cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Graveyard Paradise
Historie
Vinteren 1966-1967 hadde bandet hatt en liten hit i Bodø med deres første single «Veto»/ «Little You», men ellers lite oppmerksomhet i resten av landet. Dette snudde seg et halvt år senere da bandet fikk sitt gjennombrudd med «Graveyard Paradise». Krogtoft hadde sett Dracula, mørkets fyrste, en film med Christopher Lee i hovedrollen. Noe som sammen med vietnamkrigen og Bob Dylan ga ham en visjon om at statsministre, diplomater og militære var vampyrer på jakt etter blod. Teksten ble satt til en Bob Dylan-lignende folkrock/popmelodi.
«Graveyard Paradise» vakte ikke så stor oppsikt da den ble utgitt i mai 1967, men da Ti i skuddet kom tilbake etter sommerferie valgte Vidar Lønn-Arnesen å spille – og skryte av låta, selv om den ikke var inne på lista. Bandet fikk etter det opptre på TV-programmet Pop-korn. Så, i august 1967 og utover høsten lå låta femten uker på VG-lista. Ingen band i Norge – med unntak av The Pussycats – hadde opplevd slik suksess på den tiden. Det vakte berettiget oppsikt at en ung nordmann – 20 år gamle ASA – kunne skrive en så reflektert sang, og det attpåtil på velformulert engelsk. ASA var imidlertid skuffet over at så få platekjøpere forsto det alvorlige budskapet i sangen.
Sangen hadde egentlig fire vers, men at det ene ble kuttet for at låten skulle passe bedre til single-formatet. Den lange versjonen kan høres på samleplaten One Two Six, utgitt i 1995.
Tjue år senere ble den av Dagbladets lesere valgt til tidenes nest beste norske melodi, kun slått av «Du ska få en dag i mårå». I 2004 ble sangen kåret til beste nordnorske sang, av avisen Nordlys. Albumet Psst! Psst! av The Pussycats ble kåret til beste nordnorske album.
Innspilling
I 1966 vant 1-2-6 en lokal talentkonkurranse i Bodø. Premien var en tur til Oslo og plateinnspilling for A/S Nera som hadde agenturet for amerikanske RCA Records. I Roger Arnhoff Studio i midten av juli 1966 begynte bandet innspillingen sammen med den nyansatte Arve Sigvaldsen - som hadde jobbet der bare én uke hos Nera - og studioteknikeren Meny Bloch. Resultatet av en dags arbeid ble singlen «Veto» og «Little You». Innspillingen ble lagt merke til av enkelte av hovedstadens musikkanmeldere, og førte til at Nera ville satse videre på bandet. Krogtoft komponerte flere låter og sendte demoinnspillinger Sigvaldsen i Oslo. Rett før påsken 1967 sto 1-2-6 igjen i studio. Denne gang ble en rekke sanger spilt inn. «Graveyard Paradise» skilte seg ut som en fin oppfølger til «Veto». Opptakene skjedde på tospors stereomaskiner. De fire guttene spilte alle instrumenter selv, men grunnet tidspress, ble bakgrunnskoret lagt på senere av produsent Arve Sigvaldsen med folk som Lars Bjune og medlemmer av Key Brothers. «Graveyard Paradise» ble et stort gjennombrudd for gruppen og platen ble gitt ut i flere land.
«Edens kirkegård»
ASA hadde opprinnelig skrevet teksten som et dikt på norsk, og det var et av mange dikt som utgjorde samlingen Epigon, tiltenkt Gyldendal Norsk Forlag. Diktsamlingen så aldri dagens lys, men i mai 1990 – da 1-2-6 skulle markere sitt 25-årsjubileum – møttes de fire medlemmene av 1-2-6 for å drøfte mulighet for gjenforening. Bandet spilte inn fem låter og brukte de fleste norske strofene i en nyinnspilling av låta med undertittelen «Edens kirkegård». Den nye versjonen var en kombinasjon av både norsk og engelsk tekst. Baksiden på denne singlen var «Våren –65», der ASA gjenfortalte historien om de fire ungguttene fra Bodø som satset alt for musikken. Fire av de fem innspillingene som det gjenforente 1-2-6 gjorde i 1990, ble funnet gode nok for den samlealbumet One Two Six, som ble utgitt i 1995.
Enlil
Enlil (EN = Herre + LIL = Loft, «Herre av vinden» ) var en sumerisk hovedgud som hadde tempel i byen Nippur. Hans navn ble listet og skrevet om i oldtidens sumeriske, akkadiske, hettittiske, kanaanittisk, og andre mesopotamiske leir- og steintavler. Navnet ble kanskje uttalt og tidvis gjengitt i oversettelser som Ellil i senere akkadisk, hettittisk og kanaanittiske skrifter. Navnet er en sammensetning av herre/hersker i første stavelse, og luft eller loft (som vinden går gjennom) i andre, og ble betraktet som gud av pusten, vinden, og loftet.
Opprinnelse
Mens Enlil var en ung gud ble han forvist fra Dilmun, gudenes hjem, og sendt til Kur, underverden, etter å ha voldtatt en gudinne ved navn Ninlil. Sistnevnte fulgte ham til underverden hvor hun fødte hans første barn, Nergal, og eller kanskje isteden måneguden Sin (tilsvarer den sumeriske Nanna-Suen). Etter å ha blitt far til ytterligere underverden-guddommer (erstatninger for Sin) fikk Enlil tillatelse til å komme tilbake til Dilmun.
Enlil ble kjent som oppfinner av hakken, et nøkkelredskap for jordbruket hos sumerne, og fikk planter til å vokse.
Kosmologisk rolle
Enlil var sammen med Anu/An, Enki og Ninhursag i sumerisk mytologi.
Fredrik Ljungberg
Karl Fredrik Ljungberg (født 16. april 1977) er en svensk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Enlil
Kosmologisk rolle
Med sin hustru Ninlil eller Sud ble Enlil far til måneguden Nanna/Suen (på akkadisk Sin) og av Ninurta (også kalt Ningirsu). Enlil ble også far til Nisaba, kornets gudinne, av Pabilsag som tidvis er lik Ninurta, og andre ganger av Enbilulu. Med Ereshkigal ble Enlil far til Namtar.
Fredrik Ljungberg
Arsenal
Fire år senere, i 1998, ble Ljungberg solgt til den engelske fotballklubben Arsenal for £ 3 000 000. Han debuterte i en kamp mot Manchester United hvor han scoret etter bare noen få minutter.
Han var med på å vinne to seriemesterskap, og tre FA-cup trofeer med Arsenal, samt et Community Shield.
West Ham
Den 23. juli 2007 signerte Ljungberg for West Ham United FC på en 4 årskontrakt for en overgangssum som kunne øke til £3 millioner.
Ljungberg fikk bare 25 kamper i en skuffende første sesong i West Ham, og 6. august 2008 ble det kjent at West Ham United hadde betalt Ljungberg 60 millioner kr for å løse svensken fra kontrakten etter bare et år, og at han nå var klubbløs.
Landslagsspill
Fredrik Ljungberg debuterte for Sverige mot USA i 1998 og har deltatt i fem mesterskap med landet sitt, han spilte under EM i fotball 2000, VM i fotball 2002, EM i fotball 2004, VM i fotball 2006 og EM i fotball 2008. I årets EM var han kaptein for Lars Lagerbäcks mannskap.
Han har spilt 75 landskamper, og scoret 15 mål for Sverige.
Meritter
Arsenal
Hevneren slår til
Hevneren slår til (engelsk originaltittel: Death Wish, også utgitt på norsk som Nådeløs by) er en roman fra 1972 av Brian Garfield.
Nødsignal
Nødsignal er ethvert signal som kan brukes til å påkalle oppmerksomhet i forbindelse med nød og ved andre omstendigheter hvor oppmerksomhet er påkrevet.
Atlaua
Atlaua (alternativt skrivemåte Atlahua, «vannenes guddom») var en gud for vann (nahuatl atl), og skytsgud for fiskere og bueskyttere, det vil si en gud for jakt og fiske. Assosiasjonen med bueskyttere knyttes via at navnet Atlaua ble assosiert med atlatl, betegnelse for et redskap for å kaste kastespyd.
Hevneren slår til
Bokens oppfølger kom i 1975 som Dødsdommen (engelsk originaltittel: Death Sentence).
Handling
Paul Benjamin er en vanlig revisor i New York, omsorgsfull far og ektemann som forakter vold. En dag blir datteren hans slått og kona drept av en gruppe sadistiske innbruddstyver. Hendelsen forandrer hans liv for alltid og sakte, men sikkert tyr han til selvtekt. Han starter en enmannskrig mot forbryterne som overfaller uskyldige på gatene.
Atlaua
Den mytologiske betydningen for Atlaua synes å ha vært forbundet med Opochtlis og Amimitls (sammenfallet mellom vann-piler). Ellers er det ikke flere detaljer som kjent for den guddommen.
Hevneren slår til
Norsk oversettelse
En norsk oversettelse kom som Hevneren slår til i serien Ekkos spenningsromaner i 1977, oversatt av Turi Ekko. Boken ble også nyutgitt på norsk i 1996 som Nådeløs by, denne gangen oversatt av Arvid Strandli.
Filmversjon
I 1974 ble en film basert på boken laget med Charles Bronson i hovedrollen. Den ble regissert av Michael Winner.
Anne-Berit Aspås
Anne-Berit Aspås (født 13. desember 1953 i Stavanger) er en norsk forfatter, oppvokst og bosatt i Asker.
Aspås er utdannet førskolelærer fra 1976 og har arbeidet ca. 20 år i barnehage. Hun har hovedfag i nordisk fra 1999. Hun debuterte i 1988 med barneboken Gutten i heisen, og har skrevet en rekke bøker for barn og ungdom. Flere av bøkene faller innen sjangrene science fiction og fantasy; tema i forfatterskapet er vennskap/fiendskap, problemer med å føle seg utenfor, om å være tvunget til å klare seg uten hjelp fra voksne, mystiske historier om familiehemmeligheter, vesener fra rommet og nyoppdagede folkeslag.
Pål André Helland
Pål André Helland (født 4. januar 1990) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for G19.
Han har spilt for, , og. Han vant cupen med Hødd i 2012 og har fire seriegull og tre cupgull med Rosenborg i årene 2015–2018. Han ble kåret til Årets spiller i norsk fotball av VG i 2015.
Rosenborg
I januar 2009 ble han tatt opp i A-stallen. Den 10. mai 2009 fikk han sin offisielle A-lagsdebut i 1. runde i Cupen mot Gjøvik. Den 17. juni 2009 scoret han det siste målet da Rosenborg vant 1-7 over 3. runde i cupen.
Helland fikk sine første minutter i Tippeligaen den 20. juni 2009 mot.
Den 6. august 2009 ble han lånt ut til. Lånet ble forlenget ut hele 2010-sesongen, men etter opprykket mistet han all tillit fra trener Per Joar Hansen. Han fikk bare to seriekamper på benken og én omgang i cupen og valgte å avbryte lånet allerede i mai 2010. Helland ble da umiddelbart en del av toppgruppa i Rosenborg, etter å ha tilhørt A-stallen før utlånet, men var ikke spilleberettiget før overgangsvindet åpnet igjen 1. august. Den 22. august 2010 kom han inn i kampen mot i det 90. minutt.
Foran sesongen 2011 ble han imidlertid igjen lånt ut til. Han fikk bare to innhopp i 1. divisjon. Helland ble da enig med Rosenborg om å avslutte kontrakten seks siste måndener før konktrakten gikk ut.
Byåsen
Den 2. august 2011 gikk Helland til. Helland ble etter sesongen kåret til Årets spiller.
Hødd
Den 15. november 2011 skrev Helland under for.
I 2012 vant han cupfinalen med.
Rosenborg
Den 4. juni 2013 skrev han under en treårskontrakt med Rosenborg fra 1. januar med gratis overgang. Den 10. juli 2013 kjøpte Rosenborg fri Helland fra de 6 siste måndene av kontrakten med Hødd.
Den 17. oktober 2014 skrev han ny kontrakt med Rosenborg ut 2018.
I sesongen 2015 var han med å vinne både Tippeligaen og Cupfinalen.
Helland ble kåret til Årets spiller i norsk fotball av VG.
Den 29. juni 2016 skrev han ny kontrakt ut 2020 med Rosenborg.
I sesongen 2016 var han med å vinne både Tippeligaen og Cupfinalen. Han scoret 3 mål i cupfinalen mot.
Den 29. mars 2017 var han med å vinne Mesterfinalen i fotball for menn 2017.
I sesongen 2017 var han med å vinne Eliteserien.
I sesongen 2018 var han med å vinne Eliteserien og Cupfinalen.
Den 18. februar 2020 skrev han ny kontrakt ut 2022.
Lillestrøm
Den 20. februar 2021 skrev han en under en toårskontrakt med Lillestrøm. Hans første mål for Kanarifugla kom mot Rosenborg BK, 25. juni 2021.
Den 9. november 2022 annonserte Helland at han ville legge opp etter endt sesong.
Stårheim Idrettslag
Stårheim Idrettslag (stiftet i 1935) er et idrettslag fra Stårheim i Stad kommune i Vestland, som driver med fotball, friidrett, håndball og skiidrett. Klubben eier sammen med Haugen Idrettslag, Nordfjord Skisenter på Harpefossen. I 1937 ble Stårheim Skilag innlemmet i idrettslaget.
Pål André Helland
Løvenstad
Den 30 mars 2023 signerte han med Løvenstad fotballklubb som per dags dato spiller i 4. divisjon.
Stårheim Idrettslag
Skiidrett
Stårheim er mest kjent for skiskyting, og har siden 1990-tallet bygd opp et av de sterkeste skiskyttermiljøene på Vestlandet.
Pål André Helland
Landslaget
Den 8. juni 2015 fikk han sin første landskamp for mot.
Den 1. juni 2016 scoret han sitt første landslagsmål for mot.
Helland spilte fem kamper og scoret tre mål for det norske futsallandslaget. Han er den eneste spilleren med NFF-landskamper både i fotball og futsal.
Stårheim Idrettslag
Skiidrett
I 2001 arrangerte Stårheim hovedlandsrennet i skiskyting, og i 2002 var laget arrangør av senior-NM sammen med Heggjabygda Idrettslag.
Pål André Helland
Trenerkarriere
Den 3. mars 2023 ble han ansatt som hovedtrener for G19.
Stårheim Idrettslag
Andre idretter
I 1983 bygde klubben fotballbane i Torvik, men fotballen og håndballen i Stårheim er preget av samarbeid med nabobygdene Eid, Haugen og Kjølsdalen.
Nicaragua under Sommer-OL 1972
Nicaragua under Sommer-OL 1972. Åtte sportsutøvere fra Nicaragua deltok i tre sporter i Sommer-OL 1972 i München. Det var andre gangen som Nicaragua deltok i et OL, de vant ingen medaljer
Charlotte Undset
Charlotte Undset, født Marie Nicoline Charlotte Gydh eller Gyth (født 1855 i Kalundborg i Danmark, død 24. august 1939), var forfatteren Sigrid Undsets mor. Hun var datter av den velstående kanselliråd, juristen Peter Andreas Gyth. Hun ble gift i 1881 med arkeologen Ingvald Undset, en kjent vitenskapsmann som døde allerede i 1893. Hun hadde tre døtre som het Sigrid, Ragnhild og Signe. Ragnhild ble født i 1884, etter at familien hadde flyttet til Norge fra Danmark. I 1887 ble Signe født. Etter at datteren Sigrid konverterte til katolisismen, konverterte også moren i en alder av 73 år.
Nødmelding
Meldingen skal inneholde følgende punkter:
Audny
Audny er et norsk og svensk kvinnenavn dannet av de norrøne ordene auðr, «fremgang, hell, rikdom», og nýr, «ny, ung». Ödhny er en gammelsvensk form av navnet.
Utbredelse
Navnet er svært lite brukt utenfor Norge, og er et nokså sjeldent navn også i Norge.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Mariette Korsrud
Marie Henriette Korsrud (født 25. april 1948) er en norsk selvstendig næringsdrivende og lokalpolitiker fra Arbeiderpartiet. Hun har sittet som fylkesordfører i Nordland og vært lokalpolitisk aktiv i Moskenes kommune.
Korsrud har vært innvalgt i kommunestyret i Moskenes kommune i tre perioder (fra 1999). Hun har tidligere vært styremedlem i Nordland Arbeiderparti og har i en årrekke vært leder for Moskenes Arbeiderparti. I perioden 2007 til 2011 satt hun som fylkesordfører i Nordland.
Korsrud er utdannet sekretær, men ble etter hvert autorisert regnskapsfører. Senere startet hun sitt eget firma; Mariettes kontor- og regnskapsservice.
Eretria
Eretria (gresk: Ερέτρια, «rorernes by») var en by i antikkens Hellas på vestkysten av øya Evvia, sør for Khalkis, motstående av kysten til Attika på andre siden av et smalt sund. Eretria var en betydningsfull gresk polis på 500- og 400-tallet f.Kr., men den mistet sin betydning i antikken. Byen ble ødelagt og forlatt første gang i 87, men den ble først endelig oppgitt en gang på 500-tallet e.Kr. En ny by med samme navn ble grunnlagt i 1824. Utgravninger av den antikke byen begynte på 1890-tallet og har blitt siden 1964 drevet av greske arkeologer og av den sveitsiske arkeologiske skole i Athen. I dag er den moderne greske byen med samme navn som den antikke som et populært feriested.
Forhistorie
Den første kjente bosetningen fra tidlig helladiske tid (3000-2000 f.Kr.) er lokalisert på sletten. Et kornmagasin og flere andre bygninger foruten også en tørkeovn for keramikk har blitt avdekket. Denne bosetningen flyttet til toppen av akropolis i den midtre helladiske perioden (2000-1600 f.Kr.), ettersom sletten ble oversvømmet av den nærliggende bukten. I sen helladiske periode (1600-1100 f.Kr.), hadde befolkningen hatt nedgang og levninger som er funnet har blitt tolket som en observasjonspost. Mangelen på arkeologiske spor tyder på at stedet ble forlatt under de mørke århundrer i Hellas (ca. 1100 f.Kr. – 750 f.Kr.) eller var svært tynt befolket
Arkaisk tid
Den spede befolkningen hadde nok sin årsak i omfattende myrer og våtområder, og skiftende vannløp. På 700-tallet f.Kr. ble området ved kysten langsomt utviklet uten at det var et sammenhengende urbant område. Befolkningen spredte seg i særskilte familieenheter fra kysten og opp til akropolis.
Eretrias befolkning og betydning økte på samme tid som Lefkandi fikk en tilbakegang en gang fra ca. 825 f.Kr. og framover. Eretrias naturlige havn og tilgangen til økt handel sjøvegen er en forklaring på den gradvis forflytningen fra Lefkandi til Eretria. Gjennom den arkaiske perioden ble Heroon utbygget og en av de tidlige viktige bygninger var helligdommen til Apollon Dafneforos i sentrum av Eretria, reist en gang rundt 750 f.Kr. Tusenvis av vaser foruten levninger av gjenstander av bronse som er funnet ved tempelet vitner om befolkningens religiøse tilknytning. Det var også enkelte mindre bygninger som ble benyttet som verksteder, og en langstrakt bygning som antagelig tjente politiske og kultiske handlinger.
Den tidligste omtalen av Eretria var ved Homer, som listet Eretria som en av de greske byene som sendte skip til Trojakrigen. På 700-tallet f.Kr. var Eretria og dens naboby og rival, Khalkis, begge vokst seg framgangsrike ved handel. Eretria kontrollerte de egeisk øyene Andros, Tinos og Keos. De holdt også et området i Boiotia på det greske fastlandet. Eretria var også involvert i gresk kolonisering og opprettet kolonier på den italienske øya Pithekoussai og Kumae på det italienske fastlandet, men da i samarbeid med Khalkis. I søkingen etter metall var nordlige Hellas og Italia mulige kilder, og antagelig en motivasjon for kolonisering. Straks kolonisering var etablert var de økonomiske interessene ikke begrenset til metall alene, alle former for produkter kunne bli utvekslet.
Eretria lokalisering mellom øst og vest i middelhavsverden betydde at byen var knyttet til flere utvekslingssystemer av teknikker og ideer. En orientalsk påvirkning er manifester i bestemte motiver i byens geometriske keramikk, og muligens også i gullsmedteknikkene. I tillegg fikk alfabetet et tidlig ankomst i Eretria i form av graffiti på keramikk, og byen var antagelig et senter for videre spredning i den gresk verden.
Kriger
Mot slutten av 700-tallet f.Kr. havnet imidlertid Eretria og Khalkis i en langvarig krig om kontrollen om de fruktbare markene på Lelantinesletten på øya Euboia. Denne krigen kjennes hovedsakelig fra skriftene til Thukydid hvor den kalles for lelantinske krigen hvor han slo fast at: «Krigen mellom Khalkis og Eretria var det som de fleste steder som tilhørte resten av Hellas delt opp i allianser med ene eller andre siden.» Få detaljer er kjent om krigen, men det er klart at Eretria ble beseiret. Byen ble ødelagt og Eretria tapte sine landområder i Boiotia og de egeiske øyene. Samtidig kom hverken Khalkis eller Eretria til å få større betydning i senere gresk politikk. Som et resultat av nederlaget vendte Eretria seg mot kolonisering, hvilket var en måte for innbyggerne å forlate sitt hjemlige område og begynne på nytt et annet sted. Eretria plantet kolonier ved kysten av nordlige Egeerhavet, på kysten av Makedonia, i Italia og på Sicilia. Det synes som Eretria hadde vært pionerer i gresk kolonisering i utgangspunktet.
Eretria var jonere og var således naturlige allierte av Athen. Da de joniske grekerne gjorde opprør mot det ekspanderende Perserriket i 499 f.Kr., gikk Eretria sammen med Athen i å sende støtte til de greske opprørerne. En annen årsak kan være at Miletos hadde støttet Eretria i lelantinerkrigen. Av den grunn ble Eretria straffet av Dareios I av Persia under hans invasjon av Hellas. I 490 f.Kr. ble byen herjet og brent ned av perserne under deres hærfører Datis og befolkningen ble deportert til Mesopotamia. Tempelet til Apollon, bygd en gang rundt 510 f.Kr., ble ødelagt av perserne. Deler av pedimentet fra avdekket i 1900, inkludert torsoen fra en statue av Athene. Eretria ble gjenoppbygd kort tid etter og deltok med 600 hoplitter i slaget ved Plataiai i 479 f.Kr. Forfatteren Plutark nevner en kvinne fra Eretria «som ble holdt av Artabanos» ved det persiske hoffet til Artaxerxes I av Persia, som lettet publikum ved at Themistokles fikk med den persiske kongen.
I løpet av 400-tallet f.Kr. ble hele Euboia en del av det athenske sjøforbundet. Eretria og de andre byene på Euboia gjorde senere et mislykket opprør mot Athen i 446 f.Kr. Under Peloponneskrigen var Eretria alliert med Athen mot byens doriske rivaler Sparta og Korint. Likevel var Eretria sammen med andre byer misfornøyde med Athens dominans, og da spartanerne til sist beseiret athenerne i slaget ved Eretria i 411 f.Kr., hadde alle byene på Euboia gjort opprør.
Slaget ved Khaironeia i 338 f.Kr. hvor Filip av Makedonia beseiret de allierte hærene til grekerne, markerte også slutten på de greske byene som uavhengige bystater, og Eretria skrumpet sammen til en provinsby. I 198 f.Kr. ble den plyndret av romerne, og i 87 f.Kr. ble endelig ødelagt i mithridatiske kriger mellom Roma og kongedømmet Pontos, og forlatt.
Romersk tid
Det siste tiåret av 200-tallet f.Kr. ble Romerriket involvert i Euboea for første gang grunnet deres krig mot kong Filip V av Makedonia. I år 198 f.Kr. møtte folket i Eretria den voldsomme krigsmakten til romerne. Romerne kom sjøvegen med en stor flåte og beleiret byen som da var underlagt makedonerne. Skremt av de romerske beleiringsmaskinene søkte befolkningen tilflukt i akropolis og forsøkte å oppnå en ærefull overgivelse mens romerne brøt ned byens forsvarsmurer. Titus Livius har gitt en ganske detaljert redegjørelse av hendelsen, basert helt på en tapt fortelling av historikeren Polybios, at romerne i mangelen av sølv og gull å plyndre, fant byen kunstverker av stor verdi. Romerne plyndret byens rike kulturelle arv.
I 194 f.Kr. opprettet romerne Euboea som en føderal stat og med Khalkis som hovedstad. Eretrias historie på 100-tallet f.Kr. viser at byen delvis greide å rekonstituere en del av sine ressurser, noe byen sammen Athen og Khalkis alene i Hellas var greide å gjøre. I tiden 180-170 f.Kr. preget byen sølvmynter i den såkalte nye stil. I 146 f.Kr. etter den akhaiske krig, ble de greske byene satt under kontroll av den romerske guvernør i Makedonia, men de beholdt uansett en del av sitt selvstyre. Det var ikke før opprettelsen av den romerske provinsen Achaea i 27 f.Kr. at de ble offisielt underlagt Romerriket.
Nye bygninger ble reist. I nærheten av «Huset med mosaikkene», hvor et industrikvartal utviklet seg for farging av tekstiler med purpur, vitner om en viss renessanse for økonomisk vekst. Et tempel for romersk keiserkult ble bygget, og en rekke offentlige bygninger, blant annet gymnasion og teateret, ble restaurert. En rekke gravsteler fra mellom 100- og 200-tallet e.Kr. viser blant annet en fisker fra Eretria som stolt var representert med sine redskaper (se bilde). Boliger var konsentrert ved foten av akropolis mens den gamle byen ble benyttet som nekropolis.
John Oommen
John Oommen har fullført både Master of Science (1979), og Doctor of Philosophy degrees (1982), og arbeider som professoroverhode ved Carleton Universitet hvor han har bidratt til et stort antall vitenskapelige publikasjoner.
Eretria
Tidlig kristen tid
Det var lenge antatt at mot slutten av 200-tallet e.Kr. ble Eretria gradvis avfolket og at det store jordskjelvet i 365 fullførte prosessen. Likevel synes det som om at Sebasteion, tempelet for keiserkulten, antagelig ble ødelagt av kristne på 400-tallet og en rekke graver fra 500-tallet tyder på en bosetning. Det er vanskelig å få en fullverdig inntrykk av bosetningen i senantikken da få levninger fra denne tiden er funnet. Et nytt jordskjelv i 511 førte antagelig til at de siste innbyggerne flyktet. Kun kirken til Aghia Paraskevi 1 km øst for Eretria og dens kirkegård indikerer at stedet fortsatt ble brukt på 500-tallet.
John Oommen
Oommen har også vært tilknyttet Universitetet i Agder som professor II.
Eretria
Middelalderen
Romerriket ble delt i en vestlig og en østlig del, sistnevnte førte til framveksten av Østromerriket, og den greske verden gjennomgikk betydelige økonomiske, sosiale og religiøse endringer. Nordlige Hellas ble herjet av gjentatte bølger av angrep fra barbarer, men det synes som om Euboea unngikk disse. Mens Eretria forvitret var det andre byer, som Khalkis, som beholdt sin posisjon og hvor keiser Justinian I den store forsterket befestningen og broen over til Euripos. Euboea ble organisert i fem bispedømmer og tallrike kirker og klostre bygd mellom 300- og 1100-tallet, noe som vitner om betydelig bysantinsk innflytelse. Den latinske patriark av Konstantinopel bodde i Khalkis på 1300-tallet i tiden før den osmanske erobringen.
På 1100-tallet måtte Det bysantinske rike slå tilbake normanniske angrep. I 1366 tok republikken Venezia kontroll over Euboea, og i 1470 erobret de muslimske osmanerne Khalkis og tok kontroll over øya fram til 1832.
Den italienske reisende Cyriaco av Ancona, egentlig Ciriaco de' Pizzicolli (1391-1453), er den første reisende som omtalte Eretria da han i 1436 beskrev og lagde skisser av den gamle byens murer. I de neste århundrene var det ingen andre kjente reisende som besøkte stedet. På 1800-tallet tiltrakk ruinene i Eretria til seg ny oppmerksomhet og de første arkeologiske undersøkelsene kom i gang i 1885.
Nye Eretria
Historien til det moderne Eretria nært tilknyttet den greske selvstendighetskrigen (1821-1827). Sjøfolk fra Psará i nærheten av Khíos brente i 1822 skipet til den osmanske admiralen og de osmanske tyrkerne hevnet seg ved å ødelegge Psara i 1824. I 1833 overga osmanerne Euboea til Hellas, og for å gi flyktningene fra øya Psara et nytt hjem, besluttet den greske regjering å etablere dem ved Eretria. Den nye byen ble fra da av og fram til 1960 kalt for Nea Psara («Nye Psara»). Malaria og antagelig at Khalkis lå kun 18 km unna kan forklare hvorfor den nye byen fikk en langsom vekst.
På 1900-tallet ble utviklingen av Nea Psara igjen preget av krig i den gresk-tyrkiske krigen 1919–1922. Krigen endte med utveksling av befolkningsgrupper mellom Tyrkia og Hellas. En rekke flyktninger fra Lilleasia ble bosatt i Euboea.
Dagens by
Siden 1960-tallet, takket være opprettelsen av en fergetjeneste fra 1956 som knyttet Eretria til Attika, og utryddelsen av malaria ved å drenere sumpene i løpet av 1940-tallet, ble provinsbyen Eretria et yndet feriested for athenere som søkte å unnslippe sommervarmen. Folketelling av 2001 listet 5969 innbyggere i distriktet Eretria, inkludert byen.
Eretria kan bli nådd fra Skala Oropou i søtlige Attika via fergen eller via Halkida ved vegen. Eretria er en betydningsfull stasjon på veg sørover på øya. Eretria har mange kroer og vertshus og en lang strandpromenade. Det arkeologiske utgravningene er lokalisert i den nordlige enden av byen. De historiske funnene fra både Eretria og Lefkandi er vist fram til Eretrias museum som ble etablert av den sveitsiske arkeologiske skole i Hellas.
Kommunen Eretria ble opprettet i 2011 som følge av reformene i lokalstyre ved at to tidligere kommuner ble slått sammen, Amarynthos og Eretria. Amarynthos ligger 8 km øst for Eretria.
Arkeologi
De første arkeologiske undersøkelser i Eretria ble utført av den greske arkeologen Christos Tsountas i 1885 som undersøkte nekropolis vest for den antikke byen. Mellom 1891 og 1895 drev den amerikanske skole undersøkelser av teateret, Dionysos-tempelet og gymnasion, men publiserte ingen resultater. De siste årene av 1800-tallet sendte det tyske arkeologiske institutt flere fotografiske ekspedisjoner til Eretria og bildene har utgjort en sekundærdokumentasjon av stor verdi.
I 1889 gjorde Konstantinos Kourouniotis utgravninger av tempelet til Apollon Dafneforos og oppdaget skulpturgrupper som forestilte Thesevs og Antiope, i dag utstilt i museet i Eretria. Han avdekket også deler av forsvarsmuren, vestporten, sørlige gymnasion og badene i nærheten av havnen.
Flere forskere har interessert seg for Eretria, blant annet den østerrikske epigrafen Erich Ziebarth, forfatter av et bind Corpus Inscriptionum Graecarum som var viet Euboea, og senere historikeren William P. Wallace, numismatikeren Olivier Picard, og John Boardman, spesialist på gresk keramikk.
Vestfjordens Seilforening
Vestfjordens Seilforening var en seilforening som ble stiftet på Indre Vassholmen i Bærum i 1921. Den arrangerte populære regattaer der, hvor blant andre kronprins Olav, senere kong Olav, var en hyppig deltaker. De første årene seilte vassholmboerne med bruksbåtene sine, snekker. Senere anskaffet de egne regattabåter, og bygde selv blant annet flere 19 1/2 m² spissgattere. Foreningen hadde flere gode seilere blant medlemmene. Blant dem er Thor Thorvaldsen som tok OL-gull i drake både i London 1948 og Helsingfors 1952, og Christopher Gundersen som ble verdensmester i Europajolle i 2004.
Seilforeningen var stor innen snipe- og Nordisk Folkebåt (IF)- klassene. Startplassen for regattaer ble flyttet fra Indre til Ytre Vassholmen etter at Bærum kommune kjøpte Ytre Vassholmen i 1968. Det blir lagt ut flytebrygger på Ytre Vassholmen i sommerhalvåret til bruk for både seilerne og andre som benytter seg av friområdet og Kystledhytta.
Høsten 2010 ble Vestfjordens Seilforening slått sammen med Bærum Seilforening.
Billy Vaughn
Richard «Billy» Vaughn (født 12. april 1919, død 26. september 1991) var en amerikansk sanger og orkesterleder.
Han ble født og vokste opp i Glasgow i Kentucky, hvor han ble inspirert av sin far til å lære seg å spille mandolin, da han som treåring var syk med meslinger. Han lærte seg senere å spille mange instrumenter.
I 1941 vervet Vaughn seg i Nasjonalgarden og ble sendt til Europa. Han ble der til slutten av andre verdenskrig og bestemte seg for å satse på en musikkarriere da han kom hjem. Vaughn studerte musikkomposisjon ved Western Kentucky State College (nå Western Kentucky University). Han livnærte seg som pianist ved lokale nattklubber og som frisør. Tre andre studenter ved universitetet, Jimmy Sacca, Donald McGuire og Seymour Spiegelman, hadde dannet en vokaltrio, og rekrutterte Vaughn som pianist til gruppen The Hilltoppers. Han ble raskt den fjerde stemmen, og skrev også deres første hitlåt, «Trying», som entret hitlistene i 1952.
I 1954 forlot han gruppen, for å jobbe som musikkdirektør hos Dot Records i Gallatin, Tennessee. Han dannet sitt eget orkester, som samme året hadde en stor hit med «Melody of Love». Han hadde i løpet av de neste 15 årene mange hits verden over, og var den første til å toppe Norges offisielle hitliste i 1958, med låten «Sail Along Silv'ry Moon».
Vaughn døde av kreft i Palomar i California, 26. september 1991. Han ble 72 år gammel.
Pungmuldvarper
Pungmuldvarpene er en familie av pungdyr (Notoryctidae), med én slekt som deles i en eller to arter. De viser stor likhet med muldvarper og visse andre insektetere.
De mangler ytre ører og øynene er rudimentære. De har korte ben og en kort hale som har flere ringer og etterlater seg spor når dyret beveger seg over jorda. Forbena har store og spadelignende klør på tredje og fjerde tå. Pungmuldvarpene er meget nært knyttet til livet nede i jorda, og beveger seg sjelden over bakken.
Saint Paul Charlestown
Saint Paul Charlestown er et parish (distrikt) vest på øya Nevis i øystaten Saint Kitts og Nevis. Hovedstaden er Charlestown, som også er hovedstad for hele øya.
DS «Geiranger»
DS «Geiranger» ble bygget av Stavanger Støberi & Dok som byggenummer 54. Hun ble levert til reder H. Westfal-Larsen i Bergen i juli 1907. Skipet ble ved samme rederi frem til krigsforlis 7. august 1915.
Krigsforlis
DS «Geiranger» var på reise fra Petschora i Russland til Southampton, med trelast. 7. august 1915 ble hun stanset av den tyske ubåten U 24 i posisjon N 59.33' E 01.39. Kapitänleutnant Rudolf Schneider beordret kontroll av papirer og deretter fikk mannaskapet 10 minutter til å forlate fartøyet før hun ble skutt i senk av kanonild. Ni timer senere ble besetningen tatt opp av en hollandsk fiskekutter og ført til Skudeneshavn, der de ankom tre dager etter at «Geiranger ble senket»
Tom Phillips
Thomas «Tom» Spencer Vaughan Phillips (født 19. februar 1888, død 10. desember 1941) var en britisk viseadmiral i Royal Navy. Han fikk tilnavnet «Tom Thumb» fordi han var liten av vekst. Han er kjent for å ha hatt kommandoen over Force Z under den japanske invasjonen av Malaya, hvor han gikk ned med sitt flaggskip, slagskipet HMS «Prince of Wales».
Bakgrunn
Phillips var sønn av oberst Thomas Vaughan Wynn Phillips fra Royal Artillery. Hans mor, Louisa Mary Adeline de Horsey Phillips, var datter av admiral sir Algernon Frederick Rous de Horsey.
Militær karriere
Phillips gikk inn i Royal Navy i 1903 som kadett. Han ble sjøkadett i 1904 og forfremmet til løytnant i 1907 og kaptein i juli 1908.
Under første verdenskrig gjorde han tjeneste ombord på jagere i Middelhavet og Det fjerne østen. Han gikk på stabsakademi i et år fra juni 1919 og var militærrådgiver ved Folkeforbundet fra 1920 til 1922. Han ble forfremmet til kommandørkaptein i juni 1921 og kommandør i juni 1927. I 1932 ble Phillips utnevnt til assisterende sjef for planavdelingen i admiralitetet. I 1938 ble han forfremmet til commodore og i januar 1939 til kontreadmiral med kommando over jagerflåten i Home Fleet.
Fra 1. juni 1939 til 21. oktober 1941 var Phillips vikariat og senere visesjef for marinen (First Sea Lord). Han oppnådde Winston Churchills fortrolighet, som utnevnte ham til tilforordnet viseadmiral i februar 1940. I slutten av 1941 ble han øverstkommanderende for flåten i Det fjerne østen med hovedkvarter i Singapore. Han seilte avsted med sin styrke under betegnelsen Force G som senere ble til Force Z. 10. desember 1941 gikk han ned med sitt flaggskip HMS «Prince of Wales» etter et japansk angrep kort tid etter Stillehavskrigen utbrudd.
Utmerkelser
Phillips ble utnevnt til Knight Grand Cross av Order of the British Empire og Knight Commander av Order of the Bath. Han hadde dermed rett til å føre tiltaleformen Sir foran sitt navn. Phillips ble også tildelt Distinguished Service Order.
Gina Stechert
Gina Stechert (født 20. november 1987 i Oberstdorf) er en tysk alpinist. Hun har spesialisert seg innen disiplinene utfor og Super-G.
Hun fikk sin debut i verdenscupen 21. desember 2004. Hun oppnådde ikke nevneverdige resultater før hun røk korsbåndet i det venstre kneet under junior-VM 2005 i Bardonecchia.
I mars 2006 ble Stechert tysk mester i utfor, og 2. desember 2006 tok hun sine første verdenscuppoeng ved å bli nr. 27 i utforrennet i Lake Louise. Under junior-VM 2007 i Altenmarkt kom hun på femteplass i utfor. En måned senere ble hun tysk mester i superkombinasjonen. 5. desember 2008 oppnådde Stechert sitt inntil da beste resultat i verdenscupen – en fjerdeplass i utforrennet i Lake Louise. Drøye to måneder senere kunne hun feire karrierens første verdenscupseier da hun overraskende gikk til topps i utforrennet i italienske Tarvisio.
Vietnams okkupasjon av Kambodsja
Til tross for væpnet motstand fra Røde Khmer under hele okkupasjonsperioden, samt press fra naboland og internasjonal isolasjon, gjorde ikke Vietnam noe kompromiss på sin politikk. Da landet trakk seg ut, var det etter å ha svekket Røde Khmer betydelig, og styrket et Vietnam-vennlig regime så det kunne motstå voldelig motstand.
Ettertid
Røde Khmer var ikke i stand til å yte mer motstand enn Vietnam kunne slå ned, og Vietnam trakk seg ut i 1988, etter å ha opprettet en folkerepublikk og svekket Røde Khmer betraktelig. Folkerepublikken Kambodsja ble imidlertid omdøpt til Staten Kambodsja like etter tilbaketrekningen. Mellom 1992 og 1995 ble Kambodsja styrt av FN, som sørget for at demokratiske valg ble gjennomført. FUNSK tapte dette valget, men et utbryterparti som tidligere var en del av FUNSK gjorde under ledelse av Hun Sen et kupp som styrtet den lovlig valgte regjeringen. Kuppmakerne mottok angivelig støtte fra Vietnam. Hun Sen styrer fortsatt Kambodsja.
Langset (Saltdal)
Langset er en grunnkrets i delområdet Nedre Saltdal i Saltdal kommune i Salten i Nordland. Kretsen befinner seg nord for Rognan og Saksenvik, og sør for Setså, på østsiden av Saltenfjorden. E6 og Nordlandsbanen går gjennom grunnkretsen.
Under andre verdenskrig ble blodveien bygget gjennom området. Dette var en ny parsell av Riksvei 50 mellom Rognan og Langset, der det før krigen var fergesamband.
Saint Thomas Lowland
Saint Thomas Lowland er et parish (distrikt) nordvest på øya Nevis i øystaten Saint Kitts og Nevis.
Fareham (distrikt)
Fareham er et distrikt i Hampshire, England. Administrasjonssenteret ligger i byen Fareham. Distrikter ligger mellom Southampton og Portsmouth, og tilhører et sammenhengende urbant belte i det sørlige Hampshire. En stor andel av innbyggerne pendler til de to større byene.
Distriktet ble opprettet 1. april 1974, som etterfølger av Fareham bydistrikt. Grensene for dette ble satt i 1932. Distriktet dekker et areal på 74,23 km² og hadde 111 581 innbyggere i 2011.
«Riksnyckeln» (1617)
«Riksnyckeln» var en svensk gallion bygd og sjøsatt i Västervik i 1616 eller 1617 med et deplasement på cirka 250 lester (800 tonn) og en bestykning på 22 til 28 kanoner. Den var også kalt «Stora Nyckeln» fordi et annet mindre skip også het «Nyckeln». «Riksnyckeln» forliste ved Vikstens skär utenfor Dalarö i den stockholmske skjærgården den 6. september 1628. Bare få uker i forveien forliste regalskipet «Vasa» på sin jomfrutur fra Stockholm.
«Riksnyckeln»
Ikke mye er kjent om denne gallionen som var et storskip etter å ha blitt sjøsatt i 1616 eller 1617 med et deplasement på 800 tonn, som i 1620-årene var rangert som et «rette orlogsskip» på 200 til 250 lester. Besetningen besto av 116 sjøfolk og 250 soldater for tilsammen 366 mann ombord på «Riksnyckeln» som hadde en aktiv karriere under den polske krigen mellom Gustav II Adolfs Sverige og Sigismund IIIs Polen-Litauen. Et annet skip på 400 tonn hadde også navnet «Nyckeln» siden sjøsettingen 1607, så det ble kalt «Lilla Nyckeln» med et deplasement på 400 tonn mens det større skipet siden 1617 hadde kallenavnet «Stornyckeln».
I sommeren 1628 hadde svenskekongen opplevd tap av to storskip, det nye regalskipet «Vasa» som sank den 10. august på jomfruturen etter bare noen hundre meters seilas og admiral Clas Larsson Flemings flaggskipet «Kristina» den 28. august 1628 som kollidert med et annet skip under storm og måtte ødelegges etter å ha grunnstøttet utenfor det polske tettstedet Hela. Ved innløpet til Stockholm utenfor Dalarö støttet et annet stort orlogsskip på grunn, et skjær i Viksten. «Riksnyckeln» som var bygd av det neste største kongelige verftet i landet, gikk til bunns i en storm etter å ha vært underveis fra farvannet utenfor Danzig.
Det hadde sammen med ni andre fartøyer blokkerte den prøyssiske fristaden som var under polsk overherredømme, men ble rammet av sykdommer. «Riksnyckeln» hadde en besetning på 203 mann, hvorav 120 soldater mens det var i eskadren, som hadde sin base i Pillau 19 mann skulle ha omkommet under forliset. De syke og sårede ble fraktet på tre skip i august som skulle hjemover, «Västervik», «Lilla Nyckeln» og «Riksnyckeln». De kom ut for storm utenfor den svenske vestkysten, og nord for Landsort ved øya Örnö gikk «Riksnyckeln» på grunn. Bare noen få sjømenn klarte å berge seg i en lodje som fortsatte videre til Stockholm, 19 mennesker skulle ha omkommet.
Vraket
I 1600-tallet ble flere kanoner fra vraket, som lå på 8-15 meter dybde. I 1628 ble fire kanoner berget, deretter syv eller elleve andre kanoner i det neste året. Bergingsarbeidet kunne ha fortsette om det ikke var for høststormer. Vrakstedet kalles «Kanongrynnan» etter den lokale tradisjonen ettersom vraket dannet en grunn på havbunnen i Konabbsfjärden sørøst for Järflotta.
Det ble oppdaget på nytt i 1920 av fiskeren Erik A. Nordström som bare skulle fiske opp en dregg ved Viksten. Istedenfor fant han en kanon, og tok kontakt med bergingsfartøyet «Sigrid» som kom til funnstedet. I de neste dagene ble 7 bronsekanoner hevet, hvorav fem svensk og en polsk 12-punds kanoner. Flere kanoner og annet ble berget i løpet av årene fram til 1967 før vrakstedet ble erklært fredet med den ny loven om vern av fortidsminner, fornminnelagen. Men dessverre for sent for vraket som ble sprengt i stykker med eksplosiver og nesten alt trevirke var fjernet. En skjebne som også rammet vrakene etter «Riksvasa» fra 1623 og regalskipet «Riksäpplet» fra 1676.
Deretter ble vraket utsatt for arkeologiske undersøkelser fra 1968 til 1974, et av de siste funnene var en kanon som allerede ved forliset var meget gammelt; en bronsekanon støpt i 1525 med en innskrift som viser når og hvor den var støpt, i fristaden Danzig. Den var allerede over hundre år gammelt ombord i «Riksnyckeln». Flere kanoner av bronse er bevart hos Sjöhistoriska museet. Alt som gjenstår av vraket er deler av bordlegningen, akterskipet og bunnen sammen med ballaststein og tegelsteiner. Vraket var nesten fullstendig utslettet. Men skatten i krigsskipet var funnet av arkeologene, en sum på 1750 firkantede mynter, såkalte klippingar av kobber.
Freden i Lodi
Freden i Lodi var en fredsavtale mellom republikken Venezia og hertugdømmet Milano som endte den milanesiske arverekkefølgekrigen i Francesco Sforzas fordel den 9. april 1454. Freden markerte starten på en 40 år lang fredsperiode der makten mellom de fem italienske statene Venezia, Milano, kongeriket Napoli, Den florentinske republikk og Kirkestaten, var avbalansert, samt skapte permanent avgrensede grenser mellom Venezias fastland og et ekspansivt Milano langs Adda-elven.
Traktaten fastslo Francesco Sforza som den eneste rettmessige hertug av Milano, og et maktbalanseprinsipp i nord-Italia ble innført på de mindre statenes bekostning, nemlig republikken Genova, huset Savoy, huset Gonzaga og huset Este. Francesco Sforza ville legge dette maktbalanseprinsippet til grunne for sin utenrikspolitikk. En beslektet avtale ble signert den 30. august i Venezia mellom Milano, Venezia og Firenze (som hadde byttet side), hvor alle parter bandt seg selv til en avtale om ikke-aggresjon. Kongeriket Napoli og til og med Kirkestaten sluttet seg til den italiske liga ikke lenger etter.
Bortsett fra en konflikt mellom Venezia (alliert med Kirkestaten) og Milano i 1483, ville freden vare helt til Frankrike under Karl VIII startet de italienske kriger.
Kurt Hasse
Kurt Hasse (født 7. februar 1907 i Mainz, død 9. januar 1944 i Sovjetunionen) var en tysk rytter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Hasse ble, med hesten «Tora», olympisk mester to ganger under OL 1936 i Berlin. Han vant både den individuelle og lagkonkurransen i sprangridning. Deltakere på det tyske laget var Heinz Brandt på hesten «Alchimist», Kurt Hasse på «Tora» og Marten von Barnekow på «Nordland»
Hasse døde på Østfronten i Sovjetunionen under andre verdenskrig.
Wallington (Hampshire)
Wallington er en liten elv i det sørlige Hampshire i England. Den har sitt opphav i nærheten av Waterlooville og strømmer vestover rundt Portsdown Hill gjennom landsbyen Southwick, hvor elven har blitt oppdemmet for å danne en ornamental innsjø på eiendommen til herskapshuset Southwick House, passerer Fareham før den renner ut i Portsmouths havn ved Fareham.
Oslo ladegård
Oslo ladegård eller Ladegården er en bygning i sentrum av Gamlebyen i Oslo, nærmere bestemt nord for Oslo torg / Bispegata. Oslo gate løper langs østsiden.
Navnet Ladegården har bakgrunn i at området som hadde utgjort middelalderbyen Oslo ble utlagt til ladegård for Akershus slott etter at Christiania ble anlagt i 1624. Som ladegård skulle den være med på å sikre forsyninger til festningen. Dette området ble senere kjent som Sørenga.
Huset er bygget i 1725, på kjellermurene etter borgermester Christen Mules gård, der kong James (Jakob) VI av Skottland (senere James I av England) og prinsesse Anna ble gift i 1589. I kjelleren finnes rester av Oslos bispeborg fra 1200-tallet. Ladegården er åpen for omvisninger.
Eiendommens hage, som gikk omtrent ned til sjøkanten sent på 1700-tallet, ble rekonstruert og gjenåpnet i 1999 på grunnlag av et mønster fra 1779.
Historikk
Middelalderen
Hvor Oslo ladegård i dag ligger, lå bispeborgen i middelalderen, påbegynt under Bisp Nikolas’ tid tidlig på 1200-tallet. Dette var et av byens og omlandets politiske tyngdepunkter, og sammen med St. Hallvardskatedralen utgjorde borgen byens ubestridte geistlige sentrum. Borgen var ganske stor, med høye murer, steinhus og tårn, og omkranset det som i dag er Oslo ladegårds hage. Fra tårnet, eller kastellet, gikk en takoverbygget bro over til St. Hallvardskatedralen. Etter Håkon Vs død i 1319 ble den første unionsavtalen mellom Norge og Sverige undertegnet i bispeborgen.
Reformasjon og bybrann
Reformasjonen i 1537 førte til dramatiske endringer på flere hold. Alle Norges biskoper ble avsatt og alt kirkegods inndratt av kongen. Nesten hele Oslos bispeborg ble revet, bare ”tårnet og stenhuset inntil” fikk stå. Disse ble senere brukt som grunnmur for borgermester Christen Mules renessansehus, som tok form omkring 1579. Vi vet ikke så mye om hvordan denne bygningen så ut, men den må ha vært ganske staselig.
I 1624 brant Oslo for siste gang, og prinsesse Annes lillebror, Kong Christian IV, besluttet at byen skulle flyttes. Dermed tok Christiania form, og det gamle Oslos bymark ble omgjort til forsyningsområde - eller ladegård - for Akershus festning. Men Christen Mules gamle renessansegård sto stadig, og ble nå sommerresidens for den rike Toller-familien. På slutten av 1600-tallet arvet Karen Toller bygningen, og sammen med ektemannen Caspar Herman Hausmann kjøpte hun senere opp det gamle ladegårdsgodset – noe som etter hvert gjorde at navnet Oslo ladegård knyttes til huset.
Karen Toller og barokkbygningen
Oslo ladegård som vi kjenner den i dag, er et resultat av Karen Tollers store ombygging i 1722. Da solgte hun sin residens inne i Christiania og flyttet hit ut til det landlige, gamle Oslo. Karen Tollers Ladegård er et typisk barokkhus, med høyt, valmet tak og et symmetrisk grunnplan. Barokkhagen tar opp husets midtakse, og ligger som et smykke mot Bjørvika og Christiania. Eiendommen tilhørte Toller-slekta i 150 år, og den siste eieren i denne familien var Karen Tollers barnebarn, Caspar Herman Storm. Han bodde i det vi i dag kjenner som Krigsskolen (Tollbugt.10), og hadde Ladegården som landsted. I 1772 gikk han konkurs, og Ladegården ble solgt på tvangsauksjon. Ladegårdens siste private eier var Hans Konow.
Moderne tid
Tidlig på 1900-tallet ble Ladegården ekspropriert av Norges hovedjernbaner. Store deler av hagen forsvant og bygningen ble delt opp i 3 leiligheter, samt en liten portnerbolig lengst nord i sidefløyen.
Omkring Oslos 900-årsjubileum i 1950 overtok Oslo kommune eiendommen, og satte i gang store og langvarige utgravnings- og restaureringsarbeider under ledelse av Arno Berg og Torleiv Sælleg.