cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marco Casagrande
Bøker
Casagrande utga i 1997 Mostarin Tien Liftarit (under forfatternavnet Luca Moconesi). I boken beskrives forskjellige hendelser av en leiesoldatavdelings fremfart i Bosniakrigen. Beskrivelsene inneholder flere hendelser som klassifiseres som krigsforbrytelser, blant annet nedskytingen av skadede personer. Bokens skildringer ledet til en politietterforskning som ble henlagt på grunn av uklarheter rundt hendelsene. Casagrande selv påsto at alt var fiksjon. I 2001 ble kom hendelsene igjen frem i lyset, ettersom Casagrande da påsto at alt som sto i teksten hadde skjedd i virkeligheten. En ny politietterforskning ble iverksatt, men også denne ble henlagt. Årsaken var at det ikke fantes tilstrekkelig med tilforlatelig informasjon.
Karriere og verk
Marco Casagrande studerte arkitektur i Finland. Han fikk i 2004 jobb som professor i økologisk byplanlegging i Tamkang universitet i Taiwan. Han arbeider med forskjellige temaer og i sine verk kombinerer han forskjellige elementer fra arkitektur, miljøkunst og byplanlegging. Casagrande arbeidet i perioden 1999-2003 sammen med Sami Rintala i arkitektbyrået Casagrande & Rintala. Fra og med 2003 har han arbeidet i Casagrande Laboratory. Verkene fra Casagrande & Rintala var kunstneriske arkitektoniske installasjoner, mens de senere verk har konsentrert seg om økologisk byplanlegging og teorien om den tredje generasjonens by.
Casagrandes verk, som står i krysningspunktet mellom arkitektur og kunst, har blitt valgt til Veneziabiennalen tre ganger, 2000, 2004 og 2006, samt til følgende utstillinger og begivenheter: Havanna Biennalen 2000, Yokohama triennalen 2001, New Trends of Architecture in Europe and Japan 2001, Firenzebiennalen 2001, Demeter 2002, Montreal Biennalen 2002, Biennalen i Puerto Rico 2002, Alaska Design Forum 2003, Etchigo Tsumari Triennalen 2003, Greetings from London och Londons Arkitekturbiennal 2004, Camp for Oppositional Architecture 2004, Taiwan New Landscapes 204, Sensoria 2004, Future Pavillion / Taiwan Design Forum 2005, Urban Flashes Mumbai 2006, World Architecture Festival 2009, Shenzhen & Hong Kong Biennial of Urbanism/Architecture 2009 og 2012, Beaufort04 Triennial of Contemporary Art 2012.
Araucária
Araucária er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Klete
Klete («den påkalte»), også skrevet Cleite eller Clete, var ifølge gresk mytologi en amasonedronning, en av de tolv amasonene som skulle bistå dronning Penthesilea med å frigjøre Troja under den trojanske krigen.
Den hellenistiske poeten Lykofron i diktet Alexandra nevner Klete som «en slavekvinne, som tjener for heftige messing-ringbrynjekledde jomfruen [Penthesilea], bølgen skal frakte vandreren til fremmede land...» I henhold til en skolia på Lykofron var Klete en pleier/amme av Penthesilea. Da hennes herskerinne ikke kom tilbake fra Troja, reiste hun i selskap med andre amasoner for å søke etter henne. Imidlertid, da deres skip ble slått ut av kurs i en storm, gikk de i land i Italia hvor de grunnla byen Klete.
Fylkesvei 1076
Fylkesvei 1076 går mellom Heia og Oven i Råde kommune. Veien er 5,3 km lang.
Invasjonen i Normandie
Invasjonen i Normandie var de alliertes invasjon av Frankrike under den andre verdenskrig. Den begynte 6. juni 1944 med operasjon Neptune med storstilt invasjon av Normandie i Frankrike, den største amfibiske operasjonen noensinne. Den anslås avsluttet med de alliertes erobring av Paris 25. august 1944. Selve dagen for invasjonen er ofte referert til som D-dagen (se D-dag). Operasjon Neptune ble avsluttet 30. juni 1944, da amerikanske styrker erobret dypvannshavnen Cherbourg, noe som sikret forsyningsrutene, mens invasjonen av Normandie fortsatte frem til de alliertes krysning av elven Seine, og Paris ble erobret av de allierte 25. august 1944.
Fylkesvei 1076
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 351.
Sergej Pusjkov
Sergej Mikhajlovitsj Pusjkov (russisk: Сергей Михайлович Пушков) (født 25. februar 1964 i St. Petersburg i daværende Sovjetunionen) er en tidligere norsk-russisk ishockeyspiller og nåværende trener. Hans moderklubb var SKA St.Petersburg. Pusjkov spilte ellers på TuTo Turku, Brynäs IF, Spektrum Flyers, Vålerenga Ishockey, Storhamar, Frisk Asker Tigers.
Invasjonen i Normandie
Beslutningen om å foreta en invasjon ved å krysse den engelske kanalen i 1944 ble tatt på Trident-konferansen i Washington i mai 1943. General Dwight D. Eisenhower ble utnevnt til sjef for Supreme Headquarters Allied Expeditionary Force, og general Bernard Law Montgomery ble utnevnt til sjef for 21. armégruppe, som omfattet alle landstyrkene som var involvert i invasjonen. Kysten av Normandie i det nordvestlige Frankrike ble valgt som stedet for invasjonen, med amerikanerne tildelt å lande ved sektorer med kodenavnet Utah og Omaha, britene ved Sword og Gold, og kanadierne ved Juno. For å møte forholdene som var forventet på brohodet på stranden i Normandie, ble en særskilt teknologi utviklet, inkludert to kunstige havner kalt Mulberry-havner og en rekke spesialiserte tanks med kallenavnet «Hobart's Funnies». I månedene før invasjonen gjennomførte de allierte «Operasjon Bodyguard», et betydelig militært bedrag som brukte elektronisk og visuell feilinformasjon for å villede tyskerne med hensyn til dato og plassering av de viktigste allierte landingene. Adolf Hitler plasserte feltmarskalk Erwin Rommel som ansvarlig for å utvikle et festningsverk langs hele Hitlers utropte Atlanterhavsmur i påvente av en invasjon av Frankrike.
Sergej Pusjkov
Han vant i 1998 og 1999 med Vålerenga Ishockey før han avsluttet sin karriere i 2000 i Frisk Asker Tigers.
Invasjonen i Normandie
De allierte klarte ikke å oppnå sine mål for den første dagen, men fikk et svakt fotfeste som de gradvis utvidet da de erobret havnen i Cherbourg den 26. juni og byen Caen den 21. juli. Et mislykket motangrep fra tyske styrker som svar på allierte framskritt 7. august førte til at 50 000 soldater fra den tyske 7. armé ble fanget i Falaise-lommen innen 19. august. De allierte startet en andre invasjon fra Middelhavet i Sør-Frankrike (kodenavnet «Operasjon Dragoon») 15. august, og frigjøringen av Paris fulgte 25. august. Tyske styrker trakk seg tilbake østover over elven Seinen 30. august 1944, noe som markerte slutten på Operasjon Overlord.
Sergej Pusjkov
Pusjkov har trent Grüner Ishockeys 1.-divisjonslag fra 2011 og Grüners U18-lag fra 2012. Fra 2013-2014 er han trener i Tønsberg Vikings.
Invasjonen i Normandie
Bakgrunn
Ifølge historikeren Richard Overy var det tre betingelser som måtte innfris for at de allierte skulle foreta en invasjon av Frankrike. De tyske ubåtene og flyene måtte slås i slaget om Atlanterhavet, Den røde armé måtte klare å holde ut mot Wehrmacht, og det tyske Luftwaffe måtte slås, så de allierte kunne ha luftherredømme ved invasjonen. Hvis de tre betingelsene ikke var innfridd, var risikoen ved invasjonen for høy. Verken i 1942 eller 1943 var disse tre betingelsene innfridd, det skjedde først ved årsskiftet 1943–1944.
I juni 1940 hadde Nazi-Tysklands fører Adolf Hitler triumfert i det han kalte «den mest berømte seieren i historien», som var Frankrikes fall. Britiske fartøyer evakuerte til England over 338 000 allierte tropper fanget langs den nordlige kysten av Frankrike (inkludert mye av den britiske ekspedisjonsstyrken (BEF)) i evakueringen fra Dunkirk (27. mai til 4. juni). Britiske planleggere rapporterte til statsminister Winston Churchill 4. oktober at selv med hjelp fra andre land i Samveldet og USA, ville det ikke være mulig å gjenvinne fotfeste på det kontinentale Europa i nær fremtid. Etter at aksemaktene invaderte Sovjetunionen i juni 1941 i «Operasjon Barbarossa», begynte den sovjetiske lederen Josef Stalin å presse på for en andre front i Vest-Europa. Churchill avslo da han følte at selv med amerikansk hjelp hadde ikke britene tilstrekkelige med styrker for et slikt angrep, og han ønsket å unngå kostbare frontalangrep som de som hadde skjedd ved Somme og Passchendaele i første verdenskrig. Invasjonen av Madagaskar (Operation Ironclad) sommeren 1942 viste både hvor begrensede ressurser og hvor lite trening de allierte hadde for store amfibiske operasjoner.
Etter USA kom med i krigen, ivret de for invasjon i Vest-Europa i 1942, og selv om det raskt ble utsatt grunnet manglende ressurser, var det en uenighet mellom briter og amerikanere. Mens britene ville slite ut Tyskland med bombing og angrep andre steder, anså amerikanerne at en invasjon av Frankrike var nødvendig for å slå Tyskland. To foreløpige planer med kodenavnet «Operasjon Roundup» og «Operasjon Sledgehammer» ble fremmet for 1942–1943, men ingen av dem ble ansett av britene som praktiske eller sannsynlige for å lykkes. I stedet utvidet de allierte sin aktivitet i Middelhavet, satte i gang «Operasjon Torch», invasjonen av Fransk Nord-Afrika i november 1942, invasjonen av Sicilia i juli 1943, og invaderte Italia i september. Disse felttogene ga troppene verdifull erfaring innen amfibisk krigføring.
Foranledning
Neptune var de vest-alliertes plan for selve invasjonen av det nordvesteuropeiske fastlandet. Allerede i forbindelse med de vest-alliertes møte under Casablanca-konferansen (14.-24. januar 1943), ble det enighet om å opprette en felles stab som skulle fremlegge en konkret plan om invasjon av Vest-Europa. General Frederick E. Morgan ble utnevnt som sjef for denne staben. Hans tittel ble COSSAC (Chief of Staff to the Supreme Allied Commander), til tross for at det på dette tidspunktet ennå ikke var utnevnt noen alliert øverstkommanderende. I seks måneder i 1943 gransket COSSAC omhyggelig Europas kyster. Staben regnet ut hvilke tyske og italienske styrker de ville møte, og studerte alle de kompliserte tekniske detaljer som en landstigning ville by på. Allerede ett år før den faktiske invasjonen fant sted, ble det valgt et landingssted. Beslutningen kom etter at en rekke forhold var tatt i betraktning: Det måtte finnes en kyststrekning som egnet seg for landing, og hvor arméer måtte kunne gruppere seg og rykke fremover, avstanden til jagerflyplasser som kunne benyttes til forsvar av bakkestyrkene måtte ikke være for stor, stedet måtte ha nærhet til fiendtlige havner som kunne erobres og brukes som forsyningshavner, samtidig som det måtte tas hensyn til værforhold, flo og fjære, og de tyske forsvarsstyrkene. Dessuten var det et krav fra de luftbårne styrkene som skulle støtte landingene, at det måtte være måneskinn.
Britene holdt på Calais, enda det var den sterkest befestede delen av hele kysten. Argumentet var at dette området bød på den korteste og mest direkte veien til Tyskland. Amerikanerne på sin side, foretrakk Normandie, fordi forsvarsverkene her var betydelig svakere. Dessuten kunne dette området avskjæres fra det øvrige Frankrike ved bombing av bruene over Seine og Loire. Det endte med at COSSAC anbefalte Normandie. Planen ble godkjent av Churchill, Roosevelt og Den felles stabssjef-komité (Combined Chiefs of Staff) på konferansen i Quebec i august 1943. Det ble samtidig bestemt at øverstkommanderende for hele operasjonen skulle være amerikansk, samt at hans nestkommanderende og de ansvarlige for de tre forsvarsgrenene (luft, land og sjø) skulle være briter. Under konferansen i Teheran i november 1943 mellom Josef Stalin, Franklin Roosevelt og Winston Churchill ble tidspunktet for invasjonen fastsatt til 1. mai 1944.
Først 6. desember 1943 bestemte Roosevelt seg for å utnevne general Dwight D. Eisenhower til øverstkommanderende for invasjonstyrkene. I januar 1944 ble navnene på hans britiske underordnede kunngjort: Flymarskalk Arthur William Tedder ble utnevnt til nestkommanderende, og flymarskalk Trafford Leigh-Mallory, general Bernard Law Montgomery og admiral Bertram Ramsey fikk kommandoen over henholdsvis luft-, land- og sjøstridskreftene. Det betød samtidig at de øverste sjefene, som overtok sine kommandoposter i januar, ikke hadde mer enn 4 måneder på seg til å planlegge detaljene i invasjonen.
Planen
Etter at Eisenhower og Montgomery hadde gjennomgått detaljene i COSSAC-planen, var de enige om at landingsområdet var for smalt, samt at det var satt opp for små styrker i de første angrepsbølgene. Dette var også general Morgans oppfatning, men han hadde simpelthen, på det tidspunkt han laget planene, ikke mulighet til å legge planer på annet grunnlag enn det som var gitt ham av de to landenes regjeringer.
Etter grundig diskusjon ble det derfor bestemt at invasjonen skulle foregå over en 97 kilometer lang front, fordelt på fem strender og oppdelt i to angrepsstyrker (arméer), én amerikansk og én overordnet britisk. Under ledelse av general Omar Bradley skulle den amerikanske 1. armé angripe den vestlige delen (Omaha og Utah) kl. 6.30. På grunn av tidevannsforskjellene ville den østlige delen først bli angrepet én time senere, kl. 07.30. Denne besto av tre strender (to rene britiske, Sword og Gold, og en overordnet kanadisk, Juno) tildelt 2. britiske armé, under kommando av general Miles Dempsey. Her, på Sword og Juno, deltok også andre europeiske allierte avdelinger, slik som franske, polske, nederlandske, belgiske, tsjekkiske og norske, under britisk kommando. Selve strendene var igjen inndelt i mindre sektorer, med fargekoder og navn. Disse igjen var oppdelt i mindre områder, for videre fordeling av de styrker som skulle angripe, slik at hvert enkelt kompani hadde sitt avgrensede del av landingsområdet å ta hånd om.
Omaha Beach
Omaha Beach var underlagt den 1. amerikanske armé som en del av det vestlige invasjonsområdet. Den var med sin bredde på 9,6 kilometer den største av ilandsettingsområdene, og var tildelt 5. armékorps. Her var oppsatt to infanteridivisjoner, henholdsvis 1. divisjon, med 16. og 18. regiment, og 29. divisjon med 115. og 116. regiment, til å angripe hver sin hoveddel av stranden. De allierte hadde gjennom sin etterretning stadfestet at denne stranden var meget godt befestet og vel forsvart, at den ble den vanskeligste av de fem landgangsstedene, og general Omar Bradley var innforstått med at den ville bli erobret med «enorme tap».
Utah Beach
Utah Beach var det andre av invasjonsområdene underlagt 1. amerikanske armé, med 7. armékorps som gjennomførende enhet.
Pointe du Hoc
Mellom Omaha- og Utah-strendene var det befestede kystartilleristillinger med overbygde betonginstallasjoner som kunne beskyte begge strendene og sjøen utenfor. Det ble derfor besluttet at disse skulle nedkjempes i invasjonens første fase, én time før landingene startet på disse to strendene. Artilleriet befant seg på en klippe med så å si vertikale vegger, som var nærmest umulig å forsere og krevde elitestyrker for å tas. Enheter fra ''2. Ranger Batallion'' ble derfor utvalgt og trent spesielt for oppgaven.
Sword Beach
Sword Beach var den østligste stranden, denne ble invadert av Storbritannias 3 divisjon
Gold Beach
Gold Beach befant seg midt i sentrum for invasjonen og ilandsettingen der begynte en time etter Utah og Omaha. Stigende og krapp sjø betydde at miner og andre hindringer ikke var blitt fullstendig fjernet. Konsekvensen var at de britiske soldatene hadde litt problemer med å komme i land.
Mario Puzo
Mario Puzo (født 15. oktober 1920 i New York City i USA, død 2. juli 1999 i West Bay Shore på Long Island) var en amerikansk forfatter. Han er kjent for sine bøker om mafiaen, spesielt Gudfaren, som ble filmatisert i 1972.
Invasjonen i Normandie
Gold Beach
Langs kysten var byene La Rivière og Le Hamel tungt forsvart av tyskerne. I tillegg var fire tunge 155 mm kanoner stilt inn mot kysten 500 m inne i landet.
Kraftig beskytning fra HMS «Ajax» satte kanonene ut av spill og stilnet det tyske forsvaret. Innen skumringen hadde 25 000 soldater gått i land og presset de tyske styrkene 10 km inn i landet. 400 briter omkom.
Underbyggende operasjoner
Selve invasjonen var direkte understøttet av britiske og amerikanske luftbårne styrker («Operasjon Tonga», «Operasjon Chicago» og «Operasjon Detroit»), bak de tyske linjene natt til D-dagen, for å sikre landsettingens østre og vestre flanke. Med over 17 000 mann skulle disse styrkene sikre strategiske steder, skape kaos blant tyskerne, samt forhindre tyske motangrep mot de alliertes landstigninger. Disse luftlandsettingene ble foretatt både ved bruk av fallskjermsoldater og glidefly. Planen for invasjonen hadde hele tiden bestemt at Caen og elven Orne skulle være det østligste punkt for invasjonsområdet. Det vestlige ble endret etter hvert som hvilke styrker som til enhver tid ville være tilgjengelig ble øket. I henhold til de første planene var Omaha-strandens ytterkant det som avgrenset invasjonsområdet. Men Montgomery krevde fra første stund han ble gitt kommando, at flere tropper ble gjort tilgjengelig for invasjonen. I flere måneder var målet å dele Cotenin-halvøya i to, ved landsetting av 101. divisjon på den østlige delen rett nord for Utah-stranden, mens 82. divisjon skulle landsettes på den østlige delen. Deretter skulle de to divisjonene møtes på midten. Bare én uke før invasjonen ble det bestemt at begge divisjonene skulle landsettes rett innenfor Utah-stranden og der sikre forskjellige mål. Mens britene i flere måneder hadde kunnet planlegge og øve på sine mål, uten at det spesifikt var blitt gitt beskjed nedover i rekkene om hvor og hva, fikk de amerikanske luftbårne styrkene dermed liten tid til å forberede seg for sine mål. Dette gjenspeilet seg da også i selve gjennomføringen og suksessen til henholdsvis de britiske og amerikanske styrkene landsatt fra luften.
I tillegg var det utarbeidet planer for en undersjøisk drivstoffledning mellom England og Frankrike for å forsyne stridsvogner og andre kjøretøy med drivstoff («Operasjon Pluto»), slik at man slapp å transportere dette med skip. For å slippe å bruke spesialbygde landgangsskip (som kunne gå helt inn til stranden) til å landsette alle forsyninger ellers, skulle det bygges kunstige havner ved bruk av bølgebrytere utenfor kysten bestående av gamle skip, tauet over kanalen og senket («Operasjon Gooseberry»), som skulle beskytte kunstige, prefabrikkerte konstruksjoner i stål og betong, også disse tauet over kanalen og senket («Operasjon Mulberry»), for å utgjøre bryggene båter kunne legge til og losse, forbundet til strendene med landganger.
Operasjon Tonga
For at dette oppdraget skulle lykkes måtte divisjonen således erobre og sikre et område på 50 kvadratkilometer, ta én bru over elven Orne og én over Caen-kanalen intakt, ødelegge fem bruer over elven Dives i et område oversvømmet av tyskerne, 9 kilometer fra Caen, og endelig ødelegge Merville-batteriet som kunne beskyte hele Sword-stranden og sjøen utenfor. Alt dette måtte skje fra midnatt til invasjonstyrken ble landsatt sju og en halv time senere, samtidig som styrken ville være truet av tyske motangrep.
Gjennomføring
Under ledelse av major John Howard landet angrepsstyrken som skulle ta bruene over Orne og Caen-kanalen i to grupper á tre glidefly tjue minutter over midnatt. Den første gruppen landet med samtlige tre fly få meter fra Caen-kanalen og tok denne med små tap i løpet av tre minutter. Den andre gruppen landet med bare to fly, da det tredje gjorde seg fri fra slepeflyet for tidlig og landet nær Dives, men her flyktet tyskerne hals over hode og overlot brua til britene uten kamp.
Operasjon Chicago
101. amerikanske luftbårne divisjon
Det tyske forsvaret
Øverstkommanderende for landforsvaret i Vest-Europa var generalfeltmarskalk Gerd von Rundstedt, med bl.a. armégruppe B i Nord-Frankrike, Belgia og Nederland, og armégruppe G i Sør-Frankrike. I februar 1944 fikk feltmarskalk Erwin Rommel kommando over armégruppe B, med 7. armé i Normandie og Bretagne og 15. armé ved Calais. Rommel var av Hitler utnevnt til generalinspektør av Atlanterhavsvollen høsten 1943 og hadde direkte kontakt med Hitler. Dermed var det i realiteten to kommandanter over landstyrkene langs den kystlinjen det var ventet en alliert invasjon. For å komplisere kommandolinjen ytterligere, hadde Hitler holdt sjø- og luftstridskrefter utenfor von Rundstedts kommando, samt satt en pansergruppe i Nordvest-Frankrike (ledet av general Leo Geyr von Schweppenburg) direkte under sin kontroll. Det var også en disputt mellom Rommel og von Rundstedt om hvor den allierte landgangen ville finne sted. Von Rundtstedt holdt på Calais, mens Rommel mente Normandie ville være stedet.
Hjørnesteinen i den tyske planen for å avvise en alliert invasjon var Atlanterhavsvollen. Den skulle være en sammenhengende festningslinje langs hele vestkysten av det tyskkontrollerte Europa, med kystbatterier som skulle dekke ethvert landgangsområde og store hær-, artilleri- og panserstyrker utplassert på og rett bak linjen. Å stanse de allierte allerede på stranden eller før de fikk fotfeste på kysten var etter Rommels mening den beste måten, fremfor å utmanøvrere og knuse en alliert styrke inne i landet med et bevegelig forsvar bestående av motoriserte og pansrede styrker. Rommels konklusjon kom fra hans erfaringer i sluttfasen av felttoget i Nord-Afrika, der overlegne allierte luftstyrker effektiv forhindret bevegeligheten til de tyske panserstyrkene. Denne overlegenheten i luftrommet var ikke blitt mindre i året etter aksemaktenes nederlag i Afrika og ville gjøre det svært vanskelig for en større panserstyrke i Vest-Europa i å få utrettet stort.
I slutten av 1943 kunne Rommel konstatere at denne forsvarslinjen kun eksisterte på papiret og besto av spredte, dårlig samordnede forsvarsanlegg. Dette gjaldt særlig kystartilleriet, hvor de eneste moderne kystbatteriene lå i Pas de Calais-området. Arbeidet ble straks trappet opp med å ferdigstille festningslinjen. I sjøen ble det bygget sperringer for å stoppe landgangsbåtene. Disse besto av sammensveisede metallskinner, spisse trebukker og trepåler med sprengladninger. På jorder ble det også satt ned trepåler, for å komplisere en luftlandsetting (kjent som «Rommelspargel»). I tillegg ble strender minelagt og betonghindringer reist for å stanse stridsvogner. De knappe seks månedene Rommel fikk til å gjennomføre sine planer var på langt nær nok til å bygge ut vollen tilstrekkelig, bare deler av linjen hadde fått nye, betongsikrede stillinger. Disse, og ubefestede strekninger av kysten, var besatt av hærens artilleri og ikke tungt kystartilleri. Det var plassert kanoner rundt de viktigste havnebyene, men batteriene var ikke ferdig montert. Faktisk var et ca. 50 kilometer bredt område av invasjonsområdet udekket av tysk artilleri på invasjonsdagen. Styrkene i Normandie var derimot blitt øket, da både Hitler og Rommel i løpet av våren hadde begynt å anse området som sannsynlig for en invasjon.
Angrepet
Under landingene gikk det verst ut over den amerikanske Omaha-stranden, både på grunn av ineffektivt marine- og luftbombardement, og mangelen av spesialpanservogner (f.eks. mineryddervogner og flammekastervogner), noe de britiske sektorene hadde. De tyske forsvarsverkene var spesielt godt oppbygget, med kanonstillinger i herdet betong og solide infanteri-stillinger, beskyttet bak store mengder piggtråd. De allierte led derfor store tap her, med over 3 000 drepte, sårede eller savnede.
I de andre sektorene skjedde landsettingen under mye mindre dramatikk og med langt mindre motstand enn antatt.
Omaha Beach
Landstigningen på Omaha-stranden var den blodigste og mest kostbare på D-dagen. De amerikanske avdelingene U.S. 1st Infantry Division og U.S. 29th Infantry Division møtte her den tyske 352. divisjon, noen av de best trenede tyske troppene i Normandie. Omaha var også det tyngst befestede og forsvarte området, og bombardementet (fra sjø- og luftstridskrefter) av området før landstigning hadde dessverre ikke den innvirkning som var ønsket. De amfibie-stridsvognene (DD-stridsvogn) som var ment å angripe her, klarte ikke å utføre sin oppgave i tilstrekkelig grad. Bølgene var høyere enn ventet, samtidig som det var fralandsvind, og på den østlige sektoren slapp amerikanerne DD-ene for langt fra kysten, fordi man ikke våget å gå langt nok inn med moderfartøyene. Forholdene ble dermed umulige for stridsvognene og 27 av 32 sank.
Det medførte at denne delen av Omaha Beach ikke hadde operative stridsvogner som kunne beskytte infanteri-troppene i den første angrepsbølgen. På den vestlige sektoren ble DD-stridsvognene landsatt direkte på stranden, men flesteparten ble ødelagt av tysk artilleriild før de fikk utført sin oppgave. Ikke før i tredje angrepsbølge ble det landsatt nye stridsvogner som gav støtte til infanteriet som allerede var i kamp på stranden. Ca. 1000 soldater døde her (i tillegg til over 2 000 sårede), de fleste i løpet av de første timene. En tilbaketrekning ble vurdert, men noen overlevende soldater overkom sin egen frykt, og fikk samlet andre soldater til å forsere hindringene på stranden og komme seg videre innover i landet.
Utah Beach
Dette var den andre stranden som de amerikanske styrkene hadde ansvar for, og regnes som den letteste stranden å ta for allierte styrker. 197 allierte soldater ble skadet eller drept.
Pointe du Hoc
225 mann fra andre Ranger bataljon gikk i land under klippene og kjempet seg opp under kraftig tysk beskytning fra håndvåpen. Med støtte fra nærkamplandgangsbåter, som avfyrte bombekastergranater mot toppen av klippene, og med spesiallagde entrehaker, avfyrt fra bombekastere, som hadde enten rene tau eller taustiger festet til dem, kjempet de seg opp til toppen av klippene, bare for å finne ut at kanonene ikke var blitt installert i befestningene. Dette var blitt forsøkt formidlet de allierte i forkant, men ordonnansen fra den franske motstandsbevegelsen hadde blitt drept av britiske flygere ved en misforståelse. Amerikanerne kjempet seg videre inn i landet og ødela kanonene som var lagret på jordene bakenfor befestningene. Deretter holdt de ut gjentatte tyske motangrep, før de to dager senere ble unnsatt av styrker som ble landsatt på Omaha-stranden. Gjenværende styrker besto da av kun 90 «kampdyktige menn» (uskadde eller lett sårede).
Sword Beach
Britene hadde nest størst tap på denne stranden, cirka 1050 av de 10,000 allierte soldatene som omkom 6 juni. Etter 6 timer måtte tyskerne her trekke inn i landet på grunn av kraftig bombardement fra den britiske marinen. 64 tyskere ble fanget, og et ukjent antall omkom. Da forsvaret kollapset beveget de tyske styrkene seg vekk fra landingsområdet.
Gold Beach
Britene begynte 1 time etter amerikanerne med ilandsettingen. I starten var det vanskelig å få kontroll over stranden. Tyskerne hadde forberedt et sterkt forsvar, og sjøen var urolig. Dette gjorde sitt til at det var en del problemer med å komme i land. Da britene først kom i land brukte de resten av dagen til å etablere et brohode på Fransk jord. 400 av de 25 000 som hadde gått i land ble drept i kampene.
Juno Beach
Sammen med engelskmennene var det canadiske stormtropper som hjalp til med å ta Juno Beach. Den første bølgen gikk i land rundt 06.00. Miner og andre hindringer, som spanske ryttere og piggtråd, hindret soldatene å komme seg i land og mange stridsvogner ble ødelagt. Dette var også den stranden der de britiske tapene var størst. 1 200 av de 21 000 som ble landsatt døde. På tross av dette etablerte de allierte styrkene seg her fort, og tyskerne, i et ekstremt undertall, gjorde en taktisk tilbaketrekning vekk fra kysten.
Strategi
Den tyske diktatoren Adolf Hitler hadde et siste møte med feltmarskalkene Gerd von Rundstedt og Erwin Rommel, i Frankrike, den 16. juni 1944. Både von Rundstedt og Rommel hadde svært pessimistiske vurderinger av situasjonen, forventet et alliert gjennombrudd, og Rommel anbefalte at Hitler burde avslutte krigen så raskt som mulig. I slutten av juni 1944 anbefalte også von Rundstedt at krigen burde avsluttes fra tysk side (han ble avsatt noen timer etter).
Sivilbefolkningen
Under planleggingen av bombetokt før invasjonen forsøkte Storbritannias statsminister Winston Churchill å begrense de, da han anså at tap av titusenvis av franske sivile ikke kunne aksepteres. Den øverstkommanderende for invasjonen, general Eisenhower, måtte kontakte USAs president Roosevelt for å få godtatt planen om bombing. De allierte bombetoktene for å begrense tyske soldaters bevegelser viste seg å ta livet av om lag ti tusen franske sivile.
Den franske byen Caen ble kraftig bombet flere ganger av allierte fly, både 6. juni og 7. juli. Totalt døde det om lag 1150 sivile som følge av bombingen og de alliertes erobring av byen. I ettertid mener de fleste militære eksperter at bombingen ikke hadde vært effektiv. Dels hadde ikke bombene stort sett ikke truffet tyske styrker, dels bidro ruinene av utbombede hus til at de tyske styrkene i byen fikk gode posisjoner da de allierte styrkene angrep for å frigjøre byen.
Luftkrig
Ved planleggingen av invasjonen anså den allierte staben bombing av veier og jernbaner nær langangssonen som et viktig middel for å isolere tyske styrker, så de ikke fikk forsterkninger.
Operasjon Fortitude – narrespillet
Dette var de alliertes avledningsmanøver for å få tyskerne til å opprettholde store styrker i områdene de ventet en invasjon, i stedet for å sende dem til stedet invasjonen faktisk fant sted. Hitler og den tyske overkommandoen forventet en invasjon i Calais-området, da Den engelske kanal her er på sitt smaleste. Derfor hadde de allierte i Sørøst-England bygget opp en liksom-styrke i områdene tyske rekognoseringsfly hadde rekkevidde, og ble gitt anledning, til å fly over. I gummi, papp, kryssfinér og lerret ble det laget jeeper, lastebiler, stridsvogner og landgangsbåter som med letthet kunne forflyttes av noen få menn, men som så særdeles ekte ut fra stor høyde. Sammen med de styrker og skip det var naturlig å ha der i krigssammenheng, ble det skapt en illusjon av at en armégruppe, First US Army Group (FUSAG), var under oppbygging. For å gjøre narrespillet komplett ble general George Patton, som tyskerne kjente til og respekterte, offentlig utnevnt til øverstkommanderende for FUSAG. Dette ble gjentatte ganger kringkastet over det allierte militære radiosambandet tyskerne kunne overvåke, for slik å overbevise dem ytterligere. Dette narrespillet fungerte så bra at den tyske overkommandoen i over én måned etter D-dagen var overbevist om at landsettingene i Normandie kun var en avledningsmanøver og at den «virkelige» invasjonen var nært forestående i Calais-området.
Vær og tidevann
Været i Den engelske kanal var en alvorlig utfordring for de allierte, i tillegg ga tidevann og månen begrensninger på mulige datoer for invasjonen. Dagen for invasjon ble satt til 5. juni, men varselet for den dagen var svært dårlig, og invasjonen ble utsatt til den 6. juni, det ble bekreftet av Eisenhower, da værmeldingene for den dagen var bedre.
Etter det relativt gunstige været selve invasjonsdagen kom det en storm rundt 20. juni. Stormen førte til at den ene av de to kunstige havnene ble ødelagt, forsyningene fra Storbritannia stoppet opp og allierte fly kunne ikke bistå bakkestyrkene.
Logistikk
De alliertes sterkt mekaniserte krigføring krevde store mengder forsyninger. En amerikansk stridsvognsdivisjon trengte 240,000 liter drivstoff om dagen, kun for kjøring på vei, ved kamphandlinger i terreng økte drivstoffbruket kraftig. Av andre forsyninger (ammunisjon og mat) behøvde en slik divisjon på 21,000 mann totalt 35 tonn om dagen.
Krigsforbrytelser
Det var en rekke eksempler på skyting av krigsfanger. Allierte soldater skjøt ved flere anledninger krigsfanger, ved landgangen og invasjonen i Normandie. Det var også tilfeller hvor allierte fanger ble skutt av tyske soldater. Tyske styrker og enheter drepte også tusenvis av franske sivile sommeren 1944.
Soldater, medisin og moral
Ifølge Beevor var det ved invasjonen i Normandie et mindretall av soldatene i de allierte vernepliktige styrkene som var innstilt på å ta en risiko og angripe, flertallet av soldatene fulgte kun med, og mange avfyrte ikke sitt personlige våpen under kamp. Beevor mener det er sannsylig at det samme var tilfelle i gjennomsnittet av tyske infanteridivisjoner, men at tyske elitestyrker som Waffen SS, pansergrenaderene og fallskjermjegerne hadde en mer aktiv innstilling til kamp.
Både amerikanerne og britene hadde problemer med å innpasse nye soldater i avdelingene, som kom for å erstatte falne eller sårede. Opplæringen var ofte dårlig, og samtidig ble de ofte gitt de farligste oppgavene. De mer erfarne soldatene ble høyere verdsatt av underoffiserer og offiserer. Grunnet harde kamper ble ofte vesentlige deler av en alliert divisjon skiftet ut etter kort tid i kamp. Den amerikanske 4. divisjon mistet for eksempel 7,876 mann i løpet av 40 dager etter landsettingen, og hadde mottatt 6,663 erstatningstropper (en amerikansk infanteridivisjon var rundt 15,000 mann, altså over 2/5-deler erstattet).
Amerikanske styrker besto stort sett av vernepliktige, og opplevde mange tilfeller av psykisk sammenbrudd hos soldater og offiserer i kamp.
Fotnoter
<references group='note'/>
James Edward Walsh
James Edward Walsh (født 30. april 1891 i Cumberland i Maryland i USA, død 29. juli 1981 i Maryknoll i staten New York) var en katolsk biskop i Kina, tilhørende den amerikanske misjonskongregasjonen Catholic Foreign Mission Society of America (alminnelig kalt Maryknoll etter sitt hovedkvarter). Han satt i 12 år i fengsel i Folkerepublikken Kina.
Bakgrunn
Walsh var av irsk innvandrerbakgrunn. Da misjonskongregasjonen Maryknoll ble organisert, trådte han inn i 1912 inn i det første kullet som ble gitt presteutdannelse for kongregasjonen.
Prest, Kinamisjonær
Den 7. desember 1915 ble han den annen maryknollprest som ble presteviet. Han var i 1918 en av de fire første misjonærer som kongregasjonen sendte til Kina. De andre var patrene Frederick Price, Francis X. Ford og Bernard Meyer. Ett år etter at de var ankommet Guangdong døde fader Price, og da overtok fader Walsh som superior for Maryknoll-misjonen i Kina. Kineserne gav ham det kantonesiske navnet Wha Lee Son (Sannhetens søyle).
Biskop
Han ble utnevnt til apostolisk vikar av Jiangmen, og mottok bispevielsen av biskop Antoine-Pierre-Jean Fourquet den 22. mai 1927 på øya Shangchuan, der jesuittmisjonæren Frans Xavier døde i 1552 på vei til Kina.
På Vatikanets oppfordring dro han etter at hans superiorperiode var omme i 1948 tilbake til Kina, der han ble leder for Det katolske sentralbyrå i Shanghai med koordineringsansvar for misjonene over hele landet. Kort etter at kommunistene kom til makten i 1949 ble alle utenlandske geistlige forsøkt presset og plaget til å forlate landet. Regjeringen beordret biskop Walshs byrå stengt i 1951. Men han lot være å reise fra landet. Han sa at «det å tåle noe uleilighet i min alder er ingen ting. Dessuten er jeg blitt lut lei av å bli herset med på grunn av min religion».
Fengslet: Han ble arrestert den 18. oktober 1959 og dømt til tyve års fengsel. Under sine år i fengsel fikk han ingen tilgang til nyheter, og fikk bare én gang besøk av en ikke-kineser. Det var i 1960, da hans bror William C. Walsh, som var statsadvokat i Maryland, fikk komme.
Utvist
Uten forvarsel ble han løslatt fra Shanghais fengselssykehus etter nesten 12 år i fengsel. Den 10. juli 1970 fikk han krysse Lo Wu-broen og inn i Hongkong. På vei tilbake til USA gjorde han et stopp i Roma der han ble mottatt i audiens av pave Paul VI, og overøst med takknemlige godord.
Biskop Walsh skrev seks bøker og en rekke artikler om misjonsliv og -arbeid. Han døde i misjonskongregasjonens hovedkvarter i Maryknoll litt nord for New York City i 1981, nitti år gammel.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Irminsul
Irminsul var en betydningsfull søyle, pilar eller stolpe i saksernes germanske hedendom. Den eldste krøniken som beskriver Irminsul, viser til den som «en trestamme reist i åpen luft». Den religiøse hensikten med denne tresøylen, og symbolikken bak, har vært emne for adskillig faglig diskusjon og spekulasjon i hundrevis av år.
Plassering og ødeleggelse
Den nøyaktige plasseringen er ukjent, men sannsynligvis var det imidlertid nær Eresburg ved Marsberg i Tyskland slik Annales regni Francorum (Annalene til frankernes kongedømme, dekker årene fra 741 til 829) for år 772 antyder. Andre mulige områder er blant annet Drudenhöhle på Teutoniaklippen i Eggegebirge (ei lav, skogkledd fjellkjede helt øst i Nordrhein-Westfalen i Tyskland); eller Externsteine, en markant fjellformasjon av sandstein i skogen Teutoburger Wald, også i Nordrhein-Westfalen; Desenberg, som er en kjent høyde i østlige Nordrhein-Westfalen; Iburg, som er en borg i Kreis Höxter; og Tönsberg (ikke til å forveksles med norske Tønsberg) i Teutoburger Wald; og Velmerstot, det nordligste og høyeste berg i Eggegebirge.
Irminsul ble bevisst ødelagt av Karl den store i år 772 i de saksiske krigene, kriger som kan bli betraktet som en religionskrig. Frankernes konge Karl den store proklamerte at det var en krig for å konvertere de hedenske sakserne til kristendommen, og var i den forstand en forløper til de senere korstogene.
Etymologi
En germansk gud, Irmin, er sluttet av eller avledet fra navnet Irminsul, og stammenavnet irminonene er stundom antatt å ha vært den nasjonale gud eller en halvgud for sakserne. Det har blitt foreslått at Irmin sannsynligvis heller var et aspekt, en avatar (guddommelig inkarnasjon) eller epitet (tilnavn) til en annen guddom – mest sannsynligvis Wodan (Odin) – eller kan også være en nyhedensk oppfinnelse: den er dokumentert som en uavhengig guddom i førmoderne kilder om germansk hedendom. Irmin kan også ha vært et tilnavn for guden Ziu (Ty) i tidlig germansk tid, kun senere overført til Odin i henhold til oppfatningen at Odin erstattet Ty som den øverste germanske guddom på begynnelsen av folkevandringstiden. Det var en akseptert oppfatning tidlig på 1900-tallet blant forskere på norrøn mytologi, men har ikke like unison oppslutning i våre dager.
Den gammelnorrøne formen for Irmin er Jørmunr, akkurat som Yggr var ett av navnene til Odin. Yggdrasil (fra Ygg = Odin + drasil = hest) var et verdenstre, en barlind eller ask, hvor Odin ofret seg selv, og som forbinder himmel og jord. Jacob Grimm knyttet Irmin med gammelnorrøne begreper som iörmungrund («store jord») eller iörmungandr («store slange», det vil si Midgardsormen).
Det er således antatt at Irminsul var et verdenstre, tilsvarende til Yggdrasil, blant saksiske stammer i Tyskland, men de få primærkildene som dokumenter det er ikke entydig om det enten er en «verdenssøyle» eller ganske enkelt en sokkel for et kultbilde. I Annales Pettaviani er det nevnt som ... locum, qui dicitur Ermensul ... («... [et] sted hvor de kalte Irminsul...»). Likeledes er det ukjent om Irminsul var gjort av tre eller stein og om det ett eller flere. Imidlertid er den «T»-formede Irminsul, en representasjon som oftest blir sett i dag, helt og holdent uviss og bygd på antagelser. Samtidige kilder omtaler den alltid som en rett pilar eller søyle.
Den språklige forbindelsen mellom Irmin- og iörmun/jörmun- er generelt akseptert, men begrepet betyr ganske enkelt «stor/mektig» eller «stigende/reisende høy». Det er lett å se hvordan «Den store» eller «Den opphøyde/ekstatiske» kunne bli et tilnavn for Odin, men det er beklageligvis til liten nytte for å avgjøre om det saksiske begrepet viser til en guddom, eller ganske enkelt betyr – slik som det oftest blir foretrukket i dag – «store pilar» istedenfor «Irmins pilar» eller «Odins pilar».
De kongelige frankiske annaler
I henhold til Annales regni Francorum ble Karl den store gjentatte ganger under de saksiske krigene beskrevet som den som ga ordre om ødeleggelse av høvdingseter for saksernes religion, en Irminsul. Irminsul er beskrevet å være ikke alt for langt fra Heresburg (i dag Stadtbergen i sørlige Tyskland). Jacob Grimm hevder at «sterke grunner» peker på det faktiske stedet for Irminsul som omtrentlig 24 km unna i skogen Teutoburger Wald og hevder dessuten at det opprinnelige navnet for regionen «Osning» kan ha hatt betydningen «Hellig skog».
Hildesheim
I løpet av Ludvig den frommes tid på 800-tallet ble en steinsøyle gravd opp i Obermarsberg eller Stadtbergen i Westfalen, Tyskland, og relokalisert til Hildesheimerdomen i Hildesheim, Niedersachsen, Tyskland. Søylen ble etter hva det fortelles brukt som en candelabra (lysestake) fram til minst slutten av 1800-tallet. På 1200-tallet ble ødeleggelsen av Irminsul av Karl den store nedtegnet som fortsatt feiret i Hildesheim på søndagen etter Midtfasten.
Minnefesten ble etter sigende gjort ved å plante to pilarer på katedralplassen, seks fot høy, hver overgått av et treobjekt en fot i høyden formet som en pyramide eller en kjegle. Ungdommen brukte deretter stokker og steiner for å velte objektene. Denne skikken er også beskrevet for å ha eksisterte andre steder i Tyskland, særlig i Halberstadt hvor den ble reist på midtfastdagen av kannikene selv.
Kaiserchronik
Bevissthet om betydningen av konseptet synes å ha holdt seg godt inn i kristne tider. Eksempelvis det tyske episke diktet Kaiserchronik (Der Keiser und der Kunige buoch, Boken om keiseren og kongene) fra 1100-tallet nevner Irminsul tre steder:
Ved opprinnelsen til ukedagen Onsdag:
Angående Julius Cæsar:
Angående Nero:
Det er kjent at det store flertallet av kildene fra middelalderen forsto Irminsul som en pilar og ikke som en trelignende struktur. I dette er de enige med eldre forfattere. I kontrast til disse er det imidlertid forstått at objektet for dyrkelsen eller betydningen, ble plassert på toppen av Irminsul heller enn å være pilaren i seg selv.
Teorier
Et antall teorier om Irminsul:
Germania
I Tacitus' Germania nevner forfatteren rykter om hva han beskriver som «Herkules’ pilarer» i det land som var bebodd av frisii (frisere) som ennå ikke hadde vært undersøkt. Tacitus legger til at disse pilarene eksisterte enten ettersom Herkules faktisk hadde vært der eller ettersom at romerne har blitt enige om å tilskrive samtlige underverk overalt til Herkules. Tacitus hevder at mens Drusus Germanicus med stort mot drev hærtokt mot germanske stammer, var han ikke i stand til å komme til dette området, og at siden var det ingen andre som gjorde et forsøk på det heller. Det har blitt foreslått å sette en sammenheng mellom disse «Herkules’ pilarer» med senere nedtegnelser av Irminsul. Herkules ble likeledes identifisert med den germanske guden Tor av romerne, grunnet praksisen med interpretatio romana.
Relieffet på Externsteine
I henhold til en velkjent antydning fantes det en Irminsul på eller nær Externsteine, en berømt fjellformasjon i nærheten av Detmold i Tyskland. Et kristent relieff på Externsteine (se foto til høyre) har blitt beskrevet som en bøyd, trelignende struktur ved føttene av Nikodemus. Dette kunstverket, datert til mellom tidlig 800-tall og tidlig 1100-tall, er populært antatt å representere et bøyd eller nedrevet Irminsul under en triumferende kristendom. Mens både kunstverket og Irminsul har vært kjent for forskere og lærde i århundrer – Goethe diskuterte eksempelvis relieffet i detaljer – ble sammenhengen mellom de to ikke knyttet før i en tolkning i 1929 av Wilhelm Teudt, amatørarkeolog og medlem av NSDAP, det tyske nazipartiet. Teudt har siden blitt kritisert som pseudohistoriker. I tiden 1934 til 1935 gjorde Ahnenerbe, en forskningsstiftelse grunnlagt av blant annet Heinrich Himmler, omfattende feltarbeid i et forsøk på å avdekke materiale som kunne bevise at Externsteine hadde vært benyttet som et sted for germansk hedensk dyrkelse, men slike bevis ble ikke avdekket.
Jupitersøylene
Det har blitt gjort sammenligninger mellom Irminsul og Jupitersøylene som ble reist langs Rhinen i Germania en gang mellom 100-tallet og 200-tallet e.Kr. Forskeren Rudolf Simek hevdet at søylene var gallisk-romerske religiøse monumenter og at den antatte lokaliseringen av Irminsul i Eresburg ikke faller innenfor det området hvor arkeologene har funnet Jupitersøylene.
Jan Otto Risebrobakken
Jan Otto Risebrobakken (født 15. oktober 1970) er en norsk næringslivsmann og tidligere politiker (H).
Hvit glassvingeblomsterflue
Hvit glassvingeblomsterflue (Scaeva pyrastri) er en middels stor flue som tilhører familien blomsterfluene. I Norge finnes den bare i sør. Den er utbredt i hele Europa.
Jan Otto Risebrobakken
Han har siden 2008 vært direktør for næringspolitikk i Storebrand, hvor han var informasjonssjef 2006–2007. Før dette var han politisk rådgiver for Høyres stortingsgruppe 1998–2001, politisk rådgiver i Sosialdepartementet 2001–2003, statssekretær i samme departement 2003–2004 samt statssekretær i det sammenslåtte Helse- og omsorgsdepartementet 2004–2005. Risebrobakken har også vært politisk sekretær i Hordaland Høyre og Unge Høyres Landsforbund.
Risebrobakken er cand.polit. med hovedfag i sammenlignende politikk fra Universitetet i Bergen fra 1997, med oppgaven ''Union uten ankerfeste? Offentlig opinion og Maastricht-traktaten i Frankrike, Storbritannia og Tyskland''.
Hvit glassvingeblomsterflue
Utseende
Hodet er virker stort og ansiktet er lyst gul-hvitt farget, toppen av hodet er sinnende svart med tre punktøyne. Partiet rundt antennene er oppsvulmet særlig hos hannene. Det er to store fasettøyne. Hos hannene møtes øynene på toppen av hodet, mens det hos hunnene er en tynn pannestripe mellom fasettøynene.
Levevis
Scaeva pyrastri finnes i skog, eng og hager. Ofte setter den seg på en trestamme eller i vegetasjonen, i solen. Artene er kjent for å fly over store strekninger.
Larvene lever av bladlus. Alle fluer gjennomgår en fullstendig forvandling, med et puppestadium mellom stadiet som larve og voksen.
Tian Sørhaug
Hans Christian «Tian» Sørhaug (født 5. juli 1949 i Oslo) er en norsk sosialantropolog, sosiolog og arbeidsforsker. Han har særlig forsket på endring i organisasjoner og ledelse. Han var forsker ved Arbeidsforskningsinstituttet (AFI; Arbeidspsykologisk institutt før 1987) fra 1977 til 1999, og var AFIs direktør 1989–1993. Han var leder for Senter for teknologi, innovasjon og kultur (TIK) ved Universitetet i Oslo 1999–2003. Etter det var han forsker I ved TIK og senere professor i sosiologi ved Institutt for sosiologi og samfunnsgeografi. Han er nå professor emeritus.
Bakgrunn
Sørhaug ble cand.mag. i 1973 og cand.polit. i sosialantropologi ved Universitetet i Oslo i 1977.
Han ble ansatt som vitenskapelig assistent ved Arbeidspsykologisk institutt (fra 1987 Arbeidsforskningsinstituttet, AFI) i 1977, ble forsker III i 1980 og forsker II (seniorforsker) i 1985. I 1986 ledet han forskningsprogrammet «Work and Learning Processes» ved AFI. I 1987 var han kortvarig ansatt ved Sosialantropologisk institutt ved Universitetet i Oslo. Han var fast ansatt som seniorforsker ved AFI fra 1988, og var direktør ved samme institutt 1989–1993. Han sluttet ved AFI i 1999 etter 22 år som forsker ved instituttet, og var deretter leder for Senter for teknologi, innovasjon og kultur (TIK) ved Universitetet i Oslo 1999–2003. Etter det var han forsker I ved TIK og senere professor i sosiologi ved Institutt for sosiologi og samfunnsgeografi. Han er nå professor emeritus.
Annaba
Annaba (arabisk: عنابة transliterasjon: Annābah) er en by nordøst i Algerie med 202 186 innbyggere (2007). Byen er Administrasjonssenter for provinsen med samme navn. Byen ligger 57 km fra grensen til Tunisia