cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nattverden (Leonardo)
Leonardo fremstiller øyeblikket hvor Jesus sier: «en av dere skal forråde meg», og vi blir vitne til hvordan ordene virker i forsamlingen. De som sitter nærmest Kristus, farer forferdet opp, bøyer seg frem, rykker tilbake, mens bevegelsen etterhvert ebber bort hos de apostlene som sitter lengst borte. Hver disippel reagerer ulikt på ordene, og vi ser reaksjonene også i håndbevegelser og minespill. Kristus selv er fylt av en opphøyet ro som demper lidenskapene. Han er ensom midt i disippelskaren, omgitt av en tom lyskrets. Rommet rundt Jesus og disiplene er nakent og skal først og fremst fremheve perspektivet. Vinduet bak Jesus fremhever hans silhuett nesten som en glorie. Disiplene er delt opp i grupper på tre og tre. Nærmest Jesus, til venstre sitter Johannes, deretter Peter. Judas blir i denne gruppen presset frem over bordet, og hans ansikt ligger i skyggen. Ved å komponere bildet på denne måten oppnår Leonardo at Jesus blir midtpunktet. Forsvinningspunktet som er i Jesu høyre øye understreker dette. Jesus er dessuten den eneste som er fremstilt med helt rene fargetoner. Denne fordelingen mellom Jesus og disiplene gir bildet en klar over- og underordning, dette kalles en hypotaktisk struktur. Et annet trekk som er verdt å legge merke til er at belysningen kun fremhever det viktige i bildet, resten ligger i halvskygger. Dette er et typisk høyrenessansetrekk. Leonardos hensikt har vært å vise hvordan en felles opplevelse virker på en gruppe mennesker alt etter alder og temperament.
Balduin I av Jerusalem
Balduin I av Jerusalem, tidligere Balduin I av Edessa, født Balduin av Boulogne (fransk: Baudouin de Boulogne; født 1058?, død 2. april 1118) var en av lederne i det første korstog som ble den første greve av Edessa og så den andre hersker og første titulerte konge av Jerusalem. Han var bror av Godfred av Bouillon som var den første herskeren av korsfarerstaten Jerusalem, selv om han nektet å bruke tittelen «konge» som Balduin aksepterte.
Tidlig liv
Balduin var sønn av Eustace II av Boulogne og Ida av Lorraine (datter av Godfred III, hertug av nedre Lorraine), og yngre bror av Eustace III av Boulogne og Godfred av Bouillon. Som den yngste av brødrene, var Balduin opprinnelig tiltenkt en karriere i kirken, men han gav dette opp rundt 1080. Ifølge William av Tyr, som levde senere i det 12. århundre og ikke kjente Balduin personlig, «var Balduin godt oppfostret i de frie kunstene i sin ungdom. Han ble geistlig, blir det sagt, og på grunn av hans ærverdige bakgrunn hadde han fordeler kjent som prebende i kirkene i Reims, Cambrai og Liège». Etterpå levde han i Normandie hvor han giftet seg med Godehilde (eller Godvera) de Toeni, datter av Raoul de Conches fra en anglo-normannisk adelsfamilie. Han returnerte til Lorraine for å ta kontroll over grevskapet Verdun som tidligere ble holdt av Godfred.
Det første korstoget
Han sluttet seg til det første korstoget i 1096 sammen med sine brødre Godfred og Eustace III av Boulogne. Han solgte mye av sin eiendom til kirken for å betale sine utgifter. Hans kone Godehilde fulgte ham også. Dette var den andre gruppen korsfarere. Den første, folkekorstoget, var satt sammen av de lavere klassene og skapte store ødeleggelser på sin marsj før det ble knust i Lilleasia. Da Godfred passerte gjennom Ungarn, krevde kong Coloman et gissel for å sikre god framferd, og Balduin ble overlevert inntil hans kompanjonger hadde forlatt ungarsk territorium.
Etter at de gikk inn i bysantinsk territorium, var der noen få trefninger med grekerne som også ble rammet av folkekorstoget. Balduin ledet en avdeling som erobret en bro i nærheten av Konstantinopel. Etter at de nådde byen, kunne ikke styrkene holdes igjen, og plyndret det omkringliggende territoriet,. Den bysantinske keiser Alexios I Komnenos ble tvunget til å gi et gissel for å gjenopprette fred. Gisselet, hans sønn og den fremtidige keiser Johannes II Komnenos, ble betrodd Balduins pleie. Ifølge Anna Komnena, gav Balduin en av sine soldater en reprimande for å ha satt seg på Alexios sin trone i Konstantinopel.
Balduin fulgte sine brødre så langt som til Heraklea i Lilleasia hvor han dro bort fra hovedarméen til korsfarerne sammen med Tancred for å marsjere inn i Kilikia. Tancred var antagelig på leting etter et landområde hvor han kunne etablere seg som en mindre hersker i øst, og Balduin kan ha hatt det samme målet. I hans fravær ble hans kone syk og døde ved Marash, noe som betydde at Balduin ikke lenger kunne støtte seg på sin kones land. Noen historikere har antydet at hele hans strategi forandret seg fra dette tidspunktet av, andre tror at endringen skjedde tidligere.
Han tok Tarsus fra Tancred i september 1097 og innsatte sin egen garnison i byen med hjelp fra en flåte sjørøvere under Guynemer av Boulogne. Tancred og Balduins hærer hadde en kort trefning ved Marash, men de to havnet aldri i åpen krigføring, og Tancred marsjerte mot Antiokia. Etter at han sluttet seg til hovedarméen ved Marash, fikk Balduin en invitasjon fra en armener som het Bagrat og beveget seg østover mot Eufrat hvor han okkuperte Turbessel.
Greve av Edessa
En annen invitasjon kom fra Thoros av Edessa hvor Balduin ble adoptert som Thoros' sønn og etterfølger. Da Thoros ble myrdet i mars 1098, ble Balduin den første greven av Edessa, men det er ukjent om han spilte en rolle i mordet. Han hersket over grevskapet frem til 1100 og giftet seg med Arda, datter av Thoros av Marash og fungerte som en utsending mellom korsfarerne og armenerne.
I løpet av disse to årene erobret han Samosata og Seruj (Sarorgia) fra muslimene. Han slo ned en konspirasjon blant noen av hans armenske undersåtter i 1098. Under beleiringen av Antiokia sendte han penger og mat til korsfarerne, selv om han ikke deltok selv. Kerboga, guvernøren av Mosul, marsjerte for å unnsette Antiokia, men stoppet først ved Edessa som han beleiret i tre uker uten hell. Kerbogha ble senere beseiret ved Antiokia og korsfarerne etablerte fyrstedømmet Antiokia. Senere samme år konsoliderte Balduin sin makt nok til at han var i stand til å marsjere ut sammen med sin bror Godfred og beleire Azaz hvor de beseiret styrkene til Radwan av Aleppo.
Lars Lundkvist
Lars Lundkvist (født 1928 i Umeå, død 7. august 2012) var en svensk forfatter og poet som var bosatt i Uppsala.
Balduin I av Jerusalem
Konge av Jerusalem
Etter at Godfred døde i juli 1100 ble han invitert til Jerusalem av tilhengerne til et sekulært monarki. Han gav Edessa til sin fetter, Balduin av Bourcq, og ble tatt i bakholdsangrep av Duqaq av Damaskus nær Beirut. Duqaqs styrker ble beseiret, og der var ikke ytterligere problemer på vei til Jerusalem hvor han ankom i begynnelsen av november.
Lars Lundkvist
Lundkvist ble født i Umeå og ble påvirket av samisk kultur, som resulterte i debuten Offertrumma i 1950. Lundkvist studerte i Uppsala og arbeidet lenge som folkeskolelærer og senere som lærer og lærerskolelærer i Uppsala frem til 1980. Parallelt med læreryrket skrev han sammenlagt 21 diktsamlinger, og gjennombruddet kom i 1974 med barndomsminnene og kjærlihetsdiktene i Förvåna mig!. De siste årene av sitt liv arbeidet han som forfatter på heltid. Han ble tildelt en æresdoktor i filosofi ved Umeå universitet i 2004.
Balduin I av Jerusalem
Konge av Jerusalem
Balduin møtte motstand i Jerusalem fra sin gamle fiende, Tancred, i tillegg til den nye patriarken, Dagobert av Pisa, som ville ha foretrukket at det ble satt opp en teokratisk stat mens Godfred fremdeles levde. Så snart han kom frem, satte han avgårde i et felttog mot egyptisk territorium i sør og kom ikke tilbake før i slutten av desember. 25. desember 1100 ble han kronet som den første kongen av Jerusalem. Kroningen fant sted i Betlehem.
Maktkampen mellom kirke og stat fortsatte om våren 1101 da Balduin fikk Dagobert suspendert av en pavelig legat. Senere samme år var de to uenige i patriarkens bidrag til forsvaret av Det hellige land. Maktkampen endte med at Dagobert ble avsatt i 1102.
Ekspansjon av kongedømmet
Balduin erobret i 1101 Arsuf og Caesarea med hjelp fra en genovansk flåte. Genoveserne fikk til gjengjeld handelskvarterer i disse byene, og et erkebispedømme ble etablert i Caesarea. Balduin beseiret egypterne i slaget ved Ramlah i september samme år, selv om det ble antatt i Jerusalem at korsfarerhæren ble beseiret og Balduin drept. Tancred forberedte seg på å overta styret da det til slutt ble rapportert om at Balduin hadde seiret.
Et annet slag ble utkjempet ved Ramlah i 1102 med restene av korstoget i 1101, inkludert Stefan, greve av Blois, William IX av Aquitania og Hugh VI av Lignan. Denne gangen seiret egypterne. Balduin mistet det meste av hæren sin, inkludert Stefan av Blois, men selv klarte han å unnslippe tilbake til Arsuf på sin hest, Gazala (uvanlig på denne tiden, særlig med tanke på den høye dødsraten blant hester under det første korstoget og etterpå). Han øsnket ikke å risikere å bevege seg utenfor byen i frykt for å bli tatt til fange av egypterne, derfor reiste han sjøveien tilbake til Jaffa sammen med den engelske sjørøveren Godrik av Finchale, og derfra i hemmelighet til Jerusalem. Men egypterne var fremdeles i felten, og Balduin møtte dem igjen utenfor Jaffa, og denne gang seiret han.
Balduin beleiret Akko i 1103 uten suksess siden en egyptisk flåte kom den til unnsetning. Samme år betalte han også løsepenger for Bohemond av Antiokia som fremdeles var i fengsel etter hans nederlag ved Melitene. Balduin foretrakk Bohemond fremfor Tancred som styrte som regent, og som også var prins av Galilea tidligere i Balduins styre. I 1104 fikk Balduin hjelp av en genovansk flåte, og Akko ble erobret. Et nytt slag ble utkjempet i 1105 utenfor Ramlah, og Balduin seiret også her. Han fungerte som dommer i et råde av de viktigste baronene utenfor murene til Tripoli og tvang Tancred til å gi opp sitt krav på byen. Kort tid etter falt byen til korsfarerne og dannet kjernen i grevskapet Tripoli. Beirut ble i 1110 lagt til territoriet til Jerusalem, igjen med hjelp fra genovesere. Balduin reiste så nordover for å hjelpe Edessa under beleiringen fra Mawdud av Mosul.
Sidon ble erobret med hjelp fra Ordelafo Faliero (som kom med en venetiansk flåte på 100 skip) og Sigurd I av Norge da han dro tilbake. Balduin hjalp Tancred i 1111 med å beleire Shaizar, og beleiret så også Tyr, men ble slått tilbake av en muslimsk styrke under Toghtekin av Damaskus. Balduin stod i 1113 overfor en stor invasjon av de kombinerte styrkene til Toghtekin og Aksunk-ur av Mosul, og selv om kongedømmet var på ødeleggelsens rand, ble Baldwin hjulpet av styrker fra Antiokia og nyankomne europeiske pilegrimer i slaget ved Al-Sannabra.
Han giftet seg med Adelaide del Vasto i 1113. Han hadde forlatt sin armenske kone Arda i 1108 med den unnskyldning at hun hadde begått ekteskapsbrudd, eller ifølge Guibert av Nogent, fordi hun ble voldtatt av sjørøvere på vei til Jerusalem. Det er mer sannsynlig at hun rett og slett var politisk ubrukelig i Jerusalem som ikke hadde noen armensk befolkning. I ekteskapsavtalen ville Roger I være arving til kongedømmet dersom Balduin og Adelaide ikke fikk barn. Rettslig sett var ekteskapet med Adelaide bigami fordi Arda fremdeles levde i et kloster i Jerusalem, og det ville senere skape mange problemer for Balduin og patriark Arnulf som sanksjonerte det.
Han ledet i 1115 et felttog inn i Oultrejordain og bygget borgen Montreal. De syrisk kristne som levde i området ble invitert til å slå seg ned i Jerusalem for å styrke befolkningen som for det meste ble massakrert i 1099. Han bygget i 1117 borgen Scandalion nær Tyr som fremdeles var på muslimske hender. På dette tidspunktet bestod hæren i Jerusalem av bare 6000 mann, inkludert 1000 riddere og 5000 turcopoler.
Død
Balduin ble syk i 1117. Han var overbevist om at sykdommen var på grunn av hans bigamistiske ekteskap med Adelaide, og som svar på dette ble Adelaide sendt tilbake til Sicilia, mot hennes vilje. Men Balduin kom seg, og i 1118 marsjerte han til Egypt og plyndret Farama. Ifølge Fulcher av Chartres,
Balduin ble båret tilbake til Jerusalem på en båre, men døde på veien ved landsbyen Al-Arish den 2. april. Fulcher av Chartres sier at «frankerne gråt, syrerne og til og med sarasenerne som så det sørget også.» Hans fetter Balduin av Bourcq ble valgt som hans etterfølger, selv om kongedømmet ble tilbudt Eustace III som ikke ønsket det.
Privatliv
Fulcher beskrev ham som en ny Josva, «den høyre hånd av sitt folk, frykten og motstanderen av sine fiender.» William av Tyr bemerket at han lignet Saul. Selv om William ikke kjente ham personlig som Fulcher gjorde, etterlot han seg en detaljert beskrivelse av ham:
Balduins privatliv var kontroversielt. Etter at han forlot Arda og giftet seg med Adelaide, ble det mistenkt at han var homoseksuell, siden han ikke hadde barn med noen av dem, heller ikke med sin første kone, Godehilde. William sa at han «kjempet forgjeves mot de lidenskapelige syndene i kjødet.»
Hannah Wilkinson
Hannah Wilkinson (født 28. mai 1992) er en newzealandsk fotballspiller. Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i kvartfinalen.
Dag E. Nyberg
Dag E. Nyberg (født 1944) er en svensk maler. Nyberg er representert bl.a i Moderna Muséet, Stockholm og har utført utsmykninger for Statens Konstråd og for Gøteborgs kommune. Fra 1991 til 1995 var Nyberg styreleder for de svenske billedkunstnerne (KRO) og fra 1995 til 2002 i styret for IAA/Unesco. Fra 2000 har han bodd i Norge.
Nyberg var rektor for KV Konstskola i Gøteborg i perioden 1987-2000. Per 2012 er han rektor ved Kunstskolen i Karasjok.
Zorion
Zorion er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Små til middelsstore (ofte ca. 10 millimeter), spinkle, blanke, mørkfargede trebukker. Pronotum er mye lengre enn bredt. Dekkvingene er vanligvis smale, men kan være noe bredere, gjerne med gule flekker. Beina har sterkt fortykkede, klubbeformede lår.
Utbredelse
Slekten er endemisk for New Zealand.
5. divisjon fotball for kvinner 2023
5. divisjon fotball for kvinner 2023 er det sjette høyeste nivået i norsk fotball 2023.
Sotefjorden
Soten er nevnt i sangen Balladen om briggen «Blue Bird» av Hull.
Rebecca Rolls
Rebecca Rolls (født 22. august 1975) er en newzealandsk fotballspiller. I Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i kvartfinalen.
The Blueprint Dives
The Blueprint Dives er et album utgitt i 2005 av Extol. Albumet ble nominert til Spellemannprisen under kategorien beste norske metalplate.
Medvirkende
Gjestemusikere
Jens Holmboe (1821–1891)
Jens Holmboe (født 14. juli 1821 i Tromsø, død 13. juni 1891 i Kristiania ) var en norsk embetsmann, statsråd og stortingsrepresentant.
Holmboe tok juridisk embetseksamen i 1845. Han var fogd og sorenskriver i Hammerfest fra 1856. Da Finmarkens amt blei delt i to (Finmarkens amt og Tromsø amt) i 1866, blei han amtmann i den nordlige delen, et embete han hadde fram til 1874.
Han blei valgt til stortingsrepresentant for Finnmarken i 1859, 1862 og 1868. I 1874 til 1884 var han statsråd med varierende poster (Justisdepartementet, Finansdepartementet, Kirke- og undervisningsdepartementet, Marinedepartementet), og han var også i perioder medlem av statsrådsavdelinga i Stockholm. Ved riksrettssaken i 1884 blei han fradømt statsrådsembetet. I 1886 blei han igjen innvalgt på Stortinget fra Finmarken. Han representerte da Høyre.
Han var seinere byfogd i Arendal og sorenskriver i Moss. I 1889 blei han på ny innvalgt på Stortinget, denne gangen fra Smaalenenes amt.
Jens Holmboe var sønnesønn av Jens Holmboe (1752–1804), som organiserte nyryddinga av Målselv og Bardu. Han var videre far til Michael Holmboe og farfar til botanikeren Jens Holmboe (1880–1943).
Holmboe ble utnevnt til ridder av St. Olavs Orden i 1868 og kommandør av 1. klasse i 1879.
Plocia
Plocia er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
Stort sett middelsstore, avlange, grå- eller brunaktige trebukker. Slekten Doliops skiller seg ut ved å være korte og trinne, blankt svarte med noe metallglans.
Utbredelse
Arten er utbredt på Filippinene.
Arihito Muramatsu
Arihito Muramatsu (født 12. desember 1972) er en japansk baseballspiller som deltok i De olympiske leker i 2004 i Athen.
Muramatsu vant en olympisk bronsemedalje i baseball under Sommer-OL 2004 i Athen. Han var med på det japanske laget som kom på tredjeplass i turneringen bak Cuba og Australia. Japan tapte semifinalen til Australia med 1–12, men vant bronsefinalen mot Canada 11–2.
Sikkerhetssektorreform
Sikkerhetssektorreform (SSR) er et program for å oppbygge og restrukturere militærvesen, politi, etterretningstjeneste, straffedomstoler, fengselsvesen og sivile institusjoner med kontrollfunksjon over disse i land som har vært preget av konflikt eller autoritært styresett. Reformprosessen drives av et nettverk bestående av mange forskjellige aktører. Statlige utviklingsorganer slike som det britiske Department for International Development (DFID) og det amerikanske USAID er viktige bidragsytere, både med penger og ekspertise. Internasjonale organisasjoner som EU og OECD er også sentrale aktører, blant annet i å utvikle forslag til hvordan reformprosessen kan samordnes bedre. Sikkerhetssektorreform har også vært et prioritert område for den norske regjeringen. Eksempler på land der SSR har blitt gjennomført eller er i ferd med å gjennomføres er Afghanistan, Nigeria, Darfur, Serbia, Bosnia-Hercegovina og Sør-Afrika.
Bakgrunn
Begrepet festet seg på slutten av 1990-tallet som følge av en økende oppfatning av at fattigdom og konflikt fulgte av styresett som ikke leverte sikkerhet for den enkelte borger. Fra tradisjonelt å vise til "nasjonal sikkerhet" utvidet sikkerhetsbegrepet seg til å omfatte blant annet miljøsikkerhet, matsikkerhet og energisikkerhet. "Menneskelig sikkerhet", altså sikkerhet for den enkelte borger, ble knyttet til alle disse formene for sikkerhet. Denne nytenkningen rundt sikkerhet gikk hånd i hånd med en utvikling på bistandsfeltet. Ideen om at utvikling og sikkerhet hang sammen resulterte i reformprogrammer som rettet seg mot flere institusjoner på en gang, heller enn mot enkeltprosjekter. Uttrykket "comprehensive approach", som er å finne både i diskursen rundt militære operasjoner og rundt utvikling og bistand, reflekterer dette. Denne dreiningen mot integrerte prosjekter gjenspeiler et problem som ofte oppstår; donorer som er opptatt av å se resultater fokuserer på enkeltkomponenter i reformprogrammer, men glemmer helheten. I sikkerhetssektoren kan dette problemet for eksempel oppstå hvis reform av militærvesenet prioriteres, mens politiet får beholde sin gamle, og kanskje undertrykkende og korrupte, rolle. Slik vil reform av én sektor undergraves, selv om den kanskje er utført på en fornuftig måte.
Reformenes nøytralitet
I stort er SSR som fenomen interessant fordi det utgjør det mest ambisiøse forsøket på å bringe fram endring i internasjonal politikk ved hjelp av fredelige midler. I land som mangler klare konstitusjonelle begrensninger på militæret og politiets rolle, vil disse ofte være tett sammenknyttet med sivile institusjoner, for eksempel gjennom å levere sosiale tjenester (Hamas i Palestina). Dette vil si at SSR også må rette seg mot sivilsamfunnet og sivile institusjoner. Området for reform blir derfor veldig bredt. Et viktig spørsmål blir derfor: er disse reformene ønsket av det aktuelle landet? SSR har et ganske eksplisitt verdigrunnlag, det tar mål av seg å underlegge sikkerhetsstrukturer demokratisk kontroll, sikre at disse er gjennomsiktige og ansvarlige i tråd med normer for "godt styresett", og fostre en kultur der menneskerettigheter respekteres. Kritikere vil hevde at SSR kan ses på som en form for styring der målet for reform ikke først og fremst er å bedre forholdene for lokalbefolkningen, men å dyrke frem vennligsinnede regimer. Da blir det naturlig å se på hvem som er de mest aktive aktørene i reformprosessen.
Implementeringsproblemer
Selv om SSR på papiret er et ekstremt ambisiøst reformprogram hefter det store problemer ved gjennomføringen. Som nevnt er det et problem at reformprosessen ikke samkjøres godt nok, det blir flere enkeltstående innsatser som ikke nødvendigvis trekker i samme retning. Andre problemer er knyttet til lokalt eierskap til reformene. Sikkerhetsstrukturene i et land vil ofte være dypt sosialt rotfestet, og det kan være vanskelig å identifisere grupper som kan drive reformprosessen. Dersom prosessen ikke støttes lokalt, vil sjansene for suksess være veldig små. Det vil også være en vanskelig balansegang knyttet til hvorvidt man skal godta lokale løsninger som strider med prinsippene SSR bygger på.
Olga Kuragina
Olga Vitaljevna Kuragina (russisk: О́льга Витальевна Курагина, født 21. april 1959 i Kirov) er en russisk friidrettsutøver som representerte Sovjetunionen i mangekamp. Hennes fremste meritt er bronsemedaljen fra OL 1980 i Moskva etter lagvenninnene Nadezjda Tkasjenko (vinner) og Olga Rukavisjnikova. Fra OL 1984 i Los Angeles ble femkamp erstattet med syvkamp.
Bastien Dubois
Bastien Dubois (født 8. september 1983) er en fransk illustratør og regissør.
Dubois skrev og regisserte Madagascar, carnet de voyage (2010), som ble nominert til Oscar for beste animerte kortfilm.
September (navn)
September er et kvinnenavn dannet av navnet på måneden september, som betyr «syvende måned» på latin.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Linnea (navn)
Linnea er et kvinnenavn dannet av navnet på dvergbusken Linnea (latinske navn Linnaea borealis), som har fått navn etter den svenske botanikeren Carl von Linné (1707–1778).
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Boksing under Middelhavslekene 2001
Boksing under Middelhavslekene 2001. Boksing var en av flere sporter under de fjortende middelhavslekene som ble arrangert i Tunis i Tunisia i perioden 2. til 15. september 2001. Det var fjortende gangen som boksing var med på programmet under middelhavslekene. Det ble konkurrert i tolv vektklasser, kun menn. Alle tapende semifinalister fikk bronsemedaljer Tyrkia ble beste nasjon med fire gullmedaljer foran Tunisia med tre.
Hecphora
Hecphora er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Nokså små, brede, røde trebukker. Oversiden er fint hårete og matt. Dekkvingenes spisser kan være svarte. Antennene er kortere enn kroppen.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Vest- og Sentral-Afrika.
Volleyball under Middelhavslekene 2001
Volleyball under Middelhavslekene 2001. Volleyball var en av flere sporter under de fjortende middelhavslekene som ble arrangert i Tunis i Tunisia i perioden 2. til 15. september 2001. Det var tolvte gangen som volleyball var med på programmet under middelhavslekene. Det var to volleyballturneringer, en for menn og en for kvinner, Italia vant begge.
Roberto Cherro
Roberto «Cherro» Eugenio Cerro (1907–1965) var en argentinsk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.
Cherro vant en olympisk sølvmedalje i fotball under sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det argentinske laget som kom på andreplass i fotballturneringen bak. Argentinas vei til finalen var seier over med 11-2, seier mot   i kvartfinalen med 6-3 og i semifinalen beseiret de  med 6-0. I finalen møtte de Uruguay og kampen endte 1-1. Ny finalekamp tre dager senere, 13. juni, som de tapte med 1-2 og Uruguay forsvarte sin olympiske tittel fra forrige OL i Paris. I 1929 vant han Copa América med Argentinas herrelandslag i fotball. Cherro spilte 305 kamper for Boca Juniors og scoret 221 mål.
Katrina Leskanich
Katrina Elizabeth Leskanich (født 10. april 1960 i Topeka i Kansas i USA) er en amerikansk sanger og skribent. Hun er mest kjent som frontperson i bandet Katrina and the Waves som fikk en internasjonal hit med «Walking on Sunshine» i 1985, og som vant Eurovision Song Contest 1997 med «Love Shine a Light».
Bakgrunn
Leskanich er datter av en USAF-oberst. Hun ble født i Topeka i Kansas, men Katrina og hennes fem søsken, flyttet mye som barn, på grunn av farens jobb. I 1972 flyttet familien til Europa, der faren skulle tjenestegjøre. Etter fire år i Tyskland og Nederland flyttet familien til London i 1976, der Katrina Leskanich fremdeles er bosatt.
I 1985 fikk Katrina and the Waves sin store hit med «Walking on Sunshine». Bandet ble Grammy-nominert til beste nye artist og turnerte verden over. Etter hvert dabbet suksessen av, og utover 1990-årene sluttet bandet å spille regelmessig. I 1997 vant de det britiske uttaket til Eurovision Song Contest 1997 med sangen «Love Shine a Light». Sangen vant den internasjonale finalen med rekordhøye 227 poeng og ble en stor hit i Europa.
Fra 1998 var Leskanich programleder for en kveldsprogram på BBC Radio 2 i fire år og hadde senere hovedrollen i musikalen Leader of the Pack av Ellie Greenwich.
Andrea Stefani (skøyteløper)
Andrea Stefani (født 9. mars 1994) er en italiensk skøyteløper som deltar i nasjonale og internasjonale konkurranser i hurtigløp og representerer Italia.
Katrina Leskanich
Bakgrunn
I 2005 etablerte Leskanich et nytt band som deltok i svenske Melodifestivalen samme år. Bandet skulle hete Katrina and the New Wave, men etter uenighet fra tidligere bandkollegaer, skiftet det nye bandet navn til Katrina and the Nameless. De deltok med «As If Tomorrow Will Never Come», skrevet av Thomas G:son. Bandet ble imidlertid slått ut i kvalifiseringsrunden før finalen.
Sammen med latviske Renārs Kaupers fra bandet Brainstorm, var hun programleder for jubileumssendingen Congratulations: 50 Years of the Eurovision Song Contest i 2005, direkte fra København.
Andrea Stefani (skøyteløper)
Andrea Stefani er en yngre bror av skøyteløperen Luca Stefani.
Internasjonale mesterskap
Junior-VM på skøyter deltatt i 3 VM ved 7 konkurranser.
Katrina Leskanich
Bakgrunn
I 2006 ga hun ut soloalbumet Katrina Leskanich, og i 2012 spilte hun flere konserter med sitt nye bandet. Konsertene ble holdt i Skandinavia, Belgia, Spania og Tyskland. Hun har jevnlig vært gjest og deltaker i festivaler, tv-programmer og show – senest i Eurovision: Europe Shine a Light i 2020.
Amstel Gold Race 2012
Amstel Gold Race 2012 ble arrangert 15. april 2012, og var den 47. utgaven av sykkelrittet Amstel Gold Race.
Maki
Maki (מק"י) er et israelsk kommunistparti. Navnet er et akronym for Ha'Miflaga Ha'Komunistit Ha'Ysraelit, og partiet ble dannet i 1948 av restene av Det palestinske kommunistpartiet innenfor grensene av den nye staten Israel. Partiet var ikke sionistisk, men det anerkjente Israel. Det mente også at de palestinske araberne hadde rett til å opprette sin egen stat, i samsvar med FNs forslag om deling av landet. Partiet tilhøyrte Den kommunistiske verdensbevegelsen og støttet Sovjetunionen. Maki fikk mellom tre og seks plasser i det israelske parlamentet Knesset fra starten til 1965.
På grunn av de stalinistiske rettssakene mot jødiske kommunister i Tsjekkoslovakia, brøt det prosovjetiske venstresionistiske arbeiderpartiet Mapam med Sovjetunionen i 1953. Da gikk noen Mapam-medlemmer over til Maki, med Moshe Sneh i spissen. I 1965 delte Maki seg mellom en i hovedsak jødisk gruppe ledet av Sneh, som var kritisk til den stadig mer fiendtlige sovjetiske politikken overfor Israel, og en gruppe som i hovedsak besto av israelske arabere, som gikk ut og opprettet Rakah, Den nye kommunistlista. Rakah ble anerkjent av Sovjetunionen som det «offisielle» israelske kommunistpartiet.
Etter dette ble Maki svekket, og hangla videre til det gikk inn i venstrepartiet Ratz i 1984. Dette gikk i sin tur sammen med to andre venstreparti og grunnla Meretz noen år senere.
Benedicte Bjørnås
Benedicte Bjørnås (født 2000) er en norsk politiker for Venstre fra Senja kommune i Troms og Finnmark. Fra oktober 2020 er hun 2. nestleder i Unge Venstre. Hun studerer bachelor i europeiske språk med studieretning russisk ved Universitetet i Oslo.
Venstre og Unge Venstre
I lokalvalget 2019 var Bjørnås 4. kandidat for Venstre i Troms og Finnmark, og er vararepresentant til fylkestinget fra september 2019. Ved samme valg var hun ansatt som valgkamprådgiver for Tromsø Venstre.
Bjørnås har tidligere vært fylkesleder i Troms Unge Venstre, og senere Troms og Finnmark Unge Venstre, og har sittet som sentralstyremedlem i ungdomspartiet i en periode.
Annet politisk arbeid
Bjørnås har sittet som leder i Målselv barne- og ungdomsråd fra 2015–2017, samt sittet som medlem i Ungdommens fylkesråd som helseansvarlig i Troms fra 2015–2018.
Naoyuki Shimizu
Naoyuki Shimizu (født 24. november 1975 i Kyoto) er en japansk baseballspiller som deltok i De olympiske leker i 2004 i Athen.
Shimizu vant en olympisk bronsemedalje i baseball under Sommer-OL 2004 i Athen. Han var med på det japanske laget som kom på tredjeplass i turneringen bak Cuba og Australia. Japan tapte semifinalen til Australia med resultatet 1–12, men vant bronsefinalen mot Canada 11–2.
Ophelia (maleri)
Ophelia (Ofelia) er et maleri av den engelske maleren og pre-rafaelitten John Everett Millais. Bildet ble fullført i 1852 og henger i dag i galleriet Tate Britain i London. Motivet er fra William Shakespeares tragedie Hamlets fjerde akt, scene fem, hvor Ofelias død beskrives av Hamlets mor Gjertrud, som forteller at Ofelia drukner i et vannløp - syngende og grepet av vanvidd (i Hartvig Kirans oversettelse):
Selv om Ofelia er en forholdsvis fåmælt karakter, blomstrer hun, i mest bokstavelige forstand, språklig i sitt vanvidd. Den sarte kvinnelige skjønnheten i det mørke vannet er også et morbid scenario, og et eksempel på Viktoriansk tids fascinasjon av vakre kvinners død. Samtidsforfatteren Edgar Allan Poe slo ganske enkelt fast at det mest poetiske temaet er nettopp en vakker kvinnes død:
Modellen til Millais Ophelia er kollegaen Dante Gabriel Rossettis kommende hustru Elizabeth Siddal. Hennes sarte fysikk var kroppsliggjøringen av det pre-rafaelittiske kvinneideal, en skjør og resignert sensuell skjønnhet. Maleriet er kjent for dens avbildning av den detaljerte flora i elven og ved elvebredden, den tett innkapslede løvhytte-beskjæringen, og den minutiøse botaniske korrektheten i alle detaljer.
Blomstene som flyter langs elven ble valgt for å svare til Shakespeares beskrivelse av Ofelias krans, men reflekterte også viktoriatidens interesse i «blomstenes språk» hvor hver type blomst hadde hver sin respektive mening. Ofelia ligger under sørgepiler og er dessuten omgitt av fioler, som symboliserer troskap, og de fremtredende, røde valmuene (som ikke er nevnt hos Shakespeare) symboliserte søvn og død. Ofelias positur med åpne armer og med blikket rettet oppover minner om den måten som helgener og martyrer tradisjonelt ble portrettert, men har også blitt tolket som en erotisk positur.
Til tross for stykkets opprinnelige danske bakgrunn er maleriets landskap utvilsomt engelsk. Det ble malt langs bredden av elven Hogsmill i nærheten av Tolworth i London. I henhold til en undersøkelse for å finne nøyaktig riktig sted mener man at det er Six Acre Meadow, langs Church Road, Old Malden. Millais' kollega William Holman Hunt arbeidet med maleriet Den innleide gjeter i nærheten på samme tid.
Elisabeth Siddal ble derimot malt liggende i et badekar som ble oppvarmet av oljelamper fra undersiden. Da Millais ble så intenst opptatt i malearbeidet sluknet lysene. Den dedikerte modellen sa ingenting om kulden med det resultat at hun fikk en kraftig forkjølelse. Hennes foreldre krevde erstatning av maleren.
Maleriet har en foruroligende effekt, noe som gjør at det ikke blir oppfattet som kitsch. Kvaliteten som hever det over det banale er nettopp at motivet ikke er trivielt.
Erdinger
Erdinger Weissbräu (fullt navn Privatbrauerei Erdinger Weißbräu Werner Brombach GmbH) er et tysk bryggeri, kjent for å lage «weissbier», på norsk; hveteøl. Bryggeriet ligger i byen Erding, nordøst for München i Bayern.
Historie og produksjon
Bryggeriet ble grunnlagt i 1886. Etter flere eierskifter kjøpte tidligere administrerende direktør Franz Brombach bryggeriet i 1935. Han byttet navn på bryggeriet til Erdinger i 1949. I 1965 oppnådde bryggeriet en årlig produksjon på 40 000 hektoliter øl. Franz Brombachs sønn, Werner Brombach, begynte i selskapet samme år og overtok som daglig leder i 1975 da faren døde. I 1978 var produksjonen på 225 000 hektoliter og Erdinger ble da rangert som verdens største hveteølbryggeri.
I 1990 var Erdinger det første hveteølbryggeri som produserte over 1 million hektoliter øl. I dag (2012) ligger årsproduksjonen på 1,65 hektoliter øl og selskapet har over 400 ansatte.
Øltyper
Erdinger produserer følgende typer øl:
Annet / idrett
Erdinger er en stor sponsor av idrett og har egen butikk hvor bryggeriets finansierte produkter kan kjøpes. Erdinger er hovedsponsoren av skiskytingsverdenscupen, med egne sponsoravtaler med de tyske utøverne.
Se også: Erdinger Arena – idrettsanlegget i Oberstdorf hvor Erdinger er hovedsponsor.
Thomas Nashe
Thomas Nashe (født november 1567, død ca. 1601) var en engelsk skribent av pamfletter, satiriker, dramatiker og poet i elisabethansk tid. Han var sønn av presten William Nashe og hans hustru Margaret (døpt Witchingham).
Liv og karriere
Svært lite er kjent om Nashes liv. Han ble døpt i Lowestoft i Suffolk hvor hans far var kapellan. Familien flyttet til West Harling, i nærheten av Thetford i 1573, etter at hans far ble belønnet med en stilling ved kirken All Saints der. En gang rundt 1581 begynte Nashe ved John's College i University of Cambridge som student og stipendiat, og fikk sin universitetsgrad der i 1586. Fra referanser i hans egne polemikker og de til andre synes det ikke ut som om ham oppnådde en master of arts der. De fleste av hans biografer er enige om at han forlot universitetet sommeren 1588 ettersom hans navn opptrer i en liste over studenter som fulgte filosofiforelesninger det året. Hans grunner for å slutte som student er uklare; hans far hadde dødd året forut, men Richard Lichfield hevdet ondskapsfullt at Nashe hadde flyktet fra mulig forvisning grunnet hans rolle i Terminus et non terminus, en av de sluskete studentdramaene som var populære på denne tiden. En del år senere skrev William Covell i Polimanteia at Cambridge «hadde vært uvennlig til en [dvs Nashe] ved å avvenne ham før hans tid». Nashe selv hevdet i I Have With You to Saffron-Walden (1596) at han kunne ha blitt medlem (fellow) ved universitetet om han så hadde ønsket.
Nashe flyttet deretter til London og begynte sin litterære karriere for betaling. For resten av hans gjenværende liv var han opptatt av to bekymringer: å finne en passende patron og delta i litterære kontroverser, den mest kjente var med Gabriel og dennes yngre bror Richard Harvey. Nashe kom til London med kun ett skrift, en øvelse i sirlig språk (eufemisme); The Anatomy of Absurdity. Hans første opptreden trykk var imidlertid hans forord til Robert Greenes Menaphon, som tilbyr en kort definisjon på kunst og en oversikt over samtidens litteratur. Etter denne og utgivelsen av hans Anatomy of Absurdity ble trukket inn i kontroversen med Martin Marprelate på biskopenes side. Som med andre forfattere i denne striden er det vanskelig å avgjøre Nashes andel. Han ble formelt kreditert med tre «pasquil» (småskrifter) i 1589–1590 som senere ble inkludert i R.B. McKerrows standardutgave av Nashes verker: imidlertid har McKerrow selv argumentert heftig imot at disse skriftene faktisk var skrevet av Nashe. Det anti-martinistiske An Almond for a Parrot (1590), tilsynelatende kreditert til en «Cutbert Curry-knave», er nå allment anerkjent som skrevet av Nashe, skjønt dets forfatterer hevder humoristisk i dedikasjonen til komikeren William Kempe å ha møtt harlekin i Bergamo da han var på veg tilbake fra en reise i Venezia sommeren 1589. Imidlertid er det ingen bevis på at Nashe noen gang hadde tid eller midler til å reise utenlands, og han har ikke referert til Venezia noen andre steder i sine skrifter.
I 1590 bidro han med et forord til en ulisensiert utgave av Philip Sidneys Astrophel og Stella (som Sidney skrev i 1581), men denne utgaven ble trukket tilbake og den autoriserte utgaven som kom året etter fjernet Nashes forord.
En gang tidlig på 1590-tallet skrev Nashe et erotisk dikt, The Choice of Valentines, muligens for den private sirkelen til Ferdinando Stanley, 5. jarl av Derby (den gang kjent som Lord Strange). Dette sirkulerte kun i manuskriptform og beskrev besøket til en ung mann ved navn Tomalin til et bordell hvor hans venninne Frances (Frankie) var ansatt. Etter å ha betalt ti gullstykker for hennes tjenester finner Tomalin beskjemmet at kun ved å løfte på hennes skjørt er nok til at han mister ereksjonen. Hun fortsatte dog i å oppildne ham og de ligger sammen, men til hennes skuffelse får han orgasme før henne. Frankie beslutter deretter ta saken i egne hender, derav den uformelle tittelen som diktet er kjent for, «Nashes dildo». Diktet ble skarpt kritisert for sin uanstendighet av samtidige forfattere som Joseph Hall og John Davies av Hereford, skjønt Nashe hadde forsøkt å unngå kritikk ved å plassere diktet i tradisjonen av klassisk erotikk: «Yet Ovid's wanton muse did not offend», eller på norsk: «Dog fornærmet Ovids lettsindige muse ingen».
Hans vennskap med Greene trakk Nashe inn i Harvey-kotroversen. I 1590 klaget astrologen Richard Harvey i epistelen Theological Discourse of the Lamb of God på de anti-martinistiske pamflettforfatterne generelt, særlig Martin Marprelate og John Lyly, men tok også hugg mot Nashes forord til Menaphon. Nashe var overbevist på grunnlag av skrivestil at det var Gabriel Harvey, ikke dennes yngre bror Richard Harvey, som var den virkelige forfatter av epistelen. I Have with you to Saffron Walden (1596) anklaget han offentlig Gabriel Harvey for å ha skrevet den. Utgivelsen av epistelen tjente også som grunnlag for Nashes angrep på Richard Harvey i Pierce Penilesse. To år senere, Greenes A Quip for an Upstart Courtier inneholdt et avsnitt om «rope makes», taumakere, var opplagt en referanse til brødrene Harvey (deres far var taumaker). Avsnittet, som ble fjernet fra påfølgende utgaver, kan ha vært skrevet av Nashe. Etter at Harvey hånte Greens død i skriftet Four Letters skrev Nashe Strange News (1593) Nashe forsøkte å komme med en unnskyldning i forordet til Christ's Tears Over Jerusalem (1593), men da Gabriel Harveys Pierces Supererogation kom ut kort tid etter ble han fornærmet på nytt. Han svarte med I Have With You to Saffron-Walden (som nevnt over) med et mulig sardonisk dedikasjon til Richard Lichfield, en frisør i Cambridge. Harvey utga intet svar, men Lichfield svarte med en avhandling kalt The Trimming of Thomas Nash gentleman (1597). Denne pamfletten inneholdt også et grovt portrett i tresnitt av Nashe som viste en mann i fengselsklær og i lenker.
Samtidig med denne pågående striden skrev Nashe sine mer kjente verker. Mens han oppholdt seg i husholdningen til erkebiskop John Whitgift i Croyden i oktober 1592 skrev han et underholdende teaterstykke kalt for Summer's Last Will and Testament, en «vise» med en del likheter til en maskerade. I korthet beskrev handlingen Sommerens død som følte seg døende, overså framføringen til sine tidligere tjenere og til slutt gir kronen videre til Høsten. Skuespillet ble først utgitt i 1600.
I 1593 utga Nashe en pamflett dedikert til lady Elizabeth Carey kalt for Christ's Tears Over Jerusalem. Til tross for verkets tilsynelatende hengivende vesen inneholdt det satirisk materiale som fornærmet Londons kommunale autoriteter og han ble for en tid satt i fengsel i Newgate. Mellomkomsten til lady Elizabeths ektemann George Carey, 2. baron Hunsdon, sørget for at han ble løslatt.
Han forble i London til tross for periodiske opphold på landet for å unngå pesten som raste, en frykt som er reflektert i stykket Summer's Last Will and Testament, skrevet høsten 1592. Kong Henrik VIII av Englands tidligere hoffnarr, William Sommers, hadde en rolle som kommentator i stykket. Nashes følgende linjer har blitt berømte:
I 1597, etter stykket The Isle of Dogs, som ble skrevet sammen Ben Jonson, ble undertrykt av sensuren, ble Jonson fengslet, men Nashe klarte å unnslippe ved å flykte på landet. Han forble der en del tid i Great Yarmouth før han kom tilbake til London.
Nashe levde fortsatt i 1599 da hans siste kjente verk, Nashes Lenten Stuffe, ble utgitt, og han var død ved 1601, da han ble minnet i et latinsk dikt kalt Affaniae av Charles Fitzgeoffrey. Den nøyaktige datoen for hans død er usikker.
Obadius
Obadius er en slekt av billene i underfamilien graveløpere (Scaritinae) i familiegruppen løpebiller.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den neotropiske økosonen.
Thomas Nashe
Bibliografi
Han er også kreditert for det erotiske diktet The Choice of Valentines og hans navn opptrer på tittelsiden av Christopher Marlowes Dido, dronning av Kartago (Dido, Queen of Carthage), skjønt det er usikkert om hva Nashes bidrag eventuelt var. En del utgaver av dette stykket, fortsatt bevart på 1700-tallet, men i dag beklageligvis gått tapt, inneholdt minnevers om Marlowe skrevet av Nashe som var en venn av den store dramatikeren.
Djinn
Djinn eller jinn, i flertall djinner eller jinner (av det arabiske verbet جن, janna, «å skjule», «dulgt»), er et åndevesen eller en demon som forekommer i førislamsk arabisk mytologi, i Koranen og arabisk folketro. Djinnene betegner noe som er skjult, usynlig, fjernt eller utskilt, og de kan være gode, vennlige og hjelpsomme, eller onde og farlige. Djinner er skapt av Allah, og består av «en røykfri ildflamme», simoon (Koranen 55:15, 15). De vises i åndeverdenen, og spiller en viktig rolle i den muslimske verden.
Djinner er hyppig nevnt i Koranen, og det er en sura kalt Sūrat al-Jinn. Mens den kristne tradisjonen antyder at Lucifer var en engel som gjorde opprør mot Guds ordre, sier islam at den sterkeste djinnen ved navn Iblīs ble gitt særlige rettigheter til å leve blant englene før han gjorde opprør. Etter opprøret ble han gitt en frist til å lede menneskene på villspor før dommens dag. Imidlertid har Iblis ingen makt til å villede sanne troende. Selv om en del lærde har bestemt at det er frafall å mistro en av Guds skapelser, har troen på djinner dalt, sammenlignet med troen på engler i andre abrahamittiske tradisjoner.
Beskrivelse
Det finnes ulike kategorier av djinner:
Som mennesker, så betraktes også djinner å være skapt for å tilbe Gud. De fleste av åndene velger likevel ikke å underkaste seg Gud; av den grunn er de blitt forbundet med shaitans (djevler) istedenfor ånder. Djinner som velger å snu seg vekk fra Gud betraktes som medlemmer av hæren til den sterkeste djinnen (Iblis = «djevelen», «mørkets herre»). Muslimsk troende djinner pleier man å henvise til Muhammeds tid, da profeten var den første som omvendte ikke-troende djinner ved å lese høyt fra Koranen.
Djinner synes ellers å være relativt lik menneskene, da de både spiser mat, inngår ekteskap, får barn og kan dø, men de lever mye lenger. På samme vis som menneskene skal bli dømt av Gud på dommens dag, kommer også djinnene til å møte Gud. Da vil de bli gitt det samme valg som et vanlig menneske; paradiset eller helvete.
Ulikt menneskene har ifølge islam mange djinner overnaturlige krefter. Blant annet er de med viljens kraft i stand til å anta en hvilken som helst fysisk form, det være seg trær, dyr, mennesker, og så videre. I senere tid har mange muslimer tolket rapporter om UFOer, og fenomener i forbindelse med bortførelser, som møte med djinner i ulike skikkelser.
Djinnenes hjem har ikke blitt fastlagt, selv om det som regel er blitt assosiert med et ørkenlandsskap. I henhold til persisk mytologi nedstammer de fra en by ved navn Djinnistan. Andre forestillinger hevder at djinner mangler et hjemsted helt og holdent.
Norihiro Nakamura
Norihiro Nakamura (født 11. juli 1973 i Osaka) er en japansk baseballspiller som deltok i De olympiske leker i 2000 i Sydney og 2004 i Athen.
Nakamura vant en olympisk bronsemedalje i baseball under Sommer-OL 2004 i Athen. Han var med på det japanske laget som kom på tredjeplass i turneringen bak Cuba og Australia. Japan tapte semifinalen til Australia 1–12, men vant bronsefinalen mot Canada 11–2.
Kasper Salin-prisen
Kasper Salin-prisen (svensk: Kasper Salin-priset) er en svensk arkitekturpris som deles ut av Sveriges Arkitekter. Prisen ble delt ut første gang i 1962 og er den mest prestisjetunge arkitekturprisen i Sverige. Prisen deles ut hvert år til et svensk byggverk eller gruppe av bygninger av høy arkitektonisk klasse.
Prisen er oppkalt etter arkitekt Kasper Salin (1856–1919) som var byarkitekt i Stockholm. Den ble innstiftet på grunnlag av en hvilende donasjon fra Salin.
Prisen deles ut til byggverket og består av et bronsrelieff utformet av arkitekt Bengt Lindroos, som festes på bygningen. Kopier av prisen gis til byggherren og arkitekten.
Ivar Børsum
Ivar Børsum (1930–2022) var en norsk komponist, tekstforfatter og musiker. Han er også en av dem som har levert flest bidrag til Melodi Grand Prix, hele elleve sanger medvirket han til.
Børsum var en sentral musiker i Oslos jazzmiljø på 1950-tallet, og blant annet spilte han kontrabass med flere kjente jazzmusikere. På 1960- og 1970-tallet leverte han flere bidrag til Melodi Grand Prix, både alene og sammen med andre musikere som Paul Cappelen og Kåre Grøttum. Han vant konkurransen sammen med sistnevnte i 1972, med sangen «Småting».
Sverige under EM i friidrett 2010
Sverige deltok med 41 utøvere under EM i friidrett 2010 som ble arrangert 27.juli–1. august 2010 i Barcelona. Utøvere fra Sverige tok to medaljer under mesterskapet.
Ack Värmeland, du sköna
«Ack Värmeland du sköna», også «Värmlandssången» og «Värmlandsvisan» er en svensk sang fra 1822, basert på en tradisjonell folkemelodi og med tekst av Anders Fryxell og Fredrik August Dahlgren. Teksten ble først skrevet til sangspillet Wermandsflickan (1822), men ble senere lagt til folkelystspillet Värmlänningarna av Dahlgren. Visen inngår i den svenske viseskatten.
Denne «östgötavisa», som kalles «Risingevisan» og ble skrevet av Anders Ölin, går melodisk eventuelt tilbake til den nederlandske «O, Nederland! Let op u saeck» fra 1500-tallet (som kan ha nådd Sverige med innvandrede valloner eller nederlendere). De to melodiene overensstemmer ikke helt. Trolig er det at den svenske melodien har blitt sunget i Östergötland og omegn siden 1700-tallet.
Alf Mjøen
Familie
Alf Mjøen var sønn av statsagronom, brukseier Nils Hansen (1824–1904) og Augusta Mjøen (1834–1924). Moren hadde før ekteskapet med Nils Hansen vært hemmelig forlovet med Bjørnstjerne Bjørnson (1832–1910). Nils og Augusta bodde på nedre Gjøvik gård. Augusta var lensmannsdatter fra Oppdal.
Ack Värmeland, du sköna
«Dear Old Stockholm»
Stan Getz turnerte i Sverige i 1951. Han spilte inn en versjon med den engelske tittelen «Dear Old Stockholm» på plate. Den har deretter blitt spilt inn på plate av flere artister og etablert seg som en klassiker innen jazzen.