cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katterat stasjon
I dag ligger Katterat Fjellstue (ofte brukt som leirskole) og fem hus som nå benyttes som hytter ved stasjonen. Inntil driften av banen ble fjernstyrt på 1960-tallet, var det fast bosetting på stedet. Stasjonsområdet hadde blant annet barnehage og butikk. Bosettingen ble etablert etter at Ofotbanen ble elektrifisert i 1923, da Katterat fikk den ene av de to transformatorstasjonene ved banen. De gamle bygningene ved stasjonen er i dag fredet. Et nytt kryssingsspor for malmtog ble åpnet ved stasjonen i oktober 2002. Det er ikke bilvei til Katterat stasjon, eneste ankomst er med tog eller til fots. Men en anleggsvei går fra stasjonen sørover til og oppover Hunndalen. Stedet er et populært turområde, ettersom flere turstier starter på Katterat stasjon. Rallarveien, enten til Rombaksbotn eller Bjørnfjell, anleggsveien østover mot Katteratvann (Katterjaure) og anleggsveien sørover, opp Hundalen. Det er dessuten mulig å gå over fjellet til Rombak, men her er det sti bare på deler av ruten og villmark for øvrig.
Miluo kullkraftverk
Anleggene får en installert kapasitet på totalt 1.200 MW fordelt på 2 turbiner på 600 MW hver.
Katterat stasjon
«Katteratgubben»
Den vel 4 meter høye steinformasjonen «Katteratgubben» befinner seg ca. 50 meter vest for jernbanestasjonsområdet. Selv om den omtrent ti tonn tunge steinblokken balanserer på en annen stein, har den ikke rast sammen på tross av to tunnelsprengningsprosjekter like ved.
Film
I 2021 ble den timelange kort-krigsfilmen Flukten fra Katterat spilt inn på stedet. Filmen var regissert av Tomas Simonsen og skrevet av regissøren sammen med Wiktor Simonsen.
Vigdis Yran Dale
Vigdis Augusta Yran Dale (født 31. juli 1956 i Oslo) er en norsk designer, sanger og forretningskvinne.
Vigdis Yran Dale studerte tegning og skulptur ved École nationale supérieure des beaux-arts i Paris og hospiterte i samme fag ved Statens kunst- og håndverksskole i Oslo 1981-1982. Hun bor i dag i Nevlunghavn i Larvik kommune og i Oslo, men har eiendommer flere steder. Hun drev Nevlunghavn Gjæstgiveri 1989–1998 og restaurerte og drev Rekefabrikken galleri og industrimuseum 1983–1993 i Nevlunghavn. Hun mottok Brunlanes kommunes Restaureringspris i 1985 for arbeidet med fabrikken. Hun mottok kommunens kulturpris i 1992 for sin kulturformidling. I 1994 fikk hun dessuten Allgrønns Ondurdis-pris for ti års drift av denne kulturinstitusjonen. Hun restaurerte i 1999 et fadosted som kulturperle i Lisboa.
Vigdis Yran Dale er datter av tegneren Knut Yran (1920–1998), som blant annet var sjefsdesigner ved nederlandske Philips, og designeren Unn Søiland Dale (1926–2002), som blant annet designet den populære «mariusgenseren» i 1953, noe som imidlertid er omstridt. I 2002 overtok Yran Dale etter sin mor som designer og daglig leder i Lillunn AS med enerett på mønstrene.
Som sanger har Vigdis Yran Dale særlig vært opptatt av portugisisk fadosang.
Sosial mobilitet
Sosial mobilitet handler om muligheten et individ har til å gå bort fra sin sosiale klasse eller gruppe, sett i forhold til hva slag oppvekst man har hatt. Begrepet innebærer noe mere enn flytting til nytt strøk, og innbefatter inkorporering av andre normer og aksept hos de en får som klassefeller. Skifte av politisk eller religiøs tilhørighet er vanligvis regnet som horisontal mobilitet, mens endring i sosial status er vertikal.
I Norge er det vanligste spranget fra «arbeiderklasse» til «akademiker». Dette henger dels sammen med endringen i industriarbeidsplasser og dels med tilgjengeligheten av høyere utdanning.
Måling av sosial mobilitet foregår ofte ved å telle hvor mange individer fra en gitt gruppe som bytter gruppe og tilhørighet over et visst tidsrom. En del samfunn i verden har tilnærmet null-mobilitet (engelsk: Social immobility).
Sherry Stringfield
Sherry Stringfield (født 24. juni 1967 i Colorado Springs i Colorado i USA) er en amerikansk skuespillerinne. Hun er best kjent for sin rolle som Dr. Susan Lewis i TV-serien ''Akutten.
Busund
Busund er en gård og et tidligere sundsted som ligger langs Storelva i tidligere Norderhov herredskommune, nå Ringerike kommune. Like ved sundstedet ligger Juveren naturreservat, en gammel avsnørt elvesving med vernestatus som ramsarområde. Gården har gårdsnummer 42, bruksnummer 11 i Ringerike og tilhører ikke matrikkelgårdene.
I tidligere tider gikk hovedveien fra Drammen langs vestsiden av Tyrifjorden mellom Strandefjerdingen og Norderhov over Busund. Det var altså hovedveien til Hønefoss på denne tiden. I 1808 fikk sognepresten i Norderhov prestegjeld ved kongelig resolusjon rett og plikt til å besørge frakt over elva med båt eller pram. Dette ble besørget av en såkalt sundmann, som var betalt av kirken. I 1816 overdro presten rettighetene til sundmannen, hvis familie drev virksomheten til i 1860, da avtalen ble sagt opp. Etter dette gikk rettighetene over til tidligere Norderhov kommune.
Det fortelles at Busund var et viktig og trafikkert sundsted. Midt på 1800-tallet ble det derfor gitt dispensasjon for at soldater kunne avtjene verneplikten sin ved fergestedet, i stedet for å gjøre tjeneste ved Helgelandsmoen.
Folk som skulle over elva måtte betale sundpenger og gårdene som var avhengig av sundet en årlig sundtoll, men fra 1. januar i 1913 ble det gratis for kommunens innbyggere å krysse over.
Busundet var det siste viktige sundstedet på Ringerike som fikk bru. Den ble opprinnelig vedtatt bygget i 1910, men vedtaket ble omgjort igjen noen år senere. Busund bru kom først i 1963.
Tamiltigrene
Tamiltigrene (தமிழீழ விடுதலைப் புலிகள்; tamiḻ iiḻa viṭutalaip pulikaḷ, ofte kjent under det engelske navnet Liberation Tigers of Tamil Eelam, LTTE) var en tamilsk separatistbevegelse på Sri Lanka. Så sent som i 2002 kontrollerte bevegelsen rundt 15,000 kvadratkilometer land, stort sett nord på øya.
Organisasjonen ble ledet av Velupillai Prabhakaran, og var den største og mest betydningsfulle tamilske separatistbevegelsen på Sri Lanka. Tigrene ble militært fullstendig nedkjempet i 2009, da regjeringsstyrkene tok kontroll over alle deres områder.
Historie
LTTE ble regnet som - og regnes som - en terrororganisasjon av en rekke land, inkludert USA, Canada, EU, India, Australia og Malaysia. Tigrene ble likevel av mange betraktet som den enhet regjeringen måtte få til en fredsavtale med dersom det skulle bli en reell slutt på borgerkrigen på øya. Organisasjonen var derfor ikke forbudt på Sri Lanka (2006). LTTE deltok i fredssamtaler, og de støttet også et politisk parti, Thamizarasuk Katchi, som fikk omkring 90 prosent av stemmene i den nordlige delen av landet i siste parlamentsvalg.
Indisk støtte
I de første årene etter grunnleggelsen av Tamiltigrene skal de ha nytt mye sympati hos den indiske regjeringen, og spesielt i delstaten Tamil Nadu, hvor man støttet tamilenes kamp mot den singalesiske majoritetens diskriminering. Det er en utbredt oppfatning at India ga penger og opplæring til LTTE og andre tamilske væpnede grupper i begynnelsen.
29. juli 1987 ble den indo-srilankiske fredsavtale undertegnet. For Sri Lankas del innebar dette at man ga etter for flere tamilske krav, blant annet mer makt til provinsene på bekostning av sentralregjeringen, sammenslåing av de nordlige og østlige provinser dersom dette fikk støtte i en folkeavstemning, og at det tamilske språket skulle få status som offisielt språk. India på sin side forpliktet seg til å gjenopprette orden i nordøst med en fredsbevarende styrke, IPKF, og å slutte å støtte tamilske separatistbevegelser. Flere væpnede grupper aksepterte etter noe innledende nøling å gi fra seg sine våpen til IPKF.
Etterhvert begynte de indiske styrkene å møte motstand fra alle sider. Den srilankiske regjeringen fryktet et stort opprør, og gikk angivelig i gang med hemmelige forhandlinger med Tamiltigrene. Dette resulterte i en våpenhvile. Allikevel fortsatte det å bryte ut strider mellom Tigrene og IPKF. Det ble rapportert at regjeringen på Sri Lanka ved enkelte tilfeller ga våpen til tamilske grupper for å presse ut IPKF. Da tapstallene steg trakk India ut sine styrker.
Tamiltigrene fikk dermed total kontroll over det nordøstlige Sri Lanka, og fortsatte å fjerne konkurrerende grupper. Siden drapet på lederen av EPRLF i Chennai i India i 1990, har Tigrene vært det eneste reelle alternativ for tamilske separatister. Etter dette drapet har indiske myndigheter innført en hardere linje mot LTTE-medlemmer på indisk territorium. Støtten fra India ble enda mer svekket i 1991, da den tidligere indiske statsministeren Rajiv Gandhi ble myrdet, angivelig av en kvinnelig selvmordsbomber fra Tamiltigrene. India ble stående utenfor fredsforhandlingene, og krevde tamillederen Prabhakaran utlevert.
Forsøk på forhandlinger
Fra 2001 var det våpenhvile, men den ble brutt flere ganger. Tigrene hadde gitt tegn til at de var villige til å fire på kravet om en selvstendig stat, og i stedet gå inn på en løsning med politisk og økonomisk autonomi innenfor en føderasjon eller konføderajon.
Den hvide slavehandel (Fotorama)
Den hvide Slavehandel er en dansk stumfilm fra, regissert av Alfred Cohn og produsert av Fotorama fra Århus. Filmen ble en stor suksess som første til at Nordisk Film Kompagni kort tid seinere laget en nesten identisk film der scene for scene ble plagiert, som de til og med ga samme tittel: Den hvide Slavehandel. Fotorama truet med rettssak og innledet en aviskampanje mot Nordisk Film. Uoverensstemmelsene ble allikevel løst i et forlik utenfor rettssalen. Noe urettferdig ironisk er denne opprinnelige versjonen gått tapt, mens Nordisk Films plagiat er bevart.
Tamiltigrene
Forsøk på forhandlinger
22. februar 2002 ble SLMM (Sri Lanka Monitoring Mission) opprettet, som et internasjonalt overvåkingsorgan for våpenhvilen. Norge var et av landene som deltok i meglingen, med tidligere stortingspolitiker, senere utviklingsminister, Erik Solheim som representant. Norge hadde for det meste hatt sympati fra begge sider i konflikten, men særlig singalesiske nasjonalister ga til tider uttrykk for sterk misnøye med Norges rolle, blant annet ved demonstrasjoner utenfor den norske ambassaden i Colombo. Der ble det norske flagg brent og det ble plassert åpne kister med lik utenfor ambassade-inngangen.
Den hvide slavehandel (Fotorama)
Handling
Anna (Christel Holch) kommer fra en fattig, men bra familie. En dag mens hun sitter og syr, og drømmer og lengter etter bedre forhold, kommer hennes far hjem med en fristende avisannonse: et "større herskapshus i London" søker en ung dansk pike med et fordelaktig ytre. Der loves god lønn og bare litt arbeid. Faren, som bare alt for godt kjenner til sin datters lengsler etter noe annet, foreslår at hun skal søke stillingen. Ingen av dem fatter mistanke om falsk spill. Det gjør heller ikke moren eller barndomsvennen Georg (Kai Lind) – alle kommer de fra enkle, men ærlige arbeiderhjem som bare lite kjenner til den store verdens falskhet og bedrag.
Tamiltigrene
Forsøk på forhandlinger
Forsøkene på fredssamtaler stoppet opp på grunn av uenighet mellom president Chandrika Kumaratunga og statsminister Ranil Wickremesinghe, som tilhører forskjellige partier. Presidenten beskyldte statsministeren, som hadde hovedansvaret for forhandlingene, for å være for ettergivende. Det oppsto dermed en situasjon der det var uklart hvem Tamiltigrene egentlig skulle forhandle med.
Det kom også beskyldninger om at Tigrene brukte våpenhvilen til å bygge opp sine styrker. De ble dessuten beskyldt for å kidnappe skolebarn og myrde politiske rivaler.
Det var også bekymring over at forhandlingspartene så for mye på pengene man ventet ville komme som støtte til utbygging av infrastruktur dersom det ble undertegnet en varig fredsavtale, noe som kunne føre til at man glattet over uenigheter som senere ville komme til overflaten.
Den hvide slavehandel (Fotorama)
Handling
Dagen opprinner da Anna skal ta avskjed og begi seg utlandet i vold. Til den tårevåte avskjeden kommer Annas foreldre og barndomsvenn Georg, og også vertinnen og en annen ubehagelig herre med et utseende som en internasjonal forbrytertype. Etter ankomsten i London oppdager Anna til sin redsel at hva hun trodde var et fint herskapshus, i virkeligheten er et lastens hus. Plutselig står vertinnen i hennes værelse og presenterer Anna for en fin, men tydeligvis beruset herre. Der er ingen tvil om hva som foregår og hvordan vertinnen falbyr den unge piken for mannen. Mannen og vertinnen kommer tydeligvis til en avtale, og Anna etterlates alene med ham. Straks han gjør tilnærmelser, borer Anna i desperasjon fingrene sine i strupen hans til han faller besvimt om. Også Anna dåner etter den fysiske og sjelelige anstrengelsen.
Hjemme i Danmark er Annas far og mor fra seg av engstelse. De kan ikke forstå hvorfor deres datter ikke lar høre fra seg og de begynner å frykte deres jente kan ha vært ute for en ulykke. Georg beslutter så at han selv vil dra til London – selv om det bare kan la seg gjøre ved å ta arbeid på dampskip til England. Men han har hellet med seg, da han oppdager at han har vunnet et lite beløp i et lotteri – nok til å betale for reisen til London. Imens er Anna i bordellet og skriver et brev – et nødrop – til sine foreldre. Men hvordan får hun det smuglet ut forbi sine fangevoktere? Heldigvis fatter en tjenestepike medlidenhet med den stakkers Anna, og lover henne å få sendt brevet.
Tamiltigrene
Forsøk på forhandlinger
Jordskjelvet i Indiahavet i 2004 førte til økt usikkerhet mellom Tamiltigrene og regjeringen, da begge parter beskyldte hverandre for å ha planlagt for dårlig for en større katastrofe og for dårlig disponering av hjelpesendinger. I forbindelse med transport av hjelpesendinger inn i det tamilske området hadde Tigrene for første gang på flere år åpnet grensen om natten.
Den hvide slavehandel (Fotorama)
Handling
Georg er kommet til London, men leter forgjeves etter Anna i den kjempestore byen. Han ser at en privatdetektiv annonserer sine tjenester i en avis, og Georg engasjerer besluttsomt mannen. I mellomtiden er Annas brev ankommet de engstelige foreldrene, som får sine verste antagelser bekreftet. Faren tar brevet med til kontoret for "Foreningen til den hvide Slavehandels Bekæmpelse", som straks kontakter Scotland Yard. Samtidig lykkes det for Georg og detektiven etter lang tids søking å oppspore Anna. Mens detektiven avleder resten av personene på bordellet, forteller Georg Anna om deres plan om å befri henne: hun må flykte i løpet av natten. Om natten kravler Anna da ut av vinduet, til der hvor Georg og detektiven venter med en hestevogn.
Men husets vertinne oppdager flukten og sender sine menn i en bil for å forfølge piken. Etter en heseblesende forfølgelse må hestevognen allikevel gi tapt. Georg og detektiven prøver desperat å kjempe mot skurkene, men blir hurtig overmannet og piken tas igjen til fange. Men vertinnen tør nå ikke lenger ha piken hos seg, og det besluttes at hun skal fraktes til et annet og sikrere hus. Heldigvis har tjenestepiken hørt hvor de har planlagt å gjemme Anna, og da Georg og detektiven seinere ankommer huset, i følge med Scotland Yard, forteller hun dem hvor Anna er. På elvedamperen som Anna skal fraktes bort med, innhenter Georg og detektiven forbryterne og Anna. Anna og Georg faller i armene på hverandre.
Tamiltigrene
Forsøk på forhandlinger
I mai 2006 ble en troppetransport med fartøyet «Pearl Cruise» angrepet, noe som bidro til krise for våpenhvilen. LTTEs sjømilitære ving Sea Tigers angrep med 15 mindre fartøy, senket et av Sri Lankas patruljefartøy og skadet et annet.
Tamiltigrene hadde lenge stått på USAs, Canadas og Storbritannias lister over terrororganisasjoner, og 29. mai 2006 ble organisasjonen også oppført på EUs liste, med den konsekvensen at EU-landene frøs Tamiltigrenes verdier i landene. Kritikere mente at dette betydde at EU med dette tok side for myndighetene i konflikten. Erik Solheim, på sin side, mente dette betydde at Norge ville spille en enda viktigere rolle i forhold til å løse konflikten.
Nederlaget
Sommeren 2007 hadde LTTEs områder i østlige Sri Lanka gått tapt til regjeringen, som umiddelbart satte en administrasjon på plassen med deres egne tamilske allierte, inkludert avhopperen oberst Karuna fra LTTE. En mindre lavintensitetskonflikt med terroranslag og mindre voldelige episoder fortsatte i østlige Sri Lanka, men LTTE hadde mistet sin kapasitet som militærmakt der.
I januar 2008 trakk regjeringen på Sri Lanka landet ut av våpenhvileavtalen, og satset alt på å nedkjempe LTTE militært. Økonomisk blokade ble satt inn mot tamiler, og veier ble stengt. Regjeringen hindret også internasjonale observatører og menneskerettighetsorganisasjoner å reise til tamilområdene. Mange menneskerettighetsorganisasjoner kritiserte regjeringen for angrep mot sivile.
Militært ble tamiltigrene presset tilbake på de fleste frontavsnitt. I nord klarte de lenge å holde stand på Jaffna-halvøya, men regjeringsstyrkene fikk sommeren 2008 et gjennombrudd langs vestkysten i Mannar-distriktet, og deretter startet en kontinuerlig offensiv dypere inn i LTTEs områder. Kilinochchi falt den 2. januar 2009 til regjeringsstyrkene, og 25. januar erobret de den siste større byen, Mullaittivu, fra LTTE.
LTTE ble presset inn i et lite område nord for byen Mullaittivu. 3. mai 2009 var LTTE slått tilbake til en liten halvøy mellom Nanthikandal-lagunen i vest og Det indiske hav i øst med mellom syv og ti kvadratkilometer territorium igjen. Det reelle tallet på de gjenværende tamiltigrene som ble nedkjempet der er ikke kjent med rimelige sikkerhet. LTTEs leder Velupillai Prabhakaran ble drept på morgenen 18. mai 2009 sammen med sine nærmeste menn.
17. mai 2009 erklærte LTTE at man ga opp den militære kampen, men LTTE eksisterer fortsatt som en underjordisk bevegelse på Sri Lanka og i andre land.
Anklager mot LTTE
I flere land har LTTE blitt anklaget for økonomisk utpressing av lokale tamiler, også i Norge skal dette ha forekommet. LTTE har også blitt anklaget for å ha tvangsrekruttert geriljasoldater. Blant de som hevder å ha blitt tvangsrekrutterte som geriljasoldater, er minst en nordmann.
294 Felicia
294 Felicia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 15. juli 1890 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Bakgrunnen for navnet er ikke kjent.
Douro
Douro (portugisisk) eller Duero (spansk, leonesisk: Dueru) er en av de største elvene på Den iberiske halvøy. Den har sitt utspring nord i fjellkjeden Sistema Ibérico i provinsen Soria i Castilla y León i Spania, og går i hovedsak vestover før den når Atlanterhavet ved byen Porto i Portugal. Elven er om lag 895 km lang, hvorav 570 km regnes til Spania, 112 km danner grense mellom Spania og Portugal, og de resterende 213 kilometer flyter utelukkende i Portugal. Elven har det største tilsigsområdet av alle elvene på Den iberiske halvøya med 97 299 km².
De viktigste sideelvene til Douro er Tormes, Pisuerga og Esla på spansk side og Côa, Tua og Tâmega i Portugal.
På spansk side renner den gjennom den nordlige delen av Meseta Central, og går gjennom provinsene Soria, Burgos, Valladolid, Zamora og Salamanca. Den går også gjennom byene Soria, Almazán, Aranda de Duero, Tordesillas, Valladolid og Zamora.
Der Douro danner grense mellom Spania og Portugal går den gjennom en bratt elvedal med trange sidedaler. Dette utilgjengelige området har dannet en naturlig grense og språkbarriere, og er i dag en nasjonalpark.
I Portugal passerer Douro vindistrikter som er kjente for sin portvin. Vinstokkene står i terrasserte skråninger av skifer og granitt. Terrassene ble stort sett bygget på 1700-tallet, særlig etter 1755. Vinen ble fra gammelt av transportert på båt ned Douro til de store portvinshusene ved Porto. Båtene har vært av en spesiell type, såkalte rabelo. De var flatbunnet og hadde roret på styrbord side. Begge ender var trukket opp og formen minner om gamle fønikiske båter. Fortsatt brukes båtene for regattaer i Porto og Vila Nova de Gaia. I tillegg til byene Porto og Vila Nova de Gaia ligger også byen Peso da Régua ved Douro.
Det er i dag en rekke demninger og kraftverk i Douro. I Spania ligger demninger som Cuerda del Pozo (installert effekt i kraftverket er 7 MW), Villalcampo (206 MW), Saucelle (525 MW), Miranda Douro (390 MW) og Aldeadávila (installert effekt 810 MW og i tillegg 422 MW kapasitet som pumpekraftverk).
I Portugal ligger det fem dammer som alle har sluser slik at båter kan passere. Pocinho er den øverste og ligger på grensen mellom distriktene Guarda og Braganca (installert effekt 186 MW), så følger Valeira på grensen mellom distriktene Viseu i sør og Braganca i nord, rett nedenfor kløften Cachão da Valeira, (240 MW), Régua på grensen mellom distriktene Vila Real i nord og Viseu i sør (180 MW). Carrapatelo på grensen mellom distriktene Oporto i nord og distriktet Viseu i sør har vedens høyeste sluse, 35 meter høyde/dybde og den er 85 meter lang og 12 meter bred, (201 MW) og Crestuma-Lever på grensen mellom distriktet Porto i nord og Aveiro i sør (117 MW).
Friidrett under Sommer-OL 2008 – 100 meter menn
Øvelsen 100 meter menn ved Sommer-OL 2008 fant sted 15. og 16. august på Beijings nasjonalstadion.
Douro
Det er også en rekke bruer som krysser Douro, den mest kjente er nok Maria Pia brua som er tegnet av Gustave Eiffel. Ved Porto ligger også Luís I brua hvor det på det øvre dekket går Metro do Porto trikken og på nedre dekk er biltrafikken, broen er tegnet av Eiffel sin elev Théophile Seyrig.
Friidrett under Sommer-OL 2008 – 100 meter menn
Hvert land sin olympiske komité kunne melde på tre utøvere forutsatt at de hadde klart A-kravet (10,21) i kvalifiseringsperioden (1. januar 2007 til 23. juli 2008). Olympiakomitéene kunne melde på en utøver forutsatt at han hadde klart B-kravet (10.28) i samme kvalifiseringsperioden.
Usain Bolt slettet sin egen verdensrekord med tiden 9,69 sekunder i finalen og tok sitt første OL-gull. Jaysuma Saidy Ndure representerte Norge og var nær ved å kvalifisere seg til semifinalen.
Innledende runde 2
Den andre runden ble avholdt den 15. august. De tre første i mål på hvert heat pluss den utøveren ellers med den raskeste tiden kvalifiserte seg til semifinalene.
Stykkið
Stykkið (, dansk: Stykket) er en bygd på Færøyene. Den ligger i Kvívíkar kommuna på Streymoy, mellom Kvívík og Leynar. Stykkið ble grunnlagt som en niðursetubygd i 1845. 1. januar 2009 hadde Stykkið 38 innbyggere, mot 49 i 1985.
Trudi Jaeger
Trudi Jaeger (født 30. januar 1951 i London) er en britisk billedkunstner som har vært bosatt i Bergen siden 1976.
Jaeger er kjent for sine minimalistiske strektegninger på japanpapir som hun ofte presenterer i serier. Østens filosofi og vestnorske vanntopografier er inspirasjonskilder for mange av hennes arbeider. Hun har stått for en rekke utsmykninger og er innkjøpt av flere offentlige institusjoner og kontorer. Trudi Jaeger har vært tilknyttet Bergen Arkitekt Skole (BAS) som førsteamanuensis i en årrekke.
Bodø overgangsbolig
Bodø overgangsbolig er en overgangsbolig i Bodø i Nordland og er underlagt Kriminalomsorgens region nord. Overgangsboligen har ordinær kapasitet på 12 plasser.
Innsatte kan overføres fra fengsel med høyt eller lavere sikkerhetsnivå til overgangsbolig når en del av straffen er gjennomført. Innsatte skal ikke overføres dersom formålet med straffen eller sikkerhetsmessige grunner taler mot det, eller det er grunn til å anta at innsatte vil unndra seg gjennomføringen. Overføringen må være hensiktsmessig for å fremme en positiv utvikling og for å motvirke ny kriminalitet.
Mwambutsa IV Bangiriceng av Burundi
Mwambutsa IV Bangiricenge (født 1912, død 26. april 1977) var konge av Burundi fra 16. desember 1915 til 8. juli 1966. Han fikk tittelen Mwami – konge.
Han tok over etter Mutaga IV Mbikije. Som andre burundiske konger var han etnisk ganwa. I løpet av de første årene av hans styre ble Burundi overført fra tysk til belgisk styre som en følge av første verdenskrig. Han var fremdeles leder for landet da det ble uavhengig i 1962 og dannet et konstitusjonelt monarki som led under mye vold, blant annet attentater på tre statsministre. Han måtte hele tiden bytte statsministre for å holde seg inne med både hutuer og tutsier.
Kongen avla i oktober 1963 offisielt besøk i Norge. Kong Mwambutsa ble da utnevnt til storkors av St. Olavs Orden.
Han ble avsatt av sønnen Ntare V i 1966 og flyktet til Sveits hvor han bodde fram til han døde i 1977.
Olaudah Equiano
Olaudah Equiano, også kjent som Gustavus Vassa, (født ca. 1745 i Nigeria, død 31. mars 1797) var en framtredende afrikaner som var involvert i den britiske bevegelsen for å forby slavehandelen. Hans selvbiografi skildret slaveriets forferdelser og påvirket britiske lovgivere til å forby slavehandelen ved Loven om slavehandel av 1807. Til tross for at han ble gjort til slave som en ung mann, kjøpte Olaudah Equiano sin frihet og arbeidet som forfatter, handelsmann og utforsker i Sør-Amerika, Karibia, Arktis, de nordamerikanske kolonier og Storbritannia.
Slaveri
Etter å ha blitt solgt videre flere ganger, havnet Equiano til sist ute ved kysten i hendene på europeiske slavehandlere. Han ble fraktet sammen med 244 andre afrikanere over Atlanterhavet til Barbados i Karibia, hvor han og noen få andre kort tid etter ble fraktet videre til den britiske kolonien Virginia.
Kort tid etter ankomsten til Virginia ble han kjøpt av Michael Pascal som var løytnant i Royal Navy. Pascal besluttet å gi sin nye slave et mer europeisk-klingende navn, og kalte ham Gustavus Vassa, det vil si en latinisert utgave av navnet til den svenske 1500-tallskongen Gustav Vasa. Å gi slaver nye navn var vanlig praksis av slavehandlerne. På denne tiden hadde Equiano allerede blitt kalt for Michael på slaveskipet og Jacob av sin første eier. Det er uklart hvorfor Pascal valgte et navn med utspring i svensk historie. Pascal nektet å akseptere det nye navnet, og forlangte å beholde navnet Jacob. Han fortalte i selvbiografien sin at han ble slått inntil han ga seg. Deretter fortsatte han å kalle seg Gustavus Vassa, bortsett fra i selvbiografien. I sin selvbiografi konstaterte Equiano at slavene som arbeidet i slaveeiernes hus i Virginia ble behandlet grusomt. De ble straffet med torturredskaper som «jernfjeset» eller «trollbisselet». Dette var en maske av metall som foruten å gjøre det umulig for slavene å snakke, også gjorde det vanskelig for dem å spise. Equiano overkom frykten og undringen for sitt nye miljø. Han trodde at øynene på maleriene fulgte med på hva han gjorde og at en tikkende klokke fortalte hans herre om alt han gjorde galt. Faktisk var han så sjokkert av den nye kulturen at han forsøkte å vaske av seg sin hudfarge.
Som slave av en marineoffiser fikk Equiano opplæring i sjømannskap og reiste omfattende med sin herre. Det var i løpet av syvårskrigen med Frankrike. Selv om han var Pascals personlige tjener var det også forventet at han assisterte under sjøslag. Hans plikt var å frakte krutt til kanondekket. Som en av Pascals favoritter ble Equiano sendt til Pascals søster i England for å gå på skole slik at han kunne lære å lese og skrive. På den samme tiden besluttet han å la seg døpe som kristen. Hans herre tillot Equiano å bli døpt i St. Margarets kirke i Westminster i februar 1759. Til tross for den særskilte behandlingen mottok ikke Equiano som slave noen andel av prispenger som de andre sjøfolkene mottok.
Senere ble Equiano solgt videre til kaptein James Doran i Gravesend i Kent hvor han ble sendt videre til Montserrat på den karibiske Leewardøyene. Derfra ble han solgt til Robert King, en kveker og handelsmann fra Philadelphia. King satte Equiano til å arbeide med hans skipsruter og i hans butikker. I 1765 lovte King at for førti pund, den prisen han hadde kjøpt Equiano for, kunne Equiano kjøpe sin frihet. King lærte ham å lese og skrive flytende, rettledet ham i religiøse spørsmål, og tillot Equiano å handle på egen hånd foruten på vegne av sin herre. King gjorde det mulig for Equiano å tjene sin frihet, noe han oppnådde da han var tidlig i tyveårene.
King ba ham trengende om å fortsette som hans forretningspartner, men Equiano mente at det var både farlig og for få muligheter å bli som en frigitt slave i de britiske koloniene. Eksempelvis da lastet av et skip i Georgia holdt han på å bli kidnappet tilbake i slaveri, men ble løslatt etter at han kunne bevise at han var en utdannet mann. I 1772 reiste han til Storbritannia hvor man etter Somersetts saken av 1772 som slo fast at slaveri var ulovlig i England og Wales, men hendig nok for slaveeierne, ikke andre steder i det britiske rike. Equiano risikerte dermed ikke i England å bli lagt i lenker for kun å være svart.
Pioner i abolisjonistsaken
Equiano reiste til London og ble snart involvert i abolisjonistsaken, det vil si kampen mot slaveriet. Bevegelsen hadde funnet sine sterkeste forkjempere blant kvekerne, men Equiano var metodist, påvirket av George Whitefields evangelisering i den nye verden.
Equiano viste seg som en populær taler. Han ble introdusert til mange innflytelsesrike som oppmuntret ham til å skrive og utgi sin livshistorie. Equiano ble støttet finansielt av filantropiske abolisjonister og religiøse velgjørere. Hans forelesninger og forberedelser for boken ble promotert av blant annet Selina Hastings, grevinne av Huntingdon.
Hans fortelling overrasket mange over kvalitet i dens billedbruk, beskrivelser og generelle litterære stil. En del som ennå ikke hadde blitt støttespiller for abolisjonistsaken følte skam da de lærte om hans lidelser. Boken, som hadde tittelen Den interessante fortellingen om livet til Olaudah Equiano, eller Gustavus Vassa, afrikaneren (The Interesting Narrative of the Life of Olaudah Equiano, or Gustavus Vassa, the African), ble første gang utgitt i 1789 og ble raskt trykket opp i nye opplag. Det er et av de tidligste eksempelet på en utgitt bok av en afrikansk forfatter. Det var den første innflytelsesrike selvbiografi av en tidligere slave, en såkalt slavefortelling. Equianos personlige redegjørelse av slaveriet og hans erfaringer som en svart innvandrer på 1700-tallet førte til en sensasjon da den ble utgitt i 1789 og boken ble en voldsom drivkraft for den voksende antislaveribevegelsen i Storbritannia.
Equianos fortelling begynte i den vestafrikanske landsbyen hvor han røvet til slaveri i 1756. Han gjenfortalte levende skrekken: «Jeg ønsket nå besøk av den siste venn, Døden, til å forløse meg.» Den unge Equiano ble tatt med til en plantasje i Virginia hvor han ble vitne til tortur. Slaveri, forklarte han, brutaliserte alle — slavene, deres voktere, plantasjefruene, og hele samfunnet.
Selvbiografien gikk videre til å beskrive hvordan Equianos hendelser førte ham til London hvor han giftet seg inn i det engelske samfunn og ble en ledende abolisjonist. Hans framstilling av den beryktede slaveskipet Zong hvor 133 slaver ble kastet over bord midtveis i Atlanteren for at eierne skulle kunne kreve forsikringspengene, sjokkerte nasjonen. Equianos bok ble hans mest varige bidrag til abolisjonistbevegelsen da boken levende demonstrerte at afrikanere var mennesker foruten at slaveri var umenneskelig.
Boken var ikke bare et eksemplarisk verk innenfor engelsk litteratur av en ny, afrikansk forfatter, men den gjorde også Equiano rik. Inntektene ga ham uavhengighet fra velgjørere og det mulig for ham følge sin egen sti. Han arbeidet for å forbedre de økonomiske, sosiale og utdannelsesforholdene i Afrika, særlig i Sierra Leone.
Equiano mintes sin barndom i Essaka, en landsby i sørøstlige Nigeria. Hans redegjørelse av de tradisjonelle afrikanske livet før ankomsten av den europeiske slavehandelen er unik. Like betydningsfull er framstillingen av Equianos liv som sjømann, inkludert reisene mellom Nord- og Sør-Amerika, Tyrkia og Middelhavet. Han deltok også i viktige sjøslag mot franskmennene i syvårskrigen og var med på å søke etter nordvestpassasjen på Phipps ekspedisjon i 1772–1773.
I 1776–1777 var Equiano engasjert av en doktor Irving for å reise sammen med ham for å etablere to plantasjer, en på Jamaica og den andre på Mosquitokysten i vestlige Karibia. Equiano skulle håndtere plantasjen på Mosquitokysten og han valgte slaver «fra min egen nasjon», antagelig fra igbostammen, for denne oppgaven. Plantasjen ble etablert i nærheten av Gracias a Dios i dagens Honduras. Han møtte og beskrev de lokale miskitolederne, foruten at han også ga opplysninger om dette urfolket i seg selv. Etter en del tid her reiste han tilbake til Jamaica, men ble første delvis gjort til slave og satt til å kappe mahognitrær og nesten solgt som slave igjen. På Jamaica forsøkte han, men klarte ikke å få utbetalt sin lovte lønn.
Equiano nedtegnet sin egen og Granville Sharps sentrale rolle i den britiske abolisjonistbevegelsen. Som en betydelig stemme i bevegelsen henvendte han seg til dronningen av Storbritannia i 1788. Han ble utpekt til en ekspedisjon for å bedre forholdene for fattige svarte i Sierra Leone, en britisk koloni på vestkysten av Afrika. Han ble avskjediget etter å ha protestert mot det finansielle vanstyret.
Familie i Storbritannia
Susannah døde i februar 1796, kun 34 år gammel, og Equiano døde selv etter år etter den 31. mars 1797, 52 år gammel (avhengig av datoen for hans fødsel). Kort tid etter døde den eldste datteren, 4 år gammel, og etterlot Joanna Vassa som enearving av Equianos eiendommer og formue, som ble verdsatt til 950 pund; en betydelig sum, verd opptil 100 000 pund i dag. Joanna giftet seg med prost Henry Bromley og de drev et Kongregasjonalisme|kongregasjonalistisk kapell ved Clavering i nærheten av Saffron Walden i Essex, før de flyttet til London ved midten av 1800-tallet. De er begge gravlagt ved kongregasjonalistenes gravlund Abney Park Cemetery i Stoke Newington. Det er ikke blitt avdekket om de hadde noen barn.
Josef Halse
Josef Halse (født 25. april 1951) fra Kautokeino er en samisk billedkunstner. Han er bror av den samiske joikeren og skuespilleren Ingor Ánte Áilo Gaup og av professor i samisk språkvitenskap Ole Henrik Magga.
Olaudah Equiano
Siste dager og testamente
Selv om Equianos død er nedtegnet i London i 1797 er, lokaliseringen av hans gravsted ikke dokumentert. En av hans siste adresser i London synes å ha vært Plaisterer's Hall i City of London, hvor han gjorde opp sitt testamente den 28. mai 1796.
Josef Halse
Halse er inspirert av samspillet mellom ulike naturinntrykk som kontraster, lys og bevegelser og prøver å utvikle en spontan måte å uttrykke dette på. Dette ligger til grunn for oppbyggingen av bildene hans. Motivene er ikke direkte gjenkjennelige, men fremstår i en mer abstrakt form.
Halse har bakgrunn som musiker. Han har arbeidet med scenografi og laget plakater og illustrert program for Beaivvás Sámi Teáhter. Han er utdannet på malerlinja ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole under Egil Weiglin og Kåre Jonsborg 1975-79. Senere var han aktiv i Samisk Kunstnergruppe / Sámi Dáidujoavku i Masi. Denne gruppa tok initiativ til å starte Samisk kunstnerforbund / Sámi Dáiddačehpiid Searvi der Halse har vært et aktivt medlem. Han har deltatt i kollektivmønstringer i inn- og utland og foretatt studiereiser til Russland, Tyskland, Nederland og Italia. Halse ble tildelt Statens etableringsstipend i 1982 og Statens femårige arbeidsstipend i 1995.
Halse er innkjøpt av Sametingets innkjøpskomite til Fagenhet for kunst, RiddoDuottarMuseat, Troms fylkeskommune, Finnmark fylkeskommune, Samisk kulturråd og Norsk kulturråd. I 2021 vant han Dáiddafoandas logokonkurranse. Dáiddafoanda er et kunstfond som Samisk Kunstnerråd / Sámi Dáiddárráđđi administrerer og forvalter. Halse er en av de rundt 150 kunstnere som ble invitert til å delta på Nasjonalsmuseets åpningsutstilling 11. juni–11. september 2022. Josef Halse satt i den kunstfaglige juryen som valgte ut kunstverk til den utstillingen som er en sentral del av Sannhets- og forsoningskommisjonens rapport ril Stortinget om den norske stats fornorskning av samer, kvener og skogfinner.
Hakkâri (provins)
Hakkâri er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 7 121 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Hakkâri.
Provinsen ligger helt sørøst i Tyrkia og grenser til provinsene Van i nord og til Şırnak i vest og i øst til Iran og i sør til Irak.
Distrikter
Provinsen Hakkâri består av fire distrikter:
Olaudah Equiano
Siste dager og testamente
Etter å ha fullført sitt testamente flyttet han til John Street, Tottenham Court Road, nær Whitefield's Tabernacle. Det ble på 1950-tallet oppusset for kongregasjonalister, men er i dag den amerikanske kirke i London. Kirken har nylig satt opp en liten minneplate for Olaudah Equiano. Helt til sist bodde han Paddington Street i Middlesex hvor han døde, noe som ble rapportert i avisenes dødsannonser.
På 1790-tallet, under den franske revolusjon og nært på den amerikanske uavhengighetskrigen, følte deler av det britiske samfunnet seg truet av åpen revolusjon. Reformvenner ble betraktet som mer mistenkelige enn i tidligere perioder. Equiano hadde vært aktivt medlem av London Corresponding Society, som kjempet for utvide stemmeretten til arbeiderklassen. Hans nære venn Thomas Hardy, sekretær for forbundet, ble forfulgt av myndighetene (dog uten suksess) grunnet politisk aktivitet som ble forsøkt definert som forræderi. I desember 1797, åpenbart ikke klar over at Equiano hadde vært død i ni måneder, drev en skribent for det regjeringsstøttet organet Anti-Jacobin, or Weekly Examiner, satire over Equiano for å ha vært på et fiktivt møte i Venner av Friheten.
Equianos testamente sørget for prosjekter han betraktet som viktige. Hadde hans datter Joanna dødd før hun hadde blitt 21 år og arveberettighet, ville halvparten av hans rikdom ha gått til Sierra Leone Company for å fortsette å gi støtte til vestafrikanere, og halvparten til Londons misjonsselskap som ga «utdannelse» oversjøisk. Denne organisasjonen hadde blitt opprettet tidligere november ved hertuginnen av Huntingdons Spa Fields Chapel. Ved tidlig på 1800-tallet hadde misjonsselskapet blitt velkjent verden over for ikke å være tilknyttet et bestemt kirkesamfunn, skjønt det var hovedsakelig kongregasjonlistisk.
Strid om opprinnelse
Forskere har ikke kommet til enighet om Equianos opprinnelse. Noen mener at han kan ha fabrikkert sin afrikanske røtter og at han overlevde Mellompassasjen på slavetransporten over Atlanterhavet, ikke bare for å selge flere bøker, men også for gi ekstra argumenter for bevegelsen mot slavehandelen. Ifølge til Vincent Carretta var Equiano helt sikkert av afrikansk opprinnelse. Hentydninger til at han kan ha vært afroamerikaner av fødsel og afrikansk-britisk ved valg er interessante, men ikke overbevisende som bevis.
Dåpsattester og innrullingsregistre fra marinen synes å knytte Equiano til Sør-Carolina. Nedtegnelser av Equianos første sjøreise til Arktis hevder at han var fra Carolina, ikke Afrika. Equiano kan ha vært kilden for informasjonen som knyttet ham til Carolina, men det kan like gjerne ha vært skriverens slurv. Forskere fortsetter å søke etter bevis som bekrefter eller avkrefter Equianos påstander om at han ble født i Afrika. Per i dag finnes det ingen annen dokumentasjon som støtter hans historie. Vincent Carretta deler synet at Equiano ble født i Sør-Carolina, og de dokumenter Equiano benyttet for å bevise sin påstander var hans dåpsattest og marinepapirer.
For en del historikere er det faktum at mange deler av Equianos redegjørlese kan bli bevist har gitt vekt til å akseptere hans fortelling om afrikansk fødsel. «I den lange og fascinerende historien om selvbiografier som fordreier og overdriver sannheten. (…) Sjelden er en viktig del av selvbiografi fullstendig fabrikkert og resten absolutt riktig; blant selvbiografier... tenderer både de som overdriver og de som forteller sannheten å være konsistente.»
Den nigerianske forfatteren Catherine Obianuju Acholonu har gjort antropologisk undersøkelser på Equianos bakgrunn i landet, hovedsakelig basert på muntlig historie, og hevder at han ble født i en by kjent som Isseke.
Mohns skar
Mohns skar er et skar på siden av Storen i Hurrungane i Jotunheimen, ca. 200 meter nordøst for toppen. I 1876 forsøkte William Cecil Slingsby, Emanuel Mohn og Knut Lykken, som de første, å bestige Storen. Etter å ha slitt seg over isbreen, som siden fikk navnet Slingsbybreen, klarte ikke Slingsby å overtale Mohn og Lykken til å bli med helt til toppen. Mohn og Lykken ventet i et skar mens Slingsby klatret de siste 200 metrene alene. Dette skaret fikk navnet «Mohns skar».
Europavei 36
Europavei 36 går mellom Berlin i Tyskland og Legnica i Polen. Veiens lengde er 262 km.
Trasé fastlagt av UNECE: Berlin – Lübbenau – Cottbus – Legnica.
Rognebygningen
Rognebygningen (Røgnebygningen) er en stor toetasjers laftet stuebygning med langsval og panel fra gården Røgne (Rogne) i Øystre Slidre. Bygningen er antatt satt opp i perioden 1670 – 1680. Valdres Folkemuseum kjøpte huset i 1917 og flyttet det til det nåværende stedet i 1923.
Tidligere var gården en kapteinsgard, deretter en lensmannsgard før den senere ble en skysstasjon. Kaptein Johan Reinert bodde på gården i årene fra 1670 til 1680, og senere bodde kaptain Jacob de Caucheron på stedet mellom 1712 og 1720.
Det er kjent at Michael Sars og Aasmund Olavsson Vinje overnattet i bygningen når de reiste til Eidsbugarden.
Døra til kleven i andre etasje er rosemalt av Torstein Engen fra Øystre Slidre.
Disney XD
Disney XD Nordic var en barne-TV-kanal. Kanalen erstattet sendingene til Jetix og Toon Disney 12. september 2009 i Skandinavia. I Norge ble kanalen distribuert av Canal Digital, Viasat, Get og RiksTV. Kanalens hovedmålgruppe var barn og unge i alderen 6–16 år.
Kanalen besto av animasjonsserier og vanlige tv-serier med ekte skuespillere. Disney XD viste i hovedsak det beste fra Jetix og skulle blande dette med sportsprogrammer utviklet i samarbeid med den amerikanske TV-kanalen ESPN. I tillegg planla kanalen sendinger med blant annet eventyr, musikk og konkurranser. I USA ble kanalen lansert 13. februar 2009 som en erstatning av Toon Disney ettersom Jetix ble avviklet i USA allerede i 2009. I 2020 ble Disney XD nedlagt for å satse på Disney+.
Disney XDs programplan omfattet serier, filmer, korte formaterte produksjoner fra Jetix Europe, og sportsprogrammer utviklet i samarbeid med ESPN. Den nye kanalen ble utformet for å styrke Disneys posisjon som en multiplex på det norske markedet med totalt tre kanaler rettet mot gutter og jenter i alderen 2–18 år, og deres familier.
I likhet med de andre skandinaviske versjoner av Disneys kanaler ble kanalen kringkastet med forskjellige lydspor, for hver enkelt land (Norge, Sverige og Danmark), men med samme bilde. Den skandinaviske versjonen av Disney XD var, i motsetning til de andre Disney-kanaler i stor grad reklamefinansiert (som Jetix), ettersom kanalen tilbød flere ikke-Disney produksjoner, deriblant produksjoner fra Jetix Europe og fra Marathon Media. De andre Disneykanalene er finansiert av abonnementsavgift.
Disney besluttet å legge ned kanalen fra 31. desember 2020.
Malta
Øygruppen Malta består av seks øyer. De tre store øyene Malta, Gozo og Comino er alle bebodde, mens de tre små øyene Cominotto, Filfla og St.Paul er ubebodde. Malta er den største av øyene, ca. 27 km lang og ca. 14 km på det bredeste, Gozo er tilsvarende 14 km lang og 7 km bred, Comino er bare 2,6 kvadratkilometer.
Etymologi
Opprinnelsen til ordet Malta er usikker, og tilsvarende med dagens moderne varianter som er avledet fra maltesisk språk. Den etymologien som oftest nevnes er at ordet Malta er avledet fra det greske ordet μέλι (meli), «honning». Antikkens grekere kalte øya for Μελίτη (Melitē) i betydningen «honningsøt» (hvilket også var navnet på en nereidene, i gresk mytologi en gruppe havnymfer), muligens grunnet Maltas særegne produksjon av honning ved en stedegen art bier på øya, noe som da ga øya tilnavnet «honninglandet». Romerne fortsatte med å kalle øya Melita, noe som er en latinisering av det greske ordet Μελίτη. En annen teori antyder at ordet Malta kommer fra fønikiske ordet Malet i betydning «tilfluktssted» eller «trygg havn», som referanse til Maltas mange bukter og viker.
Naturgeografi
Malta er en øygruppe i den sentrale delen av Middelhavet, ca. 93 kilometer sør for Sicilia. De tre største øyene Malta, Gozo (stavet Għawdex på maltesisk) og Comino (Kemmuna) er bebodd. Bare en håndfull bor på Comino. Langs den forrevne kysten ligger det en rekke gode havner. Landskapet er preget av lave åser med terrassejordbruk. Det høyeste punktet, Ta' Dmejrek på Malta, er 253 meter høyt. Malta-kanalen i nord skiller Malta fra den italienske øya Sicilia.
Selv om Malta ligger langt sør for det europeiske kontinentet, er ikke sørspissen av Malta Europas sørligste punkt. Punta de Tarifa i Spania, Kypros og den greske øya Gavdos sør for Kreta ligger alle lenger sør enn Malta.
Klima
Den laveste temperaturen noensinne ble registrert i januar 1905 med 1,1 °C. Den høyeste temperaturen noen gang er på 43,8 °C i august 1999.
Demografi
Malta har en befolkning på 421,364 (2012). De fleste bor på øya Malta. Folketellingen i 2011 viste at 28,9 % av befolkningen bodde i Northern Harbour District.
Folketellingen i 2011 viste en folkemengde på 417,432, nesten en dobling fra 1911. Landet er tett befolket. I 2011 var befolkningstettheten 1,325 personer per km² for hele landet og 1,566 personer per km² for øya Malta. I distriktene Northern Harbour District var befolkningstettheten 5,014 personer per km².
I 2011 hadde 20,289 personer (4,9 % av befolkningen totalt) ikke maltesisk statsborgerskap. De fleste av disse (60,2 %) kom fra land i EU, særlig Storbritannia.
Språk
Befolkningen er i hovedsak maltesisktalende. 93,2 % kunne i 2011 maltesisk flytende. Nesten to tredeler oppga at de også kunne engelsk flytende. 41,3 % hadde også god eller middels kjennskap til italiensk.
93,6 % av befolkningen over 10 år kunne i 2011 lese og skrive.
Historie
Malta har vært bebodd siden ca. 5200 f.Kr. En betydelig neolittisk kultur utviklet seg på øyene før pyramidene i Egypt ble bygd, og tallrike minnesmerker fra denne kulturen finnes rundt omkring i landskapet. Fønikerne koloniserte øyene ca. 1000 f.Kr., og brukte dem som utgangspunkt for videre ekspansjon i det vestlige Middelhavet.
Normannere, spanjoler og tyrkere
I 1090 erobret de sicilianske normannerne øyene, og så fulgte de franske angevinerne, det tyske Hohenstaufen-huset og fra 1287 kongeriket Aragón. De 32 maltesiske adelsfamiliene fører sin opprinnelse tilbake til denne perioden. De eldste «baronene av Djar il Bniet og Buqana» fører sin slekt tilbake til 1090. Mot slutten av 1400-tallet og på 1500-tallet ble Malta utsatt for stadig flere piratangrep av tyrkere og fra Nord-Afrika, og en stor del av befolkningen ble solgt til slaveri i den muslimske verden. I 1551 ble samtlige innbyggere på den mindre øya Gozo, opp mot 6000 mennesker, ført til slaveri til Libya.
Hello!
Hello! er et ukeblad som har spesialisert seg på kjendisstoff, og publiseres i Storbritannia. Hello! selger utgaver i Storbritannia, Irland, India, UAE, Spania, Mexico, Tyrkia, Russland, Thailand, Hellas, Canada og siden 2007 i Serbia.