cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mads Johansen Lange
Bali
Langes karriere som handelsmann utviklet seg opp gjennom 1840-årene. I midten av perioden var hans flåte på omkring 15 skip, som kunne laste fra 800 til 1500 tonn gods. Mange av skipene var nye, antakelig bygget i Singapore, som han jevnlig besøkte. Skipene eksporterte levende kyr, tørt kjøtt, skinn, bomull, tobakk, kaffe, kokosolje og ris, som var den viktigste eksportvaren. Kokosoljen ble solgt i store mengder i Singapore med en fortjeneste på 200–300 prosent. Derfor fikk Lange også en oljemølle importert helt fra Europa. Det var en dyr affære, men med de nevnte profitter ville den i løpet av få år være lønnsom. Ris ble annonsert billig til salg i aviser i Singapore, Australia og Kina.
Handelsaktivitetene ga store pengesummer, og den årlige eksporten lå på 10,000 til 14,000 tonn. Varene ble handlet i kinesiske mynter, kèpèng og pitis, som var den lokale valutaen på Bali og Lombok. Øyene hadde ingen egen myntenhet og var derfor avhengige av gangbar mynt til den interne handelen. Lange hadde monopol i Kotta på den utbytterike handelen med den kinesiske valutaen og kom til å dominere valutamarkedet på Bali. I 1840-årene kunne Lange kjøpe 1 400 kèpèng for en dollar og selge dem videre for to dollar, altså en gevinst på 100 %. Han ble derfor hjemme også kalt bankier.
Spesielt franske skip kom til Kotta for å laste levende frakt som fe, ponnyer, svin og fjærkre. Ofte kom balineserne ned til stranden med mange flere kyr enn skipene kunne laste. Her trådte Lange så til og kjøpte det kveget som ble til overs, da spesielt oksekjøtt var ettertraktet mat. Han oppførte derfor slaktehus på stranden, hvor man raskt kunne slakte oksene. Tørt oksekjøtt, kjent som «ding-ding», ble sendt til nederlandske tropper på Java.
Under disse årene lå omsetningen til Langes faktori på 1,000,000 gylden alene på handelen med Java. Hans suksess skyldtes først og fremst hans evne til å skape personlige forbindelser, spesielt med den lokale rajahen. Nederlenderne, som også prøvde å føre handel på Bali, hadde ikke samme suksess, og 1. mai 1844 utnevnte de nederlandske myndighetene i Batavia Lange til nederlandsk agent på Bali med rett til å føre det nederlandske flagg. Nå arbeidet han ikke kun for seg selv, men også for de nederlandske myndighetene, som nøt godt av dette samarbeidet.
Fredsmegler
Fra midten av 1840-tallet prøvde nederlenderne igjen å vinne overherredømmet over Bali og øyens forskjellige rajaher og i juli 1846 sendte de en troppestyrke til Bali. Denne gangen var det den nordlige delen av øyen Boeleleng som var målet, og man avleverte et ultimatum med en rekke krav, som skulle oppfylles innen tre døgn. Da kravene ikke ble imøtekommet, gikk nederlenderne den 28. juni i land og angrep byen, som ble inntatt og brent ned. Styrken fortsatte neste dag mot residensbyen Singaradja, som ble inntatt uten nevneverdig motstand, da de fleste balineserne hadde trukket seg lengre inn i landet til festningen Djagaraga. Nederlenderne hadde benyttet seg av sin flåtestyrke, og et angrep på en stor balinesisk styrke inne i landet uten flåtestøtte tillot ikke de øverstkommanderende. Her kom Lange inn i bildet, og han tilbød å dra inn til rajahene av Boeleng og Karangasem for å innlede forhandlinger. Lange lyktes i forhandlingene, og man kunne 9. juli slutte fred på nederlendernes betingelser, som blant annet betydde at rajahene skulle betale krigsskadeerstatning, og at nederlenderne skulle ha en mindre garnison i området, inntil erstatningen var betalt.
Da rajahene ikke oppfylte flere av betingelsene i fredsavtalen fra 1846 sendte nederlenderne i starten av 1848 en enda større flåte- og landstyrke av sted mot det nordlige Bali. Lange klarte å holde rikene Tabanan og Badong nøytrale, men de resterende balinesiske styrkene samlet seg ved Djagaraga, hvor de også hadde søkt tilflukt i 1846. Mens nederlenderne forberedte et felttog blokkerte de kysten, noe som gikk hardt ut over handelen. Djagaraga lå langt inne på øyen, så det andre angrepet måtte gjennomføres uten støtte fra flåten. I første omgang gikk det etter planen, men da nederlenderne møtte Gusti Djilantiek, som hadde forskanset seg med 600 rifleskyttere, ble de stoppet. Da nederlenderne ikke kunne opprettholde forsyningene, blant annet fordi hæren ikke hadde medbrakt det nødvendige antall kulier, og da balineserne angrep utgangslandsbyen, ble de til slutt nødt til å trekke seg tilbake i stor hast.
Diplomater fra rajahene av Boeleleng og Karangasem ble sendt til generalen for å innlede forhandlinger, og generalen meddelte, at han kun ville snakke direkte med rajahene, og at dette skulle skje så raskt som mulig, dersom man ikke ville miste de besatte områder. Møtet skulle finne sted 7. april i palasset, og balineserne ankom, imidlertid med en styrke på 12,000 krigere, da nederlenderne hadde svart balineserne, at de måtte medbringe så mange livvakter til møtet som de ønsket. Allikevel ble det ingen kamper, og rajahen av Karangasem og Gusti Djilantiek gikk med på alle nederlendernes krav, som bl.a. inkluderte at forsvarsverkene ved Djagaraga straks skulle fjernes. Man avtalte et nytt møte i Sangsit, hvor nederlenderne ville flytte deres hovedkvarter. Ved det nye møtet 13. april var balineserne straks mere fiendtlig stemte, og generalen meddelte at hæren to dager senere ville marsjere til Djagaraga, og forventet at alle styrker ville være trukket tilbake.
Da de nederlandske troppene den 15. april marsjerte frem mot festningen, fant de imidlertid ut at alle broer var fjernet, og at balineserne var klare til å forsvare seg. De hadde ikke trodd at nederlenderne ville holde sin del av avtalen, og så derfor et nytt forsvar og fordrivelse av nederlenderne som eneste utvei. Nederlenderne hadde imidlertid denne gangen større hell med angrepet, og en del av hæren rykket rundt om festningen og angrep balineserne i ryggen. En stor del av balineserne begikk puputan (masseselvmord), da de innså nederlaget. Dagen etter var slaget tapt, og rajahene av Karangasem og Boeleleng samt Gusti Djilantiek trakk seg med sine tropper tilbake til det fjellrike område bak Djagaraga, hvor de unnslapp til riket Karangasem.
Nederlenderne besluttet nå å seile styrkene sine til Sydbali, for der å angripe rikene Karangasem og Kloengkoeng. Samtidig tok nederlenderne imot et tilbud fra fyrsten av Lombok, som ønsket makten over Karangasem mot å stille med 400 mann til hjelp i angrepet. 12. mai 1849 var nederlenderne klare, og de landsatte styrkene og inntok kystbyen Padang Cove. En uke senere trengte krigerne fra Lombok inn i Karangasem, hvor det samtidig var oppstått opprør mot rajahen, som ved utsikten til nederlag drepte alle sine hustruer, barn og til slutt begikk selvmord.
Rajahen av Boeleleng samt Gusti Djilantiek flyktet opp i fjellene med krigerne fra Lombok i hælene. Nederlenderne kunne nå konsentrere seg om å angripe Kloengkoeng, hvor den øverste og hellige rajah på Bali, Dewa Agoeng, hersket. Rajahen og særlig hans søster var de argeste motstanderne av nederlendernes inngripen på Bali, og det var derfor viktig å få satt dem ut av spill. Nederlenderne rykket frem under ledelse av general Michiels og erobret både et gammelt og hellig tempel samt byen Kasoemba. Natten etter ble nederlenderne likevel angrepet av balineserne, og Michels ble dødelig såret.
Den nestkommanderende, oberstløytnant Jan van Swieten, ble utnevnt til øverstkommanderende for ekspedisjonen. Etter dette tilbakeslaget besluttet hæren å trekke seg tilbake til kysten for å avvente ordrer fra Batavia. Krigerne fra Lombok møtte nederlenderne der og kunne fortelle at rajahen av Karangasem og Boeleleng, samt Gusti Djilantiek ikke lenger var i live.
Langes forretninger led under krigshandlingene, og etter at rajah Kassim hadde forsøkt å angripe naboriket Mengoewi, fryktet man i Koeta nå et motangrep. Lange fikk derfor overtalt rajah Kassiman og rajahen av Tabanan til, sammen med ham selv, å ri med en styrke på 16,000 mann opp til Dewa Agoeng for å overtale denne til å forhandle fred med nederlenderne. Selv om balinesernes situasjon så gunstig ut etter general Michiels' død og hærens tilbaketog til kysten, lyktes det Lange å overtale rajahene til forhandling. Lange hadde sendt Helms av sted på «Venus» for å informere nederlenderne om sitt meglingsforsøk.
Nederlenderne trodde ikke at Langes forsøk ville lykkes, og da monsunen rykket nærmere mente ledelsen at de måtte foreta seg noe for å unngå at hele ekspedisjonen skulle mislykkes. Hæren rykket først frem mot Kasoemba, hvor general Michiels hadde falt, og møtte kun spredd motstand, da balineserne hadde konsentrert forsvaret rundt hovedstaden Kloengkoeng. Tidlig den 10. juni rykket nederlenderne ut fra Kasoemba mot Kloengkoeng, men møtte snart Lange i front for en liten gruppe ryttere. Han var kommet fra Kloengkoeng for å fortelle, at hans megling hadde lyktes, og at rajahene nå var klare til å forhandle om fred.
Lange advarte samtidig mot å fortsette fremrykningen mot hovedstaden, da han i så fall ikke kunne garantere, at de 16,000 troppene som hadde støttet han, ikke ville slutte seg til forsvarerne. Nederlenderne ble glade for denne meddelelsen, og mens hæren trakk seg tilbake, red Lange sammen med en nederlandsk offiser tilbake til rajahene, hvor partene ble enige om å sende en legasjon av balinesere til generalguvernøren for å anerkjenne nederlendernes overhøyhet over øyen.
Noen dager etter ankom den nye øverstkommanderende for styrkene i Nederlandsk Østindia, prins Bernhard von Sachsen-Weimar-Eisenach, øyen, og da balineserne ønsket å møte denne ekte prinsen fra Europa, arrangerte Lange et møte med deltagelse av alle de nederlandske soldatene og 12,000 balineserne. Rajahene og prinsen forsikret på ny hverandre om fred, og etter dette dro prinsen og størstedelen av de nederlandske styrkene hjem mot Batavia. Jan van Swieten avtalte deretter et møte med de sydbalinesiske rajahene for å forhandle fram en endelig fred. Da rajahenes boliger var for små til et stort møte, ble man enige om å legge fredsmøtet til Langes faktori i Kotta, som var blitt et fast møtested når stridigheter mellom balineserne og de fremmede skulle løses.
Flere anslag tyder på at møtet hadde omkring 20,000 deltakere, med en overvekt av balinesere. Under de mange dager lange forhandlingene oppholdt de seg alle i og omkring Langes faktori. Samtidig skulle han sørge for deres forpleining, som med det enorme antall deltakere må ha vært en stor utgift for han. For sin innsats mottok han fra rajah Kassiman den hederlige tittelen som «unggawa besar» (høykommissær), som var en av de høyeste titler i det balinesiske riket. Nederland belønnet Lange ved at kong Vilhelm III den 11. desember 1849 tildelte ham ridderkorset av Den nederlandske løves orden. skrev i 1850 om bakgrunnen for tildelingen: «Hans mange store tjenester og oppofrende bestrebelser for å tjene nederlenderne er omsider blitt anerkjent av den nederlandske regjeringen både i Østindia og Europa, hvilket kan ses derav, at han forrige år ble utnevnt til Ridder av den Nederlandske Løve.»
Økonomisk nedgang
Etter krigen ble Bali rammet av økonomisk nedgang, noe som også rammet Lange og hans faktori. Nederlendernes tallrike flåteoperasjoner og blokader under krigene hadde stanset nesten all handel. Dessuten ble det plutselig mangel på de viktige eksportvarene ris og kokosolje, på grunn av stort fall i produksjonen av dem fordi størstedelen av alle menn på øyen kjempet i krigene. Lange kunne allikevel blant annet importere ris fra Lombok og selge det til rajah Kassiman, men Langes dyrt innkjøpte oljemølle måtte stanses, da det ikke var nok kokosnøtter til å holde den i gang.
Samtidig med denne nedgangen i produksjonen falt antallet skip i farvannene omkring Bali også. Hvalfangerne kunne ikke tjene like mye som før, og antallet minsket. Dampskipene utkonkurrerte seilskipene, noe som betydde at de store handelsplassene som Hongkong og Singapore, fikk mere trafikk på bekostning av de mindre. Lange kjempet dessuten med sykdom og planla å reise hjem til Rudkøbing, noe som fremgår av et brev til rajahen av Tabanan, som aldri rakk å bli sendt.
Forholdet til Danmark
Lange glemte ikke sitt fedreland, selv om han bodde på Bali det meste av livet sitt. Han sendte blant annet en del kulturgjenstander til Det Kgl. Etnografiske Museum i København, som ble åpnet i 1849 av Christian Jürgensen Thomsen. Også etter Langes død fikk man for eksempel hans skipskiste i 1938 fra en svensk ingeniør, som hadde kjøpt den på Bali. Langes mange gaver til Nationalmuseet medførte til at han 28. juli 1854 ble tildelt Fortjenstmedaljen i gull av Fredrik VII.
Grunnen til tildelingen var ifølge riksarkivet: «Mads Lange ble tildelt Fortjenstmedaljen i gull ved kgl. resolusjon av 28. juli 1854 på en forestilling nedlagt av kultusministeren (Kultusministeriets sekretariat, forestillinger kunstanstalterne vedkommende). Initiativet til hans dekorering ble tatt av museumsmannen Chr. Jürgensen Thomasen, som i skrivelse av 7. mars til overdirektøren for de kgl. kunstsamlinger innstilte Lange, fordi denne hadde skjenket verdifulde gjenstander til Det Etnografiske Museum. Overdirektøren viderebragte den 11. mai 1854 forslaget til Kultusministeriet, som den 24. juli nedlagte den forestilling, som Frederik VII bifalt den 28. juli.»
Langes bidrag til fedrelandet begrenset seg ikke kun til det kulturelle. Han sendte blant annet flere tusen riksbankdaler hjem til Danmark under krigen mot Tyskland i 1848–1850. Han samlet også inn penger til den danske organisasjonen «Hjælp til Krigens Saarede».
Langes død
Lange døde 13. mai 1856, bare 48 år gammel. Hans datter Cecilia var kun åtte år gammel, men mente i likhet med Langes engelske lege at han var blitt forgiftet under sitt besøk hos en rajah. Der er imidlertid også teorier om at Lange hadde blitt forgiftet av nederlenderne. Ingen av påstandene er noen gang blitt etterforsket, og man kan derfor ikke bekrefte noen av teoriene eller avgjøre om han døde av naturlige årsaker.
I samtale med forfatteren Aage Krarup Nielsen beskyldte Cecilia sin fetter, Langes nevø Peter Christian Lange for å ha tatt alle verdier og flyktet. Hun sa blant annet til Krarup Nielsen: «Han var en røver, som dro hjem til Danmark med alt som var tilbake etter min fars formue, uten å gi oss to barn en cent.» Forfatteren Ludvig Verner Helms tok derimot nevøen i forsvar basert på et brev han mottok i 1883 fra en annen av Hans Nielsen Langes sønner, som skrev om Peter Christian Lange: «Han solgte alt som tilhørte min far, skip og eiendom, intet var etterlatt meg, huset i Banjoewangi var etterlatt til Cecilie; men da hun ikke hadde noe dokumentarisk Bevis på at hun er Langes Datter, ville Regjeringen i Favei ikke avstå det.»
Testamentet
Lange hadde i 1851 opprettet et testament. Krarup Nielsen fikk en kopi av testamentet av datteren Cecilia under sitt besøk hos henne, og det er sannsynlig at det i dag finnes i Det Kgl. Bibliotek.
Grunnen til at Lange i så ung alder hadde skrevet testament var antagelig at hans tidligere så blomstrende virksomhet var begynt å gå dårligere i årene frem til hans død. Samtidig indikerer Langes brev at han i disse årene gikk med planer om å reise hjem til Danmark. Da hans brødre nettopp var omkommet som følge av et forlis følte han nok at et testament før en så lang tur var en god ide. Umiddelbart før testamentets opprettelse i 1851 hadde Lange sannsynligvis mistet sin balinesiske elskerinne Nyai Kenyèr under en koleraepidemi.
I det første testamentet fikk sønnene William Peter og Andreas Emil og datteren Cecilia Catherina hver en arv på 10,000 gylden. Dessuten skulle Cecilia arve alle hans verdier og eiendommen på Java, men Cecilias mor skulle ha bruksretten over eiendommen i sin levetid. Cecilias mor fikk også tildelt 3,000 gylden, hvor rentene skulle sikre henne økonomisk. Ida Bay ble tildelt 4,000 gylden og 1,000 spanske dollar, som dog også skulle understøtte Langes mor Maren Hansen, som dessuten ble innsatt som hovedarving, når alle andre poster var utredet. Til slutt fikk Langes daværende to nevøer, en i Rudkøbing og en på Bali, tildelt 1,000 gylden hver. Rundt 1855 fikk Lange et tillegg til testamentet, hvor blant annet hans da avdøde sønn William ble skrevet ut av testamentet, og hans andre sønns arv nedskrives til 5,000 gylden, men samtidig skulle han arve alle personlige effekter og etterfølge sin far i virksomheten. Cecilias kontante arv ble nedskrevet med 25 % og skulle hensettes til en rente på 9 %, inntil hun ble gift eller myndig.
Grav
Lange ble begravet nær sitt faktori i en liten lund av palmetrær. I dag står graven ut mot hovedveien mellom Sanur og Kotta, og der står en obelisk innmurt med små rullestein fra Balis østkyst. Denne obelisken ble i 1927 reist over det opprinnelige hvite firkantede gravfundamentet av den nederlandske regjeringen på tilskyndelsen av den danske konsulen i Surabaya, Johann Ernst Quintus Bosz.
Etterkommere
Lange giftet seg aldri. Han sendte hele livet brev og gaver til sin 10 år yngre kusine Ida Bay, som imidlertid avslo det frierbrevet han sendte fra Østen.
Lange fikk imidlertid tre barn med to kvinner på Bali. Den ene kvinnen var en balineser som het Njai Kenjèr eller Nyai Kenyèr. Den andre kvinnen var en kineser som Lange omtaler som Nonna Sangnio, hvor Nonna betyr «frøken» eller «elskerinne». De tre barnene var William Peter (1843) og Andreas Emil (1850) med Nyai Kenjèr, og Cecilia Catharina (1848) med Nonna Sangnio.
Begge sønnene ble sendt til skole i Singapore. William Peter døde her 12 år gammel. Andreas Emil ble utdannet på Raffles Institution og ble gift med en malaysier og fikk barn med henne. Hans etterkommere lever i Singapore og i Australia. (New Zealands tidligere statsminister David Lange, som skal være av dansk avstamning, hører ifølge ham selv ikke til Langes etterkommere.)
Datteren Cecilia ble som 7-åring sendt til Singapore for å få sin skolegang på en klosterskole. Da faren døde året etter, ble hun adoptert av en engelsk familie. De tok henne med på reiser til Europa og India. Dette ga henne en allsidig utdannelse, noe som kom henne til gode senere, da hun i 1870 vendte tilbake til Singapore. Her møtte hun Abu Bakar, som da var regent av Johor. Der giftet de seg, til tross for vanlige fordommer mot at en renblods malaysier giftet seg med en europeer.
Cecilia var maharajaens andre hustru, og da han i 1885 ble utnevnt til sultan av britene, ble det hans tredje hustru Fatimah som ble. Cecilia ble i stedet «Inche Besar Zubidah», en tittel som ble gitt til en sultans hustru som ikke var innsatt som sultanah. Hun ble imidlertid den eneste av sultanens hustruer som fødte ham en sønn og dermed førte slekten videre. Hennes sønn, sultan Ibrahim, var en etterkommer av Lange, og hans slekt sitter stadig i dag på tronen i Johor.
Kitab-i-Aqdas
Kitáb-i-Aqdas (الكتاب الاقدس, persisk كتاب اقدس, Den Aller Helligste Bok) er en hellig tekst innen bahai, skrevet av grunnleggeren Bahá'u'lláh i 1873, mens han oppholdt seg i 'Akká i Israel.
Kitáb-i-Aqdas ble skrevet på arabisk, og «legger grunnlaget for de lover og prinsipper og praktiske forordninger som blir retningsgivende for bahai-samfunnet». Teksten består av flere hundre vers, som er samlet i 189 avsnitt.
Bokens forordninger og påbud er blant annet:
Boken ble utgitt i en autorisert engelsk utgave i 1992 av Det universelle rettferdighetens hus.
Jordskjelvet i Colima 2003
Jordskjelvet i Colima var et jordskjelv med styrke 7,6 på Richters skala som rammet stillehavskysten ved delstaten Colima i Mexico den 21. januar 2003 klokken 20:06 lokal tid UTC-6 og varte i omtrent 50 sekunder. Episenteret var ved Cuyutlán. 29 mennesker omkom, 300 ble skadd, rundt 2,000 bygninger ble ødelagt, og 10,000 mennesker ble hjemløse etter jordskjelvet.
1210 Morosovia
1210 Morosovia er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 6. juni 1931 av Grigoriy N. Neujmin ved Krim-observatoriet i Simeiz på Krimhalvøya.
«Lütjens»
«Lütjens» (D 185) var en missiljager i Bundesmarine og senere i Deutsche Marine. Skipet var oppkalt etter den tyske admiralen Günther Lütjens, som ledet «Bismarck» på sitt første og siste oppdrag.
Etter 30 år ble hun tatt ut av tjeneste 18. desember 2003.
Raoul I, greve av Vermandois
Raoul I av Vermandois, også benevnt som «le Vaillant» (født 1085, død 14. oktober 1152), var greve av Vermandois. Han var sønn av Hugo av Vermandois og Adele av Vermandois. Hans besteforeldre på farsiden var kong Henrik I av Frankrike og Anna av Kiev. Hans besteforeldre på morsiden av Herbert IV av Vermandois og Adele av Valois.
Hans eneste onkel på farsiden var Filip I av Frankrike. Gjennom ham var Raoul fetter av Ludvig VI av Frankrike, og tilsvarende med Ludvig VII av Frankrike. Raoul tjente som seneschal av Frankrike under regimet til Ludvig VII. I 1137 døde hertugen av Aquitaine, og kongen besluttet at arvingen, den unge Eleanora av Aquitaine, skulle bli gift med prins Ludvig VII som ble sendt til Bordeaux med en eskorte på 500 riddere. I eskorten var de mest betydningsfulle menn, abbed Suger av Saint-Denis, Theobald II, greve av Champagne og Raoul I, greve av Vermandois. I den kommende dronningens følge var også Eleanoras søster, Petronilla av Aquitaine. Den 25. juli 1137 ble Ludvig VII og Eleanora gift.
Etterhvert ble det klart at den godt gifte Raoul I hadde fått et godt øye til dronningens søster. Han besluttet å forvise sin lovmessige hustru og få giftet seg med Petronilla. Dette var problematisk. Raoul Is lovmessige hustru var Eléonore av Blois, søster av ingen ringere enn den mektige greven av Champagne, Theobald II, som ikke kunne akseptere at hans søster ble forkastet og forvist. Paven rykket ut og lyste både Raoul I og Petronilla i bann. Dronning Eleanora av Aquitaine lente seg mot sin ektemann kongen, og med hennes påtrykk aksepterte kongen at Raoul I støtte sin hustru Eléonore fra seg slik at han kunne gifte seg med dronningens søster Petronilla.
Krigen mellom greven av Champagne og kongen varte i to år, 1142–1144, og endte med at den kongelige hæren okkuperte Champagne. Kong Ludvig VII var personlig deltagende i angrepet og nedbrenningen av byen Vitry. Mer enn tusen personer som hadde søkt tilflukt i en kirke døde i flammene. Forferdet og med et ønske om å få krigen avsluttet forsøkte Ludvig å få til en fred med Theobald II i bytte for en støtte om å få fjernet interdiktet på Raoul og Petronilla.
Familie og barn
Raoul var gift tre ganger:
1211 Bressole
1211 Bressole er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 2. desember 1931 av Louis Boyer ved Observatoire astronomique d’Alger - Bouzaréah i Alger.
Karur (distrikt)
Karur (tamilsk: கரூர் மாவட்டம் ) er et distrikt i den indiske delstaten Tamil Nadu. Distriktets hovedstad er Karur.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 1,076,588 innbyggere i distriktet, mot 935,686 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 40,33 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 9,19 % i 2011 mot 11,04 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 946 i 2011 mot 930 i 2001.
Taluker
I Tamil Nadu er taluk det tredje administrative nivået, under staten og distriktene. Karur distrikt har 5 taluker.
Erica Jong
Erica Jong (født 26. mars 1942 i New York City) er en amerikansk forfatter og feminist. Hun fikk sitt gjennombrudd med den semi-biografiske romanen Fear of Flying, på norsk Jeg tør ikke fly i 1973. Boken skapte debatt da den skildrer en ung kvinnes usjenerte seksualliv. Senere har hun publisert en rekke bøker, både skjønnlitterære og faglitteratur, samt flere diktsamlinger.
Jong har også skapt debatt ved å ha uttalt at hun støtter Charlie Sheen i hans konspirasjonsteori om sannheten bak terrorangrepet 11. september 2001 og har kalt ham «a brave man», «en modig mann».
Erica Jong har vært gift fire ganger; med Michael Werthman, Allan Jong, Jonathan Fast og Ken Burrows, hennes nåværende ektemann. Jong og Fast har en felles datter; Molly Jong-Fast som også er forfatter.
Jordskjelvet i Acapulco-Coyuca 2001
Jordskjelvet i Acapulco-Coyuca var et jordskjelv med styrke 8.1 på Richters skala som rammet stillehavskysten ved Acapulco i delstaten Guerrero i Mexico den 7. oktober 2001 klokken 21:39 lokal tid UTC-6. Episenteret var ved Coyuca like utenfor Acapulco. Ingen større skader ble meldt etter jordskjelvet.
Charlie Byrd
Charlie Byrd (født 16. september 1925, død 2. desember 1999 ) var en amerikansk jazzgitarist og komponist.
Han studerte hos den kjente spanske gitaristen Andrés Segovia og vendte senere tilbake til USA, der han ble populær på ulike klubber. I 1962 spilte han inn en plate som ble veldig suksessfull, sammen med Stan Getz.
1212 Francette
1212 Francette er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaget 3. desember 1931 av Louis Boyer ved Observatoire astronomique d’Alger - Bouzaréah i Alger.
Smørøyet
Smørøyet er en norsk magasinprogram for barn og ungdom som gikk på NRK1 fra 1998 til 2000. Programmet besto av serier, aktuelle artister, tankevekkende temaer og unge programledere som skapte diverse påfunn i studio.
Programmet etterfulgte det kjente barne- og ungdomsprogrammet Midt i smørøyet som ble avsluttet våren 1998. Smørøyet ble i sin tur etterfulgt av serien Reser i 2000.
Programmet ble kåret til beste magasinprogram under Gullruten 1999.
Inger Kvarving
Inger Kvarving (født 4. november 1938 i Steinkjer, død 1. september 2007 i Hølen) var en norsk billedkunstner som arbeidet både med oljemaleri, glass og grafikk.
Hun var utdannet ved Statens håndverks-, kunst- og industriskole, Statens kunstakademi og ved studier i Stockholm. Hun hadde ulike tillitsverv i Bildende Kunstneres Forening Akershus og var sterkt engasjert i Galleri Henrik på Eidsvoll.
I tillegg til en rekke separat- og kollektivutstillinger har hun blant annet utsmykket Steinkjer kirke og Steinkjer rådhus. Kvarving fikk Akershus fylkes kulturpris i 1988 for sitt arbeid med kunstformidling til barn og unge.
Kunstmuseet i Lyon
Kunstmuseet i Lyon (Musée des Beaux-Arts) ble åpnet i 1801. Museet finnes i et tidligere benediktinerkloster som ble oppløst etter den franske revolusjon. Musée des Beaux-Arts har 70 saler som omfatter antikviteter, malerier og mynter fra det gamle Egypt til nåtiden. Museet ligger til Place des Terreaux i Lyon.
Samlingen
Malerisamlingen omfatter italienske verker fra det 15. og 16. århundret som Perugino Veronese. Fra det 17. århundret finnes spanjolene Antonio Pereda, Francisco de Zurbarán, franskmennene Simon Vouet, Philippe de Champaigne og Eustache Lesueur. Ved siden av steningen av den hellige Stephan som er et tidlig verk av Rembrandt van Rijn, finnes bl.a. verker av Peter Paul Rubens. Samlingen av malerier fra det 19. og tidlig 20. omfatter verker av Théodore Géricault, Eugène Delacroix, Édouard Manet, Paul Gauguin og Georges Braque. Blant annet finnes Claude Monets Stormfull sjø ved Etretat. Eksemper av malerier fra det 20 århundret er verker av Jean Bertholle, Jean Le Moal, Alfred Manessier og Gustave Singier.
Museet finnes i en av de bygninger og anlegg i Lyon som er oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv.
Lille Tøyen Fotballklubb
Lille Tøyen Fotballklubb (stiftet i 1982) er en fotballklubb som dekker områdene Lille Tøyen, Hasle, Lilleberg, Hovin, Keyserløkka og Ensjøbyen nær Oslo Sentrum. Klubben har ca 550 medlemmer, i all hovedsak barnespillere. A-laget befinner seg for tiden i Oslo Fotballkrets 4. divisjon sesongen 2018, mens øvrige lag spiller i aldersbestemte serier satt opp av Oslo fotballkrets. De yngste spillerne spiller i klubbens egne Mikroserie, som avvikles på Hasle skoles kunstgressbane. A- laget spiller sine hjemmekamper på Brynbanen eller Lørenbanen på Økern.
I sommerhalvåret trener lagene på Lille Tøyen grusbane, Teglverket kunstgressbane, Hasle skoles kunstgressbane, Caltexløkka og Brynbanen. Om vinteren trener lagene i gymsalen på Hasle skole og på Caltexløkka.
Målsetning
Klubbens mål er å gi et aktivitetstilbud til flest mulig i lokalmiljøet og bydelen. Klubben vil tilrettelegge for et positivt og godt miljø for barna og deres foreldre. Klubbens A-lag har som ambisjon å være i toppen i 4. divisjon og delta i Norgesmesterskapet for senior.
Økonomi
Klubben baserer det meste av sin virksomhet på frivillig innsats fra foreldrene til spillerne.
Klubbens inntekter er i hovedsak medlemskontingenter og treningsavgifter, offentlige tilskudd og bidrag fra Grasrotandelen. Klubben har også noe inntekt fra kiosksalg, kakelotterier og lignende.
Klubbens utgifter er i hovedsak kostnader for å delta i seriespill, leie av treningsfasiliteter og innkjøp av utstyr.
Megacoryne
Megacoryne er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor (12-14 millimeter), rødbrun oldenborre. Bein, antenner og palper er gulbrune. Pronotum har parallelle sidekanter, nesten rektangulært med avrundet foran.
Utbredelse
Artene er utbredt i Australia (Western Australia).
Olaf Henriksen
Olaf Henriksen (født 26. april 1888, død 17. oktober 1962) er den eneste spiller i Major League Baseballs historie som er født i Danmark. Han spilte sju sesonger (1911 – 1917) for Boston Red Sox (den gang også kalt Boston Americans) i USA. Dermed var han lagkamerat med Babe Ruth og Tris Speaker, som begge er i National Baseball Hall of Fame, og han var med på å vinne tre World Series-titler, i 1912, 1915 og 1916.
Sacred Reich
Sacred Reich er et amerikansk thrash metal-band, stiftet i Phoenix i Arizona i 1985. Bandet ble oppløst i 2000, men gjenforent som turnéband i 2006. Den 23. august 2019 utga det sitt femte studioalbum, Awakening, det første studioalbumet siden Heal i 1996. Dette var også den første albuminnspillingen med Dave McClain og Joey Raziwill, som nå har permanent erstattet Greg Hall og Jason Rainey. (Dave McClain spilte forøvrig også trommer på Heal.)
I september 2020 oppga Sacred Reich at arbeidet med et sjette studioalbum var igang.
Frikirkelig Barne- og Ungdomsunion
Frikirkelig Barne- og Ungdomsunion (FBU) er en sammenslutning av flere frikirkelige barne- og ungdomsorganisasjoner i Norge.
FBU består av organisasjonene: Observatører er:
Formål
FBUs formål er å skape kontakt og fremme samarbeid mellom medlemsorganisasjonene og i forhold til andre aktører, for å styrke organisasjonenes barne- og ungdomsarbeid.
Historie
I 1877 hadde baptistene sitt første landsmøte i Bergen. Der ble det foreslått at det ble valgt en komité som kunne være et bindeledd mellom virksomheten i Norge og NSSU's kontor i London. Komiteen ble valgt og fikk 7 medlemmer. Den fikk bl. a. i oppdrag å utarbeide statutter for en søndagsskoleforening og å ansette en som kunne tjene søndagsskolens sak på heltid. Dette var starten for Norsk Søndagsskoleunion (NSSU) i Norge. Komiteen som ble valgt i Bergen fungerte som bindeledd både her hjemme og overfor den engelske unionen de første 13 årene. Men allerede i 1880, på baptistenes landsmøte i Trondheim, ble spørsmålet om en utvidet komité drøftet, og det ble samtalt om å utgi et søndagsskoleblad og annen aktuell litteratur. I 1890 kom lederen for The National Sunday School Union i England, Mr. Edwards, til Oslo. Der ble han møtt av representanter for frikirkelige menigheter og samfunn, og de drøftet saken sammen. I 1900 avholdt Norsk Søndagsskoleunion sitt første landsmøte. Årsrapporten viste da at opplaget for tekstboken det året var 10 000. Bibelleseplanen var trykt i 7 000 eksemplarer, og opplaget for søndagsskolelærerbladet «Søndagsskolelæreren» var 1100. I anledning «Palmesøndagsofferet» ble det samme år sendt ut 25 000 offerkonvolutter til 246 søndagsskoler. NSSU var også tidligere med i Verdens Søndagsskoleforbund, og i 1936 ble Søndagsskolenes Verdenskongress arrangert i Oslo. I 1996 ble NSSU (Norsk Søndagsskoleunion) omorganisert, og fikk etterhvert det nye navnet Frikirkelig Barne- og Ungdomsunion. De 6 medlemsorganisasjonene hadde i 2006 tilsammen ca. 25 000 tellende medlemmer, som de fikk offentlig støtte for. I tillegg har de noen tusen medlemmer som ikke er tellende i henhold til myndighetenes krav.
Aktiviteter
FBU er med som samarbeidspartnere i flere utgivelser av diverse undervisningsmateriell for barneledere. Blant annet har vi sammen med Søndagsskolen Norge utarbeidet søndagsskolemateriellet Sprell Levende. FBU arrangerer også konferanser for ledere i barne- og ungdomsarbeidet. Flere av medlemsorganisasjonene er også samarbeidspartnere i konfirmasjonsopplegget Tentro, selv om ikke FBU som organisasjon er direkte knyttet til dette.
Rolf Adolf Hansen
Rolf Adolf Hansen (født 5. april 1916 på Notodden, død 17. januar 1941 på Fevik) var den tredje nordmannen som ble henrettet av tyskerne under andre verdenskrig.
Hendelsen på Herøya
Hansen bodde på Herøya ved Porsgrunn under krigen sammen med sin kone Elna Mary Smith og sin unge datter på ett år. En dag som han hadde drukket alkohol, var han oppbragt og sint på den tyske okkupasjonsmakt. Han tok på seg sin militæruniform, og sa til sin kone at han skulle skyte den første tyskeren han så. Han gikk så ut og kom i basketak med en soldat, og sistnevnte ble skutt og skadet. Hansen stakk av, men han mistet en knapp under basketaket. Denne knappen førte til at han ble funnet, og han ble ført til Arendal hvor han ble stilt for krigsrett.
Dommen og henrettelsen
I krigsretten i Arendal ble han dømt til fem års tukthus, og dødsstraff. Hansen søkte om benådning, men dette ble avslått av general Nikolaus von Falkenhorst.
Han sonet ikke straffen i tukthus, men ble sendt rett til henrettelse på Storesand på Fevik. Ifølge sokneprest Halvor B. Sigurdsen fra Barbu kirke, som var med, ble den tomme kisten båret til henrettelsestedet 17. januar 1941, samtidig med at Hansen ble ført ned. Hansen ga presten et bilde av sin ett år gamle datter, hvor han hadde skrevet på baksiden: «Farvel elskede». Han ble så henrettet, 24 år gammel, ved skyting, bundet til et tre. Kisten med Hansen i ble ført til Kristiansand, hvor den ble lagt i en umerket grav på Kristiansand hovedkirkegård, 22. januar samme år. Det ble avslått å få liket utlevert.
Det har blitt i ettertid blitt spekulert på om henrettelsen ble gjennomført for å statuere et eksempel fra tyskernes side.
Synet av blodet og prosjektilene i treet dagen etter henrettelsen gikk dypt inn på beboerne på Fevik. Ingen visste hva som hadde skjedd, annet at noen hadde blitt skutt av tyske soldater. Over 60 år senere, kom det frem hvem som var blitt henrettet.
Graven
Selv på oppfordring fra de etterlatte under krigen ville ikke tyskerne oppgi hvor Hansen var gravlagt. Einar Svendsen fra Kristiansand fant papirer om henrettelsen og hvor graven lå, da han på jakt etter papirer om russergraver på Statsarkivet fant tyske papirer hvor graven var tegnet ned. Det sto beskrevet at graven lå i parsell 1, rekke D, nr. 2. Beskrivelsen var blitt sendt til Krigsretten, men var aldri blitt gitt videre til etterlatte eller andre.
Det viste seg så at politiet etter krigen hadde forsøkt å finne ut hvem som lå gravlagt i graven, men opplysninger som ble gitt var at det var en ukjent tysk soldat. En politirapport fra 1946 stadfestet at saken var uoppklart. Det tok 63 år før det kom frem hvem som hadde blitt lagt i graven.
Minnesmerke
17. januar 2010 avduket Fevik Vel en minneplate i bronse på fjellet på Storesand. På minnesmerket står:
Avdukingen ble foretatt av Rustenberg og Jytte Rasmussen fra Porsgrunn, Rolf Adolf Hansens barnebarn.
Elena Poniatowska
Elena Poniatowska (født 19. mai 1932 i Paris, Frankrike, som prinsesse Hélène Elizabeth Louise Amélie Paula Dolores Poniatowska Amor) er en meksikansk journalist og forfatter. Hennes generasjon av forfattere omfatter kjente navn som Carlos Fuentes, José Emilio Pacheco og Carlos Monsiváis.
Poniatowskas far var en polsk-fransk adelsmann som var etterkommer av nevøen til Stanisław August Poniatowski, den siste kongen av Polen. Hun er også etterkommer av kong Ludvig XV av Frankrike gjennom sin oldemor Louis Le Hon. Hennes mor, Paula Amor de Yturbe, var fra Mexico av blandet fransk herkomst som etterkommer av den meksikanske adelen. Hennes tante var ei meksikansk aristokrat og poet. Poniatowska flyktet fra Frankrike sammen med moren under den andre verdenskrig. Familien bosatte seg i Mexico by, der de unge Elena og hennes søster Kitzia lærte seg spansk av en indisk tjenestemann.
Folketellingen i India 2011
'''Den 15. nasjonale folketellingen i India' ble gjennomført i to faser: tilegnelse av husholdningsinformasjon (eng. houselisting) og selve folketellingen (eng. population enumeration''). Innsamlingen av husholdningsinformasjon begynte 1. april 2010 og innebar informasjon om alle bygninger. Informasjon for det nasjonale befolkningsregisteret (National Population Register) ble også hentet inn i den første fasen, og vil bli brukt til å tildele et unikt 12-sifret identifikasjonsnummer til alle Indias borgere av Unique Identification Authority of India. Den andre fasen med selve folketellingen ble gjennomført mellom 9. og 28. februar 2011. I India er det gjennomført systematiske folketellinger siden 1872, men biometrisk informasjon ble samlet inn for første gang i 2011.
Elena Poniatowska
I 1943 ble Poniatowska sendt til USA for å studere. Hun returnerte til Mexico i 1953 og startet sin karriere som journalist for avisen Excelsior. Elena er best kjent for sitt arbeid med La noche de Tlatelolco, som ble publisert i 1971, der hun forteller om intervjuer med overlevende og familiene til de som døde i Tlatelolcomassakeren i mexico by i 1968. Siden 2005 har Poniatowska vært en aktiv støttespiller for politikeren Andrés Manuel López Obrador (PRD).
I april 2006 dukket Poniatowska i en rekke TV-reklamer til støtte for Obrador. Den 2. juni 2011 ble det annonsert at hun var nominert til den prestisjetunge litteraturprisen Neustadt International Prize for 2012. Hennes nominasjon ble fremsatt av jurymedlem Norma Elia Cantu, en forfatter og professor i engelsk som er ansatt ved University of Texas i San Antonio.
Folketellingen i India 2011
Folketellingen i 2011 er den nest største folketellingen som noensinne er gjennomført i verdenshistorien, etter folketellingen i Kina i 2010. Ifølge de provisoriske rapportene som ble utgitt 31. mars 2011 økte den indiske befolkningen til 1,21 mrd. med en dekadisk vekst (2001–2011) på 17,64%. Lesekyndigheten blant voksne økte til 74,08% med en dekadisk vekst på 9,21%.
Ariyalur (distrikt)
Ariyalur (tamilsk: அரியலூர் மாவட்டம் ) er et distrikt i den indiske delstaten Tamil Nadu. Distriktets hovedstad er Ariyalur.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 752,481 innbyggere i distriktet, mot 695,524 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 11,12 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 10,20 % i 2011 mot 12,81 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 892 i 2011 mot 949 i 2001.
1213 Algeria
1213 Algeria er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 5. desember 1931 av Guy Reiss ved Observatoire astronomique d’Alger - Bouzaréah i Alger.
Trogonophidae
Trogonophidae er en familie av ormeøgler.
Artene i familien har ikke lemmer, men har beholdt innvendige deler av skulderbeltet. Tennene er akrodonte, det vil si at de er festet til toppen av kjevebeinet uten at de sitter i en fordypning. Alle andre ormeøgler har pleurodonte tenner, altså tenner som er festet på innsiden av kjevebeinet. Et annet kjennetegn er at kroppen er trekantet i tverrsnitt, mens den hos andre ormeøgler er rund.
Filmåret 1974
Filmåret 1974 er en oversikt over lanserte filmer, fødte og avdøde filmpersonligheter i 1974.
Fødsler
og manusforfatter ||align=center| - ||align=center| - || || skuespillerinne ||align=center| - ||align=center| - ||
Wednesday 13
Wednesday 13 (født Joseph Poole 12. august 1976) er en amerikansk sanger, gitarist, bassist og låtskriver i horror-punk-genren. Han er mest kjent som frontfigur i bandet Murderdolls
Wednesday 13 er bosatt i Nord-Carolina, USA sammen med sin kone, Fru 13, og deres datter.
Actionfilm
Actionfilm er et begrep på en spesiell filmsjanger og kommer av det engelske ordet for handling. Handlingen i en actionfilm er gjerne preget av mange kjappe og voldsomme hendelser som ofte blir drevet frem av kamp mot tid eller store og ofte onde krefter, eller begge deler. Ofte inngår en eller annen form for vold som slagsmål, biljakter, skytescener eller eksplosjoner som elementer i handlingen, og ofte krever slike scener mange spesialeffekter og stuntmenn for å få dem til å se bra ut.
Det er ikke uvanlig at actionfilmer blandes med andre filmsjangre. Spesielt vanlig er det med actionthriller, actionkomedier og actioneventyr, samt filmer som blander spenning og science fiction.
Historie
En av pionerene innen det vi i dag kjenner som actionfilm er blant annet D. W. Griffith med sin spennende og spenningsfylte parallelle handling i den kontroversielle filmen The Birth of a Nation. Det er blant annet herfra vi i filmverdenen får introdusert uttrykket «reddet av kavaleriet». Men også Buster Keaton med sin fartsfylte crazykomedier har hatt innflytelse på sjangeren. Men den filmserien som kanskje har hatt mest innflytelse på det som i dag er kjent som actionfilm, er filmene om James Bond.
Mange har hatt innflytelse på sjangeren siden dette, og av filmer som har betydd mye for sjangeren i den nyere tid kan det nevnes Bullitt (Peter Yates 1968) og Die Hard (John McTiernan 1988).
I Norge har det vært en pågående debatt om den utpregede voldsbruken i actionfilmer, men trenden som begynte på 1990-tallet er at flere voldelige filmer aksepteres nå enn tidligere grunnet bedre tilgang via Internett og et godt system for å sette aldersgrenser.
Brunello di Montalcino
Produsenter (utvalg)
Blant kjente produsenter av Brunello di Montalcino er (listet i alfabetisk rekkefølge):
Årgangstabell
1999 var også et meget godt, generelt varmt år. Det var ikke frost og passe luftfuktighet, og alle vinene fra 1999 holdt høy klasse.
2014 var et dårlig år. Det var mye regn på våren, sommeren var relativ kald, og under innhøsting av druer i slutten av september regnet det mye. Før 2000:
Kampen (Helsingfors)
Kampen (finsk: Kamppi) er en bydel i sentrale Helsingfors. Kampen er strøket som strekker seg sørvestover fra jernbanestasjonen. Kampen er en del av den administrative bydelen Kampmalmen. Kampen avgrenses av gatene Järnvägsgatan → Mannerheimvägen → Skillnadsgatan → Nylandsgatan → Sinebrychoffgatan → Bulevarden → Sandvikskajen → Mechelingatan.
Navnet kommer trolig av det franske campement, «ekserserplass». På 1700-tallet var det svenske militære anlegg i området; disse ble overtatt av den russiske armeen da Finland kom under Russland på 1800-tallet. De fleste kasernene ble ødelagt under den finske borgerkrigen i 1918, men én av de gamle kasernene – tegna av den store arkitekten Carl Ludvig Engel – er bevart.
Utover på 1800-tallet utvikla Kampen og Rödbergen (fi. Punavuori) seg til fattige forsteder i byens utkant. Fra 1870-tallet ble mye av området regulert og bebygd med leiegårder. Kampen har i dag 10 000 innbyggere, mens 30 000 mennesker har sitt arbeid i bydelen.
Bygninger i Kampen
Glaspalatset (fi. Lasipalatsi) ved Mannerheimvägen ble bygd i 1936, og var tenkt som en midlertidig bygning for de olympiske lekene i 1940. Det står fortsatt, og er blitt et verneverdig bygg fra den klassiske funksjonalismen. Tennispalasset fra 1938 er også et OL-anlegg. Hallen ble under OL i 1952 brukt bl.a. til basketball. I 1970 skulle hallen rives, men ble spart og fungerer i dag som kino. Det modernistiske Bilhuset (fi. Autotalo) er bygd i 1959.
Transport
Den nye, underjordiske bussterminalen åpna i 2005 på samme sted som den gamle hadde ligget. Dermed ble store tomtearealer frigjort, bl.a. til bygging av kjøpesenteret Kamppi center. Bussterminalen er et av Finlands største byggeprosjekter noensinne. Kampen fikk sin undergrunnsstasjon i 1983.
Remi Johansen
Remi Johansen (født 4. september 1990) er en norsk fotballspiller som spiller for Valhall FK i 4. divisjon.
Johansen startet å spille fotball i den lokale klubben Ringvassøy IL, før han ble hentet til Tromsøs ungdomslag. Han scoret sitt første eliteseriemål for Tromsø mot Start høsten 2009. Han spilte 8 kamper for Tromsø denne sesongen. Året etter fikk han 29 kamper og 4 mål og etablerte seg fast på A-laget.
Triptykon
Triptykon er et musikkprosjekt av Thomas Gabriel Fischer, tidligere stiftende medlem av Hellhammer, Celtic Frost og Apollyon Sun.
Fischer annonserte sin avgang fra Celtic Frost i 2008, og kort tid etter kom meldingen om at hans nye prosjekt var kalt Triptykon. Det ble også annonsert at musikken skulle være så lik som Celtic Frost som mulig, og materialet til debutalbumet ville være det samme som var planlagt på Celtic Frosts oppfølgeralbum etter Monotheist.
Fylkesvei 3438
Fylkesvei 3438 går mellom Laget i Tvedestrand og Fie i Risør kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 1 (Aust-Agder).
Jacob Kielland Sømme
Jacob Kielland Sømme (født 2. mai 1862 i Stavanger, død 19. juli 1940 i Moss) var en norsk billedkunstner.
Etter examen artium ved Kongsgård skole i Stavanger i 1881, studerte han i München 1882-85, ved Académie Colarossi i Paris 1885-87, i København 1890-92, og i Roma 1894-95. I hjemlandet bosatte han seg 1900 i Kristiania, en periode i Hølen og i 1905 på Jeløya i Moss.
Han malte sommerlige idyller, bilder fra området hvor han bodde, en rekke barneportretter og han illustrerte bøker. Sømme tegnet også en alkemugge som Egersund fajansefabrikk produserte i mange år.
Hans far var byens konsul Jacob Jørgen Kastrup Sømme (1817–93), og fetter av Alexander Kielland, Kitty Kielland og Valentin Kielland. Svogeren var Gerhard Gran. Han var onkel til politikeren Axel Sømme og svigerfar til Christian Julius Schou.
Henry Norreys
Henry Norreys (også skrevet som Norris) (født ca. 1482, død 17. mai 1536) var en adelsmann og en offiser ved kong Henrik VIII av Englands råd. Som en nær tjener av kongen støttet han også Anne Boleyn-fraksjonen ved hoffet og da dronningen mistet kongens gunst var Norreys blant de som bli dratt inn i konspirasjon mot henne. Sammen med fire andre ble han anklaget for å ha hatt et utenomekteskapelig forhold til henne. Han ble funnet skyldig i forræderi og henrettet. De fleste historikere har argumentert for at anklagene var falske og fabrikkert for å fjerne Anne Boleyn.