cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isle of Man Railway
Nytt eierskap og ny igangsettelse
En elektriske jernbanen ble i større grad endret med en rekke uhistoriske drakter og lignende, men i 2007 ble det endret og også denne jernbanen ble markedsført som Isle of Man Steam Railway, men for å beholde den historiske konteksten har vogner og lokomotiv de opprinnelige navn og andre andeler. Banneret ble endret på nytt i 2009 og er nå kollektivt kjent som Isle Of Man Heritage Railways. «Heritage» betyr arv eller i dette tilfellet historisk fornminne.
Datamaskinens historie
Å studere datamaskinens historie er en relativt ny disiplin. Inntil 1990-tallet ble historien tatt vare på hovedsakelig gjennom overleveringer fra enkeltpersoner, hvor de skrev om de prosjektene de hadde vært med på. Et tidlig forsøk på å få et overblikk var Williams A History of Computing Technology, men selv denne behandlet datamaskinen hovedsakelig som et teknisk objekt, og ignorerte de samfunnsmessige konsekvensene.
Tidlig historie
Selv om diverse hjelpemidler for å utføre beregninger ble konstruert langt tilbake i historien, er det først etter 1940 at utviklingen av moderne elektroniske datamaskiner har funnet sted. Et tidlig forsøk på å utvikle noe som ligner på moderne datamaskiner fant sted i 1835, da Charles Babbage beskrev sin analytiske maskin. Dette var en mekanisk dampdrevet innretning som brukte hullkort som innlesningsmedium. Beskrivelsen av denne maskinen foregrep mange ideer som moderne databehandling fortsatt bygger på. Blant annet kunne maskinen programmeres, og ville i prinsippet ha vært i stand til å utføre alle beregningsoppgaver som en moderne datamaskin kan utføre (men det ville rimeligvis tatt tid). Maskinen kom aldri lenger enn til tegnebrettet.
Før 1940 ble det også konstruert en del analoge datamaskiner som brukte strømstyrke eller spenningsnivå til å representere tall. I 1940-årene ble det konstruert en rekke digitale datamaskiner basert på elektroniske komponenter. I Tyskland konstruerte Konrad Zuse en maskin basert på reléteknologi (Z3).
Krigstid og nød
Winston Churchill omtalte Bletchley Park som «the goose that laid the golden egg, but didn't cackle». Dette refererer til at Bletchley Park og alt de klarte å få til ble holdt hemmelig ikke bare under den andre verdenskrig, men også under den kalde krigen, slik at Sovjetsamveldet ikke fikk innsyn i hva Vest-Europa kunne klare når det gjaldt overvåking og innsyn i motpartens interne meldinger. Colossus og alt annet som ble utviklet ved Bletchley ble destruert. Eksistensen av disse maskinene ble ikke allment kjent før i 1976, etter at 30 års tidsfristen for hemmeligholdelse hadde utløpt.
Det er et tankekors at mesteparten av den kunnskap vi i dag har om aktiviteten ved Bletchley Park og Colossus er hentet fra arkivmateriale som ble tatt med over til USA for arkivering der av de amerikanerne som arbeidet ved Bletchley.
Etterkrigstiden og elektroniske revolusjoner
Den videre utvikling av datamaskinen har forenklet sett funnet sted i tre store «bølger». Disse bølgene var hovedsakelig forårsaket av teknologiske nyvinninger. Den første store bølgen hadde som utgangspunkt de eksperimentelle maskinene som ble bygget på 1940- og 50-tallet. Markedet var finansinstitusjoner og store nasjonale institusjoner innen forskning og statistikk. Innen dette markedet var rene hullkortmaskiner allerede i bruk for å holde styr på store registre. Datamaskinen var den naturlige arvtakeren. Da den neste teknologiske bølgen kom, ble det vanlig å kalle disse maskinene stormaskiner. De var meget kostbare, krevde stor fysisk plass, og tilsyn av mange operatører. Det var vanlig at flere aktører samarbeidet om å drifte slike maskiner, slik at utgiftene og kompetanse kunne deles på flere. I Norge hadde vi for eksempel flere kommunale datasentraler som delte landet mellom seg i regioner. Stormaskinmarkedet ble dominert av IBM og noen få andre aktører.
Den neste store bølgen kom med minimaskinen. Utgangspunktet for denne bølgen var utviklingen innen transistor-teknologi og halvlederteknikk. Det ble etterhvert mulig å masseprodusere integrerte kretser med flere hundre transistorer preget inn på en liten flate. Dette ga rom for å produsere mindre datamaskiner meget rimelig i forhold til de etablerte stormaskinene. Nye datamaskinprodusenter, slik som Digital Equipment Corporation (DEC) og Norsk Data så mulighetene mye raskere enn de etablerte stormaskinprodusentene. Det ble derfor skapt et marked for mindre og billigere maskiner, og omsetningen innen dette markedet vokste raskt og ble etterhvert jevnbyrdig med stormaskinmarkedet. Minimaskiner begynte så vidt å gjøre seg gjeldende fra midten av 1960-tallet. DEC kom med PDP-8 i 1964. Det var en 12-bits maskin med bare 4096 maskinord i hukommelsen som ble solgt for ca. 16 000 dollar. Norsk Data leverte sin første Nord-1-maskin i 1967.
Den tredje store bølgen kom med mikroprosessoren. Halvlederteknologien var nå kommet så langt at det var mulig å konstruere en fullstendig CPU på en liten silisiumbrikke. Den første mikroprosessoren, Intel 4004 med maskinord på 4 bit, så dagens lys i 1971. Senere kom Intels 8080-prosessor (8 bit) og ikke minst 8086-prosessoren (16 bit) som ble benyttet i IBMs Personal Computer. Andre halvlederprodusenter hadde også stor betydning: Zilogs Z80 (8 bit) som kom på markedet i 1976 og Motorolas 68000 (16 bit) som kom i 1979.
Mikrodatamaskiner var fullstendige datamaskiner bygget opp rundt en mikroprosessor. De første mikromaskinene var små, rimelige maskiner beregnet på hobbymarkedet. Disse ble kalt hjemmedatamaskiner og kom i en rekke utførelser på 1980-tallet. Med tekstbehandlingsprogrammer og regneark fikk disse maskinene også innpass i det mer profesjonelle markedet, og utkonkurrerte for en stor del minimaskinene. Etterhvert utviklet det seg en industristandard basert på IBMs PC som de fleste av dagens mikromaskiner bygger på.
Brest voblasts
Brest voblasts (belarusisk: Брэ́сцкая во́бласць – Brestskaja voblasts (Берасьце́йская во́бласьць)) eller Brest oblast (russisk: Бре́стская о́бласть – Brestskaja oblast) er en provins (voblasts) i Belarus. Administrasjonssenteret ligger i Brest. Brest voblasts har 1,388,900 innbyggere (2015) og dekker et areal på 32,800 km².
Provinsen grenser til Polen i vest og Ukraina i sør og Hrodna voblasts og Minsk voblasts i nord og Homjel voblasts i øst.
Byer i Brest voblasts
Belarusiske navn i parentes
Keiserens nye skole
Keiserens nye skole er en amerikansk animert eventyrserie som gikk på Disney Channel fra 2006 til 2008. Den handler om den unge inka-keiseren Kuzco som må få bestått vitnemålet på Kuzcoakademiet for å bli keiser, hvis han stryker kommer hans onde rådgiver Yzma (alias Kuzcoakademiets rektor Amzy)keserinne istedenfor ham. Serien er basert på Disney-filmen Et kongerike for en lama. Første sesong av serien kom på amerikanske TV-skjermer 27. januar 2006, og på Disney Channel Norge høsten 2006. De fleste episodene handler om at Kuzco får en vanskelig oppgave på skolen som han må løse for ikke å stryke, og Yzma prøver å få ham til å stryke, stort sett ved å forvandle ham til et dyr.
Cristoforo Guidalotti Ciocchi del Monte
Cristoforo Guidalotti Ciocchi del Monte (født 1484 i Arezzo i Italia, død 27. oktober 1564 i Sant' Angelo in Vado ved Urbino son da var del av Kirkestaten) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han ble kreert til kardinal av sin fetter pave Julius III den 20. november 1551.
Bakgrunn
Cristoforo Guidalotti var av slekten Ciocchi del Monte og født i 1484 som sønn av adelsmannen Francesco di Cristoforo Guidalotti fra Perugia. Hans mor var Margherita del Monte, en søster til den mektige kardinal Antonio del Monte og tante til den senere pave Julius III, Giovanni Maria Ciocchi del Monte.
Cristoforo hadde flere søsken: Fabiano, Pietro, Giovanni Pietro, Federico og Laura, som etter deres fars død omkring 1515 ble tatt inn i huset i Roma og oppdratt av deres morbror kardinal Antonio Maria del Monte.
Prest
Cristoforo ble doktor i både sivil- og kirkerett.
Biskop, kardinal
Den 21. august 1517 ble han titulærbiskop i Betlehem etter et annet familiemedlem, fetteren Gaspare Antonio del Monte.
Den 10. februar 1525 ble han utnevnt til biskop i Cagli.
Da Cristoforos fetter kardinal Giovanni Maria del Monte ble valgt til pave Julius III i 1550 forfremmet han i juni Cristoforo til biskop av Marseille, og snart etter, i oktober, utnevnte han ham til latinsk patriark av Alexandria. Året etter ble han også kardinal.
Basel-problemet
Basel-problemet er et berømt problem i matematisk analyse som fikk stor betydning for den senere utvikling av matematikk og spesielt for tallteori. Det var først formulert av den italienske matematiker Pietro Mengoli i 1650 og besto i å finne et eksakt svar for den uendelige summen
Cristoforo Guidalotti Ciocchi del Monte
Biskop, kardinal
I 1554 døde hans slektning Giovanni del Monte, som hadde overtatt bispeembedet i Cagli etter ham og i begynnelsen av 1556 ble Cristoforo igjen biskop der.
Basel-problemet
Det lyktes den sveitsiske matematiker Leonhard Euler i 1735 som viste at svaret var π 2/6. Euler var på den tiden 28 år gammel og løsningen ga han stor anerkjennelse. Han videreførte arbeidet i forskjellige retninger, men det var den tyske matematiker Bernhard Riemann som vel hundre år senere oppdaget den store betydningen løsningen hadde for tallteori og kompleks analyse.
Problemet ble først systematisk undersøkt av brødrene Jakob Bernoulli og hans yngre bror Johann Bernoulli som underviste Euler. Da disse tre bodde i Basel, ble det etterhvert vanlig å omtale denne summasjonen som Basel-problemet.
Eulers løsning
Jakob Bernoulli hadde allerede bevist at summen av rekken måtte være mindre enn 2. Den konvergerer meget langsomt. Mens direkte addisjon av de 100 første termene gir 1.55 for summen, forandres dette til 1.634 ved å ta med 10000 termer. Men i 1731 kunne Euler som da var 24 år gammel, få summen frem ved en indirekte beregning som ga det mye mer presise resultatet 1.644934. Likevel var ikke dette godt nok da problemet besto i å finne en eksakt verdi.
Den 5. desember 1735 kunne Euler på et møte i Det russiske vitenskapsakademiet i St. Petersburg presentere en slik eksakt løsning. Han tok utgangspunkt i Taylor-rekken for den trigonometriske funksjonen sinx som kan skrives som
Euler betraktet dette som et vanlig polynom som måtte kunne skrives som et produkt av faktorer som inneholder røttene x = ±π, ±2π, ±3π etc. og derfor er gitt som
Ved å sammenligne leddene proporsjonale med x2  på hver side av dette uttrykket, fikk han dermed frem det eksakte resultatet
som dermed var løsningen av problemet. Høyresiden har den approksimative verdien 1.64493 40668..., men likevel ble det stilt spørsmål ved utledningen. Først i 1741 kunne Euler presentere en alternativ og mer rigorøs løsning som ga det samme resultatet.
Den opprinnelige løsningen av Basel-problemet ble først publisert i 1740. I mellomtiden hadde Euler utvidet den samme fremgangsmåten til nye rekker som tilsvarer koeffisientene til leddene proporsjonale med x 4,  x 6  opp til  x12. Det ga resultat for de tilsvarende rekkene
med p et like tall mindre eller lik med 12. Disse rekkene definerer det som i dag omtales som Riemanns zetafunksjon ζ(s). Euler kunne selv noen år senere summere opp sine resultat i den generelle formelen
hvor på høyresiden Bernoulli-tallene Bn  opptrer. Det var han selv som kunne gi disse tallene deres navn til ære for sine læremestre i Basel.
Deichmans gate
Deichmans gate finnes flere steder i Norge:
Perpetuum mobile (musikk)
Perpetuum mobile brukes om et stykke musikk, karakterisert ved en pågående strøm av noter, vanligvis i et hurtig tempo.
Perpetuum mobile som teknikk
Et eksempel på perpetuum mobile er Chopins andre fiolinsonate.
Som teknikk, er finalen til Frédéric Chopins pianosonate nr. 2, kjent. Andre eksempler er for eksempel finalen til Ludwig van Beethovens pianosonate nr. 23, den andre av Franz Schuberts Impromptuer, finalen til Carl Maria von Webers Pianosonate nr. 1, finalesatsen til Maurice Ravels sonate for fiolin og piano, og finalen til Béla Bartóks konsert for orkester.
Perpetuum mobile som egen komposisjon
Som en egen komposisjon, kan perpetuum mobile defineres som en komposisjon hvor en stor del av stykket er intendert å bli gjentatt en rekke ganger, uten at melodien stopper opp når repetisjonen begynner.
I det nittende århundre
Perpetuum mobile som en genré av separate komposisjoner, var på høyden av sin popularitet på slutten av det 19. århundre. Noen ganger ble det oppført mens tempoet økte samtidig med repetisjonene.
I det tyvende århundre
I det tyvende århundre, er eksempler på Perpetuum mobile:
Ponghwa undergrunnsbanestasjon
Ponghwa (norsk: signallys) er en stasjon på Cŏllimalinja på Pyongyangs undergrunnsbane i Nord-Korea. I likhet med de andre undergrunnsstasjonene i Pyongyang har den ikke fått navn etter hvor den ligger, men etter et revolusjonært tema. Stasjonen ligger ved Yonggwanggata.
Stasjonen ligger i nærheten av Koreas arbeiderpartis minnetårn, Det nasjonale dramateatret, Pyongyang internasjonale kulturhus, Chollima kulturhus og Museum for partiets tilblivelse.
Tundraringvinge
Tundraringvinge (Oeneis bore) er en sommerfugl som tilhører gruppen ringvinger (Satyrinae) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). Slekten Oeneis omfatter arter som lever langt mot nord og i fjellene på den nordlige halvkulen.
Ponghwa undergrunnsbanestasjon
Opprinnelig var planen å la linja fortsette sørover i en tunnel Taedongelva fra ved Ponghwa i 1971. Noen kilder sier at så mange som 100 arbeidere omkom da tunnelen ble oversvømmet, deriblant flere høytstående militære offiserer. Denne delen av anlegget ble aldri fullført, slik at undergrunnsbanen ble forlenget vestover til Puhung stasjon. Det meste av arbeidet ble i stor grad utført ved hjelp av manuell arbeidskraft, deriblant mange fanger. Detaljer om konstruksjonen anses som statshemmeligheter.
Tundraringvinge
Utseende
En middelsstor (vingespenn 39–48 mm) sommerfugl, litt mindre enn de andre nordiske Oeneis-artene. Vingene er ganske smale, kroppen liten og tett hårete, antennene ganske korte. Vingenes overside er ensfarget okergul, hunnen har av og til en liten øyeflekk ved forvingens spiss. Forvingens underside er okergul, gråspraglete mot kanten. Bakvingens underside er grå- og hvitspraglete, med to brede, ujevne, hvite tverrbånd. Larven er okergul til gulbrun med brun ryggstripe og to smale, brune sidestriper.
Levevis
Tundraringvingen flyr i tørre, vegetasjonsfattige skråninger og på tørre topp-platåer. Den er på vingene kort tid etter snøsmeltingen, vanligvis en gang i løpet av juni eller juli. Larven lever på timotei (Phleum spp.) og sauesvingel (Festuca ovina).
Utbredelse
Artsavgrensingen ser ut til å være uklar i denne gruppen. Tundraringvingen er bare med sikkerhet funnet i det nordlige Fennoskandia (Norge, Sverige og Finland), men det er sannsynlig at den har en videre utbredelse, blant annet i Nord-Amerika. I Norge finnes den her og der mellom Alta og Sør-Varanger i Finnmark. Den ser ikke ut til å være vanlig noe sted.
Norges KFUM-speidere
Norges KFUM-speidere ble stiftet på Strandheim leirsted i 1945. I 1947 ble det et underkorps i Norges Speidergutt-forbund, men ble etablert som selvstendig speiderforbund i 1978 da Norges Speiderpikeforbund og Norges Speidergutt-forbund fusjonerte til Norges speiderforbund. Norges KFUM-speidere fusjonerte 11. oktober 2003 med Norges KFUK-speidere til Norges KFUK-KFUM-speidere.
Landsleirer
Sammen med Norges KFUK-speidere:
Medisinens historie
Mennesket har opp gjennom tidene forsøket å forhindre, forebygge og helbrede sykdommer ved hjelp av medisin. Denne artikkelen omhandler behandling av somatiske lidelser.
Urtemedisin og heksedoktorer
Vi vet ikke når mennesket først oppdaget at visse planter i naturen hadde helbredende krefter, men bruken av medisinske urter regnes ofte som medisinens begynnelse. Man regner med at kunnskapen om medisinplanter ble nedarvet over tid fra generasjon til generasjon gjennom en utprøvelsesmetode. Den første dokumenterte bruken av medisinske urter kan spores tilbake til hulemalerier malt i steinalderen for omtrent 20 000 år siden.
I tidligere stammesamfunn ble kunnskapen om disse plantene ofte overlatt til en heksedoktor eller sjaman. Foruten de legende evnene til plantene, hadde mange også narkotiske virkninger som førte til at sjamanene ble nært knyttet til religion, og fikk dermed en sterk stilling i stammesamfunnene som en person som stod nær gudene.
Medisinen i de første sivilisasjonene
Etterhvert som sivilisasjoner oppstod langs store elver der det var mulig å drive jordbruk over lengre tid, ble også medisinkunsten videreutviklet. I Mesopotamia ble medisinen knyttet nærmere religion og astrologi. I oldtidens Egypt utviklet de en avansert medisinkunst for deres tid, med kirurgi og anatomi, slik det står beskrevet i Papyrus Ebers. Det samme kan vi finne igjen i Induskulturen gjennom Ayurveda, som fremdeles praktiseres som alternativ medisin i dag.
Medisin i antikken
Antikkens Hellas regnes ofte som den moderne medisinkunstens krybbe. Gjennom den greske legen Hippokrates ble man kvitt mye av overtroen som hadde påvirket folkemedisinen i mangfoldige århundrer tidligere. Hippokrates mente at medisinen skulle være grunnlagt på vitenskapelige metoder i stedet for tro og religion. Han gikk for eksempel kraftig ut mot det som på den tiden ble kalt den hellige sykdom, og mente at den – som alle andre sykdommer – hadde en naturlig forklaring, og ikke var et resultat av at man var besatt av demoner. Hippokrates og hans studenter etterlot seg mange tekster som går under samlebetegnelsen det Hippokratiske Corpus.
I stedet for å tro at sykdommer var en straff fra gudene, gikk man nå altså over til å utvikle andre teorier for hva som forårsaket dem. Den ledende nye teorien var humoralpatologien, som sa at sykdom oppstod når kroppens fire væsker (gul galle, sort galle, slim og blod) kom ut av balanse (dyskrasi). Man knyttet visse egenskaper som element og humør til hver væske, og dette ble brukt i diagnoseringen av nye sykdommer. Var en person melankolsk (gresk melas, 'svart', og kholos, 'galle'), hadde han eller hun for mye svart galle i kroppen.
Selv om denne teorien var grunnleggende feil, markerte den et viktig steg videre i medisinens utvikling: religion var nå (midlertidig) ute av sykdomsbildet, og overgangen fra en religiøs til en humorøs sykdomsoppfattelse er antakeligvis en av de viktigste hendelsene i den medisinske historie. Dessuten innførte den diett og riktig kosthold, som grekerne mente ville helbrede mange sykdommer. Dette er viktig fra et sykdomsforebyggende perspektiv, ettersom et godt kosthold styrker immunforsvaret og fører til en bedre helse.
En annen gresk lege, Galen, videreførte og videreutviklet Hippokrates' ideer 400 år etter Hippokrates' død. Gjennom sine studier på døde griser og gladiatorer, gjorde han store fremskritt i anatomien. Galen ble også den romerske keiseren Marcus Aurelius' livlege.
Romerriket videreførte den hippokratiske medisinteorien, men satte fokus mer på hygiene; romerne mente at et rent legeme var et sunt legeme, og de var jo fremfor alt kjent for sine flotte termer.
Medisin i middelalderen og renessansen
I perioden fra romerrikets fall til renessansen, skjer det få medisinske fremskritt. Legene bygger hovedsakelig på de gamle ideene fra antikken som ble spredd ut med Romerriket. Kristendommen hadde satt en stopper for nye vitenskapelige oppdagelser, og religion var på vei inn igjen i sykdomsbildet. En rekke med pester, mest alvorlig kanskje svartedauden, rammer Europa og resten av verden, og Gud får skylden. Etter svartedauden er religion igjen knyttet sterkt opp mot sykdom. Eksorsisme og årelating ble svært utbredt, og middelalderen var en mørk tid for medisinkunsten. Hekseprosessene rammet frittenkende leger, jordmødre og andre medisinske utøvere som de samiske sjamanene.
Renessansen brakte med seg en velkommen oppblomstring av antikkens idealer, og medisinkunsten skjøt fart igjen. Store tenkere som Leonardo da Vinci og nye leger som Vesalius utfordret den foreldede anatomilæren, som hadde vært praktisk talt uforandret siden Galen, over et millennium tidligere.
Kirurgi var også et felt som utviklet seg kraftig gjennom renessansen, men annet enn det kan man ikke påstå at den allmenne helsetilstanden forbedret seg kraftig. Kjennskapen til og forståelsen for menneskekroppen økte, men man hadde fremdeles få, effektige medisiner, og at mikroorganismer forårsaket sykdom var fremdeles ukjent.
Moderne medisin
Med moderne medisin mener vi medisin som er basert på mikrobiologi, det vil si kjennskap til bakterier, virus og andre mikroorganismer.
Medisinen har fått mange nye hjelpemidler takket være den teknologiske utviklingen. Moderne billeddannende hjelpemidler som røntgen, ultralyd, CT og MRI har ført til en mer nøyaktig diagnostikk og en bedre forståelse for hvordan kroppen fungerer.
Antibiotika førte til at sykdommer som tidligere var svært dødelige (blant annet bakteriell hjernehinnebetennelse, tuberkulose og bakteriell lungebetennelse) kunne kontrolleres og helbredes langt mer effektivt enn tidligere. Dette førte til at den forventede levealderen skjøt til værs, og bidro til den moderne befolkningseksplosjonen. Vår tunge bruk av antibiotika har også ført med seg frykt om at vi avler opp «superbakterier» som blir antibiotikaresistente.
Selv om tilgangen på nye medisiner har ført at sykdommer som tidligere var svært dødelige nå nesten har utdødd, har det stadig oppstått nye sykdommer. Mennesker lever lengre, og det er flere som får kreft, en sykdom som medisinen fremdeles har vansker med å takle. HIV har blitt svært utbredt, og medisinen har fremdeles ikke noe svar på det. I samfunnet er det en stor frykt for globale pandemier, som sett under SARS-utbruddet i 2003, og nå nylig fugleinfluensaen som man frykter skal mutere og smitte fra menneske til menneske.
Salomon Heine
Salomon Heine (født 19. oktober 1767 i Hannover, død 23. desember 1844 i Hamburg) var en av Hamburgs fremste kjøpmenn og bankierer. Den jødiske Heine kom uten midler til Hamburg i 1784 og bygget seg opp en betydelig formue. Salomon Heine var kjent som filantrop og velgjører bl.a. for sin nevø, dikteren Heinrich Heine. Ved sin død hadde han en formue på omregnet ca. en milliard norske nåtidskroner. Han gikk under navnet «Hamburgs Rothschild».
Bilgola (New South Wales)
Bilgola er en av Sydneys bydeler i New South Wales i Australia. Den ligger 33 kilometer nordøst for Sydney sentrum og er del av lokalstyret Pittwater Council. Bilgola ligger ved kysten av Stillehavet mellom Avalon i nord og Newport i sør.
Tor Egil Førland
Tor Egil Førland (født 1959) er en norsk historiker og med Vest-Europa som spesialområde. Han har undervist i moderne europeisk historie, herunder den kalde krigens historie, europeisk integrasjon samt historisk teori og metode. Han er ansatt som instituttleder for Institutt for filosofi, ide- og kunsthistorie og klassiske språk ved Universitetet i Oslo. Han har utgitt flere bøker innenfor sitt fagområde.
Førland ble cand.philol. ved Universitetet i Oslo i 1986 og tok doktorgrad samme sted i 1991. Doktoravhandlingen handlet om CoCom og hadde tittelen Cold economic warfare : the creation and prime of CoCom 1948-1954.
Han ble professor i historie ved Universitetet i Oslo i 2001. Han var undervisningsleder på Institutt for arkeologi, konservering og historie fra 2009 til 2012 og leder for samme institutt fra 2013 til 2020. I 2020 ble han ansatt som instituttleder ved Institutt for filosofi, idé- og kunsthistorie og klassiske språk (IFIKK). I perioden 2003–2006 var han ansvarlig for å implementere Kvalitetsreformen på Det humanistiske fakultet.
Han har vært medforfatter på flere lærebøker og fagbøker om internasjonal politikk og historie, blant annet Europeisk integrasjon (1993), som har kommet i flere opplag og er oversatt til svensk, og Ekte sekstiåttere (2006) som handler om 68-erne.
Førland har også vært ansvarlig redaktør for Norgeshistorie på nett.
Charlie Jenkins
Charles Lamont «Charlie» Jenkins (født 7. januar 1934 i New York) er en amerikansk tidligere friidrettsutøver.
Under OL 1956 i Melbourne vant Jenkins gullmedaljen på 400 meter foran tyskeren Karl-Friedrich Haas. Bronsemedaljen ble delt mellom Voitto Hellsten fra Finland og russeren Ardalion Ignatjev. Jenkins var også med å ta gull på 4 x 400 m stafett, sammen med lagkameratene Louis Jones, Jesse Mashburn og Tom Courtney.
Arne Kvidbergskår
Arne Kvidbergskår (født 1888 på fedregården Gjervollstad ved Mandal, død 1966 i Nesodden) var en norsk billedhugger.
Han var i 1908 og 1909 elev ved kunstindustrimuseets snekker og treskjærerskole. I 1914 og 1915, samt 1919–1922 var han ved Statens håndverks- og kunstindustriskole. Deretter studerte han ved Statens kunstakademi i Oslo i 1926–27. Videre har han studert en vinter i Paris ved Académie Julian i 1923, hvor han fikk «Prix Torse» som akademiets beste elev det året.
Fra 1928 og i mange år arbeidet han ved Nidarosdomen i Trondheim under restaureringsarbeidene.
I boken Norsk skulptur av Øistein Parmann heter det blant annet om Kvidbergskår og hans år ved domkirken: «Her viste han usedvanlige evner. Ikke bare hugget han tre ganger så hurtig som de andre profesjonelle stenhuggerne, han hugget også langt bedre.»
Den 6. juni 1996 ble hans skulptur Familien i sentrum avduket i Lyngdal og den 26. juni 1998 ble hans skulptur Mann som speider avduket i Ellas Hage på Vigeland i Lindesnes kommune.
Han etterlot seg en samling gipsfigurer.
Juttas ringvinge
Juttas ringvinge (Oeneis jutta) er en sommerfugl som tilhører gruppen ringvinger (Satyrinae) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). Slekten Oeneis omfatter arter som lever langt mot nord og i fjellene på den nordlige halvkulen.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 53 – 70 mm) sommerfugl med smale vinger, liten, tett hårete kropp og forholdsvis korte antenner. Vingenes overside er gulbrun, den største og mørkeste av de norske Oeneis-artene. Forvingenes overside har tre mørke, gulkantede flekker, bakvingenes overside to flekker. Forvingenes underside er grågul med to mørke flekker, bakvingenes underside gråspraglete med en liten flekk, dette gir utmerket kamuflasje mot furustammene den gjerne setter seg på. Larven er blekt okerbrun med mørkebrune rygg- og sidestriper.
Levevis
Juttas ringvinge flyr på torvmyrer i barskogen. Det bør være enkelte små furutrær, som sommerfuglen gjerne setter seg på, på myra. Den fly i juni – juli. Larven lever på bjønnskjegg (Trichophorum cespitosum), blåtopp (Molinia caerulea), søtgras (Glyceria spp.) og eventuelt andre gress og halvgress. Larveutviklingen tar to år. Denne sommerfuglen forekommer vanligvis bare som voksne annethvert år. De fleste norske bestandene flyr bare i partallsår, men de i Sør-Trøndelag flyr i oddetallsår.
Georg Dertinger
Georg Dertinger (født 25. desember 1902 i Berlin, død 21. januar 1968 i Leipzig) var en tysk journalist og kristeligdemokratisk politiker i DDR. Dertinger var DDRs utenriksminister fra 1949 til 1953.
Liv og virke
Dertinger studerte jus og sosialøkonomi, og arbeidet som journalist i Magdeburger Volkszeitung og avisen til Stahlhelm. Han var medlem av Deutschnationale Volkspartei og hadde tette kontakter til kretsen rundt Franz von Papen. Han ledsaget Papen under reisen til Roma i forbindelse med undertegnelsen av rikskonkordatet. Fra 1934 arbeidet han som journalist i Dienst aus Deutschland og flere regionalaviser.
Etter krigen befant han seg i DDR, og ble generalsekretær i CDU i Øst-Berlin fra 1946 til 1949. Han ble innvalgt i Folkekammeret, samtidig som han fra 1949 til 1953 var DDRs utenriksminister. Dertinger undertegnet 6. juli 1950 DDRs grensetraktat med Polen.
Politisk utrenskning
Den 15. januar 1953 ble Dertinger arrestert. Etter en skueprosess ble han av DDRs høyesterett dømt til 15 års tukthus for «spionasje og konspirasjon.» Allerede i 1952 var hans personlige sekretær Gerold Rummler, blitt beordret av Stasi til å samle belastende informasjon om utenriksministeren. Rummler flyktet derfor til Vest-Berlin. Etter skueprosessen ble Dertinger holdt fengslet i Bautzen i 11 år frem til 1964.
Kommunistregimet nøyde seg imidlertid ikke med å straffe Dertinger, men tok også i bruk såkalt Sippenhaft; regimet hevnet seg på hele hans familie. Hans kone ble dømt til åtte års tukthus, som hun måtte sone i sin helhet. Hans eldste sønn Rudolf, ble som femtenåring dømt til tre års tukthus, og flyktet etterpå til Vesten. Datteren Oktavia som da var 13 år gammel, ble også dømt til tukthus og etterpå overgitt til bestemoren. Hun var også blitt arrestert, og ble senere forvist til Erzgebirge. Den yngste sønnen Christian (9), ble gitt en ny identitet og tvangssendt til regimetro kommunistiske pleieforeldre. Åtte år senere ble han gjenforent med moren.
Brøk
En brøk er en måte å representere et tall på ved hjelp av divisjon. Tallet over brøkstreken kalles teller, og tallet under brøkstreken kalles nevner. Nevneren må være forskjellig fra null. Dersom teller er større enn nevner kalles brøken uekte, ellers kalles den ekte. En brøk hvor teller og nevner er heltall kalles et rasjonalt tall.
En brøk representerer det eksakte tallet man får ved å dividere telleren med nevneren. Eksemplet med representerer dermed 2 : 3, som uttrykt med desimalbrøk er ca. 0,6667. Dette tallet kan ikke skrives helt nøyaktig som desimaltall, så en brøk kan være nyttig hvis man ønsker å beregne noe helt nøyaktig.
I algebraen opererer man også med brøker hvor teller og/eller nevner er bokstavuttrykk. Disse kalles rasjonale uttrykk.
En stambrøk er en brøk med teller lik 1, for eksempel.
Ekte og uekte brøker
Man skiller ofte mellom ekte og uekte brøker, hvor ekte brøker alltid representerer et tall som er (numerisk) mindre enn 1, f.eks. \frac{2}{3}. Hvis telleren er større eller lik nevneren, representerer brøken et tall som er større eller lik 1, og da er det snakk om en uekte brøk.
Uekte brøker kan også skrives som et såkalt blandet tall. For eksempel er, og som blandet tall skrives denne brøken som.
Sammenlikning av brøker
Når man skal sammenlikne brøker, trenger man en minste felles nevner. Dermed kan man bare sammenlikne tellerne for å avgjøre om brøkene er like, eller hvilken som er størst og minst. Dette kan man oppnå ved utvidelse eller forkorting av brøkene.
Utvidelse
Utvidelse er den mest anvendelige metoden til å skaffe felles nevner. Ved å multiplisere («gange») telleren a og nevneren b med ett og samme tall, får man en "ny" brøk, som representerer samme tall som den opprinnelige brøken. Matematisk kan man skrive det slik:
Man sier da at brøken \frac{a}{b} er blitt utvidet med tallet c. I eksemplet under utvides brøken \frac{2}{5} med 3: For å skulle bruke utvidelse i sammenlegging av brøker må vi finne minste felles multiplum- det vil si det minste tallet som er delelig med alle nevnerne i det aktuelle tilfellet. Så utvider man brøkene slik at begge får en nevner lik dette.
Forkorting
Hvis man kan finne et tall. c som er delelig på både teller og nevner (dvs. begge tall kan deles med c uten at der blir en rest) kaller man dette for nevnernes største felles divisor. Man kan da dividere telleren og nevneren med dette tallet og få en ny brøk som stadig representerer samme tall som den opprinnelige brøken. Dette kalles å forkorte en brøk, og matematisk kan det skrives slik:
Brøken \frac{a}{b} sies å være forkortet med tallet c. I eksemplet under blir brøken \frac{6}{8} forkortet med 2:
Igjen ser man at både den opprinnelige brøken og resultatet av forkortelsen representerer samme tall, her 0,75.
Regneregler for brøk
Det fins en mengde regneregler som gjør det mulig å regne med brøker slik at man beholder den nøyaktige representasjonen av tallene.
Addisjon og subtraksjon
Hvis de to brøkene har samme nevner, kan man uten videre legge dem sammen eller trekke dem fra hverandre ved å addere eller subtrahere tellerne, og bevare nevneren. Matematisk skrives dette slik:
I eksemplet under beregnes summen av \frac{1}{5} og \frac{3}{5}:
Etter addisjonen (subtraksjonen) kan det hende at brøken man får til svar kan forkortes.
Hvis brøkene har ulike nevnere, blir det nødvendig å utvide den ene eller begge brøkene slik at de får like nevnere – brøkene representerer fremdeles de samme tallene selv om man utvider eller forkorter dem. Deretter kan de adderes eller subtraheres som nevnt over.
Man kan bruke produktet av de to nevnerne som felles nevner:
Legg merke til at den første brøken utvides med nevneren til den siste, og den siste brøken utvides med nevneren til den første. Dermed blir nevnerne nevnerne b · d og d · b, som jo er like.
I eksemplet under adderes brøkene \frac{1}{2} og \frac{1}{3}:
I det siste eksemplet subtraheres to brøker. Som fellesnevner velges her et tall som er mindre enn produktet av de opprinnelige nevnerne, men likevel blir det til slutt mulig å forkorte brøken:
Multiplikasjon
Man multipliserer («ganger») to brøker med hverandre ved å multiplisere tellerne for seg og nevnerne for seg:
Resultatet etter multiplikasjonen kan muligens forkortes.
I dette eksempel multipliseres brøkene \frac{3}{5} og \frac{1}{4}:
Resiproke brøker
Man finner den resiproke til en brøk ved ganske enkelt at bytte om på brøkens teller og nevner:
Divisjon
Generelt gjelder at man kan dividere to tall ved å multiplisere dividenden med det resiproke tallet til divisoren, altså. Dette kan også brukes til divisjon av brøker, hvor beregningen ser slik ut:
Skal man f.eks. dividere \frac{4}{5} med \frac{2}{3}, foregår det på denne måten:
Denne uekte brøken kan forkortes til \frac{6}{5}. og skrives som et blandet tall:.
Brudden brøk
En brøk hvor teller og/eller nevner selv er en brøk kalles en brudden brøk. I eksempelet nedenfor kalles \frac{a}{b}  og  \frac{c}{d}  for småbrøker, a og c for småtellere og b og d for «smånevnere». Brøkstreken mellom \frac{a}{b} og  \frac{c}{d} kalles for hovedbrøkstrek. Brøken kan omregnes ved å omgjøre hovedbrøkstreken til divisjonstegn og bruke framgangsmåten for divisjon av brøker.
Røtter og potenser
Man kan trekke n-te-roten av en brøk ved å trekke den samme roten av både teller og nevner:
For eksempel kan man ta kvadratroten (n = 2) av slik:
Tilsvarende gjelder for den n-te potensen av en brøk:
Logaritmer
Da en brøk egentlig er en divisjon, gjelder logaritmeregnereglen for divisjon også for en brøk. Altså er:
Brøk som eksponent
Hvis en brøk opptrer som eksponenten i en potens (med positivt grunntall), kan uttrykket omskrives til en rot etter følgende prinsipp:
Desimaltall, prosent og promille
Et desimaltall (tidligere kalt desimalbrøk) er en alternativ måte å skrive en brøk på under forutsetning av at nevneren er et dekadisk tall (1 med et visst antall nuller bak, for eksempe  10, 100, 1 000. I ett desimaltall benytter man posisjonene etter komma i vårt titalssystem kalt desimaler:
Periodiske desimaltall
Også periodiske desimaltal er rasjonale tall og kan skrives på brøkform: (sett a = 0,123123... så er 1 000a (= 123,123123... = 123 + 0,123123...) = 123 + a).
Prosent og promille
Prosent og promille er en annen måte å uttrykke desimalbrøk på: «Prosent» er hundredeler, og ordet betyr direkte oversatt «per hundre». Dermed er 20% =. Tilsvarende betyr «promille» direkte oversatt «per tusen», og 3 ‰ er det samme som.
For svært små andeler – f.eks. i forbindelse med forurensninger og miljøgifter – brukes tilsvarende ppm («parts per million») for milliondeler og ppb («parts per billion») for milliarddeler. («Billion» er den engelske betegnelsen for det som på norsk heter «milliard», mens en «norsk» billion er 1000 milliarder.)
Teller
Telleren er det tallet som står over brøkstreken i en brøk. Memoteknisk har det vært vanlig å si at nevneren står nederst og telleren står på toppen.
I eksempelbrøken er tallet 2 teller og tallet 3 nevner.
Nevner
Nevneren er det tallet som står under brøkstreken i en brøk. Mnemoteknisk har det vært vanlig å si at nevneren står nederst (eller nedenfor) og telleren står på toppen.
I eksempelbrøken er tallet 3 nevner og tallet 2 teller.
Fellesnevner
Når man skal sammenlikne brøker eller addere eller subtrahere brøker trenger man en felles nevner. Dette oppnår man ved å bruke det minste felles multiplum - det vil si det minste tallet som er delelig med alle nevnerne i det aktuelle tilfellet. Er nevnerne i brøkene som skal adderes/subtraheres for eksempel 2, 3 og 5, blir fellesnevneren 30, idet 2 = 30:15, 3 = 30:10 og 5 = 30:6.
Fellesnevner brukes mye i overført betydning for å betegne noe som er felles for alle innenfor en gruppe. For eksempel: Fellesnevneren for nordmenn, svensker og dansker er at de er skandinaver. Ifølge matematisk logikk burde man heller bruke begrepet største felles divisor (tidligere kalt største felles mål) i denne sammenhengen, men språkbruksmessig er setningen korrekt.
Brøkstrek
Brøkstrek henviser vanligvis en vannrett strek som settes mellom teller (over streken) og nevner (under streken i brøkregning.
Markeringen av brøk skrevet på en linje gjøres med skråstreken: / som betyr det samme.
Brøker er egentlig deleregnestykker der man ikke foretar den endelige desimaltallutregningen før på slutten. Da brukes vanlig deletegn.
UFC 103
UFC 103: Franklin vs. Belfort var et MMA-arrangement i regi av UFC 19. september 2009 i Dallas i Texas.
Mel Martinez
Melquíades Rafael «Mel» Martínez (født 23. oktober 1946 i Cuba) er en amerikansk republikansk politiker.
Han kom til USA i 1962 som del av en romersk katolsk humanitær innsats kalt Operation Peter Pan, som førte til USA mer enn 14 000 barn fra Cuba. Katolske veldedige grupper tilbydde Martinez et midlertidig hjem på den første tiden. På den første tiden Martínez var helt alene, og snakket nesten ikke engelsk. Han har senere bodd sammn med to forskjellige fosterfamilier, og i 1966 ble han gjenforent med sin opprinnelige familie i Orlando.
Martínez ble utdannet til en grad som førsteamanuensis fra Orlando Junior College i 1967. han studere til en bachelorgrad ved International Affairs fra Florida State University, og senere fikk han en doktorgrad fra Florida State University College of Law i 1973. Han begynte på sin juridiske karriere som arbeider ved et advokatfirmaet Wooten Kimbrough i Orlando som hadde spesialisert seg på erstatning på personskader advokatfirma. hvor han etterhvert ble partner og jobbet i mer enn et tiår. I løpet av hans 25 års advokatpraksis i Orlando, var han involvert i en rekke ulike sivile organisasjoner. Han fungerte som visepresident i styret til flere katolske velferdsorganisasjoner i Orlandos bispedømme.
Han var formann for det republikanske partiet fra november 2006 til 19. oktober 2007. Han ble et æresmedlem av Alpha Tau Omega Fraternity ved University of Central Florida i Orlando. Martínez fratrådte sin ministerpost 12. desember 2003 for å stille til valg til det amerikanske Senatet for delstaten Florida. Dette gjorde ham til den første cubansk-amerikaneren som har tjenestegjort i det amerikanske Senatet.
Senere ble han utnevnt til minister i Bolig- og byutviklingsdepartementet, en stilling han holdt fra 2001 til 2003. I 2004 stilte han til senatsvalg mot demokraten Betty Castor, og vant med tynn margin (49,5% – 48,4%). Han ble innsatt 3. januar 2005. Han var innsatt som senator fra 2004 til 2009, og representerte delstaten Florida.
Han bestemte seg for å si opp jobben som senator, og sluttet 9. september 2009.
Den 7. august 2009, rapporterte nyhetskanalen CNN og avisen Orlando Sentinel at Martinez ville trekke seg fra sitt sete i Senatet. Senere den måneden, kunngjorde guvernør Charlie Crist fra Florida, at han ville utnevne George Lemieux som etterfølger til Martínez for den gjenværende perioden. To uker etter å ha fratrådt sitt sete i Senatet ble det rapportert at Martínez ville begynne som lobbyist og som partner i det internasjonale firmaet DLA Piper.
Martínez og hans kone Kitty har tre barn (Lauren Martínez Shea, John Martínez og Andrew Martínez) sammen og de har tre barnebarn.
Klasehodepine
Klasehodepine eller clusterhodepine (CH) (av eng. cluster headache ) er en kompleks nevrovaskulær lidelse med et distinkt cirkadisk anfallsmønster, eller sagt på en mer tradisjonell måte, en særdeles smertefull hjernelidelse som, i henhold til den internasjonale klassifiseringsstandarden ICHD-3, tilhører gruppen av trigeminal-autonome kefalalgier (TACs).
Vikvatnet
Vikvatnet (også kalt Vikvatna) er en innsjø i Fjord kommune i Møre og Romsdal. Den er regulert som magasin for Tafjord 6 kraftverk. Vikvatnet var opprinnelig to separate vatn, Heimste Vikvatnet i nord og det større Fremste Vikvatnet i sør. Det nåværende magasinet er dannet ved en demning nedenfor utløpet av Heimste Vikvatnet, som har hevet vannstanden slik at det flyter sammen med Fremste Vikvatnet til et sammenhengende magasin. Vannskillet mot Ottadalen går like ved sørenden av vannet. Danskehytta ligger ved det opprinnelige Heimste Vikvatnet.
Klasehodepine
Kort innføring
Klasehodepine er verken migrene eller spenningshodepine, men derimot en grusomt smertefull sykdom i sentralnervesystemet, som blant annet involverer dysfunksjoner i sirkadianrytmen, hypothalamus, kryssnettverket mellom mellomhjernen (diencephalon) og midthjernen (mesencephalon), og det trigeminal-autonome nervesystemet.
Lidelsen karakteriseres av voldsomt kraftig ensidig kronisk smerte i forbindelse med ett av øynene, og smerten betraktes som en av de verst tenkelige et menneske kan utstå. Anfallene opptrer i klaser eller klynger (noen ganger også kalt bolker) som varer i alt fra én dag til 12 måneder (typisk 3–12 uker), normalt med fra ett anfall hver annen dag, til opptil åtte anfall i døgnet (typisk 2–3 anfall i døgnet). Hvert anfall varer i 15–180 minutter (ikke kortere og ikke lengre ), mest typisk i omkring 45–60 minutter og bare svært sjelden lenger enn 2 timer. Det er mest vanlig å få anfall om natten, men noen har også anfall på dagtid. Nattanfallene er også ofte kraftigere enn daganfallene. I sykdomsaktive perioder kan nye anfall dessuten trigges av ørsmå mengder med alkohol, vanligvis innen én time etter inntak. Andre vasodilaterende midler, som histamin og nitroglyserin, kan også utløse nye anfall.
Vikvatnet
Regulering
De første reguleringsarbeidene ved Vikvatnet ble startet i 1924 med en oppdemming av Fremste Vikvatnet, som også ble senket 2,2 meter. Heimste Vikvatnet ble samtidig senket 1 meter og oppdemmet 1,65 meter. Anlegget lå over 1,300 meter over havet i svært uveisomt terreng, og de største kostnadene var til transporten opp fra Tafjord, som foregikk med hest, båt og taubane og til dels med reinsdyr. Det gikk også transport fra Skjåk. Ved anlegget på 1920-tallet arbeidet det opp mot 55 mann på dammen og 20 mann med transport. Reguleringen av Vikvatnet er senere utvidet flere ganger, sist ved utbyggingen av Tafjord 5 kraftverk. På 1990-tallet ble det lille Tafjord 6 kraftverk bygget for å utnytte fallet i overføringstunnelen fra Vikvatnet til Brusebotnvatnet, som er inntaksmagasin for Tafjord 5.
Klasehodepine
Kort innføring
Smerten er nesten alltid konsentrert rundt eller (mest typisk) bak det ene øyet, og er alltid ensidig. Men sykdommen utløser også alltid minst ett eller flere autonome symptomer ipsilateralt til smerten. Opphavet til den intense smerten er vaskulær, og skyldes at blodkar i hodet vasodilerer (utvider seg) og trigger smertereaksjoner i hodets 5. hjernenerve – nervus trigeminus (også kalt trillingnerven). Årsaken er imidlertid fortsatt ukjent, selv om patofysiologien viser at hypothalamus er en sentral del av årsaken.
Klasehodepine er invalidiserende, enten i perioder, eller ved alvorlige tilfeller året rundt. For å få god behandling er det kritisk å få stilt riktig diagnose så tidlig som mulig, noe som av kapasitetsmessige årsaker er vanskelig. Rask henvisning til en spesialist innenfor hodepine, normalt en nevrolog med spesialkompetanse i hodepine eller et hodepinesenter, er essensielt for alle pasienter med kraftig, langvarig eller syklisk hodepine, som ikke på andre måter lar seg sikkert diagnostisere. Behovet for et tverrfaglig behandlingstilbud er dessuten presserende for denne pasientgruppen, hvis plager som følge av lidelsen ofte er svært komplekse.
Den eldste historien
De første kjente klare tilfellene av klasehodepine stammer fra 1600- og 1700-tallet i Europa, og den første som beskrev lidelsen med litt dybde var den hollandske legen Nicolas Tulp i 1641 (Observationes Medicae). Noen mener også at den britiske legen Thomas Willis (1621–1675) i 1672 i tillegg til migrene også beskrev klasehodepine. Den første som beskrev et tilfelle av episodisk klasehodepine, med en standard som i noen grad møter kravene i International Classification of Headache Disorders (ICHD), var imidlertid en annen hollandsk lege; Gerardi van Swieten (1700–1772) i 1745.
Hortons hodepine og 1900-tallet
Klasehodepine var tidligere kjent som Hortons hodepine, oppkalt etter den amerikanske nevrologen Bayard Horton (1895–1980) som forsket på sykdommen i mer enn 50 år, ved Mayoklinikken i Minnesota, USA. Han beskrev den imidlertid som «histaminic cephalgia» og mente altså at lidelsen var en hodepine utløst av histaminer.
Horton var også den første som beskrev de to sykdommene polymyalgi rheumatica og arteritis temporalis, og han utarbeidet til og med en fullstendig behandlingsplan for dem begge. Under sine studier studerte han også effekten ergotamin (tartrate) og dihydroergotamin (DHE) hadde på klasehodepine, og han oppdaget og beskrev fenomenet ergotamin-indusert hodepine. Behandling med oksygen og parenteral (injisert) dihydroergotamin ble først gang utprøvd av Horton ved Mayoklinikken. Horton er imidlertid ikke den eneste som har studert klasehodepine.