cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Borgerrettsbevegelsen i USA (1955–1968)
Opphevelse av raseskille i Little Rock, 1957
Guvernør Faubus var ikke en selverklært tilhenger av raseskille. Det demokratiske partiet, som han tilhørte, og som kontrollerte politiet i delstaten, la betydelig press på Faubus etter at han hadde indikert at han ville undersøke om muligheten å tilrettelegge Arkansas i henhold til høyesterettens beslutning i saken om «Brown mot skolestyret». Faubus tok deretter stilling mot integrering og mot USAs høyesteretts beslutning. Faubus' ordre fikk oppmerksomheten til president Dwight D. Eisenhower som var besluttet på å gjennomføre høyesterettens beslutning. Kritikere har hevdet at han var lunken, i beste fall, på målet om opphevelse av raseskillet i skolene. Eisenhower sammenkalte nasjonalgarden og beordret dem å dra tilbake til sitt hovedkvarter. Deretter benyttet han deler av 101. luftbårne divisjon til Little Rock for å beskytte studentene.
En annen av de ni, Ernest Green, fikk sjansen til å ta eksamen; etter skoleåret 1957–1958 var over, besluttet skolesystemet i Little Rock å stenge sine skoler helt og holdent framfor å måtte fortsette å integrere svarte studenter. Andre skoler i Sørstatene fulgte dette eksempelet.
Sit-ins, 1960
Borgerrettsbevegelsen fikk en tilførsel av energi med en student-sit-in ved Woolworthbutikk i Greensboro i Nord-Carolina. Den 1. februar 1960 hadde fire studenter, Ezell A. Blair, Jr. (i dag kjent som Jibreel Khazan), David Richmond, Joseph McNeil, og Franklin McCain, alle fra et afroamerikansk jordbruk- og faghøgskole, satt seg ned i den rasedelte spisestedet for å protestere mot Woolworths politikk med å ekskludere afroamerikanere. De fire studentene hadde kjøpt varer i andre deler av butikken og beholdt kvitteringen, satte seg ned ved lunsjdisken og ba om å bli betjent på lik linje med andre kunder. Etter å ha blitt nektet service, trakk de fram sine kvitteringer og spurte om hvorfor deres penger var gode nok andre steder i butikken, men ikke ved lunsjdisken. Disse aksjonistene var blitt instruert i være pent kledd, til å sitte stille og okkupere hver andre stol slik at potensielle hvite sympatisører kunne sitte sammen med dem om de så valgte. Denne sit-in inspirerte til andre aksjoner i Richmond (Virginia), Nashville (Tennessee), og Atlanta (Georgia). Da studenter over hele Sørstatene begynte å sette seg ned i kantineområdene i deres lokale butikker, benyttet en del lokale myndigheter tidvis med brutal makt for fysisk eskortere dem ut av butikkene.
Taktikken med å «sit-ins» («sitte-ned-aksjon») var ikke ny, så langt tilbake som i 1939 hadde den afroamerikanske advokaten Samuel Wilbert Tucker oranisert en sit-in ved det da raseskilte biblioteket i Alexandria (Virginia). I 1960 sørget taktikken for å gi bevegelsen økt nasjonal oppmerksomhet. Muligens den best organiserte, mest disiplinerte, og mest umiddelbart effektiv av disse aksjonene var i Nashville.
Den 9. mars 1960 utga en gruppe studenter ved Atlanta University Center skriftet «En appell for menneskerettigheter», som en helsides kunngjøring i avisene, blant annet Atlanta Constitution, Atlanta Journal, og Atlanta Daily World. Denne studentgruppen førte til opprettelsen av Atlanta Student Movement og begynte å lede an med sit-ins som begynte den 15. mars 1960 i Atlanta. Mot slutten av 1960 hadde det vært aksjoner i bortimot hver eneste sørstat, og selv i Nevada, Illinois, og Ohio.
Aksjonistene fokuserte ikke bare på kantiner, men også i parker, på strendene, i biblioteker, teatre, museer, og andre offentlige steder. Når de ble arrestert, krevde demonstrantene «jail-no-bail», fengsel og ikke kausjon, for å gi oppmerksomhet for deres sak. I april 1960 holde de aktivistene som hadde ledet aksjonene en konferanse ved Shaw University i Raleigh i Nord-Carolina, og det førte til opprettelsen av Student Nonviolent Coordinating Committee (SNCC). SNCC førte taktikken med ikkevoldelige konfrontasjon lengre, til «freedom rides».
«Freedom Rides», 1961
«Freedom Rides» («Frihetsreisende») var betegnelsen på en gruppe borgerrettsaktivister som reiste med busser som gikk mellom ulike delstater, og til de rasedelte Sørstatene. Hensikten var å utfordre USAs høysteretts beslutning i saken «Boynton mot Virginia», (1960) som avsluttet rasedelingen for busspassasjer som reiste mellom delstatene. Organisert av CORE forlot de første frihetsreisende Washington D.C. den 4. mai 1961 og etter reiseplanen ville de ankomme New Orleans den 17. mai.
Brutal gjengvold i Anniston og Birmingham stoppet aksjonistene for en tid, men SNCC førte inn nye aktivister fra Nashville for å fortsette reisen fra Birmingham. På busstasjonen i Montgomery i Alabama angrep en gjeng rasistiske pøbler en annen buss, slo John Lewis bevisstløs og fotografen fra magasinet Life, Don Urbrock, fikk sitt eget kamera knust i ansiktet. Et dusin menn omringet Jim Zwerg, en hvit student fra Fisk University, og slo ham i ansiktet med en koffert til flere av tennene hans ble slått ut.
Den 24. mai 1961 fortsatte aksjonistene deres reise til Jackson i Mississippi hvor de ble arrestert for «ordensforstyrrelse» ved å benytte fasiliteter «kun for hvite». Nye frihetsreiser ble organisert av flere ulike organisasjoner. Da aksjonistene kom til Jackson ble de arrestert. Ved slutten av sommeren hadde mer enn 300 blitt fengslet i Mississippi.
De som satt i fengsel ble behandlet strengt, klemt inn i små, skitne celler og sporadisk banket opp. I Jackson ble en del av de mannlige fangene tvunget til å gjøre hardt tvangsarbeid i solsteiken. Andre ble overført til delstatsfengselet Mississippi State Penitentiary ved Parchman hvor deres mat ble bevisst fylt med salt og deres madrasser fjernet. Vinduene ble stengt på varme dager slik at det var vanskelig å puste.
Offentlig sympati og støtte til aksjonistene tvang Kennedy-administrasjonen til å beordre en Interstate Commerce Commission (ICC), et regulerende organ som opprinnelig hadde til hensikt å regulere jernbanene og senere annen transport, for å utferdige en ny beordring om opphevelse av raseskillet. Da den nye regelen fra ICC fikk effekt fra 1. november, og deretter kunne passasjerene sitte hvor hen de selv valgte i bussen. Skilte som forkynte «hvite» og «fargede» ble fjernet fra bussterminalene; adskilte drikkefontener, toaletter og venterom ble slått sammen; og lunsjdisker måtte servere folk uansett hvilken hudfarge de hadde.
Studentbevegelsen involverte slike kjente personer som James Lawson, en av de fremste talsmenn for ikkevoldelig teori og taktikk; Diane Nash, en artikulert og uredd forkjemper for rettferdighet; Bob Moses, pioner i stemmeregistrering for valg i Mississippi; og James Bevel, a lidenskapelig predikant og karismatisk organisator. Andre framtredende studentaktivister var Charles McDew, Bernard Lafayette, Charles Jones, Lonnie King, Julian Bond, Hosea Williams, og Stokely Carmichael.
Organisering av stemmeregistrering
Etter frihetsreisene, ba lokale svarte ledere i Mississippi, blant andre Amzie Moore, Aaron Henry, og Medgar Evers, SNCC om hjelp til å få registrert svarte velgere og bygge samfunnsorganisasjoner som kunne vinne en rettferdig andel av den politiske makten i delstaten. Ettersom Mississippi ratifiserte sin konstitusjon i 1890 med bestemmelser angående hodeskatt, krav om opphold, og prøver i lesekyndighet, gjorde det stemmeregistrering langt mer komplisert og fjernet i praksis svarte stemmer. Etter så mange år hadde hensikten med å hindre svarte fra å stemme blitt en del av kulturen til det hvite flertallet. Høsten 1961 hadde Robert Moses fra SNCC begynt det første prosjektet i McComb og de omliggende fylkene i den sørvestlige delen av delstaten. Deres anstrengelser ble møtt med voldelig undertrykkelse fra staten og lokale myndigheter, White Citizens' Council, og Ku Klux Klan, noe som førte til folk som ble banket opp, flere hundre arrestasjoner og mordet på den stemmeaktivisten Herbert Lee.
Hvit motstand mot svart stemmeregistrering var så intens i Mississippi at det ble konkluderte med at alle de ulike borgerrettsorganisasjonene måtte forenes om det skulle være en mulighet til å lykkes. I februar 1962 dannet representanter fra SNCC, CORE, og NAACP formelt Council of Federated Organizations (COFO). Ved et påfølgende møte i august ble SCLC en del av COFO.
Våren 1962, med midler fra Voter Education Project (VEP), begynte SNCC/COFO organisering av stemmeregistrering i Mississippideltaet rundt Greenwood, og områdene ved Hattiesburg, Laurel, og Holly Springs. Som i McComb ble deres anstrengelser møtt av streng motstand — arrestasjoner, overfall, vold, skyting, brannstiftting og mord. Myndighetene benyttet seg av lesetest for å forhindre at svarte kunne stemme ved å lage prøver som selv meget godt utdannede mennesker ikke ville klare. I tillegg ga arbeidsgivere svarte sparken hvis de ble tatt i å registrere seg og huseiere kastet dem ut fra deres hjem. I løpet av de neste årene spredte kampanjen for å få svarte til å registrere seg over hele delstaten.
Integrering av universitetene i Mississippi, 1956–1965
Fra 1956 forsøkte Clyde Kennard, en svart veteran fra Koreakrigen, å komme inn på Mississippi Southern College (i dag University of Southern Mississippi) under G.I. Bill (en lov som sørget for fordeler for krigsveteraner) ved Hattiesburg. William David McCain, president ved lærestedet, forsøkte å forhindre dette ved å appellere til de lokale svarte lederne og delstatens politiske etablissement som støttet opprettholdelsen av raseskille. Han benyttet seg av Mississippi State Sovereignty Commission, som han var medlem av. Det var et delstatskontor ledet av guvernøren av Mississippi som forsøkte å motsette seg borgerrettsbevegelsen med å framstille raseskillepolitikken positivt. I tillegg samlet det informasjon om aktivister, plaget dem juridisk, og benyttet økonomiske boikottvirkemidler mot dem ved å true deres arbeidsplasser eller få dem til å miste jobben for å undertrykke deres politiske arbeid.
Kennard ble arrestert to ganger på falske anklager (senere også bekreftet som falske), og til sist stilt for retten og dømt til syv års fengsel. Etter tre år med hardt straffearbeid, ble Kennard prøveløslatt av Mississippis guvernør Ross Barnett. Journalister hadde undersøkt hans sak og publisert om delstatens dårlige behandling av hans tarmkreft.
McCains rolle i Kennards arrestasjoner og domfelling er ikke klarlagt. Samtidig som McCain forsøkte å forhindre at Kennard kunne begynne på universitet, holdt han en tale i Chicago, hvor hans reise var sponset av Mississippi State Sovereignty Commission. Han beskrev svarte som forsøkte komme inn på hvite universiteter i Sørstatene som «import» fra Nordstatene. Kennard var dog født og bosatt i Hattiesburg. Videre sa han at «Vi insiterer på at utdannelsemessig og sosialt vil vi opprettholde segregert samfunn... I all retteferdighet, jeg innrømmer at vi ikke oppmuntrer negre til å stemme. Negre foretrekker at regjeringens kontroll forblir på hvite menns hender.»
I september 1962 vant James Meredith en rettssak som sikret tilgang til det tidligere rasedelte universitetet i Mississippi. Han forsøkte å komme inn på universitetsområdet den 20. september, den 25. september og på nytt dagen etter. Han ble blokkert av Mississippis guvernør Ross Barnett som sa at «Ingen skole vil bli integrert i Mississippi så lenge jeg er din guvernør.» USAs føderale rettsvesen (Fifth Circuit Court of Appeals) holdt Barnett og viseguvernør Paul B. Johnson, Jr. i forakt og med bøter på mer enn 10 000 dollar for hver dag de nektet Meredith å begynne på lærestedet.
Justisminister Robert Kennedy sendte en styrke av U.S. Marshals. Den 30. september 1962 kom Meredith inn på campus under deres eskorte. Studenter og andre hvite begynte et opprør om kvelden, kastet steiner og fyrte av skudd på politifolkene som voktet Meredith ved Lyceum Hall. To mennesker, blant dem en fransk journalist, ble drept. 28 marshaller fikk skuddskader. 160 andre ble skadet. Etter at Mississippis utrykningspoliti trakk seg tilbake fra campus, sendte president John F. Kennedy militærstyrker til campus for å slå ned opprøret. Meredith kunne først begynne å følge undervisningen etter at soldatene hadde ankommet.
Kennard og andre aktivister fortsatte å arbeide for avvikling av raseskillet på universitetene. I 1965 ble Raylawni Branch og Gwendolyn Elaine Armstrong de første afroamerikanere som begynte på University of Southern Mississippi. Ved den tiden hadde McCain bidratt til å sikre at de fikk en fredelig mottakelse. I 2006 bestemte dommer Robert Helfrich at Kennard var uskyldig til alle de anklager som han ble dømt for på 1950-tallet.
Albany-bevegelsen, 1961–1962
SCLC, som hadde blitt kritisert av en del studentaktivister for at organisasjonen ikke hadde deltatt mer i frihetsreisene, la mye av sin prestisje og ressurser i en kampanje for opphevelse av raseskille i byen Albany i Georgia i november 1961. Martin Luther King, som selv hadde blitt kritisert av en del SNCC-aktivister for hans distanse til den risiko og de farer som lokale aktivister møtte, grep inn personlig for å støtte kampanjen som var ledet både av SNCC og lokale ledere.
Kampanjen ble mislykket grunnet utspekulert taktikk fra Laurie Pritchett, den lokale politisjefen, og splittelser innenfor det afroamerikanske samfunnet. målsettingen var muligens heller ikke spesifisert godt nok. Den 16. desember ledet King 250 demonstranter gjennom byen fram til rådhuset, der ble de arrestert for «å ha arrangert opptog uten tillatelse». Pritchett sørget for at marsjene ikke ble voldelig angrepet som forarget den nasjonale mening. Han sørget også for at arresterte demonstranter ble plassert i fengsel på ulike steder slik at det var nok plass i hans eget fengsel. Prichett forutså også Kings nærvær som en trussel og fikk ham sluppet fri slik at fengslingen ikke skulle oppflamme det svarte samfunnet. King reiste fra steet i 1962 uten å ha oppnådd noen dramatisk seier. Den lokale bevegelsen fortsatte likevel kampen og fikk over tid en del fordeler i løpet av de neste få årene.
Birmingham-kampanjen, 1963–1964
Albany-bevegelsen viste seg å ha vært en viktig lærdom for SCLC da de organiserte Birmingham-kampanjen i 1963. Wyatt Tee Walker planla omhyggelig strategi og taktikk for kampanjen i Birmingham i Alabama. Den fokuserte på et mål — opphevelse av raseskille for Birminghams butikker i sentrum framfor total opphevelse, slik som i Albany. Bevegelsens anstrengelser ble hjulpet av den brutale responsen til de lokale myndighetene, særskilt Eugene «Bull» Connor, med tilnavnet «oksen», ansvarlig for offentlig trygghet. Han hadde lenge hatt stor politisk makt, men hadde nylig tapt et valg som ordfører til en mindre rabiat tilhenger av raseskille. Connor nektet å akseptere den nye ordførerens autoritet og aktet å bli i stillingen.
Mens King satt fengslet skrev han sitt berømte «Brev fra Birmingham-fengselet» Da han ble nektet papir, skrev han i margene på en avis. Tilhengerne appellerte til Kennedy-administrasjonen som måtte intervenere for å få King løslatt. King fikk ringe til sin hustru, som var restituerte seg hjemme etter fødselen av deres fjerde barn. Han ble løslatt den 19. april.
Kampanjen ble dog nølende da bevegelsen slapp opp for demonstranter som var villig til å la seg arrestere. James Bevel, leder for direkteaksjon og ikkevoldelig utdanning hos SCLC, kom opp med et dristig og kontroversielt alternativ, å lære opp elever fra videregående skoler til å delta i aksjonen. Resultatet ble mer enn et tusen studenter som fraktet den 2. mai til et møte ved 16th Streets baptistkirke for delta i hva som ble kalt for «barnekorstoget». Mer enn seks hundre av dem ble arrestert. Dette var interessant for nyhetsmedia, men i dette første møtet opptrådte politiet behersket. Den neste dagen samlet ny gruppe på rundt tusen studenter seg ved kirken, og da de begynte å marsjere, slapp Bull Connor politihundene løs på dem, deretter brannhydrantenes vannkanoner. Fjernsynskameraene viste til resten av nasjonen hvordan vannkanonene blåste ungene overende, og politihunder som angrep enkeltstående demonstranter.
Utstrakt avsky og forurettelse fra mange hold fikk Kennedy-administrasjonen til å blande seg inn for tvinge fram forhandlinger mellom SCLC og det hvite samfunnet. Den 10. mai ble det meddelt at partene hadde kommet fram til en enighet om fjerne raseskillet fra lunsjdisker og andre offentlige bekvemmeligheter i byens sentrum, om å opprette en komité for fjerne diskriminering ved ansettelser, å sørge for demonstrantene som var blitt arrestert ble løslatt, og å etablere midler for kommunikasjon mellom svarte og hvite ledere.
Ikke alle i det svarte samfunnet stilte seg bak enigheten — pastor Fred Shuttlesworth var særskilt kritisk ettersom han var skeptisk til den gode vilje hos Birminghams maktstruktur grunnet hans tidligere erfaringer med dem. Deler av det hvite samfunnet reagerte voldelig. De bombet Gaston Motel, som hadde fungert som SCLCs uoffisielle hovedkvarter under aksjonene, og hvor Kings bror, pastor A. D. King, bodde.
Kennedy forberedte å føderalisere Alabamas nasjonalgarde om nødvendig. Fire måneder senere, den 15. september, bombet medlemmer av Ku Klux Klan 16th Streets baptistkirke. Fire unge piker ble drept.
Andre hendelser i 1963 var at Alabamas guvernør George Wallace forsøkte den 11. juni 1963 å blokkere integreringen av Universitetet i Alabama. President John F. Kennedy sendte en styrke for å tvinge Wallace vekk og tillatt to afroamerikanske studenter å begynne på lærestedet. Den samme kvelden talte president Kennedy til nasjonen på TV og radio i hans berømte tale om medborgerlige rettigheter. Den neste dagen ble Medgar Evers myrdet i Mississippi. Uken etter, som lovet, sendte president Kennedy den 19. juni 1963 sin lov om medborgerlige rettigheter til kongressen.
Marsjen mot Washington, 1963
Det hadde vært planlagt en marsj mot Washington, D.C. allerede i 1941 som støtte for kravene om fjerningen arbeidsdiskrimineringen i forsvarsindustrien, men det ble avlyst da Roosevelt-administrasjonen møtte kravene ved å utstede Fair Employment Act, eller «Eksekutiv ordre 8802», som sperret for rasediskriminering og opprettet et byrå for å overvåke overholdelsen av loven. Randolph og hans bror Bayard Rustin var hovedplanleggere av en andre marsj som ble foreslått i 1962. Kennedy-administrasjonen la stort press på dem, og King, for å avlyse den, men uten gjennomslag. Marsjen ble holdt den 28. august 1963.
Den nasjonale mediaoppmerksomheten bidro også stort til at marsjen fikk oppmerksomhet over hele USA og resten av verden. I sin seksjon «Marsjen til Washington og fjernsynsnyheter» noterte William Thomas at «Over fem hundre kameramenn, teknikere, og korrespondenter fra de betydelige TV-kanalene ble satt på å dekke hendelsen. Det ble benyttet flere kameraer enn hva som hadde filmet den siste presidentinnvielsen. Et kamera var posisjonert høy på Washingtonmonumentet for å gi dramatisk utsikt over marsjen." Ved å formidle arrangørenes taler og tilby deres egne kommentarer, var det fjernsynskanalene som bokstavelig rammet inn hva deres publikum så og forsto av hendelsen.»
I motsetningen til den planlagte marsjen i 1941, hvor det var kun afroamerikanske organisasjoner, var marsjen i 1963 et samarbeid mellom alle de store borgerrettsorganisasjonene, den progressive fløyen av arbeiderbevegelsen, og andre liberale organisasjoner. Marsjen hadde seks offisielle mål:
Av disse var marsjens fremste fokus vedtak av borgerrettslover som Kennedy-administrasjonen hadde foreslått etter aksjonene i Birmingham.
Marsjen var en ubetinget suksess, propagandamessig og i gjennomslag av saken. Rundt beregnet mellom 200 000 og 300 000 demonstranter samlet seg foran Lincolnmonumentet hvor det historiske øyeblikket skjedde da Martin Luther King holdt sin berømte tale I Have a Dream («Jeg har en drøm») hvor han startet med å si at «Jeg er lykkelig over å være sammen med dere i dag i hva som vil gå inn i historien som den største demonstrasjonen for frihet i historien for vår nasjon»:
Blant de musikere som opptrådte var blant annet gospellegenden Mahalia Jackson som sang «How I Got Over», Bob Dylan framførte flere sanger, blant annet «Only a Pawn in Their Game», og Joan Baez som hadde ledet folkemengden i felles utgave av borgerrettsbevegelsens egen hymne «We Shall Overcome».
Marsjen var dog ikke uten kontroverser. Mens mange talere applauderte Kennedy-administrasjonen for de anstrengelser den gjort mot å få vedtatt et nytt, mer effektivt lovvedtak for medborgerlige rettigheter som beskyttet retten til å stemme og forby raseskille, men John Lewis fra SNCC, den yngste av alle talerne, kritiserte administrasjonen for å ikke å gjøre mer for beskytte svarte i Sørstatene. Den svarte nasjonalisten Malcolm X kritiserte for å være en «piknik» og et «sirkus», og at dens mål ble forurenset ved å blande hvite inn i organiseringen.
St. Augustine, Florida, 1963–1964
St. Augustine på nordkysten av Florida er berømt som «nasjonens eldste by», grunnlagt av spanjoler i 1565. Det ble også scenen for et stort drama som ledet fram til vedtaket om Loven om borgerrettigheter av 1964 som var en milepæl. En lokal bevegelse, ledet av doktor Robert B. Hayling, en svart tannlege og veteran fra flyvåpenet, hadde rettet aksjoner mot rasedelte institusjoner siden 1963. Resultatet var at Hayling og tre andre, James Jackson, Clyde Jenkins, og James Hauser, ble brutalt banket opp av en gjeng fra Ku Klux Klan høsten det samme året. Nattlige overfall på svarte hjem, og tenåringene Audrey Nell Edwards, JoeAnn Anderson, Samuel White, og Willie Carl Singleton (som ble kjent som «de fire fra St. Augustine») tilbrakte seks måneder i fengsel og på reformskole etter å ha satt seg ned ved lunsjdisken ved den lokale Woolworthbutikken. Det krevde egen innsats fra guvernøren og myndighetene i Florida for å få dem løslatt etter protester landet over.
Omfattende aktivitet fra media fortsatte i de påfølgende månedene da kongressen hadde den lengste filibusterdebatt i historien mot et lovforslag om borgerrettigheter. Martin Luther King jr. ble arrestert ved Monson Motel i St. Augustine den 11. juni 1964, det eneste stedet i Florida hvor han ble arrestert. Han sendte ut et «Brev fra fengselet i St. Augustine» til en støttetilhenger i nord, rabbineren Israel Dresner i New Jersey, og anmodet ham på det sterkeste om å få med seg andre og delta i bevegelsen. Det resulterte en uke senere i den største arrestasjon av jødiske rabbinere i USAs historie mens de hadde en massebønn («pray-in») ved Monson. «Husk at jeg vokste opp på 1930-tallet da Hitler var i framgang,» uttalte Dresner senere, «hvordan kan jeg ikke være imot rasisme?»
Et berømt fotografi ble tatt i St. Augustine som viser direktøren av Monson Motel som helte saltsyre i svømmebassenget hvor både svarte og hvite svømte i. Det groteske bildet ble vist på førstesiden av avisene i Washington den samme dagen som senatet dro for å stemme over loven om borgerrettigheter.
Frihetsommeren i Mississippi, 1964
Sommeren 1964 brakte COFO bortimot 1000 aktivister til Mississippi — de fleste av dem hvite collegestudenter — for være sammen lokale svarte aktivister som registrerte velgere, underviste i «frihetskoler», og organiserte Mississippi Freedom Democratic Party (MFDP).
Mange av de hvite innbyggerne i Mississippi mislikte sterkt at det kom folk «utenfra» for å endre på deres samfunn. Lokale myndigheter, politiet, White Citizens' Council og Ku Klux Klan benyttet seg av arrestasjoner, brannstifting, mord, spionasje, oppsigelser, utkastelser og andre former for intimidasjon og trakassering for å motsette seg prosjektet og hindre svarte fra å bli registrert som velgere eller oppnå sosial likhet.
Den 21. juni 1964 forsvant tre borgerrettsforkjempere, James Chaney, en ung svart fra Mississippi og murerlærling; og to jødiske aktivister, Andrew Goodman, en antropologistudent fra Queens College i New York; og Michael Schwerner, en organisator fra CORE som kom fra Manhattans Lower East Side. De ble funnet flere uker senere, myrdet av rasister som senere viste seg å være lokale medlemmer av Ku Klux Klan, en del av dem fra politiavdelingen i Neshoba County. Dette forskrekket og opprørte offentligheten og førte til at FBI (som tidligere hadde unnlatt å forholde seg til spørsmålet om raseskille og forfølgelsen av svarte) måtte gripe inn. Forurettelsen over disse mordene bidro også til av Loven om borgerrettigheter ble vedtatt.
Fra juni til august arbeidet aktivister fra frihetsommeren ved 38 lokale prosjekter spredt over delstaten med det største antallet konsentrert i Mississippis deltaregion. Minst 30 «frihetskoler», men nær opp til 3500 studenter ble etablert, foruten også 28 samfunnsentra som ble etablert.
Phil Ochs skrev sangen «Here's to the State of Mississippi» om disse hendelsene og andre brudd på medborgerlige rettigheter som hadde skjedde i delstaten, og Simon & Garfunkels sang «He Was My Brother» var dedikert til Andrew Goodman, som var deres venn og klassekamerat av Paul Simon ved Queens College. Filmen Mississippi i flammer (1988) med Gene Hackman og Willem Dafoe var en direkte dramatisering av det rasemotiverte drapet på tre borgerrettighetsforkjempere. Filmen førte til at drapene fikk fornyet oppmerksomhet og i 2005 ble den tidligere Ku Klux Klan-leder og pastor Edgar Ray Killen dømt til 60 års fengsel for sin deltagelse i drapene.
Loven om borgerrettigheter av 1964
Selv president Kennedy hadde foreslått en lovgivning om borgerrettigheter og den hadde støtte fra kongressmedlemmer fra Nordstatene, blokkerte senatorer fra Sørstatene behandlingen av loven ved å true med filibusteri. Etter betydelig parlamentarisk manøvrering og 54 dager med filibusterdebatt i senatet, fikk president Lyndon B. Johnson loven gjennom kongressen. Den 2. juli 1964 signerte president Johnson loven, som forbød diskriminering basert på «rase, farge, religion, kjønn eller nasjonal opprinnelse» ved ansettelser og offentlige bekvemmeligheter. Loven autoriserte justisministeren til å saksøke for å gjennomføre den nye loven. Loven annullerte eller gjorde ugyldig alle lokale og delstatslover som gjennomførte diskriminering.
Mississippi Freedom Democratic Party, 1964
Afroamerikanere hadde blitt fra tatt sine stemmerettigheter eller annen viktig rettighet av ulike forfatningsmessige endringer siden slutten av 1800-tallet. I 1963 holdt COFO et «Freedom Vote» («frihetvalget») i Mississippi for å demonstrere viljen til å få svarte i delstaten til å stemme. mer enn 80 000 mennesker registrerte seg og avga stemme i et prøvevalg som satte kandidatene fra Frihetspartiet opp mot de offisielle delstatskandidatene fra Det demokratiske paritet.
I 1964 fremmet bevegelsen Mississippi Freedom Democratic Party (MFDP) for å utfordre det helhvite offisielle partiet. Da Mississippis valgkomité nektet å anerkjenne deres kandidater, holdt de deres eget primærvalg. De valgte Fannie Lou Hamer, Annie Devine, og Victoria Gray til å stille for valg til kongressen, og delegater for å representere Mississippi ved det demokratiske nasjonale konventet i 1964.
Tilstedeværelsen av MFDP i Atlantic City i New Jersey var ubeleilig for de som organiserte konventet. De hadde planlagt en triumferende feiring av Johnson-administrsjonens landevinninger i borgerrettskampen, framfor en kamp over rasisme i Det demokratiske partiet. De helhvite delegasjonene fra andre sørstater truet å trekke seg ut. Johnson var bekymret om Det republikanske partiets kandidat Barry Goldwater ville gjøre innhugg i velgermassen i det som tidligere hadde vært sikre valg i Sørstatene, foruten også bekymring over den støtte som rasisten George Wallace hadde fått i de demokratiske primærvalgene.
Johnson kunne imidlertid ikke forhindre MFDP å fremme sin sak til fullmaktskomitén. Der vitnet Fannie Lou Hamer veltalende om de overfall som hun og andre hadde opplevd da de forsøkte å registre for valg. Ved å snu seg til fjernsynskameraene spurte Hamer: «Er dette Amerika?» Johnson tilbød MFDP et «kompromiss» hvor de ville motta to seter uten mulighet til avstemning mens de offisielle demokratiske partiet ville beholde sine seter MFDP avviste kompromisset. MFDP fortsatte sin agitasjonen under konventet etter at det var blitt nektet offisiell anerkjennelse i Det demokratiske partiet. Da alle unntatt tre forlot konventet da de nektet å sverge troskap til partiet, lånte MFDP deretter passene fra sympatetiske delegater og tok plasser som var til overs, men ble fjernet. Da de kom tilbake neste da var de ledige plassene fjernet. De ble værende og sang «frihetsanger».
Det demokratiske konventet fratok mange i MFDP og borgerrettsbevegelsen illusjonene. MFDP ble mer radikalt etter Atlantic City. Det inviterte Malcolm X, da en talsmann for afroamerikansk islam, til å holde tale ved sine møter og mot krigen i Vietnam.
Martin Luther King får Nobels fredspris i Oslo
Den 10. desember 1964 fikk Martin Luther King jr. Nobels fredspris, den yngste som har mottatt fredsprisen etter Malala. Han var da 35 år gammel. Han fikk den grunnet sitt arbeid for få en slutt på raseskille og rasediskriminering gjennom sivil ulydighet og andre ikkevoldelige virkemidler.
Boikott av New Orleans av fotballspillere, januar 1965
Etter 1965-sesongen for American Football League hadde All-star game blitt planlagt for tidlig 1965 i New Orleans' Tulane Stadium. Etter at tallrike svarte spillere hadde blitt nektet service ved en rekke hoteller og forretninger i New Orleans, og hvite drosjesjåfører nektet å frakte svarte passasjerer, gikk både svarte som hvite inn for en boikott av New Orleans. Under lederskap av spillere fra Buffalo Bills, inkludert Cookie Gilchrist, stilte alle spillerne opp i en forent front. Kampen ble deretter flyttet til Jeppesen Stadium i Houston.
Diskrimineringen som utløste boikotten var ulovlig under borgerrettsloven av 1964, som hadde blitt vedtatt i juli 1964. Det var antagelig loven som oppmuntret spillerne i deres sak og det var den første boikott av en profesjonelle spillere i byen.
Selma og Loven om rett til å stemme, 1965
SNCC hadde påtatt seg et ambisiøst velgerregistreringsprogram i Selma i Alabama siden 1963, men hadde ved 1965 fått liten framgang grunnet opposisjon fra Selmas sheriff Jim Clark. Etter at de lokale beboerne ba SCLC om støtte kom Martin Luther King til byen for å lede flere demonstrasjoner, noe som førte til at han ble arrestert sammen med 250 andre demonstranter. Marsjene fortsatte å møte brutal og voldelig reaksjon fra politiet. Jimmie Lee Jackson, som bodde i nærliggende Marion, ble drept av politiet ved en senere marsj den 17. februar 1965. Jacksons død fikk James Bevel, leder av Selmabevegelsen, å fremme en plan for å marsjere fra Selma til Montgomery, hovedstaden i delstaten Alabama.
Den 7. mars 1965, i henhold til Bevels plan, ledet Hosea Williams fra SCLC og John Lewis fra SNCC, en marsj på 600 mennesker for å gå de 87 km fra Selma til Montgomery. Kun kort tid etter ved Edmund Pettus-broen ble marsjen angrepet av delstatssoldater og lokalt politi med klubber, tåregass, gummislanger med piggtråd, og pisker. De drev aksjonistene tilbake til Selma. John Lewis ble slått bevisstløs og dratt livløs i trygghet. Minst 16 andre ble sendt på sykehus. Blant de som ble gasset og banket opp var Amelia Boynton Robinson, som var et senter for borgerrettsaktivitetene på denne tiden.
Den nasjonale TV-sendingene av nyheten om politivesenets angrep på passive aksjonister fremmet et nasjonalt opprør, slik scenene fra Birmingham hadde gjort to år tidligere. De skaffet seg en rettsbemyndigelse som ga tillatelse til å gjøre marsjen uten hindringer to uker senere. En andre marsj den 9. mars til stedet drepte lokale hvite enda en aksjonist, prost James Reeb. Han døde på et sykehus i Birmingham den 11. mars. Den 25. mars skjøt og drepte medlemmer av Ku Klux Klan hjemmehjelperen Viola Liuzzo da hun kjørte aksjonister tilbake til Selma etter å ha fullført marsjen til Montgomery.
Åtte dager etter den første marsjen avleverte president Johnson en TV-tale for å støtte lovforslaget om stemmerett som han hadde sendt til kongressen. I den slo han fast:
Johnson signerte loven den 6. august. Denne loven innstilte tidligere hodeskatter, leseprøver, og andre subjektive velgertester. Den autoriserte føderal overvåkning av stemmeregistrering i delstatene hvor slike tester hadde blitt benyttet. Afroamerikanere som hadde blitt utstengt fra å stemmeregistrering fikk til sist et alternativ til å saksøke i lokale eller delstatlige rettsvesen.
Loven hadde en umiddelbar og positiv effekt for afroamerikanere. Innenfor måneder etter at den var blitt vedtatt hadde 250 000 nye svarte velgere blitt registrert, en tredjedel av dem av føderale kommisjoner. Innenfor fire år hadde stemmeregistreringen i Sørstatene mer enn doblet seg. I 1965 hadde Mississippi den høyeste svarte valgdeltagelsen på 74 prosent og fikk flest antall svarte representanter i USA. I 1969 hadde Tennessee afroamerikansk valgdeltagelsen på 92,1 prosent, Arkansas på 77,9 prosent og Texas på 73,1 prosent.
Flere hvite som hadde motsatt seg valgloven fikk betale. I 1966 var sheriff Jim Clark av Alabama, som var blitt beryktet for å benytte pisk mot borgerrettsforkjempere, opp for nyvalg. Selv om han tok av seg den kjente nålen med «Aldri» fra uniformen tapte han valget grunnet mangelen på svarte stemmer. Han ble senere fengslet grunnet narkotikasalg.
Svarte stemmer endret det politiske landskapet i Sørstatene. Da kongressen vedtok valgloven var det kun rundt 100 afroamerikanske som hadde et politisk valgt posisjon, alle fra Nordstatene. Ved 1989 var det mer 7200 afroamerikanere, inkludert mer enn 4800 i Sørstatene. Bortimot hvert eneste område i Alabama hvor afroamerikanere var flertall var sheriffen svart. Afroamerikanere i Sørstatene tok posisjoner i byer, fylker og statlige myndighetsposisjoner.
Atlanta valgte en svart ordfører, Andrew Young. Det samme gjorde Jackson i Mississippi med Harvey Johnson, Jr. og New Orleans med Ernest Morial. Svarte politikere på nasjonalt nivå inkluderte Barbara Jordan, som representerte Texas i kongressen, og Andrew Young ble utpekt til USAs ambassadør til De forente nasjoner under president Jimmy Carter. Julian Bond ble valgt til delstatsforsamlingen i Georgia i 1965, men politisk reaksjon til hans motstand mot Vietnamkrigen forhindret ham fra å ta sitt sete før i 1967. John Lewis representerte Georgias 5. kongressdistrikt i representantenes hus hvor han har tjenestegjort siden 1987.
Mordet på Martin Luther King og andre hendelser, 1968-1970
Prost James Lawson inviterte fredsprisvinneren Martin Luther King til Memphis i Tennessee i mars 1968 for at han skulle kunne gi sin støtte til sanitetsarbeidernes streik. De hadde satt i gang en kampanje for fagforeningsrepresentasjon etter at to arbeidere hadde blitt drept i arbeidsulykker.
Den 3. april holdt King en tale ved kirken Mason Temple i Memphis. Emnet var steiken og King oppfordret til enhet, økonomiske aksjoner, boikott, og ikkevoldelige protester og utfordret USA til å leve opp til sine idealer i det som ble hans siste tale, den berømte «Jeg har vært på fjellets topp». Mot slutten av talen kom han inn på muligheten av sin egen død hvor han i nær bibelske vendinger sa:
På norsk: «Jeg vil bare gjøre Guds vilje. Og han har latt meg gå opp på fjellet. Og jeg har sett over. Og jeg har sett det lovede land. Jeg kommer kanskje ikke dit med dere. Men jeg vil at dere skal vite i kveld, at vi, som ett folk, vil komme til det lovede land. Så jeg er lykkelig i kveld. Jeg er ikke redd for noe. Jeg frykter ingen mann.»
Dagen etterpå, den 4. april 1968, ble han myrdet.
Massakren i Orangeburg skjedde den 8. februar 1968 hvor 9 politifolk fra Orangeburg i Sør-Carolina skjøt med skarpt inn i menneskemengde med protestanter. Tre menn ble drept og 28 ble skadet, de fleste skutt i ryggen. En av de skade var en gravid kvinne som senere aborterte. Denne hendelsen gikk forut skytingen på Kent State University i 1970 hvor nasjonalgarden skjøt mot fredelige studenter, drepte fire og skadet ni andre. Ti dager senere, 14. og 15. mai 1970 åpnet politiet ild mot Vietnamstudenter ved Jackson State College (i dag Jackson State University) i Jackson, Mississippi. Som ved Kent State protesterte studentene mot Vietnamkrigen. Her ble to studenter drept og tolv såret.
Unngå «kommunist»-betegnelsen
Den 17. desember 1951 avleverte det amerikanske kommunistpartiet, tilsluttet borgerrettskongressen, oppropet «Vi anklager folkemord» til De forente nasjoner hvor det ble argumentert at den amerikanske regjering ved ikke å reagere overfor lynsjing i USA, var myndighetene skyld i folkemord under Artikkel II i FNs konvensjon om folkemord. Oppropet ble presentert til FN ved to adskilte anledninger: Paul Robeson, konsertsanger og aktivist, til FN i New York, mens William L. Patterson, leder av kommunistpartiet, avleverte kopier av oppropet til en FN-delegasjon i Paris. Da tidligere borgerrettsforkjempere som Robeson, Du Bois og Patterson ble mer politisk radikal (og derfor mål for den kalde krigens kampanje mot antikommunisme fra de amerikanske myndighetene) mistet deres sympati hos både det svarte Amerika og hos NAACP. For å sikre en plass i de brede strømninger av afroamerikanerne og få en bredest mulig grunnlag, var det et spørsmål om overlevelse for den nye generasjonen av borgerrettsaktivister at de åpent distanserte seg fra alt og enhver som var knyttet til kommunismen, særlig under mccarthyismen på 1950-tallet. Men til tross for disse anstrengelsen ble mange borgerrettsledere og organisasjoner uansett etterforsket av FBI under J. Edgar Hoover og stemplet som «kommunister» eller «nedbrytende virksomhet». Tidlig på 1960-tallet ble praksisen til borgerrettsbevegelsen med å distansere seg eller ta avstand fra «de røde» utfordret av Studentenes ikkevoldelige koordineringskomité (SNCC) som hadde som politikk å akseptere støtte og deltagelse fra alle og enhver, uansett politisk tilknytning, så lenge de støttet SNCCs program og var villig til «stille seg i skuddlinjen». Til tider førte dette til konflikter mellom SNCC og NAACP.
Kennedy-administrasjonen, 1961–1963
I årene som gikk foruten valget av John F. Kennedy som president, hadde hans rulleblad angående kampen mot rasistisk diskriminering vært spinkel. Kennedy innrømmet åpent til sine nærmeste rådgivere at i løpet av de første månedene av hans presidentskap hadde hans kunnskap om borgerrettsbevegelsen vært «manglende».
I de første to årene av Kennedy-administrasjonen var holdningene til både presidenten og justisministeren, Robert F. Kennedy, blandet. Mange så på administrasjonen med mistenkelighet. En brønn av historisk kynisme mot hvite, liberale politikere hadde etterlatt en følelse av urolig forakt mot enhver hvit politiker som hevdet at de delte afroamerikaneres opptatthet av frihet. Likevel var det mange som hadde en sterk følelse at i begge Kennedyene var det en ny tidsalder med begynnelsen på politisk dialog.
Selv om observatører hyppig har benyttet frasen «Kennedy-administrasjonen» eller selv «president Kennedy» når lovgivning og støtte til borgerrettsbevegelsen er diskutert, men faktisk var mange av initiativene mellom 1960 og 1963 resultatet av Robert Kennedys lidenskap. Gjennom hans raske utdannelse og forståelse av rasismens realiteter, fikk Robert Kennedy en gjennomgripende forvandling som justisminister. Da han i et intervju i mai 1962 ble spurt, «Hva ser du som det største problem foran deg, er det kriminalitet eller innenlands sikkerhet?» Robert Kennedy svarte «Borgerrettighetene». Presidenten kom dog til å dele sin brors følelse for nødvendighet i sakene i slik grad at det var justisministeren som insisterte på at han gjorde sin berømte tale til nasjonen.
Den hvit mobb angrep og brente First Baptist Church i Montgomery, Alabama, hvor King oppholdt seg, ringte justisministeren til King og ba ham om ikke å forlate bygningen før U.S. Marshals og nasjonalgarden kunne sikre området. King fortsatte å kritisere Kennedy for «tillate situasjonen å fortsette». King offentlig takket Robert Kennedy for å ha utkommandert militærstyrkene for å avbryte rasistenes angrep, som ellers kunne ha tatt hans liv.
King vurderte innledningsvis mye av anstrengelsene til Kennedyene som et forsøk på å kontrollere bevegelsen. Dog kom han til oppdage at deres anstrengelser var kritiske. Det var ved Robert Kennedys faste insistering, via samtaler med King og andre, at King kom til å anerkjenne valgreformer og stemmerett som fundamentale, behovet for svarte til aktivt engasjere seg ikke bare i protester, men også i politisk dialog på høyeste nivå. Med tiden fikk King både respekt og tillit til, via åpenhjertig dialog og bestrebelsene til justisministeren. Robert Kennedy ble i stor grad sin brors hovedrådgiver i spørsmålene om etnisk likhet og rettferdighet. Presidenten vurderte spørsmål om borgerrettigheter til å være underlagt justisministerens kontor.
Med et meget lite flertall i kongressen, hvilte presidentens mulighet til å få gjennom en lovgivning i stor grad på en balansegang mellom senatorene og kongressmedlemmene fra Sørstatene. Uten støtten til visepresident Lyndon Johnson, som hadde år med erfaring i kongressen, ville mye av justisministerens programmer ikke ha fått framgang.
Mot slutten av 1962 var frustrasjonen over den langsomme framgangen i de politiske endringene balansert av bevegelsens sterke støtte for legislative initiativer: boligrettigheter, administrativ representasjon i alle de departementer, trygge forhold for stemmeurnene, presse på rettsvesenet for å straffeforfølge rasistiske kriminelle. Fra å presse ut guvernør George Wallace, til å kritisere visepresident Johnson for ikke å makte å oppheve raseskiller i administrasjonen, til å true korrupte hvite dommere i Sørstatene med avskjedigelse, til oppheve raseskille på offentlig transport over delstatene, kom Robert Kennedy til bli konsumert av borgerrettsbevegelsen og senere førte den framover i hans eget bud på presidentskapet i 1968. Natten ved guvernør Wallaces overgivelse, ga president Kennedy en tale til nasjonen som markerte tidens endring, en tale som kom til å bli en milepæl for de påfølgende endringene i nasjonens politikk. I talen snakket president Kennedy om behovet for å handle med besluttsomhet og å handle nå:
Mordet på John F. Kennedy i Dallas brøt progresjonen og karrierene for både Kennedyene som Martin Luther King. Den vesentlige grunnarbeidet for Borgerrettsloven av 1964 hadde blitt gjort før mordet. Behovet for politiske reformer hadde blitt drevet gjennom på Capitol Hill ved kombinert innsats av Kennedybrødrene, King, andre borgerrettsledere og president Lyndon Johnson.
I 1966 gjennomført Robert Kennedy en turne i Sør-Afrika hvor han gjorde seg til talsmann for antiapartheidbevegelsen. Hans reise fikk internasjonal lovprisning på en tid hvor få politikere våget å utsette seg selv for sørafrikanske politikken. Han ble ønsket velkommen av svart befolkning som om han var et overhode fra en utenlandsk stat. I et intervju med magasinet LOOK uttalte Kennedy:
Det jødiske samfunn og borgerrettsbevegelsen
Mange i det jødiske samfunnet støttet borgerrettsbevegelsen. Statistisk var jøder en de mest aktive involverte ikkesvarte grupper i bevegelsen. Mange jødiske studenter arbeidet sammen med afroamerikanere i CORE, SCLC, og SNCC som fulltids arrangører og frivillige. Jødene utgjorde bortimot halvparten av hvite frivillige fra Nordstatene som involverte seg frihetsommeren i Mississippi 1964, og bortimot en halvpart av borgerrettsadvokatene som var virket i Sørstatene på 1960-tallet.