å erobre Egypt og han fortsatte å søke gode relasjoner med bysantinerne i håp en annet felles angrep, skjønt det ble aldri noen realitet I 1171 kom Amalrik i egen person til Konstantinopel etter at Egypt hadde falt for Saladin. Manuel var derfor i stand til å organisere en storslått seremoniell mottagelse som både hedret Amalrik, og understreket hans avhengighet: for resten av Amalriks regime var kongedømmet Jerusalem en bysantinsk satellittstat, og Manuel var i stand til å fungere som en beskytter av de hellige stedene, og utøve en stadig voksende innflytelse i kongedømmet I 1177 ble en flåte på rundt 150 skip sendt av Manuel for å invadere Egypt, men de dro hjem igjen etter å ha kommet til Akko hvor grev Filip av Flandern og mange andre betydningsfulle adelige i kongedømmet Jerusalem nekte å bidra.
Kilij Arslan II og de seldsjukiske tyrkere
Mellom 1158–1161 førte en rekke bysantinske hærtokt mot de seldsjukiske tyrkerne fra Rum-sultanatet til en avtale som var gunstig for keiserdømmet. I henhold til avtalen skulle en rekke områder ved grensen, inkludert byen Sivas, bli over til Manuel i bytte for penger. Imidlertid ble det snart klart at seldsjukkene ikke hadde til hensikt å holde sin del av avtalen og Manuel bestemte seg da for å ta et endelig oppgjør med dem. Han samlet hele den keiserlige hæren og marsjerte mot de seldsjukiske hovedstaden Iconion (Konya) og hans strategi var å forberede baser ved Dorylaion og Sublaeon, og derfra angripe Iconion.
Selv hans hær på rundt 25 000 mann var stor og besværlig, i henhold til et brev som han sendte til kong Henrik II av England. Den marsjerende rekken strakte seg rundt 15 km bakover. Rett utenfor inngangen til Myriokephalon-passet ble Manuel møtt av sendebud fra tyrkerne som tilbød fred til gunstige betingelser, og de fleste av keiserens generaler rådet ham til å akseptere det, men de yngre og mer aggressive medlemmene av hoffet presset ham til å angripe. Han tok deres råd og fortsatte frammarsjen.
Manuel gjorde flere taktiske feil, som å ikke benytte seg av speidere for å sjekke ut hva som lå foran. Disse feilene fikk ham til å lede sine styrker inn i et klassisk bakholdsangrep. Den 17. september 1176 ble Manuel avgjørende beseiret av Kilij Arslan II i slaget ved Myriokephalon på høylandet ved Tzibritze-passet. Bysantinerne ble for spredt og ble samtidig omringet. Hærens beleiringsutstyr ble raskt ødelagt, og Manuel ble tvunget til å trekke seg tilbake, og uten beleiringsutstyr var en erobring av Iconion umulig. I henhold til bysantinske kilder mistet Manuel motet både under og etter slaget, vekslet mellom ekstrem selvbedrag og selvfornedrelse ;. I henhold til Vilhelm av Tyr ble han aldri den samme igjen.
De vilkår som Kilij Arslan II tillot Manuel og hans hær å dra var at han skulle rive sine festninger og fjerne soldatene fra grensen ved Dorylaion og Sublaeon, men ettersom sultanen ikke hadde holdt sin del av den tidligere avtalen av 1162 beordret Manuel kun at festningen ved Sublaeon skulle bli revet. Nederlaget ved Myriokephalon vr en ydmykelse av både Manuel personlig av Østromerriket. Keiserne hadde anstrengt seg siden slaget ved Manzikert, 105 år tidligere, å gjenopprette keiserdømmets autoritet. På grunn av hans hovmot hadde han demonstrert for hele verden at Østromerriket fortsatt ikke greide å beseire seldsjukkene til tross for de framganger som var blitt gjort det siste århundret. Den vestlige meningen var at nederlaget hadde fått Manuel ned til å ikke være en keiser av romerne, men kun til en konge av grekerne.
Nederlaget har ofte blitt beskrevet som en katastrofe hvor hele den bysantinske hæren ble utslettet. Manuel selv sammenlignet nederlaget med Manzikert. I virkeligheten var det ikke så kostbart og ødela heller ikke den bysantinske hæren. De fleste skadene skjedde på høyre ving, bestående hovedsakelig av allierte tropper kommandert av Balduin av Antiokia, og bagasjetoget. De begrensede tapene på de øvrige hæren var ikke større enn at året etter beseiret Manuels hær en styrke av «utsøkt tyrkere». Johannes Vatatzes, som ble sendt av keiseren for å slå tilbake en tyrkisk invasjon førte med seg ikke bare soldater fra hovedstaden, men samlet også en hær langs vegen som gjorde det mulig å vinne over tyrkerne ved slaget ved Hyelion og Leimocheir; et tegn på at den bysantinske hæren fortsatt var sterk. Etter seieren dro Manuel selv med en mindre hær for å fordrive tyrkerne fra Panasium, sør for Cotyaeum. Imidlertid måtte en bysantinsk hær i 1178 trekke seg tilbake etter kamp med en tyrkisk styrke ved Charax, noe som gjorde det mulig for tyrkerne å fange en stor andel buskap. Byen Klaudiopolis i Bithynia ble beleiret av tyrkerne i 1179, og tvang Manuel til å lede en mindre kavaleristyrke for å berge byen, selv så sent som 1180, men også her vant keiserens soldater.
Religiøse strider (1156–1180)
I løpet av Manuels regime skjedde det tre betydelige teologiske strider. I 1156-1157 ble spørsmålet reist om Jesus Kristus selv hadde ofret seg som et offer for sine synder i verden til kun sin Far og Den hellige ånd, eller også til Logos (det vil si seg selv). Ved slutten av et kirkemøte som ble holdt i Konstantinopel i 1157 ble et kompromiss tilpasset, at Ordet gjort av Kjødet tilbød et dobbelt offer til Den hellige ånd, til tross for meningsforskjell fra patriarken av Antiokia-valgte Soterichus Panteugenus.
Ti år senere oppsto det en ny strid om Jesus’ utsagn «Min far er større enn meg» refererte til hans himmelske natur, til hans menneskelige, eller til foreningen av de to naturene. . Demetrius av Lampe, en bysantinsk diplomat som nylig hadde kommet tilbake fra vesten gjorde narr av den måten verset ble tolket her, at Kristus var mindreverdig i forhold til sin far på grunn av hans menneskelighet, men likeverdig i guddommelighet. Manuel på den annen side, kanskje med et øye for prosjektet med å forene den vestlige og den østlige kirke, slo fast at utsagnet ga mening, og gjorde seg selv gjeldende, med støtte fra patriarken Lukas Chrysoberges, over flertallet i kirkemøtet den 2. mars 1166 som var kommet sammen for avgjøre dette De som nektet å underkaste seg kirkemøtets beslutning fikk deres eiendommer konfiskert eller ble landsforvist. De politiske dimensjonene av denne striden var åpenbar ut ifra det faktum at den ledende dissenter for keiserens doktrine var hans nevø, Alexios Kontostephanos.
En tredje kontrovers dukket opp i 1180 da Manuel protesterte til formuleringen av høytidelig avsverging som var overtatt fra muslimske konvertitter. En av de mer påfallende bannlysinger av denne avsvergingen var at den var rettet mot guddommer dyrket av Muhammad og hans tilhengere.
Keiseren beordret at denne avsvergingen ble fjernet fra kirkens kateketiske tekster, et grep som framprovoserte heftig opposisjon fra både patriarken og biskopene.
Ridderfortellinger
Manuel er representant av ny type bysantinsk hersker som var påvirket av kontakten med vestlige korsfarere. Han arrangerte ridderturneringer, deltok faktisk selv i dem, et uvanlig og ukomfortabelt syn for bysantinerne. Utrustet med en god fysikk ble Manuel emne for overdrivelser av bysantinske kilder i sin tid og hvor han ble presentert som en mann av stort personlig mot. I henhold til fortellingen om hans bedrifter, som synes å være en modell etter eller en kopi av ridderromansene, slik var hans styrke og i bruken av våpen av Raymond av Antiokia ikke var i stand til å bruke hans lanse og skjold. I en berømt ridderturnering er det sagt at han deltok på listen på en heftig hest, og hadde vunnet over to av de tapreste italienske riddere. På en dag ble det sagt at han drept førti tyrkere med sin egen hånd, og i et slag mot ungarerne skal etter sigende han snappet et banner, og var den første, nærmest alene, som passerte en bro som skilte hans hær fra fienden. Ved en annen anledning er det sagt at hun hogde seg veg gjennom en skvadron av fem hundre tyrkere uten selv å få et sår; han hadde tidligere fått greie på et bakhold i en skog, og var fulgt av kun sin bror og Axouch
Familie
Manuel hadde to hustruer. Hans første ekteskap i 1146 var med Bertha av Sulzbach, en svigerinne av Konrad III av Tyskland. Hun døde i 1159. Barn:
Manuels andre ekteskap var med Maria av Antiokia (kallenavn Xene), en datter av Raymond og Constance av Antiokia, i 1161. Ved dette ekteskapet fikk Manuel en sønn:
Manuel hadde flere barn utenfor ekteskap:
Med Theodora Vatatzina:
Med Maria Taronitissa, hustru av protovestiarios Johannes Komnenos, hvis legitime barn var Maria Komnene, dronning av Jerusalem:
Med andre elskerinner:
Militære og utenlandsforhold
Manuel beviste at han var en energisk keiser som så muligheter overalt, og hans optimistiske utsyn formet hans utenrikspolitikk. Til tross for hans militære dyktighet oppnådde han i kun liten grad å gjenopprette Det bysantinske rikets makt. I ettertid har enkelte kritisert en del av hans mål som urealistiske, særlig hans militære ekspedisjoner som ble sendt til Egypt som ble karakterisert som bevis på stormannsdrømmer i en uoppnåelig skala. Hans største militære kampanje, hans store militærtokt mot det tyrkiske sultanatet i Iconium, endte i et ydmykende nederlag, og hans største diplomatiske anstrengelse kollapset tilsynelatende da pave Alexander III ble forsont med den tyske keiser Fredrik Barbarossa i freden i Venezia. Historikeren Mark C. Bartusis har argumentert at Manuel (og dessuten hans far) forsøkte å gjenoppbygge en nasjonal hær, men hans reformer var ikke tilstrekkelige for hverken hans ambisjoner eller hans behov; nederlaget ved Myriokephalon understreket den fundamentale svakheten i hans politikk. I henhold til Edward Gibbon, var Manuels seirer ikke endelige eller nyttige erobringer.
Utenrikspolitiske forhold
Niketas Khoniates kritiserte Manuel for å øke skattene og pekte på Manuels regime som en overdreven og ublu periode; i henhold til Khoniates ble de økte skattene ødslet på hans borgeres bekostning. Om man leser greske lovprisende tekster eller latinske eller orientalske kilder er inntrykket det samme med Khoniates’ bilde av en keiser som ødslet penger på alle mulige måter, og sjelden økonomiserte i en sektor for å kunne utvikle en annen. Manuel sparte ikke penger på hæren, marinen, diplomatiet, seremonier, palassbygging, familien Komnenos, og til alle andre som søkte patronasje og beskyttelse. En betydelig andel av dette forbruk var rent økonomisk tap for riket som subsidier som ble tømt inn i Italia og korsfarerstater, og store summer som ble benytter på de mislykkede militære ekspedisjonene i 1155-1156, 1169, og 1176.
Det tillot at de vestlige provinsene blomstret i en økonomisk oppsving som hadde begynt i løpet av tiden av hans bestefar Alexios I og som fortsatte til slutten av århundret. Faktisk har det blitt argumentert Østromerriket på 1100-tallet var rikere og mer framgangsrikt enn noen gang siden den persiske invasjonen under regimet til keiser Herakleios, rundt 500 år tidligere. Det er gode bevis fra denne perioden på nye konstruksjoner og nye kirker i selv fjerne områder som gir sterke hentydninger om at rikdommen var utstrakt. Handelen blomstret også; det har blitt løselig beregnet at Konstantinopels befolkning, det største handelssentrum i riket, besto av mellom en halv og en hel million mennesker, noe som gjorde den til den største i hele Europa. En betydelig kilde til Manuels rikdom var kommerkion, en tollavgift i Konstantinopel på all import og eksport. Det ble konstatert at denne hadde samlet 20 000 hyperpyra hver dag.
I tillegg gjennomgikk den bysantinske hovedstaden en utvidelse. Konstantinopels kosmopolitiske karakter hadde blitt forsterket med ankomsten av italienske handelsmenn og korsfarere på veg til Det hellige land. Handelsmenn fra Venezia, Genova og andre italienske byer åpnet havnene i Egeerhavet for handel, og skipsfarten med varer fra korsfarerrikene outremer (oversjøisk) og Fatimid-kalifatet i Egypt til vesten og handel med Østromerriket via Konstantinopel. Denne handelen langs sjøvegene stimulerte byene i Hellas, Makedonia og de greske øyene i Egeerhavet, og skaffet nye kilder til rikdom i en ellers hovedsakelig jordbruksøkonomi. Thessaloniki, den nest største byen i Østromerriket, var vertskap for en rekke sommermarkeder som trakk til seg handelsmenn fra hele Balkan og enda lengre unna til sine stappfulle markedshaller. I Korint ga silkeproduksjonen en voksende økonomi. Alt dette er et vitnemål på suksessen til keiserne fra Komnenos til å sikre en Pax Byzantina i disse betydningsfulle områdene.
Ettermæle og arv
For retorikerne ved keiserens hoff var Manuel den «himmelske keiser». En generasjon etter hans død refererte Niketas Khoniates til ham som «den mest velsignede blant keiserne», og et århundre senere beskrev Johannes Stavrakios ham som «storslått i gode handlinger». Johannes Phokas, en soldat som kjempet i Manuels hær, karakteriserte ham noen år senere som «verdensfrelseren» og en storartete keiser. Manuel kom til å bli husket i Frankrike, Italia og korsfarerstatene som den mektigste herskeren i verden. En analytiker fra Genova noterte at med at da han døde, «herre Manuel av himmelsk minne, den mest velsignede keiser av Konstantinopel... hele kristendommen pådro seg stor ruin og skade». Vilhelm av Tyr kalte Manuel for «en klok og taktfull prins av stor prakt, verd å prise i enhver henseende», «en meget dyptfølt mann med en energi uten like», hvis «minne vil for alltid bli holdt i velsignelse». Manuel ble ytterligere lovprist av Robert de Clari som en «rettmessig mann, (...) og rikest av alle kristne som har vært, og den mest gavemilde».
En fortelling som minner om den innflytelse som Manuel hadde i korsfarerstatene i særdeleshet kan fortsatt bli sett i kirken for Den hellige fødsel i Betlehem. På 1160-tallet ble navet dekorert på nytt med mosaikk som viste kirkens råd. Manuel var en av beskytterne for dette arbeidet. På sørveggen er det en inskripsjon på gresk: «det nærværende arbeidet ble ferdiggjort av Ephraim, munk, maler og mosaikker, i regimet til den store keiser Manuel Porphyrogennetos Komnenos og i tiden av den store konge av Jerusalem, Amalrik.» At Manuels navn ble plassert først var en symbolsk, offentlig anerkjennelse av Manuels overherredømme som lederen av den kristne verden. Manuels rolle som beskytter av ortodokse kristne og kristne hellige steder generelt er også tydelig i hans suksessfulle forsøk på å sikre rettighetene over Det hellige land. Manuel deltok i byggingen og dekoreringen av mange kirker og greske klostre i Det hellige land, inkludert Den hellige gravs kirke i Jerusalem hvor takket være hans innsats kunne bysantinsk presteskap utføre gresk liturgi hver eneste dag. Alt dette ble gjennomført og forsterket hans posisjon som overherre over korsfarerstatene med hans hegemoni over Antiokia og Jerusalem sikret ved enighet med henholdsvis Reynald av Châtillon, prins av Antiokia, og Amalrik, konge av Jerusalem. Manuel var også den siste bysantinske keiser som, takket være hans militære og diplomatiske suksess på Balkan, kunne kalle seg selv for «hersker av Dalmatia, Bosnia, Kroatia, Serbia, Bulgaria og Ungarn».
Virgin Atlantic Airways
Virgin Atlantic Airways, til daglig kalt Virgin Atlantic, er et flyselskap grunnlagt av forretningsmannen Richard Branson.
Flyselskapet opererer langdistanse flyvninger mellom London og Nord-Amerika, Karibia, Afrika, Asia og Australia. Hovedkontoret ligger på London Heathrow (LHR), med et senter på London Gatwick (LGW).
Historie
Virgins forgjenger, British Atlantic Airways, begynte flyvninger mellom England og Falklandsøyene i 1982 Selskapet ble kjøpt opp av forretningsmannen Richard Branson i 1984. Han begynte med flyvninger til Nord-Amerika mellom London Gatwick og Newark den 22. juni 1984. Han startet med en enkelt Boeing 747-200 og tok over en liten markedsandel fra Freddie Lakers mislykkede «Skytrain» virksomhet.
Virgin vs. British Airways
På 90-tallet ble Virgin Atlantics jetfly malt med ordene "No-Way BA/AA" som et mottiltak mot sammenslåingen av British Airways og American Airlines. Og i 1997, som en følge av British Airways' kunngjøring om at de aktet å fjerne det britiske flagget fra siderorene til fordel de non-figurative bilder utført av kunstnere fra alle land hvor BA opererte. Det var de såkalte world images. Det norske bidraget var «selbumønster».
BAs introdusering av dette ble møtt med blandede følelser, til dels motstand hos sine kunder og hos det britiske folk da de fjernet britenes stolthet, «Union Jack», fra flyenes sideror. Virgin utnyttet dette ved å fjerne sin logo, eller sybol; «the Scarlet Lady». I stedet ble Virgins fly påmalt «Union Jack».
Forholdet til British Airways ble betydelig forbedret ved skifte av øverste leder da Rod Eddington avløste Robert Ayling, som hadde hatt en nøkkelrolle i «urent spill»-saken. PR-direktøren David Burnside forlot selskapet.
Saken fikk voldsom oppmerksomhet i Storbritannia. I en bok skrevet av Martyn Gregory, Dirty Tricks, er hele saken blitt beskrevet og dokumentert.
I desember 1999 ble 49 % av Virgin Atlantic solgt til Singapore Airlines for 600 millioner pund, noe som tilsvarte 7 200 millioner kroner.
I august 2002 ble Virgin det første selskap som tok i bruk den nye Airbus A340-600.
Ulykker og hendelser
Virgin har ikke hatt noen alvorlige ulykker av noe slag. Tre mindre hendelser med systemsvikt er registrert mellom 1984 og 2005, men ingen har forårsaket ulykke som har ført til tap av menneskeliv.
Fylkesvei 22
Før 1. januar 2010 var veien del av riksvei 22, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Virgin Atlantic Airways
Destinasjoner
Virgin Atlantic destinasjoner
Flåte
Virgin Atlantics flåte omfattet i desember 2015 følgende flytyper:
Selskapet har tre ulike klasser å tilby passasjerene: Økonomi, «Premium Økonom» og «Upper Class».
I selskapets fly gis det tilbud om underholdning som omfatter fritt valg innen 50 helaftens filmer, 60 ulike CD-innspilninger og nesten 200 timer med fjensynsunderholdning. I tillegg et stort antall videospill hvor passasjerene kan spille mot hverandre
Virgins fly har alle kvinnenavn, som «Ladybird», «Island Lady» og «Ruby Tuesday». Andre har fått navn basert på selskapets reisemål, som «Maiden Tokyo» og «California Girl».
Se også
Andre flyselskaper i Virgin Group:
Orkanen Ioke
Orkanen Ioke (også tyfonen Ioke, internasjonal betegnelse 0612, også kalt super-tyfonen Ioke) var den sterkeste orkanen noen gang registrert i det sentrale Stillehav. Orkanen var ekstremt kraftig, satte flere rekorder og varte særdeles lenge. Ioke nådde status som både kategori 5-orkan og kategori 5-tyfon. Ioke rammet ingen permanent befolkede områder i de sentrale og vestlige delene av Stillehavet som en orkan eller tyfon, men den passerte over Johnston Atoll som en kategori 2-orkan og nær Wake Island som en kategori-4 tyfon. Til tross for orkanens styrke led Wake Island bare moderate skader etter besøket av Ioke. Derimot førte ekstratropiske rester av Ioke til en kraftig storm langs Alaska-kysten, noe som blant annet gikk utover strendene der.
Ekebergbekken
Ekebergbekken starter nedenfor Brannfjell, og fra kilden på Ekebergsletta ligger en liten del av bekken oppe i dagen. Nedover Ekebergskrenten er den lagt i rør. Bekken kom opprinnelig ut i området ved Lodalsbruene rett vest for Kværner.
Osen Skytterlag
Osen Skytterlag er et skytterlag fra Osen i Åmot kommune. Laget ble stiftet i 1888 og har en rekke anlegg med 100- og 200 meters baner, elgbane og lerduebane. Klubben har også elektroniske målskiver. Laget nytter sine anlegg til å arrangere mange skytterstevner, som samlagsmesterskap og Osenstevnet sommer og vinter. De har arrangert NM Elg i 1979, 1996 og 2002. Klubben avvikler også treningsskyting og avleggelse av jaktprøve på storvilt.
Ekebergbekken
Av Generalregisteret går det fram at Herredsstyret i Aker vedtok bidrag til lukning av Ekebergbekken 21/12 1925. Dette står i kontrast til den nye elvepolitikken av 1985 (utdypet i år 2000) der det heter at rørlagte vassdrag skal åpnes der det er mulig.
Osen Skytterlag
Laget har eget skytterhus til klubbens medlemmer med kontor og kafeteria. Bygget huser også et billedgalleri og premiesamlingen til Osens store idrettsmann, Martin P. Vangli, med både VM- og Holmenkollmedaljer
Ekebergbekken
I ''Kommunedelplan for anlegg og områder for friluftsliv i Oslo. Handlingsprogram for 2005-2008'' heter det: «I vurderinger av fremtidig vannbruk i Lodalen bør en også være oppmerksom på flere lukkede sidebekker fra øst: Ekebergbekken, Simensbråtbekken, Kværnerbekken og Svartdalsbekken.» Dette følges opp i den nye kommunedelplanen for Alna miljøpark der sidebekkenes viktighet som miljøfaktor og tverrgående forbindelseslinjer mot Alna i dalbunnen sterkt poengtert. For Lodalsområdet er Ekebergbekken framhevet sammen med Kværnerbekken og Simensbråtbekken.
Osen Skytterlag
Osen skytterlags mest markante oppgis å være Dagfinn Vangli, en skytter som var på topp på 1950- og 1960-tallet.
Harry Potter
Harry Potter er en serie på sju fantasy-romaner skrevet for barn og ungdom av den britiske forfatteren J.K. Rowling. Bøkene ble kåret til de beste ungdomsbøkene gjennom tidene av National Public Radios lyttere i 2012. Den første boken i Harry Potter-serien ble utgitt 1997. Serien har, med et samlet salg på over 500 millioner bøker på i alt 80 språk, oppnådd en utbredelse, kommersiell suksess og kulturell status ingen annen bokserie er i nærheten av. På engelsk blir Harry Potter-bøkene utgitt av forlagene Bloomsbury (Storbritannia), Scholastic Press (USA), Allen & Unwin (Australia) og Raincoast Books (Canada). I Norge har de blitt oversatt av Torstein Bugge Høverstad og utgitt av Cappelen Damm.
Bøkene handler om den foreldreløse trollmannsgutten Harry Potter og hans kamp mot den onde trollmannen Voldemort som drepte foreldrene hans da han var spedbarn. Harry fikk sitt velkjente lynarr som følge av hendelsen. Bokserien følger Harry fra han er elleve år gammel, og hver bok omhandler et nytt skoleår ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom. Rowlings univers er fullt av magiske vesner som eksisterer skjult for vanlige mennesker, også kalt gomper. Bøkene er lange og handlingsmettede og inneholder humor, spenning og tildels voldsom dramatikk. Bokserien er lovprist for å oppmuntre barn til å lese, men den har også fått kritikk fra enkelte kristne miljøer på grunn av tilstedeværelsen av magi og onde, ikke-kristne krefter.
Utgivelsene av bøkene har fulgt en godt regissert og annonsert fremdriftsplan. Den siste boka i serien, Harry Potter og dødstalismanene, ble lansert på engelsk den 21. juli 2007, og på norsk den 1. desember 2007. Den første romanen, Harry Potter og de vises stein, ble lansert i 1997 i engelsk versjon og i 1999 i norsk versjon, og den nest siste boken, Harry Potter og Halvblodsprinsen, ble lansert i 2005. Alle bøkene er filmatisert. Det ble bestemt at Harry Potter og Dødstalismanene skulle deles i to deler, og den første filmen hadde premiere 12. november 2010, mens den andre og siste delen hadde premiere 15. juli 2011.
Bokserien
Bøkene har blitt populære nok til at bokhandlere over hele verden holdt samtidige «lanseringsfester» på dagene da de siste Harry Potter-bøkene ble lanserte, siden det tidligste bøkene kan bli solgt enkeltvis er ett minutt over midnatt GMT. Harry Potter-bøkene er oversatt til over 60 språk. På engelsk eksisterer det en tilpasset amerikansk versjon av samtlige bøker. De norske versjonene blir oversatt av Torstein Bugge Høverstad. Det er også laget lydbøker av bokserien. I Norge er det Torstein Bugge Høverstad for Fono Forlag som leser i alle lydbøkene.
Handlingsforløp i bøkene
Hovedpersonen i bøkene er Harry Potter, som lever sammen med sin onkel, tante og fetter - familien Dumling. Når han er elleve år gammel finner Harry ut at han er en trollmann, selv om han lever i en verden med mennesker helt uten magiske evner kalt gomper. Harry begynner på Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom, et trollmannsakademi i Skottland, og det er her mesteparten av handlingene i bokserien tar plass.
Da Harry bare var et barn ble begge foreldrene hans drept av den mektige trollmannen Voldemort. Voldemort prøvde også å drepe Harry, men klarte ikke dette. På grunn av foreldrenes død ble Harry boende hos tanten og onkelen. På Galtvort ble han kjent med Ronny Wiltersen og Hermine Grang som ble Harrys beste venner, og sammen havnet de i mye trøbbel i løpet av de syv årene på skolen.
I den første, andre, tredje og femte boka starter i eller ved huset til familien Dumling. I den fjerde, sjette og sjuende boka er handlingen lagt til et annet sted i første kapittel, men også i disse bøkene starter handlingen der Harry er involvert hos Dumlingene. Alle bøkene (unntatt den første, der Harry fortsatt er liten) starter i sommerferien mens Harry venter på å returnere til Galtvort. Bøkene blir skrevet i tredje person, med Harry som sentral figur. Hver bok representerer et år i Harrys liv i perioden mellom 1991 og 1998.
Hver bok beskriver mer eller mindre det som skjer i løpet av et år av Harrys liv, fra sommerferien hjemme hos familien Dumling, der han ikke er spesielt godt likt, til hans skoleår ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom, der han lærer å bruke magi, og frem til neste sommer begynner. I de fem første bøkene slutter handlingen enten på Galtvortekspressen eller like etter at han har gått av toget på vei hjem til Dumlingenes hjem i Søndre Syting, sør for London. Hver bok avsluttes med et høydepunkt bygget opp av handlingen i samme bok. I alle bøkene, bortsett fra i Harry Potter og fangen fra Azkaban, er dette høydepunktet Harrys møte med Voldemort. I akkurat denne boken er ikke Voldemort med i det hele tatt. Isteden møter Harry sin gudfar Sirius, som man antok jobbet for Voldemort.
Hver av de sju bøkene i serien er mørkere enn sin forgjenger, og gjennspeiler at Harry blir eldre og hans erkefiende fyrst Voldemort blir sterkere. I de tidligste bøkene lærer Harry akkurat nok på Galtvort til å kunne kjempe mot Voldemort i slutten av boken.
Bakgrunn
Ifølge forfatter J.K. Rowling kom hun på historiene om Harry Potter på en togtur fra Manchester til London i 1991. Hennes favorittsted for å skrive bøker var en kafé i Edinburgh, mens hun drakk uendelig mange kaffekopper. Salget fra bøkene, samt honorar fra filmene og spinoffproduktene, har gjort at Rowling er den 620. rikeste personen i verden, noe som gjør henne rikere enn dronning Elizabeth.
Bøkene har tilhengere i alle aldre, og J.K. Rowling har sagt at hun ikke hadde noen spesiell aldersgruppe i tankene da hun begynte å skrive dem. Utgiverne av bøkene har imidlertid rettet bøkene mot unge lesere, mellom 9 og 15 år. Bøkene har senere blitt lansert i to versjoner, en med det originale «barneomslaget» og en med et omslag som er mer rettet mot voksne lesere. I tillegg, etter som serien har utviklet seg, har Rowlings skrivestil blitt mer sofistikert, og innholdet i bøkene har modnet sammen med hovedpersonen. For eksempel blir romantiske forhold en viktig del av de senere bøkene.
Rowling lar ideer om rasisme, folkemord og fordommer komme med i boken; disse er Voldemorts og hans dødseteres varemerke, men også av og til vist i forholdet mellom magikere, ikke magiske folk (gomper, engelsk muggles) og magiske vesener i den magiske verdenen, slik som varulver og vampyrer. Dessuten omspiller noe av handlingen kjærlighet, både oppofrende kjærlighet (først da Harrys mor Lilly ofrer livet sitt for ham, og senere når Harry godtar å selv dø for å kunne drepe Voldemort) og romantisk kjærlighet (spesielt i de siste bøkene). Ifølge Humlesnurr var kjærlighet grunnen til at Harry overlevde da Voldemort prøvde å drepe ham, og også mye av grunnen til at Voldemort flere ganger i løpet av bøkene mislykkes i å drepe ham.
Sammenligninger
Bøkene er sammenlignet med mange velkjente verk, som C.S. Lewis' Narnia og J.R.R. Tolkiens Ringenes herre. De passer også inn i en britisk sjanger om kostskolelivet, og seksjoner som inneholder familien Dumling minner veldig om Roald Dahls bøker, i tillegg til at Harrys situasjon i den første boken (Harry Potter og de vises stein) med sistnevnte, også kan minne om Askepotts. Charles Dickens og Douglas Adams blir pekt ut som mulige kilder av andre lesere.
Temaer i bøkene
Ifølge Rowling selv er et stort tema død: "My books are largely about death. They open with the death of Harry's parents. There is Voldemort's obsession with conquering death and his quest for immortality at any price, the goal of anyone with magic. I so understand why Voldemort wants to conquer death. We're all frightened of it."
Bøkene har også mange andre temaer som makt/maktmisbruk, vold, kjærlighet, tap, håp, fordommer og mer, men Rowling ville ikke sitte og skrive, og bevisst prøve å få dette fram til leseren, men heller la det vokse litt av seg selv.
Skalden Skurres historier
Under arbeidet med siste bok i serien fremstilte J.K. Rowling syv håndskrevne eksemplarer av The Tales of Beedle the Bard, et svært sentralt verk innenfor rammene av den siste boken. Seks av disse ga Rowling bort til mennesker som hadde hatt stor betydning for henne i prosessen med å skrive bøkene, mens den siste ble auksjonert bort for et sluttsum på £1.95 millioner, penger som vil gå til J.K. Rowlings organisasjon for barn, The Children's Voice.
Etter massivt press fra fans som følte seg snytt for innholdet i boka, ble det besluttet å utgi den i et større opplag, noe som skjedde 4. desember 2008. Den engelske utgivelsen kom i to varianter, en samlerutgave som etterlignet stilen i de opprinnelige syv eksemplarene og en standardutgave. Standardutgaven ble samtidig utgitt på norsk under tittelen Skalden Skurres historier.
Innholdsmessig er Skalden Skurres historier en samling eventyr for trollmenn. Innenfor rammene av Harry Potter-universet er disse historiene like kjente i trollmannssamfunnet som noen av Brødrene Grimms eventyr er i den umagiske (og vår) verden. En nærmere beskrivelse av innholdet i boka (med bilder) kan finnes på engelsk på Amazon.com.
Spekulasjoner rundt en åttende bok
Rowling har i flere intervjuer antydet at hun etter hvert kanskje vil skrive en åttende Harry Potter-bok, mest sannsynlig en slags encyklopedi med utgangspunkt i mengdene av bakgrunnsinformasjon om verdenen bøkene foregår i, som ikke var sentralt nok for handlingen til å komme med i de syv første bøkene. I andre intervjuer har hun også åpnet for muligheten for å skrive ytterligere en roman i det samme universet, mest sannsynlig ikke med Harry Potter som hovedperson. I 2016 kom det en åttende del av Harry Potter-universet, et teatermanus, ved navn Barnets forbannelse. Dette manuset handler om den neste generasjonen barn på Galtvort.
Pottermore
I 2011 lanserte Rowling en ny nettside kalt Pottermore, men i 2019 ble en ny nettside dannet, WizardingWorld.com, som etterhvert tok over Pottermore. Wizarding World lar brukere bli plassert i de fire ulike husene på Galtvort, du kan få en egen stav og din egen skytsverge.
Filmene
De tre første filmene ble henholdsvis rangert på 1. , 2., og 2. i billettsalg verden over i sitt lanseringsår. De spilte inn over $ 2,6 milliarder verden over.
Spill
Alle filmene kommer på spill før filmen blir vist på kino. Spillene kommer til Gameboy Advance, PC, PS2, XBox, X360, Nintendo Wii, Nintendo DS og PS3. Spillenes originale, og norske navn.
Andre spin-off-spill er LEGO Harry Potter: Years 1–4 og Lego Harry Potter: Years 5–7 utviklet av Traveller's Tales og utgitt av Warner Bros. Interactive Entertainment.
Bruk av Harry Potter i andre sammenhenger
Enkelte ting fra Harry Potter-serien har også kommet til den virkelige verden, slik som Bertram Butts Allsmakbønner (Bertie Bott's Every Flavour Beans) og sjokoladefrosker. Det er også laget strikkemønster for en rumpeldunkgenser og alvesokker, samt en rekke kopier av blant annet tryllestaver og sopelimer.
Utgivelsen av bøkene
Den første boken ble utgitt i Storbritannia av Bloomsbury, et forholdsvis lite, uavhengig forlag, i juli 1997. Den umiddelbare suksessen var basert på en del positive omtaler av bøkene. De tre første bøkene (Harry Potter og De vises stein, Harry Potter og Mysteriekammeret og Harry Potter og fangen fra Azkaban) vant Nestlé Smarties Book Prize for aldersgruppen 9 til 11 år. Innen bok nummer 4 (Harry Potter og ildbegeret) ble lansert i 2000 var serien veldig høyt profilert, og lanseringen mottok mer publisitet i media enn det som var vanlig for en bok. Omtrent samtidig begynte Warner Brothers arbeidet med å filmatisere bøkene. Den første filmen, basert på den første boken, ble lansert i 2001, og ble etterfulgt av videospill og andre «spinoffprodukter».
Den intensive publisiteten økte med lanseringen av den femte (Harry Potter og Føniksordenen) og sjette (Harry Potter og halvblodsprinsen) boka, med lanseringsfester ved midnatt på publikasjonsdatoen i hundrevis av bokhandlere i Storbritannia, og samtidige lanseringer i resten av den engelskspråklige verden (også i land der engelsk er andrespråk). Det var så mye oppstand rundt bøkene at den engelske versjonen av den femte boka ble den første engelskspråklige boka som noensinne har toppet bokselgerlisten i Frankrike.
Kritikk
Mottakelsen av bøkene har ikke bare vært positive. Joseph Ratzinger advarte mot bøkene før han ble pave Benedict XVI. Han skrev i et brev til den tyske forfatteren Gabrielle Kuby, forfatter av boken «Harry Potter – det gode eller det onde», at bøkene forførte de unge, og undergraver kristendommen.
En kristen gruppering har gått så langt som å si at Harry Potter-bøkene må brennes, siden de setter søkelyset på det okkulte. Enkelte konservative kristne ledere har sagt at folk tror mer på spøkelser enn Jesus etter å ha lest bøkene.
Fanfiksjon
Flere fanfiksjoner er skrevet med utgangspunkt i Harry Potter-universet. Den største er oversatt til norsk under navnet Harry Potter og rasjonalitetens metode.
Andre
Potters plass i virkeligheten - artikkel fra forskning.no 11.6.04
Kundulun
Kundulun eller Hondlon (kinesisk: 昆都仑区; pinyin: Kūndūlún Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Baotou i den autonome region Indre Mongolia i Folkerepublikken Kina.
Snapphane
Snapphane var en betegnelse for geriljasoldater og partisaner på 1600-tallet i Norden. Denne perioden var kjennetegnet av brutale sammenstøt mellom sivilbefolkning og militære styrker der samfunnets verste elementer fikk slippe til. Betegnelsen kom av det tyske ordet «schnappen» som betyr oppsnappe(-fange), røve, og ble brukt på overfallsmenn og røverfolk. Mange ganger ble uttrykket brukt av militære på milits og friskyttere underlagt militær kommando på slutten av 1600-tallet.
Den skånske krigen
Snapphaner, på dansk kalt snaphaner og på svensk snapphanar, var mest vanlig under Den skånske krigen 1675-1679 – i norsk historie også kjent som Gyldenløvefeiden. På denne tiden opererte friskytterkorps i de østdanske områdene som besto av Skåne, Blekinge og Halland. Dette var ikke noe nytt, ettersom lokalmilits og friskyttere hadde kjempet mot svenskene fra gammelt av, og svenskenes fremferd var i de fleste hendelser usedvanlig brutal. Mange steder nektet svenskene å anerkjenne friskytterne som militære styrker og utsatte dem for brutale represalier. Liknende fremferd ble ikke sett fra danske-norsk side, enda disse styrkene mange ganger støtte på bondemilits og friskytterne, på svensk kjent som «frikårer».
Det finnes ulike definisjoner på snapphaner, og fra svensk side er fremholdt at en stor del ikke var mer enn røvere og kriminelle som var like beryktet blant lokalbefolkningen som de svenske soldatene selv. Skillet mellom friskyttere som hadde militære distinksjoner og snapphane som neppe var mer enn opportunistiske røvere, faller gradvis bort fordi krigføringen på 1600-tallet trengte mannskaper for å holde hærstyrkene ved like. Sivilbefolkningen måtte – mer eller mindre frivillig – avgi «bidrag» i form av matvarer, pengestøtte og materiell til hærstyrkene i sitt nærområde. Grensen mellom plyndring og mottak av avgivelser var derfor svært flytende.
Henrettelse
Den svenske krigsmakten benyttet brutale virkemidler i forsøket på å bekjempe snapphanene, som under krigen var ansett som ulovlige stridende og opprørere mot det svenske styret. Henrettelse var oftest den eneste form for avstraffelse. Hengning og halshogging var vanlige henrettelsesmetoder, men det ble også tatt i bruk mer ekstreme metoder som radbrekking og steile og hjul. Snapphaner kunne også bli grillet i hjel.
De som ble spiddet, fikk en spiss trepåle stukket inn nederst i ryggraden og under huden langs ryggen helt til bak nakken mellom skuldrene. På den måte led man en grufull død som kunne ta mange dager, fordi man blødde ihjel under enorme lidelser. For å unngå at offeret skulle gli ned på pålen av egne vekt ble det lagt inn en løkke rundt nakken. Man kunne ri langs veiene i Skåne og se slike spiddede menn opphengt på påler. Kongen og de adelige overså slike handlinger, selv om det kom beretninger eksempelvis fra Magnus de la Gardie.
Norske snapphaner
Vi vet lite om norske snapphaner i norsk krigshistorie. Dersom det var nordmenn i Båhuslen, Jemtland og Herjedalen som var snapphaner ble de raskt glemt. Men fra Gyldenløvefeiden er det antydninger om at norske snapphaner hadde vært i kamp med svenskene selv om deres kamp var mindre intens og mer basert på å gi indirekte assistanse til de norske styrkene i form av rekognosering og spionasje.
Silk Street
Silk Street (秀水街; pinyin: Xiùshuǐjiē, også kjent som Silk Market, Silk Street Market) er et kjøpesenter ved Guomao i Beijing med over 1.700 detaljutsalg. Det har en særlig appell overfor turister, selv om mesteparten av produktene er falske merkevarer.
Taorantingparken
Taorantingparken (kinesisk: 陶然亭公园, pinyin: Táorántíng Gōngyuán) er en bypark nord for Beijings sydbanestasjon i distriktet Xuanwu, sør i byen. Parken var et historisk samlingssted for lærde mandariner under Qing-dynastiet, en tid da de fleste av Beijings haver og parker var reservert keiserens slekt.
Gorka Verdugo
Gorka Verdugo Marcotegui (født 4. november 1978 i Echarri-Aranaz) er en spansk profesjonell syklist som syklet for Euskaltel-Euskadi fra 2004 til 2013.
Taorantingparken
Parken har sitt navn fra et dikt fra Tang-dikteren Bai Juyi: «Vent til krysantemummene er gule og den hjemmelagede vinen er modnet, [jeg vil] drikke med det og være sorgløs» (更待菊黄家酿熟，与君一醉一陶然).
Silk Street
Det opprinnelige Xiushuimarkedet lå i gaten Xiushui Dongjie, sørøst for Ritan. Etter tyve års virksomhet ble det stengt og i stor utstrekning revet i januar 2005.
Taorantingparken
Parken har et samlet areal på 240 000 m², hvorav 69 000 m² er vann. Den ble anlagt i sin nåværende fasong i 1952. Den har gravmæler for Gao Junyu, Shi Pingmei og Sai Jinhua.
AES Hawaii kullkraftverk
AES Hawaii kullkraftverk er et varmekraftverk i Oahu County på Oahu i delstaten Hawaii i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 180 MW fordelt på tre blokker. Brenselkilden er bildekk og årlig 650 000 tonn kull importert fra Indonesia. Eier er energiselskapet AES.
Tsjeboksary
Tsjeboksary (russisk:, tsjuvasjisk: – Sjupasjkar) er den største byen og hovedstad i Republikken Tsjuvasjia i Russland. Innbyggertall: 453 700 (est. 2004), 440 621 (folketelling 2002), 419 592 (folketelling 1989).