cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Preben von Ahnen
Utvikling av residensen på Bodøgård
Nærmeste nabo til lensherrens residens var presten Hans Lauritzen Blix (1596–1666). Både Ahnen og Blix var driftige menn, som begge ville utvide gårdsdriften. Fra tidligere var lensherregården blitt skilt ut fra prestegården uten at en var så nøye med grenseoppgangen mellom eiendommene. Blix hadde utvidet gårdsdriften i utmarksområdene som var felles for de to gårdene i stort omfang. Dette førte til at mulighetene for utvidelse av driften for Bodøgård ble meget begrenset. Et annet forhold var at presten hadde utfoldet seg på måter som provoserte lensherren. I Blix sin lange tid som sogneprest var det bare Ahnen som kunne yte jevnbyrdig motstand.
Forholdet mellom Ahnen og Blix ble etter hvert så anstrengt at Kongen oppnevnte lagmannen Manderup Pedersen Schønnebøl (1603–1682) og lensherren på Vardehus, Jørgen Friis, for å gå opp grensene. Ahnen viste til at jorden til lensherregården stod svakere enn prestegården når det gjaldt rettigheter i utmarkene, enda de to gårdene hadde lik skyld (årlig skatt). Dessuten sto sjøhusene til presten inne på eiendommen til lensherren. Utgangen på disse uenighetene ble at Blix knapt måtte gå tilbake på noen av de rettighetene han hadde gjort krav på. Ahnen på sin side fortsatte å drive gårdsbruket på Bodøgård med fremgang innenfor de grensene som var satt. Imidlertid var det noen store ulemper med at «[…] Samme Residentz gaard meget betrengt och Inklempt aff neste Grandernis eigedom, at Residentzens Fæ og Queeg iche kannd kome til femarken uden det schal driffues offr Lantz herrens Agger och Eng til Schade […]».
Forholdet mellom Blix og Ahnen fortsatte å være vanskelig etter at grensene var gått opp. Blant annet ansatte Ahnen en prest i Saltdalen uten å konferere med Blix. Når denne døde tre år senere, prøvde Blix å gripe inn ved ansettelsen av en ny prest. Det viste seg at Blix og menigheten ikke kunne bli enige om den nye presten. Ahnen grep da inn og fikk myndighet av Kongen til selv å utstede kallsbrev til en etterfølger. Det anstrengte forholdet mellom Ahnen og naboen Blix ble nevnt av dikterpresten Petter Dass (1647–1707) med noen verselinjer i Nordlands trompet.
I 1666 døde presten Blix. Blix hadde en sønn som fungerte som kapellan for faren, og som var sikker på at han skulle få overta kallet etter sin far. Sønnen var dyktig som teolog og en naturlig arvtager av prestegjeldet. Imidlertid ville Ahnen det annerledes, han hadde i mars 1666 fått et kongebrev som ga Ahnen kallsretten for prestegjeldet. Dermed kunne Ahnen sørge for å få innsatt presten Brede Claussøn Stabel (1632–1676), som var gift med datteren til Ahnens godsforvalter. Motivet for dette mener historikeren Terje Gudbrandson var hevn for at Blix bokstavelig talt hadde stengt veien for lensherrens gårdsdrift i en årrekke. Ikke bare var hevnen næret av de konkrete forholdene, men også av at presten med sin rikdom og posisjon hadde utfordret lensherrens autoritet i bygdefolkenes øyne i tyve år. Tross alt var det lensherren som stod i rang rett etter Kongen og ikke presten.
Istandsetting av kirker
Inntektsgrunnlaget for prestene og kirken ble svekket i kriseårene utover på 1600-tallet. I 1640-årene ble lave inntekter fra tienden (1/10 skatt på all inntekt) og forsømte tjenester så omfattende at klagene nåde fram til Kongen. Samtidig ble også vedlikeholdet av kirkene forsømt. En annen ting var de endrede klimaforholdene med regnfulle somre, som gjorde at kirkene råtnet og ble skadet. I tillegg var inventaret i kirkene også slitt og dårlig. Ahnen tok disse problemene alvorlig da han ble lensherre. Fra 1645 og utover ble således kirkeregnskapene ført opp i lensregnskapene.
I 1671 bekostet han utgiftene for byggingen av kirke i Skrova med 1300 riksdaler.
I Saltdalen var det ikke kirke, slik at bygdefolket måtte reise ut i Skjerstadfjorden til Skjerstad kirke. I en artikkel i Budstikken fra 1824 nevnes det at folkene i Saltdalen ble belønnet for sin deltagelse i et militært felttog inn i Sverige (Nasa sølvgruve), med en egen kirke. Denne ble bygget i 1660.
Postgang i Nord-Norge
Den 20. mars 1663 fikk Ahnen ved kongelig forordning ansvar for å organisere postgangen hele veien fra Trøndelag til Finnmark. Postførere skulle ha ansvaret for å føre posten på de forskjellige distansene langs kysten. Det ble brukt alminnelige nordlands- og bindalsbåter. Postførere måtte selv holde seg med båter og utstyr, og underveis var allmuen forutsatt å sørge for deres mat og husly. På denne måte skulle kronen unngå utgifter for postgangen. I mange år var det kun fremføring av post to til tre ganger i året, først i 1777 ble postgangen utvidet til hver sjette uke.
Overgang til amtmann
Da Kong Frederik III gjorde statskupp og ble eneveldig konge i 1660, ble det gjennomført en overgang fra lensherrer til amtmenn. Ahnen ble dermed den første amtmann i Nordlandene. En del nye administrative endringer skjedde, som at statsforvaltningens folk fikk mer spesialiserte stillinger og at de ble underlagt strengere kontroll. Til tross for dette hadde de forsatt muligheten til egenrådig oppførsel, Kongens vilje til å styre embetsmennene var heller ikke så stor.
Ordningen med at lensherren skaffet egne inntekter, ble videreført med overgang til amtmenn, noe som forøvrig gjaldt alle embetsmenn. Som amtmann fikk Ahnen 500 riksdaler i årlig fast lønn, resten av inntektene fikk han skaffe selv. Dette ga stillingen også rikelige muligheter for. Generelt var amtmannstillingene attraktive på grunn av statusen og mulighet for avansement. En annen ordning var at amtmennene selv, som lensherrene tidligere, bidrog til å finansiere de offentlige oppgavene. Dette gjaldt også andre embetsmenn; ordningen var slik at kronen var avhengig av at statens tjenestemenn selv kunne finansiere oppgavene de var pålagt. Det var dermed ikke noe klart skille mellom deres private næringsinntekter og offentlige ytelser, som lønn eller privilegier. Imidlertid fantes det grenser embetsmennene skulle holde seg innenfor, men disse var stadig gjenstand for diskusjon og forhandlinger.
Da Ahnen forlot Nordlandene, hadde han vært øverste lokale myndighet i over 20 år. Den nye amtmannen ble Knud Ovessøn Gjedde (død rundt 1708), som var nordpå i 17 år før en ny tok over i 1686. Etter ham kom amtmenn som videreførte skikken fra 1500-tallet der lensherrene styrte uten selv å være bofast i landsdelen. Amtmennene oppholdt seg derfor bare kortvarig på Bodøgård, helt til 1770 da amtmennene igjen residerte nordpå. Men husene på Bodøgård var da så forfalne at amtmannen Ove Sørensen Schjelderup (1674–1756), som var amtmann fra 1704, delvis bodde i Trøndelag og på Inndyr i Gildeskål.
Lensherre for Bratsberg len
I årene 1669–75 var Ahnen amtmann i Bratsberg. Han fikk denne stillingen da han var 63 år, men arbeidet da ikke lenger med samme intensitet som han hadde gjort i Nord-Norge. Det var gjerne naturlig at han ønsket seg dit, siden han fra før hadde mye jordegods i Vestfold, Buskerud og Bratsberg. Han fikk også her en fast lønn på 500 riksdaler per år. Ahnen var i sin tid i Bratsberg mye fraværende. Han hadde etter tidens skikk en fullmektig til ta seg av de daglige administrative gjøremål.
Ahnens krigsinnsats under under Karl Gustav-krigene
I Ahnens tidlige karrière deltok han i krigen mot Sverige i årene 1643–1645, kjent som Hannibalfeiden. Resultatet av denne krigen var at Danmark-Norge måtte avstå Jämtland og Herjedalen til Sverige i 1645. Dette tapte landet ville Kongen ha tilbake. Neste krig kom senere enn tenkt. Først i 1657 ble revansjekrigen startet, men denne gangen ble tapet enda større ved at svenskene greide å erobre Trøndelag. Dermed var Norge delt i to helt til landsdelen ble gjenerobret, men uten at andre tap i Hannibalfeiden ble vunnet tilbake ved freden i 1660. Krigene hadde gitt staten alvorlige finansielle problemer, noe som ble en anledning for Fredrik III å begå statskupp samme år. Fra da av var Kongen i Danmark-Norge eneveldig.
Forberedelser til krig i Nord-Norge
Under opptakten til Karl X Gustavs andre danske krig i årene 1657–1660, som var del av en større konflikt kjent som Karl Gustav-krigene, ble Ahnen den 9. mars 1657 oppnevnt som generalkommissær (militær øverstkommanderende) for det nordenfjelske, først sammen med kansler for Norge Ove Bjelke (1611–1674) og senere sammen med offiseren Jørgen Bjelke (1621–1696). I denne forbindelsen vurderte Ahnen muligheten for et norsk angrep fra Nordland mot Sverige. Sommeren 1657 ble Helgelands, Saltens og Senjens kompani satt opp, krigsskip satt i beredskap og Ahnen etablerte vakthold ved svenskegrensen.
Svenskene erobrer Trøndelag og nordmennene forbereder motoffensiv
I 1657 var Ahnen i København for å delta i diskusjoner om krigsforberedelser og et mulig angrep mot Sverige fra Nord-Norge. Det virker ikke som Ahnen var særlig interessert i et angrep mot Sverige, og da spesielt Nasa sølvverk, så dette initiativet kom sannsynligvis fra sentrale styresmakter i København. Ahnen påpekte at det bare var farbar vei mellom Helgeland og Salten og over til Sverige om vinteren, samt om sommeren når elvene var på sitt minste. Et annen vanskelig forhold var tre dagers reisetid over til Nasa sølvverk, i tillegg var områdene så golde at det ikke var beite for hester. Han beskrev videre at et «raid» mot Sverige kun ville ha til hensikt å ødelegge sølvverket, men at videre inntrengning i Sverige ville være utilrådelig på grunn av de store svenske ødemarkene i nord. Om sølvverket ble ødelagt mente Ahnen at svenskene ville respondere med gjengjeldende plyndringstokter på norske områder. Derfor måtte en etter et raid sette opp bevæpnet vakthold på grensepassene mot Sverige.
Den 11. mai 1657 ble det sendt et kongebrev til Ahnen fra Kong Fredrik III der det sto «[…] så snart du fornemmer, at det kommer til Ruptur immelom oss og Kongen af Sverige, du da efter din underdanigste Forslag gjører den Diversion, dig mulig er, enten at ruinere hans Sølvbergverk og den derhos ny funderte By, eller i andre Maader.»
På sin hjemreise fra Danmark i mai reiste Ahnen via Christiania og Trondhjem. Først ville han forhandle med stattholderen Niels Trolle (1599–1667) om kanoner, deretter trengte han å rådføre seg med rentemester Peder Vibe (også Wibe) (cirka 1596–1658) og offiseren Jørgen Bjelke (1621–1696) i Trondhjem. Dessuten måtte han skaffe både offiserer, våpen og utstyr før han reiste videre nordover.
Soldatene var uten trening og hadde dårlig utstyr, det manglet offiserer, våpen og ammunisjon. Ahnen måtte skaffe det nødvendige utstyret ved å ta opp lån fra finansmannen Joachim Irgens (1611–1675). Dermed greide Ahnen å sette opp tre kompanier på rundt 100 mann fra henholdsvis Helgeland, Salten og Senjens fogderier. Før disse ble sendt ut i strid ble det imidlertid inngått fred våren 1658, men innen det hadde svenskene erobret Trøndelag. Etter fredsslutningen i Roskilde som ente med at Trøndelag ble overgitt til svenskene, ble de nordlandske soldatene hjemsendt. Dette var i slutten av april 1658.
Ahnen og tidligere lensherre i Trøndelag, Peder Vibe, ble tilkalt til Trøndelag sommeren 1658 for å gå opp de nye grensene mellom de nye svenske landområdene og de norske distriktene rundt. Spesielt var det uenighet om Bindalen hørte til distriktene Helgeland eller Namdalen. En kom frem til hvilke gårder som skulle tilhører Helgeland og hvilke som skulle bli del av Sverige.
Gjenerobringen av Trøndelag – Bjelkefeiden
Freden var kortvarig og i august 1658 ble det på nytt krig, kjent som Bjelkefeiden, og Ahnen ville være med på gjenerobringen av Trøndelag. Svenskekongens ambisjon var fortsatt ekspansjon slik at også Nord-Norge skulle bli del av Sverige. Dermed gikk svenskene til krig i august 1658. De tre nordnorske kompaniene ble derfor mobilisert på nytt, nå med rundt 120 mann i hvert kompani. På grunn av svenskenes erobringer i Trøndelag var motivasjonen til bondesoldatene denne gangen større enn ved tidligere konflikter. Dermed var det rundt 300 bondesoldater fra Nordlandene som deltok under kampene i Trøndelag. To tredeler av soldatene var bevæpnet med geværer, de resterende hadde hellebarder. Hver soldat var utstyrt med våpenkjole, hatt, sko, et par strømper, et par vanter og skjorte. I tillegg var det med fane og trommeslager for hvert kompani.
Bjelke som ledet offensiven, hadde sendt avgårde deler av Det Oplandske regiment, Det Akershusiske regiment, samt et dragonkompani tilhørende Trøndelag. Alle disse ble ledet av oberst Georg Reichwein (1596–1667). I tillegg kom Det Bergenhusiske regiment ledet av offiseren Reinhold von Hoven (død 1682), en del trøndere og Ahnens nordlandskompanier som kom sjøveien.
Ahnen og hans nordlandskrigere skal ha gjort en betydelig innsats under gjenerobringen av Trondhjems len. Blant annet var det Ahnen og von Hoven som den 22. oktober sendte en skriftlig oppfordring til svenskenes guvernør Claes Nilsson Stiernsköld (1617–1676) om overgivelse. Noen endelig overgivelse kom imidlertid ikke før den 11. desember 1658. I anledning forhandlinger om kapitulasjonen var Ahnen og Jakob Due i Trondhjem som gisler for å sikre at de svenske forhandlerne ble behandlet godt.
Videre krigsforberedelser i Nordlandene og felttog til Nasa sølvverk
Fredsslutningen mellom Danmark-Norge og Sverige var etter dette usikker en tid. Ahnen sørget på sin side for å være forberedt på et mulig angrep fra Sverige mot Nordlandene. Han fikk satt opp vaktposter på fjellovergangene og ute ved fjordene. Videre bygget han skanser utenfor sin residens ved Bodegård (Skansholmen), samt nederst i Saltdalen mot Saltdalsfjorden (Skansen). Saltdal var forventet å være et sannsynlig sted for et svensk angrep mot Nordland, dette på grunn av sølvgruven i Nasa ved grenseområdene. En annen ting var at Saltdal var egnet som støttepunkt ved et mulig norsk angrep.
I august 1659 angrep Ahnen Nasa med halvparten av Saltens kompani. Det kom ikke til kamp, men sølvgruven og smeltehytten i Silbojokk ble ødelagt mens arbeiderne rømte vekk. Ekspedisjonen møtte altså ingen motstand og hadde dermed preg av å være et plyndringstokt.
Krigsforberedelser etter Ahnens tid som amtmann i Nordlandene
Samtidig som Ahnen ødela Nasa sølvverk var det fredsforhandlinger mellom Europas stormakter. Fredstraktat ble inngått i mai 1660. Imidlertid hadde ikke Danmark-Norge vunnet tilbake de landområdene som var tapt under Hannibalfeidene, derfor ville Kongen være forberedt på en gunstig anledning for nye erobringer. Den såkalte legdsordningen der flere gårder sammen skulle ha ansvar for å utruste en soldat ble opprettholdt. Prester og fogder satte i 1665–1666 opp manntall for å kartlegge tilgangen på soldater. Disse ble utskrevet til tjeneste i marine eller hær, men de ble ikke kalt inn til eksersis. For øvrig var Ahnen med på de foregående vurderingene av hvorledes hæren i Nordland skulle organiseres.
Krigene hadde gitt den dansk-norske staten finansielle problemer, noe som ble en anledning for Kong Fredrik III til å begå statskupp i 1660. Fra da av var Kongen i Danmark-Norge eneveldig. Overgang til enevelde betydde en omlegging av statsadministrasjonen, som igjen betydde en svekkelse av embetsmennenes selvstendighet. Samtidig førte omleggingen til en profesjonalisering av statsadministrasjonen.
Etter Ahnens tid som amtmann i 1672, angrep Frankrike Nederland og allierte seg samtidig med Sverige. Kong Christian V så muligheter for ny revansje, dermed ble nye krigsforberedelser satt i gang og et kompani på 200 mann fra Helgeland ble sendt til Trondhjem i 1675. Ytterligere 100 mann ble utskrevet til tjeneste i marinen. Det kom til kamphandlinger våren 1676, samt at svenskene angrep Trøndelag i 1677. En fred mellom stormaktene ble inngått i 1679, men Christian V som da var konge var ikke fornøyd med utfallet. Etter dette fulgte 20 år med opprustning, samtidig som det også var økonomiske krisetider. Så i 1711 under den store nordiske krig ble hele 1000 nordlendinger utskrevet til tjeneste på krigsskip. I tillegg til det store antallet utskrevne unge menn, ble skattene også økt betraktelig. Det kom til protester blant befolkningen i hele Norge. Etter krigssluttningen i 1720 var det mange, noen mener de fleste fra Nordland, som hadde dødd på grunn av sykdommer på orlogskipene. For mange av de som overlevde åpnet det seg nye muligheter i utlandet, noen slo seg derfor ned i København, andre i Bergen og Trondhjem. Sverige var etter dette ikke lenger noen stormakt, noe som ga fred mellom de skandinaviske landene i mange tiår etterpå.
Egne næringsveier
I et brev Ahnen sendte fra Trondhjem den 19. juni 1654 til kansler Christen Thomesen Sehested (1664–1736) tok han initiativ for å forbedre jordbruket i Nordlandene. En helgelending med navn Absalon Christopherssøn hadde kommet med forslag om opprettelse av kornmagasin og forbedret jorddyrkning i regionen. Forbedret kornhøst ville øke kronens inntekter ved større korntiende. Det meste av korntienden kom fra Helgeland: «[…] der er vel med Konrdyrkning tilforne noget overseet, som dog Anordning, Formaning og Hjælp forbedres.» Ahnen sier at i Salten, hvor han bor, ville han selv sørge for at intet blir forsømt med ågerdyrkningen, men som han også nevnte kan mangt og meget slå feil. Det viktige var at tiltak mot dårlige år ble gjort.
Et tema for lokalhistorikere i Bodø er hvem som startet med kremmervirksomhet og når. Ahnen kan allerede i 1650-årene ha skaffet seg eiendommer som gjorde at han ikke var til å komme utenom når det gjaldt handel fra Burøya, rett ved dagens Bodøhavn. Det kan tenkes at Ahnen selv drev handel på Burøya, slik som en fut drev kremmerbu noe lengre inn i Saltfjorden. Allerede halvveis ut i 1660-årene begynte Ahnen å trappe ned sin virksomhet, og i 1664 solgte han en bu på Burøya til borger Sjur Jonsson fra Trondhjem. Dette skal være den første sikre dokumentasjonen på handelsvirksomhet i Bodø-området.
Etter at Ahnen forlot Nordlandene i 1670-årene hadde han fortsatt interesse av å utvikle næringsveier nordpå. Spesielt prøvde han seg på fiske og hvalfangst. Han startet med bedre utnyttelse av torskerogn, som han fikk monopol på å eksportere. Men hverken hvalfangsten eller eksporten av rogn ble noen stor suksess. Han prøvde seg også på bergverksdrift nordpå, men heller ikke dette lyktes.
I henhold til historikker Tor Weidling (1957– ) var det få adelsfolk på 1600-tallet som engasjerte seg i fiskeriene eller produksjon av tørrfisk. Ahnen ser ut til å være et unntak i så måte, og han var også interessert i selv å være tilstede under fiske. Han hadde derfor egne hus for opphold på Skrova og på Vågan. I tillegg er det fra 1661 i hans egen jordebok notert at han har forskjellige hus for sine folk når de var på fiske. Dette omfatter en bod i Tørrfjorden, boder og et sjøhus i Vågan, et «skjor» i Henningsvær, to rorbuer i Moskenes, samt et naust og to små hus i Sigerfjord. Huset i Sigerfjord var i bruk under sildefiske.
Ahnen må også ha satset på skipsbygging. Skriftlige kilder sier at i 1643 hadde han et såkalt defensjonsskip på 120 lester, samt at han også hadde åtte andre skip under bygging. Dette var skip som kunne stilles til Kongens disposisjon. Også her var Ahnens virksomhet større enn blant andre adelsmenn, da det ikke er kjent at adelige fikk bygd noe mer enn ett skip på denne tiden. Både Ahnen og to andre kjente adelige skipseiere fra denne tiden bygget skipene med ønske om tollfrihet og privilegier.
Han var også interessert i gruvedrift og jernverk. I 1657 etablerte han Ulefos Jernværk sammen med svogeren Ove Gjedde. En tid var han også eier av Fossum jernverk i Gjerpen. Ahnen solgte Fossum jernverk til Peter Børting (1626–1702) i 1669, samme år som han flyttet fra Bodøgård til Bratsberg. Ahnen var begunstiget ved at kronen hadde behov for jern, dermed fikk han god avsetning av produksjonen ved jernverkene han hadde. Dette mye på grunn av krigene på midten av 1600-tallet.
Weidling har i sin doktorgrad om adelens økonomi på 1500- og 1600-tallet påpekt at Ahnen og hans svoger Ove Gjedde, var av de få adelige på denne tiden som engasjerte seg innenfor mange næringsvirksomheter. En faktor som spilte inn var mulighetene som fantes i distriktet de var satt til å lede. En annen motivasjon Weidling nevner for adelsmenn i embetsstilligner var muligheten for at suksess og rikdom innenfor næringsvirksomhet, i neste omgang kunne gi et forbedret utgangspunkt for senere gode stillinger.
Oppkjøp av landeiendom
Selv om embetsmennene mistet noe av tidligere selvstendighet beholdt de maktbasen som landeiere etter overgangen fra len til amt. Krigene på midten av 1600-tallet hadde Danmark-Norge blant annet finansiert via lån fra embets- og finansmannen Joachim Irgens (1611–1675). Når disse skulle tilbakebetales solgte staten krongodset i Nord-Norge, sannsynligvis omfattet salget mer enn halvparten av jorden i dagens Nordland og Troms. Blant kjøperne var embetsmennene i stor grad representert. Til setesgodsene tilhørte det rettigheter som fogdene forvaltet. Ved jordsalget forsvant disse, slik at det førte til en svekket offentlig forvaltning. Embetsmennene befestet på denne måten sin stilling privat, og ble enda mer en maktelite i Nord-Norge.
Ahnen startet nokså snart oppkjøp av eiendommer i distriktet han var satt til å administrere. Mye av landeiendommene han skaffet var på Helgeland, der Dønnes hovedgård var den største.
Ahnen ble etter en rekke oppkjøp av jordeiendom en av de største landeierne i Norge. Allerede i 1651 kjøpte han Dønnesgodset på Helgeland, men han fortsatte å bo på lensherrens residens på Bodøgård. Rett før han døde solgte han det meste av jordegodset sitt i Nordlandene til tollkommisjonær Peder Christophersen Tønder (1641–1694). Dette bestod da av rundt 130 gårder.
Han kjøpte også opp en rekke landeiendommer i distriktet rundt sin residens på Bodøgård. I tillegg kjøpte han også rundt 100 gårder i Vestfold, dette ennå mens han var lensherre i Nordlandene. Men allerede i 1650-årene begynte han å selge og pantsette flere av disse brukene.
Omkring 1660 hadde Ahnen fått eiendomsretten til fem setegårder, hvorav tre lå i Nordlandene. Det sier noe om størrelsen til disse gårdsbrukene til Ahnen nordpå, at de til sammen brukte 40,7 tønner såkorn årlig, eller 13,5 tønner i gjennomsnitt per gård. Gjennomsnittlig på denne tiden brukte gårdene i Nordlandene 1,23 tønner årlig. For øvrig var det vanlig at embetsfolkene på denne tiden hadde eiendomsrett til flere setegårder.
Via sitt andre ekteskap og arv hadde han fått i besittelse godsene Kaupanger hovedgård og Stedje i Sogn. Senere overtok sønnen, stiftsamtmann Iver von Ahnen, disse eiendommene og via giftemål ble Losnagodset også inkludert i sønnens jordegods. Disse tre gårdene ble så i 1710 solgt til lagmann Nils Knag, som senere ble adlet og fikk navnet Knagenhjelm. For øvrig var det meget vanlig på 1600-tallet at de adelige embetsfamiliene hadde mange forbindelser mellom seg via giftemål. Ahnen representerer de mange adelige utenlandske slekter, hvorav de fleste var danske, som i løpet av 1600-tallet helt overtok styringen i Norge. Dette etter at de gamle norske adelsfamiliene fra middelalderen i løpet av 1500-tallet hadde hadde mistet sin innflytelse.
Ahnen hadde også store landeiendommer i nærheten av Bratsberg amt, hvor han blant annet eide setesgårdene Fossnes, Herre-Skjelbred i Tønsberg amt og Eid i Sandsvær.
Ahnens sønn døde uten barn slik at jordegodset han hadde samlet seg ikke ble holdt samlet etter hans død.
Ettermæle
I Bodø er det et fjell som kalles Junkerfjell, dette skal skrive seg fra da Ahnen fikk lensherreeiendommen oppgått.
På Rognan i Saltdal der Saltelva renner ut i Saltdalsfjorden er et området som heter Skansen. På dette stedet sier et gammelt sagnet at Ahnen skal ha slått leir under felttoget mot Nasa. Han skal i henhold til sagnet holdt leir der i et halvt år, dessuten var han ingen norsk mann. I Saltdal er det en vei som heter Preben von Ahnens veg.
Et annet mine etter felttoget skal være navnet på dalen de gikk gjennom, nemlig Junkerdalen. Et annet gammelt minne om felttoget, er at Ahnen ga folkene i Saltdalen tillatelse til å bygge en kirke i dalen som takk for innsatsen. Dette sagnet er nedskrevet av presten Søren Christian Sommerfelt i 1820-årene.
Cibitoke (provins)
Cibitoke er en av Burundis 17 provinser. Hovedstaden er Cibitoke. Provinsen har 506,357 innbyggere (2011) og er 1 635 km².
Landskapet preges i øst av tropiske fjellskoger. I nord og vest dominerer gressavanne med mindre skoger. Hovednæringene er dyrking av bomull, kaffe, bananer og jordnøtter i tillegg til tobakksindustri. Det finnes også forekomster av gull og olje.
Provinsen er delt i seks kommuner:
Flatningen
Flatningen er et vann som ligger i Vågå kommune i Innlandet. Vannet har en bestand av ørret og røye.
Strømmen bru
Strømmen bru kan vise til
Diane de Poitiers
Diane de Poitiers (født 9. januar 1500 i Saint-Vallier i Frankrike, død 25. april 1566 på borgen Anet) var en fransk hoffdame, elskerinnen til Henrik II av Frankrike.
Bakgrunn
Hun var datter av adelsmannen Jean de Poitiers, greve av Saint-Vallier, og hans hustru Jeanne de Batarnay. Som ung pike var hun en kortere tid i følget til Anne de Beaujeu, kong Karl VIII av Frankrikes eldre søster, en kapabel og meget kvinne som var regent i Frankrike under kongengens mindreårighet.
Diane ble utdannet etter humanismens prinsipper som var populær i samtiden, med musikk, jakt, etikette, språk, konversasjonskunst og dans. Hun lærte seg å lese latin og gresk, og ble en ivrig jeger og sportskvinne som var i god form til godt opp i årene.
Som ung ble hun bortgiftet med Louis de Brezé, som var fogd i Normandie.
Maitresse
Etter ektefellens død i 1531 vekket hun Henriks interesse. Forholdet mellom henne og den tyve år yngre Henrik varte fra 1535 fram til Henriks død i 1559. I løpet av disse årene dominerte Diane de Poitiers hofflivet og dronningen, Katarina av Medici, havnet fullstendig i skyggen av henne.
Henrik betrodde seg til Diane de Poitiers også når det kom til politiske spørsmål, og hun hadde sterk innflytelse på hans stillingstaken til blant annet kjetterforfølgelsene. Henrik lot oppføre slottet Anet (Château d'Anet) til henne og i 1548 fikk hun tittelen hertuginne av Valentinois.
Etter kongens død ble hun tvunget av dronningen til å forlate hoffet og bosatte seg på slottet sitt, hvor hun ble boende inntil hun døde.
Jan Arild Ellingsen
Jan Arild Ellingsen (født 9. oktober 1958 i Oslo) er en norsk politiker (FrP). Han var innvalgt på Stortinget for Nordland fra 2001 til 2017.
Ellingsen har vært medlem av Saltdal kommunestyre fra 1991 til 2015 og av Nordland fylkesting fra 1995 til 2001.
Ramsgjelvatnet
Ramsgjelvatnet er en innsjø i Beiarn kommune i Nordland. Den har utløp mot vest til Store Gjeddåga, ei sideelv til Beiarelva.
1456 Saldanha
1456 Saldanha er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaget 2. juli 1937 av Cyril V. Jackson ved Union Observatory i Johannesburg.
Anne Vikre
Anne Gabrielle Vike (født 26. april 1991 i Bærum) er en norsk kvinnelig fotballspiller fra Bærum. Vikre begynte sin fotballkarriere i Bærums Verk, der hun spilte til hun var 16. I 2007-sesongen ble hun tatt med i Røa, der hun debuterte for A-laget den 7. oktober samme år hjemme mot Fløya. Hun ble byttet inn etter 88 minutter. I den siste kampen for sesongen, fikk hun spille hele andreomgangen for Marie Knutsen.
2008-sesongen var på ingen måte noen markant forbedring for Vikre, som spilte fem kamper i Røas jubelsesong. Imidlertid ble det to markerte forandringer: for det første fikk hun starte i sin første kamp, 22. oktober borte mot Amazon Grimstad, og for det andre fikk hun spille i sin første cupfinale, da hun ble byttet inn mot Lene Mykjåland i det 89. minutt I 2009-sesongen ble Vikre hyppigere brukt. Det ble syv kamper på de første elleve kampene før hun ble skadet mot Fortuna Ålesund. Skaden var så alvorlig at hun ikke fikk spille mer det året. Imidlertid hadde hun rukket å score sitt første mål for Røa og bli matchvinner i en og samme kamp, da hun satte inn det eneste målet borte mot Fløya. Imidlertid hadde Vikre nok kamper til å bli serie- og cupmester for Røa det året. I påfølgende sesong var Vikre tilbake fra skade.
Vikre har også etablert seg på aldersbestemte landslag, især J19.
Meritter
Med Røa:
Hel
Hel har to betydninger i norrøn mytologi:
Det kan også referere til:
Svart
Svart (på riksmål også sort) regnes i dagligtalen som en farge. Et fullstendig svart objekt absorberer alle synlige bølgelengder av lys og reflekterer ingenting.
Svart er i vestlig kultur oppfattet spesielt som sorgens farge.
Malerkunst
Kunstnere har dels brukt kull og forskjellige trykksverter, avhengig av om det dreide seg om tegning eller grafikk, dels nøyd seg med å blande farger slik at effekten ble tilnærmet svart. Ved bruk av naturpigmenter blir der så godt som alltid en fargetone igjen, slik at man snakker om blåsvart eller brunsvart. Tilnærmet rent svart pigment ble framstilt ved å forkulle elfenben som ble finmalt og tilsatt malemiddel. Elfenbenssvart ble brukt, og brukes fortsatt til å dempe farger fra lyse til mørke sjatteringer, men sjelden som ren farge på et lerret. Unntak finnes, slik som de Stijl-kunstnerne som brukte svart sammen med primærfargene. Mange fargestrålende malerier fra tidligere tider kan ha vært lasert med svart, som i tynne lag bidrar til at farger får ekstra dybde og glans. Innen mange kunstretninger var direkte bruk av svart ikke betraktet som helt «stuerent», og det vakte oppsikt da en av impresjonistene påpekte at svart var en utmerket farge dersom den ble brukt på rett sted.
Tekst
Innen skrivekunsten har hvitt skrivemateriale og så svart tekst som mulig, vært ønskelig, siden bokstaver og tegn da fremstår som mest leselige. Det å finne fram til best mulige svarte pigmenter har derfor vært en utfordring. Kull og forskjellige varianter av sot har stort sett blitt foretrukket, men også sepia-blekk (blekksprutblekk) og annet har vært forsøkt. Mange av de tidlige svertene har vist seg å blekne eller bli brune i tidens løp.
Heraldikk
Innenfor heraldikken er svart en helt ordinær farge og den finnes i mange våpenskjold uten noen negativ betydning eller symbolikk. Vi finner derfor svart i såvel offentlige våpen, bl.a. riksvåpen og landskapsvåpen, som i private våpen som slektsvåpen og foreningsvåpen. Svart i slike våpenskjold forekommer i alle europeiske land og helt fra middelalderen til idag. Det er dessuten innslag av svart i en rekke nasjonalflagg og andre flagg.
Europavei 422
Europavei 422 går mellom Trier og Saarbrücken i Tyskland. Veiens lengde er 82 km.
Ragnhild, fru Lorentzen
Ragnhild Alexandra Lorentzen, prinsesse av Norge, (født 9. juni 1930 på Det kongelige slott i Oslo, død 16. september 2012 i Rio de Janeiro i Brasil ) kjent som prinsesse Ragnhild, fru Lorentzen, var kong Olav V og kronprinsesse Märthas eldste datter, og søster av kong Harald V og prinsesse Astrid. Hun ble i 1953 gift med Erling Lorentzen av slekten Lorentzen, og kort tid etter bryllupet bosatte de seg i Brasil. Hun var mor til Haakon Lorentzen, Ingeborg Lorentzen og Ragnhild Lorentzen.
Tidlige år
Prinsesse Ragnhild ble født den 9. juli 1930 på Det kongelige slott i Oslo som daværende kronprins Olav og kronprinsesse Märthas første barn. Nærmere sju år senere fikk foreldrene sin første sønn, og dermed også en arving til tronen. Frem til 1990 var tronfølgen basert på de saliske lover, hvormed kvinner var uten arverett, og prinsesse Ragnhild kunne dermed ikke bli Norges dronning. Hun hadde imidlertid arverett til den britiske trone, ettersom hun stammet fra kurfyrstinne Sophia av Hannover.
Prinsessen nærmet seg ti års alder ved Tysklands invasjon av Norge i 1940. Sammen med sin mor og søskner ble prinsessen brakt i sikkerhet til Sverige og senere til USA. Under krigen befant prinsessen seg i Washington. Etter sin hjemkomst i 1945 var hun i tre år elev på Nissens Pikeskole. Hun tok realskoleeksamen i 1948, og gikk deretter på pensjonatskole i Sveits og ved Märthaskolen i Oslo; en skolegang med vekt på huslige aktiviteter.
Giftermål
Den 15. mai 1953 i Asker kirke giftet hun seg borgerlig med skipsreder Erling Lorentzen, som tilhører slekten Lorentzen. De hadde møttes mens han arbeidet som livvakt for kongefamilien.
Flyndra
Flyndra kan referere til
Ragnhild, fru Lorentzen
Giftermål
Ved ekteskapsinngåelsen bestemte kong Haakon at Ragnhild for ettertiden skulle omtales som prinsesse Ragnhild, fru Lorentzen. Hun mistet tiltaleformen Hennes Kongelige Høyhet, hvoretter hun hadde tiltaleformen Hennes Høyhet.
Etter at hun giftet seg var prinsessen i liten grad offisiell representant for kongefamilien. Prinsesse Ragnhild og Erling Lorentzen bosatte seg like etter bryllupet i Brasil, hvor de forble boende. Der i landet grunnla ektemannen Aracruz Celulose. Prinsessen døde i september 2012 i deres hjem i Rio de Janeiro, etter en tids sykeleie. Prinsessen er gravlagt ved Asker kirke.
Annet
Prinsessen var den første norske kongelige som ble født i Norge siden Olav Håkonsson i 1370.
Prinsesse Ragnhild var Hørselshemmedes Landsforbunds høye beskytter.
Hun ytret offentlig kritikk mot sin nevøs og sin nieses valg av ektefelle.
Tittel og navneform
Hennes formelle navn i Folkeregisteret i Norge var Ragnhild Lorentzen.
Dekorasjoner
Prinsesse Ragnhild var innehaver av de følgende norske og utenlandske ordener, medaljer og dekorasjoner:
Åsa Elvik
Åsa Elvik (født 12. januar 1979 i Bø i Nordland) er en norsk tidligere politiker (SV). Elvik er rådmann i Bø kommune fra oktober 2013. Hun ble innvalgt på Stortinget fra Nordland i 2001 som SVs andrekandidat og i 2005 som SVs førstekandidat. Hun var parlamentarisk nestleder for SVs stortingsgruppe fra 2005 til 2006. Fra 13. mars til 20. oktober 2009 var hun statssekretær for statsråd Tora Aasland, med ansvar for forskning og høyere utdanning i Kunnskapsdepartementet.
Elvik trådte ut av Stortinget da hun ble utnevnt til statssekretær, og tidligerer fylkesråd Geir-Ketil Hansen møtte som fast representant ut perioden. Elvik tok ikke gjenvalg ved stortingsvalget 2009.
Elvik var lærer ved Sortland videregående skole, avdeling Bø, 1997–1998, og har eksamener i psykologi, pedagogikk og sosialantropologi fra Universitetet i Tromsø. Etter avgangen som statssekretær i 2009, ble hun selvstendig næringsdrivende, og var daglig leder for den kombinerte kaffebaren og klesbutikken Smak i hjemkommunen Bø i Vesterålen.
Åsa Elvik har hatt en rekke verv i SU og SV. De inkluderer at hun i perioden 1999–2001 var medlem av Nordland fylkesting. Elvik var i styret for Nordland Sosialistisk Ungdom 1996 – 1997 (kasserer) 1997 – 1998 (leder). Hun var medlem av fylkesstyret i Nordland SV 1996 – 1998 og 2000 – 2001. Medlem av landsstyret i SU 1997 – 1999. Hun var fylkessekretær i Troms SV 1998 – 1999 og var medlem i SV sitt sentralstyre fra 2001 til 2007.
Jämijärvi
Jämijärvi er en kommune i landskapet Satakunta i Finland. Kommunen har cirka 2 100 innbyggere og et areal på 224,27 km² hvorav 9,96 km² er vann. Jämijärvi er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Ikalis, Kankaanpää og Parkano.
Witiza
Witiza (død mellom 708 og 710) var sønn av Ergica og hersket sammen med ham som vestgotisk konge i Spania fra 693 til 701 i nordøst, med sin hovedstad i Tuy. Etter at Ergica døde, ble Witiza enehersker til han ble avsatt eller døde. Noen kilder sier at Witiza steg opp på tronen så tidlig som 700 eller så sent som 702. Han var religiøst moderat.
Ifølge Washington Irving, i den første delen av Legends of the Conquest of Spain fra 1835, viste Witizas styre innledningsvis lovende takter. «Han tok seg av klager, modererte skattleggingen av sine undersåtter og omgav seg med blandet mildhet og energi i admininstrering av lovene.» Men hvetebrødsdagene varte bare en kort stund. Snart «viste (Witiza) seg i sin virkelige natur, grusom og luksuriøs.»
Witiza forsøkte å sikre tronen sin ved å gjøre slutt på karrieren til to av sine slektninger, Favilia, hertugen av Cantabria, og Teodofred, hertugen av Cordoba, som var pensjonert og levde ved hoffet hans. Witiza fikk Favila drept og Teodofred blindet og fengslet. Sønnen til Favila, Pelayo, var et annet sted da dette skjedde og ble dermed spart for den betydelige rollen han senere fikk i historien. Sønnen til Teodofred var Roderik, hertugen av Baetica, som flyktet til Italia.
Witiza hersket nå tyrannisk og i motsetning til kristne skikker. Et eksempel er at han fulgte vanen til muslimske herskere og «levde i flerkoneri og med konkubiner». Som krønikeskrivere i senere tider oppsummerte det, «lærte Witiza den onde hele Spania å synde».
Roderik samlet seg en hær i respons, møtte kongen i slag og beseiret ham. Kilder varierer on når Witiza kan ha blitt avsatt og når han ble drept, 708, 709 eller 710. Men ifølge historien ble han tatt til fange og Roderik sikret hevn ved å blinde kongen og fengslet ham på samme måte som han hadde gjort med Roderiks far. Witiza døde rundt ett år senere.
På grunn av dette er en fortellingen med enkel avslutning og klar moral, blir troverdigheten i alle dens detaljer ofte betvilt. Men hvor historien slutter og legenden begynner er vanskelig å fastsette. Det som er klart er at Witiza mistet tronen sin til Roderik under en borgerkrig blant vestgoterne. Dette skapte kaos i landet. Partisaner av Witiza inviterte så muslimske styrker inn på Den iberiske halvøy for å hjelpe dem i å beseire Roderik og i å få tilbake tronen.
Roderik ble beseiret i 711, men muslimene gikk over til å erobre Iberia for seg selv. Over tid skulle den eneste effektive styrken mot dem vise seg å være Pelayo.
Spyfluer (familie)
Spyfluer (Calliphoridae) er en gruppe (familie) av fluene (Brachycera), som sammen med mygg (Nematocera), utgjør tovingene (Diptera). De er fra 4 mm og opp til ca. 20 mm lange. Det er ca. 45 arter i Norge. I verden er det ca. 1 200 arter.
Liv og utvikling
Kroppen er kraftig og kan være metalisk, skinnende, gjerne i blå eller grønne farger. Gullfluene er skinnende metalisk grønne, men det finnes fluer fra andre familier, som møkkfluer (Muscidae), som er svært like. Mange arter er matt svarte ofte med mye hår som kan være gullfarget. Mange arter har lange børster (stive hår) over hele kroppen.
Munnen er sugende, og er en bløt snabel som ligger i en fordypning i hodets underside.
Antennene har alltid to ledd (scapus og pedicullus) først, disse skiller seg ut fra de andre leddene i antennen. Deretter følger flere ledd (postpedicel som i eldre litteratur benevnes flagellum). Det første av disse er mer eller mindre rundt eller avlangt, stort, noe tykt, med en litt lang mangeleddet, tynn hårbørste (artista) festet litt foran eller på toppen.
Karuzi (provins)
Karuzi er en av de 17 provinsene i Burundi. Provinsen har 479,972 innbyggere (2011) og er 1 457 km².
Fylkesvei 935 (Rogaland)
Fylkesvei 935 i Rogaland er en tidligere fylkesvei som gikk mellom Haugesund og Risøy i Haugesund. Veien var 2 km lang.
Veien er nå del av fylkesvei 4919.
Spyfluer (familie)
Liv og utvikling
Alle tovinger gjennomgår en fullstendig forvandling, med et puppestadium. Puppen er tønneformet og puppestadiet er i øvre laget, i jorden.
Karuzi (provins)
Karuzi er administrativt delt i sju kommuner
Spyfluer (familie)
Sårbehandling
Spyfluer har vært brukt i legekunsten i sårbehandling (bioterapi), der larvene har renset betente sår eller sår med dødt vev.
Sykdomsoverføring
Flere arter er tilknyttet mennesker, da de tiltrekkes av lukt fra dyr (gårdsbruk) og menneskeboliger, matlaging og lignende. Noen arter kan overføre smitte av sykdommer, da de kan legge egg i åpne sår.
Systematisk inndeling / noen arter
Spyfluer tilhører overfamilien Oestroidea. De andre familiene i denne gruppen er Hudbremser, Nesebremser, Magebremser, Kjøttfluer, Skrukketrollfluer og  Snyltefluer.
Det er ca. 45 norske arter.
Eksterne lenker
검정파리
1457 Ankara
1457 Ankara er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 3. august 1937 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Slaget ved Gajendragad
Slaget ved Gajendragad ble utkjempet i juni 1786, under Maratha-Mysore krigen. En arme fra Marathariket ledet av Haripant Phadke inntar byen og fortet i Gajendragad.
Store Oksvatnet
Store Oksvatnet er en innsjø i Sør-Varanger kommune i Finnmark. Den er en del av Pasvikvassdraget og har utløp mot nord til Okselva.
Imperial Wharf stasjon
Imperial Wharf er en jernbanestasjon på West London-linjen, på grensen mellom Chelsea og Fulham i London. Stasjonen ble åpnet 27. september 2009, og er en del av London Overground. Southerns tog trafikkerer også stasjonen på sin linje mellom Milton Keynes og East Croydon.
385 Ilmatar
385 Ilmatar er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 1. mars 1894 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter den finske gudinnen Ilmatar.
Hallvard Sandnes
Hallvard Sandnes (født 27. mars 1893 på Sandnes i Bygland, død 25. juli 1968 i Stavanger) var en norsk lærer, forfatter og målmann. Den mest kjente delen av hans forfatterskap er manuskript til den norske science fiction-tegneserien Ingeniør Knut Berg på eventyr som han skrev under pseudonymet Vigleik Vikli i perioden 1941–1960.
Hoveddelen av forfatterskapet henter stoff fra Setesdal i ulike historiske perioder, og et hovedmotiv er motsetningen mellom hedenskap og kristendom. Barneboka Røvarane i Urefjellhola inneholder minner og inntrykk fra gjeterdager i barndommen.
Han er gravlagt på Hinna kirkegård; gravsteinen er utsmykket med et portrettrelieff av ham.
Max Adler
Max Adler (født 15. januar 1873 i Wien, død 28. juni 1937) var en østerriksk politiker og filosof. Adler var professor i filosofi og en ledende personlighet innen austromarxismen.
Liv og virke
Adler var blant grunnleggerne av sosialdemokratiet i Østerrike. Han var aktiv i det sosialdemokratiske partiet SDAP, der han sto på venstresiden. Han var blant dem som sterkest kritiserte det flertallet i parlamentsgruppen til det tyske sosialdemokratiske partiet. Disse støttet krigføringen under den første verdenskrigen.
Adlers filosofiske arbeid gikk ut på å prøve å slå sammen kantiansk tilstandsanalyse, med den marxistiske samfunnsteorien. Med dette stod han i motsetning til dem som mente seg å være ortodokse marxister, som Karl Kautsky og Vladimir Lenin.
Han arbeidet også med marxistisk statsteori, og forholdet mellom politisk og sosialt demokrati. Det sosiale demokratiet får man først i det klasseløse samfunnet, mente Adler. Andre former for demokrati er bare politisk, og derfor fremdeles en form for klasseherredømme, eller klassediktatur. Adler var derfor heller ikke redd for benevningen «proletariatets diktatur», selv om han tok avstand fra bolsjevikenes misbruk av uttrykket. En annen ledende austromarxist, hans nære venn Otto Bauer, ville for øvrig ikke bruke uttrykket fordi det så lett ble misforstått.
Bauer fikk flertall på kongressen i Linz i 1926, da blant annet spørsmålet om «proletariatets diktatur», og demokrati ble drøftet. SDAPs Linz–program fra 1926, er nevnt som uttrykk for austromarxistenes venstresosialistiske syn.
Kankaanpää
Kankaanpää er en finsk by og kommune i landskapet Satakunta. Kommunen har cirka 12 300 innbyggere og et areal på 705,03 km² hvorav 15,35 km² er vann. Kankaanpää er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Karvia, Honkajoki, Siikais, Påmark, Björneborg, Sastamala, Ikalis, Jämijärvi og Parkano. Kankaanpää ble opprettet som kommune i 1865 og fikk bystatus i 1972.
Schauinsland-Reisen-Arena
MSV-Arena er en fotballarena beliggende i byen Duisburg i Tyskland. Arenaen fungerer som hjemmebane for byens fotballag MSV Duisburg. Arenaen ligger inne på idrettsområdet Sportpark Wedau i den sydlige delen av Duisburg, i bydelen Neudorf. På idrettsområdet finnes det, i tillegg til fotballarenaen, både regattabane, svømmestadion og ishall.
The Crucible of Man (Something Wicked Part 2)
The Crucible of Man (Something Wicked Part 2) er det siste albumet til Iced Earth. Albumet kom ut 10. september 2008.
Liste over kriger Egypt har deltatt i
Denne listen er laget for å vise hvilke kriger Egypt har vært delaktig i.
Mesrob II av Konstantinopel
Mesrob II Mutafyan (østarmensk: Mesrop; født 16. juni i 1956 i Istanbul i Tyrkia, død 8. mars 2019) var armensk-apostolisk patriark av Konstantinopel.
Kinnpiercing
Kinnpiercing (også kjent som cheek piercing og sedgwick-piercing etter Edie Sedgwick) er en ansiktspiercing, der piercingen er satt gjennom kinnet.
Nuorbejávri
Nuorbejávri er en innsjø i Kautokeino kommune i Finnmark.
Kinnpiercing
Den vanligste varianten av kinnpiercing går gjennom vevet og inn i munnhulen.
Mesrob II av Konstantinopel
Mesrob studerte filosofi og sosiologi i Memphis og teologi i Jerusalem. Han ble biskop i 1986 og erkebiskop i 1993. Etter å ha vært den forrige patriarkens generalvikar fra 1997, ble han etter Karekin IIs død innsatt som dennes etterfølger i 1999.
Kinnpiercing
Plasseringen er vanligvis symmetrisk på hver sidene av ansiktet, midt i kinnhulen.
Gjeldsmekling
Gjeldsmekling (gjeldsmegling) er en forhandling der en (uavhengig) rådgiver etter oppdrag gjennomfører en forhandling mellom to eller flere parter/juridiske personer med motstridende interesser til å finne en felles løsning og inngå bindende avtale om hvordan gjelden skal gjøres opp. Resultatet av meklingen kan eksempelvis være en endret nedbetalingsmåte eller at gjelden gjøres opp med et kontantbeløp som også kan innebære sletting av gjeld. Grensen mellom begrepet gjeldsmekling og gjeldsforhandling, er ikke skarp og begrepene kan brukes stort sett om de samme prosessene for å komme frem til en løsning av gjeldsproblemene. Begrepet gjeldsmekling eller gjeldsmegling brukes mye av (finans) rådgivere for å markere at resultatet av meglingen fortrinnsvis skal resultere i en utløsning av gjelden helt eller delvis med et nytt lån, fortrinnsvis med pant i låntakers bolig eller med pant (sikkerhet) i kausjonistens bolig eller annen fast eiendom (tredjemannspant).
Kinnpiercing
Historie
Kinn-piercing er vanlig som et rituale i alle verdenshjørner i både primitive og moderne-kulturer. Det mest kjente ritualet er i den årlige vegetar festivalen i Phuket.
I filmen 300 (2007) hadde flere av perserne inkludert Xerxes I kinn-piercing.