cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nattverdsoblat
I Den katolske kirke anser man at brødet gjennomgår en total og permanent forvandling til Kristi legeme, og derfor blir konsekrerte hostier behandlet med stor respekt. De oppbevares normalt i et tabernakel, og kan også utstilles for tilbedelse. Innen luthersk teologi anser man også at brødet under nattverden blir Kristi kropp, men ikke på en slik måte at det ikke fortsatt også er brød. Med fokuset på nattverdshandlingen tar man normalt ikke vare på nattverdselementene etter handlingen, men de skal etter kirkens ordninger behandles respektfullt.
I Den norske kirke har alle nattverdsoblater blitt laget ved Diakonissehusets oblatbakeri siden 1888. Det produseres ca. 1,5 millioner oblater per år ifølge Diakonissehuset Lovisenberg i Oslo.
Mamaya-demningen
Mamaya-demningen er en demning med vannkraftverk i elven Beipanjiang i provinsen Guizhou, i det sørlig-sentrale Kina. Anlegget har en installert effekt på 880 MW fordelt på 4 like store francisturbiner.
Fredensborgveien (Oslo)
Fredensborgveien (1-43, 2-70) er en gate i Oslo. Gaten ligger i bydelene St. Hanshaugen (1-33, 43, 2-70) og i Grünerløkka (35-41). Den starter ved Schandorffs plass mellom Trefoldighetskirken og Deichmanske bibliotek på Hammersborg og går til Maridalsveien, hvor den fortsetter som Møllerveien.
I Bergfjerdingen, Fredensborgveien nummer 28–72 ligger flere små trehus, rester av den gamle forstadsbebyggelsen i Christiania. Gaten består ellers av bygårder og i nummer 7 ligger det tidligere Margaretahjemmet tegnet av Bjercke og Eliassen.
I nummer 24 ligger den private høyskolen Diakonova som i 2016 slo seg sammen med, og ble en del av, VID vitenskapelige høgskole. Gaten har også et antall små og store restauranter.
Omvendt polsk notasjon
I omvendt polsk notasjon, OPN (eng: reverse polish notation, RPN) eller postfiksnotasjon, skriver man operatoren etter operandene i et matematisk uttrykk. Dette medfører blant annet at man unngår bruk av parenteser. Omvendt polsk notasjon kan betraktes som en variant av polsk notasjon, utformet av den polske matematikeren Jan Lukasiewicz som innførte notasjonen på 1920-tallet.
Eksempel: (a+b)/(c-d) blir i OPN til ab+cd-/
Man kan skrive et uttrykk fra den ordinære infiksnotasjonen til postfiksnotasjonen ved hjelp av Dijkstras sidesporsalgoritme.
Omvent polsk notasjon ble introdusert i 1954 av Burks, Warren og Wright og ble uavhengig av dette gjennoppfunnet av F. L. Bauer og E. W. Dijkstra tidlig i 1960-årene i den hensikt å redusere behovet for datamaskinminne og for å kunne bruke stack ved behandling av matematiske uttrykk. Notasjonen og algoritmene for dette ble senere videreutviklet av den australske filosofen og vitenskapsmannen Charles Hamblin.
Behandling av regnestykker med omvendt polsk notasjon
Beregning av matematiske uttrykk skrevet med omvendt polsk notasjon er lett å utføre på en datamaskin ved hjelp av en stack. Beregningen skjer ved å lese uttrykket fra venstre mot høyre. Hver gang en operand inntreffer legges den på stacken. Når en operator inntreffer fjernes det aktuelle antall operander fra stacken, regnestykket utføres med disse operandene, og resultatet legges i stacken. Slik fortsetter beregningen til den er ferdig og det eneste som da ligger igjen i stacken er det endelige resultatet.
Omvendt polsk notasjon på regnemaskiner
Sett fra datamaskinens og regnemaskinenes «synspunkt», er omvendt polsk notasjon lettere å behandle en infiksnotasjonen, fordi regneroperatorene opptrer i den rekkefølge de skal utføres. De første matematiske bord-regnemaskiner ble markedsført og solgt før utviklingen av Integrerte kretser, og måtte derfor inneholde tusenvis av ulike elektronikkomponenter: Valget av omvendt polsk notasjon reduserte behovet for antall komponenter, og dermed også hele regnemaskinens fysiske størrelse.
I 1970-årene var teknikken bak de integrerte kretsene kommet så langt, at all elektronikk til en regnemaskin kunne samles på en av disse «chipene»: Fra nå av hadde regnemaskin-fabrikantene, fra et teknisk synspunkt, fritt valg mellom omvendt polsk notatsjon, og den mere vanlige formen – produksjonskostnaden ble uansett den samme. Enkelte fabrikanter, med Texas Instruments i spissen, valgte å benytte den mer vanlige infiksnotatsjonen, mens andre, spesielt Hewlett-Packard, fortsatt leverer lommeregnere hvor regneoppgavene skal tastes inn med omvendt polsk notatsjon.
Pteridophyllaceae
Planten er eviggrønn og bladverket har likhet med en bregne. De store, hvite, klokkeforma blomstene samles i vertikale. Blomsterstandene står på separat stengel med bladstenglene rundt denne, blomsterstengelen kan bli 25 cm høy. Bladene blir inntil 30 cm lange.
Eksterne lenker
Papaveraceae
Stabbursdalen landskapsvernområde
Stabbursdalen landskapsvernområde ligger i Porsanger kommune i Finnmark, og grenser opp til Stabbursdalen nasjonalpark. Området ble opprettet i 2002 og er på 189,4 km². Landskapsvernområdet har plantelivsfredning og er opprettet på grunn av sin kvartærgeologi, sitt naturlandskap og sin furuskog.
Østre Aker
Østre Aker er et sogn og et tidligere lensmannsdistrikt i Oslo som omfatter området sør og øst for det tidligere Kristiania. Østre Aker kirke på Ulven er sognets kirke som ble innviet allerede året før sognet ble opprettet i 1861 etter at det tidligere sognet Aker ble delt i Vestre Aker og Østre Aker. Østre Aker, som lå i Aker kommune, grenset den gangen til Oppegård i Oppegård og Ski i Ski i sør, Lørenskog i Lørenskog og Skedsmo i øst, Nittedal i Nittedal og det som den gangen var Oslo i nord og Vestre Aker og Nesodden i Nesodden i vest. Rodeløkka, Kampen, og deler av Gamlebyen ble skilt ut i forbindelse med at disse områdene ble en del av Oslo ved byutvidelsen i 1878. Nordstrand ble skilt ut som et eget sogn i 1906. Etter sammenslåingen med Oslo i 1948 har 17 andre sogn blitt skilt ut.
Lensmannsdistriktet Østre Aker varte fram til sammenslåingen med Oslo.
Lourdes (andre betydninger)
Lourdes er en by i det sydlige Frankrike som er et katolsk pilegrimsmål.
Lourdes kan også vise til:
andre stedsnavn,
andre betydninger,
Netthinne
Netthinnen, retina, er en del av øyet bestående av celler som fanger opp synsinntrykk; tapper (gir fargesyn og skarpt syn), og staver (gir svart-hvitt-syn og syn i mørke). Synsnerven forlater netthinnen ved den blinde flekk. Skarpsynet i netthinnen er lokalisert til macula lutea (den gule flekk), hvor det er særlig høy tetthet av celler.
I tillegg til de velkjente stavene og tappene er det, hos patte- og en del andre dyr, ganglieceller i netthinnen som er lyssensitive. Disse har intet med synet å gjøre, og de fungerer hos mange totalt blinde som har minst ett øyeeple intakt. Gangliecellene sender informasjon til hjernen om lys, og det er dette signalet som dyra justerer døgnrytmen etter.
Benedicta Windt
Benedicta Gudrun Tine Windt (født 26. desember 1952) er en norsk oversetter og forsker innen litterær onomastikk, det vil si forskning på navn som forekommer i litteraturen. Hun avla i 2010 ph.d.-grad i litteraturvitenskap ved Institutt for lingvistiske og nordiske studier ved Universitetet i Oslo, med avhandlingen Men han het Edvard… Navn og navnebruk i Sigrid Undsets forfatterskap. Hun har oversatt flere bøker for Damm forlag. Hun er bosatt i Røyken.
Albrecht Kossel
Kossels arbeidsfeltet var fysiologisk kjemi. Han undersøkte spesielt vev og celler og deres funksjoner. Han begynte sin etterforskning av cellekjernen på slutten av 1880-tallet, og på 1900-tallet begynte han sine undersøkelser av proteiner og hvilke endringer som oppstod i proteiner under transformasjon til pepton.
Kossel ble tildelt i Nobelprisen i fysiologi eller medisin i 1910 for sin forskning innen cellebiologi, spesielt av proteiner og nukleinsyrer. Han oppdaget også aminosyren histidin.
Rune Semundseth
Rune Semundseth (født 29. mars 1966) er en norsk lederutvikler og foredragsholder.
Han har en Master of Marketing Science. Semundseth jobbet i IT-bransjen i ca. ti år, og etablerte bl.a. selskapet WebCom i 1996. Dette selskapet ble kjøpt opp av Software Innovation i 1999.
18. september
18. september er den 261. dagen i året og den 262. i skuddår. Det er 104 dager igjen av året.
Navnedag
Henriette, Henry.
Fødsler
Se flere som er født 18. september i Kategori:Fødsler 18. september.
Dødsfall
Se flere som døde 18. september i Kategori:Dødsfall 18. september.
Miocen
Miocen (23–5,3 millioner år siden) følger oligocen (34–23 millioner år siden) og er første epoken i neogen. Den ble etterfulgt av pliocen (5,333–2,588 millioner år siden).
Papua-Australia kolliderte med proto-Sulawesi i tidlig miocen, en begivenhet som initierte betydelig øydannelse i Wallacea og ga de første forbindelsene fra Australasia til Sundaland. Det førte til stor spredning av arter med fugler, og man regner blant annet med at kollisjonen initierte spredningen av passerider (den største gruppen av spurvefugler) til Asia.
Miocen er samtidig tidsperioden hvor aper og menneskeaper (hominidae) utviklet seg så langt at de nådde førstadiet hvor mennesker og menneskeaper skilte lag, med arten Sahelanthropus tchadensis (om lag 7-5 mill. år siden).
Knaplundsøya
Knaplundsøya (pitesamisk: Gåddjo) er ei øy i Bodø kommune i Nordland som ligger mellom Saltfjorden og Skjerstadfjorden, med de to sundene Saltstraumen og Godøystraumen på henholdsvis sør- og nordsiden. Knaplundsøya har et areal på 6,3 km² og er den tredje største øya i kommunen. De fire stedene Knaplund, Kapstøa, Ripnes og Godøya ligger på øya. Navnet Knaplund kommer fra haugen ved innløpet til Saltstraumen som er formet som en «knap lund».
Øya var strategisk for tyskerne under andre verdenskrig. De snauhogde øya og de anla en rekke utkikksposter med utsikt mot Saltstraumen for å overvåke trafikken inn Saltstraumen.
Jerusalem-loven
Den begynte som et privat lovforslag foreslått av Geula Cohen, hvis originale tekst slo fast at «integriteten og enheten til det store-Jerusalem (Yerushalayim rabati) i sine grenser etter seksdagerskrigen skal ikke bli overtredes.» Denne setningen ble dog droppet etter sin første gjennomlesning i Knesset. Siden Knesset da ikke ville spesifisere grenser og ikke brukte ordene «anneksjon» eller «suverenitet», skrev Ian Lustick at «overensstemmelsen blant de rettslig lærde er at denne handlingen ikke tilføyde noe til de rettslige eller administrative tilstandene for byen, selv om, spesielt for tiden, dens gjennomføring ble ansett for å ha politisk viktighet og å ha tent en sterk protestreaksjon fra verdens befolkning.» For eksempel erklærte FNs sikkerhetsråd resolusjon nr. 478, tiltrådt ved 14 stemmer mot null, med én unnlatelse fra å stemme (USA), kort tid etter at loven «må bli avskaffet» Denne resolusjonen gjorde at flere medlemsstater trakk sine diplomatiske delegasjoner fra byen.
Sta. Teresas kirke i Changchun
'''Sta. Teresas kirke''' (kinesisk: 长春圣德肋撒教堂) er en katolsk katedral i Changchun i provinsen Jilin i Folkerepublikken Kina. Den ble katedral da biskopen av Jilin flyttet dit fra byen Jilin i 1994.
Under kulturrevolusjonen ble all religiøs virksomhet stanset, og kirken ble omgjort til boklager. En brann i 1979 ødela det meste av kirken, med unntak av inngangspartiet.
I 2008 ble gjennoppbygging og restaurering av kirken ferdig, og kirken ble gjeninnviet i desember.
Nesvik
Nesvik er ei lita bygd sørvest på Jøsneset i Hjelmeland kommune. Bygda ligger på nordsiden av Jøsenfjorden der den munner ut i Ombofjorden. Bygda blir og gjerne kalt for solbøgda.
Kommunikasjon
Frem til slutten av 1970-årene hadde Nesvik dampskipskai med anløp av lokalrutebåt fra Stavanger. I 1980 ble Jøsneset forbundet med Ryfylkevegen ved en elleve kilometer lang vei fra Nesvik innover Jøsenfjorden til Vindsvik. Her var det fergesamband til Tøtlandsvik på sørsiden av Jøsenfjorden og vei til kommunesenteret i Hjelmelandsvågen. Ti år senere, 1. juni 1990, ble fergesambandet flyttet til munningen av Jøsenfjorden. Fergen går fra Nesvik til Sande litt sør for Hjelmelandsvågen og er en del av riksvei 13 – Ryfylkevegen. Det er også fergeforbindelse til Skipavik på øya Ombo. I dag er Nesvik anløpssted for hurtigbåt til og fra Stavanger; oftest med bytte av båt på Judaberg. I desember 2009 ble det lansert planer om å erstatte fergen med en undersjøisk tunnel fra Nesvik til Hjelmeland med en sidegrein til Ombo. Prosjektet var en skisse som fikk navnet Jøsenfast.
Det er for tiden stor byggeaktivitet på Nesvik. Den gamle ferjekaien tilpasses de nye hydrogeneletriske ferjene som skal komme
Historie
Ifølge lokalkjente så skal Skotaneset ha vært Norges største eksporthavn av tømmer til Skottland. Det skal ifølge historien trolig ligge nedsunke store verdier utenfor neset etter flere forlis.
Little Boy
Little Boy var kodenavnet på atombomben som ble sluppet over Hiroshima, den 6. august 1945 av det tolv mann sterke mannskapet om bord på bombeflyet Enola Gay av typen B-29 Superfortress. Flyet ble styrt av oberst Paul Tibbets fra United States Army Air Forces. var den første atombomben noen gang som ble brukt som et våpen, den ble sluppet tre dager før «Fat Man»-bomben ble sluppet over Nagasaki.
Dette våpenet ble utviklet under den andre verdenskrig under «Manhattanprosjektet». Bomben utviklet sin eksplosive kraft gjennom en kjernefysisk fisjon av grunnstoffet uran. Bombingen av Hiroshima var den andre kjernefysiske detonasjonen i historien, den første var prøvesprengningen av «Trinity»-bomben. I tillegg var også Hiroshima-bomben den første uranbaserte detonasjonen i historien. Fisjonen omdannet omtrent 600 milligram uran til energi. Den detonerte med en sprengkraft som tilsvarte mellom 13 og 16 kilotonn med TNT (faktisk sprengkraft blir ennå diskutert), og tok livet av anslagsvis 140 000 mennesker (senskader inkludert).
Designet av bomben
Mk I bomben «Little Boy» var 3 m(10 fot) lang, 71 cm (28 tommer) i diameter og veide 4000 kg (8,900 lb). Dette designet benyttet «skytevåpenprinsippet» for å skape en superkritisk masse av uran-235 (235U), som resulterte i en kjernefysisk kjedereaksjon. Dette ble gjort på en så enkel måte som å skyte en del med uran inn i den andre ved hjelp av vanlige kjemiske sprengstoff. Denne bomben inneholdt 64 kg uran, hvorav 0,7 kg oppnådde fisjon, og av denne massen ble bare 0,6 g omdannet til energi.
Det ble aldri utført en fullskalatest av dette våpenprinsippet før bomben ble sluppet over Hiroshima. Den eneste prøvesprengningen som var blitt utført brukte implosjonsprinsippet med plutonium-239 som fisjonsmateriale. Dette ble gjort den 16. juli 1945 med Trinityprøvesprengningen. Det var flere grunner for ikke å teste «Little Boy», dette hovedsakelig på grunn av mangelen på uran kontra tilgjengeligheten på relativt store mengder plutonium-239 som ble produsert i reaktorene i Hanford. I tillegg var konseptet bak dette designet så enkelt at det ikke ble vurdert nødvendig å gjøre mer enn laboratoriumstester, noe som på denne tiden kjent som «å kile dragens hale» (to tickle the dragon's tail). I motsetning til implosjonsprinsippet, som krevde komplisert utforming av sprengladninger, ble «skytevåpendesignet» ansett som garantert til å fungere uten fullskalatesting.
På tross av senere tids eksperimentell bruk ble dette designet kun brukt som våpen én gang, dette på grunn av den ekstreme faren for en utilsiktet detonasjon. For eksempel, noe så enkelt som et krasj med flyet kunne være nok til å få «kulen» til å skyte inn i «målet», og dermed føre til et massivt utslipp av radioaktiv stråling eller en full kjernefysisk detonasjon. Selv om et krasj ikke nødvendigvis ville få bomben til å gå av, så kunne en vannlekkasje føre til at det ubeskyttede systemet kortsluttet og dermed føre til en utilsiktet detonasjon. Den britiske Red Beard atombomben var også utsatt for denne feilen i designet. Et lynnedslag eller brann kunne være nok til å utløse bomben. Ingen av de fem andre Mark I bombene bygd etter «Little Boy»-modellen ble brukt av det amerikanske forsvaret.
Oppbygging
De nøyaktige spesifikasjonene for «Little Boy»-bomben forblir hemmeligstemplet da designet fremdeles kan brukes til å fremstille et funksjonelt atomvåpen. Allikevel har mange spekulert på designet, hjulpet av en liten mengde fotografisk bevis, uttalelser fra tidligere personell ved Manhattanprosjektet, men også ved å sette sammen data oppgitt i den lille informasjonen som er frigitt om bombens interne oppbygging.
Ifølge en kilde som blir ansett å være troverdig, så var det inni våpenet plassert to kjerner med uran-235, dette for å kunne bruke «skytevåpenprinsippet». Uranet ble delt i prosjektilet og målet. Prosjektilet var en sylinder, ca. 16 cm lang og 10 cm diameter, med ca. 40 % (25,6 kg) av den totale uranmassen. Det var en stabel med seks uranringer beskyttet i en sylinder av stål med en plate av stål og wolframkarbid i den bakre enden. Hele prosjektildelen var låst inne i en stålkasse laget av 2 mm stål.Selve målet var en hul sylinder ca. 16 cm lang, 16 cm diameter, med et 10 cm diameter hull i midten for prosjektilet. Målet hadde en uran masse på ca. 38,4 kg. Mesteparten av uranet ble sannsynligvis plassert i prosjektilet, med tanke på å øke effekten i eksplosjonen.
Disse to delene ble plassert inni beskyttere av bor som var designet for å absorbere nøytronene, en inni «målet» og en som omringet «prosjektilet» (Beskrevet som en sabot). Når prosjektilet nådde målet så skulle bor-beskyttelsen bli fjernet; segmentet inni målet ble trykket fremover inn i et hulrom i nesen, og saboten rundt prosjektilet ble fjernet rett før den nådde målet. Systemet med nøytronreflektorer var laget av stål og wolfram, denne delen ble kalt en «tamper» og veide 2,300 kg. Hensikten var at «målet» skulle sette seg fast i denne delen.
Løpet var laget av et modifisert artilleri kanonløp og låsekasse. Etter maskinering var denne delen 10 cm bred, ca. 180 cm lang, og veide 450 kg. For å skyte uranet i en hastighet av 300 m/s så ble det brukt en drivladning av korditt.
Utvikling av bomben
«Little Boy» bomben ble utviklet og bygd gjennom det massive Manhattanprosjektet under andre verdenskrig. Ettersom man visste at anriket uran kunne fisjoneres, så ble dette det første konseptet de prøvde. (Plutonium var ennå ikke kjent ved starten av prosjektet) Hoveddelen av arbeidet med å lage «Little Boy» var i form av isotop anriking av det uranet man trengte til bomben. Anrikingen ved Oak Ridge, Tennessee begynte i februar 1943, etter mange års forskning.
Eksperimentene og utviklingen av de første prototypene startet våren 1943, omtrent samtidig med at Los Alamos National Laboratory ble operativt innen Manhattanprosjektet. Opprinnelig ble «skytevåpenprinsippet» ansett som den beste løsningen for både uran- og plutoniumbaserte våpen (det såkalte «Thin Man» designet). Det var ikke før i april 1944 at det ble oppdaget at den spontane fisjonsraten for plutinium var for høy til å brukes i «skytevåpenprinsippet». Detonasjonen av dette kostbare våpenet ville bare lage en lite effektiv «fis» som potensielt ville ødelegge seg selv før det laget en stor eksplosjon. I juli 1944 ble nesten all forskning ved Los Alamos konsentrert om utviklingen av et implosjons plutoniumvåpen. Til kontrast ble uranbomben nesten ansett som en formalitet.
Da det ble klart at plutonium i «skytevåpenprinsippet» ikke ville fungere, sto teamet og lederen A. Francis Birch overfor et dilemma. Bomben hadde et enkelt design, men de manglet uran-235 for faktisk å lage den. Fisjonsmaterialet var ikke tilgjengelig før i midten av 1945. På tross av disse problemene klarte Birch å overtale de andre om at hans design var det rette I tilfelle plutoniumbomben skulle svikte, kunne de fremdeles benytte «skytevåpenprinsippet». Teamet hans hadde mye ansvar. Selv om teknologien deres var mindre kompleks enn implosjonsvarianten, gjenstod mye hardt arbeid. I februar 1945 var spesifikasjonene ferdige (model 1850). Med unntak av den kjernefysiske uranladningen, var bomben ferdig i begynnelsen av mai 1945.
Mesteparten av uranet som trengtes til bomben kom fra Shinkolobwegruven og ble gjort tilgjengelig mye på grunn av fremsyntheten til direktøren i High Katanga Mining Union, Edgar Sengier. Allerede i 1939 fikk han fraktet 1000 tonn uranmalm til et lagerlokale i New York. Hovedmengden av uranet til «Little Boy» ble anriket ved Oak Ridge, Tennessee, dette primært ved hjelp av elektromagnetisk separasjon i «gryter» og gjennom gassdefusering, hvorav en liten mengde ble fremstilt i syklotronen ved Ernest O. Lawrence sitt Radiation Laboratory. Kjernen i «Little Boy» inneholdt 64 kg uran, hvorav 50 kg ble anriket til 89 % og de resterende 14 kg til 50%. Med en gjennomsnittlig anriking på 80 % så kunne bomben oppnå en kritisk masse på 2,5. Til sammenligning så hadde «Fat Man»- og «Trinity»-bombene en kritisk masse på 5.
Konstruksjon og «levering»
Den 14. juli 1945 forlot et tog Los Alamos med flere bombeenheter (De hovedsakelige ikke-radioaktive delene av en «skytevåpenbombe») og et enkelt komplett uran prosjektil; uranmålet var ennå ikke ferdig laget. Hele denne lasten ble levert til San Francisco Naval Shipyard ved Hunters Point i San Francisco, California. Der, to timer før den vellykkede prøvesprengningen ved Trinity i New Mexico, ble bomben lastet ombord i den tunge krysseren USS «Indianapolis». Indianapolis dro, med rekordfart, til flybasen på øya Tinian, en øy tilhørende Mikronesia, hvor den leverte delene ti dager senere den 26. juli. Mens Indianapolis returnerte etter dette oppdraget ble hun senket av en japansk ubåt, og mange av mannskapet mistet livet. Den 26. juli ble også de tre seksjonene av uranmålet sendt fra Kirtland Air Force Base nær Albuquerque, New Mexico, i tre C-54 Skymaster fly operert av 509th Composite Group's Green Hornet squadron. Med alle de nødvendige delene levert til Tinian, ble bombeenhet L11 valgt og det ferdige «Little Boy» våpenet ble ferdigstilt 1. august.
Håndteringen av den ferdige «Little Boy»-bomben var spesielt farlig. Så snart korditt ble ladet i bomben kunne en avfyring i verste fall føre til en kjernefysisk kjedereaksjon, i beste fall føre til en spredning og forurensning i eksplosjonsområdet. Det skulle ikke mer til enn kontakt mellom de to uran delene før det kunne skjedd en detonasjon med fatale følger, fra en enkel «fis» til en eksplosjon stor nok til å ødelegge hele Tinian (inkludert de 500 B-29 bombeflyene, bygningene og personellet som var stasjonert der). Vann var også en risiko ettersom det kunne virke som en kobling mellom de to delene med fisjonsmateriale og skape en eksplosiv spredning av radioaktivt materiale. Uranprosjektilet kunne bare installeres med et spesial verktøy som produserte en kraft på 300 kN (67 000 pund, over 30 tonn). Av sikkerhetsmessige årsaker valgte våpenoffiseren, Kaptein William Sterling Parsons, å lade korditt ladningen først etter at flyet var tatt av.
Etter slippet brukte bomben fire radarhøydemålere og en barometrisk lunte for å utløse kordittladningen, og en tidsinnstilt klokke for å aktivere radaren femten sekunder etter slippet. I store høyder er lufttrykket lavt, men øker etterhvert som man kommer nærmere bakken. En tynn metallisk membran ble gradvis deformert pga. trykket. Når bomben nådde den tiltenkte høyden (anslått å være 8 000 fot, 2 600 m), sluttet membranen den elektriske kretsen og aktiverte radarene for endelig armering. Denne mekanismen var en sikkerhetsdetalj som hindret en utilsiktet avfyringsstrøm å nå utløseren for tidlig, og dermed også hindre utvendig radar stråling i å utløse bomben mens den falt. Når to av radarene målte den korrekte høyden, ville de lukke avfyringsavtrekkeren som antente korditten. Dette ville så avfyre uran prosjektilet mot den andre enden av kanonløpet med en hastighet på ~300 meter per sekund. Ca. 10 millisekunder senere startet den kjernefysiske kjedereaksjonen.
Bombingen av Hiroshima
Bomben ble armert mens flyet var i en høyde av 9600 m (31,000 fot) over byen, og ble sluppet over byen klokken 8:15 (JST). Detonasjonen skjedde i en høyde av 580 m. Med en sprengkraft mellom 13 til 16 kilotonn (vurderingene er sprikende) var den svakere enn «Fat Man» som ble sluppet over Nagasaki (21–23 kt). Den offisielle sprengkraften i «Little Boy» ble anslått til 15 kilotonn med TNT (6,3 × 1013 joule = 63 TJ (terajoule)). Skadene og dødstallene i Hiroshima var mye høyere enn i Nagasaki, ettersom Hiroshima lå på flatt terreng, mens nedslagsfeltet i Nagasaki var i en liten dal.
Det er beregnet at ca. 70 000 mennesker mistet livet som en direkte følge av eksplosjonen, og et tilsvarende antall ble skadet. I ettertid ville også et stort antall personer miste livet på grunn av det radioaktive nedfallet og som en følge av dette kreft. Ufødte barn døde eller ble født med store misdannelser. , Klesplaggene ble brent inn i huden til de døde og skadde.
Nyheten om bombingen av Hiroshima ble mottatt med både stor entusiasme, særlig i USA, og verdensomspennende forargelse. En meningsmåling fra 1945 viser at 85% av amerikanerne anerkjente bombingen av Hiroshima og Nagasaki som nødvendig. I senere meningsmålinger har dette tallet sunket betraktelig. I 1991 ga 63% uttrykk for at den japanske kapitulasjonen rettferdiggjorde det som ettertiden regner som en åpenbar krigsforbrytelse. Prosentandelen har siden sunket ytterligere til 56% (2015). Det er stor uenighet om hvorvidt bruken av atombomben var avgjørende for Japans kapitulasjon. Det prestisjefylte Atomic Heritage Foundation plasserer historikerne i flere motstridende skoler. Tradisjonalistene anerkjenner Truman regjeringens offisielle forklaring; at atombombene var nødvendig for å få Japan til å kapitulere, at det eneste alternativet var en fullskala invasjon som ville koste et utall amerikanske soldater livet. Revisjonistene hevder at Japan allerede var på vei til å kapitulere, at foranledningen for bombingen snarere lå i at Sovjet Unionen samtidig invaderte Japan. Japan ønsket ubetvilelig fredsforhandlinger og søkte mot Sovjetunionen som sjefsforhandlere, uten å være klar over de Sovjetiske angrepsplanene. Mange revisjonister ser derfor bombingen av Hiroshima og Nagasaki som opptakten til den kalde krigen, snarere enn den andre verdenskrigs fredsløsning. Man regner også med en konsensusskole, som både anerkjenner den tradisjonelle forklaringen, og ser avgjørelsen i lys av den kalde krigens logikk; at De forente stater ikke på noen måte kunne godta å "miste" Japan til Sovjetunionen.
Muligheten for uranets opprinnelse i Nazi-Tyskland
Det har vært anslått at mesteparten av det anrikede uranet kom fra Shinkolobwegruven i det som den gang var Belgisk Kongo. Det var direktøren for Union Minière du Haut Katanga, Edgar Sengier, som sendte en last av uran til New York for bruk i Manhattanprosjektet. Han ble senere belønnet med Presidential Medal for Merit for hans hjelp til å sikre de allierte seieren. Resten av uranet kom fra kilder i USA (spesialt fra Four Corners regionen), og fra Port Radium i Canada.
Flere historikere har allikevel vurdert om noe av uranet som ble benyttet i «Little Boy» eller «Fat Man» (etter konvertering til plutonium) kan ha blitt produsert i Nazi Tyskland. Uranet ble ifølge rapportene sikret av Manhattanprosjektets forskningsdirektør Robert Oppenheimer etter at den tyske U-234 overga seg da Tyskland kapitulerte. U-234 var opprinnelig på vei til Japan for å overlevere tysk våpenteknologi. Den 19. mai 1945 ble ubåten ført til kai i Portsmouth, New Hampshire. To japanske militæroffiserer som var ombord den tyske ubåten begikk selvmord før overgivelsen, og disse ble gravlagt til sjøs.
Det råder uenighet om hvor viktig dette materialet var for Manhattanprosjektet. Det tyske uranet var mest sannsynligvis uanriket uranoksid som bare ville gitt en liten brøkdel av det totale mengden fisjonsmateriale i «Little Boy»; på den tiden ble det anslått at det ville være mulig å skaffe 4 kg anriket uran per 560 kg uranoksid.
Dersom dette uranet hadde vært ferdig anriket så ville det utgjort mer enn åtte ganger det USA hadde klart å fremstille under hele Manhattanprosjektet. I tillegg ble det sett som svært usannsynlig at Tyskland ville eksportert nok materiale til Japan for å lage et ukjent antall atomvåpen, spesielt siden deres eget atomprosjekt var mislykket. I tillegg så hadde Japan kun 50 forskere som jobbet med deres atomprogram, og de hadde heller ingen mulighet til å anrike uran på samme måte som USA gjorde ved Oak Ridge.
Den europeiske enhetsakt
Den europeiske enhetsakt, også kalt Enhetsakten, trådte i kraft i 1987, og var den første større revisjon av Roma-traktaten. Den satte som mål for EEC å etablere EUs indre marked og det europeiske politiske samarbeid, forløperen til Den felles utenriks- og sikkerhetspolitikk.
Traktaten ble signert i Luxembourg den 17. februar 1986, og i Haag den 28. februar 1986. Den trådte i kraft den 1. juli 1987 under Jaques Delors Europakommisjon.
Historie
I løpet av 1980-årene oppstod det en gryende misnøye internt i EU på grunn av begrensninger i frihandelen mellom medlemslandene. Både politiske ledere og næringslivsledere ønsket et mer harmonisert regelverk mellom landene. I 1981 la Vest-Tyskland og Italia frem et utkast til en «europeisk akt», som førte til enhetsakten i 1986.
Europaparlamentet, med føderalisten Altiero Spinelli i spissen, utarbeidet et utkast til en ny unionstraktat, som skulle være en forbedring av Romatraktaten. Dette resulterte i signeringen av Den europeiske enhetsakt i 1986. Enhetsakten forenklet beslutningsprosessen for å fullføre et indre marked. Enhetsakten omhandler også forskning, teknologi og miljø. Enhetsakten skapte reaksjoner i EFTA-landene blant annet skapte det tvil om EFTA-landenes muligheter innenfor rammen av frihandelsavtale.
Frem til midten av 1980-tallet ble ikke Roma-traktatens regler for flertallsvedtak brukt fordi medlemmene ikke akspeterte overnasjonalitet på områder av vesentlig nasjonal interesse. Dette innebar at kommisjonen fikk mindre makt enn ministerrådet. Enhetsakten utvidet muligheten for flertallsvedtak.
Roma-traktaten hadde opprinnelig ingen bestemmelser om utenrikspolitisk samarbeid, mens enhetsakten traktatfestet samarbeid om utenrikspolitikk. Samarbeidet om utenrikspolitikk (EPS) ble holdt adskilt fra øvrige institusjoner, men kommisjonens medlemmer hadde adgang til møtene og parlamentet ble orientert. Enhetsakten ga også Europaparlamentet mer innflytelse, spesielt over EFs budsjett. Før enhetsakten ble parlamentet stort sett bare konsultert i lovgivingssaker, med enhetsakten ble lovgiving basert på en samarbeidsprosedyre og fikk mulighet til å blokkere eller annullere vedtak og trenere forslag. Parlamentet fikk også myndighet til å godkjenne eller avvise nye søknader om medlemskap. Før enhetsakten trådte i kraft i 1987 var samarbeidet tradisjonelt mellomstatlig, fra 1987 har det overstatlige innslaget blitt tydeligere selv om det også 1990-tallet hovedsakelig hadde mellomstatlig preg.
Traktatens målsetning var å fjerne de gjenværende handelsbarrièrer mellom medlemslandene, harmonisere regelverket og øke konkurranseevnen til europeiske land. Den forandret prosedyrene til institusjonene i EF, som hadde vokst fra 6 til 12 medlemsland, ved å utvidede kvalifisert flertalls-avstemning til nye områder. Traktaten fastsatte som en målsetning å opprette EFs indre marked i 1992.
Trans Polar
Trans Polar A/S var et norsk charterflyselskap, stiftet i 1970 av Thor Kristen Tjøntveit.
Han anskaffet to Boeing 720 som ble leiet fra Aer Lingus i et forsøk på å utfordre SAS på chartermarkedet. Maskinene ble registrert i Norges luftfartøyregister som LN-TUV (Hjalmar Riiser-Larsen) og LN-TUW (Richard Evelyn Byrd). Etter en mislykket chartertur til Ceylon som endte i fiasko med et hundretall ungdommelige passasjerer som ble satt av på engelsk flyplass uten penger til hjemreise fikk elskapet en meget kort levetid. Etter mindre enn ett års drift gikk selskapet konkurs og maskinene ble tatt tilbake av tidligere eiere, Aer Lingus samme år.
Eksterne lenker
Trans Polars Boeing LN-TUV fortografert i Dublin
Jernmoskéen
Jernmoskéen, eller Marché de Fer på fransk, er et byggverk i Haitis hovedstad Port-au-Prince. Den ble reist i 1889 av gammelt jern.
Den er bygd i en orientalsk arkitektonisk stil og ligner på en moské, med minareter.
Basenji
Basenji (FCI #043) er opprinnelig en urgammel sentralafrikansk landrase, som er basal i den moderne hundens stamtre og i hovedsak stammer fra det østre Kongo og vestre Sudan. Såkalte senjihunder finnes imidlertid over et mye større område i Afrika, men alle er ikke like rasetypiske. Som en selvstendig hunderase er den i hovedsak formet av britiske aktører på begynnelsen av 1900-tallet. Typen går også under en rekke andre navn, som for eksempel kongoterrier, kongohund, bongo terrier, khufuhund, nyam-nyam, zandehund, ango-angari og snakkehund. Den sistnevnte betegnelsen har trolig sammenheng med disse hundenes «snakkesalige natur». Basenji er også kjent som «hunden som ikke kan bjeffe».
FCI klassifiserer basenji som en primitive spisshund, i gruppe 5 seksjon 6. Ansvarlig for rasestandarden er Storbritannia, og The Kennel Club (KC) klassifiserer den i kategori 1. Hound. Hvorvidt klassifiseringene danner et riktig bilde av denne svært spesielle hunden er imidlertid et åpent spørsmål, spesielt om man legger til grunn nyere forskningsresultater om slektskap hunder i mellom.
Opprinnelse
Typen er trolig mer enn 4 000 år gammel, men opprinnelsen til denne hundtypen sto med stor sikkerhet ikke i Sentralafrika, selv om slike hunder har levd der som pariahund i utallige århundrer før de ble kjent i vesten. I en nylig publisert studie med genom hevder Parker et al. (2017), at verdens drøyt 400 hunderaser fordeler seg i 23 klader. Dette er klader som i hovedsak setter til side alle tidligere grupperinger av hunderasene, selv om den støtter opp under et tidligere studium publisert i 2004.
Den ny studien viser at basenji danner en klade for seg selv, mellom ulv (Canis lupus) og en heller uvanlig gruppe med asiatiske spisshunder. Nærmest basenji i denne gruppen står Xigou, som faktisk er ei kinesisk mynde som ikke grupperer med de to andre kladene med mynder, men med den nevnte gruppen av asiatiske spisshunder. Studien viser imidlertid også at det har vært genflyt mellom basenji og azawakh, en afrikansk ørkenmynde som danner en klade sammen med en håndfull andre urmynder, podencoer og en gruppe hurtige molossere. Basenji og azawakh er begge landraser, og rent geografisk er de naboer. Det har imidlertid ikke vært genflyt mellom basenji og noen av de andre hunderasene i den gruppen. Derimot viser studien genflyt mellom basenji og amerikansk rotteterrier. Rotteterrieren regner imidlertid sitt opphav fra den mindre kjente hunderasen feist. Feist, som også jakter som og atferdsmessig påminner om basenji, er dessuten mer lik basenji enn hva rotteterrieren er, så det kan tenkes at genflyten som studien viser egentlig går til rotteterrieren via feist. Dette er imidlertid en hypotese som først må testes, siden feist ikke var en av hunderasene som var med i studien.
Moderne historie
Det kan være at basenji først kom til Europa alt omkring 1843. Et maleri av tre hunder, titulert «Esquimaux, Niger and Neptune» og eid av dronning Victoria og prins Albert, viser klart at hunden «Niger» må ha vært en basenji. Under en oppdagelsesreise i Sentralafrika i årene 1868–1871 oppdaget botanikeren og etnologen dr. Georg Schweinfurth (1836–1925) noen svært spesielle jakthunder hos pygméene, som for han fremsto som merkelige. Schweinfurth ga dem navnet kongoterriere. Hunden nevnes deretter første gang i en reiserapport fra 1894. I 1895 ble den presentert på Crufts, under navnet kongoterrier. Rundt århundreskiftet ble hunden rapportert av pressen å finnes i ulike europeiske dyrehager, som i Berlin, Dortmund, London og Paris. I 1912 ble et utstoppet eksemplar utstilt ved American Museum of Natural History i New York.
I dag regnes rasen av både kynologer og forskere som en ganske primitiv tamhund (Canis lupus familiaris), og hadde ikke menneskelige påvirkning i første halvdel av 1900-tallet påvirket typen, kunne det kanskje vært mer korrekt å klassifisere den som en sentralafrikansk urhund (jfr. den vitenskapelige betegnelsen Canis lupus dingo). Smått om sen ble imidlertid den gamle landrasen til en moderne, om enn primitiv hunderase. Ny forskning viser nemlig at basenji ikke er like grundig domestisert, sammenlignet med for eksempel schæferhund. Det er klare atferdsmessige forskjeller, som tydelig peker mot manglende domestisering, blant annet i måten denne huden har blikkontakt med mennesker. Ballard et al. (2021) har nylig demonstrert at basenjiens blikkontakt med mennesker er på et stadium mellom en australsk dingo og en schæferhund.
Selv om typen i hovedsak stammer fra Kongo og Sudan, har den også eksistert i en rekke andre afrikanske land. I Sierra Leone er den kjent som snakkehund. Andre steder er den kjent som M'bwa M'kube M'bwawamwitu, som kan oversettes til hoppehund eller hund som hopper opp og ned. I Tanzania var det vanlig å kupere halen på jakthunder, så aper ikke skulle få tak i dem og drepe hundene.
Rasens sammensetning av genomets kromosomlengde og strukturelle variasjoner i den primære basenjihundens genom har blitt kartlagt og er nylig (16. mars 2021) publisert i det faglitterære tidsskiftet BMC genomics. Basis for studien var tispen «China» (Australian Kennel Club, sch Zanzipow Bowies China, født i 2016) og hannen «Wags» (American Kennel Club, ch Kibushi the Oracle, født i 2008).
Beskrivelse
Kroppen er velbalansert med kort, rett rygg, dyp og oval brystkasse, opptrukket buklinje. Kort lendeparti. Hodet har flat skalle, middels bred, avsmalnende mot snuten, ubetydelig markert stopp. Snuten er noe kortere enn skallen. Stramme kinn. Når ørene spisses, dannes det rikelig med fine rynker i pannen. Sort nesebrusk. ørene er små, spisse, oppstående, svakt kremmerhusformede og framoverstilte, tynne og høyt ansatt. Halsen er kraftig, godt buet og ganske lang. Halen er høyt ansatt, slik at bakparten vises bakenfor haleansatsen, hårdt ringet over ryggen og hvilende tett inntil hoften. Enkelt eller dobbelt ringet.
Bruksområde
Basenji er en god jakthund på småvilt, men den kan også benyttes til jakt på storvilt. I så måte har den blitt brukt på til jakt på elg.
Rasen benytter alle tre sansene aktivt når den jakter. Den er også en dugelig sporhund, vakthund, utstillingshund og familiehund. I utlandet brukes også basenji i utstrakt grad til lure coursing, siden den har glimrende fartsegenskaper og i løpesettet ligner mye på myndene.
Atferd
Basenji er typisk leken, kvikk og livlig, men gjerne svært så selvstendig og egenrådig. Noe som er typiske karaktertrekk for urhundlignende hunder. Den er lojal, hengiven og kjælen overfor familien, men ofte reservert og skeptisk overfor fremmende.
Denne hunderasen bjeffer ikke på normalt vis, men har allikevel et vokabular som langt overgår de fleste andre hunderaser. Den er verken lydløs eller stille, men snarere ganske så snakkesalig, og det er vel derfor den har fått tilnavnet snakkehund. Rasens måte å kommunisere på kalles jodling blant rasefolk.
Basenji er en svært sosial og meget renslig hunderase, men den tåler dårlig kulde og trives ikke i regnvær. Pelsstellet er enkelt, i det denne hunden nærmest må kalles «selvrensende». Den har en kattelignende hygiene. Den er imidlertid ikke spesielt glad i å bade, selv om dette kan være individuelt.
Lysheim skole (Horten)
Lysheim skole er en barneskole som ligger på tettstedet Skoppum i Horten kommune, ca. 8 km fra Horten by, og er en av kommunens syv barneskoler. Skolen har ca. 230 elever fordelt på 7 klasser. Rektor er Trond Eliasen.
De fleste elevene fra Lysheim skole fortsetter skolegangen på Borre ungdomsskole. Lysheim skole har eget skolekorps.
Basenji
Annet
Basenji regnes generelt som en sunn hunderase. Det er imidlertid kjent at rasen kan være utsatt for fanconis syndrom (FS), oppkalt etter Guido Fanconi (1892–1979), en medfødt eller ervervet defekt i nyrenes tubulusfunksjoner som gir økt tap av fosfat, natrium, kalium, bikarbonat, aminosyrer og eventuelt også glukose i urinen. Det anbefales ikke å avle på hunder som lider av FS.
Lysheim skole (Horten)
Den opprinnelige skolen ble bygget i 1895, og overtok da etter Viulsrød og Rygland skoler.
Basenji
Annet
Basenji kan også være utsatt for både progressiv retinal atrofi (PRA) og såkalt basenjiretinopati, en rasespesifikk netthinnesykdom, som ikke viser de samme kliniske symptomene som PRA og gjerne debuterer sent, som for det meste går ut over nattsynet. Begge lidelsene er trolig arvelige.
I senere år har dessuten funn av cystinuria (urinsteiner eller cystinkrystaller) hos basenji blitt mer vanlig, spesielt hos hannhunder. Lidelsen er normalt autosomal dominant, men det er uklart hvordan den påvirker rasen. Opphopning av aminosyren cystin i urinen fører til dannelsen av nyrestein i nyrer, urinleder og urinblære. Lidelsen forårsakes av endringer (mutasjoner) i genene SLC3A1 og SLC7A9. Dette er gener som koder for et proteinkompleks som hjelper til med å kontrollere reabsorpsjon av aminosyrer (som cystin) i nyrene.
Svein Aass
Han var tidligere norsk ambassadør i Iran og styremedlem i Verdensbanken. Aass ble i 2011 utnevnt til ambassadør i Beirut i Libanon.
Ń
Ń og ń (N med akutt aksent) er en bokstav i det polske alfabetet, og brukes til å representere lyden /ɲ/. I det polske alfabetet kommer den etter n. Den kan aldri opptre i begynnelsen av et ord, eller foran en vokal; i slike tilfeller brukes «ni» istedenfor.
Skiftun
Skiftun er den største bygda på Jøsneset i Hjelmeland kommune. Bygda ligger midt på Jøsneset og vender mot Ombofjorden. Det er ca. 3 km langs fylkesvei 656 til fergeleiet på Nesvik der Ryfylkevegen går innover Jøsenfjorden og videre mot Suldal. Fra Nesvik er det fergeforbindelse til kommunesenteret i Hjelmelandsvågen og herfra går Ryfylkevegen sørover mot Tau og Stavanger. Det er også forbindelse til Skipavik på øya Ombo.
På Skiftun er det barnehage og gravplass med kapell, frem til høsten 2014 var det også barneskole. Tidligere var det også butikk og rutebåtanløp her.
Pliocen
Pliocen (5 333 000–2 588 000 år siden) følger miocen (23–5,3 millioner år siden) og er den siste epoken i neogen.
Pliocen er tradisjonelt blitt regnet som den siste epoken i tertiær. I 2004 bestemte Den internasjonale kommisjonen for stratigrafi at inndelingen av jordens nytid i tertiær og kvartær skulle erstattes med en inndeling i paleogen og neogen. Pliocen ble den andre epoken i neogen etterfulgt av pleistocen og holocen, som tidligere hadde tilhørt kvartær. Grunnen til å gi opp kvartær som periode, var at starttidspunktet ikke kunne defineres klart.
I 2009 bestemte Den internasjonale stratigrafiske kommisjon at kvartær igjen skulle regnes som en egen periode og at grensa mellom neogen (pliocen) og kvartær (pleistocen) skulle settes ved 2,588 millioner år siden og ikke ved 1,805 millioner år, som tidligere ble brukt. Den tidligere grensa var satt ut fra tidspunktet da kaldtvannsmuslinger første gang dukket opp i Middelhavet, mens den nye grensa stemmer bedre med tidspunktet for de første omfattende isdannelsene på den nordlige halvkule.
Golden Goal (TV-serie)
Serien ble kåret til beste humorprogram under Gullruten 2007.
Om serien
Golden Goal var et uhøytidlig underholdningsmagasin om sport med Johan Golden og Henrik Elvestad. Programmet ble lagd både for dem som elsker idrett, og for dem som tror de hater det. I hver episode inviterte de en gjest innen sport, og mot slutten av programmet hadde de alltid en uhøytidelig kåring om morsomme ting som har skjedd på forskjellige sportsarenaer. Magasinet handlet mest om fotball, men var også innom andre idrettsgrener.
Et fast innslag i serien var å rekonstruere minneverdige øyeblikk fra idrettshistorien sammen med noen av dem som var med på den faktiske hendelsen; et annet var innslag der Elvestad - noen ganger sammen med Golden - prøver ut mer eller mindre kuriøse idretter.
Enfield Chase
Enfield Chase er et område i bydelen Enfield i nordlige London. Det var tidligere et skogområde, og ble brukt som en kongelig jaktpark. Mens det ikke lenger offisielt er et «sted», holder Den engelske kirke kirkesognet St. Mary Magdalene i Enfield Chase offisielt som en tittel
Historie
Stedsnavnet Enfield Chase ble første gang dokumenter i 1325 som Enefeld Chacee; som chace of Enefelde i 1373, fra det mellomengelske ordet chace, «jakt», mens a chase har betydningen «eiendom benyttet for avl og jakt på ville dyr.»
I 1777 ble det vedtatt en lov som avskaffet statusen som kongelig jaktområde. Enfield Chase dekket på det tidspunktet 34 km². Området ble delt opp mellom en rekke jordeiere, blant annet kongen, de lokale godseierne og flere sogn.
Det meste av skogen er nå borte, men det har blitt plantet en del nye trær i Enfield Chase.
Fiat 125
Fiat 125 er en Italiensk produsert Fiat som ble Lansert i 1967. Den var litt større en Fiat 124 (som senere ble produsert som Lada frem til 2012) Fiat 125 var en erstatning for den populære Fiat 1500 og ble produsert fram til 1972, da Fiat 131 ble introdusert som 1973 modell.
Fiat 125 ble senere lisensprodusert I Polen som Polski-Fiat 125p (p for Polen). De hadde svakere motor og runde hovedlys i stedet for de doble firkantede på italienskproduserte biler.
Eurovision (nettverk)
Eurovision, på norsk også Eurovisjonen, er et nettverk for utveksling av fjernsynsprogrammer i regi av Den europeiske kringkastingsunion (EBU). Nettverket ble etablert i 1954 i Genève i Sveits for å bistå med utveksling av tv-programmer og tv-bilder i tilknytning til nyhetshendelser.
Eurovision har 73 medlemsorganisasjoner i 56 land i Europa, Nord-Afrika og Midtøsten. I tillegg kommer 33 partnermedlemmer i ytterligere 21 land.
Fjernsynssendinger via Eurovision kan gjenkjennes ved logoen som presenteres samtidig med starten av Marc-Antoine Charpentiers Te Deum. Den første sendingen gikk 6. juni 1954 og var en tv-overføring fra Narcissus-festivalen i Montreux.
Eurovisions kanskje mest kjente sending er den årlige Eurovision Song Contest, som har vært sendt siden 1956. Utover denne kommer andre samsendinger som Eurovision Young Musicians, pavens velsignelse Urbi et Orbi og Nyttårskonserten fra Wien samt nyhetsbilder fra ulike sportsarrangementer.
De hvite steinene
De hvite steinene er en roman av Margit Sandemo fra 1970. Originalens tittel var De vita stenarna. Den gikk først som føljetong i Norsk Ukeblad før den kom i ulike bokformer.
Den omhandler trekløvret Ylva, Siri og Mads som kommer til Myrsøkket, alle journalister fra avisen «Nyhetene». Oppdraget er å skrive om et prosjekt bygda har grepe fatt i: Skifer, men de oppdager snart at bygda gjemmer dystrere hemmeligheter enn som så. Romanen er full av kjærlighet, blodskam, gamle uoppklarte mord og fortielser, og den unge vakre Ylva møter sin livs kjærlighet i bygdas utstøtte: Christen Borgestad.
Romanen ble utgitt som bok nr 11 i serien «Margit Sandemos beste føljetonger» i 1982.
Rikard I av England
Rikard I eller Rikard Løvehjerte (født 8. september 1157, død 6. april 1199) var konge av England fra 1189 til sin død.