cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krigføring i oldtiden
Kavaleri
På dette tidspunktet hadde perserne gitt opp stridsvognen, selv om de var tilstede i slaget ved Gaugamela i 331 f.Kr. mot Aleksander. Selv om den forble keiserens seremonielle fremkomstmiddel, var hæren en blanding av infanteri og kavaleri i tillegg til mer eksotiske styrker som krigselefanter. Dette viste seg ikke å være nok til å stå imot styrken i det makedonske angrepet, og den persiske hæren ble utflanket i en rekke på tre slag.
Blandingen av kavaleri og infanteri ble for det meste normen i Eurasia, men i Europa og Nord-Afrika ble det utviklet en helt annen krigføringsmetode. Middelhavsregionen omringes av fjell som gjør det vanskelig å bruke hester. Videre er det alltid enklere å transportere infanteri med skip, slik at ethvert samfunn som kunne utvikle infanteri, som var i stand til å stå imot en kavaleristyrke, kunne dominere regionen.
Infanteri som kunne stå imot en kavaleristyrke ble utviklet i byen Roma som snart begynte en ekspansjon ut over middelhavsverdenen som på den tiden manglet sidestykke. Den romerske hæren hadde lite teknologi som var ny. De lyktes gjennom intens organisering og trening. De romerske arméene ble en profesjonell styrke av menn som hadde bundet seg på livstid og som gjennom sin disiplin, dyktighet, festningsverk og sitt antall kunne beseire enhver styrke i regionen. For å løse problemet til infanteriets treghet, bandt de imperiet sammen med et nettverk av veier av høy kvalitet og som var godt vedlikeholdt, som tillot rask bevegelse av betydelige styrker. Kavaleri ble kun brukt som speidere eller støttetropper.
Men romernes suksess var avhengig av omfattende organisering og struktur i imperiet. Da dette først begynte å svikte, begynte også hæren snart å kollapse. Hestefolkene fra steppene hadde heller ikke sluttet å rykke frem siden hestene ble sterkere, buene mer dødelige og rideutstyret mer effektivt. Fra det 4. århundre og fremover begynte kavaleriet i økende grad å ta over fra tungt infanteri som ryggraden i den romerske hær. Den lange overgangen fra infanteri til kavaleri var da langt fremskredet til det punktet hvor det var infanteriet som støttet kavaleriet, ikke kavaleriet som støttet infanteriet slik det hadde vært i århundrer.
Sjøkrig
Det første daterte nedtegnede sjøslaget skjedde rundt 1210 f.Kr. da Suppililiuma II, hettittenes konge, beseiret en flåte fra Kypros og brente deres skip til sjøs.
Perserkrigene var den første konflikten som hadde marineoperasjoner i stor skala. De inneholdt ikke bare trefninger med dusinvis av triremer på hver side, men kombinerte operasjoner på land og til sjøs. Skipene i den antikke verden kunne bare operere i relativt rolig vann på sjøen og i elvene. Havene var utenfor rekkevidde. Mariner ble nesten alltid brukt som støtte for landstyrker, ofte var de avgjørende i å føre forsyninger til dem. De ville sjelden slå til på egenhånd. Med våpen med begrenset rekkevidde ble krigføringen til sjøs utkjempet på et vis som lignet krig på land, hvor bordingsstyrker gjorde det meste av selve kjempingen.
Punerkrigene førte til nyvinninger til sjøs. Roma hadde tidligere knapt berørt sjøkrig siden de kun konsentrerte seg om Den italienske halvøya, mens Karthago var en handelssivilisasjon og derfor hadde utviklet en stor flåte. Kun ved å undersøke vrakene av karthagenske skip, kunne romerne bygge en effektiv marine. De utviklet et hjelpemiddel kalt corvus som var en måte å slippe en planke de kunne gå over på til et fiendtlig skip. Dette gav romerne en enorm fordel siden deres overlegenhet i nærkamp kunne brukes når legionærer bordet de karthagenske skipene og slakte mannskapene enkelt.
Strategi
Antikk strategi fokuserte hovedsakelig på dobbeltmålet om å overbevise fienden om at fortsatt krigføring ville koste mer enn å underkaste seg og å få mest mulig ut av krigen.
Å tvinge fienden til å underkaste seg, gikk vanligvis ut på å beseire hæren deres på slagmarken. Når de fiendtlige styrkene var spredt, tvang trusselen om beleiring, sivile dødsfall og lignende ofte fienden til forhandlingsbordet. Men dette målet kunne nås på andre måter. Brenning av fiendens avlinger kunne fremtvinge valget mellom å overgi seg eller å kjempe et feltslag. Å vente på at fiendens hær måtte oppløses på grunn av at innhøstningen startet eller at de gikk tom for betaling til leiesoldater gav fienden et lignende valg. De eksepsjonelle konfliktene i den antikke verdenen var de der disse reglene for krigføring ble brutt. Spartanerne og athenerne nektet å overgi seg etter mange år med krig, og de var nær konkurs i Peloponneserkrigen, er et slikt eksepsjonelt eksempel, på samme måte som da romerne nektet å overgi seg etter slaget ved Cannae.
Et mer personlig mål i krig var profitt. Denne profitten var ofte som penger, slik som tilfellet var med raidekulturen til de galliske stammene. Men profitten kunne være politisk siden store ledere i krig ofte ble belønnet med embeter i styresmakten etter sin suksess. Disse «strategiene» motsier ofte dagens fornuft siden de er i konflikt med hva som vil være best for statene som var involvert i krigen.
Taktikker
Effektive taktikker varierte kraftig, og var avhengig av:
Dersom en general visste at han hadde en overveldende styrkefordel, ville han ofte forsøke å angripe fiendens front med sitt infanteri mens han holdt kavaleriet på sidene, eller flankene. Denne manøveren ble brukt etter at bueskyttere og beleiringsmaskiner som ofte ble holdt trygt bak infanteriet, hadde skutt flere salver av piler eller kampesteiner på motstanderne. Etter at disse salvene hadde myket opp fienden, ville infanteriet rykke frem og angripe fiendens frontlinjer. Når infanteriet hadde gått i nærkamp med dem og deres oppmerksomhet var fokusert på det angripende infanteriet, ville kavaleriet angripe flankene fra høyre og venstre, desimere fienden og forhindre åpninger de kan flykte gjennom.
I tilfeller der generalens fordel var jevnere med motstanderen, kunne han forsøke å spre fienden siden flyktende styrker er langt mindre organisert og enklere å drepe enn når de står fast. Dette kan utføres ved å angripe fiendens svake styrker (trefningsstyrker) med sterkt infanteri, slakte mange av dem og dermed få dem til å spre seg. Når en enhet ser en annen flykte, er det langt mer sannsynlig at den vil flykte i panikk. En enda større bedrift ville det være å bryte viljen til fiendens general (eller drepe ham) og få han og hans livvakt til å flykte og etterlate sin hær uten andre valg enn å følge etter. Denne taktikken forsøker å starte en dominoeffekt som resulterer i at hele motstanderens styrke flykter fra slagmarken. Når hele motstanderens styrke har blitt spredt, var det ikke uvanlig å bruke kavaleri til å ødelegge så mye som mulig av den flyktende styrken og svekke fienden ytterligere.
Våpen
Antikke våpen inkluderte pil og buer, stangvåpen som spyd, falx og kastespyd, nærkampsvåpen som sverd, spyd, klubber, økser og kniver. Katapulter og rambukker ble brukt under beleiringer.
Beleiringer
Bymurer og festningsverk var livsviktige for forsvaret av de første byene i antikkens Midtøsten. Murene ble bygget av mursteiner, stein, tre eller en kombinasjon av disse materialene avhengig av lokale ressurser. Den tidligste representasjonen av beleiringer er datert til protodynastisk tid i Egypt, rundt 3000 f.Kr., mens det første beleiringsutstyret er kjent fra egyptiske gravrelieffer fra det 24. århundre f.Kr. som viser beleiringsstiger med hjul. Assyriske palassrelieffer fra det 9. til det 7. århundre f.Kr. viser beleiringer av flere byer i Midtøsten. Selv om enkle rambukker hadde blitt tatt i bruk i det foregående årtusenet, forbedret assyrerne beleiringskrigføringen. Den vanligste praksisen i beleiringer var derimot å sette opp en beleiring og vente på at fienden på innsiden skulle overgi seg. På grunn av logistiske problemer, kunne sjelden lange beleiringer som involverte annet enn en liten styrke opprettholdes.
Egyptisk
I det meste av dens lange historie var antikkens Egypt forent under en styresmakt. Den største militære bekymringen for nasjonen var å holde fiendene ute. De tørre slettene og ørkenene som omringet Egypt var bebodd av nomadiske stammer som av og til forsøkte å raide eller slå seg ned i den fruktbare dalen til elven Nilen. Egypterne bygget festningsverk og utposter langs grensene i øst og vest for Nildeltaet, i den østlige ørkenen og i Nubia i sør. Små garnisoner kunne forhindre mindre inntrengninger, men dersom en større styrke ble oppdaget, ble det sendt ut beskjed til hovedarméen. De fleste egyptiske byene manglet bymurer og andre forsvarsverk.
Fylkesvei 552 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 552 i de følgende fylkene:
The Dead Line (film, 1920)
The Dead Line er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av Dell Henderson.
Krigføring i oldtiden
Egyptisk
De første egyptiske soldatene bar en enkel utrustning som bestod av et spyd med en spydspiss av kobber og et stort treskjold som var dekket av lær. En stridsøks ble også båret i den arkhaiske perioden, men senere var dette våpenet antagelig bare til seremoniell bruk og ble erstattet av stridsøks av bronse. Infanterister med spyd var støttet av bueskyttere som bar komposittbuer og piler med pilspisser laget av flint eller kobber. Det ble ikke brukt beskyttelse i de 3. og 2. årtusener f.Kr. Den betydelige fordelen i våpenteknologi og krigføring begynte rundt 1600 f.Kr. da egypterne kjempet mot og til slutt beseiret hyksosene som hadde gjort seg til herrer i Nedre–Egypt. Det var i denne perioden at hesten og stridsvognen ble introdusert i Egypt. Annen ny teknologi inkluderte sigdsverdet, kroppsbeskyttelse og forbedret bronsestøpning. Etter erobringen til Aleksander den store, ble Egypt tungt hellenisert og hovedarméen ble infanteriet falanks. Antikkens egyptere var ikke store oppfinnere i våpenteknologi, og det meste av våpenteknologien kom fra Vest-Asia og den greske verdenen.
The Dead Line (film, 1920)
Handling
Selv om en feide mellom Harlan-familien og Boone-familien har pågått i flere år, er Mollie Powell - Harlans stedatter - hemmelig forelsket i Clay Boone. Når et ungt medlem av Boone-klanen blir drept under en av konfliktene deres, lover Clay at han aldri skal røre et skytevåpen igjen. Men Clay blir snart stemplet som en feiging av de andre innbyggerne i området.
Krigføring i oldtiden
Egyptisk
Disse soldatene ble betalt med et stykke land som skulle gi levegrunnlag for deres familier. Etter at tjenesten var fullført, fikk veteranene lov til å trekke seg tilbake til disse eiendommene. Generaler kunne bli svært innflytelsesrike ved hoffet, men i motsetning til andre føydale stater var det egyptiske militæret fullstendig kontrollert av kongen. Utenlandske leiesoldater ble også rekruttert, først nubiere (medjai) og senere også libyere og sherdere i det nye kongedømmet. I den persiske perioden gikk greske leiesoldater inn i tjenesten til hæren til de opprørske faraoene. De jødiske leiesoldatene ved Elefantine tjente det persiske herredømmet i det 5. århundret f.Kr. Men de kan også ha tjent de egyptiske faraoene i det 6. århundret.
The Dead Line (film, 1920)
Handling
Clay klarer å holde løftet sitt frem til Buck Gomery, en hjemmebrent-produsent, angriper Julia Weston - datteren til en annen produsent av ulovlig hjemmebrent. Clay kommer til Julias forsvar, og under kampen blir Harlans arrestert og havner i fengsel.
Krigføring i oldtiden
Egyptisk
Så langt som det kan ses fra den kongelige propagandaen på den tiden, ledet kongen eller kronprinsen personlig de egyptiske styrkene i slag. Hæren kunne telle titusenvis av soldater, slik at de mindre bataljonene som bestod av 250 menn ledet av en offiser, kan ha vært nøkkelen i kommandostrukturen. Taktikken involverte et massivt anslag av artilleri ved bueskyttere fulgt av et infanteri– og/eller stridsvognsangrep som angrep de brutte fiendelinjene. Fienden kunne derimot forsøke å overraske den større egyptiske styrken ved bakholdsangrep og ved å blokkere veien slik nedtegnelser fra egyptiske beretninger tilsier.
2. serierunde i Tippeligaen 2012
2. serierunde i Tippeligaen 2012 startet fredag 30. mars klokken 19:00 med Brann mot Sandnes Ulf. En kamp ble spilt på lørdag 31. mars, før runden fortsatte med fem kamper søndag 1. april, fire kamper klokken 18:00 og hovedkampen Lillestrøm mot Rosenborg på Åråsen Stadion klokken 20:00. Runden ble avsluttet mandag 2. april klokken 19:00 med Aalesund mot Tromsø.
Krigføring i oldtiden
Kinesisk
Antikkens Kina under Shang-dynastiet var et bronsealdersamfunn basert på hærer med stridsvogner. Arkeologiske studier av shangstedne ved Anyang har avslørt omfattende eksempler på stridsvogner og bronsevåpen. Zhou-dynastiets maktovertakelse førte med seg opprettelsen av en føydal samfunnsorden som baserte seg militært på en klasse aristokratiske stridsvognskrigere.
I vår- og høstannalenes tid økte krigføringen eksponensielt. Verket Zuo zhuan beskriver krigene og slagene blant de føydale herrene i løpet av perioden. Krigføringen fortsatte å være stilisert og seremonielle selv da de ble mer voldelige og avgjørende. Konseptene om militært hegemoni og «maktens vei» begynte å dominere kinesisk samfunn.
Krigføringen ble mer intens, nådeløs og mye mer avgjørende under de stridende staters tid hvor store sosiale og politiske endringer var fulgt av slutten på systemet til krigføringen med stridsvogner og adopteringen av massearméer av infanteri. Kavaleri ble også introdusert fra den nordlige grensen, til tross for den kulturelle endringen det utgjorde for de kappebærende kinesiske mennene. Militær strategi endret seg til vektlegging på bedrag, etterretning og strategier slik de er nedtegnet i Sun Tzus Kunsten å krige.
Indisk
De to store antikke eposene til India, Ramayana og Mahabharata (ca. 1000–500 f.Kr.) sentreres rundt konflikter og henviser til militære formasjoner, teorier om krigføring og esoteriske våpen. Valmikis Ramayana beskriver Ayodhyas militærvesen som mer defensivt enn offensivt. Byen, sier den, var sterkt befestet og var omringet av en dyp voll. Ramayana beskriver Ayodhya med følgende ord: «Byen hadde rikelig med krigere som var ubeseiret i slag, fryktløse og dyktige i bruken av våpen, minnet om løver som voktet sine fjellhuler.» Mahabharata beskriver forskjellige militære teknikker, inkludert Chakravyuha.
I Mahabharatha finnes verdens første nedtegnede bruk av krigselefanter. Fra India ble krigselefantene ført til det persiske riket hvor de ble brukt i flere felttog. Den persiske kongen Dareios III brukte rundt 50 indiske elefanter i slaget ved Gaugamela (331 f.Kr.) i kampen mot Aleksander den store. I slaget ved Hydaspeselven gav den indiske kongen Porus som hersket i Punjab, med sin mindre hær på 200 krigselefanter, 2000 kavalerister og 20 000 infanterister store problemer for Aleksander hær på 4000 kavalerister og 50 000 infanterister, selv om Porus ble beseiret. På denne tiden hadde Magadha–imperiet lenger øst i det nordlige og østlige India og Bengal en hær på 6000 krigselefanter, 80 000 kavalerister, 200 000 infanterister og 8000 bevæpnede stridsvogner. Hadde Aleksander den store bestemt seg for å fortsette sitt felttog i India, kunne ha stått ovenfor en ekstremt sterk motstander fra en så stor hær.
Chanakya (ca. 350–275 f.Kr.) var statsminister til keiser Chandragupta Maurya, grunnlegger av Mauryariket. Chanakya skrev Arthashastra som tok svært detaljert for seg forskjellige emner om antikk indisk krigføring, inkludert forskjellige teknikker og strategier i krig. Disse inkluderte de tidligste tilfellene av spionasje og attentat. Disse teknikkene og strategiene ble brukt av Chandragupta Maurya som var en student av ham, og senere av Ashoka (304–232 f.Kr.)
Persisk
Antikkens Persia tok steget opp som en betydelig militærmakt under Kyros den store. Deres form for krigføring var basert på tettpakket lett infanteri som skulle holde fiendens styrker mens kavaleriet gjennomførte det drepende støtet. Kavaleri ble brukt i stort antall, men det er ikke kjent om dette var tungt eller lett kavaleri. De fleste greske kilder hevder at perserne ikke bar beskyttelse, men det finnes et eksempel fra Herodot som hevder at en kavalerist som ikke var til hest, bar en gyllen brystning under sin røde kappe. Stridsvogner ble brukt i tidlige dager, men under de senere tider var de erstattet med ryttere. Da det persiske riket var på sin høyde, hadde de til og med krigselefanter fra Nord-Afrika og det fjerne India. Eliten i den persiske hær var de berømte Udødelige, en 10 000 mann sterk enhet av profesjonelle soldater med et spyd, et sverd og en bue. Bueskyttere utgjorde også en betydelig komponent i den persiske hær.
Taktikken var enkel: Persiske kommandanter kjørte over fienden med et massivt antall infanteri og kavaleri, mens de lot det regne piler fra baktroppene på fienden i massive salver. Det ble sagt at en salve av persiske piler kunne stenge sola ute. Grunnen til dette massive antallet var å skape sjokk og beundring. Hundretusenvis av soldater ville ta motet fra en fiende og sikre deres overgivelse. Dersom fienden ikke overgav seg, sendte de en ny bølge, flere styrker av høyere kvalitet. Dersom heller ikke det lyktes, ble den siste bølgen sendt, ledet av de berømte Udødelige. Denne taktikken var vanligvis svært suksessfull i Midtøsten, men da perserne begynte å bevege seg enda lenger vest, mot grekerne, ble de slaktet av de bedre trente og tyngre bevæpnede hoplittene.
Illyrisk
Lite er kjent om illyriske militære taktikker. Kong Bardyllis forvandlet Illyria til en formidabel lokal makt i det 4. århundre f.Kr. De viktigste byene i kongedømmet var Lissos og Epidamnos. Men deres makt ble svekket av bitter rivalisering og sjalusi.
De var kjent som en krigersk stamme som aldri var helt forent, og de kjempet uten reell koordinasjon. Deres kampteknikker ser ut til å ha vært avhengig av individuelle bedrifter fremfor koordinert enhet. Kong Perdikkas III av Makedonia ble i 359 f.Kr. drept av angripende illyrere. Men Filip II av Makedonia, far til Aleksander den store, knuste illyrerne i 358 f.Kr. og tok kontroll over deres territorium helt til Ohridsjøen.
Under eksistensen til den illyriske sivilisasjon, ble de erobret av makedonerne, romerne og senere av osmanene (befolkningen i territoriet var da kjent som albanere).
Gresk
Den generelle trenden i gresk militærteknologi og taktikker var dominert av avhengigheten på bønder som bare kunne dra i krig når de ikke trengtes på markene. Disse soldatene organiserte seg i en falanks, en tettpakket enhet av beskyttede menn bevæpnet med spyd og beskyttet av overlappende skjold.
Til tross for det faktum at de fleste greske byer var godt befestet og gresk teknologi ikke var i stand til å bryte disse festningsverkene med makt, ble de fleste slag på land utkjempet som feltslag på åpen mark. Dette skyldtes den begrensede perioden greske soldater kunne tilby før de trengtes for å dra hjem til sine gårder. For å trekke ut byens forsvarere, ble deres marker truet med ødeleggelse, noe som ville føre til hungersnød om vinteren dersom de ikke overgav seg eller aksepterte slaget.
Dette mønsteret i krigføringen ble brutt under Peloponneserkrigen da Athens kommandant til sjøs lot byen ignorere Sparta og hennes alliertes ødeleggelse av de athenske avlinger ved å frakte korn inn i byen fra Krim. Dette førte til en krigføringsstil der begge sider var tvunget til å sette i gang gjentatte raid i løpet av flere år uten å nå en avgjørelse. Det gjorde også sjøslagene til en vital del av krigføringen. Greske sjøslag ble utkjempet mellom triremer, lange og raske skip som angrep fienden ved å ramme dem og borde skipet.
Makedonsk
På deres tid var Makedonia den mest koordinerte og komplette militærmakten i verden. De huskes best for bedriftene til Aleksander den store, men det var ikke han som skapte og satte sammen den utmerkede kampstyrken han brukte i sine erobringer, men heller hans far, Filip II av Makedonia. Uten at hans armé allerede var forberedt, ville hans erobringer ikke ha funnet sted.
Filip utstyrte sine makedonske soldater i falanksen med sarissa, et spyd som var seks meter langt. Sarissaen hjalp til med å skjule manøvrer bak falanksen når de ble holdt rett opp. Når de ble holdt horisontalt av fronten til falanksen, var de et brutalt våpen.
Han møtte illyrerne i slag i 358 f.Kr. med sin reorganiserte makedonske falanks. Den makedonske hæren må ha sett ut til å ha vokst i størrelse over natten og invaderte selve Illyria, erobret alle de illyriske stammene dypt inne i landet og stoppet først nær kysten til Adriaterhavet.
Den makedonske hæren rykket i 356 videre østover og erobret byen Krenides (nær dagens Drama) som var i hendene på thrakerne og som Filip gav den nye navnet Filippi. Den makedonske østlige grensen med Thrakia var nå sikret ved elven Nestos (Mesta).
Filip marsjerte så inn i det nordlige Hellas. I Thessalia beseiret han sine fiender og innen 352 hadde han kontroll over denne nordlige greske regionen. Den makedonske hæren rykket så langt frem som til passet i Thermopylene som deler Hellas i to, men forsøkte ikke å ta det siden det var sterkt befestet av en felles gresk styrke av athenere, spartanere og andre grekere. Han hadde dermed sikret grenseregionene til Makedonia.
Filip samlet en stor makedonsk hær og marsjerte dypt inn i Thrakia i et langt erobringsfelttog. Det meste av Thrakia var i 339 trygt i makedonernes hender etter å ha beseiret dem i en rekke slag. Unntakene var kystbyene Bysantium og Perinthos som lyktes i å stå imot de lange og vanskelige beleiringene.
Romersk
Den romerske hæren var verdens første profesjonelle hær. Den hadde sin opprinnelse i borgerhæren til republikken som var bemannet av borgere som avtjente verneplikt for Roma. Reformene til Gaius Marius rundt 100 f.Kr. forvandlet hæren til profesjonell struktur som fremdeles stort sett var bemannet av borgere, men disse tjente nå sammenhengende i 25 år før de ble dimittert.
Romerne ble også kjent for å bruke støttetropper, ikke–romere som ønsket å tjene i legionene og fylle roller som det tradisjonelle romerske militæret ikke effektivt kunne fylle, slik som trefningsstyrker og tungt kavaleri. Senere i imperiets dager, ble disse støttetroppene sammen med utenlandske leiesoldater ryggraden i det romerske militæret. Sent i keiserrikets dager ble stammer som vestgoterne bestukket til å tjene som leiesoldater.
Den romerske marinen var tradisjonelt regnet som mindre viktig selv om den forble vital for transporteringen av forsyninger og styrker. Den var også viktig i utrenskningen av pirater fra Middelhavet av Pompeius i det 1. århundre f.Kr. De fleste av romernes slag skjedde på land, særlig da imperiet var på sin høyde og alle landene rundt Middelhavet var kontrollert av Roma.
Men der var kjente unntak. Første punerkrig, en krig mellom Roma og Karthago i det 3. århundre f.Kr., var stort sett en konflikt til sjøs. Slaget ved Actium etablerte i tillegg det romerske imperiet under Augustus.
Dakisk
De dakiske stammene, lokalisert i dagens Romania og Moldova, var del av den større thrakiske folkefamilien. De etablerte et svært militarisert samfunn og utgjorde en betydelig trussel for de romerske provinsene ved nedre Donau i de periodene da de var forent under en konge (82–44 f.Kr. og 86–106). Dakia ble erobret og omformet til en romersk provins i 106 etter en lang, hard krig.
Dakiene konstruerte også festninger av stein, davaer, i Karpatene for å beskytte sin hovedstad Sarmizegetusa,. Festningsverkene ble bygget på et system av sirkulære belter. Dette gjorde at forsvarerne kunne trekke seg tilbake til det neste ved å bruke skjulte utganger etter at festningen var tapt.
Dakiene var brukte overraskelsesangrep og dyktige, taktiske tilbaketrekninger ved bruk av festningssystemet. I løpet av krigene med romerne, utkjempet av deres siste kong Dekebal (87–106), knuste dakiene nesten den romerske garnisonen sør for Donau i et overraskelsesangrep som ble satt i gang over den tilfrosne elven vinteren 101–102. Bare intervensjonen til keiser Trajan med hovedarméen reddet romerne fra et betydelig nederlag. Men innen 106 var dakiene omringet i sin hovedstad. Byen ble tatt gjennom forræderi: en desertør fortalte romerne om plasseringen til hovedstadens vannforsyning.
Resultatet var at kongen begikk selvmord og Dakia ble en romersk provins frem til 271.
Germansk
Historiske nedtegnelser om de germanske stammene øst for Rhinen og vest for Donau begynte ikke før sent i antikken, slik at det kun er perioden etter 100 f.Kr. som kan undersøkes. Det som er klart er at den germanske idéen om krigføring var ganske forskjellig fra feltslagene som romerne og grekerne utkjempet. I stedet fokuserte de germanske stammene på små eller store raid.
Hensiktene med disse var vanligvis ikke å skaffe seg territorium, men å erobre ressurser og sikre prestisje. Disse raidene ble utført av irregulære tropper, ofte satt sammen langs familie– eller landsbylinjer i grupper på 10 til rundt 1000. Ledere med usedvanlig personlig karisma kunne samle flere soldater i lengre perioder, men der var ikke noen systematisk metode for hvordan mennene ble samlet eller trent, slik at når en karismatisk leder døde, kunne det bety oppløsningen av en hær. Arméer bestod også ofte av mer enn 50 prosent ikkestridende, siden fortrengte mennesker ville reise med store grupper av soldater, eldre, kvinner og barn.
Store enheter var mer unntaket enn regelen i antikkens krigføring, selv om disse unntakene er viktige i historiebøkene. Dermed bestod en typisk germansk styrke på rundt 100 menn med det eneste målet å raide en nærliggende germanske eller fremmed landsby. Ifølge romerske kilder brukte infanteriet ofte kileformasjoner når de kjempet i feltslag, hver kile ble ledet av en klanleder.
De ble ofte beseiret av romerne, men de huskes i romerske nedtegnelser som intense krigere viss forfall hovedsakelig var at de ikke klarte å forene seg til en kampstyrke under en kommandant. Deres etterfølgere ville til slutt overvelde og erobre den antikke verden, noe som la grunnlaget for det moderne Europa og middelaldersk krigføring.
Japansk
Den tidlige Yamatoperioden hadde sett en kontinuerlig tilstedeværelse i Korea frem til Japan til slutt trakk seg tilbake sammen med de resterende styrkene til kongedømmet Baekje. Flere slag skjedde i disse periodene ettersom keisernes arverekke ble viktig. Inne Naraperioden var Honshū fullstendig under yamatoklanens kontroll. Nær slutten av Heianperioden ble samuraien en mektig politisk maktfaktor, noe som startet føydalperioden.
Møllevannsveien (Kristiansand)
Møllevannsveien (1-107C, 2-52) er en vei i bydelen Grim/Dalane i Kristiansand. Den har sitt løp over ca 1 750 meter fra Vesterveien ved rundkjøringen der E39 og E18 møtes til Suldalsveien/Setesdalsveien på Krossen. Første del av veien kaltes Rennebakken/Renneville (fra fransk Rend de Ville, kanten av byen).
130 eiendommer, i første rekke boligeiendommer, er matrikulert til Møllevannsveien. Unntakene er nummer 36 som er Idrettsplassen med Idda Arena, 40 er Møllestua barnehage, 44 Grim kirke, Grim skole nr 50 og Solholmen skole nr 52.
Trichogomphus simson
Trichogomphus simson er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
En stor (40-65 millimeter) og kraftig, blank, svart hornbille. Hannen har et langt og kraftig horn på hodet, dette er litt sagtakket i spissen og ett langt og krumt horn på pronotum. På sidene har pronotum brede, runde, opphøyde blanke kjøler, for øvrig har pronotum stort sett nettmasket mikroskulptur. Hunnen hos denne arten mangler horn på hodet, har bare en liten knøl, og pronotum er rundet uten noen horn eller uthulinger, svært grovt punktert foran og på sidene, med en mer eller mindre V-formet, blankt og glatt felt bak. Dekkvingene hos begge kjønn er blanke uten punktrader. Disse billene er meget kraftig bygde, også til hornbiller å være.
Utbredelse
Arten er utbredt i Vest-Malaysia og på Sumatra.
Exartematopus
Exartematopus er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Utseende
Små til middelsstore, ganske brede, blankt rødbrunlige jordlopper.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever på planter, som kan være fra familiene Verbenaceae, orkidéfamilien eller palmefamilien.
Rettsantropologi
Rettsantropologi (fysisk antropologi) er et spesialområde innen anatomien som i praktisk rettsmedisinsk sammenheng særlig benyttes ved identifisering av skjelettrester. Rettsantropologer studerer små markører i knoklene som øyebrynsbuer, vinkler i hoftebeinet og sammenvoksing av suturer i knokler og kraniet for å bedømme høyde, alder, kjønn og kan ofte peke ut detaljer om livsstil som muskelmasse, enkelte sykdommer. I land der mange folkegrupper lever sammen, blir av og til rase brukt som en faktor for å snevre inn identiteten til den døde, ofte ut fra funn som består av lite annet hodeskallen. Kombinasjonen av disse opplysningene være ofte nok til å kunne identifisere en ukjent død person direkte, eller i alle fall snevre inn muligheten slik at politiet kan finne offerets identitet gjennom normal etterforskning.
Rettsantropologi trekker på mange fagfelt, blant annet anatomi og medisin, men også arkeologi. og til og med entomologi og værdata. Graden av nedbryting av liket sammen med opplysninger om været kan hjelpe til med å fastslå hvor lenge og under hvilke forhold en kropp har ligget ute.
Jiajing-keiseren
Jiajing-keiseren (kinesisk: 嘉靖, født 16. september 1507 i Zhongxiang i provinsen Hubei i Kina, død 31. januar 1567 i Beijing) var den 11te av Ming-dynastiets keisere, og han hersket over Kina mellom 1521 og 1567. Han var født Zhu Houcong 朱厚熜, og var Zhengde-keiserens fetter. Hans posthume navn var 欽天履道英毅聖神宣文廣武洪仁大孝肅皇帝, Qintian Lüdao Yingyi Shengshen Xuanwen Guangwu Hongren Daxiao Su, tempelnavn: 明世宗, Ming Shizong.
Regjeringstid
Da Jiajing-keiseren besteg tronen utrensket han med enkekeiserinnens og storsekretærens hjelp storsekretariatet for de evnukker som hadde misbrukt sin makt under Zhengde-keiseren. Bare hos overevnukken ble det beslaglagt 70 kister gull og 2.200 kister sølv og tilbakeført til det keiserlige skattkammer. Som tro daoist underkastet han seg daoismens leveregler og fulgte ledetråden «handling ved ikkehandling». Det innebar at han trakk seg tilbake fra regjeringsaffærer, men utnevnte dyktige ministre og storsekretærer som regjerte på hans vegne.
Men likevel klarte ikke Jiajing-regjeringen å løse rikets ytre problemer. I nord lyktes det Altan Khan å gjenforene de mongolske stammene og gjøre innfall i Kina. I 1542 plyndret hans tropper en måneds tid i grenseområdene, tok 200.000 kinesere til gisler og stjal en million kister med handelsvarer, og likeledes mange hester. Tusenvis av hus ble brent. I 1550 rykket mongolene helt frem til Beijings porter, men sterke kinesiske styrker der avverget faren og klarte med en del besvær å trenge mongolene tilbake til steppelandet.
I sørøst kunne de japanske sjørøvere (wokou) og andre pirater gjøre nærmest hva de ville langs kystene. Det førte til stor smugling ved hjelp av kinesiske mellommenn og piratene til Japan, der kinesiske varer var svært etterspurte. Regjeringen klarte ikke å kontrollere kystene. Som reaksjon forordnet keiseren i 1525 at alle djunker med mer enn tre master skulle ødelegges, i 1550 bestemte han i Hai jin-dekretet like godt at all utenrikshandel skulle opphøre. Men disse direktivene ble så godt som helt ignorert, slik at smuglingen til Japan fortsatte. I 1555 trengte til og med en gruppe på bare 70 japanske pirater seg helt opp til Nanjing og plyndret uforstyrret i regionen i to og en halv måned. I 1560 gikk 6.000 japanere i land i Fujian og utplyndret hele provinsen. Det var først Jiajing-keiserens etterfølger, Longqing-keiseren, som klarte å ta tak i disse problemene på en effektiv måte, og han legaliserte igjen utenrikshandelen.
Som den eneste av keiserne i Ming-tiden var Jiajing en varm tilhenger av daoismen, noe som blant annet gav seg utslag i hans uavlatelige søken etter et livseliksir. Han brukte voldsomme beløp på byggingen av daoistiske templer i Beijing, utstyrt med spesielt inventar ment for fremstilling av eliksirer av perler, ambra og gull. Bare for gjennomføringen av én spesiell daoistisk seremoni, som varte i over tolv timer, ble det brukt tusener av unser av gull. Tekster ble forfattet med gullstøv som skriverne samlet opp med sine skrivepensler. Keiseren søkte stadig vekk kontakt med åndeverdenen, skjenket stor oppmerksomhet til omener, og forsøkte samtidig å undertrykke buddhismen. Til og med buddhisttempelet i Den forbudte by lot han fjerne i 1536. Dessuten forbød han bruken av bilder i konfucianske templer.
Jiajing-keiserens 45 års regjeringstid var den nest lengste i Ming-dynastiet, og endte muligvis med en overdose kvikksølv (som kan ha vært ingrediens i et eliksir han mente ville forlenge hans liv).
AmeriCorps
AmeriCorps er et amerikansk nasjonalt frivillighetsprogram støttet av den føderale staten, ideelle organisasjoner, næringslivet og andre bidragsytere. Gjennom AmeriCorps engasjeres voksne personer i samfunnstjenlig frivillig arbeid med formål å hjelpe andre og møte kritiske behov i samfunnet.
Frivillige stiller seg til rådighet for heltids- eller deltidsstillinger som tilbys av et nettverk av ideelle organisasjoner og offentlige etater, for å utføre arbeid innen utdannelse, samfunnssikkerhet, helsetjenester og miljøvern. AmeriCorps anses i blant som en innenlands versjon av Peace Corps.
AmeriCorps administreres av den føderale etaten Corporation for National and Community Service.
Fylkesvei 572 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 572 i de følgende fylkene:
Avigdor Dagan
Avigdor Dagan (født Viktor Fischl 30. juni 1912 i Hradec Králové i det daværende Østerrike-Ungarn, død 28. mai 2006 i Jerusalem) var en tsjekkoslovakisk, senere israelsk forfatter og diplomat.
Dagans dikt og romaner, der «Dvorní šašci» kanskje er det mest kjente, er oversatt til en rekke språk. Dagan var også Israels ambassadør til Norge fra 1969 til 1972.
Dagan var utdannet ved Karlsuniversitetet i Praha. Han gikk så inn i den tsjekkoslovakiske utenrikstjenesten. Under andre verdenskrig holdt han til i London sammen med Jan Masaryk og den tsjekkoslovakiske eksilregjeringen.
Etter krigen valgte Dagan å forlate landet etter kommunistenes maktovertagelse i 1948. I den forbindelse byttet han ut sitt tsjekkiske navn med et hebraisk. Han gikk så inn i den israelske utenrikstjenesten, og ble ambassadør i Wien i 1956. Han var også senere Israels ambassadør i Norge og i Polen.
Dagan fortsatte skrivingen fra sitt nye hjemland, og fra 1977 gikk han ut av utenrikstjenesten og ble forfatter på heltid.
Li Peng
Li Peng (kinesisk: 李鹏, pinyin: Lĭ Péng; født 20. oktober 1928 i Chengdu i Sichuan i Kina, død 22. juli 2019 i Beijing) var en kinesisk politiker. Li var blant annet formann for den stående komité for den nasjonale folkekongress, og Kinas statsminister (formann for statsrådet) mellom 1987 og 1998.
Li Peng, som hadde en bakgrunn som teknolog, ble framfor alt knyttet til demonstrasjonene på Den himmelske freds plass i 1989, der han som statsminister drev gjennom en fast linje for å gjenopprette sosial orden, noe som i kombinasjon med hans lite karismatiske personlighet gjorde ham til en av de minst likte av kinesiske ledere i Kina.
Li var adoptivsønn til tidigere statsminister Zhou Enlai (etter at sin egen far, Li Shuoxun, ble skutt da Li Peng var tre år), og var en av de aller mest drivende krefter bak vannkraftdammen De tre kløfters demning i Hubei. Sammen med sin hustru, Zhu Lin, fikk Li Peng tre barn, to sønner og en datter, Li Xiaolin.
Bakgrunn
Li var sønn av forfatteren Li Shuoxun. Faren var en av kommunistpartiets tidlige aktivister, og en revolusjonsmartyr - han ble henrettet av Kuomintang. Etter at Li som treåring var blitt foreldreløs, ble han adoptert av familien Zhou Enlai. Zhou var en av de aller mest sentrale kommunistiske politikere i landet, antagelig å regne som den viktigste etter Mao selv.
I 1945 ble Li medlem av kommunistpartiet.
Bentzen (slekt fra Kolbjørnsvik)
Fra skipsfører Peder Bentsen (1754–1829) stammer sønnen, skipsfører Bent Kolbjørnsviken (1788–1869), som var far til prost i Arendal og forfatter Ivar Hirschholm Bentzen (1812–1881), til skipsfører Peder Bentzen (f. 1814) og til Dorothea Christine Bentzen (1816–1850) gift med skipsfører Christian Hansen Blom. Ivar Hirschholm Bentzen er særlig kjent for diktet Losen, som anses som en viktig inspirasjon for Henrik Ibsens dikt Terje Vigen; han var far til lege Bent Bentzen (1852–1921) og til bankdirektør og svensk konsul i Arendal (fra 1907) Theodor Bentzen (1854–1930). Peder Bentzen var far til skipsfører Ivar Hirschholm Bentzen (1845–1886); dennes datter Helene Sofie Hirschholm Bentzen (1881–1966) var gift med gullsmed Arthur David-Andersen og var mor til gullsmed Ivar David-Andersen. Dorothea Christine Bentzen gift Blom har en rekke etterkommere med slektsnavn Blom, Løvenskiold og andre navn; blant disse er godseier Carl Otto Løvenskiold (f. 1898) og dennes sønnesønn Carl Otto Løvenskiold (f. 1953).
Li Peng
Tidlig karriere
Li tok teknisk utdannelse likesom mange partikadre fra hans generasjon. Han begynte på naturvitenskapelige studier i Yan'an i 1941. Så ble han sendt til Moskva, der han ble utdannet til bygging av vannkraftverk. Under disse årene var han formann for den kinesiske studentorganisasjonen i Sovjetunionen.
Bentzen (slekt fra Kolbjørnsvik)
Louise Bentsdatter (1760–1814) var gift med skipsfører og skipsreder Salve Olsen Hesnes fra Hesnesøya ved Grimstad; hun var bl.a. mor til skips- og kaperkapteinen Bent Salvesen og har en rekke etterkommere, med slektsnavn Salvesen, Paus, Løvenskiold, Wessel og andre navn.
Li Peng
Tidlig karriere
Året etter ble Folkerepublikken Kina grunnlagt (1949), og hans adoptivfar Zhou Enlai ble utnevnt til statsminister.
Li klarte å komme seg uskadet gjennom kulturrevolusjonen (1966 til 1976).
I 1979 ble Li viseminister for energiindustrien, og i 1981 rykket han opp til ministerposten. Han ledet også den organisasjon innen kommunistpartiet som beskjeftiget seg med energi- og vannforsyningsspørsmål.
I 1982 ble Li under den tolvte nasjonalkongress for det kommunistiske parti valgt inn i Sentralkomiteen. Tre år etter ble han medlem av Politbyrået og kom inn i partisekretariatet. Fra 1987 var han fast medlem i Politbyrået. Allerede fra 1983 hadde han vært stedfortredende statsminister. Dessuten var han fra 1985 minister for Kinas utdannelseskommisjon.
På denne tid tiltok de politiske problemer knyttet til det voksende antall opposisjonelle, høy inflasjon, landflyktighet og overfylte skoler. Li måtte vende sin oppmerksomhet fra energispørsmål og mot interne partisaker og vanskeligheter knyttet til de økonomiske reformer.
Studenter og intellektuelle ønsket raskere og mer omfattende reformer, men samtidig fryktet mange eldre partikamerater at landet ved den raske åpningspolitikken ville bli ustabilt, og at derved også de økonomiske ambisjoner heller ikke ble innfridd.
Statsminister
Hu Yaobang, en av Deng Xiaoping protesjeer, var en av de drivende kreftene bak de økonomiske reformer. Han ble gjort ansvarlig for en rekke protester og andre uheldige forhold, og måtte i januar 1987 tre tilbake fra sin stilling som kommunistpartiets generalsekretær. Statsminister Zhao Ziyang ble hans etterfølger som generalsekretær, og Li, til da stedfortredende statsminister og energiminister, ble hans etterfølger som statsminister.
Etter at Zhao tiltrådte som generalsekretær, foreslo han i mai 1988 å påskynde prisreformene. Men dette førte til mer høylytt misnøye i befolkningen, med den forsterkede inflasjonen dette bragte med seg. Motstanderne av reformtempoet krevde en sterkere sentralisering av økonomistyringen, og tettere skott mot vestlig innflytelse. Dette ble til et intenst diskusjonstema innen partiet vinteren 1988/1989.
Da Hu Yaobang døde den 15. april 1989, på et tidspunkt da den økonomiske situasjon rammet mange borgere stadig sterkere, brøt det ut studentprotester, som syntes å nyte betydelig støtte i bybefolkningen forøvrig. Studentene grep anledningen til å påpeke en rekke misforhold, og mente at de ble forverret av det for dem alt for langsomme reformtempoet. Li, som var svært lydhør for partiveteranene, var av motsatt oppfatning: Han mente tvert imot at reformtempoet var alt for raskt, noe som førte til forvirring og frustrasjon blant studentene.
Ettersom Li stod revolusjonsveteranene nær, og ikke minst sin politiske fadder Chen Yun, hadde Li en mer konservativ og tradisjonell tilnærming enn mange av sin egen årsklasse, og støttet en sterkere sentralplanlegging av økonomien, og dermed en langsommere økonomisk vekst. Selv om Li, likesom Deng Xiaoping, bekjente seg til gaige kaifang-politikken, mente han at en mer stabil sosial og politisk basis var nødvendig for økonomisk vekst og en overgang til markedsøkonomi.
Den himmelske freds plass (Tiannanmen), og etter
Studenter og andre borgere forsamlet seg på Den himmelske freds plass i Beijing, der de sørget over Hu Yaobang og protesterte over det langsomme reformtempoet. Regjeringen forsøkte å få kontroll med demonstrasjonene, men folkemengden bare vokste. Det kom etterhvert også skarpere protestytringer, for eksempel mot korrupsjon, krav om respekt for borgerrettighetene som var nedfelt i konstitusjonen. Protestene spredte seg til andre byer, blant annet til storbyene Shanghai og Guangzhou. Dette skjedde på en tid da flere kommunistiske regjeringer i Europa syntes å vakle. Ledelsen i det kinesiske kommunistiske parti, og ikke minst Li, fryktet at deres egen regjering kunne bryte sammen på grunn av den opprørsflamme som kanskje ville utgå fra demonstrantene.
Statsminister Li støttet Deng Xiaopings beslutning om å slå ned protestene, og erklærte unntakstilstand i mai, og dette førte raskt til massakren på Den himmelske freds plass. Li var også med på å få Zhao Ziyang avsatt og arrestert, fordi han ikke hadde føyet seg etter Dengs vilje. Etter Tiananmen-krisen ble Li atter valgt til Politbyrået. Dette var tredje gangen han var blitt valgt inn til dette viktigste styringsorgan for kommunistpartiet. Med støtte fra konservative krefter, så som Chen Yun, prøvde han å reversere enkelte av markedsreformene og styrke sentralplanleggingen. Men mange provinsguvernører motsatte seg dette, og det gjorde også Deng Xiaoping, som med sin «reise til syden» i januar 1992 på en måte fikk satt de økonomisk tradisjonelt tenkende partikrefter på plass. Et forslag utarbeidet av Li, som tok sikte på å trenge tilbake markedets rolle, møtte så mye motstand at det måtte oppgis.
De ti årene som Li var statsminister ble preget av rask økonomisk vekst i Kina. Økonomien ble restrukturert, landet åpnet seg mer for de internasjonale markeder, og tjente meget på det. Li foretok mange utenlandsbesøk som fremmet landets internasjonale relasjoner.
Formann for den nasjonale folkekongress
Li forble statsminister til 1998. Da trakk han seg fordi forfatningen ikke tillot mer enn to embedsperioder. Han ble deretter formann for den nasjonale folkekongress. Han brukte meget av sine krefter til å holde øye med det han betraktet som sitt livsverk, De tre kløfters demning.
Som mange av sin generasjons teknisk utdannede kommunistiske politikere, var han sterkt opptatt av den voksende industriutvikling og betraktet seg selv som en moderniseringens og handlingens mann.
Han trakk seg tilbake fra politikk i 2003.
Lappspissmus
Lappspissmus er en art i slekten Sorex i spissmusfamilien (Soricidae) og tilhører underfamilien rødtannspissmus (Soricinae) i tribuset Soricini, som kun inneholder én slekt, men to eller tre underslekter. Lappspissmusa er i så måte trolig et artskompleks i underslekten Sorex (Sorex), som omfatter flere mer eller mindre kryptiske arter som fortsatt regnes som uavklarte.
Lappspissmus er større enn dvergspissmus, men mindre enn krattspissmus. Pelsen er lysere enn hos disse artene. Voksne individer veier 3-11 gram, har en kroppslengde på 4,8-7,8 cm og en hale på 3,9-5,2 cm. Den har blitt funnet i nordlige Eurasia, fra Østersjøen til Japanhavet, også i Hokkaido, Sakhalin og den koreanske halvøy. Den foretrekker høye fjellskoger, men kan noen ganger påtreffes i lavlandet også.
Galina Arsenkina
Galina Arsenkina (russisk: Галина Петровна Арсенькина; født 6. juni 1991) er en russisk curlingspiller.
Lappspissmus
Utbredelsen i Norge er lite kjent, og arten er kanskje lite tallrik med adskilte bestander. At den forekommer i Norge ble ikke fastslått før i 1964, men det finnes eldre museumseksemplarer. Lappspissmus ble først oppdaget i Troms og Finnmark. I 1974 ble det gjort et funn ved Unkervatnet sør i Nordland, og på 2000-tallet er det gjort funn i Vågå og Røros.
Sorex-artene har 32 tenner. Som alle rødtannspissmus har dyra jern utfelt i emaljen på tennene, noe som gir røde tannspisser og øker slitestyrken på den delen av emaljen som farges rød. Det er ofte vanskelig å skjelne mellom artene uten å undersøke tannmønsteret.
Galina Arsenkina
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble hun nummer 10.
Lappspissmus
Inndeling
Inndelingen følger stort sett Mammal Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference og er i henhold til Hutterer (2005). Navn i parentes er ikke offisielle norske navn, men kun beskrivelser.
Barberhøvel
En barberhøvel er et verktøy som anvendes for å fjerne uønsket hårvekst på kroppen. Den består vanligvis av et lite, skarpt barberblad av stål som monteres i en holder, vanligvis av plast og levert med et håndtak. En ettbladshøvel har standardisert og utbyttbart barberblad, mens en kassethøvel enten har utbyttbar kassett eller er en såkalt engangshøvel som kastes etter bruk.
Typer
Barberhøvler kalles safety razors på engelsk («sikkerhetshøvel») for å skille dem fra barberkniver.
En ettbladshøvel eller enbladshøvel er den enkleste typen, og bruker et utskiftbart blad. Både bladet og høvelen er symmetrisk, og kan derfor kalles «tosidig» eller «DE-høvel» (fra double edge). Den kalles også noen ganger «tradisjonell» barberhøvel. Her er barberbladet standardisert (og kan derfor fås svært rimelig), og det er selve hodet (den halvrunde delen) på barberhøvelen som bestemmer vinkelen på bladet og avstanden til huden. Ønskes en tettere eller mindre tett barbering kan man dermed bytte skafthode, men beholder bladet. Det finnes også varianter med vinklet blad, et design som var vanlig i Tyskland, hvor bladet er litt vinklet og buet langs lengden for å gi en skjæreeffekt og en stivere skjærekant.
Barberskum
Barberhøvelen anvendes vanligvis sammen med barberskum eller -krem for å redusere friksjonen mellom høvelen og huden. Barberskum finnes i ferdig form eller kan fremstilles av barbersåpe med hjelp av børste.