Arendalsfeltet
Gamle Mørfjær mellom Saltrød og Eydehavn var Norges dypeste jerngruve i 1819. Om denne skrev Collett i 1798 at «Myhrefiær-Gruve blev saaledes ligesom alle de øvrige paa Vestlandet (dvs. Sørlandet) beliggende Gruver fremdeles dreven paa den gamle fordervelige Maade, men har dog ikke fristet en saa haard Skiebne som Gruverne i Braastad». I august 1799 beså Collett gruvene i Neskilden fordi han hadde søkt stillingen som bestyrer ved Bolvig Jernværk, og ville forvisse seg om at verket mottok malm av god kvalitet. Dagboksnotatene hans omtaler at delegasjone fra Oberbergamtetsom hadde inspisert arendalsgruvene i 1739. Delegasjonen var ikke særlig fornøyd, heller ikke med gruvene i Neskilen. Gamle Mørfjær gruve som i 1739 var 66 meter dyp, ble kalt «dette forferdelige hull», og manglet tilstrekkelig med sjakter for transport av malm, vann og arbeidere, overbygg osv. Tvilsomme driftsmetoder gjorde den svært rasfarlig, og delegasjonen fremla flere forslag til sikring; men 60 år senere så Collett ingen tegn til noen bedring: «Myhrefiær-Gruve blev saaledes ligesom alle de øvrige paa Vestlandet beliggende Gruver fremdeles dreven paa den gamle fordervelige Maade, men har dog ikke fristet en saa haard Skiebne som Gruverne i Braastad(...)hvilke alle tilhobe for kortere eller længere Tid tilbage ere aldeles Igienstørtede; thi Hændelseviis kom denne Gruve efter flere indtrufne Bergfald under en Mands Opsigt, som indsaae den overhængende Fare og Nødvendighed af at lade Gruven bebygge, hvilket da ogsaa skeede.» I mellomtiden nådde Mørfjær en dybde av 154 meter. Dette gjorde det dobbelt skremmende at Collett observerte mangelfull bruk av bergfester, dvs. den del av fjellet man lar bli stående som søyler for å hindre gruven i å styrte sammen. Er bergfestene revet, skyldes det oftest at de inneholder malm av verdi. Collett la ansvaret på gruveledelsen, som riktignok lot tilbake et langt bergfeste lenger nede som var helt avgjørende for å hindre total kollaps og katastrofe. Men i 1778-79 ble Mørfjær behandlet «paa en skammelig Maade» slik at dagens store hull oppstod. Det var trengt inn vann så «gesænket» (dvs. bunnen av gruven) måtte forlates. Men tilbake lå det 14-18 fot ubenyttet malm, så lenger oppe anla folkene «skytekaster» (dvs. hyller til å fange opp stein som ble skutt løs), hvoretter all malmen langs veggene ble tatt ut, slik at gruven stedvis ble altfor vid - 33 Lachter (= 66 meter) uten noe bergfeste. Da gruveveggene var skrapt nesten opp til dagåpningen, begynte man å lense den for vann i den hensikt å hente malm fra det lange bergfestet dypt nede. Heldigvis ble aldri dette noe av. Malmen beskrev han som «meget Letsmeltende, og er bekiendt for at give et særdeles godartet Jern». Dette forklarer at jernverk på Bolvik og Ulefoss fant det bryet verdt å hente malm såpass langt unna. At den var «lettflytende», betyr at det trengtes lite trekull til smeltingen. Baron Løvenskiold som var eier av Holden Jernværk, skrev til sin bror i 1807 at han kvidde seg for å skulle ned i «den gamle Mørrefier-Grube» 80 Lachter under havnivå. «Gud veed om jeg nogensinde kommer levende op igjen.» Høyesterettsadvokat Bernhard Dunker kalte Mørfjær «et rædselsfuldt Svælg» da han skulle på befaring i 1852; gruven raste delvis sammen i 1812, men stengte først mot slutten av 1860-tallet.