cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johan Kaaven
Et naturlig minnesmerke i havet
Et av de mest kjente kulturminner i Porsanger er Kaavensteinen, en stor, hvit dolomittstein som ligger i fjæra nedenfor Johan Kaavens eiendom. Her ble folk som var plaget av dauingeånder og sykdom helbredet. Ved fjære sjø gikk de tørrskodde ut til steinen hvor ble hjulpet opp av Kaaven selv. Der måtte de sitte til det ble flo, så kom Kaaven ut på trammen og kommanderte de syke i land. Pasientene måtte vasse tilbake med vann til livet. Dauingeånden tålte ikke vann ettersom dette var velsignet av Jesus ved dåpen. Dermed ble de værende igjen på steinen til de ved neste lavvann kunne flykte unna, men de syke var fridd fra sine plagånder. Kaavensteienen ble valgt til Porsangers tusenårssted i 2000.
Trollhvalen
Sammen med sin samiske nabo Amund Andersen ror Johan Kaaven fiske. Med høvelspon som magisk remedium reiser en annen trollkyndig en trollhval mot ham for å hevne en ugjerning som Kaaven har gjort seg skyldig i. Hvalen kommer fossende innover fjorden og de forstår straks hva dette er. Amund ror på mot land og Johan Kaaven står bak og fekter mot hvalen med den ene åra. I det alt håp synes ute påkaller Johan maktene, og lover at han heretter kun skal bruke sin medfødte evner til å gjøre godt og hjelpe folk som trenger det. I det samme forsvinner trollhvalen.
Kaaven var blitt en kristen mann, men folk var selvfølgelig redd for ham som kunne så mye og som var istand til å se så mye av slikt som lå skjult for folk flest. Virkemidlene kunne være harde, f.eks. når Johan Kaaven jaget liggesyke koner opp av senga. Disse historiene har Terje Nordby skrevet et kriminaldrama over. Isblomst ble spilt av Hålogaland teater i 1994 med Thea Stabel som regissør og iscenesetter. Forestillingen ble tatt med på turné, først til Finnmark og så til Sør-Norge og Oslo. Stykket ble også filmet av NRK drama og vist på fjernsynet i jula 1997.
Etter sagnet om trollhvalen er Mannen som stoppet hurtigruta ordnet tematisk etter ulike emner. Materialet er samlet av Richard Bergh, og det er han som står for presentasjonen av de traderte fortellingene, mens Erik Henning Edvardsen setter de enkelte fortellingene og emnene inn i en komparativ folkloristisk kontekst og analyserer dem. Til sist gjennomgår han samtidskildene til opplysning om Johan Kaaven og hans liv og virksomhet – en fransk geolog Marcel-Alexandre Bertrand, et par prester Anders Halvorsen og Jens Otterbech, en samisk lærer og nabo Ole Andreas Thomassen, en etnograf Amund Helland, en forfatter Matti Aikio og noen samiske oppdagelsesreisende, Johan Turi og Samuli Paulaharju er alle representert. Også samtidskildene er plassert i kronologisk rekkefølge for å få frem den historiske dimensjon i omgivelsenes syn på Kaavens gjerninger.
Mannen som stoppet hurtigruta
En nøkkelhistorie handler om hvordan Johan Kaaven en gang han stoppet Hurtigruten. Denne fortellingen har dessuten gitt tittel til biografien om ham; Mannen som stoppet hurtigruta. I et utdrag fra biografien heter det: "Kaaven er ofte ute og reiser, forteller Hans Hanssen fra Gåradak. En dag sitter han i salongen på Hurtigruten. Han spytter stadig på gulvet. Til slutt klager betjeningen. Kapteinen kommer og jager denne uflidde karen i mudd og kommager på dekk. Der får han ordre om å oppholde seg til skipet legger til kai. Det er om natten og mørkt, men været er pent. Kapteinen går opp på broen. Da oppdager han at skipet står stille. Mannskapet blir satt i gang med å finne feilen. Maskinen går som den skal, men båten står stille!(…) Det er pålandsvind, og skipet driver mot land. Da begynner kapteinen å forstå at dette går ikke helt naturlig for seg. Han sender en av matrosene på dekk for å si til Kaaven at han vil snakke med ham. Men det er som om Kaaven ikke hører. Han står bare der i mørket og spytter. Så må kapteinen sende styrmannen. Men Kaaven nekter å bli med til kapteinen. Han har fått ordre om å stå på dekk helt til båten legger til kai(…) Så må kapteinen selv gå på dekket til Kaaven. Skipet er nå drevet nesten inn i fjæra. Kapteinen trygler og ber! Kaaven må være så snill og la skipet gå! Men Kaaven svarer: "Æ e' ikke maskinkyndig." Kapteinen trygler! Kaaven må være barmhjertig. Han må ikke la dem forulykke! Da sier Kaaven: "Ja, nu går båten!" Og ganske riktig, langsomt glir skipet utover og bort fra fjæresteinene."
Matkisten og museumssamlingen i Skoganvarre
Oppe på loftet sitt hadde Kaaven en rekke kister med ulikt innhold – alt fra klær til medisiner. I utstillingen i Skoganvarre finnes den eneste matkista som er tatt vare på. Richard Bergh kjøpte den av Josef Sivertsen i 1962. Bergh var på denne tiden bestyrer ved Skoganvarre skole, som holdt til i det bygget som nå er blitt lokalhistorisk museum. Josef Sivertsen, som hadde vært Kaavens nabo, kjøpte kista på en auksjon over dødsboet i 1920.
I 1993 produserte Anstein Mikkelsen filmen I noaidens fotefar, som er en dokumtarisk fabel omkring Richard Berghs opplevelser som samler av tradisjonene etter Johan Kaaven. Filmen finnes utgitt på video av Norsk filminstitutt. I utstillingen i Skoganvarre kan man lese mer om Kaavens gjerninger og se filmen som følger Richard Bergh på feltarbeid med båndspilleren. I tillegg er alle Richard Berghs bøker fra Finnmark på plass i samlingen.
Johan Kaavens grav i Kistrand
Johan Kaaven døde på St. Hans 1918 og ble gravlagt på Kistrand kirkegård. Lokaliseringen av Johan Kaavens grav gikk tapt da tyskerne brukte den brente jords taktikk ved tilbaketrekkingen fra Finnmark. Heldigvis lyktes det Amalie Persen av noen papirer man trodde var mistet å finne tilbake til Johan Kaavens gravsted på kirkegården.
De folklige fortellingene om Johan Kaaven er i første rekke reddet takket være nitid innsamlingsvirksomhet gjennom flere decennier av rektor Richard Bergh. Han begynte å samle folkeminner i Finnmark mot slutten av 1950-årene og har utgitt flere tradisjonssamlinger og bygdebøker fra området.
Fritz Landertinger
Fritz Landertinger (født 26. februar 1914, død 18. januar 1943) var en østerriksk padler som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Landertinger vant en olympisk sølvmedalje i padling under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han kom på andreplass på K-1 10 000 meter, bak Ernst Krebs fra Tyskland.
Laura Linney
Laura Linney (født 5. februar 1964 i New York City i New York) er en amerikansk skuespiller.
Laura Linney har blitt Oscarnominert tre ganger, to ganger i klassen beste kvinnelige hovedrolle for sine roller som Samantha «Sammy» Prescott i filmen You Can Count on Me og som Wendy Savage i filmen The Savages, og i tillegg i kategorien beste kvinnelige birolle for sin rolle som Clara McMillen i filmen Kinsey. Hun har vunnet både Satellite Award og Golden Globe for sine prestasjoner i serien The Big C.
Thomas Vonn
Thomas Vonn (født 3. desember 1975) er en tidligere alpinist. Han kjørte hovedsakelig storslalåm, og hans beste resultat i et internasjonalt mesterskap var niendeplassen i super-G-rennet under OL 2002 i Park City. Han deltok også i storslalåm, der han endte som nummer 19.
I verdenscupen kjørte han 55 renn i disiplinene storslalåm og super-G i tidsrommet 1998 til 2004, men nådde aldri helt opp i verdenseliten. Han oppnådd verdenscuppoeng i 13 renn, den beste plasseringen var en 13.-plass i super-G-rennet i Beaver Creek, Colorado i desember 2002.
Han har vært gift med den kvinnelige alpinisten Lindsey Vonn, som har vunnet verdenscupen sammenlagt flere ganger.
Ole-Bjørn Magnussen
Ole-Bjørn Magnussen (født 23. desember 1934 i Oslo, død 11. januar 2015 samme sted) var en norsk byoriginal og billedkunstner. På 1980-tallet tok han pseudonymet «Torbjørn Hangårsta, - han går og er sta».
Bakgrunn
Magnussen vokste opp med sin enslige mor og ei søster i Munkerudveien 78 i Oslo. Moren var blitt invalid under andre verdenskrig, og mottok krigsskadeerstatning.
Som 17-åring dro Magnussen til sjøs som dekksgutt. Han mønstret i tur og orden på fem skip, men ble til sist satt i land i Frankrike, hvorfra han måtte haike hjem. En tid bodde han med sin mor på Grünerløkka, før mor og sønn vendte tilbake til Nordstrand. Etter morens død laget han en figur i pappmasjé av moren  i full størrelse, som han kledde opp med hennes klær.
Samler og kunstner
På 1960-tallet var han ofte på jakt etter byggematerialer og andre ting som han kanskje kunne få bruk for. I tillegg produserte Magnussen billedkunst, helst med fettstift, eller han malte oljebilder på papp, treplater eller blikk.
«Engledassen» var en utedass utstyrt med englevinger bakpå. Den ble spent opp over en bekk på området hans med et vaiersystem og kran. Magnussen hadde konstruert det slik at han kunne manøvrere dassen langs vaieren opp og ned ved bekken.
Langs Ljanselvas sydlige bredd, på friområdet nedenfor gården Engersbråten, konstruerte Magnussen en installasjon av et par Moelvenbrakker, diverse tilbygg, anleggsmaskiner, varevogn fra Nasjonalforeningen for folkehelsen, campingvogn, styrhus og en rekke kunstinstallasjoner i og på bensinfat plassert rundt omkring i terrenget. Etter et innslag i fjernsynsserien «Norge Rundt», ble Ole-Bjørn i nærmiljøet omtalt som en amatørenes Kjartan Slettemark. Moelvenbrakkene ble fraktet dit på rekvirert kranbil etter utbyggingen på Holmlia tidlig på 1980-tallet.
Etter Magnussens død vedtok Plan- og bygningsetaten (PBE) i samråd med Brann- og redningsetaten å rive hele brakkekomplekset, som en mente representerte både ras- og brannfare. I begynnelsen av februar 2015 gikk Bymiljøetaten i gang med å rive og rydde opp i alle etterlatenskapene.
Acetal
Acetal er et molekyl med to oksygenatomer bundet til samme karbonatom med enkeltbinding. Tradisjonelt skilles det mellom ketal og acetal (mens ketal har to karbon-bundne R grupper, har acetal en karbon-bundet R gruppe som H-). I henhold til dagens terminologi klassifiserer ketaler som undergruppe av acetaler.
Kristenn Einarsson
Kristenn Einarsson (født 16. juni 1950 i Reykjavík) er en islandsk-norsk forlagsmann. Einarsson flyttet fra Island i 1959 og tok siviløkonomstudiet i Leeds i 1974.
Acetal
Plast kjent som acetal er en polyacetal.
Kristenn Einarsson
Einarsson begynte å jobbe i Bokklubbene i 1976 og var direktør for Bokklubben (tidligere kalt De norske bokklubbene) i årene 1991 til 2010 og i Kunnskapsforlaget i årene 2007–2010. Sistnevnte sted var han styreleder i årene 2000 til 2007. Han har vært direktør for Den norske Forleggerforening fra 2012 og er styreleder i Riks-TV.
Han har vært styreleder i Norsk filmfond 2001–2007 og var styreleder for Norsk filminstitutt 2008–2012. I 2006 ledet han Einarsson-utvalget som skulle foreslå ny organisering av statens filmpolitikk.
I 2012 utgav han En bokpushers bekjennelser en hvor han skildret sine 35 år i bokbransjen.
Acetat
Salt
Acetat anion, [CH3COO]−, er et karboksylat og er korresponderende base til eddiksyre. Acetationet dannes ved deprotonering av eddiksyre:
Ester
Acetat kan også kalles celluloseacetat, spesielt fibre eller andre produkter som acetatedisken brukt i lydopptakproduksjon. Celluloseacetat kan bli funnet i mange husholdningsprodukter.
Frost (band)
Frost er en norsk elektronika/pop duo bestående av Aggie Peterson og Per Martinsen.
Historikk
Singelen «Endless Love» som kom i 1999 ble remixet av Röyksopp og Illumination. Per Martinsen var medlem av sistnevnte duo, og begynte med dette å samarbeide med Peterson. Melodica  (2002) var det første albumet som duo.
I 2007 kom Frosts tredje album, Love! Revolution!, med singlene «Sleepwalker» og'«One Hundred Years». I løpet av de siste årene har det kommet tre singler, «My Plastic Heart» 2009, «The Magician» 2010, og «Parade» våren 2011. Albumet Radiomagnetic kom ut i 2012.
Hebei
Hebei (kinesisk: 河北; pinyin: Héběi; Wade-Giles: Hó-pěi) er en provins i Folkerepublikken Kina.Frem til 1928 het den Zhílì eller Chih-li, under Ming-dynastiet het den Beizhili (det nordlige Zhili, i motsetning til det sørlige: Nanzhili).
Den kinesiske enkelttegnsforkortelsen er 冀 for Ji.
Provinshovedstaden er Shijiazhuang.
Hebei omkranser fullstendig Beijing og Tianjin byprovinser. Provinsen har grense til Liaoning mot nordøst, Indre Mongolia mot nord, Shanxi mot vest, Henan mot syd og Shandong mot sydøst. Bohaibukten i Gulehavet ligger mot øst.
En liten eksklave adskilt fra resten av provinsen ligger klemt inne mellom Beijing og Tianjin.
Navnet Hebei består av tegnene for «flod» 河 og «nord» 北, det vil si at provinsen heter «nord for floden», – og floden er Den gule elv.
Administrative enheter
Disse 11 enhetene på prefekturnivå er inndelt i 172 enheter på fylkesnivå (36 distrikter, 22 byfylker, 108 fylker og 6 autonome fylker). Disse er igjen inndelt i 2207 enheter på kommunenivå (Ett offentlig distriktskontor, 937 bykommuner (towns), 979 kommuner (townships), 55 etniske kommuner (ethnic townships) og 235 subdistrikter).
Historie
For 450.000 år bodde Pekingmennesket på disse trakter. Under Qing-dynastiet ble provinsen kalt Zhílì. Det var ikke en provins i nøyaktig betydning av ordet, fordi det var et direktestyrt område fra keiserhoffet i «direktestyrt». Etter at keiserdømmet ble styrtet i 1911 var Zhili lenge på lokale krigsherrers hender. I 1928 ble navnet endret til Hebei, for å understreke at den nå var styrt som en vanlig provins.
Etter at Japan tok kontroll over Mandsjuria i 1931 og opprettet marionettstaten Manchukuo i 1932 ble Hebei til buffersone mellom Kuomintangs Kina og japanerne som i 1933 også okkuperte de nordenfor liggende naboprovinsene Rehe og Chahar. I 1935 innsatte japanerne en kollaboratørregjering i Tongzhou for det som ble kalt Øst-Hebeis autonome militærråd. Fra 1937 til 1945 var Hebei og Beijing okkupert av japanske styrker.
Innenfor rammene av større reorganiseringer etter 1949 ble Hebei forstørret i nord ved tilførsel av områdene Chengde (Jehol) og Zhangjiakou (Kalgan). Dette var hovedstedene til de oppløste provinser Rehe og Chahar. I sør ble – etter noe om og men med opprettelse av en kortlivet miniprovins – grensen mot Hebei rettet ut.
Den 28. juli 1976 ble byen Tangshan rammet av et større jordskjelv.
Lotussūtraen
Lotussūtraen, egentlig sūtraen om den hvite lotusblomstens gode lov (sanskrit: सद्धर्मपुण्डरीकसूत्र, saddharmapuṇḍarīkasūtra; tibetansk: དམ་ཆོས་པདྨ་དཀར་པོའི་མདོ།, dam chos pad+ma dkar po'i mdo; tradisjonell kinesisk: 妙法蓮華經, pinyin: miàofǎ liánhuā jīng; koreansk: 묘법연화경, hangul: myobŏp yŏnhwa kyŏng; japansk: myōhō renge kyō, hiragana: ミョウホウレンゲキョウ), er en av de mest innflytelsesrike tekstene innenfor mahāyānabuddhismen. Den er også en av mahāyānatekstene som er bevart på sanskrit, og en engelsk oversettelse av et sanskritmanuskript på palmeblader fra Nepal, datert år 1039, ble utgitt av den nederlandske orientalisten Johan Hendrik Caspar Kern (1833–1917) i 1884.
Jakten på Rød Oktober
The Hunt for Red October er en spenningsroman av Tom Clancy og er kanskje forfatterens mest kjente verk. Den utkom i 1984 og Den kalde krigen står for mye av bakteppet. Dette var den første boka Clancy utga om sin romanhelt Jack Ryan, men i seriens interne kronologi er det den fjerde boken.
Lotussūtraen
Lotussūtraen og avataṃsakasūtraen er de to mest kopierte buddhistiske tekstene i Kina, Korea og Japan. I østasiatisk buddhisme danner lotussūtraen basis for skolene Tiāntái, Cheontae, Tendai-shū og Nichirenbuddhismen.
Jakten på Rød Oktober
Boka ble filmet i 1990 som Jakten på Rød Oktober.
Handling
Marko Aleksandrovitj Ramius, en kommandør av litauisk herkomst i den sovjetiske nordflåten, mister sin hustru på grunn av slurv under hva som skulle ha vært et rutinemessig kirurgisk inngrep. Desillusjonert og lei av den sovjetiske korrupsjonen bestemmer han seg for å hoppe av. Når han får befalet over den toppmoderne missilbestykkede, atomdrevne undervannsbåten «Rød Oktober» myrder han fartøyets politiske kommissær og gir mannskapet falske ordre om at undervannsbåten har kurs mot Cuba.
I en trassig gest poster han innen avgang et brev til den sovjetiske marinens sjef, admiral Jurij Padorin, der han avslører planen sin. Hele nordflåten settes da inn i en intensiv jakt etter «Rød Oktober», noe som raskt pådrar seg CIAs oppmerksomhet. Den nyansatte etterretningsanalytikeren Jack Ryan sendes ut for å avdekke russernes hensikter, men han aner allerede at Ramius planlegger å hoppe av og dras stadig nærmere hendelsenes sentrum i sine forsøk på å styrke sin teori. Den militære spenningen blir høyst påtagelig når begge supermaktenes mariner møtes i Nordatlanteren utenfor USAs østkyst.
Lotussūtraen
De eldste delene av teksten ble trolig skrevet ned mellom 100 f.Kr. og 100 e.Kr, og mesteparten av teksten var ferdig komponert omkring 200 e.Kr. Lotussūtraen ble oversatt hele seks ganger til kinesisk, første gangen av en indisk legmann i året 225 e.Kr; av disse er tre oversettelser bevarte i den kinesiske buddhistiske kanon. Språket i den opprinnelige teksten var trolig en nordvestlig dialekt av prākrit, og det har vært gjort forsøk på å identifisere dette idiomet med gāndhārī, som ble talt i det gamle kongedømmet Gāndhāra. I det 8. århundre ble den oversatt til tibetansk som en del av den tibetanske buddhistiske kanon. Det finnes også sentralasiatiske fragmenter av teksten på khotanesisk og uigurisk.
Jakten på Rød Oktober
Handling
Handlingen i The Hunt for Red October er inspirert av en virkelig hendelse. Den 8. november 1975 gjorde den sovjetiske fregatten « Storozjevoj» mytteri mot Sovjetunionen og forlot Riga i Latvia for å forsøke å nå den svenske øya Gotland. «Storozjevoj» nådde aldri Gotland idet skipet ble bordet av marineinfanteri innen det nådde svensk territorialfarvann.
Lotussūtraen
Lotussutraens hovedbudskap «er at alle buddhismens lærer egentlig faller sammen til én i mahayanabuddhismen».
Nest etter Prajnāpāramitā-tekstene var Lotussūtraen den mest kopierte teksten i hulebiblioteket som ble forseglet i oasebyen Dūnhuáng ca. 1000 e.Kr., og gjenoppdaget i begynnelsen av 1900-tallet. Samlingene i London, Paris og St. Petersburg inneholder 3,140 fragmenter av 450 kopier fra Dūnhuáng – 310 kopier (2,181 fragmenter) befinner seg i London og Paris.
Lotussūtraen var trolig den første buddhistiske tekst som ble oversatt til khotanesisk (Saka). I British Library finnes 7 khotanesiske fragmenter av teksten; andre fragmenter i Saka er oppbevart i russiske museer.
I Dūnhuáng oppdaget arkeologer også fem små eksegeser til Kumārajīvas oversettelse av teksten til kinesisk. Tre av dem bærer tittelen – «Kommentar til Lotussūtraen» (Fă Huá Jīng Shū, 法華經疏). Den fjerde har tittelen «Spørsmål og svar til Lotussūtraen» (Fă Huá wèndá, 法華問答), og den femte har tittelen Fă Huá yì jì juăn dì sān (法華義記卷第三).
Tittelen
På sanskrit er tittelen Saddharma-puņḍarīka-sūtra (devanagari: सद्धर्मपुण्डरीकसूत्र). Sad betyr «vidunderlig», «fin», «perfekt», og er beslektet med det norske ordet «søt» (engelsk: sweet). Dharma betyr «lov» eller «lære», generelt brukt om buddhismen. Puņdarīka betyr «hvit lotusblomst». Tekstens fulle tittel er derfor «Boken om den hvite lotusblomstens gode lov».
Daimoku
I Lotussūtraen er det ikke opplagt hvilken «god lov» tittelen refererer til. «Loven» kan tolkes som «den éne vognen» (Ēkayāna). Den er også blitt tolket som iboende krefter i Lotussūtraens tittel.
I Kina messet de troende i Tiān-tái-skolen ordene «Jeg lovpriser Lotussūtraen». På japansk er dette Namu Myōhō Renge Kyō. Under kamakuraperioden forkynte Nichiren at denne messingen (Daimoku) var selve essensen av teksten, og «loven» i Lotussūtraen.
«Den trefoldige Lotussūtra»
Første kapittel av Lotussūtraen omtaler en tekst kalt sūtraen med uendelig mange betydninger. I Kumārājīvas oversettelse til kinesisk heter det: ''«På denne tid forkynte den verdensærede Ene (Buddha)... den mahāyāna sūtra som kalles «uendelig mange betydninger»... Da Buddha var ferdig med å forkynne denne sūtra, satte han seg med benene sine i kors i lotus-stillingen, og gikk inn i den samādhi som befinner seg i dimensjonen av Uendelig mange betydninger».''
I Kina, Korea og Japan er denne sūtra blitt betraktet som en prolog til Lotussūtraen.
På lignende måte er Bodhisattva Samantabhadras kontemplasjons-sūtra betraktet som en epilog – som en fortsettelse av kapittel 28 i Kumārājīvas oversettelse til kinesisk.
Tiān-tái-skolen i Kina og dens avlegger Tendai i Japan, grupperte disse tre tekstene sammen som «den trefoldige Lotussūtra»:
Nichiren kalte Lotussūtraen for Hokkekyō Ichibu Hachikan Niju Happon – «Lotussūtraen, en bok, 8 bind, 28 kapitler». Og disse tre tekstene kalte han Hokkekyō Jikkan – «Ti bind av Lotussūtraen».
Tiān-tái Zōng (天台宗)
I likhet med Avataṃsaka-skolen oppstod den i Kina som et forsøk på å forene alle tilsynelatende selvmotsigende buddhistiske retninger i en sammenhengende lære.
Nichiren-skolen
Gjennom mer enn 20 års studier, konkluderte Nichiren (1222–1282) i 1253 at Lotussūtraen representerte buddhismens høyeste lære. Etter å ha innsett at ingen andre skoler under kamakuraperioden gjorde det samme, sang han Daimoku (Lovprisning av Lotussūtraen) til den oppadgående sol på Kiyosumi-fjellet den 28. april 1253, og proklamerte grunnleggelsen av en ny buddhistisk retning (Nichirenshū ニチレンシュウ).
Sanskritmanuskripter
De bevarte manuskriptene på sanskrit av Lotussūtraen kan deles inn i tre kategorier, avhengig av de geografiske områdene hvor de ble oppdaget eller kopiert: Den nepalesiske gruppen, Gilgitgruppen og den sentralasiatiske gruppen. Av disse er Gilgitgruppen den eldste. Manuskriptene fra Gilgit dateres til mellom det 6. og 8. århundre e.Kr.
Navn
Et av manuskriptene på sanskrit kalles «Kashgarmanuskriptet». Det er blitt datert forskjellig, av ulike orientalister, fra det 5. til det 10. århundre e.Kr.
Benevnelsen «Kashgarmanuskriptet» skyldes professor Lokesh Chandra (1927–), som i 1976 var redaktør av en publisert faksimileutgave av manuskriptet. Den samme benevnelsen ble brukt av Dr. Hirofumi Toda (1936–) ved universitetet i Tokushima da han i januar 1981 publiserte en romanisering av teksten.
En australsk-tysk spesialist på khotanesisk, Dr. R. E. Emmerich (1937–2001), brukte i 1978 benevnelsen «Khotanmanuskriptet», basert på det faktum at manuskriptets skribent, så vel som oppdragsgiverne, var fra oasebyen Khotan. Denne byen var sete for det buddhistiske kongedømmet Khotan langs silkeveien.
Spredt på seks forskjellige steder i verden
«Kashgarmanuskriptet» er ikke bevart intakt. Det består av 447 bevarte folioer, mens 12 folioer er gått tapt. Folioene er heller ikke samlet på et sted, men er spredt på seks forskjellige steder i verden. I begynnelsen var man ikke klar over at dette var et og samme manuskript. Dette var en erkjennelse som kom gradvis.
Størstedelen av manuskriptet, 396 folioer, er oppbevart i Petrovskijsamlingen, som er en del av den sentralasiatiske manuskriptsamling til det russiske vitenskapsakademi, Institutt for orientalske studier i St. Petersburg. I Kerns oversettelse av Lotussūtraen fra 1884 er disse folioene delvis brukt som grunnlag; de avsnittene som det gjelder i Kerns oversettelse, er merket med bokstaven «O» i romaniseringen til Toda. Kerns oversettelse av manuskriptet var begrenset, og inneholdt flere unøyaktigheter.
Mesteparten av manuskriptet, 281 av folioene i St. Petersburg, ble ervervet av Nikolaj Fyodorovitsj Petrovskij (1837–1908) i 1893 eller tidligere. Folioene stammet fra et område i nærheten av byen Kashgar – en sagnomsust by som ligger ved den vestre randen av Taklamakanørkenen i Tarimbekkenet, og det er dette som har gitt manuskriptet dets navn. Ytterligere 115 folioer stammer fra andre oppdagelsesreisende, og har kolofoner etter kapitlene 2, 5 og 15 som er skrevet i Khotan. I Petrovskijsamlingen er de sistnevnte slått sammen med de første 281 folioer, slik at det totale antallet er 396.
Fra 1. juni 1882 til august 1903 var Petrovskij generalkonsul for det russiske keiserdømme i Kashgar. Som russisk generalkonsul var han direkte involvert i «det store spillet». Dette var en rivalisering og konflikt mellom det britiske imperiet og det russiske keiserdømme, som dreide seg om kontrollen over Sentral-Asia. Han var mer eller mindre i konflikt med den britiske generalkonsulen i Kashgar, George Macartney (1867–1945). Macartney var generalkonsul fra 1890 til 1918, og fra 1899 til 1902 var Petrovskij og Macartney ikke på talefot med hverandre. Petrovskij var også manuskriptsamler, og hans samling omfattet tekster i tokariske språk og flere andre sjeldne dialekter. Den eksakte lokalitet i Kashgar-området hvor de aktuelle manuskriptfolioene ble ervervet, er imidlertid ukjent.
40 folioer befinner seg i Steinsamlingen i British Library. De ble bragt til England av den ungarske orientalisten Sir Marc Aurel Stein (1862–1943).
9 folioer ble bragt til Tyskland av Emil Trinkler (1896–1931) og befinner seg i Trinklersamlingen i Staatsbibliotek der Stiftung Preussischer Kulturbesitz zu Berlin (tidligere i Marburg). Disse ni folioene («Marburgerfragmentene») er blitt studert i detalj av den tyske indologen Heinz Bechert (1932–2005).
Et fragment av en folio befinner seg i Ellsworth Huntington papers (series XV, box 3, folder 6) i Sterling Memorial Library ved Yale University i New Haven, Connecticut, USA.
Det er denne kombinasjonen av flere manuskripter som utgjør «Kashgarmanuskriptet»:
Senador Elói de Souza
Senador Elói de Souza er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Lotussūtraen
Spredt på seks forskjellige steder i verden
Ordnet etter folionummer gir dette følgende sammensetning:
Skrifttype og datering
Manuskriptet er skrevet i vertikal guptaskrift – av enkelte kalt «sørturkestanisk brāhmīskrift». Guptaskriften utviklet seg fra det 4. til det 6. århundre e.Kr. og fantes i form av den vertikale (gupta A), den kursive (gupta B) og den sene guptaskrift. Den vertikale typen var ubredt i det sørlige og østlige Turkestan.
Det er ikke mulig å datere dette manuskriptet nøyaktig, og forskjellige dateringer er foreslått. Den russiske indologen Sergej Oldenburg (1863–1934) daterte manuskriptet til det 5. århundre, basert på en paleografisk analyse. I 1927 mente N. D. Mironov at lignende forhold peker mot det 7. århundre e.Kr. Den Nichirenbuddhistiske legmannsbevegelsen Sōka Gakkai på sin side daterer teksten til det 8. århundre. I et brev datert 30. juni 1980 skrev den allerede nevnte spesialisten på det østiranske språket khotanesisk, Dr. R. E. Emmerich, at –
Ifølge Dr. R. E. Emmerich blomstret mahāyānabuddhismen i Khotan i det 9. og det 10. århundre, og han betraktet «Khotanmanuskriptet» (som han kalte det), som en avart av Lotussūtraen som ble brukt av khotanesere i den nevnte tidsperioden. Tekster som «Kashgarmanuskriptet» var svært populære blant den khotanesiske befolkningen. Dette blir bekreftet av en oppsummering av Lotussūtraen på khotanesisk, og i en av strofene i Boken om Zambasta. Navnet på denne sūtra forekommer også i Profetien om Li-Landet (Li yul lun-bstan-pa), en tibetansk tekst i Tengyur som beskriver den buddhistiske religiøse historie til Khotan, og gir en kronologisk liste over klostre og 56 generasjoner av konger:
Khotanesiske kolofoner
Manuskriptet ble skrevet i Khotan etter forespørsel fra en innflytelsesrik lokal familie. De hadde ansatt en skribent til å lage en kopi av en tekst som var bragt som gave til Kashgar av handelsmenn. Etter kapittel 27 (Anuparīndanā-Parivarta) finnes det på folio 459 (b1-9) en kolofon på khotanesisk som oppgir navnene til tekstens donatorer og deres gode relasjoner:
H. W. Bailey har gitt følgende oversettelse av kolofonen:
Verken Toda eller Hinüber har gitt noen forklaring på tallet 800, som forekommer først i kolofonen. Man kunne fristes til å tro at 800 er en datering, men dette benektes av Hinüber. Videre kunne man tro at dette representerte sidetall, men det er sjeldent at slike tall overskrider 500. Et unntak er i fragmenter av mūlasarvāstivādavinaya som er oppdaget i Gilgit, og hvor tallet 500 opptrer. Tallet 500 representerer i dette tilfelle sidetall. I slutten av folio 360 kan vi lese at «den tredje fjerdedel [av manuskriptet] er avsluttet» (tṛtīyaś caturbhāgaḥ samāpta). Den fjerde og siste fjerdedelen, hvor den avsluttende kolofonen finnes, inneholder bare 97 sider eller folioer.
Så kunne man foreslå at tallet 800 angir antall vers (ślokas) eller stavelser (akṣaras). I kolofonen til mahāvastu fra Lokottaravādaskolen forekommer således tallet 25 000: «Denne boken overskrider 25 000 ślokas» (granthapramāṇaṃ śloka 25 000). Den siste fjerdelen av «Kashgarmanuskriptet» omfatter imidlertid 40 740 vers og 1 273 stavelser, og totalt inneholder manuskriptet 6 100 vers og 192 360 stavelser. Vi kan derfor fastslå at tallet 800 verken angir sidetall, vers eller stavelser.
Enda en mulighet er at «800» hentyder til prisen eller den betalingen som skribenten har fått for å skrive ned manuskriptet. Det sistnevnte har nemlig i sjeldne tilfeller forekommet i et kloster i Lai Hin i Lampang-provinsen i det nordløstlige Thailand. Hinüber ville imidlertid verken bekrefte eller benekte at tallet 800 refererer til manuskriptets pris.
22 av de 28 kapitlene i «kashgarmanuskriptet» har små kolofoner heftet til kapitlene; unntaket er de seks kapitlene 6–11. Kolofonene beskriver dydene, delt av familien og deres slektninger, som ble oppnådd ved å la en skribent lage en ny kopi av Lotussūtraen.
Bergen Bank
Bergen Bank var en norsk bank som ble etablert i 1975 gjennom en sammenslåing av Bergens Privatbank og Bergens Kreditbank. I 1990 fusjonerte Bergen Bank med Den norske Creditbank (DnC) og dannet Den norske Bank (DnB).
Lotussūtraen
Farhād-Bēg manuskriptet
Det skiller seg «Kashgarmanuskriptet» blant annet ved at skriften er guptaskrift av kursiv type. Manuskriptet er vanskelig å datere, men N.D. Mironov daterte skriften til det femte eller begynnelsen av det sjette århundre. Toda mente at det hørte hjemme i samme periode som R. E. Emmerich daterte «Kashgarmanuskriptet», det vil si det 9. eller 10. århundre, eller litt tidligere.
Manuskriptet består av 33 blader på papir, som er nummererte 5–37 på baksiden, og to fragmenter av folioene 38 og 39. De to sistnevnte tilhører muligens andre bind av manuskriptet. Det fragmentariske manuskriptet inneholder kapitlene 11–14, og begynnelsen av kapittel 15.
Per Valla
Per Valla spiller i dag for black metal-bandet Elite.
Lotussūtraen
Farhād-Bēg manuskriptet
Teksten i manuskriptet viser sterke likheter med den vi finner i «Kashgarmanuskriptet». En nevneverdig sak er at det mangler kapittel 12 om Devadatta; også manuskriptene fra Gilgit og Nepal og den tibetanske oversettelsen mangler dette kapittelet. I året 406. e.Kr. oversatte Kumārajīva, en sentralasiatisk munk fra kongedømmet Kucha, Lotussūtraen til kinesisk under tittelen Miàofǎ liánhuā jīng (妙法蓮華經). Oversettelsen bestod av 7 kapitler og 27 bokruller, og var basert på en sanskritoriginal laget av silke fra Khotan. Under sine reiser i årene 399–414 e. Kr. oppdaget Făxiăn et ekstra kapittel i Turfan; dette var kapittelet om Devadatta og han bragte teksten til Jiankang hvor han fikk den oversatt. Dette kapittel ble deretter tilføyd Kumārājīva’s oversettelse som det nye kapittel 12.
Bergen Bank
Eksterne lenker
aksjebrev.com: BERGEN BANK – MANGE BEKKER SMÅ GJØR EN STOR Å
Lotussūtraen
Manuskriptet fra Khadaliq
Et fragmentarisk manuskript ble oppdaget i Khadaliq, ca. 100 km øst for Khotan. Dets fragmenter befinner seg i Nasjonalbiblioteket i Berlin, i det Statlige museum for Etnologi i München, og i British Library i London.
En oppdatert gjennomgang og forskning ble gitt av Klaus Wille i 2000.
I 1981 publiserte Professor Hirofumi Toda, en latinisering av teksten til manuskriptene av Lotussūtraen fra Khadaliq.
Per Valla
Per Valla spiller nå i bandet Vredehammer.
Lotussūtraen
Sentral Asiatiske manuskripter i Kinas Lushun-museum
Ytterligere fem fragmentariske sanskrit-manuskripter fra Sentral Asia – daterte til mellom det 5. århundre og det 10. århundre, er oppbevarte i Kinas Lushun-Museum. Tre av dem er blant de eldste bevarte eksemplarer, og stemmer overens med er Kumārājīva’s oversettelse til kinesisk i året 406 e.Kr.
Lotussūtraen i Gilgit-manuskriptene
Gilgit-manuskriptene, som i juli 1931 ble oppdaget av Aurel Stein i en stupa ved Gilgit i Kashmir, er paleografisk daterte til henholdsvis det 5. århundre eller det 6. århundre. De er skrevet i en variant av Gupta-skriften, som er blitt kalt henholdsvis Gilgit-skriften og Gilgit / Bāmyan skriften. I 1947 ble de flyttet fra Srinagar til National Archives, New Delhi. Lotussūtraen befinner seg i følgende folier av denne tekst-samlingen:
Manuskript-fragmenter fra Bāmiyan
I 1998 oppdaget Dr. Klaus Wille og Matsuda Kazunobu fragmenter av tre sanskrit-manuskripter av Lotussūtraen i Martin Schøyen-samlingen i Norge. Et manuskript var blitt skrevet på bjørkebark, mens to andre (5-linjers og 6-linjers) hadde vært skrevet på palmeblader. Den opprinnelige folio i 5 linjers palmeblads-manuskriptet var 40 x 3-3,5 cm.
Skriften er av såkalt Gilgit / Bāmiyan I type, og er eldre enn skriften i Gilgit-manuskriptene.
Fragmentene tilhører kapitlene 1 (6-linjers), 2 (5-linjers og bjørkebark), 3 (5-linjers, 6-linjers og bjørkebark), 8, 10, 13 og 14 (bjørkebark), 18 (5-linjers), 20 (bjørkebark), 22 (5-linjers og bjørkebark), 23, 25 og 27 (bjørkebark).
Noen fragmenter stemmer overens med Kashgar-manuskriptet, andre med både Kashgar og Gilgit manuskriptene, mens to fragmenter av kapittel 1 har unike gjengivelser av teksten.
Sanskrit-manuskripter fra Nepal
De fleste bevarte sanskrit-utgavene av Lotussūtraen, stammer fra Nepal. Tre av dem – No. 4-21, No. 3-678 og No. 5-144, befinner seg i National Archives of Nepal i Katmandu. Manuskript No. 4-21 er et komplett manuskript fra det 11. århundre eller det 12. århundre, som ifølge orientalistene er en kopi av en svært gammel tekst.
Ni manuskripter (No. 408 – 415) befinner seg i University of Tokyo General Library (Toyo Bunko) i Tokyo, Japan. Ms no 414 er datert år 1070, og ble bragt til Tibet av Japaneren Ekai Kawaguchi, som besøkte Nepal i 1899. Det ble overført til Toyo Bunko i 1916.
Den tibetanske oversettelsen
På tibetansk er tittelen «mahāyānasūtraen ved navn den hvite lotusblomstens gode lov» (དམ་པའི་ཆོས་པད་མ་དཀར་པོ་ཞེས་བྱ་བ་ཐེག་པ་ཆེན་པོའི་མདོ།, dam pa’i chos pad ma dkar po zhes bya ba theg pa chen po’i mdo) eller bare «den hvite lotusblomstens gode lov» (དམ་པའི་ཆོས་པད་མ་དཀར་པོའི་མདོ།, dam pa'i chos pad ma dkar po). Originalen var et sanskrit-manuskript fra Nepal. Oversettelsen til tibetansk ble foretatt under regjeringstiden til Kong Trisong Detsen (742–796) og Kong Ralpacan (815–838) ved klosteret Samye. Oversettelsen ble gjort av tibetaneren Nanam Yeshé Dé (སྣ་ནམ་ཞང་ཡེ་ཤེས་སྡེ་, sna nam zang ye shes sde, 730–805), også kalt Guru Rinpoche (en disippel av Padmasambhava) og den indiske panditen Surendrabodhi. Nanam Yeshé Dé oversatte totalt 376 tekster og skrev selv tre tekster på tibetansk. Surendrabodhi, som ikke kom til Tibet før Ralpacan's regjeringstid, oversatte 43 tekster.
I den tibetanske buddhistiske kanon befinner Lotussūtraen seg i tekstsamlingen Kanguyr hvor den er nummerert som Toh. 113. «Tōh.» (Tōhoku) refererer til katalogene over tibetanske buddhistiske skrifter ved universitetet i Tōhoku som ble publisert av Hukuju Ui og Yensho Kanakura. I Degé (eller Derge) Kangyur (སྡེ་དགེ བཀའ་འགྱུར) fra 1733 er den tekst nr 114, den utgjør bind nr 51 (ja, ཇ), folioene 1b.1–180b.7, og befinner seg i «den generelle sūtraseksjonen» (མདོ་སྡེ།, mdo sde) som i seg selv er en underavdeling av sūtraseksjonen (མ, mdo).
Mellom 1600 og 1629 ble den tibetanske versjonen oversatt til mongolsk av mongolske buddhistmunker.
I den utgaven av Lotussūtraen som finnes bevart i Stokpalassets Kangyur, så vel som i Degé, Narthang, Lhasa Kanguyr, finnes det 5 avslutningsvers i kapittel 24 som ikke er bevart andre steder. De finnes ikke i de versjonene som er bevart i Yongle, Lithang, Kangxi eller Choné Kangyur. De finnes heller ikke i utgaver på sanskrit eller i noen av de kinesiske oversettelsene. Versene beskriver bodhisattva Avalokiteśvara i relasjon til Sukhāvatī, det rene vestlige land, og hans fremtidige buddhaskap:
På den venstre eller høyre siden av guiden Amitābha holder han en vifte og han vifter ham. Og gjennom den samādhi som ligner på en illusjon går han til alle eksistensplan og gir gaver til alle jinaer.
I den vestlige retningen, i kilden til glede, finnes det uforgjengelige landet Sukhāvatī. Der dveler guiden Amitāyus, den som lederen av vesener.
Denne guiden Amitāyus sitter på en løvetrone i midten av en nydelig, uforgjengelig lotus, og han er vakker som et sal-tre.
Der er ingen av de tre eksistensplan som ligner på denne guiden av verden. de som hører navnet Avalokiteśvara, deres meritter vil være ufattelige.
Dharmarakṣas kinesiske oversettelse
Gamle kinesiske kataloger over sūtraer omtaler totalt 17 komplette og delvise kinesiske oversettelser av Lotussūtraen, men bare tre komplette og en delvis oversettelse har blitt bevart. Lotussūtraen ble første gang oversatt til kinesisk i året 255 e.Kr. av en indisk legmann. Deretter ble en utgave med 28 kapitler oversatt av Dharmarakṣa i året 265 e.Kr. Disse to oversettelsene har gått tapt, sammen med en tredje delvis oversettelse.
Den fjerde kinesiske oversettelsen, og den eldste som er bevart, er fra året 286. e.Kr. Oversettelsen ble foretatt av Dharmarakṣa (竺法護, 223–316), og fant sted i byen Chang'an på Guānzhōngsletten i det som idag er provinsen Shaanxi i det sentrale Kina. Dette var under regjeringstiden til keiser Sīmǎ Yán (司馬炎, 236–290) av det vestlige Jin-dynastiet, under æraen Tàikāng (太康, 280–289). Oversettelsen har tittelen Sūtraen om lotusblomstens korrekte lov (正法華經, Zhèng fǎhuā jīng) og består av 27 kapitler fordelt på 10 bokruller (chüan). Den koreanske tittelen er Chŏng pŏphwa kyŏng (정법화경), på japansk kalles teksten Shō hokke kyō (ショウホウケキョウ) og på vietnamesisk kalles den Chánh pháp hoa kinh.
I tekstsamlingen Tripitaka Koreana er den tekst nr 117 (bind 267–269) og ble inngravert på treplater i årene 1242-1243 e.Kr., i Taishō Shinshū Daizōkyō (大正新脩大藏經, «Tripiṭaka publisert under æraen Taishō (大正)») befinner den seg i bind 9 som tekst nr 263, i Zhōnghuá Dàzángjīng (大日本續藏經, «kinesiske manuskripter i Tripiṭaka Sinica») befinner den seg i bind 15 som tekst nr 125 og i katalogen til Nanjo Bunyu (1849–1927) fra 1883, er den tekst nr 183.
Originaltekst i prākritspråket gandhāri?
Som vi har sett, ble Lotussūtraen oversatt til tibetansk fra en sanskritoriginal som kom fra Nepal. Også en av de kinesiske oversettelsene har et nepalesisk manuskript som basis. Man kan fristes til å tro at originalene på sanskrit er «mer ekte», «mer verdifulle» og mer interessante enn kinesiske oversettelser. Som vi skal se, kan det motsatte være tilfelle. Lotussūtraen ble nemlig opprinnelig skrevet i et prākritspråk, og ikke sanskrit. Dharmarakṣa’s oversettelse er åtte århundrer eldre enn de bevarte manuskriptene fra Nepal. Den er også to århundrer eldre enn noen bevart versjon på sanskrit. Den er vårt eldste vindu inn i fortidens tåke som omgir Lotussūtraens opprinnelige form.
I Kina, Korea og Japan, har Dharmarakṣa’s oversettelse hatt en beskjeden rolle opp gjennom historien. Fokuset har vært på oversettelsen til Kumārājīva som ble foretatt omkring 120 år senere. Sistnevnte dannet basis for skolen Tiāntái i Kina, avleggeren Cheontae i Korea og skolene Tendai-shū og Nichiren-shū i Japan, og disse skolene skapte en betydelig eksegetisk tradisjon. Dharmarakṣa’s oversettelse inneholder derimot ingen spesifikk eksegese i den kinesiske buddhistiske kanon. Forklaringen er at Kumārājīva's oversettelse regnes som et litterært mesterverk, mens Dharmarakṣa's oversettelse inneholder en rekke oversettelsesfeil. Og lenge var årsaken til disse oversettelsesfeilene ikke forstått. Tidlig på 1930-tallet analyserte orientalistene Friedrich Weller (1889–1980) og Ernst Waldschmidt (1897–1985) 36 transkripsjoner av den 15. sutra av Dīrghāgama, som ble oversatt til kinesisk av Buddhayaśas og Zhú Fóniàn i årene 412-413 e.Kr. under tittelen Cháng āhán jīng (長阿含經). De rekonstruerte fonetiske formene ble definert som prākrit, og det samme kom Waldschmidt frem til da han undersøkte Dàhuì jīng (大會經), den kinesiske oversettelsen av den 19. sutra av Dīrghāgama. Språket ble plassert i samme kategori som i Dhammapada fra Gandhāra. Andre orientalister og sinologer gjorde lignende oppdagelser. Den kinesiske oversettelsen av Dharmaguptakavinaya (四分律, Ssŭ-fen lü), refererer til messingen av arapacanaformularet, og dets rekkefølge i stavelsene er gāndhāri skrevet i Kharoṣṭhī. I 1962 fremsatte orientalisten Harold Walter Bailey (1889–1996) «Gandharihypotesen». Det middelindoariske idiom i disse tidlige kinesiske transkripsjoner ble av Bailey døpt gāndhāri, og det ble etterhvert også det faglige navnet på denne nordvestlige formen for prākrit.
I 1992 publiserte den japanske orientalisten Seishi Karashima ved Sōka-universitetet et tekststudium av samtlige kinesiske oversettelsene av Lotussūtraen. Han sammenlignet dem med alle tilgjengelige versjoner på sanskrit og tibetansk. Hans konklusjon var at Dharmarakșa oversatte et manuskript som var skrevet i et prākritspråk som var svært lik, eller identisk med gandhāri, og at forvekslinger mellom ord i prākrit og likelydende ord i sanskrit forårsaket oversettelsesfeil.
Denne observasjonen førte til at Daniel Boucher i 1998 publiserte en detaljert analyse av prākritord som lå til grunn for Dharmarakșa's oversettelsen.
Oversettelsesprosessen
I året 518 e. Kr., under Liángdynastiet (梁, 502–557), forfattet bibliografen Sēngyòu (僧佑, 445–518) en katalog over datidens kinesiske buddhistiske kanon. Dens tittel er «Samlede nedtegnelser om dannelsen av Tripitaka» (出三藏记集, Chū sānzáng jì jí). Katalogen inneholder to kolofoner til Dharmarakṣas oversettelse, og den første av dem gir en oppsummering av oversettelsesarbeidet:
Det første vi bør merke oss er at Dharmarakṣa omtales som en Yuezhi (月支) fra den sentralasiatiske oasebyen Dúnhuàng langs Silkeveien. Hvilken etnisitet som Yuezhi tilhørte, og hvilket språk de snakket, er et omstridt tema sentralasiatisk historie. Det er enighet om at Yuezhi var et gammelt urindoeuropeisk folk, men de lærde strides om hvilket indoeuropeisk språk de snakket. Det er enighet om at noen av dem snakket iranske språk, men det har også vært foreslått at de snakket tokarisk. Dharmarakṣas idiom (østiransk eller tokarisk) kan ha påvirket oversettelsen, fordi østlige iranske språk befant seg geografisk nærmere Gandḥārā.
For det tredje tok oversettelsen bare tre uker, som er en usedvanlig kort tid for en så stor tekst som Lotussūtraen. Det er vanskelig å bedømme hvordan dette hektiske tempoet påvirket sluttproduktet. Samme år som han oversatte Lotussūtraen (Tàikāng 7), foretok Dharmarakṣa også en oversettelse av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers, visesacintibrahmapariprccha og ajatagatrukaukrtyavinodanda som alle sammen er tekster av betydelig størrelse.
Rollen til Sūn Bóhǔ er uklar. Ifølge kolofonen «kopierte han [oversettelsen] og laget en enkel eksegese til den» (寫素解, xiě sùjiě). Den japanske orientalisten Kazuō Okabe (1935–) foreslo i 1983 at teksten skulle leses som xiě sùjian, «kopierte den på ren silke». Sūn Bóhǔ nevnes også i biografien til Dharmarakṣa i det historiske verket «Flere biografier om eminente munker» (宋高僧傳, sòng gāosēng chuán) fra det 7. århundre. Der er han omtalt som en av de som jevnlig «holdt penselen og utdypet [oversettelsen] i detalj etter forespørsel fra Dharmarakṣa». Det er rimelig å anta at Sūn Bóhǔ produserte flere eksegetiske notater til Lotussūtraen, beregnet på de troende i Chang'an, mens han skrev ned teksten. Det kan også være at disse notatene ble forespurt av Dharmarakṣa selv.
Den andre kolofonen forteller oss at Lotussūtraen allerede i året 290 e.Kr. må ha gjort et sterkt inntrykk på sitt kinesiske publikum:
Påvirkninger fra Daoismen
Boucher har oversatt det slik:
Boucher hevdet at dette er daoistisk tankegods, som ble tilføyd av Dharmarakṣa eller noen i oversetterteamet uten å være en del av originalen. Det som her er gjengitt som «skimrende luft» (野馬, yema) betyr på kinesisk bokstavelig «vill hest». Dette er igjen en metafor fra første kapittel i den daoistiske klassikeren Zhuangzi om den store Peng-fuglen som flyr mot det sørlige hav. Boken Zhuangzi nøt stor respekt i det tredje århundre, noe vi ser av kommentaren til Guo Xiang (郭象, d. 312), som var en samtidig av Dharmarakṣa.
Tekstens struktur
Rekkefølgen på de 20 første kapitlene, og kapitlene 25–27, er den samme som den vi ser i manuskripter på sanskrit fra Gilgit, Sentral-Asia, Nepal og i den tibetanske oversettelsen. De fire kapitlene 21–24 er derimot ordnet i en annen rekkefølge. Rekkefølgen kan gjenspeile det originale manuskriptet som Dharmarakṣa var i besittelse av, og – som vi har sett, sannsynligvis var skrevet i prakritspråket gandhāri med skriften kharoṣṭhī. Det kan også være at noen av kapitlene sirkulerte i Øst-Turkestan som separate tekster (slik tilfellet var med kapitler i Avataṃsakasūtraen), og at det ikke fantes noen entydig og klart definert rekkefølge på enkelte av kapitlene.
Tabellen nedenfor viser de 27 kapitlene, fordelt på bokruller og plassering i Tripiṭaka Koreana. De tilsvarende kapitlene i Kerns oversettelse fra 1884 av et nepalesisk sanskritmanuskript er også vist.
Sjette kapittel har tittelen «En profeti om Śrāvakaene» (授聲聞決品, Shòushēng wénjué pĭn) og er ordrett den samme på sanskrit (Śrāvakavyākaraṇa) og tibetansk.
Åttende kapittel har tittelen «Profetien for de 500 disipler» (授五百弟子決品, Shòu wǔbǎi dìzǐ jué). Dette er identisk med tittelen på sanskrit (Pañchārhantabhikṣushatavyākaraṇā) og tibetansk.
Niende kapittel har tittelen «Profetien for Ānanda og Rāhula» (授阿難羅云決品, Shòu ānán luó yún jué pĭn). Dette er nesten identisk med tittelen på tibetansk («Profetiene for Ānanda, Rāhula og totusen munker», kun dga' bo dang sgra gcan zin dang dge slong nyis stong lung bstan pa'i le'u zhes bya ba ste dgu pa), mens den på sanskrit kort og godt heter «profetien» (vyākaraṇā).