cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Coyote Ugly
Handling
Violet Sanford (Piper Perabo), en lovenende ung sangskribent, forlater hjembyen South Amboy, New Jersey og sin far Bill Sanford (John Goodman) for å forfølge sin drøm i New York City. Som vist i filmen, drar mange tenåringer hjemmefra for å forsøke å bli oppdaget i storbyen.
Hun prøver, uten suksess, å få sin demotape oppdaget av musikkstudioene. En kveld prøver hun å overbringe en av sine demotaper til det hun tror er en musikkprodusent, men som i virkeligheten er en kjøkkenhjelp ved navn Kevin. De to ender opp med å gjøre odde strøjobber sammen, som å pakke fisk og deler profitten. Etter et innbrudd i hennes leilighet går hun til en restaurant med bare noen få dollar igjen i lommeboken, og oppdager noen jenter som blafrer med alle pengene sine som de har tjent den kvelden. Etter å ha spurt for seg, finner hun ut at jentene jobber på en bar som heter Coyote Ugly. Hun drar til baren, og blir ansatt på prøve av eieren Lil (Maria Bello) på grunn av sin bestemte opptreden da noen mannfolk begynner å bråke litt. Etter å ha begynt i jobben, oppdager hun raskt at for å beholde jobben, må hun overgå sin sceneskrekk og lære seg triksene de andre jentene kan, nemlig å synge, danse og opptre med ville opptredener på bardisken foran en opphisset og bråkete gruppe med bargjester.
Hennes nye kjæreste Kevin O'Donnell (Adam Garcia) prøver å hjelpe henne med å komme over sceneskrekken, og hun ender opp med å signere en platekontrakt etter en opptreden på Bowery Ballroom.
Produksjon
Kevin Smith, uttalte at totalt åtte forfattere arbeidet på manuset mens Writers Guild of America kun krediterte Gina Wendkos, som skrev den første utgaven av manuset, som ifølge Smith, ikke minner mye om den endelige utgaven av filmen.
Tidlig i produksjonen bestemte folkene bak filmen seg for å bruke for det meste ukjente skuespillere i filmen, men hovedrollen som Violet Sanford ble innledningsvis tilbudt sangerinnen Jessica Simpson, som avslo.
Filmmusikk
Filmmusikken er bl.a med Violets fire sanger fra filmen, men som er sunget av LeAnn Rimes, sammen med flere andre sanger som ikke er eksklusive for filmen. Filmmusikken solgte til gullplate innen en måned etter den ble sluppet 1. august 2000 og platinaplate innen tidlig november. Den eneste singelen sluppet fra albumet, LeAnn Rimes' "Can't Fight the Moonlight", solgte også til gull, og ble en hit med en gang på radiolistene og nådde 11.-plass på The Billboard Hot 100.
Nok et album, More Music from Coyote Ugly, med flere sanger som var med i filmen, og noen remikser av to av Rimes' sanger ble gitt ut i 2003.
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
Afrikamesterskapet i friidrett 1993
Afrikamesterskapet i friidrett 1993 var det niende Afrikamesterkapet i friidrett, det ble avviklet i Durban i Sør-Afrika i perioden 23. til 27. juni 1993..
Sandefjord prosti
Sandar prosti, fra 1. juli 2006 Sandefjord prosti er et tjenestedistrikt i Tunsberg bispedømme i Den norske kirke. Prosten har sete i Sandefjord hvor Sandefjord kirke er prostikirke. Prostiet omfatter alle sogn i Sandefjord kommune.
Sogn i Sandefjord prosti
Sandefjord prosti har et kirkelig fellesråd med tilsammen ti sogn:
Historikk
Sandar prosti skiftet navn til Sandefjord prosti 1. juli 2006, etter søknad fra prosten i Sandar, og godkjennelse av Kirke- og kulturdepartementet.
Menighetene i tidligere Andebu ble overført fra Tønsberg domprosti 1. juni 2007.
Menighetene i tidligere Stokke ble overført fra Tønsberg domprosti i forbindelse med kommunesammenslåingen mellom Andebu, Sandefjord og Stokke 1. januar 2017.
Øyvind Nordin er prost i Sandefjord prosti.
Kommunal vei 428 (Stavanger)
Kommunal vei 428 i Stavanger går mellom Lagårdsbrua og Kvalaberg skole i Stavanger. Veien er 3,2 km lang.
Paradissvingen ble omklassifisert til kommunal vei tidligere enn resten av veien.
Før veien ble omklassifisert var den nummerert fylkesvei 428.
Selma Ellefsens vei (Oslo)
Selma Ellefsens vei er en vei på Økern i bydel Bjerke i Oslo. Den går mellom næringsbyggene nordøst for Ring 3 og har forbindelse med resten av veinettet via en rundkjøring der den møter Standardveien og Dronning Margretes vei.
Veien fikk navn i 2010 etter Selma Ellefsen (1882–1963), som drev forretningsvirksomhet på Risløkka.
Silchester
Silchester er en landsby og et verdslig sogn i distriktet Basingstoke and Deane i grevskapet Hampshire, England. Den ligger omkring 16 km sørvest for Reading, 8 km nord for Basingstoke. Silchester er mest kjent for det arkeologiske stedet og den romerske byen Calleva Atrebatum som første gang ble bosatt av romerne i tiden rundt 45 e.Kr. Den var tidligere hovedstaden til den keltiske stammen atrebatene. Her er også den best bevarte romerske mur på de britiske øyer. Ved folketellingen i så langt tilbake som 2001 hadde landsbyen og sognet en befolkning på 918 innbyggere. For tilsvarende folketelling i 2011 var antallet 774 innbyggere, beregnet til 796 for 2014.
23. oktober
23. oktober er den 296. dagen i året og den 297. i skuddår. Det er 69 dager igjen av året.
Navnedag
Severin, Søren.
Navnedagen er etter den hellige Severinus Boëthius, kristen filosof på 500-tallet.
Dødsfall
Se flere som døde 23. oktober i Kategori:Dødsfall 23. oktober.
Antipassiv
Antipassiv er en grammatisk diatese som dannes ved å eliminere objektet til et transitivt verb. Antipassiv forekommer mye sjeldnere enn passiv, som den har mye til felles med ettersom begge konstruksjonene reduserer verbets valens med én. Antipassiv forekommer hovedsakelig i australske og indoamerikanske språk.
Antipassiv forekommer i mange ergativspråk. Objektet til transitive verb elimineres, og subjektets kasus endres fra ergativ til absolutiv. Det er med andre ord en metode for å gjøre at et transitivt verb fungerer som om det var intransitivt.
Det er også enkelte akkusativspråk som har antipassivkonstruksjoner.
Drammen fengsel
Drammen fengsel er et fengsel med høyt sikkerhetsnivå som ligger i Drammen i Buskerud og er underlagt Kriminalomsorgens region sør. Fengselet har ordinær kapasitet på 54 plasser fordelt på både kvinner og menn.
UEFA Super Cup 1995
UEFA Super Cup 1995 var den 21. utgaven av cupturneringen UEFA Super Cup. Finalen ble spilt over to kamper mellom vinner av Cupvinnercupen 1994/1995 (Real Zaragoza) og vinner av Mesterligaen 1994/1995 (Ajax Amsterdam), hvor sistnevnte lag til slutt vant 5–1 sammenlagt over to kamper.
Tanita Tikaram
Tanita Tikaram (født 12. august 1969 i Münster i Nordrhein-Westfalen i Tyskland) er en britisk singer/songwriter av malayisk-indisk-fijiansk opphav. Tikaram ble født i Münster, Vest-Tyskland med en mor fra Malaysia og en far fra Fiji med indisk bakgrunn, som var offiser i British Army. Familien flyttet senere til Basingstoke, England. Hun er søster til skuespilleren Ramon Tikaram.
Hennes musikk er mest basert på akustisk gitar og korte sanger. Hennes debutalbum Ancient Heart fra 1988 inneholdt låten Twist in my Sobriety som ble en stor hit og ble fulgt av en verdensturné. Hun spilte i Norge i 1989, bl.a. på Moster Amfi. Til låten ble det laget en prisbelønt svarthvitt musikkvideo, innspilt på landsbygden i Sør-Amerika til regi av Gerard de Thame. Tikarams etterfølgende album nådde ikke samme salgsfremgang som hennes debutalbum. Etter noen års fravær fra musikkscenen ga hun i 2005 ut albumet Sentimental, hvor også Nick Lowe medvirket med sang på et par låter.
Byneset prestegjeld
Byneset prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Heimdal prosti. Det omfattet sogn i Trondheim kommune i Sør-Trøndelag fylke, og hovedkirken var Byneset kirke.
Bynesets kirkesogn er nå en del av Trondheim kirkelige fellesråd, og underlagt Heimdal prosti i Nidaros bispedømme i Den norske kirke.
Historikk
Steins eller Nesi sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Byneset prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.
I 1589 hadde Bynæset Præstegjeld tre kirker og en prest. Sogneprestens befaling var at Wdi hoffuidkircken Stene skall skee tieniste tho hellige dage effter huer andre, wdi anneksene Byssen kircke och Budvigen kircke huer tridie och huer fierde hellig dag.
Ved kgl.res. av 17. oktober 1814 ble Børsen med opprette som eget sognekall., og 18. mai 1965 ble det bestemt at Buvik skulle legges til Børsa prestegjeld. Leinstrand ble overført til Byneset fra Melhus prestegjeld i 1970.
Bynæsset prestegjeld dannet grunnlaget for Bynæsset formannskapsdistrikt, som ble opprettet i 1837. -
Ved kgl.res. 17.10.1814 ble Børsa sogn fraskilt som en del av det nyoprettede Børsa prestegjeld. Det residerende kapellaniet ble samtidig nedlagt.
I brev fra KUD til stiftsdireksjonen 18.5.1965 ble det bestemt at Buvik sogn i Byneset prestegjeld fra 1.7.1965 skulle overføres til Børsa prestegjeld.
Ved kgl.res. 23.10.1970 ble deler av Leinstrand sogn i Melhus prestegjeld overført til Byneset prestegjeld. I brev fra KUD til stiftsdireksjonen 10.11.1970 ble følgende grense fastsatt mellom det nye Heimdal sogn og det gjenværende Leinstrand sogn:
Fra utgangspunktet i Tiller sogns grense syd for Heggstadmo går grensen i rett linje nordvestover over Espaunet og videre fram til vegkrysset ved Fjøsvollan, går så etter vegen nordover fram til Smistadbakkene og derfra i rett linje vestover til den møter grensen for Byneset sogn ved Stabbursmyra.
-
Kirker i prestegjeldet var Byneset kirke, Leinstrand kirke og Rye kapell.
Prestegjeldet som administrativ enhet ble faset ut av Den norske kirke fra 2004 og blir ikke lenger brukt.
Henrique Sereno
Henrique Sereno (født 18. mai 1985 i Elvas) er en portugisisk fotballspiller som spiller for den tyske klubben 1. FSV Mainz 05.
Tsjads historie
Tsjads historie går langt tilbake i tid, et mulig funn av tidlige mennesker er mer enn 7 millioner år gammelt. På begynnelsen av 6000-tallet f.Kr. flyttet store grupper av mennesker inn i Tsjad-senkningen. Ved slutten av det første årtusenet f.Kr. kom og falt en serie stater og imperier i Tsjads sahelbelte, hvor alle var innstilt på kontroll over de transsahariske handelsrutene som passerte gjennom regionen. Frankrike erobret området i 1920 og innlemmet det som en del av Fransk Ekvatorial-Afrika. Under ledelse av François Tombalbaye ble Tsjad selvstendig i 1960. Hans politikk vakte misnøye i den muslimske nordlige delen av landet, noe som kulminerte i utbruddet av en langvarig borgerkrig i 1965. Denne uroen råder fortsatt i landet.
Tsjad er generelt ett av de fattigste og mest korrupte landene i Afrika. Tsjad er innlandsland i Sentral-Afrika som i dag grenser til Libya i nord, Sudan i øst, Den sentralafrikanske republikk i sør, Kamerun og Nigeria i sørvest, og Niger i vest. På grunn av landets avstand til havet og dets hovedsakelig ørkenklima er landet tidvis blitt referert til som «Afrikas døde hjerte». Tsjad består av tre større geografiske regioner: en ørkensone i nord, et tørt sahelbelte i midten og en mer fruktbar savanne i sør. Landet har navn etter den store Tsjadsjøen i sørvest.
Forhistorie
Det området som i dag er kjent som Tsjad utgjør en del av de rikeste arkeologisk områdene i Afrika. En mulig hominid hodeskalle som ble funnet i 2002 i Borkou kan være mer enn 7 millioner år gammel, og har blitt gitt det vitenskapelige navnet Sahelanthropus tchadensis. I 1996 ble et kjevebein fra en hominid funnet og gitt navnet Australopithecus bahrelghazali, uoffisielt kalt fro «Abel». Det er blitt datert ved hjelp av beryllium-basert radiometrisk datering fra ca. 3,6 millioner år siden.
I løpet av 6000-tallet f.Kr. ble den nordlige halvdelen av Tsjad en del av en bredere flate av jord som strakte seg fra Indusdalen i øst til Atlanterhavet i vest, og hvor de økologiske forholdene var gunstige for tidlig menneskelig bosetning. Helleristninger og bergkunst i den såkalte «rundhodestilen» har blitt funnet i regionen Ennedi og har blitt datert til før 6000-tallet f.Kr. På grunn av de redskapene som ble benyttet for å forme berget og de bilder som er avbildet, kan de utgjøre de eldste bevis i Sahara fra neolittisk industri. Flere av keramikken og andre neolittiske aktivitetene i Ennedi er datert lengre tilbake i tid enn de i Nildalen lengre øst.
I den forhistoriske tiden var Tsjad langt våtere enn landet er i dag, noe er bevitnet av store dyrene som ble jaktet på og som ble avbildet i bergmaleriene i regionene Tibesti og Borkou.
Nyere lingvistisk forskning har antydet at alle afrikanske språk sør for Saharaørkenen, med unntak av khoisanspråk, har sin opprinnelse i forhistorisk tid i et smalt bånd mellom Tsjadsjøen og Nildalen. Opprinnelsen til folket i Tsjad er imidlertid uklart. Flere av de beviste arkeologiske funnstedene har kun blitt delvis undersøkt, og andre steder som har store muligheter har ennå ikke blitt skikkelig kartlagt.
Rikenes tid (900–1900 e.Kr.)
Mot slutten av 1000-tallet e.Kr. begynte det å dannes en rekke stater over hele sentrale Tsjad i sahelbeltet mellom ørkenen og savannene. I de neste 1000 år dominerte disse statene Tsjads historie, deres forhold til hverandre, og deres innflytelse på de folkene som levde i de statsløse samfunnene i utkanten av disse. Nyere forskning har antydet at innfødte afrikanere eksisterte i de flere av disse statene, ikke innvandrende arabisktalende grupper slik man trodde tidligere. Innvandrende arabisktalende grupper har uansett spilt en betydelig rolle, særlig på grunn av konfliktene med islam, i opprettelsen og den tidlige utviklingen av disse statene.
De fleste av disse statene begynte som kongedømmer hvor kongen ble betraktet som hellig og hadde ulike åndelig krefter. Alle statene var militaristiske, men ingen av dem strakte seg langt inn i sørlige Tsjad hvor de tette skogene og tsetsefluer vanskeliggjorde bruken av kavaleri. Kontroll over den transsahariske handelsrutene som passerte gjennom regionen utgjorde det økonomiske grunnlaget for disse kongedømmene. Selv flere stater oppsto og falt sammen igjen, var den viktigste og mest varige av disse rikene Kanem-Bornu, Baguirmi, og Ouaddai, i henhold til de fleste skriftlige kilder, hovedsakelig hoffkrøniker og skrifter fra arabiske handelsmenn og andre reisende.
Kanem-Bornu
Kanemriket hadde sin opprinnelse på 800-tallet i nordøstlige Tsjadsjøen. Historikere er overens om at lederne fra den nye staten var etterkommere av folket Kanembu, og var et resultat av folkevandring av et nomadisk folk kalt Zaghawa som snakket språkene til Teda–Daza eller toubou-gruppen. Mot slutten av 1000-tallet hadde Sayfawa-kongen (eller mai, titlene på Sayfawa-herskerne) Hummay konvertert til islam. I de følgende århundrene ekspanderte Sayfawa-herskerne sørover og inn Kanem hvor deres første hovedstad ble reist, Njimi. Kanems ekspansjon nådde sitt høydepunkt i det lange og energiske styret til mai Dunama Dabbalemi (ca. 1221–1259).
Mot slutten av 1300-tallet hadde indre strid og ytre angrep revet Kanemriket fra hverandre. Til sist tvang det muslimske bilalafolket en gang rundt 1396 mai Umar Idrismi å oppgi Njimi og flytte kanembufolket til Bornu på den vestlige enden av Tsjadsjøen. Over tid førte innbyrdes giftemål mellom bilalafolket og kanembufolket til at det ble opprettet et nytt folk og språk, kanurifolket, som opprettet en ny hovedstad, Ngazargamu.
Kanem-Bornu hadde sitt høydepunkt under den framstående statsmannen mai Idris Aluma (ca. 1571–1603). Aluma er husket for sin militære dyktighet, administrative reformer og islamske tro. De administrative reformene og militære dyktighet opprettholdt riket fram til midten av 1600-tallet da dets makt igjen begynte å forvitre. Ved slutten av 1800-tallet var Kanem-Bornu åpenbart et rike i nedgang og i 1808 erobret muslimske fulanikrigere fra Sokotokalifatet hovedstaden Ngazargamu. Bornufolket overlevde, men Sayfawadynastiet endte i 1846 og riket selv falt i 1893.
Baguirmi og Wadai
I tillegg til Kanem-Bornu var det to andre stater i regionen, Baguirmi og Wadai, som oppnådde historisk prominens. Baguirmi oppsto i sørøst for Kanem-Bornu på 1500-tallet. De adopterte islam og staten ble et sultanrike. Det ble innlemmet i Kanem-Bornu, men Baguirmi brøt fri senere på 1600-tallet, kun for igjen å bli underlagt på midten av 1700-tallet. Tidlig på 1800-tallet havnet Baguirmi i nedgang og forfall, og ble truet militært av naboriket Wadai. Selv om Baguirmi stridte imot, måtte landet aksepterte å bli underlagt og betalte tributt for å få hjelp fra Wadai for å slå ned intern stridigheter. Da hovedstaden brant ned i 1893, søkte sultanen og fikk beskyttelse hos Frankrike. Lokalisert i nordøst for Baguirmi var Wadai et kongedømme som ikke var muslimsk og framsto på 1500-tallet som utløper av staten Darfur (i dagens Sudan). Tidlig på 1600-tallet hadde grupper kommet sammen til Abd al-Karim Sabun, som veltet det herskende Tunjur-gruppen, omformet Wadai til et islamsk sultanat. I løpet av det meste av 1700-tallet motsto Wadai å bli underlagt Darfur.
Omtrent i 1804 forsøkte sultanatet under Sabun å ekspandere sin makt. En ny handelsrute i nord ble oppdaget og Sabun sendte ut kongelige karavaner for å dra fordeler av den. Han begynte å prege sine egne mynter og importerte ringbrynjer, skytevåpen og militære rådgivere fra Nord-Afrika. Sabuns etterfølgere var mindre dyktige enn han selv var. Darfur dro fordel av intern strid om etterfølgeren i 1838 med å fremme sin egen kandidat, men den taktikken slo tilbake da Darfurs valg, Muhammad Sharif, avviste Darfur og sikret sin egen autoritet. I å gjøre så fikk han aksept fra Wadais ulike fraksjoner og ble en av Wadais dyktigste herskere. Sharif etablerte til sist Wadais overherredømme over Baguirmi og kongedømmer så langt unna som Chari. Wadai motsatte seg fransk dominans til godt inn på 1900-tallet.
Kolonialisme (1900–1940)
I 1905 ble det administrative ansvaret for Tsjad plassert under en generalguvernør stasjonert i Brazzaville, hovedstaden for Fransk Ekvatorial-Afrika (AEF). Tsjad hadde ikke egen kolonialstatus før i 1920 da det ble plassert inn under en guvernørløytnant stasjonert i Fort-Lamy (i dag hetende N'Djamena).
To grunnleggende temaer dominerte i kolonialistiske Tsjad og Frankrike: et fravær av politikk utformet for å forene området og en særdeles langsomt tempo i å modernisere området. I de franske prioriteringene, sto kolonien Tsjad bortimot på bunnen av den franske listen. Franskmennene så på Tsjad utelukkende som en kilde til råvarer, da råbomull og manuell, utrent arbeidskraft som kunne bli benyttet i de mer produktive koloniene lengre sør.
Gjennom hele koloniperioden ble store områder i Tsjad aldri styrt effektivt: i det store området i nord, prefekturet Borkou-Ennedi-Tibesti, som i dag utgjør den halvparten av hele Tsjad, etterlot de håndfull franske militære administratorer folk i dette området bortimot alene, men i sentrale Tsjad var det franske styret kun noe mer vesentlig. I virkeligheten var franske styre kun effektivt administrert helt i sør av Tsjad.
Avkoloniseringen (1940–1960)
Under den andre verdenskrig var Tsjad den første franske kolonien som ble med de allierte, noe som skjedde den 26. august 1940, etter det franske nederlaget overfor Tyskland. Under administrasjonen til Félix Éboué, Frankrikes første svarte koloniguvernør, dro en hær som også omfattet to bataljoner med Sara-tropper, kommandert av oberst Philippe Leclerc de Hauteclocque, nord fra N'Djamena for å kjempe mot aksemaktene i Libya. Der gikk de sammen med Long Range Desert Group, en enhet under den britiske hæren, og erobret Kufra, en oasegruppe i Den libyske ørken.
Etter krigen begynte lokale partier å utvikles i Tsjad. Den første var det radikale Tsjads progressive parti (PPT) som ble dannet i februar 1947, opprinnelig ledet av Gabriel Lisette, født i Panama, men fra 1959 ledet av François Tombalbaye. Det mer konservative Tsjads demokratiske union (UDT) ble grunnlagt i november 1947 og representerte franske kommersielle interesser og en blokk av tradisjonelle ledere sammensatt av hovedsakelig muslimske adelige fra Wadai. Konfrontasjonen mellom PPT og UDT var mer enn kun ideologisk; det representerte ulike regionale identiteter hvor PPT var det kristne og animistiske sør og UDT det islamske nord
PPT vant i mai 1957 de før-uavhengige valgene takket være en utvidet fransk handelsavtale og Lisette ledet regjeringen av den territoriale råd inntil han tapte en tillitsvalg den 11. februar 1959. Etter en folkeavstemning om territorial uavhengighet den 28. februar 1958, ble Fransk Ekvatorial-Afrika oppløst, og dets fire konstituerende stater – Gabon, Congo (Brazzaville), Den sentralafrikanske republikk, og Tsjad ble selvstyrte medlemmer av Det franske fellesskapet fra 28. november 1958. Som følge av Lisettes fall i februar 1959, kunne opposisjonslederne Gontchome Sahoulba og Ahmed Koulamallah ikke danne en stabil regjering og PPT ble igjen bedt om å danne en administrasjon – hvilket det gjorde under lederskapet til François Tombalbaye den 26. mars 1959. Den 12. juli 1960 ble Frankrike enig med Tsjad om at landet skulle bli helt uavhengig. Den 11. august 1960 ble Tsjad et uavhengig land og François Tombalbaye ble landets første president.
Diatese
På andre språk fins det flere typer diateser. Et eksempel er antipassiv.
Tsjads historie
Tombalbayes epoke (1960–1975)
Et av de mest framtredene aspekter av François Tombalbayes styre i bevise seg selv var hans autoritære prinsipper og manglende tillit til demokrati. Allerede i januar 1962 forbød han alle politiske partier, unntatt sitt eget PPT, og begynte øyeblikkelig å konsentrere all makt i egne hender. Hans behandling av opposisjon, virkelige og innbilte, var ekstremt harde, og fylte opp fengslene med tusenvis av politiske fanger.
Hva som hva faktisk verre, var hans konstante diskriminering av de sentrale og nordlige regioner av Tsjad hvor administratorene i sør kom til å bli oppfattet som arrogante og inkompetente. Denne krenkelse eksploderte til sist i et opprør mot skattleggingene den 1. november 1965 i prefekturet Guéra og medførte 500 drepte. Året etter ble det i Sudan opprettet den Tsjads nasjonal frigjøringsfront (FROLINAT), opprettet for militært å velte Tombalbaye og dominansen i sør. Det ble begynnelsen på en blodig borgerkrig.
Fjellringvinge
Fjellringvinge (Erebia pandrose) er en sommerfugl som tilhører gruppen ringvinger (Satyrinae) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). Slekten Erebia har en rekke arter i fjellene i Europa, de fleste av dem med meget begrenset utbredelse.
Tsjads historie
Tombalbayes epoke (1960–1975)
Tombalbaye tok grepet tilkalle franske tropper. Selv om de var moderat suksessfulle, var de ikke i stand til å kvele opprøret. Det viste seg å være mer heldig å bryte med franskmennene og søke å knytte vennskapelig bånd med den libyske president Gaddafi, noe som fjernet opprørernes viktigste kilde for forsyninger. Mens han etter sigende hadde en del suksess i kampen mot opprørerne, begynte Tombalbaye å oppføre seg mer og mer irrasjonelt og brutalt, jevnlig brøt han ned den alminnelige enigheten i den sørlige eliten som dominerte alle nøkkelposisjoner i hæren, i den sivile og politiske administrasjon og i det herskende partiet. Som en konsekvens av dette var det flere enheter i N'Djamenas politi som drepte Tombalbaye den 13. april 1975 under et statskupp.
Fjellringvinge
Utseende
En middelsstor (vingespenn 36 – 50 mm) sommerfugl, kroppen kledt med lange, oppstående hår. Oversiden er mørkebrun med en markert, silkeaktig glans. Ved forvingens spiss er det et kort, oransje tverrbånd, på dette vanligvis noen ganske små øyeflekker. Forvingens underside er lysere brun med en øyeflekk ved spissen, bakvingens underside gråvatret uten flekker. Flere andre, europeiske arter er meget like fjellringvingen, men ingen av dem forekommer i Norden. Larven er grønn, ulikt de fleste andre flikvingers larver er den hårete, med svart rygglinje og svartprkket sidelinje. Hodet og de to spissene som bakkroppen ender i er rødbrune.
Tsjads historie
Militærstyre og borgerkrig (1975-1982)
Statskuppet i 1975 som avsluttet Tombalbayes regjering fikk entusiastisk mottagelse i N'Djamena. General Félix Malloum (fra sørlige Tsjad) framsto som formann for den nye junta.
Fjellringvinge
Levevis
Denne arten flyr nesten utelukkende over tregrensen, og er ofte mest tallrik så høyt oppe at den er den eneste dagsommerfuglen som flyr der. Den er vanlig på heier og gressmarker i alle fall opp til 1600 moh. i Sør-Norge. Den bruker mye tid på å sole seg for å få kroppstemperaturen opp så den kan fly. De voksne sommerfuglene flyr i juli-august. Larven, som lever på svingel (Festuca spp.) og rapp (Poa spp.), bruker to år på utviklingen.
Tsjads historie
Militærstyre og borgerkrig (1975-1982)
De nye militære lederne var ikke i stand til holde på popularitet lenge som de hadde fått ved å fjerne Tombalbaye. Malloum viste seg å ikke være i stand til å hanskes med FROLINAT og til sist besluttet at hans eneste sjanse var å inngå et form for samarbeid med opprørerne: i 1978 allierte han seg med opprørlederen Hissène Habré som deretter gikk inn i regjeringen som statsminister.
Interne uenighet med regjeringen førte til statsminister Habré sendte sine egne styrker mot Malloums nasjonale hær i hovedstaden i februar 1979. Malloum ble forvist fra presidentskapet, men den påfølgende borgerkrigen mellom de 11 fraksjonene som dukket opp, var så vidstrakt at det gjorde den sentrale regjeringen i stor grad irrelevant. Ved dette tidspunkt besluttet andre afrikanske regjeringer å intervenere.
Habrés epoke (1982–1990)
Libyas delvis tilbaketrekning til Aouzoustripen (se illustrasjon) i nordlige Tsjad gjorde veg for at Habrés styrker kunne dra inn i N’Djamena i juni. Franske styrker og en fredsbevarende styrke fra OAU på 3 500 menn fra Nigeria, Senegal og Zaire (delvis finansiert av USA) forble nøytrale under konflikten.
Habré fortsatte å møte bevæpnet motstand på ulike fronter, og var brutal i sin undertrykkelse av antatte motstandere, massakrerte og torturerte mange i løpet av sin tid ved makten. Sommeren 1983 angrep opprørstyrker regjeringens posisjoner i nordlige og østlige Tsjad med tung støtte fra Libya. Som svar på Libyas direkte innblanding intervenerte styrker fra Frankrike og Zaire for å forsvare Habré. De presset libyske og opprørernes styrker nord for 16. nordlige breddegrad (se illustrasjon). I september 1984 annonserte de franske og libyske regjeringene en enighet om felles tilbaketrekning av sine styrker fra Tsjad. Mot slutten av året var alle franske og zairiske styrker trukket tilbake. Libya holdt derimot ikke overenskomsten om å trekke sine styrker ut, og fortsatte å okkupere den nordlige tredjedelen av Tsjad.
Opprørernes kommandogrupper, codos, i sørlige Tsjad ble brutt opp av regjeringens massakreringer i 1984. Året etter ble Habré kortvarig forsonet med en del av sine motstandere, blant annet Tsjads demokratiske front (FDT) og Den koordinerende aksjonskomiteen for det demokratiske revolusjonære råd. Goukouni begynte også å samle seg mot Habré, og med hans støtte greide Habré med hell å forvise alle styrker fra Tsjads områder. En våpenhvile mellom Tsjad og Libya ble oppretthold fra 1987 og til 1988, og forhandlinger over de neste årene førte til i 1994 at Den internasjonale domstolen tok beslutning om å gi Tsjad overherredømme over Aouzoustripen, noe som effektivt avsluttet Libyas okkupasjon.
Vekst til makt
Rivaliseringen mellom grupperingene til Hadjerai, Zaghawa og Gorane innenfor regjeringen vokste mot slutten av 1980-tallet. I april 1989 avhoppet Idriss Déby, en av Habrés fremste generaler og en Zaghawa, og flyktet til Darfur i Sudan. Derfra ledet han en rekke Zaghawa-støttede angrep på Habré. I desember 1990 marsjerte Débys styrker, med støtte fra Libya og motstand fra de franske troppene stasjonert i Tjsad, mot N’Djamena. Etter 3 måneder med midlertidig regjering, overtok Débys Patriotiske frelsebevegelse (MPS), og vedtok den 28. februar 1991 Déby som president.
A-2 (undervannsbåt) (1913–1940)
A-2 var en undervannsbåt av A klassen i den norske marinen fra 1913 til den overgav seg til tyske styrker i Oslofjorden den 9. april 1940 etter å ha blitt skadet av synkeminer. Siden ble ubåten igjen overtatt av besetningen, men ble 12. april etterlatt som vrak ved Teie undervannsbåtstasjon ved Tønsberg.
Tsjads historie
Vekst til makt
I løpet av de neste to årene kom det to forsøk på statskupp mot Déby. Regjeringsstyrkene hadde voldelige sammenstøt med opprørere i nærheten av Tsjadsjøen og i de sørlige regioner av landet, inkludert Bevegelsen for demokrati og utvikling (MDD), Nasjonal fornyelsekomité for fred og demokrati (CSNPD), Tsjads nasjonale front (FNT) og Vestlige bevæpnede styrker (FAO). Tidligere franske krav om at landet skulle holde en nasjonalkonferanse resulterte i en samling av 750 delegater som representerte de politiske partier (noe som var blitt lovlig i 1992), regjeringen, fagforeningene og hæren. Hensikten var å diskutere opprettelsen av et pluralistisk demokratisk styre.
A-2 (undervannsbåt) (1913–1940)
A-2 ble bestilt sammen med to søsterskip den 11. mai 1911. Samtidig med overtagelsen av A-2 ble Kobben, Norges første ubåt, omdøpt A-1. Ubåten deltok i nøytralitetsvakt under 1. verdenskrig.
Den 9. april 1940 ble ubåten, til tross for sin høye alder, utrustet og sendt ut Oslofjorden. Litt etter klokken 04:00 ble det observert to minesveipere fra A-2, og ubåten dykket. De tyske minesveiperne hadde imidlertid oppdaget A-2, og slapp flere dypvannsbomber over ubåtens antatte posisjon. Angrepet førte til skader på ubåten, som måtte stige opp. Besetningen ble tatt til fange, men ble siden sluppet fri. Ubåten drev uten mannskap, med tysk marineflagg, inn mot Vallø – hvor den 10. april ble overtatt av en del av besetningen, og seilt til Teie. 12. april ble ubåten kondemnert, og etterlatt som vrak.
Tsjads historie
Vekst til makt
Imidlertid fortsatte uroen, videreført av en massakre i sørlige Tsjad med mengder av drap på sivile. CSNPD, ledet av Kette Moise og andre sørlige grupper, gikk med på en fredsavtale med regjeringsstyrkene i 1994, men som senere ble brutt. To nye grupper, De bevæpnede styrker for en føderal republikk (FARF), ledet av en tidligere alliert av Jette, Laokein Barde, og Demokratiske front for fornyelse (FDR), og et reformerte MDD hadde sammenstøt med regjeringsstyrkene fra 1994 til 1995.
Flerpartivalg
Samtaler med politiske motstandere tidlig i 1996 gikk ikke bra, men Déby annonserte at han hadde til hensikt å holde presidentvalg i juni. Han vant Tsjads første flerpartivalg for president med støtte i den andre omgangen fra opposisjonslederen Kebzabo, beseiret general Kamougue (lederen av kuppet i 1975 mot Tombalbaye). Débys parti MPS vant 63 av 125 seter i valget i januar 1997. Internasjonale observatører anmerket tallrike og alvorlige uregelmessigheter i valgprosessene.
Ved midten av 1997 signerte regjeringen fredsavtaler med lederskapet i FARF og MDD og greide å fjerne forsyningslinjene til deres baser i Den sentralafrikanske republikk og Kamerun. Det ble også inngått enighet med opprørerne fra Tsjads nasjonale front og Bevegelsen for sosial rettferdighet og demokrati i oktober 1997. Freden varte ikke lenge da opprørere fra FARF kjempet mot regjeringssoldater og til sist overga seg i mai 1998. Barde ble drept i kampene, det samme ble hundrevis av andre, hovedsakelig sivile.
Siden oktober 1998 har opprørere fra Tsjads bevegelse for rettferdig og demokrati (MDJT), ledet av Youssuf Togoimi inntil hans død i september 2002, hatt sammenstøt med regjeringssoldater i regionen Tibesti, hvilket har medført hundrevise av døde, sivile, regjeringssoldater og opprørere, uten at noen av partene har vunnet mark. Ingen aktiv bevæpnet opposisjon har dukket opp i andre deler av Tsjad.
Déby greide på midten av 1990-tallet gradvis å gjenopprette de grunnleggende funksjonene til regjeringen og inngå enhet med Verdensbanken og Det internasjonale pengefondet for å gjennomføre betydelige økonomiske reformer. Oljeutvinning i den sørlige regionen Doba begynte i juni 2000, og hvor Verdensbanken finansierte delvis et fellesprosjekt mellom Tsjad og Kamerun for en petroleumsrørledning, en 1000 km lang nedgravd rørledning som gikk gjennom Kamerun og til Guineabukta. Prosjektet etablerte unike mekanismer for Verdensbanken, den private sektor, regjeringen og det sivile samfunn som garanterte framtidige inntekter fra oljeutvinningen, som man håper vil gi fordeler for den lokale befolkningen og minske fattigdommen. Men suksess er avhengig av at alle partier holder sine forsikringer. De «unike» mekanismene for å overvåking og administrasjon av inntektene har dog møtt kritikk fra begynnelsen. Samtidig ble Tsjads statsgjeld ettergitt i mai 2001.
Déby vant en tvilsom seier på 63 prosent i presidentvalget i mai 2001. Etter å ha anklaget regjeringen for juks ble seks opposisjonsledere arrestert to ganger og en opposisjonell partileder ble drept ved annonseringen av valgresultatet. Til tross for påstander om korrupsjon i regjeringen, favorisering av Zaghawa, og misligheter av sikkerhetsstyrkene, har opposisjonspartiene og fagforeningenes opprop om generalstreiker og mer aktive demonstrasjoner mot regjeringen var lite vellykte. Til tross for bevegelser for demokratiske reformer, har makten blitt værende i hendene på et etnisk oligarki fra nordlige Tsjad.
I 2003 begynte Tsjad å motta flyktninger fra Darfur-regionen i vestlige Sudan. Mer enn 200 000 flyktninger flyktet fra krigen mellom to opprørsgrupper og regjeringsstøttede militsgrupper kjent som Janjaweed. Et antall grenseepisoder førte til krig mellom Tsjad og Sudan, også kalt for Tsjads borgerkrig (2005–2010).
Idriss Deby døde 20. april 2021 i et sammentreff med en opprørsgruppe fra Nord-Tsjad.
Krig i østlige Tsjad
Krigen begynte den 23. desember 2005 da Tsjads regjering erklærte krig mot Sudan, og ba Tsjads innbyggere om å mobilisere seg mot en «felles fiende». Sudanske militser hadde angrepet landsbyer og byer i østlige Tsjad, stjålet krøtter, myrdet innbyggere, og brent ned hus. Over 200 000 flyktninger fra regionen Darfur i nordvestlige Sudan søkte tilflukt i østlige Tsjad. Tsjads president Idriss Déby anklaget den sudanske president Omar al-Bashir på å «destabilisere vårt land, å drive vårt folk inn i elendighet, å skape uorden og eksportere krigen fra Darfur til Tsjad». Den muslimsk kontrollerte regjeringen i Sudan har blitt dokumentert av FN å ha deltatt i massemord på rundt 100 000 ikke-arabiske sivilister i Darfur mellom 2003 og 2006.
Et angrep på byen Adre i Tsjad, ikke langt fra grensen til Sudan, førte til at mellom 100 og 300 opprørere ble drept. Den sudanske regjeringen ble anklaget for angrepet, men en talsmann fra Sudans utenriksdepartement nektet for enhver innblanding i Tsjads indre anliggender. mellom de muslimske arabere i nord og subsaharisk kristne i sør. Den 13. april 2006 angrep allierte opprørere mot N'Djamena, Tsjads hovedstad, i et forsøk på å velte Tsjads regjering. Angrepet skjedde kun måneder etter at det hadde oppstått alvorlige spenninger mellom Tsjad og Sudan. Opprørerne forsøkte å erobre bygningen til nasjonalforsamlingen, men angrepet ble slått tilbake av Tsjads hær. Minst 400 mennesker, av dem 370 opprørere, ble drept i angrepet, og 271 opprørere ble tatt til fange. President Déby anklaget Sudan for å ha støttet angrepet.
Den 25. november 2006 erobret opprørerne den østlige byen Abéché, hovedstad i regionen Ouaddaï, og et senter for humanitær støtte til Darfurregionen i Sudan. Den samme dagen hadde en annen opprørsgruppe erobret byen Biltine. Den 26. november hevdet Tsjads regjering å ha gjenerobret begge byene. Regjeringsbygninger og hjelpekontorene i Abeche skal ha blitt plyndret. Tsjad hevdet at begge opprørsgruppene var støttet av regjeringen i Sudan.
Lerches gate (Tønsberg)
Lerches gate (1, 2-8) er en 140 meter lang gate på Frodeløkken i Tønsberg. Den går sørover fra Eckersbergs gate og ender som gangsti i Harbitz gate.
Tsjads historie
Krig i østlige Tsjad
Den 1. februar 2008 angrep opprørere, en allianse bestående av lederne Mahamat Nouri (tidligere forsvarsminister) og Timane Erdimi (en nevø av Idriss Déby og presidentens tidligere stabssjef) N'Djamena, faktisk omringet presidentpalasset, men Tsjads hær klarte igjen å fordrive dem. Franske militære fløy inn forsyninger, men deltok ikke i krigshandlingene. FN uttalte at 20 000 mennesker hadde forlatt regionen og søkt tilflukt i Kamerun og Nigeria. Tsjad anklaget igjen Sudan for å stå bak angrepet, samtidig som han hevdet å ha kontroll.
Lerches gate (Tønsberg)
Gaten er oppkalt etter kunstmaler Vincent Stoltenberg Lerche (1837-1892).
Tsjads historie
Eksterne lenker
צ'אד
Tjuratam
Tjuratam er en stasjonsby i Kasakhstan på hovedjernbanen fra Moskva til Tasjkent. Den ligger i nærheten av romfartssenteret Bajkonur kosmodrom og byen Bajkonur, tidligere Leninsk, som er bygget opp i forbindelse med kosmodromen.
Det var dette romfartssenteret som Gary Powers forsøkte å finne i sitt Lockheed U-2 spionfly da han ble skutt ned i 1960. Frem til han ble skutt ned, hadde CIA systematisk fløyet over hovedjernbanene i Sovjetunionen for å forsøke å finne sovjetiske rakettbaser.
Giuseppe Delfino
Giuseppe Delfino (født 22. november 1921, død 10. august 1999) var en italiensk fekter som deltok i flere olympiske leker, 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne, 1960 i Roma og 1964 i Tokyo.
Delfino ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i kårde foran Sverige og Sveits. De andre på laget var Edoardo Mangiarotti, Dario Mangiarotti, Carlo Pavesi, Franco Bertinetti og Roberto Battaglia.
Lepturalia nigripes
Utseende
En middelsstor (13–18 mm), slank trebukk, svart med gulbrune dekkvinger. Den kan ligne en del andre arter, men er større enn de fleste av dem. Antennene er mørke og vel halvparten så lange som kroppen. Hodet er ganske bredt, med rettvinklede bakhjørner og kraftig innsnørt hals. Pronotum er lengre enn bredt, matt svart, kledt med oppstående, lyse hår. Dekkvingene er ensfarget gulbrune, litt bredere enn pronotum ved roten, med avrundede skuldre. De dekker ikke bakkroppsspissen helt. Beina er lange og svarte.
Levevis
Larven utvikler seg i stående (gadd) bjørker som har vært døde i noen år. De bør ha hard yteved, men råtten kjerneved, og bør være soleksponerte. Trær som er drept av skogbranner ser ut til å være attraktive. Larven borer dypt inn i veden og utviklingen tar minst tre år. De voksne insektene er aktive i juni-juli. De besøker ikke blomster like hyppig som mange andre Lepturinae, men kan av og til finnes på åpne blomster.
Utbredelse
Arten er utbredt i det østre og sørøstre Europa fra Nord-Sverige i nord til Romania i sør. I Norge er det noen få, gamle funn fra Østlandet, men arten er trolig utdødd i landet i dag. Den forekommer også i det nordlige Asia øst til Stillehavet.
Systematisk inndeling
Arten er den eneste i slekten Lepturalia.
Basingstoke and Deane
Basingstoke and Deane er et distrikt i grevskapet Hampshire i England. Administrasjonsbyen er Basingstoke. Distriktet har et areal på 633,81 km² og hadde 167 799 innbyggere i 2011.
Det ble opprettet i under lokalstyrereformen i 1974, da valgkretsene Basingstoke, Basingstoke landsdistrikt og Kingsclere and Whitchurch landsdistrikt ble slått sammen. Den første borgermesteren av Basingstoke, George Baynard, ble utnevnt i 1641. Valg til kommunerådet blir holdt i tre ut av hvert fjerde år, men en tredjedel av setene i rådet som blir valgt ved hvert valg. Siden første valg i 1973 har rådet enten vært kontrollert av det konservative partiet eller ikke hatt partikontroll.
Andre byer og landsbyer i distriktet er Tadley, Kingsclere, Oakley, Whitchurch og Silchester. Like ved sistnevnte lå Calleva Atrebatum, som var den keltiske stammen atrebatenes hovedstad da romerne invaderte De britiske øyer.
John Sivebæk
John Sivebæk (født 25. oktober 1961 i Vejle) er en tidligere dansk fotballspiller som i sin aktive karriere spilte for Vejle BK, Manchester United, AS Saint-Étienne, AS Monaco, Pescara Calcio og AGF Aarhus. Han skårte ett mål på 87 kamper for, og han representerte landet sitt under VM i fotball 1986 samt deltagelser i tre Europamesterskap, hvor Danmark blant annet vant EM i 1992.
Karriere
Sivebæk startet sin karriere i sin lokale klubb Vejle BK i 1980. Her var han en del av laget som vant Landspokalturneringen i 1981. Sivebæk fikk med sitt spill debutere på det danske herrelandslaget i mai 1982 i en vennskapskamp mot, og i EM i fotball 1984 var han en fast del av den danske troppen hvor han fikk med seg tre av fire kamper. I 1984 var også Sivebæk med på å vinne Danmarksmesterskapet med Vejle. Under kvalifiseringen til fotball–VM i 1986 skårte han sitt første og siste landslagsmål mot i november 1985.
Vinteren 1985 dro Sivebæk til England for å signere kontrakt med Manchester United som var under ledelse av Ron Atkinson, og her sluttet han seg til Jesper Olsen, som var lagets andre danske spiller. Sivebæk fikk 31 kamper for United, og hans eneste mål ble det første målet under den nyansatte manageren Alex Ferguson mot Queens Park Rangers i november 1986. Under sin tid i United ble han også valgt til troppen til Danmark for VM i fotball 1986, hvor han spilte to av fire mulige kamper.
I 1987 fikk Sivebæk beskjed av Ferguson at han ikke lenger ville være en fast spiller i førstelagsstallen, noe som gjorde at han meldte overgang til den franske klubben AS Saint-Étienne. Her spilte han over 120 seriekamper, og ble i tillegg tatt ut til den danske landslagstroppen for spill under EM i fotball 1988 hvor han spilte to av tre mulige kamper. I 1991 meldte han overgang til ligarivalen AS Monaco, og her imponerte han såpass at han ble plukket ut til den danske troppen til EM i fotball 1992 i Sverige. Sivebæk spilte alle de første fire kampene og hjalp Danmark med å nå finalen mot. I selve finalen pådro han seg en skade og ble byttet ut med Claus Christiansen, men bidro med sitt til å være med å løfte pokalen etter at Danmark vant 2-0.
I 1992 dro han fra Monaco til Italia og klubben Pescara Calcio, hvor han spilte over 60 kamper frem til 1994. Dette året dro han tilbake til Danmark og sin gamle klubb Vejle BK hvor han fikk én sesong. I 1995 meldte han overgang til AGF og spilte i underkant av 30 kamper før han la opp som fotballspiller i 1997. Etter at han la opp har Sivebæk vært fotballagent for Proactive Scandinavia, og har blant annet vært rådgiver for Thomas Gravesen.
Myklebost
Myklebost er et tettsted i Ålesund kommune i Møre og Romsdal. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger på sørsiden av Ellingsøya ved Ellingsøyfjorden omtrent 11 kilometer nordøst for Ålesund sentrum. Tettstedet Hoffland ligger 5,5 kilometer vest for Myklebost, og tettstedet Årset ligger ca. seks kilometer østover.
Melodi Grand Prix 1974
Melodi Grand Prix 1974 var den 14. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. NRK plukket ut fem finalister ut fra 272 innsendte bidrag til finalen 16. februar 1974. Vinnerlåten ble «Hvor er du?», komponert av Frode Thingnæs med tekst av Philip A. Kruse. Vinnerlåten ble sunget av Jahn Teigen med lite orkester og Anne-Karine Strøm med stort orkester. Strøm representerte Norge i den internasjonale finalen i Brighton, og framførte låten på engelsk under tittelen «The First Day of Love». Der endte sangen på firedelt sisteplass med 3 stemmer. Dette var Norges tredje sisteplass i konkurransen.
Sendingen
NRK flyttet dette året finalen tilbake til NRK Marienlyst og til Studio 1. Sendingen gikk av stabelen lørdag 16. februar, og Vidar Lønn-Arnesen var programleder for tredje år på rad. Det ble holdt en åpen konkurranse, og NRK fikk inn 272 bidrag. En jury bestående av Benny Borg, Finn Eriksen og Sigurd Jansen, plukket ut fem av dem til finalen.
Også dette året var det mange tidligere artister som vendte tilbake, blant annet Ellen Nikolaysen, Anne-Karine Strøm, Inger Lise Rypdal og Gro Anita Schønn. Finalen ble også debuten til en artist som skulle komme til å sette et sterkt preg på konkurransen i årene framover – Jahn Teigen. Også showgruppa Dizzie Tunes deltok sammen med Grethe Kausland.
Avstemning
Sju av NRKs distriktskontorer hadde valgt ut to personer fra sin region – en under 25 år, og en over 25 år. Hvert jurymedlem ga fra 1 til 5 poeng til hver melodi. Hver sang kunne dermed få mellom 14 og 70 poeng. Juryen stemte fra Studio B på Marienlyst. Jurymedlemmene var: 1. Karin Vanebo (Trondheim), 2. Inge Gotland (Trondheim), 3. Anne-Lise Pleym (Tromsø), 4. Hermod Hansen (Tromsø), 5. Lars Skjeldal (Oslo), 6. Ove Rød (Oslo), 7. Arne Stakkeland (Kristiansand), 8. Elisabeth Mo (Kristiansand), 9. Leif Kristoffersen (Hamar), 10. Eva Leinaas (Hamar), 11. Roald Madsen (Bodø), 12. Elisabeth Skaar Olsen (Bodø), 13. Inger Bye (Bergen) og 14. Terje Eggum (Bergen).
Hendelser
Til finalen i Brighton 6. april valgte NRK Anne-Karine Strøm som solist. Strøm var på den tiden gift med Frode Thingnæs, som hadde laget vinnermelodien. «Hvor er du?» ble også oversatt til engelsk med tittelen «The First Day of Love». Dette var første gang et norsk bidrag ble framført fullt og helt på engelsk i den internasjonale finalen.
Også musikkbransjen var negativ og mente den norske grand prix-finalen ikke var internasjonal nok. «Årets norske vinnermelodi ligger så absolutt ikke innenfor dagens popstil. Det kan føre til total utklassing i den internasjonale finalen», mente Erik Botolfsen, plateprodusent i EMI. Helge Westbye, pressesjef i Polydor, mente de norske finalemelodiene bar preg av å være for provinsielle og sa: «det er ikke noe imponerende nivå over vinnermelodien». Fagfolkene fikk også ganske rett: Det norske bidraget endte på en firedelt sisteplass i den internasjonale finalen. Dette var Norges tredje sisteplass.
Etter den internasjonale finalen gikk også komponisten Frode Thingnæs hardt ut mot den norske ordningen med utplukking av finalebidrag og jurysystemet i finalen. «Vi er i utakt med det internasjonale systemet». Thingnæs sa videre: «Vi sender feil melodi. Norske komponister må få vite hva de går til – vi kan lage like kommersielle ting som kontinentet.»
Franco Bertinetti
Franco Bertinetti (født 14. juli 1923 i Vercelli, død 6. mars 1995 i Marseille) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne.
Bertinetti ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i kårde foran Sverige og Sveits. De andre på laget var Edoardo Mangiarotti, Dario Mangiarotti, Giuseppe Delfino, Carlo Pavesi og Roberto Battaglia.
Fire år senere, under Sommer-OL 1956 i Melbourne, vant han en ny gullmedalje med det italienske laget i lagkonkurransen i kårde.