cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Falklandsøyenes historie
Grunnleggelsen av Port Stanley
Etableringen av den nye bosetningen startet i juli 1843, og i 1845 fikk den navnet Port Stanley etter Edward Smith-Stanley, 14. jarl av Derby. Samme år ble kolonistyret etablert ved opprettelsen av Legislative Council og Executive Council, samt byggingen av Government House. I 1849 passerte befolkningen i Port Stanley 200 mennesker, inkludert en del som hadde flyttet hit fra Anson's Harbour.
Med etableringen av en dypvannshavn i Port Stanley opplevde Falklandsøyene en kraftig økning i skipsanløp utover 1840-årene. Mye av trafikken var på grunn av gullrushet i California, og det beryktede været i Sør-Atlanteren og rundt Kapp Horn medførte at mange skuter la turen innom Port Stanley for reparasjoner og for å skaffe forsyninger.
Innføringen av the Merchant Shipping Act i 1875 med innføring av plimsollmerke på alle handelsskip markerte startet på en langvarig nedgang i havnetrafikken i Port Stanley. Mer pålitelige stålskip utover 1890-tallet og åpningen av Panamakanalen i 1914 forsterket denne trenden. Aktiviteten ble holdt i live av hvalfangstaktiviteten på begynnelsen av 1900-tallet, og havnen var også av strategisk betydning under første og andre verdenskrig. Mot slutten av 1900-tallet har fiskerivirksomhet og cruisetrafikk overtatt som hovedbidrag til havnetrafikken.
Næringsutvikling
En rekke nye bosetninger ble etablert i årene etter at britene hadde returnert til Falklandsøyene. Flere av disse ble opprettet for å utnytte det ville kveget på øyene, men etter innføringen av sjeviotsau i 1852 har sauehold dominert landbruket.
Kveg- og skinnhandleren Samuel Fisher Lafone fra Río de la Plata ervervet i 1845 den sørlige delen av Øst-Falkland fra staten, et område som senere ble hetende Lafonia. I stedet for å trekke til seg flere nybyggere som han hadde lovet, hentet han inn spanske og indianske gauchoer for å jakte kveg. I 1851 solgte han området videre til det nyetablerte Falkland Islands Company, der han selv hadde eierinteresser. Allerede året etter var kveget så godt som utryddet, og selskapet innførte da sjeviotsau, og sauehold har dominert landbruket på Falklandsøyene siden.
Falklandsøyene ble benyttet som base for hvalfangstskuter, som fra 1770-årene og om lag femti år fremover drev fangst på sørkaper og spermhval. Hvalfangsten gjenoppsto ved etableringen av en landstasjon på New Island i 1908, men den ble nedlagt i 1916 på grunn av store underskudd.
Pelsseler ble lenge utnyttet på grunn av deres verdifulle skinn, men på begynnelsen av 1800-tallet var bestanden falt drastisk, og fangsten avtok betraktelig. I 1881 ble det innført forbud mot jakt i sommermånedene, og i 1921 ble pelsseljakt totalforbudt.
Første verdenskrig
Port Stanley var en viktig havn for Royal Navy for bunkring av kull. Den strategiske betydningen ble tydeliggjort gjennom slaget ved Falklandsøyene 8. desember 1914. Admiral Graf Maximilian von Spee med sin krysserskvadron planla å anløpe Port Stanley for å ødelegge Royal Navys radiostasjon og kulldepot på vei fra Stillehavet til Tyskland. Spee var uvitende om at en britisk skvadron med to slagkryssere og fem mindre krigsskip var sendt for å tilintetgjøre hans skvadron, og britene lå nå i Port Stanley og bunkret kull. De fem fremrykkende tyske krysserne ble oppdaget tidlig og alle bortsett fra en ble senket av britene.
Andre verdenskrig
Ved utbruddet av andre verdenskrig i september 1939 seilte lommeslagskipet «Admiral Graf Spee» til Sør-Atlanteren for å raide alliert skipsfart, og i løpet av tre måneder ble ni allierte handelsskip senket. Den 13. desember 1939 ble «Admiral Graf Spee» oppdaget utenfor kysten av Argentina og Uruguay ved munningen av Río de la Plata av en britisk skvadron som var sendt for å uskadeliggjøre tyskernes panserskip. Britenes styrke besto av krysserne HMS «Ajax», HMS «Achilles», HMS «Exeter» og HMS «Cumberland», sistnevnte lå i Port Stanley for istandsetting. I det påfølgende slaget ble «Exeter» påført store skader og gikk til Port Stanley med 60 omkomne og 49 skadde av en besetning på 600. «Cumberland» ble sendt for å slutte seg til «Ajax» og «Achilles», som forfulgte «Graf von Spee» frem til nøytralt vann utenfor Uruguay.
«Admiral Graf Spee» gikk inn til Montevideo havn for reparasjoner, men fikk ikke tillatelse til å oppholde seg der i mer enn 72 timer. Den 17. desember valgte kaptein Hans Langsdorff å senke skipet selv, da han antok at det kommende slaget mot britene ikke kunne vinnes.
Forholdet til Argentina
Gjennom en rekke hendelser på 1960-tallet ble Argentinas krav om suverenitet forsterket. I 1964 landet Miguel Fitzgerald med et småfly på veddeløpsbanen i Port Stanley. Han overleverte et brev med krav om argentinsk suverenitet til forvirrede øyboere før han tok av igjen. Stuntet sammenfalt i tid med Argentinas diplomatiske fremstøt ovenfor FNs avkoloniseringskomite.
En mer alvorlig hendelse utspant seg i 1966. En DC-4 fra Aerolíneas Argentinas ble kapret på en innenriksflygning. En gruppe argentinske nasjonalister, som kalte seg selv Condorer, tvang pilotene å fly til Port Stanley. De forsøkte å lande på veddeløpsbanen, men traff en telefonstolpe og understellet sank ned i gjørma. Lokalbefolkningen kom raskt til unnsetning til det de antok var en ulykke, men ble da tatt som gisler av terroristene. Etter et døgn overga kaprerne seg og ble returnert til Argentina, der de fikk korte fengselsstraffer og senere ble hedret med et minnesmerke i Buenos Aires. Også denne gangen sammenfalt hendelsen med pågående diplomatiske forhandlinger i FN.
I oktober samme år foretok en gruppe argentinske spesialstyrker en hemmelig ilandstigning fra ubåten ARA «Santiago del Estero» om lag 40 km fra Port Stanley.
I november 1968 ble Miguel Fitzgerald engasjert av argentinsk presse for å forsøke å gjenta sin bedrift fra 1964. Sammen med en av kaprerne fra 1966 fløy han til Port Stanley, men oppdaget at det ikke var mulig å lande på veddeløpsbanen der det var satt ut hindringer. Han var tvunget til å krasjlande ved Eliza Cove, men ingen kom til skade. Hendelsen var planlagt å sammenfalle med Lord Chalfonts besøk på øyene. Hendelsen førte til at øyboerne gjorde det klart overfor Lord Chalfont at de motsatte seg en intensjonsavtale som var fremforhandlet mellom Storbritannia og Argentina tidligere på året, der britene bekreftet at de var forberedt på å diskutere Falklandsøyenes status.
Dette var en spore til dannelsen av Falkland Islands Committee, en lobbyorganisasjon som kontinuerlig undergravde utenriksdepartementets initiativ til suverenitetsdrøftelser. I desember erklærte regjeringen at øyboernes vilje var av overordnet betydning.
Økonomiske og politiske bånd med Argentina økte mot slutten av 1960-årene og utover 1970-årene, delvis etter diplomatisk påtrykk. Myndighetene i Storbritannia og Argentina vedtok en rekke tiltak i forsøk på å øke avhengigheten til Argentina. I 1971 ble en kommunikasjonsavtale signert, uten å involvere øyboerne i utarbeidelsen. Hovedpunktene i avtalen var opprettelsen av en direkteflygning og en skipsrute mellom Argentina og Falklandsøyene, sammen med avtaler vedrørende post- og teletjenester. Som et resultat av avtalen opphørte den subsidierte skipsforbindelsen til Montevideo, men en planlagt passasjer- og fraktrute til Argentina ble aldri opprettet. I 1972 anla argentinerne en midlertidig flystripe i nærheten av Port Stanley, mens britene bygde en permanent kortbaneflyplass i 1976.
Líneas Aéreas del Estado (LADE) opererte flyforbindelsen mellom Port Stanley og Comodoro Rivadavia, og som en del av avtalen måtte øyboerne reise via Argentina. De ble utstyrt med argentinske ID-kort utstedt i Buenos Aires, noe som ble ansett som et de facto argentinsk pass. Ytterligere misnøye skapte avtalen om at menn fra Falklandsøyene var fritatt fra å gjennomføre argentinsk verneplikt, da dette implisitt betød at falklenderne var argentinske statsborgere.
LADE etablerte et kontor i Port Stanley og post ble sendt via Argentina. Medisinsk behandling som ikke var tilgjengelig på øyene ble tilbudt i Argentina, og stipend ble etablert for studier i Buenos Aires og flere andre argentinske byer. Øyene ble ytterligere avhengige av Argentina da det nasjonale oljeselskapet Yacimientos Petrolíferos Fiscales (YPF) overtok ansvaret for petroleumsforsyningen.
På det internasjonale planet begynte forholdet å surne i 1975 da argentinske tjenestemenn fordømte Storbritannias «utøvelse av internasjonal piratvirksomhet» da de koloniserte Falklandsøyene. De diplomatiske forbindelsene mellom Storbritannia og Argentina ble brutt, men gjenopptatt allerede i 1976. Etter at militærjuntaen tok kontroll over Argentina i 1976, etablerte landet en militærbase på Southern Thule. Den ble oppdaget av RRS «Bransfield» fra British Antarctic Survey i 1977. Britene svarte med en diplomatisk protest, samtidig med at en marinestyrke ble sendt til området. Argentinerne ble imidlertid værende på Southern Thule fram til 1982.
Shackletonrapporten
I oktober 1975 fikk Lord Shackleton, sønn av polarforskeren Ernest Shackleton, i oppdrag fra den britiske regjeringen å skaffe en økonomisk oversikt over Falklandsøyene. Shackletons rapport ble levert i 1977 og dokumenterte konjunkturnedgang i øygruppen. Den konkluderte imidlertid også med at øyene sto for et nettobidrag til den britiske økonomien og hadde potensial for økonomisk utvikling. Det ble blant annet anbefalt prøveboring etter oljeforekomster, utvikling av fiskeindustrien, utvidelse av infrastrukturen i og rundt Port Stanley samt overføring av jordbrukseiendommer til forpakterne. Rapporten ble stort sett ignorert, da det ble antatt at disse tiltakene ville svekke forholdet til Argentina. En oppdatering av rapporten i kjølvannet av Falklandskrigen dannet grunnlaget for den påfølgende økonomiske utviklingen på Falklandsøyene.
Falklandskrigen
En argentinsk styrke på 800 mann og 20 LVTP7 panservogner invaderte Falklandsøyene 2. april uten forvarsel. Den offisielle begrunnelsen for den militære aksjonen var at militærjuntaen i Argentina, med general Leopoldo Galtieri i spissen, mente at spanjolene hadde etterlatt Falklandsøyene til dem og at øyene hørte med til landet som løsrev seg fra spansk styre og ble selvstendig i 1816. I Argentina ble det britiske herredømmet oppfattet som fornærmende.
Allerede 3. april vedtok FN et krav om at argentinske tropper skulle trekke seg ut og stoppe alle fiendtligheter. Argentina nektet, og dermed valgte den daværende britiske statsminister Margaret Thatcher å gå til væpnet konflikt. En styrke på 27 000 mann og over 100 skip satte kurs mot Falklandsøyene 5. april. Hangarskipene HMS «Invincible» og HMS «Hermes» var sentrale i styrken.
De første dagene ble krigen ført på havet og i luften. Argentinas foreldede og nedslitte flyvåpen og marine var underlegne britenes høyteknologiske krigsmaskineri. Imidlertid klarte de argentinske Dassault Super Etendards-flyene å gjøre skade på britiske marinefartøyer, blant annet HMS «Sheffield», HMS «Coventry» og RFA «Sir Galahad». Den argentinske krysseren ARA «General Belgrano», som hadde overlevd den andre verdenskrig i amerikansk tjeneste og ble overtatt av Argentina i 1951, ble senket av en britisk atomubåt.
Britiske fallskjermssoldater og marineinfanterister ble landsatt med landgangsfartøyer 21. mai ved San Carlos Water og gikk til fots til Goose Green. De argentinske troppene kjempet i mot, men britene hadde et overtak og mange argentinere valgte å overgi seg. Da Port Stanley var omringet av britene 14. juni, overga resten av de argentinske styrkene seg.
255 briter, 3 øyboere og 649 argentinere falt under kampene.
Gjenreisning
Etter krigen beholdt britene et hangarfartøy med en skvadron Sea Harrier for å beskytte øyene frem til flyplassen ved Stanley ble oppgradert til å betjene jagerfly. Senere bestemte britiske myndigheter seg for å anlegge en flybase for å styrke forsvaret av øygruppen og forhindre Argentina i å forsøke å ta øyene med makt igjen. RAF Mount Pleasant ble anlagt sørvest for Stanley, og flybasen ble åpnet av prins Andrew i 1985. Mount Pleasant fungerer også som Falklandsøyenes eneste internasjonale lufthavn.
Øyene har hatt en moderat befolkningsvekst etter Falklandskrigen. Denne har vært begrenset til Stanley og Mount Pleasant, mens landsbygda har sett en nedgang i folketallet.
Økonomisk diversifisering
Basert på anbefalingene i en oppdatert rapport fra Lord Shackleton, satset Storbritannia på å utvikle annen infrastruktur og diversifisere økonomien på øyene. Dette har før til at fiske har overtatt som den største bidragsyteren til Falklandsøyenes økonomi, der den største inntekten kommer fra salg av lisenser til utenlandske foretak.
Det har blitt påvist forekomster av gull og diamanter, og i 2010 ble det satt i gang prøveboring etter olje i Falklandsbassenget.
Turisme har vært en av de mest suksessrike næringene i kjølvannet av Falklandskrigen. Turister kommer både på grunn av det rike dyrelivet og for å besøke krigsminner. Stanley har hyppige anløp av cruiseskip, ofte som stoppested på vei til Antarktis eller Sør-Georgia. Øygruppens avsides beliggenhet og begrensede flyforbindelser medfører at den er et kostbart feriemål og derfor ikke gjenstand for masseturisme.
Økt selvstyre
I 1983 fikk falklenderne innvilget fullt britisk statsborgerskap. Forfatningen av 1985 innførte en stor endring i styresettet, og stadfester at Falklandsøyene er et parlamentarisk representativt demokratisk biland med selvstyre på alle områder unntatt utenrikspolitikken. Medlemmer av Falkland Islands Government (FIG) velges demokratisk, med guvernøren som regjeringssjef og representant for den britiske monarken. Guvernøren har ingen utøvende makt. En utvikling av det interne selvstyret har pågått i lengre tid, og en ny forfatning trådte i kraft 1. januar 2009.
Forsoning og nye tvister
Forholdet mellom Storbritannia og Argentina bedret seg utover 1990-årene. I 1998 var Argentinas president Carlos Menem på besøk i London der han fremholdt at Argentina ville bare benytte seg av fredelige midler for å nå frem med sine krav over Falklandsøyene. I 2001 besøkte Storbritannias statsminister Tony Blair Argentina der han uttrykte håp om at Storbritannia og Argentina kunne løse uoverensstemmelsene som ledet til krigen i 1982. I den senere tid har argentinere fått tillatelse til å besøke øyene igjen, ofte med ønske om å oppsøke de argentinske militærkirkegårdene.
I mai 2005 rapporterte engelske tabloidaviser at Argentina muligens vurderte en ny invasjon av øygruppen. Sunday Express meldte på forsiden om økt argentinsk militærvirksomhet nær øyene og tegn til mobilisering i britenes forsvar. To dager senere publiserte India Daily spekulasjoner om at øyene kunne bli et fremtidig atomvåpenmål dersom Argentina skulle bli en atommakt. Historiene ble ikke kommentert offentlig av britiske eller argentinske myndigheter, og andre skribenter har anklaget historiene som «nonsense».
En overenskomst med Argentina fastslo vilkår for utnyttelse av eventuelle oljeforekomster utenfor øyene, men i 2007 trakk Argentina seg fra avtalen. Flere selskaper har fått konsesjon for å drive oljeleting i området, og Desire Petroleum startet prøveboring med «Ocean Guardian» i februar 2010. Argentinske myndigheter har protestert kraftig mot prøveboringen, og har bedt FN gripe inn.
Folkeavstemning om øyenes politiske status
På bakgrunn av Argentinas krav på øyene ble det i mars 2013 gjennomført en folkeavstemning om Falklandsøyenes politiske status. Bare tre velgere stemte imot opprettholdelse av dagens status og en stemme var ugyldig/blank. Dersom NEI-standpunktet hadde fått flertall, ville det ha blitt avholdt en ny folkeavstemning om de mulige alternativene. Brad Smith, leder av den internasjonale observatørgruppen, erklærte at avstemningen hadde vært i henhold til internasjonale standarder og internasjonal rett.
Gaston Eyskens
Gaston François Marie, Vicomte Eyskens (født 1. april 1905 i Lier, død 3. januar 1988 i Leuven) var en belgisk økonom og kristendemokratisk politiker for CVP-PSC, kjent som landets statsminister i tre perioder fra 1949 til 1973.
Biografi
Eyskens var utdannet økonom og fra 1931 var han professor i sosialøkonomi ved Katholieke Universiteit Leuven. Siden 1939 var han medlem av det belgiske parlamentet for kristendemokratene. Han var flere ganger finansminister for Belgia (1945, 1947-1949 og 1965-1966), og i perioden 1947 til 1949 var han leder for Den internasjonale bank for gjenoppbygging og utvikling (IBRD). Eyskens var også visestatsminister i perioden 1948-1949, og økonomiminister i 1950.
Hans sønn Mark Eyskens var Belgias statsminister fra 6. april til 17. desember 1981.
Dinosaurer i Norge
Fullstendige fossiler av dinosaurer i Norge har ikke blitt funnet. Under boring i Nordsjøen i 1997 ble det imidlertid funnet noe som skulle vise seg å være deler av en Plateosaurus-knokkel, og på Svalbard har det blitt funnet flere spor etter dinosaurer.
Jiangyang
Jiangyang (kinesisk: 江阳区, pinyin: Jiāngyáng) er et bydistrikt i byprefekturet Luzhou i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Jiangyang er sentrum for Luzhou.
Befolkningen var i 2008 på over 625.200 innbyggere.
Dinosaurer i Norge
Dinosauren på Snorre-feltet
I 1997 ble det funnet skjelettrester under boring på Snorre-feltet i Nordsjøen. Fossilet ble funnet hele 2 256 meter under havbunnen, hvilket gjør funnet til verdens dypeste dinosaurfunn (det er funnet en fiskeøgle som har ligget enda dypere). Der har den ligget i 200 millioner år, men på den tiden var Nordsjøen en enorm elveslette. Først i 2006 ble det fastslått at det er et fossil av en dinosaur som var funnet. Funnet besto av fragmenter fra en knust knokkel. På grunnlag av den uvanlige beinstrukturen på innsiden av knokkelen, har Jørn Hurum fra Universitetet i Oslo kunnet fastslå at funnet tilhører gruppen Plateosaurus, en tidlig langhalsdinosaur.
Plateosaurus kunne bli opptil ni meter lang og veie fire tonn. Den levde i Europa og på Grønland for 210–195 millioner år siden, mot slutten av triasperioden. Plateosaurus var den første store langhalsede planteeteren, og den første dinosauren som spesialiserte seg på å spise deler av plantene som vokste høyt oppe.
Dinosaurer på Svalbard
Fotspor funnet på Festningen og Kvalvågen på Svalbard tyder på at det kan ha vært en mangfoldig dinosaurfauna der i Tidlig Kritt. Sporene antyder en middelstor rovdinosaur og en større ornithopod, trolig en av nebbdinosaurene.
Tugela (elv)
Drakensberg vannkraftverk er en gruppe av fem sammenhengende pumpekraftverk nær grensen til Lesotho, hvorav fire kraftverk ligger ved elva Tugela. Drakensberg-komplekset består av ett reservoar i elva Wilge nord for vannskillet, mens fire reservoarer i Tugela får vann via en kanal til sørsiden av vannskillet. Hver av sidene får overført vannmasser med effekt 1 000 MW. Tugela-Vaal-vannsystemet er bundet sammen med kanaler.
Den største sideelva til Tugela er Mzinyathi, eller Buffalo River. En annen sideelv er Blood River, som er kjent for at zulu-kongen Dingane ble beseiret her av boerne 16. desember 1883. Lengre nede ligger et slagsted fra zulukrigen mot britene i 1879.
Wilsdruff
Wildsruff er en by i den nordvestlige delen av Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Byen har 13 710 innbyggere (31. desember 2008).
Wilsdruff er en by langs elven Wilden Sau vest for Dresden og er det urbane sentrum for regionen Wilsdruffer Land, og sammenfaller geografisk med den tidligere Amtsgerichtsbezirk Wilsdruff. Wilsdruff er kjent for mellombølge-senderen Funkturm Wilsdruff og dens møbelsnekkeri, som i slutten av 1800-tallet og deler av 1900-tallet også ble en industriell virksomhet.
Bykommunen omfatter idag 14 distrikter, hvorav 13 er tidligere kommuner, som er blitt innlemmet i følgende år:
Wilsdruff var en by i Kreis Freital fra 1952 til 1990, og i Landkreis Freital fra 1990 til 1996. Fra 1994 til 2008 var den en del av Weißeritzkreis. Siden 1. august 2008 har byen vært en del av Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge.
Uppsala domkirke
Uppsala domkirke er den største kirken i Skandinavia, og er hovedkirke i Uppsala erkestift i Sverige. Den er 118,7 meter høy og 118,7 meter lang. Kirken er den høyeste i Norden.
Byggingen av kirken ble startet i 1270 og det tok rundt 165 år før den var ferdig.
St. Erikslegenden
Erik ble myrdet i Uppsala etter sigende ved Emund Ulvbane, en attentatmann som var leid av folk som arbeidet for at Sverkerætten igjen skulle få kontroll over kongedømmet. En annen teori er at det var Magnus Henriksson som sto bak, en annen som krevde tronen, og som det i noen kilder påstår at han etterfulgte Erik kortvarig som konge.
Den døde kongen ble begravet i Gamla Uppsala kirke. Sankt Erikslegenden forteller om en rekke mirakler som skal ha skjedd ved kongens død og senere ved hans grav. Blant miraklene ved hans død, var at det skal ha sprunget fram en vannkilde der hvor hans blod først traff bakken. Fra 1500-tallet har denne blitt kalt St. Erikskilden på kirkens nordlige side, mellom kirken og elven Fyris, og er i dag markert med en stor støpejernspumpe. Den kilden som i middelalderen ble kalt for St. Erikskilden, var den nåværende slottskilden, 500 m sør for kirken. Kungen ble drept på den åpne plassen sør for kirken, hvor det fram til 1700-tallet sto et kapell, St. Eriks kapell. Relikvieskrinet ble i 1273 overført fra den daværende domkirken i Gamla Uppsala til domkirkebygget i Östra Aros, dagens domkirke. Skrinet ble hvert år brukt i prosesjoner.
Begravde i kirken
En rekke svenske konger og andre kjente personer er gravlagt i kirken:
Minnested Dag Hammarskjöld
I en av kirkens sidekapeller er det et lite minnested for tidligere generalsekretær i FN, Dag Hammarskjöld, som ble posthumt tildelt Nobels fredspris.
En minnestein har inskripsjonen: Icke jag
Rosa
Rosa er en farge som ikke inngår i fargespekteret. Den består alltid av flere bølgelengder. Rosa omfatter fargenyanser fra lys rød til lilla. Det er også overganger mellom rosa og oransje. Rosa kan lages ved å blande rød og hvit maling. Magenta er en kraftig nyanse av rosa som brukes som en av fire basisfarger i vanlig firefargetrykk og i fargeskrivere.
Rosa regnes i den moderne, vestlige kulturen som en feminin farge og symbol på det kvinnelige. Rosa farger, særlig på klær, er et utbredt kjønnssymbol for jenter. Fargen forbindes ofte også med romantikk og homoseksualitet. I rokokkomoten på 1700-tallet var sterke farger som rosa ansett som en potent farge som også ble båret av mange menn i overklassen.
Bright pink
Bright pink eller rose er betegnelser på fargen på fargehjulet mellom magenta og rød.
Kiri Te Kanawa
Kiri Janette Te Kanawa (1944–) er en newzealandsk operasanger (sopran).
Liv og virke
Kiri Te Kanawas biologiske mor var irsk, faren maori. Som spedbarn ble hun adoptert av maorien Thomas Te Kanawa hans kone Nell som var av irsk avstamming.
Kiri Te Kanawa fikk sin første sangundervisning i Auckland. Etter at hun vant en sangkonkurranse i Melbourne kunne hun reise til London. Sin første rolle på operascenen fikk hun som «Andre dame» i Wolfgang Amadeus Mozarts Tryllefløyten i London desember 1968. I 1969 sang hun sin første hovedrolle: Elena i Gioacchino Rossinis La donna del lago. Debuten ved Royal Opera House i Covent Garden fikk hun i 1970 som Xenia i Modest Mussorgskijs opera Boris Godunov. I løpet av de neste årene sang hun ved alle de store operascenene i verden. Debuten ved Metropolitan operaen kom i 1974 da hun på kortest mulige varsel måtte steppe inn for Teresa Stratas som Desdemona i Giuseppe Verdis Otello.
Kiri Te Kanawa sang i St. Pauls katedral under Prins Charles og Prinsesse Dianas bryllup i 1981, men hun nådde ut til et enda bredere publikum da Leonard Bernstein i 1984 valgte henne til rollen Maria i hans eneste studioinnspilling av West Side Story. José Carreras sang rollen som Tony. Det ble laget en severdig dokumentarfilm om innspillingen.
Cankuzo (provins)
Cankuzo er en av de sytten provinsene i Burundi. Provinsen ligger øst i landet og har et areal på 1965 km² og en befolkning på 251,700 (2011). Hovedstaden er Cankuzo.
Kommuner
Cankuzo er delt inn i fem kommuner som hver blir styrt av et valgt råd med 25 medlemmer.
Girabola
Girabola er navnet på den nasjonale fotballserien i Angola. Serien blir organisert av det angolanske fotballforbundet (Federação Angolana de Futebol (FAF). Serien ble etablert i 1979 og besto første året av tjuefire lag inndelt i fire grupper på seks lag hver. I 1980 konkurrerte de fjorten beste lagene fra fjorårssesongen. Siste gang ligaen ble spilt med fjorten lag var i 1990. I 2011 vil ligaen bestå av 16 lag.
Atlético Petróleos Luanda er klubben som har vunnet serien flest ganger med sine 15 mesterskap, sist gang i 2009. I 2010 ble ligaen vunnet av Interclube Luanda.
CAF-ranking (2021/22)
CAF rangerer ligaene etter de siste fem års prestasjoner i Afrikas Champions League og CAF Confederation Cup.
1452 Hunnia
1452 Hunnia er en hovedbelteasteroide som går i bane innenfor asteroidefamilien Meliboea. Den ble oppdaget 26. februar 1938 av György Kulin ved Konkoly Obszervatórium i Konkoly.
Formenos
I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard var Formenos festningen til alvefyrsten Fëanor og hans syv sønner nord i Valinor. Denne festningen ble bygget etter at Fëanor ble bannlyst fra byen Tirion. Et stort antall av Noldoene, deriblant deres konge Finwë (som var Fëanors far), dro med Fëanor i eksilet.
Formenos var også stedet hvor Fëanor hadde gjemt unna sine skatter silmarillene, og her drepte også Melkor alvekongen Finwë da Melkor stjal disse juvelene i Valinors formørkelse.
Aman (Śródziemie)
Omegabaryon
Et ordinært omegabaryon (Ω) er et baryon som består av tre særkvarker. Omegabaryonet ble oppdaget i Brookhaven i 1964, og alle opplysninger var beregnet på forhånd, og stemte. Det finnes to typer omegabaryoner og begge har 3/2-spinn: Masse: 1672 MeV/c2 Masse: 2698 MeV/c2
Tor-Arne Strøm
Tor-Arne Strøm (født 6. mai 1952 i Rana) er en norsk politiker (Ap) som var innvalgt på Stortinget fra Nordland i tiden 2001-2013.
Strøm satt i Rana kommunestyre 1987-1991 og 1995-2003 og var varaordfører i Rana 2000–2001. Da han ble innvalgt på Stortinget i 2001, var han organisasjonssekretær i Fellesforbundet.
1453 Fennia
1453 Fennia er en asteroide i det indre av hovedbeltet. Den ble oppdaget 8. mars 1938 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden har fått sitt navn etter det latinske navnet på Finland.
Honkajoki
Honkajoki er en kommune i landskapet Satakunta i Finland. Kommunen har 1,790 innbyggere (2015) og et areal på 333,4 km² hvorav 1,8 km² er vann. Honkajoki er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Karvia, Kankaanpää, Siikais, Storå og Kauhajoki.
Amandaprisen 2008
Amandaprisen 2008 var den 24. utdelingen av Amandaprisen. Utdelingen fant sted 16. august 2008 i forbindelse med den 36. utgaven av Den norske filmfestivalen i Haugesund. Prisen gjaldt norske filmproduksjoner i perioden 1. juli 2007 til 1. juli 2008.
Kautokeino-opprøret fikk flest priser med fem, det meste noen film til da hadde fått under en utdeling, mens Mannen som elsket Yngve fikk fire priser, og tangerte den gamle rekorden til Orions belte og Landstrykere. Prisrekorden skyldtes at det ble innført fem nye tekniske klasser: beste foto, beste scenografi, beste musikk, beste klipp og beste lyddesign. Klassene var tidligere blitt dekket av den utgåtte fagpris-klassen, og priser for foto og musikk var tidligere blitt delt ut som egne klasser i 1985, 1986 og i 1993. I tillegg ble den tidligere kjønnsnøytrale klassen beste birolle delt i en klasse for kvinnelig birolle og en for mannlig birolle. Kategorien beste film rett på DVD utgikk etter å ha blitt delt ut to ganger. Totalt ble det delt ut priser i 19 kategorier, hele 5 flere enn året før.
Filmen Titanics ti liv var opprinnelig nominert i klassen for barne- og ungdomsfilm men trakk seg i protest mot at Mannen som elsket Yngve var nominert i samme klasse, en film produsent Cornelia Boysen mente ikke hørte til i klassen. Vinneren av Folkets Amanda ble kåret gjennom en tredelt publikumsavstemning hvor 20 filmer i utgangspunktet var nominert. Ved hjelp av avstemning på VGs nettsider gikk ti av disse videre til en ny avstemningsrunde og fem av disse til finalerunden hvor vinneren ble kåret gjennom avstemningen på VG i kombinasjon med publikumsavstemning under selve utdelingen.
Utdelingen ble overført på TV 2 og ble ledet av Guri Solberg.
Framing Armageddon (Something Wicked Part 1)
Framing Armageddon (Something Wicked Part 1) er Iced Earths åttende studioalbum som kom i 2007. Oppfølgeren The Crucible of Man (Something Wicked Part 2) ble utgitt i 2008.
383 Janina
383 Janina er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Themis. Den ble oppdaga den 29. januar 1894 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Bakgrunnen for navnet er ikke kjent.
Syed Saleem Shahzad
Syed Saleem Shahzad (født 3. november 1970, død 31. mai 2011) var en pakistansk journalist som skrev mye for ledende europeiske og asiatiske medier.
I oktober 2010 kontaktet Shahzad menneskerettighetsorganisasjonen Human Rights Watch og uttalte at at han sto i fare for å bli anholdt av etterretningstjenesten Pakistans Inter-Services Intelligence (ISI). Pakistan var det dødeligste landet for journalister i 2010, med minst åtte drepte, hvorav seks døde i voldelige selvmordsangrep. Shahzad ble funnet død i en elv i det nordøstlige Pakistan, med tydelige tegn på tortur på kroppen, to dager etter at han var blitt kidnappet i Islamabad. Flere internasjonalt ledende journalister anklaget umiddelbart Pakistans etterretning for å stå bak drapet på Shahzad og den amerikanske regjeringen annonserte senere at de hadde bevis for at dette faktisk var tilfellet.
Shahzad dekket en rekke forskjellige temaer gjennom hans lange journalistiske karriere. Han skrev blant annet om globale sikkerhetsspørsmål, pakistanske væpnede styrker, islamske bevegelser og muslimske motstandsbevegelser i Libanon og Irak. Taliban og Al-Qaida var også vanlige emner i hans forfatterskap. Som journalist reiste han mye i Midtøsten, Asia og Europa. Shahzad var medarbeider i Pakistan Security Research Unit ved Instituttet for fredsstudier ved Universitetet i Bradford. I november 2006 ble han holdt et par dager i fangenskap av Taliban i Helmand i Afghanistan. Da han slapp fri skrev han en detaljert beretning om hans dager i fangenskap og tiden han tilbrakte med Taliban i Afghanistan.
Anna Popplewell
Anna Katherine Popplewell (født 16. desember 1988) er en engelsk skuespiller. Hun er kjent for sin rolle som Susan Pevensie i Legenden om Narnia-filmene.
Karriere
Popplewell begynte med skuespill allerede i en alder av seks år, og tok timer på Allsorts Drama School i Storbritannia. Hun begynte med profesjonelt skuespill i TV-produksjonen Frenchman's Creek i 1998, og hadde sin filmdebut i filmen Mansfield Park i 1999. Hun har siden opptrådt i biroller i filmer som The Little Vampire (2000) og Pike med perleøredobb (2003). Hennes første hovedrolle var som Susan Pevensie i filmen Legenden om Narnia - Løven, heksa og klesskapet (2005). Hun spilte samme rolle i oppfølgeren Legenden om Narnia - Prins Caspian, hvor hun spilte sammen med William Moseley, Skandar Keynes, Georgie Henley og Ben Barnes. Filmen hadde kinopremiere i Norge 2. juli 2008. Hun var også så vidt med i den siste filmen om Legenden om Narnia - Reisen til det ytterste hav fra 2010.
Europavei 251
Europavei 251 går mellom Saßnitz og Berlin i Tyskland. Veiens lengde er rundt 250 km.
Trasé fastlagt av UNECE: Sassnitz – Stralsund – Neubrandenburg – Berlin.
Cyrillaceae
Cyrillaceae er en familie av kurvplante-kladen (Asteridae) tilhørende ordenen Ericales, og hjemmehørende i tropisk Amerika. Den har 2 slekter med én art hver – henholdsvis Cyrilla racemiflora og Cliftonia monophylla.
Tidligere ble også slekten Purdiaea inkludert i denne familien, men i dag er det bred enighet om å plassere den i familien Clethraceae.
Alsvågvatnet
Alsvågvatnet er en innsjø i Øksnes kommune i Nordland. Den ligger vest for Alsvåg på Langøya.
Peter René Cipiriano Baumann
Peter René Baumann, kjent under artistnavnet DJ BoBo, (født 5. januar 1968) er en sveitsisk musiker. Han har hatt suksess med sin eurodancemusikk.
DJ BoBos arbeid har gitt ham flere platina- og gullplater i Europa. Hans gjennombrudd kom i 1992 med singelen «Somebody Dance With Me». Dette er en klassisk eurodance-låt med DJ BoBo som mannlig rapper, og Emel som kvinnelig vokalist. Singelen kom på førsteplass på den sveitsiske topplista. Singelen «Keep on Dancing» ble sluppet like etter.
Vokalister
Et av kjennetegnene til Eurodance er at sangen fremføres av en mannlig rapper og en kvinnelig vokalist. DJ BoBo har samarbeidet med flere vokalister i løpet av sin karriere.
Samarbeid med Emel
På singlene «Somebody Dance With Me» og «Keep On Dancing» hentet DJ BoBo inn 17 år gamle Emel. Hun var vokalist på hans første album, «Dance with Me» fra 1993. Emels navn ble utelatt fra albumet, som igjen førte til en rettssak hun vant.
Natascha Wright
Natascha Wright var vokalist på sangene «Freedom» (1995), «Love Is The Price» (1995), «World In Motion» (1996), «The Colour Of Freedom» (1996), «We Are Children» (1996) og «Let Me Feel The Love» (1996).
Glori Lori
Glori Lori var vokalist på sangene «Respect Yourself» (1996), «It's My Life» (1997) og «We Are Children» (1996). Glori Loris samarbeid med DJ BoBo endte også i retten. DJ BoBo brukte Gloris stemme, mens en annen artist mimet sangen på scenen. Hun skrev fra seg rettighetene for 10 000 mark.
Vokalister på albumet «Magic» (1996)
Teresa Kaestel, Tanya Danker, Christiane Eiben, Mandy Sharp og Maxene Burrows.
Vokalister på albumet «Level6» (1999)
Teresa Kastel, Christiane Eiben og Anna Lena Bjørklund.
Vokalister på albumet «Planet Colors» (2001)
Axel Breitung, Claire Dallison, Christiane Eiben, Linda Fields, Veronica Lee, Juliana Megma og Previn Moore. Singelen «What A Feeling» med Irene Cara som vokalist kom i januar 2001.
1989-1991
I 1989 samarbeidet DJ BoBo med Percy og Curtis, og de brukte ni måneder på å produsere singelen «I Love You». Singelen ble ingen suksess med bare litt over 100 solgte eksemplarer.
De to neste singlene, «Ladies In The House» og «Let's Groove On», ble heller ingen suksesser med litt over 100 solgte eksemplarer. Kvinnelige vokalister på den tiden var Miriam Russo og Sandra Studer.
1992-1993
DJ BoBos gjennombrudd kom i 1992 med superhiten «Somebody Dance with Me». Sangen ble produsert av Gutze Gaustchi og komponisten var Daniel Peyer. Salget gikk over alle forventninger. I mange land nådde singelen på rekordtid en topplassering på flere hitlister. Den oppnådde en fjerdeplass i Norge og andreplass i Sverige. Hans neste singel, «Keep On Dancing», klatret enda høyere på listene i Europa. Den oppnådde en andreplass på den norske listen. I hans hjemland, Sveits, klarte begge singlene en førsteplass.
1994
I 1994 kom singelen «Everybody», og dette var en rolig dance reggaelåt. Singelen solgte 500 000 eksemplarer i Tyskland, for dette fikk han en platinaplate. Høsten 1994 kommer hans andre album, «There Is A Party». Dette albumet solgte også veldig bra og fikk seks gullplater i Tyskland.
1995-1996
DJ BoBo var på sitt høydepunkt i karrieren. Våren 1995 turnerte han i Sør-Amerika. Høydepunktet på denne turneen kom i São Paulo der han holdt en konsert for 120 000 fans. Sommeren 1995 fortsatte han sin turne, med store konserter i Seoul, Kuala Lumpur og Bangkok. Konserter ble også holdt i Australia og Europa. Konsertene var kjent for mye energi, god koreografi med lys og lasereffekter.
1997-1999
Våren 1997 kom singelen «Pray». Den kom på andreplass i hans hjemland. Albumet World in Motion ble utgitt i september 1997. I 1998 kom singelen «Where Is Your Love» fra albumet Magic. Dette var en klassisk eurodance-låt kombinert med et 80-talls beat. Resultatet ble fantastisk. Dette ga fansen et håp om at DJ BoBo hadde laget et nytt klassisk eurodance-album. I april samme år kom endelig albumet, men det ble en skuffelse for fansen. DJ BoBo hadde totalt skiftet stil på dette albumet. Det som kom var et veldig seriøst og følelsesladd album.
Den andre store begivenheten dette året var at han startet sin Magic turne. Det var et stort apparat som fulgte med denne gangen. Syv trailere fullastet med utstyr. På denne turen ble nye medlemmer introdusert for fansen.
Noen satte ut falske rykter om at DJ BoBo ikke kunne en eneste note. Sannheten var at DJ BoBo er veldig musikalsk. Han har tatt piano-, fløyte- og tromme leksjoner. Han skriver og produserer musikk selv. Han sier også at datamaskinen er et fint hjelpemiddel, men at den ikke kan gjøre noe av seg selv. Han blir av pressen betegnet som en "Workaholic" og nøyaktig i sitt arbeid. Han er sin egen manager, og han har et eget plateforlag som heter YESmusic. Han har også startet "DJ BoBo Dance Factory". Dette er en danseskole med avdelinger i Tyskland, Sveits og Østerrike.
I oktober 1999 kom et nytt album igjen. Det het "Level 6". Eurodance-fans innså at han hadde byttet stil, men hans talent skinte fortsatt igjennom. Nye vokalister var også tilstede. Albumet inneholdt det hemmelige sporet "What about" og en cd-rom-del for datamaskiner. Plata fikk Platina-utmerkelse i hans hjemland og gullplate i Tyskland. The Land Beyond Your Dreams-konserten fascinerte 110 000 mennesker på 19 konsertarenaer i Europa.
2000-2001
DJ BoBo jobbet med det kommende albumet Planet Colors hele året 2000. Navn på låter ble avslørt som «Let The Party Begin», «Moscow» og «Say It Again». 22. januar 2001 kom singelen «What A Feeling». Dette var DJ BoBo i duett med Irene Cara. I bakgrunnen sang også vokalistene Axel Breitung, Claire Dallison, Christiane Eiben, Linda Fields, Veronica Lee og Juliana Megma. Konserten i Hallenstadion i Zürich var starten på en ny turne. Hele konserten ble sent gratis og direkte over internet.
2002-2003
DJ BoBo vant World Music Awards i Monaco for sjuende gang i 2002. Hans nye singel «Celebration» ble gitt ut april. Det var en ny versjon av Kool & The Gang sin hit. I juni samme år ga han ut en VHS og DVD: DJ BoBo - Celebration - The 10th Anniversary Show. Den var 160 minutter lang og inneholdt også en del bonusmateriale.
I september ga han ut singelen «Chihuahua» i Spania, og den ble en stor suksess der. Han reiste dit for å delta i TV-program og radiointervjuer. Det ble også produsert en musikkvideo i Spania.
Albumet Visions kom i februar 2003. Sangen «Chihuahua» ble valgt som låt i en reklamefilm for Coca-Cola. Den ble vist på TV i de fleste land i Europa. Takket være massiv markedsføring av Coca-Cola og TF1 ble låten en sommerhit. Den nådde høyt på listene i Europa.
2012
DJ BoBo gjør comeback, og låten "La Vida Es" havner på nr 81 på Tysklands hitliste.
USAs historie (1980–1988)
Forandrende demografi og fremveksten av solbeltet
Det mest utbredt diskuterte demografiske fenomenet i 1970-årene var oppkomsten av «solbeltet». Dette var sørvest og sørøst i landet, og særlig Florida og California. Spesielt kan man merke at California gikk forbi New York som landets mest folkerike stat i 1964). I 1980 hadde befolkningen i solbeltet passert de industrielle regionene i nordøst og midtvesten i antall. Disse siste opplevde ikke bare en relativ, men i noen tilfeller en absolutt tilbakegang i antall mennesker.
Oppkomsten av solbeltet har skapt en endring i landets politiske klima som har styrket konservatisme. Solbeltet har alltid vært mer konservativt enn mange andre regioner i landet, og eksplosjonsmentaliteten i denne voksende regionen støtte sterkt sammen med bekymringene til det såkalte rustbeltet, en region nedtrykket av et nedadgående økonomisk grunnlag, høy befolkningstetthet og store, fattige minoritetsgrupper. Nordøst og midtvesten har hatt sterkere til sosiale programmer og mye mer regulert vekst enn de vidåpne, sprikende områdene i sør og vest. Valgtrender i regionene reflekterer denne forskjellen; nordøst og midtvesten har i økende grad stemt på demokratiske kandidater i føderale, statlige og lokale valg mens sør og vest er nå den solide basen for Det republikanske partiet.
California har dukket opp igjen som en lyspunkt for Det demokratiske partiet sent i 1990-årene, som et tilbakeslag mot det mange oppfattet som republikanernes politikk mot innvandring og holdning mot kvotering av minoriteter. Ikke-spanskeættede hvite er nå en minoritet i landets mest befolkede stat.
Ettersom flere og flere industrier flyttet sine fabrikker og hovedkvarter fra de indre byene og urbane sentrene til drabantbyene, med mindre skatt og løsere regulering, så mange en forminskning av deres økonomiske grunnlag da lokale områder mistet inntektene fra foretakene som hadde dratt. I landets største byområder økte arbeidsledigheten, og kravene om sosiale ytelser gikk opp mens skattegrunnlaget gikk ned. New York City klarte såvidt å unngå konkurs i 1975.
De budsjettmessige problemene til landets største byområder skjedde i den bredere sammenhengen av demografiske endringer i landet siden slutten av den andre verdenskrig,en som tvang store områder til å takle mindre skattegrunnlag. Imens kjempet konservative mot det de så som mislykkede liberale sosiale programmer, et underliggende tema i presidentvalget i 1980 og valgene i 1994, da republikanerne erobret Det hvite hus etter 40 år med demokratisk kontroll.
Dermed måtte de liberale lederne fra 60-årene, karakterisert av epoken til Great Society og borgerretts-bevegelsen, vike for konservative urbane politikere i 70-årene over hele landet, som borgermesteren i New York, Ed Koch, en konservativ demokrat.
Siden 1980-årene har mange gamle bysentre gjort et slags comeback i en bølge av konvertering til middelklasseområder. Sentrumsområder begynte å tiltrekke seg investeringer igjen, noe som hjalp en rik, øvre middelklasse til å vende tilbake, særlig i New York i senere år. Mens dette har øket kommersiell vekst og forbedret skattegrunnlaget i urbane områder, har eiendomsprisene blitt drevet opp og fordrevet fattige innbyggere. Prosessen av konverteringen av områdene og lagdelingen mellom rike og fattige har vært sammenbundet etter nedgangen av den liberale velferdsstaten i 60-årene. At det ble vanskeligere å finne rimelige boliger i 80-årene bidro dermed til en av de mest utbredt diskuterte demografiske fenomenene far midten av perioden: hjemløshet.
Til tross for fremskrittene etter borgerretts-bevegelsen på 60-tallet, har den afroamerikanske arbeiderklassen i byene blitt mer marginalisert fra hovedstrømmen i det amerikanske samfunnet enn deres motparter to tiår tidligere, på grunn av de demografiske trendene med drabantbyer og konvertering av byområdene til middelklassestrøk. Butikker og forretninger har forlatt de indre byene mens nedgangen av sosiale tjenester og effektive godkjente kvoteringsordninger i de siste to tiårene hadde redusert utsiktene for fremskritt.
Angrepet på amerikansk/sovjetisk détente
1970-årene påførte den amerikanske selvtilliten som karakteriserte 50-årene og de tidlige 60-årene alvorlige slag. Vietnamkrigen og Watergate-krisen knuste tilliten til presidentskapet. Internasjonale frustrasjoner, inkludert fallet til Sør-Vietnam i 1975, gisselkrisen i Iran i 1979, den sovjetiske invasjonen i Afghanistan, veksten av internasjonal terrorisme og akselerasjonen av våpenkappløpet økte frykten for landets evne til å kontrollere internasjonale forhold. Energikrisen, arbeidsledighet og inflasjon, kalt stagflasjon, stilte fundamentale spørsmål om fremtiden til amerikansk velstand.
Carters «selvtillitskrise-tale» lanserte begrepet «amerikansk usikkerhet». Sent på 70-tallet og tidlig på 80-tallet var ikke dette ubegrunnet. Under lederskapet til Leonid Bresjnev (1964–1982) forbedret Sovjetunionen levestandarden blant annet ved å doble urbane lønninger og produksjonen av forbruks- og hvitevarer. Sovjetisk industriell produksjon økte med 75%, og Sovjetunionen ble verdens største produsent av olje og stål.
Selv i utlandet virket det som om begivenhetene hadde snudd til fordel for Sovjet. Mens USA var preget av nedgangstider og Vietnam-hengemyra, gjorde pro-sovjetiske regjeringer store fremskritt, særlig i den tredje verden. USA klarte ikke å hindre nordvietnamesiske styrker fra å ta Saigon, noe som resulterte i foreningen av et uavhengig Vietnam under en kommunistisk regjering. Andre kommunistiske bevegelser, flere støttet av Moskva, spredde seg raskt i hele Afrika, Sørøst-Asia og Latin-Amerika. Sovjetunionen virket trofaste mot Bresjnev-doktrinen og sendte tropper til Afghanistan. Den afghanske invasjonen i 1979 markerte første gang at Sovjet sendte tropper utenfor Warszawapakten, den østlige motparten til NATO.
Generelt var de anti-kommunister og støttet tanken om at myndighetene skulle sørge bare for et minimun av sosiale velferdstjenester. Deres hovedmål var den gamle politikken til oppbygning av kommunisme (fremfor «opprulling»). På kort sikt var målet Détente med Sovjetunionen, med sitt mål om fred gjennom forhandlinger, diplomati og våpenkontroll.