cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sport
Definisjon
Det kommer stadig nye aktiviteter som omtales som sport. Et eksempel er E-sport (elektronisk sport), det vil si konkurranser i videospill.
Det finnes ingen allment akseptert definisjon av hva som skiller idrett fra andre fritidsaktiviteter. Mange ordbøker og leksika referere til idrett som en fysisk aktivitet, som ofte inneholder et element av konkurranse. Konkurranseaktiviteter hvor fysisk aktivitet er mindre dominerende, slik som tankesport og motorsport faller ofte utenfor idrettsbegrepet. Idrett kan også grense opp mot kunst, særlig gjelder dette aktiviteter hvor dommere bedømmer utøverens prestasjon opp mot kriterier for god stil. Dans kan for eksempel både være idrett i form av sportsdans og kunst i form av ballett.
Norges idrettsforbund definerer idrett som aktiviteter som oppfyller følgende tre vilkår:
Det avgjørende for om en aktivitet kan defineres som idrett eller ikke er ikke hvilke muskler som blir brukt eller hvordan de blir brukt. Det avgjørende er meningen med muskelbruken. Når vi løper for å rekke bussen, bruker vi de samme musklene og de samme senene som når vi løper for å konkurrere på en 60-meter. De fleste vil imidlertid mene at å løpe etter bussen ikke er idrett, men å løpe en 60-meter er idrett.
Historie
Idrettens historie strekker seg tusener av år bakover i tid, og trolig drev kineserne med idrettslige aktiviteter så tidlig som 4000 år f.Kr. Gymnastikk ser ut til å ha vært populært i det gamle Kina. Statuer og monumenter fra faraoene vitner om at også de gamle egypterne drev med idrett som svømming og fisking. Den egyptiske idretten inneholdt trolig også spydkast, høydehopp og bryting. Det gamle persiske riket drev med tradisjonell Iransk kampsport kalt Zourkhaneh. Idretter med opphav i Persia er blant annet polo.
776 f.Kr - antikkens olympiske leker
Selv om mange idretter allerede var etablert før antikkens Hellas var det den greske militære kulturen som tok grep om utviklingen av idrett og konkurranser. Idrett ble så sentralt i den greske kulturen at de olympiske lekene ble etablert, og arrangert hvert fjerde år i den lille byen Peloponnesus kalt Olympia. Fra år 776 f.Kr. var lekene tett knyttet til religiøse ritualer og større folkefester. Sentrale konkurranseøvelser var løp, hopp og kast, men også boksing, bryting, og konkurranser til hest.
Fylkesvei 1310
Fylkesvei 1310 går mellom Branes og Buer i Marker kommune.
Sport
1500-tallet
Den første bruken av begrepet sport kom til i beskrivelsen av den britiske overklassens fritidsaktiviteter. Aktivitet for fornøyelsens skyld var et resultat av overklassens behov for adspredelse.
1800-tallet
Ulike ballspill fikk i denne perioden standardiserte regler for å samordne alle de ulike lokale variantene. Dette medførte at skoler kunne konkurrere mot hverandre. Organiserte klubber og foreninger hvor utøvere kunne samles, bygge egne lag og møte andre i til konkurranse i ulike aktiviteter ble etter hvert vanlig i Storbritannia. Denne britiske modellen ble spredt til resten av Europa og til USA. Aktivitetene overtok det gamle begrepet sport. Behovet for å kåre mestere kom naturlig, og lokale, regionale, nasjonale og etterhvert internasjonale mesterskap ble etablert frem mot århundreskiftet.
Den britiske gentlemansidretten ville ikke bli assosiert med den rå konkurranseidretten som fremstod blant sportsmen. Skillet mellom amatøridrett og professionell idrett ble tydeligere. Boksere og roere var gjerne yrkesutøvere, og mange mente dette ikke passet inn i et ideal om vennligsinnet kappestrid hvor man skulle vinne og tape med æren i behold.
1896 - de moderne olympiske leker
Med utgangspunkt i antikkens olympiske leker fikk Baron Pierre de Coubertin ideen om å etablere moderne leker. Han kom selv fra overklassen og amatøridretten skulle bli sentral i lekene der gentlemansidealet om at det viktigste er å delta stod i sentrum. Stiftelsen av den moderne internasjonale olympiske komité var i 1894, og lekene gjenoppstod i Hellas i 1896.
1960 - de paralympiske leker
Den første organiserte idrettskonkurransen for utøvere med funksjonshemning ble holdt i Stoke Mandeville, England, i 1948, og ble kalt de '1948 Internasjonale rullestol lekene'. De da nasjonale lekene ble holdt på samme tidspunkt som de olympiske lekene. Det var Dr. Ludwig Guttmann, ved Stoke Mandeville sykehus, som organiserte lekene for 2. verdenskrig veteraner med ryggmargskader. Hans målsetting var å skape en elite konkurranse for utøvere med funksjonshemning, likestilt med de olympiske lekene. De første internasjonale lekene kom i 1952, da også nederlandske veteraner deltok. De første offisielle paralympiske lekene ble holdt i Roma i 1960. De første paralympiske vinterleker ble holdt i 1976 i Örnsköldsvik, Sverige.
Sport og politikk
Sport og politikk sies ofte å være adskilt, spesielt i olympisk sammenheng. Historien viser noe annet. Sportslig suksess blir gjerne ansett som anerkjennelse av et lands politiske styring, og dermed landets regjering. Sammenhengen mellom sportslig suksess og et lands nasjonalsfølelse og identitetsbygging er så sterk at det synes vanskelig for politikere å holde dette adskilt.
Sommer-OL var på 1970-tallet og 1980-tallet ofte gjenstand for ulike former av boikott. Med slutten av den kalde krigen på 1990-tallet, ble «spenningsnivået» mellom øst og vest redusert, og det samme gjaldt behovet for politiske markeringer gjennom sport. Sikkerhetsovervåkning av større sportevenementer, særskilt i USA, ble trappet opp igjen etter terrorangrepet 11. september 2001 2001 i USA.
I 2008 ble fotballkamper mellom danske og egyptiske ungdomslandslag i fotball ble avlyst etter at aviser igjen trykket kontroversielle Muhammedkarikaturer.
Idrett i Norge
Centralforeningen for Udbredelse af Legemsøvelser og Vaabenbrug var Norges første landsomfattende idrettsorganisasjon, stiftet i 1861. Organiseringen av idretten var motivert av en politikk for styrking av det norske forsvaret. Centralforeningen lå da også sortert under Forsvarsdepartementet, noe den gjorde helt frem til 1929. Inn mot 1880-tallet ble også norsk idrett påvirket av den etablerte britiske sporten, og nye idretter kom til med krav om spesialisering og prestasjoner. Slike idretter var friidrett og gymnastikk.
Skiidretten er sagt å være den urnorske idrett. Det ble trolig konkurrert sporadisk mange år før de første organiserte løpene, men det som er kjent er at verdens første virkelige hopprenn ble arrangert i Husebybakken i 1879, en kombinert variant med både langrenn og hopprenn. Rennet ble kalt Husebyrennet og skulle bli en årlig skifestival. I 1892 ble rennene flyttet til Holmenkollen og er det vi i dag kjenner som de tradisjonelle Holmenkollrennene.
De første organiserte klubbene i Norge var skytterklubber, og den første skiidretten ble ofte organisert gjennom disse. 20. mai 1861 ble Trysil Skytte- og Skiløberforening stiftet som en kominert klubb, men det ble vanlig å skille disse mot slutten av århundret. Som eksempel var skiidretten i Bærum organisert gjennom Bærum skytterlag midt på 1860-tallet, men senere ble det vanlig at skiklubbene stod for seg selv, og 19. desember 1885 gjorde Bærumidretten som mange andre, og stiftet Bærums Skiklub.
Begrepet sport erstattet idrett i mellomkrigsårene, skisport, skøytesport og svømmesport ble vanligere begreper. Idrett ble mer brukt som et synonym for friidrett.
Lokal myndighet på Man
Lokal myndighet på Man (mansk: gurneilys ynnydagh) ble tidligere basert på 6 sheadinger, som ble delt inn i 17 sogn (i dag referert til som «oldtidens kirkesogn»). Øya Man er i dag delt inn i bydistrikter, landsbydistrikter og sogndistrikter for lokal styring og er inndelt som følgende:
Sheadinger
Man er delt inn i seks sheadinger; Ayre, Glenfaba, Garff, Michael, Rushen og Middle, og disse er kun betydningsfulle som
(Kronfogd (The Coroner) er ansvarlig for prosessering og håndheving av kjennelser, ikke for å forpakte forespørsel om død; den funksjonen blir utført av High Bailiff (førstelensmann), som er ex officio Coroner of Inquests, rettslig likskue)
Opprinnelsen til begrepet «sheading», som er særegent for Man, er noe uklart. Det er antagelig tre muligheter:
Kirkesogn
Sognene har geistlige røtter, og er antatt å ha blitt introdusert på Man i løpet av 1000-tallet fra Skottland og med bispedømme på 1100-tallet. Verdslige sogn eksisterte også fra minst slutten av 1400-tallet, deres grenser avvek betydelig i en del tilfeller hvor et eller flere treener (en historisk betegnelse for en administrative enhet som et sogn på Man) kunne betale deres kirkelige tither (engelsk begrep for en tiendedel, tiende) til et sogn, men deres leie til deres herre til en annen.
Sognenes grenser fulgt grovt sett de fysiske grensene som elver og vannskiller, men det var mange detaljerte uoverensstemmelse. Eksempelvis, en mølle og dens tuft som sto på vestsiden av en elv kunne bli inkludert i den tilstøtende sognet øst for elven med en sløyfe i grensen.
Lindealléen (Oslo)
Lindealléen (11–41B, 10A–20B) er en allé på Grefsen i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går fra et kryss med Kapellveien og Morells vei og til Grefsen allé, vis-à-vis Grefsentunet.
Lokal myndighet på Man
Kirkesogn
Sognene for hver sheading på Man er:
Bydistrikter
Som en lov av Tynwald for 1777 gitt for utpekelsen av High Bailiff for hver av de fire byene, Castletown, Douglas, «Peeltown» (Peel) og Ramsey, med ulike juridiske og administrative ansvarsområder.
Lindealléen (Oslo)
Navnet ble vedtatt i 1915.
Lokal myndighet på Man
Bydistrikter
Byloven av 1852 opprettet ved det første valg av lokale myndigheter på øya, gjorde det mulig for bykommisjonærer, Town Commissioners, til å bli valgt i hver av de fire byene og med ansvar for belysning, rengjøring og søppelhåndtering. Imidlertid ble loven ikke adoptert av noen av byene, og en særegen lov ble vedtatt for å etablere kommisjonærer for hver by: Douglas 1860, Ramsey 1865,, Castletown 1883 og Peel 1884. Grensene for bydistriktene har blitt utvidet over tid for å kunne tilpasse seg til nyutviklingen.
I 1896 ble Douglas opptatt som en kommunal borough ved loven Douglas Municipal Corporation Act 1895, og som erstattet bykommisjonærene med et kommunestyre eller bystyre som ble kalt for «The Mayor, Aldermen and Burgesses of the Borough of Douglas», fungerende gjennom et byråd og bestående av ordfører (mayor), rådmann (alderman) og bystyremedlemmer (councillors). I 1989 ble systemet med aldermen avviklet, og etterlot rådet bestående av ordføreren og bystyremedlemmene. De 18 bystyremedlemmene ble valgt fra 6 warder (valgkretser), hver for en periode på fire år og som utgikk 1. mai 2012, 2016 og videre. Ordføreren ble valgt årlig av bystyremedlemmene, vanligvis blant dem selv, men ikke nødvendigvis.
Landsbydistrikter
Loven om offentlig helse for 1884 tillot opprettelsen av valgte sanitære myndigheter for sanitære distrikter. Port Erin var den eneste sanitære distriktet som er definert.
Loven for lokale styring av 1886 sørget for opprettelsen av valgt råd for landsbykommijsonærene og opprettelsen av, ved beslutning av Tynwald, av nye landsbydistrikter. Den eksisterende sanitære autoriteten i Port Erin ble kommisjonærer og Port St Mary ble gjort om til landsbydistrikt i 1890, Laxey og Onchan i 1895, og Michael i 1905.
I 1986 ble det eksisterende landsbydistriktet og sognedistriktet til Onchan slått sammen for å danne «lokalstyredistriktet Onchan» under et råd av kommisjonærer (men med eget rådgivende «jordbrukskomite» som representerte det tidligere sognedistriktet). I 1989 ble en tilsvarende bestemmelse (men uten komiteen) gjort for landsbydistriktet og sognet Michael. De nye distriktene er landsbydistrikter.
Paul Bindel
Paul Bindel (født 7. januar 1894 i Magdeburg, død 29. mai 1973 i Düsseldorf) var en tysk maler, tegner og billedhogger.
Lokal myndighet på Man
Sogndistrikter
Loven om forbedring av lokalstyring for 1894 skapte råd av sognkommisjonærer for 17 sogndistrikter, hver som besto av de tilsvarende oldtidssognene og som ikke besto av en by- eller landsbydistrikt. Som notert over, sogndistriktene Onchan og Michael ble slått sammen med de tilsvarende landsbydistriktene.
Paul Bindel
Han ble blant annet erklært entartet av nazistene og fikk i alt beslaglagt fem verk. Han tjenestegjorde i begge verdenskrigene og havnet i 1945 i russisk krigsfangenskap. Etter krigen ble han professor ved Staatlige Kunstakademie Düsseldorf.
Verker av ham finnes blant annet i Düsseldorfs bymuseum, avdeling kunst.
Lokal myndighet på Man
Fellesråd
I 1938 ble lokalstyrerådet gitt myndighet til å opprette et råd eller kommisjon (referert til som en ”kombinasjonsautoritet”) bestående av 2 eller flere lokalemyndighetsmedlemmer for å utøve bestemte funksjoner til disse myndighetene. En slik autoritet, nå kalt fellesråd, er utpekt fra medlemmene av de konstituerte lokale myndighetene (og i noen tilfeller representanter fra Departementet for lokalstyre og miljø). Fellesråd blir opprettet for en bestemt hensikt, og eksisterende råd arbeider med søppelinnsamling, boligspørsmål, kommunal forskjønning, og svømmebasseng.
Sentral overvåking av lokale myndigheter
Et råd for lokalstyring ble opprettet i 1894 med ansvar for overvåking av de nye lokale myndighetene. Det ble rekonstituert i 1922, 1946 (de det ble omdøpt til "Isle of Man Local Government Board"), 1952 og 1957.
I 1987 ble rådet oppløst og dens funksjoner overført til det nye Departementet for lokalstyre og miljø, ledet av en minister for lokalstyre og miljøet.
Reorganisering av lokalstyrene
Strukturen på lokalstyringen på Man har blitt vedtatt som ikke tilfredsstillende siden før den andre verdenskrig, men det er ingen enighet om hvordan det skal bli reformert. Forslag om reformer har blitt gjort av lokalstyrerådene og ulike komiteer i 1934, 1949, 1963 og 1967.
En utvalgt komite fra Tynwald i 1985 anbefalte en omfattende gjennomgåelse, og en interimrapport av en ytterligere utvalgt komite i 1986 førte til et rådleggingsdokument kalt Tid for endringer (Time for Change) som inneholdt forslag fra Departementet for lokalstyre og miljø og ble utsendt i desember 1991. To interimrapporter ble etterfulgt i 1994 av en endelig rapport av Departementet som kom med anbefalinger reorganisering, i seg selv lagt til en rapport for Ministerrådet,, men disse greide ikke å fremme noen av anbefalingene.
Etter 30 år er de eneste skrittene som har blitt tatt mot en reorganisering av lokalstyringen, bortsett fra Onchan og Michael som nevnt over, har vært å rådføre seg med departementet for å kunne slå sammen 2 eller flere lokale autoriteter med deres samtykke.
Lilleveien (Oslo)
Lilleveien (1–7, 2–6) er en vei på Røa i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går fra Sørkedalsveien til Røahagan.
Navnet ble vedtatt i 1936.
Markus Meckel
Markus Meckel (født 18. august 1952 i Müncheberg ved Frankfurt an der Oder i Brandenburg) er en tysk sosialdemokratisk politiker, protestantisk prest og tidligere DDR-opposisjonell. Meckel deltok i opposisjonen mot kommunistregimet i DDR fra 1970-årene, og tok i oktober 1989 initiativ til grunnleggelsen av Sozialdemokratische Partei in der DDR, og var partiets talsmann, nestleder og fungerende leder. Partiet gikk inn i SPD 26. september 1990.
Ved det frie valget 18. mars 1990 ble han innvalgt i Folkekammeret i DDR. Han var DDRs utenriksminister i regjeringen de Maizière fra 12. april til 20. august 1990, og spilte dermed en sentral rolle i forberedelsen av Tysklands gjenforening. Meckel har vært medlem av Forbundsdagen siden 3. oktober 1990.
Fra 1992 til 1994 var han SPDs saksordfører i kommisjonen Aufarbeitung von Geschichte und Folgen der SED-Diktatur in Deutschland og fra 1994 til 1998 SPDs saksordfører i kommisjonen Überwindung der Folgen der SED-Diktatur im Prozess der Deutschen Einheit.
I Forbundsdagen er Meckel ellers spesielt opptatt av Europa-politikk og forholdet til Polen. Han har vært formann for den tysk-polske parlamentarikergruppen siden 1994. Siden 1991 har han også vært medlem av NATOs parlamentariske forsamling og har ledet den tyske delegasjonen siden 1998. Han var visepresident for NATOs parlamentariske forsamling fra november 2000 til november 2002.
Meckel er rådsformann i Stiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur og rådgiver for den føderale kommissæren for Stasi-arkivene (Bundesbeauftragte für die Stasi-Unterlagen).
Fotball under Asialekene 1982
Fotball under Asialekene 1982. Fotball var en av flere sporter som var med i de niende Asialekene som ble arrangert i New Delhi i India i perioden 19. til 4. desember i 1982. Det var seksten lag som deltok i fotball-turneringen, det ble først spilt gruppespill, fire grupper der de to beste i hver gruppe gikk videre til kvartfinaler. Finalen mellom Irak og Kuwait endte 1-0.
Savo Milošević
Savo Milošević (serbisk: Саво Милошевић; født 2. september 1973) er en serbisk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Som klubbspiller har han spilt for FK Partizan (1992–95), Aston Villa (1995–98), Real Zaragoza (1998-2000 og 2002), Parma (2000–01), Espanyol (2002–03), Celta Vigo (2003–04), CA Osasuna (2004–2007) og FK Rubin Kazan.
Han er den som har flest landskamper og mål for Jugoslavia/Serbia. Han sluttet på Serbias herrelandslag i fotball etter den siste kampen i VM i fotball 2006. Han deltok også i VM i fotball 1998 og EM i fotball 2000 der han ble toppscorer med 5 mål sammen med Patrick Kluivert.
Radio Rauma FM
Radio Rauma FM var en nærradio som sendte fra Åndalsnes i Rauma kommune. Kanalen sendte også over sendenettet til tidligere Radio Nesset, fra Nesset kommune. Noen program gikk i samsending med Radio PS i Molde.
Radio Rauma var en allmenn lokalradio for Nordmøre og Romsdal. Den hadde lyttere i nesten hele indre Romsdal, Molde, Gjemnes, Kristiansund og flere andre steder. Den ble stiftet 6. desember 1990 med navnet Radio Rauma. Senere skiftet den navn til Radio Rauma / Radio Nesset, samtidig som den begynte å sende over tidligere Radio Nesset sitt sendenett. Den 1. november 2012 endret radioen navnet til Radio Rauma FM, på grunn av eierskifte. I mai 2014 opphørte sendingene og radioen ble avviklet.
Radio Rauma hadde i begynnelsen studio i lokalene til Åndalsnes ungdomsskole og samarbeidet også en del med ungdomsskolen. Senere etablerte de seg i den tidligere Meierigården på Åndalsnes.
Siste redaktør var Nils Harald Nikolaisen, Per Berg var primus motor for radioen og hovedaksjonær, samt daglig leder fram til sommeren 2012.
Stig Carlson-prisen
Stig Carlson-prisen (Svensk navn: Stig Carlson-priset) er en svensk litteraturpris på 25 000 SEK som deles ut av tidsskriftet Lyrikvännen til «poeter som har gjort seg fortjent». Tidsskriftet har hatt et Lyrikkråd som helt siden 1950-tallet årlig har delt ut Stig Carlson-prisen.
Hettittisk
Historie
Språket er dokumentert fra kileskrifter i nedtegnelser fra 1500- og ned til 1200-tallet f.Kr. og i tillegg med isolerte hettittiske lånord og tallrike personnavn som opptrer i gammelakkadisk sammenheng fra så tidlig som 1900-tallet f.Kr. Hettittisk er ikke i slekt med nabofolkenes språk, slik som ugarittisk, akkadisk og hurrittisk, og språket som var forut hettittisk, hattisk, betraktes som et isolert språk da det ikke er funnet noe slektskap med noe annet språk, heller ikke hettittisk, bortsett fra isolerte ord.
Allerede i sen bronsealder begynte hettittisk å vike tilbake i konkurranse med dets nære språklige slektning luvisk. Det som om at på 1200-tallet f.Kr. var luvisk det mest oppfattende talte språket i den hettittiske hovedstaden Hattusa. Etter at Hettitterriket falt sammen som en del av den generelle sammenbruddet i bronsealderen i Midtøsten og den østlige delen av Middelhavet, framsto luvisk som hovedspråket i tidlig jernalder for de såkalte ny-hettittiske statene i den sørvestlige delen av Anatolia og i nordlige Syria.
Hettittisk ble skrevet med kileskrift på leirtavler og ble brukt i Hatti-riket i det østlige Lilleasia. Det er kjent fra en rekke offentlige dokumenter som blant annet gir historiske og statsrettslige opplysninger. Over 25 000 leirtavler ble funnet i hovedstaden Hattusas, inneholdende brev og traktater som dokumenterer uro på nordvestkysten av Lilleasia på den tid da trojanerkrigen fant sted, og utfallet av slaget ved Kadesj i Syria på 1200-tallet f.Kr. Egypterne framstilte seg selv som seierherrer i dette slaget, men leirtavlen med fredstraktaten etter slaget (en kopi er utstilt i FN-bygningen i New York) viser at det var hettittene som satt med herredømmet over Syria i lang tid etter slaget.
Hettittisk er det tidligst dokumenterte indoeuropeiske språket, men ble faktisk gjenoppdaget mer enn et århundre etter at hypotesen om det urindoeuropeisk språket var formulert. På grunn av markante forskjeller i dets struktur og fonologi har en del lingvister, mest framtredende er Edgar H. Sturtevant og Warren Cowgill, argumentert for at det bør klassifiseres som søsterspråk til de indoeuropeiske språkene, framfor å være et datterspråk, formulert i den indo-hettittiske hypotese. Andre lingvister har derimot fortsatt å akseptere det tradisjonelle synet som ble dannet på 1800-tallet om hettittisk er forløper til urindoeuropeisk og tolker uvanlige trekke i hettittisk som hovedsakelig senere språklige nyvinninger. Et noe avvikende syn er at hettittisk, som også dets språklige slektninger på Anatolia, skilte seg fra urindoeuropeisk på et tidlig stadium og har på den måten bevart en del arkaiske trekk som senere gikk tapt i andre indoeuropeiske språk.
Ernst II av Sachsen-Coburg-Gotha
Ernst II (født 21. juni 1818 i Coburg, død 2. august 1893 i Reinhardsbrunn ved Gotha) var hertug av Sachsen-Coburg-Gotha. Han overtok regenskapet over dobbelthertugdømmet etter sin far i 1844. I Tyskland er han særlig kjent for sin deltagelse i sjøslaget mot Danmark under den slesvig-holstenske krig i 1849, der han ledet tyske forbundstropper ved Eckernförde.
Hettittisk
Dechiffrering
Den første fastsettelse av hettittisk som et indoeuropeisk språk ble gjort av den norske lingvisten Jørgen Alexander Knudtzon, professor i semittiske språk og assyriolog, i en bok i 1902, ''Die zwei Arzawa-Briefe. Die ältesten Urkunden in indogermanischer Sprache''. Boken var viet to diplomatiske brev, Amarnabrevene, mellom farao i oldtidens Egypt og en hettittisk hersker. Brevene var funnet i Amarna i Egypt. Knudtzon argumenterte for at hettittisk var indoeuropeisk, hovedsakelig basert på morfologi. Selv om han ikke hadde noen tospråklige tekster å sammenligne med, var han likevel i stand til å gi en delvis fortolkning av de to brevene, grunnet det formalistiske vesen i den diplomatiske korrespondanse fra perioden. Hans argument ble ikke generelt akseptert, delvis på grunn av at de morfologiske likhetene han observerte mellom hettittisk og indoeuropeisk også kan bli funnet utenfor indoeuropeiske språk, og delvis ettersom fortolkningen av brevene var berettiget vurdert som usikker.
Knudtzon viste seg å ha rett i at en stor andel av de leirtavlene som var skrevet på et kjent akkadisk kileskrift, men i et ukjent språk var hettittisk. Disse var blitt oppdaget av den tyske arkeologen og lingvisten Hugo Winckler i den moderne landsbyen Boğazköy som lå på det arkeologiske funnstedet for hettittenes oldtidshovedstad Hattusas. Basert på en studie av dette omfattende materialet lyktes den tsjekkiske lingvisten Bedřich Hrozný å analysere språket. Han presenterte sitt argument for at språket var indoeuropeisk, og støttet således Knudtzon, i en avhandling utgitt i 1915, og fulgte siden opp med en grammatikk for språket. Hroznýs argument for den indoeuropeiske tilknytningen var gjennomgående moderne, skjønt ikke solid underbygget. Han fokuserte på de påfallende likhetene i de idiosynkratiske aspektene i morfologien, noe som sannsynligvis ikke kunne ha skjedd uavhengig og tilfeldig, eller ha blitt lånt fra andre språk. Disse omfattet alternering r/n (se rotasisme) i en del substantiv-forstavelser og vokalisk lydsprang (avlyd), sett både i alterneringen i ordet for vann (engelsk water) mellom nominativ entall, wadar, og genitiv entall, wedenas. Han presenterte også et sett av regelmessige lydoverensstemmelser. Etter et avbrudd grunnet forstyrrelsen av den første verdenskrig, kom Hrozný med en tolkning, forsøksvis grammatikalsk analyse og demonstrasjon av hettittisk tilknytning til indoeuropeisk. Det var overbevisende nok til at det raskt ble akseptert av den lingvistiske forskningsverden, og i særdeleshet av samtidige forskere som Edgar H. Sturtevant, som forfattet den første vitenskapelig aksepterte hettittiske grammatikk med en krestomati (samling av litteraturprøver) og en ordliste. Den mest oppdaterte grammatikk for hettittisk er for tiden Hoffner og Melchert 2008.
Ernst II av Sachsen-Coburg-Gotha
Liv og virke
Ernst II var en av de viktigste personene innen den tyske liberale nasjonalbevegelsen, og søkte fornyelse og enighet i forholdet til det tyske folket. Under hans beskyttelse ble i 1860 i Coburg den første tyske turn- og ungdomsfesten arrangert, i 1861 i Gotha den første Schützenfest, og i 1862 i Coburg ble Deutscher Sängerbund grunnlagt. Alt dette var tiltak og organisasjoner var viktige i den tyske nasjonalbevegelsen.
På grunn av sitt nære forhold til andre herskerhus i Europa, bl.a. den britiske kongefamilien, profilerte han seg i opposisjon til Otto von Bismarcks politikk, men deltok likevel i den tysk-østerrikske krig i 1866 som Preussens forbundsfelle.
Innen kunst og kultur var han aktiv som både regissør og skuespiller, og komponerte bl.a. operaer som Santa Chiara. Han var også venn og velgjører av den kjente forfatteren Gustav Freytag og valskomponisten Johann Strauss.
Hans ekteskap med prinsesse Alexandrine av Baden (f. 6. desember 1820, d. 20. desember 1904) forble barnløst, derfor ble han etterfulgt som hertug av Sachsen-Coburg og Gotha av sin nevø, Alfred, andre sønn av hans bror Albert av Sachsen-Coburg-Gotha og dronning Victoria av Storbritannia.
Han grunnla bl.a. Gymnasium Ernestinum Coburg.
Machico (Madeira)
Machico er en av de elleve kommunene i den sjølstyrte portugisiske regionen Madeira. Det er også navnet på byen som er administrasjonssenter i kommunen og på elva som renner ut ved byen.
Kommunen
Kommunen Machico er Madeiras østligste. Arealet er ca. 68 kvadratkilometer (altså omtrent på størrelse med Finnøya (Hamarøy) i Nordland). Folketallet var 21,332 i 2011.
Lengst øst ligger Madeiras østligste punkt, den spisse halvøya Ponta de São Lourenço med et særegent tørt og forblåst landskap.
Byen
Byen Machico ligger i ei naturlig bukt ved utløpet av elva med samme navn. Den er Madeiras tredje største by i folketall (11,106 i 2011).
Dette var det første stedet João Gonçalves (Zarco), Tristão Vaz Teixeira og Bartolomeu Perestrelo gikk i land, da de kom til Madeira 2. juli 1419. Landsbyen blei base for Teixera, da han fra 1425 blei kaptein over en tredel av øya. På torget er Teixeira minna med ei statue. Fra 1440 til 1496 var Machico også hovedstad for heile Madeira.
TV4 Sverige
TV4 er den største reklamefinansierte TV-kanalen i Sverige. Den ble startet 15. september 1990.
Machico (Madeira)
Byen
Kirka i byen, Igreja Matriz, er fra 1400-tallet. Den har blant annet ei statue av jomfru Maria, en gave fra kong Manuel I. Et annet gudshus er Capela dos Milagres (Mirakelkapellet) fra 1815. Det står ifølge sagnet over grava til Anne d'Arfet (se avsnittet om byens navn). Et tidligere kapell blei ødelagt av flom i 1803, men et skip fant seinere et krusifiks fra kapellet ute på havet. Dette «mirakelet» feires hvert år 8. oktober.
Bysentrum har også rester etter to gamle fort, som skulle beskytte befolkninga mot sjørøvere. Forte do Amporo blei bygd i 1706 og Forte de São João Baptista to år seinere. Det første er i dag turistkontor og kulturminne, mens det andre har vært kolerasjukehus, men er i dag i privat eie.
TV4 Sverige
Kanalen hadde en brokete start. Dagen etter at den startet sine sendinger skrev svenske Expressen: «Lägg ned TV4 – om det inte blir bättre!», etter at kanalen hadde hatt flere tekniske problemer i løpet av premierekvelden.
Machico (Madeira)
Byen
Øst for byen ligger Pico do Facho (Fakkeltoppen, 320 meter), der en i tidligere tider tente varselbål ved piratangrep. Siste søndag i august hvert år feirer Manchito Festa do Santissiomo Sacramento (Det hellige sakramentes fest) med karneval, opptog og bål fra toppen.
TV4 Sverige
I starten ble kanalen kun kringkastet via satellitt, men i 1992 startet kanalen også sendinger i det svenske analoge bakkenettet. I 1999 startet de også sendinger i det digitale bakkenettet i Sverige. I 1994 ble TV4 den fjernsynskanalen i Sverige med flest seere, og var det frem til 2001. De to kanalene Sveriges Television (SVT) hadde på det tidspunktet mistet flere og flere seere. Men i 2001 la SVT om sendeplanene for SVT 1 og SVT 2, med blant annet flyttinga av programmer fra den ene kanalen til den andre. Etter at de gjennomførte dette i 2001 har SVT 1 hatt like mange seere som TV4.
Blant de mest kjente formatene på TV4 finner vi Idol, Let’s Dance (Skal vi danse), Så mycket bättre (Hver gang vi møtes), Bonde söker fru (Jakten på kjærligheten) og Halv åtta hos mig (4-stjerners middag).
Machico (Madeira)
Kirkesogn
Kommunen er inndelt i fem kirkesogn: Água de Pena, Caniçal, Machico (byen), Porto da Cruz og Santo António da Serra.
Navnet
En teori er at Machico er oppkalt etter Robert Machin, en engelsk kjøpmann som ifølge et sagn kom i land her etter et skipbrudd i 1346. Historia kom Zarco for øre, og da han fant øya (og grava til Machins elskerinne, Anne d'Arfet) kalte han opp stedet etter sin forgjenger. En mer prosaisk versjon er at Zarco kalte opp etter hjembyen sin i Portugal, Monchique.
Ba Børresen
Barbra «Ba» Ring Børresen (født Wankel 1. desember 1918, død 9. juni 2012) var en norsk teolog fra Universitetet i Oslo.
Bakgrunn
Børresen var datter av Katti Wankel og Georg Wankel.
Dansekarriere
Ba Børresen ble norgesmester i dans i 1938, deretter dro hun til England for å få utdannelse som danselærer. Da hun kom tilbake til Norge, kom andre verdenskrig, og hun begynte i samarittjeneste på Ullevål sykehus Under krigen ble Ba Børresen sendt til Grini, men etter krigen tok hun opp dansen igjen. I flere år var hun danselærer for pasienter på Blakstad psykiatriske sykehus, hvor dans ble brukt som en del av terapien. Hun hadde også dansekurs for praktikumstudenter ved Teologisk fakultet ved Universitetet i Oslo.
Prest
Hun begynte å studere teologi da hun var 55 år gammel og var 63 år gammel da hun ble ordinert til prest og var i flere år prest i forskjellige menigheter i Trondheim prosti. Senere ble hun prest på St. Hanshjemmet i Oslo, og selv etter at hun ble pensjonist, fortsatte hun som vikar flere steder i landet.
Børresen stiftet tidsskriftet St. Sunniva, tidsskrift for Kvinnelig teologforening, hvor hun var styremedlem i flere år.
Familieliv
Hun hadde fem barn, deriblant tidligere stortingsdirektør Ida Børresen, høgskolelektor Beate Børresen og pensjonert flaggkommandør Jacob Børresen. Hun var bosatt på Høvik i Bærum.
Lillebergveien (Oslo)
Lillebergveien (1–27, 2–74) er en vei ved Valle Hovin i bydel Gamle Oslo. Den går fra Lillebergsvingen til Grenseveien.
Veien fikk navn i 1952 etter Lilleberg gård og har borettslagsbebyggelse fra 1950-årene.
Pipaluk
Utbredelse
Pipaluk er et vanlig navn på Grønland, og var det mest populære navnet på nyfødte jenter på Grønland i perioden 2000–2003. Navnet er svært sjeldent i Norge.
Rise stasjon
Rise stasjon er en jernbanestasjon på Arendalslinjen med beliggenhet på Rise i Arendal kommune.
Stasjonen ble åpnet 16. september 1907. Da ble Grimstadbanen eller Grimstad-Frolandbanen satt i drift på strekningen Grimstad – Rise. I 1908 ble Arendal-Åmlibanen åpnet på strekningen Arendal – Froland. Rise ble da en forgreningsstasjon mellom de to banene, et trafikknutepunkt. For å få til best mulig korrespondanse mellom togene var det opptil tre tog som samtidig skulle ekspederes på Rise stasjon.
Hermann Berthelsen
Pr oktober 2009 er han borgermester i Qeqqata kommune, før dette var han borgermester i Sisimiut kommune.
Rise stasjon
Persontrafikken på Grimstadbanen ble nedlagt 1961, og Rise stasjon mistet sin funksjon som forgreningsstasjon. Forbindelsen til Grimstad ble nå korresponderende rutebil. I 1983 ble Rise stasjon ubetjent.
Stasjonsbygningen ble oppført i 1910 i jugendstil etter tegninger av Paul Armin Due og ble fredet i 2002 sammen med stasjonsparken og mange andre deler av stasjonen. Stasjonsbygningen er nå solgt til en privat aktør. Vanntårnet, som også er fredet, er oppført i pusset mur og trepanel. Det finnes bare ett til av samme type.
Hermann Berthelsen
17. januar 2008 overtok han styreleder i IT-selskapet Sermit AS etter avdøde tidligere borgermesteren i Nuuk kommune, Agnethe Davidsen.
Örnsköldsvik kommune
Örnsköldsvik kommune (sørsamisk: Orrestaare) er en kommune i Västernorrlands län i landskapet Ångermanland i Sverige. Kommunen har grenser mot nabokommunene Kramfors og Sollefteå i Västernorrlands län og til Åsele, Bjurholm og Nordmaling i Västerbottens län. Kommunens administrasjonssenter ligger i Örnsköldsvik.
Sion (norsk borg)
Sion, Zion eller Sverresborg var en borg i Nidaros. Borgen ble oppført på en høyde vest for byen av kong Sverre Sigurdsson for å forsvare Nidaros (i dag Trondheim) mot fiendtlig angrep. Navnet sies å komme fra kong Davids borg i Jerusalem, men kan like gjerne stamme fra det norske ordet sjon, som betyr vidt utsyn.
Örnsköldsvik kommune
Tettsteder
Örnsköldsvik kommune hadde atten tettsteder i 2010. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Sion (norsk borg)
Bakgrunnen, krigen mot Heklungene
I 1177 ledet Sverre Sigurdsson, som var konge av Norge i perioden 1184 til 1202, birkebeinerne til Trøndelag, og Sverre ble hyllet som konge ved Øretinget i juni måned. Dette var en viktig symbolsk hendelse siden nye norske konger tradisjonelt ble valgt ved tinget. Etter dette forflyttet birkebeinerne seg lenger sør og overvintret i Østerdalen. Året etter vendte de tilbake til Trøndelag og begynte et angrep på Nidaros. Birkebeinerne tapte slaget og måtte rømme sørover til de møtte og beseiret regjerende konge Magnus Erlingsson og hans hær ved Ringerike. Oppildnet av denne seiren dro birkebeinerne nordover til Trøndelag og ble i Nidaros vinteren 1178.
Våren 1179 kom Magnus Erlingsson nordover med sin hær. De møtte birkebeinerne den 19. juni i det som siden er kjent som slaget på Kalvskinnet. Sverre Sigurdsson vant slaget med klar margin og strammet dermed sitt grep om Trøndelag.
Magnus Erlingsson og hans heklunger angrep Trøndelag igjen våren 1180. Sverre Sigurdsson holdt Trøndelag fra Nidaros. Byen var den gang beskyttet av trepalisader som strakk seg fra Nidelva til fjorden over halsen av halvøya ved Ila. I slaget på Ilevollene måtte Magnus Erlingsson og heklungene igjen se seg slått.
De to motstanderne møttes igjen tidlig i 1181 i slaget på Nordnes, noe som resulterte i en mindre seier for Sverre Sigurdsson. Men Magnus Erlingsson utnyttet siden det at Sverre var borte fra Trøndelag til å overfalle og brenne ned birkebeinernes flåte. Sverre Sigurdsson måtte derfor returnere til Nidaros for ikke å miste sitt eneste sikre fotfeste. Sommeren 1182 gjorde Magnus Erlingsson et forsøk på å beleire byen, men ble drevet tilbake med store tap da birkebeinerne gikk til et overraskende nattangrep.
Byggingen av borgen
Siden Sverre hadde behov for et sikkert oppholdssted når han var i Nidaros, ble det bestemt å bygge en uinntakelig borg strategisk plassert på høydene over byen. Byggingen av det som skulle bli landets første borganlegg startet vinteren 1182–83. Borgen ble bygget av stein og noe treverk oppe på et steilt fjell som gjorde borgen lett å forsvare, selv med få menn. Stein til byggingen ble hentet ut bare 600 meter fra borgen, fra et steinbrudd som ble åpnet ved byggingen av Nidarosdomen. Ettersom erkebiskopen var i eksil i England, hadde byggingen av Nidarosdomen stagnert, og både murere og steinhoggere var ledige for oppdrag. Byggingen av borgen gikk raskt og allerede påsken 1183 flyttet Sverre Sigurdsson og hans menn inn.
Borgens utseende
Arkeologiske undersøkelser i 1936 og 37 viste at borgen hadde hatt inngang mot sør gjennom et kraftig fremspringende porttårn. På hver side av tårnet lå en steinbygning, den ene huset var mest sannsynlig kongens hall og kammer. Rundt resten av fjellplatået (50 x 80 meter) var det bygd en solid ringmur. Man går ut fra at det var flere bygninger på platået, enten frittstående eller lagt inntil ringmuren.
Krigen mot baglerne
Sjøslaget ved Fimreite i 1184 ble det endelige slaget mellom birkebeinerne og heklungerne. Magnus Erlingsson druknet, og Sverre Sigurdsson ble etter seks år med kamper den nye kongen av Norge. Freden varte likevel ikke lenge; i 1188 ble Nidaros igjen angrepet mens kong Sverres menn gjestet byen. Motstanderen, kuvlungene, stormet byen og stelte til et veritabelt blodbad. Borgen ble revet, brent og røvet for alt gods før angriperne forlot byen. Borgen ble gjenoppbygd av birkebeinerne mellom 1190 og 1194, men ødelagt på nytt av baglerne i 1197.
Borgens videre skjebne
Det er ikke presist kjent når, men ifølge Sverresagaen skulle borgen ha blitt gjenoppbygd allerede rundt 1198. Sverre Sigurdsson døde i Bergen den 8. mars 1202, og det siste man hører om Sverresborg er at den først ble gjenoppbygd av hans sønnesønn kong Håkon Håkonsson. Men i 1263 lot han rive murene fordi borgen hadde forfalt i fredstiden etter gjenoppbyggingen og fordi den derfor ikke lenger hadde noen større betydning.
Først i 1909 ble det satt i gang arbeider rundt borgen for å opprette et folkemuseum. Museet ble offisielt stiftet i 1913 under navnet Trøndelag Folkemuseum.
Sagaen forteller at under kampene i 1197 skal baglerne ha kastet en død birkebeiner i brønnen på borgen for å forgifte drikkevannet, altså en slags tidlig form for biologisk krigføring. Under utgravningene, som ble ledet av arkitekt Gerhard Fischer i årene 1936 og 1937, ble det funnet en skjelett under en stein nede i brønnen. Fischer hadde planer om å grave ut skjelettet, men på grunn av utbruddet av andre verdenskrig ble det liggende. I 2014 gjennomførte Norsk institutt for kulturminneforskning nye utgravninger av brønnen og påtraff under disse et velbevart skjelett. Osteoarkeologiske analyser viser at det er levningene etter en mann i 35 - 40-årsalderen, og C14 analyser viser at skjelettet kan dateres til perioden 1171-1274. Det er altså stor sannsynlighet for at skjelettet i brønnen kan knyttes fortellingene i sagaen
Borgknausen og høydeplatået ble også strategisk viktig under andre verdenskrig, da den ble befestet av tyskerne.
Veøya
Veøya er en liten øy i Romsdalsfjorden i Møre og Romsdal, i Molde kommune. Den er litt over 1 km2. Øya var Norges første landskapsvernområde, og bygningene der eies i dag av Romsdalsmuseet. Ordet vé er norrønt for «hellig» og navnet Veøy betyr den hellige øya eller øya med helligdommen. «Ve» ble brukt i førkristen tid. Øyas to deler forbindes av et smalt eid som tidligere var sjøbunn. I middelalderen var det en kaupang eller kjøpstad på øya, og flere bygårder er nevnt i dokumenter fra middelalderen. Det er påvist det som kan være kristne graver fra 900-tallet, Brit Solli konkluderer med at de tidligste kristne begravelsene kan ha vært på midten av 900-tallet.
Veøy (i ubunden form) er navn på et tidligere herred, som blant annet innbefattet Veøya. 1. januar 1964 ble kretsene Sekken, Veøya og Nesjestranda overført til Molde, mens resten av Veøy ble slått sammen med andre nedlagte kommuner til den nye Rauma. Nordøya er relativt flat, mens Sørøya er mer kupert og platået der er rikt på fornminner kartlagt av Brit Solli i 1989. Den marine grense går på Veøya 70 meter over havet slik at Veøya rett etter istiden bare var et lite skjær som så vidt stakk opp av vannet.
Historie
Øya lå strategisk plassert som et knutepunkt for båttrafikken i vikingtiden. Den gangen fjorden var ferdselsveien lå Veøya (sammen med Sekken) sentralt til. Klimaet er relativt mildt og øya har gode havneforhold. Vikingskipene gikk sjelden over Hustadvika, men gikk heller en indre led inn Romsdalsfjorden og videre inn til dagens Åndalsnes dersom man skulle til Østlandet eller inn Langfjorden dersom man skulle videre nordover mot Nidaros. Midt i dette skjæringspunktet ligger Veøya, og plasseringen førte til at det oppstod en kaupang der, Romsdals første tettsted – et økonomisk, administrativt og religiøst sentrum. Øya var i middelalderen tingsted for Raumsdølafylket.
Veøya nevnes av Snorre i forbindelse med slaget ved Sekken i 1162, der kong Håkon Herdebrei falt mot Erling Skakke. Baglerne angrep birkebeinerne ved øya i 1206. I 1375 ble en kongens gård på Veøy nevnt, dette var trolig en handelsgård som samtidig var innsamlingssted for skatter og avgifter. Kaupangen hadde på det meste rundt 300 innbyggere, men tapte sin betydning mot slutten av middelalderen. Nedgangen for Veøy-kaupangen begynte trolig før svartedauden. Olav Håkonson befalte i 1384 at handelen måtte foregå i byer og faste kaupanger: Borgund for Sunnmøre, Veøy for Romsdal, Trondheim for Nordmøre. I dokumenter fra 1519 blir ikke Veøy lenger omtalt som kjøpstad. Kannikembetet ble oppretthold etter reformasjonen og presten på Veøya avla kannikeden i 1588. Kirkeordningen fra 1589 fastslo at det skulle være 9 kirker «Vedøens» prestegjeld, disse skulle betjenes av tre prester og Veøy skulle være hovedkirke.
Thomas von Westen, kjent som den drivende kraft bak samemisjonen tidlig på 1700-tallet, var sogneprest i Veøy fra 1710. Her ble han påvirket av pietistiske åndsstrømninger, og i 1713 ble det i Romsdal opprettet et pietistisk «collegium», kalt Syvstjernen, der de 7 prestene i Romsdal møttes regelmessig til innbyrdes sjelesorg og for å legge planer om en kristen samling mot det moralske forfallet. Isaac Olsen, som var lærer, misjonsarbeider og kartograf, var ansatt av von Westen i en periode og tilbrakte vinteren 1716-1717 på Veøy, der han oversatte katekismen og de kirkelige symboler til samisk og arbeidet på sitt manuskript om Lappernes Vildfarelser og Overtro.
På Veøya er det ikke lenger fastboende. De gjenstående bygningene er Veøy gamle kirke og tilhørende prestegård. Kirken ble tatt ut av bruk i 1907 og ny kirke oppført på Sølsnes. Presteboligen var fra 1905 bolig for marineløytnant og forfatter William Coucheron-Aamot (1868–1948) og familie etter at han kjøpte den på auksjon. Hans sønn Wilhelm Coucheron-Aamot (1899–1990) testamenterte i 1990 prestegården til Romsdalsmuseet. Middelalderkirken eies av Molde kommune og er under kirkelig administrasjon. Den er fortsatt i bruk som kirke enkelte dager i året, som i pinsen. Sørøya eies av staten og er vernet som landskapsvernområde.
Arkeologiske utgravninger
Arkeologiske utgravninger i 1990–92, ledet av Brit Solli, avdekket levninger fra sent 1100- og tidlig 1200-tall. Blant funnene er en gullring med en inskripsjon som muligens skal tolkes Eric entre amis et je suis drue amie, A.M. («Erik mellom venner, og jeg er trofast venninne, Ave Maria.»)
I Storsandvika sør på øya er det påvist åtte gravrøyser. Det er også påvist andre gravrøyser inkludert på en holme mellom Veøya og Sekken. Gravrøysene lå trolig nær en tidligere strandlinje i bronsealderen. Det er også påvist gravrøyser fra steinalder eller eldre bronsealder på et platå.
Store Holmsund bru
Store Holmsund bru er ei veibru på fylkesvei 715 i Osen kommune i Trøndelag. Den 160 meter lange brua krysser Brattgjerdfjorden.
Store Holmsund bru er del av Nordfosen vegmiljø. 21. desember 2009 kunngjorde Riksantikvaren at Nordfosen vegmiljø blir fredet.
Blessing Kaku
Blessing Kaku (født 5. mars 1978 i Ughelli i Delta State) er en nigeriansk tidligere landslagsspiller i fotball som har spilt for fire israelske, tre belgiske, to nigerianske, to engelske og en østerriksk klubb. Han spilte sist for Enosis Neon Paralimni frem til 2009.
Kaku har spilt to landskamper for, og han var også i troppen til Nigeria som deltok i Sommer-OL 2000 i Sydney.
Pål Grotnes
Pål Grotnes (født 7. mars 1977 i Lørenskog) er en norsk ishockeyspiller. Han er målvakt.
Han har spilt i Frölunda HC, IF Mölndal Hockey, Stjernen Hockey, Clermont Auvergne HC, Halmstad Hammers og Växjö Lakers. I sesongen 2007/2008 spilte han i Comet Halden, men var tilbake i Stjernen i sesongen 2008/2009, og 2009/2010.
Europamesterskapet i friidrett innendørs
EM i friidrett innendørs gjennomføres annet hvert år og arrangeres av Det europeiske friidrettsforbundet. Det første mesterskapet ble gjennomført i 1970, før det het arrangementet Europeiske innendørsleker.
Følgende konkurranser blir vanligvis gjennomført i EM innendørs (likt for kvinner og menn):
Liste over Tirols statsoverhoder
Denne listen over Tirols statsoverhoder fører opp alle kjente grever og fyrstegrever av landskapet Tirol (før 1918) og alle Landeshauptmänner av delstaten Tirol (etter 1918).
Grever av Tirol
Før 1000-tallet er grevene usikre.
Rafika Marzouk
Rafika Marzouk (arabisk: رفيقة مرزوق; født 27. oktober 1979 i Sousse) er en tunisisk håndballspiller, som spiller høyre back og er kaptein for den franske klubben CJF Fleury-les-Aubrais. Hun spiller også for det tunisiske landslaget.
Liste over Tirols statsoverhoder
Grev(inn)er av Görz-Tirol
Albert IV hadde ingen sønner, slik at Tirol falt til greven av Görz, som var gift med hans datter Adelheid.
Rafika Marzouk
Marzouk har tidligere spilt for Handball Cercle Nîmes, Cercle Dijon Bourgogne Handball og Le Havre AC Handball. Per 3. november 2011 hadde hun spilt 163 kamper og scoret 572 mål for det tunisiske landslaget.
Liste over Tirols statsoverhoder
Hertuger av Østerrike (Habsburg)
Etter sin sønns død overlot Margarethe Tirol med folkets godkjenning til den habsburgske hertug Rudolf IV av Østerrike. Etter hans død ble riket inntil 1457 delt i to. Tirol ble regjert av den habsburgske linjen som var hertuger av Innerösterreich.
Den første tyrolske sidelinjen av huset Habsburg
Erkehertug Vilhelm av Innerösterreich overlot fra 1396 Tirol til sin yngre bror Leopold IV, som igjen overlot grevskapet til en tredje bror. Dette resulterte i at Tirol i et knapt århundre ble regjert av en egen sidelinje av huset Habsburg.
Erkehertuger av Østerrike (Habsburg)
Fra 1490 var Østerrikes erkehertuger (som stort sett også var tysk-romerske keisere) samtidig fyrstegrever av Tirol. Et unntak var perioden 1564–1595: De tre sønnene av Ferdinand I fikk hver sin bit av Habsburgs besittelser. Ferdinand II var derfor «bare» fyrstegreve av Tirol, ikke østerriksk erkehertug. Siden Ferdinand II's barn ikke var arveberettiget, resulterte ikke denne avgjørelsen i noen tyrolsk sidelinje, og Tirol falt etter hans død tilbake til den habsburgske hovedlinjen.
Erkehertug(inn)er av Østerrike (Habsburg og Habsburg-Lothringen)
Frem til 1918 ble Tirol igjen regjert av Østerrikes erkehertug(inn)er, som med ett unntak også var keisere av enten Det tysk-romerske rike, Østerrike eller Østerrike-Ungarn.