cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tutankhamon
Etterspill
Med Tutankhamons død og to dødfødte døtre gravlagt var Thutmoses ætt dødd ut. Amarnabrevene indikerer at Tutankhamons enke Ankhesenamon skrev til den hettittiske kong Suppiluliuma I og anmodet om å få gifte seg med en av hans sønner. Brevene beretter ingen detaljer om Tutankhamons død, men at Ankhesenamon var skremt og ikke ville gifte seg med en landsmann. Imidlertid ble den hettittiske prinsen drept før et møte kom i stand, og kort tid etter giftet storvesir Eje seg med enken og kom på tronen, samtidig som det brøt ut krig med hettittene, en krig Egypt tapte.
Ankhesenamons skjebne er ikke kjent. Hun forsvant fra de historiske opptegnelsene, mens Ejes andrehustru Tij (eller Teje) ble forfremmet til «store kongelige hustru», det vil si dronning. Etter Ejes død tok general Horemheb tronen og iverksatte damnatio memoriæ, der Tutankhamons far Akhenaton, stemoren Nefertiti, hans hustru Ankhesenamon, halvsøstre og andre familiemedlemmer ble forsøkt slettet fra arkiver og inskripsjoner. Også Tutankhamons portrett og kartusjer ble slettet. Horemheb selv etterlot seg ingen barn, og testamenterte tronen til Paramessu, som opprettet det 19. dynasti under navnet Ramses I.
Betydning
Tutankhamon var rundt ni år gammel da han ble farao og styrte i rundt ti år. Om enn hans tid som farao var ubetydelig, representerer hans regjeringstid likevel et historisk brudd med de radikale religiøse nyvinningene som ble innført av hans far og forgjenger Akhenaton. Da Tutankhamon styrte som farao så ung og døde så tidlig var det antagelig at hans vesir og etterfølger Ai som tok de viktige politiske beslutningene. Viktigst for ettertiden er likevel at da hans grav i Kongenes dal ble åpnet av Carter, var den bortimot helt intakt og den mest komplette kongegrav fra oldtidens Egypt noen gang funnet.
Solabborer
Solabborer er en familie av abborfisker som naturlig bare forekommer i ferskvann i Nord-Amerika. Én art, Archoplites interruptus, hører hjemme i California. De andre forkommer i den østlige delen av verdensdelen fra De store sjøer til Florida og Nordøst-Mexico.
Beskrivelse
Disse fiskene blir som regel 20 til 30 cm, men lakseabboren kan bli opptil 83 cm og 10 kg. Fra abborfamilien skiller de seg ved ryggfinna alltid er sammenhengende, og ved den spesielle forplantningsbiologien: Hannen hos solabborene graver en reirgrop der hunnen legger egg. Deretter vokter hannen eggene, og ofte også yngelen.
Tutankhamon
Grav
Tutankhamon ble lagt i en grav som var uvanlig smal i forhold til hans status. Hans død kan ha inntruffet før en mer storslått grav var ferdig, og hans mumie lagt i en grav beregnet for en annen for å overholde skikken med bare 70 dager mellom død og begravelse. En ny sarkofag ville tatt åtte måneder å hugge ut, så i stedet fikk Eje omdekorert en arkofag som høyst sannsynlig var tiltenkt Akhenaton. Selv ikke gullmasken var laget spesielt til Tutankhamon. Mens det meste av masken er i 22,5 karat gull, er selve ansiktsdelen bare i 18,4 karat, og masken bær spor etter lodding på halsen og i pannen. De blå stripene på hodebekledningen er av blått glass, mens ansiktets blå dekorasjoner består av lapis lazuli. Graven kan ha tjent til å få bort alt som minnet om Aton-dyrkelsen. Over 80 % av skattene i gravkammeret var arvegods fra Akhenaton og Nefertiti. I Horemhebs store edikt ble navnene deres forbudt og beordret slettet fra templer og palasser. Horemhebs etterfølgere, som Ramses den store, fikk enda sterkere inn for å fjerne ethvert spor etter Tutankhamon.
Solabborer
Innføring
På grunn av at de er populære sportsfisker er solabborene innført mange steder i verden.Solabborer er altetende. De spiser for.eks snegler,insekter og fisk.
Tutankhamon
Grav
I 1915 bekostet George Herbert, 5. jarl av Carnarvon letingen etter og utgravningen av Tutankhamons grav i Kongenes dal. Den engelske arkeologen Howard Carter fikk i oppdrag å finne den. Etter en systematisk leting fant Carter Tutankhamons grav (KV62) i november 1922.
Solabborer
Arter
Den vanligste arten i Europa er lakseabbor (Micropterus salmoides). En annen art som er utsatt, er svart lakseabbor (Micropterus dolomieu). Denne arten foretrekker ganske kjølig vann, og finnes både i Danmark, Sverige og Finland. En av, eller kanskje begge, disse artene ble utsatt i Østfold og andre steder på Østlandet i 1880- og 90-årene, men de klarte ikke å etablere seg i Norge.
Tutankhamon
Grav
Tutankhamons mumie hviler fortsatt i sin grav i Kongenes dal. Den 4. november 2007, 85 år etter Carters oppdagelse, ble mumien stilt ut i sin underjordiske grav ved Luxor da den innsvøpte mumien ble tatt ut av sin forgylte sarkofag til en klimakontrollert glassboks, konstruert for hindre forråtnelse utløst av fukt og varme fra besøkende turister i gravkammeret.
Solabborer
Arter
En tredje utsatt art i Europa er rødgjellet solabbor (Lepomis gibbosus). Den er vanligst i Sør-Europa og den sørlige delen av Mellom-Europa. Lenger nord er det gjort spredte funn i England, Nederland og Polen. I 2004 ble det funnet en bestand av rødgjellet solabbor i Einedammen i Asker, og den er senere funnet andre steder i Asker og ett sted i Moss. Også andre Lepomis-arter er utsatt i Europa, men det er usikkert hvor mange av disse bestandene som fortsatt finnes.
Juan de Vera
Juan de Vera (født 25. november 1453 i Alzira ved La Ribera Alta i Spania, død 4. mai 1507 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Salerno. Senere ble han biskop av Leon.
Tutankhamon
Grav
Hans grav ble plyndret minst to ganger i antikken, men basert på gjenstander som ble tatt, inkludert olje og parfyme, og bevis fra restaureringen av graven etter innbruddet, synes det klart at plyndringen skjedde i løpet av de første månedene etter begravelsen.
Juan de Vera
Han ble kreert til kardinal 19. februar 1500 av pave Alexander VI, med Santa Balbina som tittelkirke.
Solabborer
Arter
Dvergsolabborene i slekten Elassoma regnes ikke lenger til denne familien.
Tutankhamon
Grav
Gravens plassering ble glemt etter hvert som den ble dekket av steinflis fra etterfølgende gravearbeid, enten kastet der og skylt dit ved flom. I årene som fulgte, ble det bygget en del brakker for arbeiderne over inngangspartiet, åpenbart uten at noen kjente til gravkammeret. På slutten av 20. dynasti hvor gravene i Kongenes dal ble systematisk avviklet, ble Tutankhamons grav oversett, trolig fordi den var glemt, kanskje navnet hans også.
5 398 gjenstander ble funnet i graven, inkludert en solid gullkiste, ansiktsmaske, troner, bueskytterutstyr, trompeter, lotusbeger, mat, vin, sandaler og undertøy av lin. Howard Carter brukte ti år på å katalogisere alle gjenstandene. Senere undersøkelser har vist at en dolk fra graven hadde et jernblad gjort fra en metoritt, og undersøkelser av andre gjenstander fra graven kan gi verdifull innsikt i metallarbeidteknologiene rundt østlige Middelhavet på denne tiden.
I henhold til Nicholas Reeves har bortimot 80 % av Tutankhamos gravgods sin opprinnelsen fra den kvinnelige farao Neferneferuatens gravutstyr, inkludert den berømte ansiktmasken i gull, den midtre kisten, kanopiske småkister, flere forgylte skrin, shabtifigurer, bokser og kister, kongelige smykker, og lignende. I 2015 publiserte Reeves bevis som viste at en eldre kartusj på Tutankhamons gullmaske kan leses «Ankheperure mery-Neferkheperure», det vil si «Ankheperure elsket av Akhenaton»; av den grunn ble gullmasken opprinnelig framstilt for Nefertiti, Akhenatons førstehustru, som benyttet det kongelige navnet Ankheperure da hun muligens overtok tronen ved sin ektemanns død.
Denne utviklingen antyder at enten Neferneferuaten (sannsynligvis Nefertiti om hun overtok tronen ved Akhenatons død) ble avsatt i en maktkamp, muligens fratatt en kongelig begravelse — og gravlagt som en dronning — eller at hun ble gravlagt med et annet sett av kongens gravgods — muligens Akhenatons eget gravgods ved Tutankhamons myndighetspersoner ettersom Tutankhamon etterfulgte henne som farao. Neferneferuaten ble antagelig etterfulgt av Tutankhamon basert på tilstedeværelsen av hennes gravgods i hans grav.
Tutankhamons forbannelse
I mange år var det rykter om en «Tutankhamons forbannelse» eller «mumiens forbannelse», antagelig drevet fram av løssalgsaviser som søkte sensasjoner for å fremme salget på den tiden da graven ble oppdaget. Disse fokuserte på at en del av de som var inne i graven tilfeldig døde noe senere. Den mest framtredende var George Herbert, 5. jarl av Carnarvon, som hadde finansiert utgravningen, døde den 5. april 1923, fem måneder etter oppdagelsen av trappene som ledet ned til graven den 4. november 1922.
En undersøkelse av dokumenter og akademiske kilder ledet av The Lancet konkluderte med at det var usannsynlig at Carnarvons død hadde noe som helst å gjøre med Tutankhamons grav, enten det var grunnet eksponering til giftig muggsopp (mykotoksikose) eller en eller annen form for «forbannelse». Den faktiske årsaken til Carnarvons død var en streptokokkinfeksjon i huden og underliggende mykvev. Lungebetennelse var antatt å være den eneste av flere komplikasjoner, oppstått fra progressiv invasiv infeksjon som til sist førte til at flere organer brøt sammen. Jarlen hadde vært «utsatt for jevnlige og alvorlige lungeinfeksjoner» og det var «generell tro… at et akutt angrep av bronkitt kunne ha drept ham. I en slik svekket tilstand var jarlens immunitetssystem lett overmannet av erysipelas.»
En studie viste at av 58 mennesker som var til stede da graven og sarkofagen ble åpnet, kun åtte av dem døde innen et dusin år. Alle andre var fortsatt i live, inkludert Howard Carter som først døde i 1939, 64 år gammel, av lymfekreft. Den siste overlevende av de som gikk inn i graven ved dens oppdagelse i november 1922 var Evelyn Herbert, lord Carnarvons datter. Hun levde i ytterligere 57 år og døde først i 1980.
Arv og ettermæle
Om Tutankhamon er verdens mest kjente farao er det hovedsakelig for at hans grav er blant de som er best bevart, og hans bilde og rike og kostbare gravgjenstander er mest utstilt. Som Jon Manchip White skrev i hans forord til 1977-utgivelse Howard Carters bok The Discovery of the Tomb of Tutankhamun, «Faraoen som i livet var den minst respekterte av Egypts faraoer har i døden blitt den mest kjente.»
Oppdagelsen av graven var framstående nyheter på 1920-tallet. Tutankhamon kom, med et nyord, til ble kalt for «kong Tut». Oldtidens egyptiske referanser ble vanlige i populærkulturen, inkludert amerikanske sanger fra Tin Pan Alley, hvor den mest populære var «Old King Tut» av Harry Von Tilzer fra 1923, ble innspilt av datidens kjente musikere som Jones & Hare og Sophie Tucker. «Kong Tut» ble navn på produkter, forretninger, og selv navnet på hunden til den amerikanske presidenten Herbert Hoover.
Gjenstander fra Tutankhamons grav er blant de mest reisende i sitt slag i verden. De har blitt stilt ut for offentligheten i mange land, men kanskje den mest kjente utstillingsturneen var The Treasures of Tutankhamun («Tutankhamons skatter») som gikk fra 1972 til 1979. Denne utstillingen ble først vist i London ved British Museum fra 30. mars og fram til 30. september 1972. Med mer enn 1,6 millioner besøkende var det en av de mest vellykte utstillinger i museets historie. Utstillingen forflyttet seg til andre land, blant annet USA, Sovjetunionen, Japan, Frankrike, Canada og Vest-Tyskland. Metropolitan Museum of Art i New York organiserte den amerikanske utstillingen, som varte fra 17. november 1976 og til 15. april 1979 med mer enn åtte millioner besøkende.
I 2004 ble en utstillingsturne med Tutankhamons gravgods kalt Tutankhamen: The Golden Hereafte som besto av femti gjenstander fra Tutankhamons grav sytti gravgjenstander fra andre graver fra 18. dynasti. Den begynte i Basel i Sveits og dro videre til Bonn i Tyskland.
I 2011 besøkte utstillingen Australia for første gang i Melbourne Museum i april for den eneste australske stopp før den reiste tilbake til Kairo i desember 2011. Utstillingen omfattet 80 gjenstander fra Tutankhamons umiddelbare forgjengere, som Hatshepsut. Det var hennes vellykte handelspolitikk som økte Egypts rikdom og som gjorde den store rikdommen i Tutankhamons grav mulig. Det var også 50 gjenstander fra Tutankhamons grav, men ikke den ikoniske gullmasken som var en hovedattraksjon på turnen 1972–1979 ettersom de egyptiske myndighetene ikke ville la faren for skader omfatte denne gjenstanden.
En adskilt utstilling kalt for Tutankhamun and the World of the Pharaohs begynte ved Det etnologiske museum i Wien den 9. mars og varte fram til 28. september 2008, og viste fram ytterligere 140 skatter. Etter å ha blitt omdøpt til Tutankhamun: The Golden King and the Great Pharaohs dro denne utstillingen videre til USA og Canada fra november 2008 og fram til 6. januar 2013.
Oak Creek kraftverk
Oak Creek kullkraftverk er et kullkraftverk i Milwaukee County i delstaten Wisconsin i det nordlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 1 211 MW. Brenselkilden er sub-bitumenøst kull.
George, hertug av Cambridge
George, prins av Storbritannia og Nord-Irland, hertug av Cambridge (født 26. mars 1819 i Hannover, død 17. mars 1904 i London) var et medlem av den britiske kongefamilien. Han var barnebarn av kong Georg III og hadde tittelen prins. George var kommandant i hæren og tjenestegjorde som øverstkommanderende i den britiske hæren fra 1856 til 1895. Han ble hertug av Cambridge i 1850 etter farens død. George trossa Royal Marriages Act da han gifta seg med en kvinne av folket, Sarah Fairbrother. De fikk tre barn sammen, George, Augustus og Adolphus, men ingen av disse sønnene kunne arve hans hertugtittel da barna ifølge loven ikke var født i et lovlig ekteskap. Hertugtittelen falt tilbake til krona ved Georges død.
Karl Rohe
Karl Rohe (født 1934, død 21. juni 2005) var en tysk statsviter og rektor ved Universität Essen. Rohe beskjeftiget seg spesielt med det politiske systemet i Storbritannia, partiforskning og politisk kulturforskning.
Francisco de Borja
Francisco de Borja  (født 1441 i Xàtiva eller Valencia i Spania, død 4. november 1511 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Cosenza.
Han ble kreert til kardinal 19. februar 1500 av sin slektning pave Alexander VI, med Santa Cecilia som tittelkirke.
Han ble avsatt som kardinal og ekskommunisert av pave Julius II den 24. oktober 1511 fordi han deltok på det skismatiske konsilet i Pisa (1511–1512). Det ble også kardinalene Federico Sanseverino, Bernardino López de Carvajal, Guillaume Briçonnet og René de Prie, men de levde lenge nok til at den neste pave, Leo X fikk benådet og gjeninnsatt dem.
Hønerævskøyte
Hønerævskøyte er en eiendommelig skøytetype med et like eiendommelig navn. Navnet høneræv ble tatt i bruk om den spesielle akterenden på skøyta som en henvisning til stjerten eller halen på ei høne.
Akterenden er vanlig spissgattet skøyte, men dekket er forlenget akter ut over stevnen med rektangulær avslutning som på en plattgattet båt. Rekka er ført helt akter. Dette ga større dekksplass i forhold til båtstørrelsen og var enklere å bygge enn en regulær plattgatter.
De første eksemplarer av hønerævskøytene er på et maleri av skutemaleren Sæbøy fra 1830-40 årene, som viste to slike skøyter på omtrent 40 fot.
Som en stor båttype eksisterte den i Norge gjennom 1800-tallet og første halvpart av 1900-tallet.
Konstruksjon
Som de andre skøytene hadde hønerævskøyta opprinnelse som en spiss- eller rundgattet dekksbåt, men de lokale båtbyggere kuttet av den øverste delen av akterstevnen og lagt ut to solide dragere boltet til skroget et stykke akterfor midtskips. Foran akterstevnen med roret ble det lagt ut korte bjelker, oppå denne konstruksjonen akterut ble det så lagt dekksplank. Denne «balkongen» ble ikke noe vakker avslutning på denne harmoniske skøyta, men formålet med konstruksjonen var først og fremst praktisk. På alle hønerævskøyter gikk en høy skansekledning langs relingen fra forstevnen ut til akterenden.
Det var dessuten også en billig improvisering på en del skøyter, men de fleste hønerævskøyter var «født» med den spesielle akterenden. Ved det første inntrykk virket høneræva påspikret som et skjemmende pålegg på et fint fartøy, dessuten hendte det at den ble slått i stykker under slag fra sjøen.
Videre utvikling
En typisk hønerævskøyte kunne ha en lengde opptil omtrent 60 fot med en drektighet på nær 10 lester, er klinkbygget og slupprigget med en høy mast som på de sørnorske sluppene. Skøyta kunne ha både klyver og jager satt på stag, et trekk som ikke finnes på sluppens rigg. I tidsrommet fram til 1890-årene var de fleste hønerævskøytene av den samme type med felles konstruksjon, men en ny generasjon kom med kravellbygging.
I 1890-årene vant den nye byggemetoden fram i de fleste verft over hele landet. Større lasteevne og større dimensjoner samt krav på bedre sjødyktighet ble viktig. Dette førte til en tilpassing av flere fartøystyper, deriblant hønerævskøyta.
Hønerævskøyta fikk en ny skrogform med rett, nesten verikal forstevn som sikkert var kommet fra den engelske kutteren som ble vanligere i norske farvann mot slutten av århundret. Den var skarp forover og deretter ble kalt «den rettstevnet hønerævskøyten» i motsetning til den eldre typen som ble kalt «rundstevnet hønerævskøyten».
Den nye typen oppstod i Stord og Hardanger der den helt avløste den eldre typen, de fikk også en ny rigg med pålemast. Fra pålemasten ble det benyttet forskjellige seilføring, av forseil hadde de bare fokk og klyver. De større hønerævskøyter fikk to master, de ble kalt topinneren på Vestlandet, de skal ha vært temmelig store: opptil 65-70 fot lange.
Latterugle
Latterugle (Sceloglaux albifacies) er en utdødd ugle, den eneste arten i slekten Sceloglaux. Fuglen var ikke uvanlig inntil første halvdel av det 19. århundre, men fra 1840-tallet ble den sjelden. Siste eksemplar ble fanget i 1914, men den ble rapportert sett til 1960-årene. Trolig ble den utryddet ved at habitatet ble endret ved beiting og brenning, men den kan også blitt utryddet ved at innførte rotter som spiste eggene. Ved siste tusenårsskifte hadde de fleste rapportert at den var utryddet.
Habitat og utbredelse
Latterugle fantes bare på New Zealand, hvor hovedarten var på Sørøya og Stewart Island og underarten «rufifaces» var på Nordøya. Men det er funnet bein på Chathamøyene.
Den levde og hekket mellom klipper i åpent landskap og skogkant.
Antonio Trivulzio den eldre
Antonio Trivulzio eller  Giovanni Antonio Trivulzio  (født 18. januar 1457, død 18. mars 1508) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Como.
Han ble kreert til kardinal 19. februar 1500 av pave Alexander VI.
La Rumorosa
La Rumorosa er et tettsted i den meksikanske delstaten Baja California. Landsbyen befinner seg i kommunen Tecate. Folketellinger fra 2005 viser et innbyggertall på 1 615 for La Rumorosa.
Giovanni Battista Ferraro
Giovanni Battista Ferraro (født 1450, død 20. juli 1502) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Modena.
Han ble kreert til kardinal 19. februar 1500 av pave Alexander VI.
Balkankrigene
Balkankrigene var to kriger i det sørøstlige Europa i årene 1912–1913. Den andre krigen var et resultat av den første som brøt ut den 8. oktober 1912, da Bulgaria, Hellas, Montenegro og Serbia (se Balkanforbundet), som hadde store deler av deres etniske befolkning underlagt overherredømmet til Det osmanske rike, gikk til angrep på sistnevnte og avsluttet osmanenes femhundreårige styre. Krigen varte i syv måneder og endte i freden i London av 1913. Som følge av krigene ble Det osmanske rike nær snevret inn i dagens tyrkiske grenser.
Den andre balkankrig brøt ut den 27. juni 1913, da Bulgaria, misfornøyd med sitt resultat, angrep sine tidligere allierte, Serbia og Hellas. De sistnevntes hærer sto imot det bulgarske angrepet, gikk til motangrep på Bulgaria og trengte langt inn i landet. Romania og Det osmanske rike utnyttet samme tidsrom til å gå til angrep på Bulgaria for selv å vinne landområder. I den resulterte București-traktaten (1913), tapte Bulgaria det meste av de landområder det hadde vunnet i den første balkankrig.
Dachau konsentrasjonsleir
Dachau konsentrasjonsleir (på tysk: KZ Dachau eller Konzentrationslager Dachau) ved byen Dachau nord for München var den første konsentrasjonsleiren i det nazistiske Tyskland. Den ble påbegynt 21. mars 1933, knapt to måneder etter Hitlers maktovertakelse, og var i gjennomgående drift i tolv år, mer enn dobbelt så lenge som noen annen leir. Den var prototype og dannet mønster for senere opprettede konsentrasjonsleirer. Dachau-leiren tjente som opplæringssted for SS. Mange av lederne for andre leirer fikk sin opplæring i Dachau, blant andre Rudolf Höss som var kommandant for Auschwitz. Adolf Eichmann, som organiserte mange praktiske sider ved holocaust, hadde også praksis i Dachau. I 1935 bestemte Hitler og Himmler at konsentrasjonsleirer skulle være en fast ordning i nazistaten. I 1937 var det tre hovedleirer i Tyskland: Dahcau, Buchenwald (ved Weimar) og Sachsenhausen (ved Berlin). I Tyskland var Dachau kjent og «Dachau» ble til dels brukt synonymt med internering i konsentrasjonsleir. Etter ordre fra Reinhard Heydrich ble opplæringen holdt i Dachau blant annet for å sikre enhetlig opplæring av personell til konsentrasjonsleirene.
Dachau var opprettet for å internere regimets politiske motstander (kommunister, fagforeningsledere, sosialdemokrater og monarkister) og var i utgangspunktet ikke noen utryddelsesleir. I alt var 206,000 personer internert i leiren i løpet av de 12 årene. Minst 31,951 av fangene skutt og drept eller omkom som følge av forholdene i leiren.
Sammen med konsentrasjons- og utryddelsesleiren Auschwitz har Dachau blitt et symbol på nazistenes konsentrasjonsleirer. Leiren ble anlagt av politiet i Bayern som ble ledet av Heinrich Himmler og etter kort tid overtatt av SS.
Hovedleiren var utformet for å huse 8,000 internerte og hele komplekset 20.000. Ved frigjøringen i april 1945 var det 30,000 fanger i hovedleiren og 65,000 i hele komplekset.
Bakgrunn
Leiren ble anlagt på området til en nedlagt ammunisjonsfabrikk rundt 20 km nordvest for München sentrum umiddelbart etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen på ordre av Heinrich Himmler, som da var blitt utnevnt til politisjef i Bayern. Ammunisjonsfabrikken ble anlagt under første verdenskrig og stengt etter krigen i henhold til Versaillestraktaten. Fabrikkinnmaten ble demontert mens selve byggene ble stående. Anlegget sto ubrukt til 1933 og var ganske forfallent da det ble omgjort til interneringsleir.
Etablering
Til å begynne med skulle leiren brukes til å sperre inne politiske fanger, framfor alt kommunister og sosialdemokrater, fagforeningsmedlemmer, men også liberale og konservative politikere under påskudd av såkalt «beskyttelsesfengsling» (tysk: Schutzhaft), det vil si en ubegrenset, og ikke domstolsbestemt internering av virkelige og antatte regimemotstandere. Etter at nazistene tok makten i Bayern 9. mars 1933, ble flere tusen sosialister og kommunister satt i «beskyttende forvaring» (5400 var arrestert i Bayern innen midten av april). Fengslene ble raskt overfylte og i løpet av en uke fra 13. mars ble deler av Dachau-fabrikken omgjort til «oppsamlingsleir» for politiske fanger. Formålet med interneringen i leirer som Dachau var å ta knekken på den politiske opposisjonen. Det var offentlig kjent hva som foregikk, og mishandlingen av fanger var ingen hemmelighet. Nazipressen rapporterte begeistret fra leirene.
Theodor Eicke ble leirkommandant i juni 1933. Sommeren 1933 tok nazistpartiet over styringen av Dachau by. Eicke fikk 17 ledere i SA henrettet i Dachau i forbindelse med De lange knivers natt, det var trolig Eicke selv som drepte Ernst Röhm i et fengsel i München. Eicke ble straks forfremmet som belønning.
Leiren åpnet 22. mars 1933 da det ankom rundt 200 innsatte fra Stadelheim-fengselet i München og fra Landsberg fengsel. Himmler kunngjorde i avisen Münchner Neueste Nachrichten at leiren skulle kunne romme opptil 5,000 mennesker, og beskrev den som «den første konsentrasjonsleiren for politiske fanger» «som skulle brukes for å gjenopprette roen i Tyskland.» Partiavisen Völkischer Beobachter rapporterte fra åpningen om «Ein Konzentrationslager für politische Gefangene in der Nähe von Dachau» («En konsenstrasjonsleir for politiske fanger i nærheten av Dachau»). Leiren var omgitt av en høy mur med en ti meter konstant opplyst gate innenfor. Gaten var skilt fra leiren med piggtråd.
I desember 1933 var det 2,600 internerte i Dachau, og i løpet av 1934 falt tallet til 1300. I møte med Hitler i februar 1935 fikk Himmler aksept for å videreføre konsentrasjonsleirene på samme nivå. I juni 1935 fikk Himmler klarsignal til å øke vaktstyrken, og fra april 1936 skulle leirene inn i statsbudsjett for riket. Heydrich begynte i 1936 å klargjøre leirsystemet for en eventuell krig, og Gestapo sammenstilte en liste over personer som skulle interneres i tilfelle krig. I 1937 var listen på 46,000 navn, langt over kapasiteten til leirsystemet på det tidspunktet. Himmler, Eicke og Oswald Pohl planla da helt nye, store konsentrasjonsleirer: Sachsenhausen (skulle erstatte Oranienburg) og Buchenwald. Samtidig begynte ombygging og utvidelse av Dachau-leiren. I 1936 ble en del SS-leirer stengt og erstattet av Sachsenhausen og Buchenwald som ble planlagt og bygget som konsentrasjonsleirer fra grunnen av. I tillegg fungerte Lichtenburg som en ren kvinneleir.
Utvidelse og krig
I 1937 ble helt nye fangebrakker reist og SS-mannskapets del av leiren ble utvidet med nye brakker. Det skulle være plass til to divisjoner SS-personell. Mot slutten av krigen dekket Dachau et område på mer enn 1 kvadratkilometer. SS-leiren huset flere hundre vakter som arbeidet i konsentrasjonsleiren samt flere tusen SS-soldater. SS-leiren hadde et stort sykehus for SS, fabrikker, verksteder og kontorer som administrerte lønn for over 1 million SS-menn. Hele anlegget var fire ganger så stort som selve interneringsleiren. Leiren hadde bakeri, slakteri, maskinfabrikk, trevarefabrikk, skredderverksteder og skofabrikk. Den omfattende produksjonsvirksomheten inne i leiren gjorde den stadig mer uavhengig av den lokale økonomien i og rundt Dachau by.
Den nasjonalsosialistiske terrorpolitikken fikk etterhvert konsekvenser for stadig flere grupper i befolkningen, og i 1930-årene ble også sigøynere, jøder, Jehovas vitner, homofile og kriminelle sendt til Dachau. Jøder ble i hovedsak internert der etter krystallnatten i 1938. Etter Krystallnatten var jøder i flertall blant de internerte i leirene. Regimet hadde på denne tiden ikke planer om internering av jøder i stor skala, men trakassering og mishandling av jødene skulle få dem til å forlate Tyskland. Jødene ble raskt sluppet ut og utgjorde tidlig i 1939 en liten del av de internerte. Etter utbruddet av krigen ble personer fra de okkuperte landene sendt til Dachau, inkludert motstandsfolk, jøder og prester (hovedsakelig katolske). Det var 2720 prester internert i leiren. Prester (for en stor del polske) ble overført fra andre leirer og samlet i Dachau fra 1942. Noen av prestene drev i sjelesorg.
Dachau var også en sentral leir for fanger fra det kirkelige området. Det fantes egne brakker for prester, og ifølge den katolske kirke skal 3,000 geistlige ha vært holdt fanget der. Blant dem var Karl Leisner og Martin Niemöller.
Etter Krystallnatten ble 10,911 jøder satt i leiren, omkring to tredjedeler ble sluppet fri under forutsetning av at de skulle forlate Tyskland. Før 1938 var alle fangene tyske, og det ble da gradvis flere utlendinger ved tysk ekspansjon og utbruddet av krigen. I 1938 kom det i alt 18,000 nye fanger, mange fra Østerrike etter at de hadde motsatt seg annekteringen. Innen sommeren 1939 var fangetallet nede i 5,000. På Himmlers ordre av 5. oktober 1942 om å gjøre alle konsentrasjonsleirer i Tyskland «jødefrie», ble jødene i Dachau deportert til utryddelsesleiren Auschwitz.
Utover 1940-årene begynte et systematisk massemord i Dachau. Fra oktober 1941 ble sovjetiske krigsfanger deportert til leiren og skutt, minst 10,000 ifølge Eugen Kogon. Det først og fremst offiserer, komsomol-ledere og partimedlemmer som ble henrettet. Fra januar 1942 førte SS rundt 3,000 «invalide» fanger til slottet Hartheim ved Linz, hvor de ble gasset i hjel.
Til sammen satt over 200,000 fanger fra mer enn 50 nasjoner i Dachau. Totalt ble det offisielt registrert 31,950 døde, trolig døde langt flere enn dette blant annet i forbindelse med evakueringsmarsjen. Fra 1941 ble en del fanger likviderte straks etter ankomst og disse ble ikke registrert. Ved krigens slutt besto fangeleiren av 34 store brakker, hvorav omkring halvparten var innkvartering. I Dachau var brakkene skilt med piggtråd og fangene fikk bevege seg fritt bare på plassen rundt brakken. Fangene ble gjenstand for disiplin med stadige strenge oppstillinger («appeller»), særlig etter rømningsforsøk ble andre fanger straffet på denne måten. Fra høsten 1943 var et bordell i drift i Dachau fangeleir. Bare «germanere», det vil si tyske, norsk og nederlandske fanger (ikke franske), fikk benytte seg av bordellet.
Dachau hadde omkring 50 tilknyttede «uteleirer» for tvangsarbeidere i rustningsindustrien. I 1944 fikk fabrikker knyttet til Dachau store skader av alliert bombeangrep. Fra 1941 til 1945 ble det i det sørlige Tyskland etablert 166 «utekommandoer» i form av mindre konsentrasjonsleirer underlagt Dachau.
I september 1944 ble internerte i Natzweiler overført til Dachau. Forholden i Dachau ble kaotiske etterhvert som fanger fra evakuerte leirer ble samlet i blant annet Dachau. Tidligere var det køyer og sitteplasser til alle internerte. Den siste krigsvinteren ble fanger forflyttet fra fremrykkende allierte styrker i vest og øst, og ble samlet i leirene i selve Tyskland og Østerrike. I april 1945 ble flere tusen fanger sendt med tog fra Buchenwald til Dachau, en stor del av disse omkom under transporten. Høsten 1944 ble friske fanger fra den overfylte Dachau overført blant annet til Mittelbau-Dora og Neuengamme til arbeid i krigsindustrien.
Høsten 1944 og vinteren 1945 tiltok den allierte bombingen av München med omland. Fanger fra Dachau ble tvunget til å grave opp og demontere udetonerte bomber (blindgjengere), arbeidet foregikk til dels inn i München sentrum. Dette var et farlig arbeid fordi en del bomber eksploderte mens arbeidet pågikk. Resten av mannskapet måtte da samle sammen kroppsdeler for at antallet som returnerte til Dachau skulle bli riktig. Sekkene med likdeler ble til dels brukt til å smugle våpen og andre gjenstander til den godt organiserte motstandsbevegelsen inne i leiren.
Fra 1939 ble fangene vaksinert mot tyfus og dysenteri (blant annet fordi SS-mannskapet selv fryktet å bli smittet), franske fanger ble fra 1943 også vaksinert mot skarlagensfeber.
I februar 1945 spredte det seg flekktyfus i Dachau. Smitten kan ha kommet fra Auschwitz eller andre leirer i øst. I løpet av februar og mars døde 12,000 fanger av sykdommen. Blant de norske fangene som døde var Per Lie, bror av Haakon Lie.
Krokan turisthytte
Krokan turisthytte er Norges første turisthytte, i dag tilhørende Norsk industriarbeidermuseum. Tidligere ble den eid av Skien-Telemark Turistforening, et lokallag av Den Norske Turistforening (DNT). Krokan turisthytte ligger i Tinn kommune i Telemark, 7–8 km fra Rjukan, et par hundre meter nord for Våervatnet.
Dachau konsentrasjonsleir
Utvidelse og krig
Den norske fangen Haakon Sørbye var ingeniørstudent og tidligere telegrafist til sjøs. Han klarte å sette sammen en fungerende radiomottaker med deler som andre fanger hadde funnet. Radioen fikk blant annet inn norskspråklig sending fra London og de norske fangene ble vinteren og våren holdt orientert om krigens gang.
Krokan turisthytte
Krokan Turisthytte var Den Norske Turistforenings første turisthytte, og var opprinnelig en husmannsplass som lå under gården Fosso, men ble i 1856 skilt ut som egen husmannsplass. DNT kjøpte Krokan i sitt stiftelsesår 1868 og åpnet hytta i 1871 for tilreisende, som kom fra rundt om i Europa for å se Rjukanfossen.
Dachau konsentrasjonsleir
Utvidelse og krig
I april 1945 var den største gruppen fanger polske, nær 15,000, dernest sovjetiske (13,500) og ungarske (12,000). Det var over 6,000 tyske og østerrikske fanger, 5,700 franske og ellers fanger fra de fleste europeiske land.
Krokan turisthytte
Norsk Hydro overtok Krokan i 1901, etter at Sam Eyde kjøpte Rjukanfossen, og var i rundt 90 år i Norsk Hydros eie, før hytta igjen ble kjøpt tilbake av Claus Helbergs Stiftelse i DNT. Claus Helberg er best kjent som en av sabotørene i tungtvannsaksjonen på Vemork, men han var også svært engasjert i arbeidet for å spre gleden ved friluftsliv. Idag står det en statue av Claus Helberg utenfor Krokan turisthytte. Krokan turisthytte ble overtatt av Norsk industriarbeidermuseum 1. januar 2018.
Dachau konsentrasjonsleir
Utvidelse og krig
Den norske fangen Robert Savosnick skrev at leirlivet ble ledet av politiske fanger som var anstendige. I Dachau ble syke fanger tatt var på og Savosnick ble ikke mishandlet der. De fikk vann og små matrasjoner.
Medisinske eksperimenter
Tyske forskere utførte medisinske eksperimenter på noen av fangene. Forsøkene i Dachau (som i Auschwitz, Sachsenhausen, Buchenwald og Ravensbrück) ble gjennomført av forskere ved universitetene og ved militære våpengrener, og ikke av leiradministrasjonen selv. Fra januar 1942 fikk hver uke 20 friske, unge fanger injisert malariasmitte slik at forskerne kunne observere sykdomsforløpet og sammenheng med forsøkspersonenes blodtype. Fra 1941 simulerte leger i Luftwaffe konsekvensen av rask opp- og nedstigning ved hjelp av undertrykkskammer. Bevarte dokumenter viser at legene regnet med at forsøkene ville være dødelige. Det var særlig polske og sovjetiske motstandsfolk som ble plukket ut til slike forsøk. Elektrokardiograf registrerte løpende hjertets arbeid og forsøkspersonen ble obdusert straks de var døde, omkring 80 ble drept på denne måten.
I 1942 ble det gjennomført forsøk med generell nedkjøling i vann på under 10°C, omkring 15 fanger døde. Fra november 1942 ble det nakne fanger holdt ut i kuldegrader mens de ble oversprøytet med vann, av over 200 forsøkspersoner døde over 65. Forsøkene hadde ifølge Kogon ingen praktisk nytte. Hensikten med nedkjølingsforsøkene var å finne frem til den mest effektive behandlingen, særlig for tyske flygere som hadde falt i vannet over Nordsjøen. Forsøkene involverte flere ulike oppvarmingsmetoder.
Det har i ettertid vært strid om det er akseptabelt å bruke resultatene av disse forsøkene. Noen mener at forsøkene var så grove overgrep at de overhode ikke er til å stole på, andre mener at resultatene brukes til å redde liv. I et forsøk på å skjule forbrytelsen ble det originale notatene fra forsøke ødelagt før leiren ble frigjort av amerikanske styrker. Dokumentasjon ble senere oppdaget i en omfattende korrespondanse mellom forskerne og Heinrich Himmler. Straks etter krigen utarbeidet Leo Alexander en rapport på 200 sider om de medisinske forsøkene i Dachau.
Norske fanger
Blant de norske fangene var: I alt ble 380 (eller 379) nordmenn overført fra Natzweiler til Dachau fra september 1944, 125 av 504 nordmenn innsatt i Natzweiler døde der. Halvparten av de omkring 380 norske ble værende i Dachau resten av krigen, 37 av disse døde i Dachau. En del norske ble overført til Mauthausen-Gusen konsentrasjonsleir. Dachau-administrasjonen var ikke kjent med Nacht und Nebel-systemet og N.N.-fanger overført fra andre leirer fikk derfor større frihet i Dachau. De norske fangene fikk høsten 1944 brevveksle med familien i Norge og noen fikk pakker hjemmefra. Det kom også pakker fra Røde Kors. Glippen ble oppdaget i januar 1945 og det ble stans i brevskrivingen. Nesten alle fangene fra Natzweiler fikk på denne måte gitt livstegn fra seg og de ble registrert i Wanda Hegers kartotek som la grunnlaget for evakueringen våren 1945. For de norske fangene var Dachau et bedre sted enn Natzweiler hvor mange kom fra eller tvangsarbeidet i Dautmergen og Ottobrunn som noen ble sendt til. Det var matmangel, men lite slavearbeid og fungerende sykestue.
Evakuering
De skandinaviske fangene ble evakuert 23. mars 1945 med de hvite bussene i regi svensk røde kors. I alt 20 busser kom til leiren og hver buss forlot stedet med to gestapo-offiserer om bord. Allierte flystyrker kontrollerte på denne tiden det meste av luftrommet over Tyskland og allierte fly lavt over busskolonnen. Etter 30 timer var de kommet til Neuengamme.
Den 26. april 1945 ble 7,000 fanger tvunget ut på en dødsmarsj videre mot Tegernsee lenger sør. De fleste av disse 7,000 var jødiske. De som ikke var i stand til gå ble skutt og drept på stedet, andre døde av sult og anstrengelse underveis. De overlevende ble befridd fra Tegernsee en uke senere.
SS-mannskapet begynte 28. april å forlate leiren. 29. april befridde amerikanske styrker leiren og de 31,342 fangene der. Dachau var stort sett intakt da den ble frigjort. Leiren var beregnet for rundt 5,000 internerte. En del av de frigjorte fangene gikk rundt i området ved fangeleiren på jakt etter fangevoktere og SS-folk som forsøkte å skjule seg i sivilbefolkningen. Blant de befridde fangene var Robert Savosnick fra Norge. Han fikk ikke være med de hvite bussene fordi han var jøde. Ved slutten av krigen var det fortsatt en del tyske fanger som hadde vært der siden 1933. Blant de over 30,000 befridde fangene fra 34 land var det 2,539 jøder hvorav nær halvparten hadde behov for behandling på sykehus.
Alliert innmarsj
På vei inn i leiren fant de amerikanske soldatene 39 jernbanevogner fulle av lik, trolig 3,000 døde. Jernbanevognene, «dødstoget til Dachau», sto delvis utenfor leiren og var en toglast sendt fra Buchenwald vel to uker tidligere. De fleste døde trolig av sult eller sykdom. Langs jernbanesporet lå det et stort antall døde fanger, en del av dem skutt og drept. De amerikanske soldatene fant enkelte levende midt i likhaugene. I en grøft lå omkring to tusen lik som SS ikke hadde rukket å brenne.
Etter frigjøringen døde de svake fangene med takt på omkring 125 daglig. Fra 7. mai skapte en varmebølge akutt behov for å gravlegge de mange døde i leiren. Folk fra byen Dachau ble plukket ut og pålagt å frakte de døde til en massegrav klargjort av SS-mannskap. Rekker av hestevogner lastet med omkring 30 lik hver kjørte gjennom byens gater til gravplassen. Arbeidet pågikk i tre dager. Et annet «pedagogiske» tiltak besto i at 30 ledende personer i Dachau by måtte delta i omvisning i leiren og medlemmer av nazistpartiet måtte grave graver for de omkring 2,000 fangene som døde etter frigjøringen.
Journalister fra den sivile pressen og fra det amerikanske militæres egen avis fulgte med frigjørerne. Fotografen Lee Miller og en fotograf fra magasinet Life kom til Dachau konsentrasjonsleir 30. april, dagen etter at den var befridd. Miller tok en serie bilder av likene i jernbanevognene. To dager etter frigjøringen kom en delegasjon på fire medlemmer av den amerikanske kongressen til Dachau. En gruppe på 18 journalister besøkte leiren 3. mai og stablene med lik, i jernbanevognene og rundt omkring i leiren, var akkurat som ved frigjøringen 29. april. Frigjøringen av Buchenwald og Bergen-Belsen to uker tidligere hadde allerede blitt dokumentert av journalister og fotografer. Forholdene i Dachau før krigen var i stor grad kjent internasjonalt gjennom reportasjer blant annet i Manchester Guardian og New York Times.
Etter frigjøringen hevnet fangene seg på SS-vaktene i leiren og drepte minst 20 av disse. Det høyeste anslaget på antall drepte vakter er 550. Noen vakter ble slått i hjel med spader. Amerikanske soldater overlot noen SS-vakter til fangene. Blant de drepte SS-vaktene var enkelte nylig overført til Dachau.
En del av SS-mannskapet i leiren ble drept av amerikanske soldater etter at de hadde overgitt seg. Fire SS-menn som kom de amerikanske soldatene i møte med hvitt flagg ble straks skutt og drept. Amerikanske infanterisoldater henrettet omkring 20 SS-vakter 29. april 1945 straks etter frigjøringen. Dette var den eneste leiren der amerikanske soldater henrettet ubevæpnede vakter uten lov og dom. Generalinspektøren for USAs 7. arme innledet 2. mai en gransking av hendelsene i forbindelse med frigjøringen av leiren. Rapporten fra generalinspektøren konkluderte med at SS-menn hadde blitt drept av navngitte amerikanske soldater. Militærlegen, løytnant Howard Buechner ble kritisert for å ikke ha hjulpet de sårede SS-soldatene. General Patton fikk en skriftlig rapport om hendelsen og lot saken ligge. Howard Buechner ga 40 år senere ut boken Dachau: The Hour of the Avenger om hendelsen. Rapporten var hemmeligstemplet til 1991.
Ettertid
Til forskjell fra utryddelsesleirene i øst var Dachau var i den amerikanske okkupasjonssonen i det som ble Vest-Tyskland og var lett tilgjengelig for besøkende fra hele verden. Over 20 millioner hadde besøkt leiren fra frigjøringen til 2000. Tidlig på 1960-tallet var antallet årlige besøkende kommet opp i 300,000. Bayerske myndigheter gjorde leiren til offisielt minnested i 1965. Myndigheten rev da ned de historiske bygningene (blant annet brakker for fangene) og satte opp nye i stedet, bare det originale porthuset, vakttårnene og krematoriet ble bevart. Konsentrasjonsleiren dekket opprinnelig et fire ganger så stort areal som den bevarte leiren.
Overlevende medvirket på slutten av 1960-tallet til å utforme et museum og andre minnesmerker på stedet. På 1970-tallet kom det årlig opp mot 1 million besøkende. På slutten av 1990-tallet ble det forholdene for de besøkende omfattende endret med et besøkssenter og egne bussruter fra byen. Godt over halvparten av de besøkende har vært utlendinger. Opprinnelig forsøkte lokale myndigheter å gjøre det vanskelig for besøkende å finne leiren. I 1955 forsøkte byen Dachaus representant i Bayerns Landtag å få vedtatt riving av krematoriet, da dette forslaget falt ble i stedet alle veiskilt til leiren fjernet.
Fra 1945 til 1971 tjente SS-leiren (ved siden av selve interneringsleiren) som kaserne for den amerikanske hæren. I 1971 tok Bayernes politi over anlegget. Politiet rev en stor del av bygningen i årene 1978-1992. En del av kontorlokalene, lager og fabrikkhaller er bevart.
Jernporten med ordene «Arbeit macht frei» ble stjålet i 2014 og gjenfunnet i Bergen i 2016.
Alliert fangeleir
Den amerikanske okkupasjonsmakten internerte fra juli 1945 til 1948 opp mot 30,000 personer fra nazistpartiets apparat og fra Wehrmacht i Dachau (''US counterintelligence corps war crimes enclosure no. 1). Bayerske myndigheter overtok interneringsleiren i 1948 etter at samarbeidet med den sovjetiske okkupasjonsmakten brøt sammen og forholdene ble normalisert i de tre vestlige okkupasjonssonene. Delstatsmyndighetene i Bayern planla opprinnelig å bruke leiren til fengsel, men tok i stedet leiren i bruk til innkvartering av omkring 2,000 fordrevne fra Tsjekkoslovakia. Bosettingen eksisterte til 1964 og i løpet av denne ble sporene etter konsentrasjonsleiren til dels fjernet (gjerder og piggtråd forsvant, vakttårn ble revet), gatene fikk fast dekke og lys. Bare krematoriet ble stående intakt etter at bayerske myndigheter forsøkte å rive bygget i 1955.
Rettsoppgjør
Dachauprosessene (tysk: Dachauer Prozesse; engelsk: Dachau Trials) var 489 militære straffesaker mot 1672 mistenkte krigsforbrytere. Sakene ble gjennomført 1945-1948 av den amerikanske okkupasjonsmakten inne i Dachau som da var gjort om til interneringsleir for mistenkte krigsforbrytere. Sakene ble ført mot blant andre mannskap fra leirene Buchenwald, Flossenburg og Mauthausen i tillegg til Dachau selv. Til forskjell fra Nürnbergprosessen som handlet om rikets toppledere, var de tiltalte i Dachau tjenestemenn på laveste nivå. Domstolen var satt som en amerikansk militærdomstol (dommerne og aktor var offiserer) og ble ført i henhold til amerikanske regler. Sakene ble ført i regi av Judge Advocate General's Departement, den amerikanske hærens juridiske kontor. I henhold til London-avtalen av 8. august 1945 skulle hver av okkupasjonsmakten straffeforfølge mistenkte i hver sine soner. I tillegg ble Det tredje rikes toppledere stilt for retten i Nürnberg ved det internasjonale militærtribunalet. Dachau ble valgt til rettslokale fordi det var den eldste leiren og mange av forbrytelsene hadde skjedd der, dessuten var det egnede bygninger med innlagt vann og fungerende oppvarming.
Høsten 1945 var det opp mot 30,000 mistenkte i varetekt i Dachau, mistenkte ble fraktet inn (til dels med fly) fra hele Europa. Etter en første grovsortering var 3500 mulige krigsforbrytere igjen og den amerikanske aktorens oppgave var å identifisere de som skulle tiltales blant disse 3500. De tiltalte ble overrasket da ble informert om sine rettigheter - de skal ha forventet å bli henrettet summarisk. Dachau-prosessene hadde et klart pedagogisk formål i avnazifisering av Tyskland. Den amerikanske okkupasjonsmakten la vekt på at sakene skulle gjennomføres på en ordentlig og rettferdig måte. Sakene ble i strid med vanlig praksis gjennomført for grupper av tiltalte.
Den amerikanske aktoren William Denson sto alene for 177 av sakene, noe som var flere saker enn noen annen jurist sto for ved rettsoppgjøret. Av disse ble 132 dømt til døden og dødsstraffen ble fullbyrdet for 97 (ved henging). Ilse Koch var gravid og Denson ba derfor om livstidsdom i stedet for dødsstraff, general Lucius D. Clay omgjorde straffen til fire års fengsel og Koch slapp ut etter to år. Sammenlignet med Nürnbergprosessen fikk sakene i Dachau liten oppmerksomhet fra internasjonale presse. William Denson var da en ung jurist (32 år gammel) som var utenfor USA for første gang. Han hadde tidligere undervis i jus ved den amerikanske krigsskolen i West Point. Han hadde problemer med å forene ondskapen i konsentrasjonsleirene med sin kristelige oppdragelse og tro, og med en grunnleggende skepsis opparbeidet gjennom den juridiske studier, men de omfattende bevisene og vitnemålene overbeviste ham. Denson var svært bitter over at flere dømte fikk straffene kraftige redusert og snakket ikke om Dachauprosessen på flere tiår. Straffereduksjoner og løslatelser av dømte skjedde på bakgrunn av den kalde krigen og brudd i samarbeidet med Sovjetunionen.
Jürgen Stroop ble dømt til døden i Dachau, deretter utlevert til Polen som også dømte ham til døden, og fullbyrdet dødsstraffen.
Abborkilling
Abborkilling (Serranus cabrilla) er en fiskeart.
Den har samme kroppsform som abbor. Den har en lang ryggfinne med 10 piggstråler og 13–15 bløtstråler. Fargen varierer mye, men den har ofte 7–9 loddrette bånd langs kroppen og 2–3 vannrette striper på hodet. Arten kan bli opptil 25 cm lang.