cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vennenes samfunn
Fredsarbeid
Kvekerne fikk Nobels fredspris i 1947 gjennom sine internasjonale hjelpeorganisasjoner Friends Service Council (Storbritannia) og American Friends Service Committee (USA).
Historie
Det er en populær forestilling at betegnelsen «kvekere» kommer fra en rettssak mot kvekerlederen George Fox i 1650 av dommer Bennet ved Derby etter at Fox advarte sine tilhengere om «tremble at the Word of the Lord» («skjelve [= frykte] Herrens ord»), men betegnelsen hadde blitt benyttet tidligere i England om utenlandske sekter som fikk utbrudd av skjelving under religiøs ekstase eller hysteri, og det er det mest sannsynlige opphavet. Det ble uansett et offisielt navn for Religious Society of Friends (Vennenes samfunn). Begrepet er dokumentert fra tidlig på 1400-tallet som et substantiv fra quake («skjelving»).
Vennenes samfunn ble stiftet i England i 1652 av George Fox. På slutten av 1600-tallet utvandret mange kvekere til Nord-Amerika. Forfølgelsen av kvekere i Nord-Amerika begynte i 1656 da to engelske kvekermisjonærer, Mary Fisher og Ann Austin, begynte å preke i Boston. De ble betraktet som kjettere ettersom de insisterte på individuelle lydighet til «det underfulle lys», en fast kvekerfrase som metafor på Kristus. De ble fengslet og forvist fra Massachusetts Bay-kolonien. Deres bøker ble brent og deres eiendommer konfiskert. I søken etter økonomiske muligheter og et mer tolerant miljø for deres religiøse samfunn, emigrerte en del kvekere til det som i dag er de nordøstlige regionene av USA tidlig på 1680-tallet.
Kvekerne brukte konsekvent tiltaleformen thou og thee (= du) til alle, i motsetning til det formelle you (som opprinnelig tilsvarte norsk De-form). Av respekt for Gud tok de av seg hatten når de preket eller bad, men ikke for noen dødelig. William Penn ble kastet ut hjemmefra av sin far fordi han ikke ville ta av seg hatten for kongen. Mannlige kvekere gikk aldri med rysjer eller sverd, kvinner brukte ikke smykker eller kniplinger. Klærne var sydd av ufarget ull. De spilte ikke musikk, leste ikke romaner og satte ikke opp gravsteiner. Kvinner, like godt som menn, kunne reise seg og tale i forsamlingen. De tiltalte ingen som mister fordi dette ordet stammer fra master, og deres eneste mester eller herre var Kristus. På samme måte ville de ikke titulere noen «my Lord», siden Kristus var deres eneste lord (= herre). De nektet å betale skatt og tiende til den anglikanske kirke, og å avtjene militærtjeneste og å avlegge ed. De nektet også å bruke de anerkjente navn på ukedager og måneder, siden disse stammer fra hedenske navn. Kvekerne skrev derfor ikke «28.oktober», men «den 28.dag i den tiende måned». Ukedagene var ikke mandag, tirsdag osv, men første dag, andre dag osv.
Kvekernes puritanske levesett, kombinert med ideen om at noe av Gud er nedlagt i hvert eneste menneske, førte med seg et sterkt sosialt engasjement. Blant annet gjorde kvekerne mye godt for dem som satt fengslet. Under Napoleonskrigene ble mange norske sjømenn satt i fengsel i England. Her kom de i kontakt med kvekere som arbeidet blant fangene, og slik kom kvekerlæren til Norge. Her ble de første vennesamfunnene organisert i 1818. Kvekerne spilte en avgjørende rolle for slaveriets avskaffelse i Storbritannia, selv om de etterhvert fikk omfattende støtte fra metodistene.
Troslære og gudsdyrkelse
Kvekerne regner Bibelen som Guds åpenbaring, og derfor som en viktig kilde til forståelse av Gud. Men de har et bibelsyn som avviker fra de fleste protestantiske kirker, idet de legger stor vekt på å forstå Bibelen i nåtiden ved hjelp av Den hellige ånd, og ikke gjennom bokstavelig fortolkning av det som er skrevet. Tankegangen bak dette er at Bibelen er skrevet for alle tider, og da ordene som faktisk er skrevet ned er knyttet til en spesiell tidsepoke og en kulturkrets kan den bare forstås ved hjelp av Den hellige ånd.
De regner normalt ikke seg selv som protestanter, men av historiske og læremessige årsaker plasseres de gjerne i denne kategorien. De samarbeider også i mange land, inkludert i Norge, tett med protestantiske kirkesamfunn.
Kvekerne anerkjenner ingen sakramenter, og har heller ingen fastlagte kirkelige ritualer. Deres viktigste form for felles gudsdyrkelse er den stille andakt.
De praktiserer ikke dåp. Barn som fødes inn i Kvekersamfunnet tas med til en spesiell andakt, der de kan ønskes velkommen inn i livet og inn i forsamlingen.
Ektevigsel foretas i en spesiell andakt, der de to foran forsamlingen avlegger sine ekteskapsløfter. I Norge er denne andakten tilpasset norsk ekteskapslovgivning, slik at kvekerne har vigselsrett.
Begravelser skjer normalt i form av en spesiell andakt. Av hensyn til familiemedlemmer som ikke er kvekere kan det ofte være salmesang og musikk i begravelser, men egentlig hører ikke dette til andakten. Den er i utgangspunktet stille, men det er åpent for å si noen minneord dersom noen ønsker det. De foretrekker at begravelser ikke skjer i vigslet jord, ettersom de ser på vigsling av kirkegårder som overtro, men i Norge er det kun i Stavanger at det finnes en egen, ikke-vigslet kvekergravlund.
Som samfunn feirer ikke kvekerne jul, påske og andre høytider. Det er ikke uvanlig at medlemmene markerer høytidene med sine familier, og en del bruker den liturgiske kalenderen som et redskap i sitt private bønneliv.
Det finnes ingen spesiell lære om hva som skjer etter døden; noen mener at det finnes et liv etter dette, mens andre mener at det ikke gjør det.
Struktur
Kvekerne mener at den sanne kirke er usynlig, åndelig og uten behov for særlig struktur. Deres struktur er dermed meget løst oppbygget, og baserer seg på månedsmøtet, som er den grunnleggende enhet innen organisasjonen. På møtene søker man å forene religiøs innsikt og praktiske oppgaver, slik at arbeidet med å styre forsamlingen kan foregå i tråd med samfunnets tolkning av Jesu lære. Den fremste tillitsvalgte har tittelen Skriver. Internt fungerer skriveren kun som et kontaktpunkt med visse praktiske oppgaver. Utad er skriveren registrert som forstander i henhold til norsk lov. Et skriverutvalg på 3-5 medlemmer står for den daglige driften. De har også Samfunnsrådet, som består av skriverutvalget, representanter for månedsmøtene og andaktsgruppene, og en representant for Kvekerhjelp.
Det finnes ikke noe presteskap; alle regnes som likeverdige.
Catherine Booth, kona til William Booth, kom fra en kvekerfamilie. Mange mener at denne bakgrunnen har vært med og satt sitt preg på Frelsesarmeen, ikke minst når det gjelder sakramentene. Flere av William Booths medarbeidere hadde kveker-bakgrunn, blant annet svigersønnen Arthur Booth-Clibborn.
Vennenes samfunn i Norge
Den første kvekerforsamlingen i Norge ble stiftet i 1818. Det var på det tidspunkt ennå ikke tillatt å tilhøre kirkesamfunn utenfor Den norske kirke.
Vennenes samfunn er medlem av Norges Frikirkeråd og har observatørstatus i Norges kristne råd. Det er et registrert trossamfunn.
Det norske Kvekersamfunnets nødhjelpsorganisasjon heter Kvekerhjelp. Organisasjonen samarbeider med søstergrupper i andre land, og driver en rekke hjelpeprosjekter i utviklingsland.
Kvekersamfunnet i Norge hadde 145 tilskuddstellende medlemmer i 2019.
Avholdsagitatoren Asbjørn Kloster fra Stavanger var kveker. Kunstmaleren Lars Hertervig kom fra en kvekerfamilie. Han ble født i Tysvær, der presten i 1827 skrev følgende til sin kirkelige overordnede «Quækersekten bær i sit skjød et i mig højeste Grad modbydeligt Foster - vild, ulovbunden Republicanisme eller til og med Anarchie, der er i stadig Opposition med den borgerlige og kirkelige Orden.»
Geleringskost
Geleringskost er mat tilrettelagt for personer som har problemer med å svelge, for eksempel funksjonshemmede. Da flytende kost kan havne i vrangstrupen på folk med slike hemninger, er det lettere med mat som lar seg forme. Personen får da bedre kontroll ved svelging, og kan «styre» maten ned i spiserøret.
Geleringskost skal ha en bløt konsistens, men samtidig ha en fast og sammenhengende form. Eksempler på geleringskost er puddinger, yoghurt, krem, gratenger uten hele biter, gele og fromasj.
Bremsnes
Gården Bremsnes har gitt navn til den gamle kommunen og dagens tettsted. Bremsnes kirke og fjellet Bremsnesberget/Bremsneshatten er de mest karakteristiske for stedet.
Margie (sang)
«Margie», også kjent som «My Little Margie», er en populær sang fra 1920. Melodien ble laget i samarbeid mellom vaudevilleutøveren og pianisten Con Conrad og ragtimepianisten J. Russell Robinson. Teksten ble skrevet av Benny Davis, en vaudevilleutøver og låtskriver. «Margie» ble introdusert av Original Dixieland Jazz Band
Sangen ble publisert i 1920 og var oppkalt etter sanger og låtskriver Eddie Cantors fem år gamle datter. Cantor ble kreditert for å ha popularisert «Margie» med sin innspilling fra 1921 som lå på toppen av poplisten i fem uker
Etter å ha blitt innspilt av tallrike artister, har sangen blitt en jazzstandard. Blant de personene som har spilt inn låten er Ray Barretto, Bix Beiderbecke, Cab Calloway, Bing Crosby, Dave Brubeck, Frank Crumit, Erroll Garner, Claude Hopkins, Ted Lewis, Jimmy Lunceford, Shelly Manne, Oscar Peterson, Don Redman, Charlie Shavers, Jimmy Smith, Jo Stafford samt Jo Venuti
Fats Domino har også spilt den inn på plate.
Norsk versjon
Jørg-Fr. Ellertsen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Margit». Sangen ble utgitt av Dizzie Tunes på singlen Troll TN 101.
Litteratur
Shaw, Arnold: «The Jazz Age. Popular Music in the 1920's». Oxford University Press US, 1989 ISBN 0195060822
Våland skolekorps
Våland Skolekorps ble grunnlagt i 1912, og er Stavangers eldste janitsjar-skolekorps etter Storhaug skolekorps.
Våland skolekorps er et aktivt skolekorps som i flere år har konkurrert på øverste nivå i janitsjar-konkurranser. Våren 2019 kom Våland skolekorps på en hederlig 6. plass i 1. divisjon for janitsjar skolekorps i Rogaland med flotte 84 poeng. De tre foregående årene vant korpset i samme divisjon. Årlig pleier også korpset å delta i Stavanger Open, samt arrange julekonserten “1000 lykter” i St. Petri kirke.
Korpset nå er inne i en fase med mange nye unge musikanter. Korpset har 45 medlemmer i en alder fra 9 til 18 år fordelt på senior, junior og aspirant. Antall medlemmer i skoleåret 2019/2020 viser en liten nedgang fra året før. Det blir i arbeidet videre viktig å sørge for god trivsel og stor spilleglede i korpset, og derav bidra til at korpset på sikt kan få flere medlemmer. Våland skolekorps har utsatt rekrutteringsarbeid til høsten 2020.
Musikantene har faste ukentlige fellesøvelser for:
I tillegg har alle musikanter individuell undervisning en gang i uken. I perioder har noen av de eldste musikantene slått sammen sin individuelle undervisningstid og spilt i grupper.
Styret i korpset jobber for følgende mål:
Å skape et godt miljø med trivsel og faglig utfordringer hvor korpsets medlemmer har lyst til å være med er styrets viktigste oppgave.
Alle foreldrene i korpset er fordelt på arbeidsgrupper som har ansvaret for å organisere de forskjellige aktiviteten i korpset. Takket være aktive foreldre og musikanter kan korpset opprettholde sitt kvalitets- og aktivitetsnivå, samt bidra til at Våland skolekorps har en sunn økonomi.
Arendalsvassdraget
Arendalsvassdraget omfatter en rekke elver som passerer 10 kommuner i Telemark og Agder. Nedbørsfeltet er på 4 015 km². Den øvre delen av vassdraget ligger i Vest-Telemark og består av innsjøene Vråvatn, Nisser, Fyresvatn, Birtevatn og Nesvatn med tilløpselver, blant andre Finndøl som renner fra Fyresdalheiene til Fyresvatn.
Fra Nisser renner Nisserelva og fra Fyresvatn Fyresdalsåna (Fyreselv). Der de møtes dannes Nidelva som har sitt utløp ved Arendal.
Arendalsvassdraget har en samlet lengde på ca. 209 km. Nedbørfeltet er på ca. 4 000 km². Ved målestasjonen ved Rygene kraftverk er gjennomsnittlig vannføring 110 m³/s. Største vannføring ble målt høsten 1987. Da passerte ca. 1 200 m³/s målestasjonen.
Arendalsvassdraget er i dag utbygd med 15 kraftverk. Evenstad kraftverk var det første, og ble bygd ut av A/S Barbu. Arendal Fossekompani ervervet fallrettigheter allerede i 1890-årene, med tanke på videresalg, men bygde selv ut Bøylefoss i 1914 for å levere elektrisk kraft til det nye industristedet Eydehavn. Aust-Agder kraftverk ble midt på 1900-tallet den største aktør som utbygger av vassdraget, som i dag regnes å være ferdig utbygd.
Litteratur
Andreas Vevstad: Arendalsvassdraget - et vassdrag i samfunnets tjeneste. Nidelva - kulturhistorisk guide. AB Forlag 1991.
Chorotyse
Chorotyse er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, slanke trebukker med sterkt forkortede dekkvinger som ikke dekker flygevingene eller bakkroppen. Antennene er litt lengre enn kroppen hos hannen, noe kortere enn kroppen hos hunnene. Hode og pronotum er svarte, pronotum ovalt på form. Dekkvingene er gjerne lysere.
Utbredelse
Artene lever i Sør-Afrika.
Tite Kubo
Han fikk publisert sin første manga, Ultra Unholy Hearted Machine, i Shueisha's Weekly Shonen Jump Special i 1996. Deretter fulgte to andre korte historier, og i 1999 kom hans første serie, Zombie Powder, også i Weekly Shonen Jump, der den gikk i fire utgaver til 2000. Den neste serien hans, Bleach, som handler om en skoleelev som blir en shinigami og bekjemper onde makter, begynte å gå i det samme bladet i 2001. Til og med juli 2007 har det blitt 399 kapitler av Bleach. Mangaen vant Shogakukan Manga Award i sin kategori i 2005, og en film om Bleach ble sluppet i Japan 16. desember 2006, med en oppfølger planlagt for utgivelse i desember 2007.
Evelyne Leu
Evelyne Leu (født 7. juli 1976 i Bottmingen) er en sveitsisk freestyler. Hun deltok i Vinter-OL 1998, 2002, 2006 og 2010 i hopp. Hun vant OL-gull i 2006.
Hotel Norge (Hamburg)
Hotel Norge var et hotell i Schäferkampsallee 49 i Hamburg. Hotellet åpnet 9. november 1961. Det var det første norskbygde hotellet i utlandet. Stedet fungerte som innkvartering og som velferdsinstitusjon for sjøfolk i den norske handelsflåten. Veggen i lobbyen var dekorert med et verdenskart og gulvet med et kompass laget av den norske kunstneren Magne Neby Holter. I hotellrestauranten "Kon-Tiki Grill" var det også treutskjæringer laget av Neby Holter, samt dekorerte han restauranten med flere utskjæringsarbeider. I restauranten var det også et glassmosaikkarbeide som forestilte Kon-Tiki-flåten, laget av hans ektefelle, tekstilkunstneren Kjellaug Haugen Holter. Hotellet er senere blitt solgt flere ganger. I dag drives hotellet NH Hamburg Mitte på samme adresse.
Trigonurus
Utseende
Disse kortvingene ligner overflatisk på løpebiller (Carabidae) med noe forkortede dekkvinger. Antennene er lange og trådformede, hodet forholdsvis lite, pronotum bredt, dekkvingene dekker rundt halve bakkroppen. Beina er lange og slanke.
Levevis
Billene lever under bark på døde trær, særlig bartrær.
Utbredelse
Slekten har en holarktisk utbredelse.
Systematisk inndeling
Alle nålevende arter av Trigonurinae blir samlet i slekten Trigonurus, det er imidlertid også beskrevet to andre slekter fra fossiler.
Lillesand Idrettslag
Lillesand Idrettslag (stiftet 13. desember 1919) er et idrettslag fra Lillesand i Agder, som driver med barneidrett, brett, fotball, friidrett, frisbeegolf, håndball, skiidrett, svømming, tennis og turn.
Fotball
Lillesands A-lag i fotball for menn spilte 2019-sesongen i 5. divisjon.
16. januar 2019 fusjonerte idrettslagets fotballgruppe med Lillesand Fotballklubb.
Portloe
Portloe er en liten landsby i Cornwall i England. Den er beliggende på Roselandhalvøya, den sørligste delen av England, innenfor det verdslige sognet Veryan, rundt 2,4 km øst for landsbyen av samme navn.
Næringsveier
Partloe har to fiskefartøyer i full virksomhet, Jasmine og Katy Lil, som fisker etter krabber og hummer i Veryan og Gerrans-bukta, og en flåte av mindre fritidsbåter i sommermånedene. Havnen er drevet av komité. Bortsett fra fiske kan landsbyen by på natur, utsikt, utflukter til fots, og lokal historie. Det har lett tilgang til St. Mawes og andre kystbyer.
Natur og rekreasjon
Portloe ligger innefor Cornwalls Område med spesielt vakker natur (AONB). Bortimot en tredjedel av Cornwall er innenfor dette området som har samme status og beskyttelse som en nasjonalpark. South West Coast Path, som er Englands lengste tursti, går gjennom landsbyen.
Film og TV
Komedieserien Wild West, med Dawn French og Catherine Tate, ble spilt inn her. I 2012 ble spillefilmen About Time, en produksjon av Richard Curtis, også delvis filmet her.
Clarence George Issenmann
Clarence George Issenmann (født 30. mai 1907 i Hamilton i Ohio i USA, død 27. juli 1982) var en amerikansk katolsk prelat som tjente som biskop av Columbus fra 1957 til 1964, og som biskop av Cleveland fra 1966 til 1974.
Bakgrunn
Clarence Issenmann var eneste barn til Innocent J. (kjøpmann) og Amelia L. (née Stricker) Issenmann. Han jobbet som budbringer og kjøttskjærer for sin far som ung mann, og gikk på St. Ann's School, Hamilton Catholic High School, St. Joseph's College i Rensselaer i Indiana, og returnerte deretter til Ohio for å studere ved St. Gregory's og Mt. St. Mary of the West-seminarene i Cincinnati.
Prest
Issenmann ble ordinert til prest av erkebiskop John McNicholas den 29. juni 1932, og fortsatte deretter studiene ved universitetet i Fribourg i Sveits, hvorfra han tok lisensiat i filosofi, og ved Det pavelige universitet St. Thomas Aquinas (Angelicum) i Roma, og tok en doktorgrad i teologi. Da han kom tilbake til USA, tok han doktorgrad i journalistikk fra Regis University i Denver i Colorado, og ble redaktør for den erkebispedømmeavisen Cincinnati, Catholic Telegraph Register, i 1938. Han utførte pastoralt arbeid i erkebispedømmet Cincinnati, hvorav han også var kansler og generalvikar.
Hjelpebiskop i Cincinnati
Den 24. mars 1954 ble Issenmann utnevnt til hjelpebiskop i Cincinnati og titulærbiskop av Phytea av pave Pius XII. Han ble bispeviet den påfølgende 25. mai av erkebiskop Karl Joseph Alter, med erkebiskop Urban Vehr og biskop George Rehring som medkonsekratorer.
Biskop av Columbus
Issenmann ble senere utnevnt til den sjette biskopen av Columbus 5. desember 1957. Under sin periode i Columbus etablerte han bispedømmets utviklingsfond for å sørge for bispedømmets vekst, som la til åtte menigheter og seks videregående skoler under biskop Issenmann. Han fant også en ny bygning for å huse bispedømmekontorene, og tilbød en TV-sendt messe hver uke. Han deltok i Det andre Vatikankonsil fra 1962 til 1965, og fungerte også som assisterende bispeformann for lekorganisasjoner for National Catholic Welfare Conference, forgjengeren til USAs katolske bispekonferanse.
Biskop av Cleveland
Pave Paul VI utnevnte Issenmann til koadjutorbiskop av Cleveland og titulærbiskop av Filaca den 7. oktober 1964. Da han dro fra Columbus 1. februar 1965, ble han formelt innsatt i sin nye stilling dagen etter, 2. februar, ved St. John's Cathedral. Issenmann etterfulgte avdøde Edward Hoban som syvende biskop av Cleveland 22. september 1966. Han trakk seg som biskop 5. juni 1974, etter syv års tjeneste, men fortsatte å bo i Cleveland.
Issenmann døde senere i en alder av 75 år, og ble gravlagt ved oppstandelseskapellet i St. John's Cathedral.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Språkteigen
Språkteigen (tidligere kjent som Språkrøret og Språkøret) var et norsk radioprogram om det norske språk som ble sendt på NRK Radio fra 1974 til 2020. Programmet besto hovedsakelig av intervjuer, reportasjer og spørsmål fra lytterne om det norsk språk. Det tok for seg tema som ordhistorie (etymologi), språklig påvirkning av norsk, normering på bokmål eller nynorsk samt stedsnavn og personnavn. Programmet varte en halv time og ble sendt på P2 på søndag formiddager.
Språkteigen gikk igjennom flere endringer. Det startet under navnet Språkrøret med Olav Vesaas og Finn-Erik Vinje som programledere. Vinje var språkkonsulent for NRK, og fast deltager i programmet i perioden 1974–1989, sammen med Frank Nordli som overtok for Vesaas. Deretter kom Språkøret med Einar Bjorvatn og Sylfest Lomheim. Lomheim var professor ved Universitetet i Agder og var direktør i Språkrådet fra 2005 til 2010. I 1993 skiftet programmet navn til Språkteigen. Mellom 2005 og 2009 var Randi Lillealtern programleder, og Ann Jones hadde rollen 2011-2016. Deretter overtok Torunn Myhre som programleder. Sylfest Lomheim bidro i de fleste sendingene hvor han svarte på språkspørsmål fra lytterne.
Programmet er også tilgjengelig som podkast.
Språkteigen hadde et lyttertall på 27 000 i 2015, noe som gav programmet en andel på 5 %.
Etter at Språkteigen ble nedlagt i 2020, etablerte NRK et nytt språkprogram, Språksnakk, med Klaus Sonstad som programleder.
Fylkesvei 6050
Fylkesveg 6050 går mellom Jendem og Aureosen i Hustadvika.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 228.
Ellesmereøya
Ellesmereøya (engelsk: Ellesmere Island, fransk: Île Ellesmere) i Polhavet er verdens tiende største øy og Canadas tredje største øy med sine 196 236 km². Ellesmereøya er den største øya i øygruppa Dronning Elizabeth-øyene. Befolkningen talte i 2006 146 mennesker. Administrativt er øya en del av territoriet Nunavut. Ellesmereøya har tre bosetninger: Alert, Eureka, og Grise Fiord.
Historie
Øya ble først oppdaget av William Baffin (c. 1584-1622) i 1616. Den ble navngitt i 1852 av Sir Edward A. Inglefield under hans leteekspedisjon etter Francis Egerton, 1st Earl of Ellesmere. Deler av øya ble kartlagt av Otto Sverdrups ekspedisjon på den andre «Fram»-ferden 1898–1902.
Under den kalde krigen hadde det kanadiske flyvåpenet en større base på øya for forhåndsvarsling av interkontinentale raketter – den nordligste i verden. Denne er nå kraftig nedbemannet.
I 1988 ble Quittinirpaaq nasjonalpark etablert nord på øya.
Geografi og klima
Hele øya er dypt oppskåret av fjorder, og den nordlige kysten er forlenget av isbremmer. Den nordlige delen av øya domineres av Grant Land-fjellene, en taggete rekke av sedimentære fjell som er rundt 100 000 år gamle, og dekket av et rundt 900 meter tykt isdekke. Noen fjelltopper rager over isen, og Barbeau Peak (2 616 moh.) er den høyeste toppen i det østlige Nord-Amerika. Lenger mot sør, på Hazen-platået er landskapet blitt flatere. Her ligger Hazensjøen som er den største innsjøen i den polare delen av Canada. Midnattssola sørger for at innsjøen er isfri 70 dager i året. I den sentrale delen av øya reiser fjellene seg til en høyde rundt 2 000 meter.
Ellesmereøya er en polar ørken, noen steder med bare 70 mm nedbør årlig. Vegetasjonen er sparsom, men øya har et overraskende mangfold av plantearter, blant annet 151 arter av mose.
«The 2008 Ellesmere Expedition: Four Nations, One Task»
Amerikaneren Will Steger har vært leder for en ekspedisjon til Ellesmereøya i arktisk Canada. Ekspedisjonen begynte 1. april 2008. Målet var å dokumentere klimaendringenes påvirkning.
Sammen med Steger deltok to canadiere, en amerikaner, briten Sam Branson (sønn av Virgins grunnlegger Richard Branson) samt nordmennene Sigrid Ekran og Tobias Thorleifsson. Samtlige er per 7. juni 2008 i alderen 22–28 år.
Will Steger er mest kjent for sine legendariske polarekspedisjoner gjennom førti år. Han har vært leder for noen av historiens viktigste ekspedisjoner.
Sørfjorden (Hemnes)
De ytre delene av fjorden ligger sør for Hemneshalvøya. Tettstedet Finneidfjord ligger på eidet som knytter halvøya til fastlandet. Eidet er rundt 600 meter bredt og på den andre siden ligger bunnen av Finneidfjorden, en annen av Ranfjordens fjordarmer. Sør for Finneidfjord går det nesten 1,5 km lange og smale neset Røssåauren ut i fjorden fra vestsida.
Bjerka ligger på østsiden helt innerst i fjorden, ved munningen av elva Bjerka. På andre siden av fjorden fra Bjerka munner den betydelig større elva Røssåga ut.
E6 går langs østsiden av fjorden mellom Bjerka og Finneidfjord. Nordlandsbanen går langs hele sørsiden av fjorden, og følger E6 opp langs østsiden.
Med jevne mellomrom går det små og store undervannsskred i denne fjorden. 20. juni 1996 gikk det et stort strandsoneskred, som krevde fire menneskeliv.
Vestviken 24
Vestviken 24 er en tilleggsnettside (datterside) for nettavisa av Tønsbergs Blad. Avisen dekker Vestfold og skriver om bl.a. det lokale næringslivet. Ansvarlig redaktør for Tønsbergs Blads Vestviken 24 er Sigmund Kydland som også er redaktør for hovedavisen Tønsbergs Blad. Hovedkontoret ligger ved brygga i Tønsberg.
IDF Achzarit
Achzarit ( på hebraisk, grusom kvinne) er et tungt pansret personellkjøretøy som blir produsert for det israelske forsvaret.
Achzarit er basert på sovjetisk-bygde T-54/T-55 stridsvogner. De første ble modifisert av vogner erobret fra arabiske armeer under kriger i regionen. Tårnet på disse ble fjernet, og det ble laget et mannskapsrom og en bakovervendt dør. Den opprinnelige dieselmotoren ble fjernet, og en mer kompakt moderne motor ble installert. Reaktivt panser ble lagt til.
Vognene er bevæpnet med et antall 7,62 mm mitraljøser, hvorav én er fjernstyrt fra inne i kjøretøyet. Den fjernstyrte våpenstasjonen leveres av Rafael.
Achzarit er i tjeneste med Golan-brigaden, som er stasjonert nær grensen mot Libanon og den nordre delen av Vestbredden.
Spellemannprisen 1982
Spellemannprisen 1982 var den ellevte utgaven av Spellemannprisen og ble delt ut lørdag 15. januar 1983 i Chateau Neuf i Oslo. Åge Aleksandersen fikk juryens hederspris mens plateprodusent Erik Hillestad fikk plateprodusentprisen. Etter to år med todelt rockepris, ble det denne gang bare delt ut en pris i klassen. Vinner av den var Stavangerensemblet. Åse Kleveland ledet utdelingen mens Egil Monn-Iversen var som vanlig orkesterleder.
Asle Svarverud
Han er spesielt kjent for sine landskapsbilder fra Lofoten. Han er blant annet representert i samlingen ved Statens Museum for Fotografi – Preus Fotomuseum og Museet for Moderne Kunst i Portugal. Svarverud er tilknyttet bildebyrået Samfoto.
Spellemannprisen 1982
Øvrige nominerte
Årets pop:
Årets folkemusikk:
Årets seriøse plate:
Årets vise:
Åpen klasse:
Årets barneplate:
Fortellingen om prinsesse Kaguya
Filmen kom ut samtidig med Hayao Miyazakis Vinden stiger. Takahata brukte veldig lang tid på filmen og anatomien i bevegelsene og den kostet 4, 9 milliarder Yen. Det er den hittil dyreste film fra Studio Ghibli.
Handling
En mann finner en jente i en bambusstamme og oppdrar henne. Hun vokser opp fort og blir kalt Prinsesse Kaguya. Hun møter på mange ting hun må takle før hun til slutt blir kalt på av månefolket.
Kulturskrinet
En styringsgruppe står for ansvaret i kommunen. Den består av to rektorer og en representant fra henholdsvis larvikmuseene, Larvik kulturskole og Kultur og Idrett.
I Lardal blir Den kulturelle skolesekken kalt Huldreskrinet. Denne kom i gang i 2005.
Buttsnutefrosk
Buttsnutefrosk eller vanlig frosk (Rana temporaria) er den vanligste froskearten i Norge. Den kan bli litt større enn spissnutet frosk, ca. 7–10 cm lang, og har en butt snute. Fargene varierer en del med temperaturen, men undersiden er lys (gjerne rødlig hos hannen) og oversiden brun, rødbrun eller gråbrun med mørke tegninger, særlig på bakbeina. I paringstiden om våren får hannen en blålig farge, mens hunnene gjerne blir ensfarget mørk brun. Vanlig frosk og spissnutet frosk er såpass like at de fleste vil ha vanskelig for å se forskjell på dem. Det sikreste skilletegnet er hannenes sang om våren.
Buttsnutefrosk finnes over hele landet og opp til nesten 1500 meter over havet i Veodalen i Jotunheimen. Arten er den amfibiearten som finnes lengst nord i Eurasia og er en robust art med små krav til leveområdene. Her i nord foretrekker arten å gyte i dammer med en relativt grunn, soleksponert «strand», men den gyter også i tjern, myrer og gårdsdammer. Vanlig frosk finnes sjelden i dammer med fisk, og egg og rumpetroll tåler ikke like surt vann som spissnutet frosk. Vanlig frosk gyter derfor fortrinnsvis i midlertidige vannsamlinger, derav artsnavnet temporaria (midlertidig).
I mars–mai (avhengig av klima) samles begge kjønn til gyting i gytedammen så snart isen går. Hannen lokker med en vedvarende knurrende «rrrrrrrr». Hunnen legger de 400–2000 eggene i faste geléklumper. Eggklasene vil oftest synke til bunnen, men flyter gjerne opp i senere faser av utviklingen. Larvene (rumpetrollene) går på land i juli–august og blir kjønnsmodne etter 2 til 3 år. Arten overvintrer som oftest på bunnen av en dam eller bekk, der den puster med huden for å få oksygen.
Buttsnutefrosk er fredet (sammen med alle norske amfibier og reptiler), men er et relativt vanlig dyr og står ikke oppført på Norsk rødliste for arter.
Eggenstua
Eggenstua er ei norsk bondestue fra 1697. I dag står den på Vingelen kirke- og skolemuseum i Tolga i nordre Østerdalen i Innlandet fylke.
Opphavlig stod stua på gården Oppigard Røe like ved museet, senere ble den nytta av folk som ikke hadde noe hjem. I 1943 ble stua kjøpt av lyrikeren Eystein Eggen (1886-1973), flyttet og satt opp igjen på skoggrunn. Eggen bodde da i Ålen. De første som bodde på den nye plassen var sønnen Egil med kone og barnebarnet forfatteren Eystein Eggen. Senere flyttet Eggen eldre sjøl inn. Der i stua skrev han blant annet bygdebøkene for Bardu i Troms og Tylldal og Tolga i Innlandet. Etter Eggens bortgang ble den benyttet av to nye generasjoner lyrikere: sønnen Arnljot Eggen og sønnesønnen Jo Eggen, for så å bli innkjøpt av museet, som arrangerer lyrikkaftener og visekvelder i stua.
Rudolf Bissen
Rudolf Bissen (født 2. april 1846 i København, død 5. desember 1911 på Randbøldal ved Vejle ) var en dansk landskapsmaler, sønn av billedhugger Herman Wilhelm Bissen og bror til Vilhelm Bissen.
Rudolf Bissen kom tidlig i lære hos P.C. Skovgaard og gikk 1865-1867 på Det Kongelige Danske Kunstakademi. Sitt første bilde stilte han ut på Charlottenborg Forårsudstilling i 1868, hvor han senere stilte ut flere ganger. Flere av motivene var fra Italia hvor han hadde oppholdt seg 1871–1872 og 1874–1875.
Multikulturalisme
Multikulturalisme er et sosiologisk, sosialantropologisk og kulturteoretisk uttrykk med skiftende innhold og verdiladning. Ordet er hyppigst benyttet til å beskrive situasjonen som foreligger når et samfunn består av borgere/innbyggere av ulike etniske og kulturelle opprinnelser. Multikulturalisme brukes også i samfunnsdebatten som betegnelse på politiske idéer eller strategier som bygger på ideen om at kulturelle forskjeller er viktige å bevare, det vil si at et samfunn er rikere desto flere kulturer som finnes der, eller i det minste at alle har rett til å beholde en viss del av sin kultur samme hvor de bor. I henhold til dette, hevdes det ofte at kjernen i multikulturalisme er en aksept av forskjeller. Samfunnsborgere bør ha noen felles verdier, men disse behøver kun å dreie seg om lover og regler, mens kulturelle eller religiøse livssyn kan variere i stor grad.
Ulike definisjoner
Arild Pedersen professor i filosofi ved Universitetet i Oslo, har beskrevet forskjellen mellom multikulturalisme og pluralisme slik: «... integrering basert på pluralisme (hvor et mangfold av forskjellige etniske, religiøse etc grupperinger likevel kommuniserer med hverandre gjennom felles språk og verdier) som noe forskjellig fra multikulturalisme (hvor grupperingene eksisterer ved siden av hverandre uten kommunikasjon). »
Ifølge multikulturalismen kan et samfunn være godt integrert og harmonisk selv om individene i samfunnet har svært ulike ideer om hva det gode liv er. En multikulturell samfunnsorden er med andre ord et samfunn der mindretallet deltar med like rettigheter og plikter uten å måtte oppgi sine nasjonale, kulturelle eller religiøse særtrekk. Tilhengere av multikulturalisme hevder at en ikke kan bruke sin egen kultur som målestokk på hvor gode andre kulturer er. Tilhengere av multikulturalisme hevder at en kultur blir rikere av å være i kontakt med andre kulturer.
Multikulturalisme kritiseres ofte for at det vil kunne hindre minoriteters integrering og svekke individenes frihet om alle grupper kun forholder seg til det de oppfatter som egen kultur, uten å tilpasse seg majoritetskulturen. Dessuten kan multikulturalistisk politikk gi minoriteter særretter som kan gå på bekostning av (det menneskerettslige) prinsippet om at alle individer skal ha like rettigheter og plikter. Multikulturalisme er ikke det samme som kulturrelativisme.
I politisk debatt er de sterkeste motstanderne av multikulturalisme ofte tilhengere av det de oppfatter som nasjonal identitet som følge av etnisk homogenitet, assimilering eller isolasjon fra andre kulturer. De oppfatter seg da gjerne som patrioter, nasjonalister eller forsvarere av vestlige verdier eller vestlig kultur.
I NOU 2011:14 Bedre integrering, avgitt til Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet 14. juni 2011, diskuteres begrepet «multikulturalisme» slik:
«Multikulturalisme er definert som en modell for sameksistens i «sammensatte samfunn» som tar utgangspunkt i kollektivitet. Men enheten er ikke en felles nasjon med felles verdier, men de ulike kulturer som eksisterer i et territorium fungerer parallelt og er likestilt, det være seg flertallsbefolkning, urfolk, historiske nasjonale mindretall eller nye grupper med innvandrere. Staten skal være nøytral og ikke bygge på spesielle verdier.»
Dette perspektivet har blitt kritisert på flere punkter: Det kan overdrive forskjellene og unnlate å hente fram felles sosiale og politiske interesser på tvers av gruppene. Det kan bidra til å- «fryse» en gruppe fast og gjøre forandring vanskelig. Multikulturalisme er ikke identisk med et syn som er verdinøytralt/verdirelativt og som hevder at alle kulturelle praksiser er like bra eller ønskelige, men kan åpne for dette. Som en konsekvens kan da sosiale eller andre ulikheter «unnskyldes» med at det er en annen kultur og at det dermed er andre verdier som gjelder for de berørte personene. Videre kan slike teorier/politikk kritiseres for å gi kulturelle kollektiver forrang på bekostning av individer, og at årsaksforklaringer søkes i kultur og ikke i andre forhold. 14 Det flerkulturelle Norge må ses i et større perspektiv. Vårt samfunn består av flere grupper, bl.a. det såkalte «norske flertallet» eller majoriteten og urbefolkningen (samene), og flere nasjonale minoriteter med historiske røtter i Norge, foruten innvandrere som har kommet til Norge i nyere tid. Det er også viktig å huske på at det flerkulturelle samfunnet på ulike måter påvirkes av at Norge er en del av en stadig mer globalisert verden. Alle gruppene i landet opplever derfor ulike former for kulturell og politisk påvirkning fra krefter utenfor det norske samfunnet.»
Termen multikulturalisme ble først brukt i Canada i 1971 for å beskrive et uttalt politisk mål om å støtte og bevare den karakteristiske kulturarven til landets ulike minoritetsgrupper.
Nguyễn Tiến Minh
Nguyễn Tiến Minh (født 17. februar 1983 i Hồ Chí Minh) er en vietnamesisk badmintonspiller. Han har ingen større internasjonale mesterskapstitler, men har flere mindre titler. Han var tatt ut til å representere Vietnam under Sommer-OL 2008, der han røk ut i andre runde mot overraskelsen Hsieh Yu-Hsing fra Kinesisk Taipei.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo ble han utslått i gruppespillet.
John I. Alvheims ærespris
John Ingolf Alvheims ærespris er en utmerkelse opprettet av Fremskrittspartiets (Frp) landsstyre den 20. februar 2005. Prisen utdeles på partiets landsmøte og tildeles enkeltpersoner, grupper eller organisasjoner som har gjort eller gjør en ekstraordinær innsats for å bedre livskvaliteten til sine medmennesker. Prisen består av et diplom og 50 000 kroner.
Prisen ble første gang delt ut på Frps landsmøte 21. mai 2005 av partiets helsepolitiker John I. Alvheim selv. Alvheim døde i desember samme år.
Statuttene for æresprisen fastsettes av Frps sentralstyre. Styret velger også en jury på tre personer. Alvheim var medlem av juryen inntil sin død. Politisk aktive medlemmer i Frp kan ikke motta prisen, men pensjonerte partimedlemmer er potensielle kandidater.
Sala Daeng-stasjonen
Sala Daeng-stasjonen er en stasjon på rutenettet til BTS Skytrain, på Silom-linjen. Stasjonen ligger i Bang Rak-distriktet i Bangkok, på Silom-veien sørvest for Sala Daeng-veikrysset.
Clive Allen
Spillerkarriere
Allen startet sin fotballkarriere hos Queens Park Rangers FC som angrepsspiller i 1978 og scoret hat-trick i sin debut fra start mot Coventry City FC. På tross av Allens målteft, rykket QPR ned fra 1. divisjon den sesongen, men med en ung Clive Allen i storform rykket de opp sesongen etter.
Etter en sesong hos Crystal Palace, som rykket ned i 2. divisjon, gikk Allen tilbake til sin tidligere klubb Queens Park Rangers. De lå fremdeles i 2. divisjon, men nå hadde Terry Venables tatt over som manager og ambisjonene i klubben var store. Etter en fantastisk FA-cup-turnering hadde QPR tatt seg til finalen der de skulle møte hans fars gamle klubb, Tottenham. Kampen gikk ikke slik unge Allen hadde håpet da han allerede etter to minutter ble skadet, og ble byttet ut tidlig i andre omgang. Kampen endte 1-1, men Allen var fremdeles skadet og kunne ikke være med på omkampen som QPR tapte 0-1.
Han spilte ytterligere to sesonger for QPR, før han sommeren 1984 ble kjøpt opp av Tottenham for 700 000 pund. Som Tottenham-spiller blomstret han ytterligere opp, og ble enstemmig kåret til Årets spiller i England da han vant begge prisene, PFA Player of the Year og Football Writers' Association Footballer of the Year i 1987. I 1988 ble han solgt til franske Bordeaux for 1 million pund, og i 1990 kom han tilbake til England, nå som Manchester City FC-spiller. Selv om han fremdeles kunne score mål, var suksessen ikke den samme som på 1980-tallet.
De siste årene av sin aktive karriere spilte han for en rekke klubber, blant annet Chelsea FC, West Ham United FC, Millwall FC og Carlisle United FC, før han la opp som aktiv i 1995.
Trenerkarriere
I 1997 var han en kort tur innom amerikansk fotball da han spilte noen kamper for London Monarcs. I 2007 og 2008 var han trener for reservelaget til Tottenham, hvor han også var midlertidig manager for klubben gjennom ulike trenerbytter. Allen jobber også for ITV som ekspertkommentator i programmer som The Goal Rush og UEFA Champions League-sendinger.
2010 i Chile
Begivenheter i året 2010 i Chile.
Legionella
Legionella er en gruppe gram-negative bakterier, som kan forårsake legionærsyken. Det er til nå beskrevet 46 arter av Legionella og 68 undergrupper (serogrupper), hvorav 19 er beskrevet som patogene hos mennesker. Den viktigste er Legionella pneumophila (85%-90%), etterfulgt av L. micdadei (5%-10%), L. bozemanii og L. dumoffii. Enkelte serotyper har fått navn etter stedet de ble funnet, for eksempel L. longbeachae og L. parisiensis.
L. pneumophila
Legionella pneumophila er en bakterie med særlige krav til vekstforhold, og den finnes vidt distribuert i naturlige vannkilder med høyeste forekomst sommer og høst. I naturen vil den finnes i biofilmer i stillestående vann med næringsstoffer fra alger, amøber og andre døde bakterier. Den er ofte en intracellulær parasitt i amøber. Den overføres med forurenset vann, gjerne i dråpeform fra eksempelvis dusjhoder eller vannkraner i hoteller eller i luftrenseanlegg, som alle synes å gi gunstige vekstvilkår for bakterien. Den er forekommer ofte i kjøletårn ettersom det luftkjølte vannet har en gunstig temperatur for vekst. Kjøletårn sprer smitte luftveien og nærliggende tårn kan også smitte hverandre på denne måten. Konsentrerte, farlige «skyer» av legionella oppstår i kjøletårn, ismaskiner, sprinkleranlegg for brannslukking, luftsystemer og andre varmtvannsanlegg der vannet ikke varmes opp høyt nok til å drepe bakterier.
Den formerer seg ved temperaturer 25-42 grader C. Ved temperaturer over 35 grader øker de sykdomsfremkallende egenskapene, virulensen, til bakterien. Den overlever ikke temperaturer over 60 grader, og går i dvale ved temperaturer rundt 20 grader. Ved infeksjon hos mennesker vil den være å finne som parasitt inne i monocytter og makrofager i lungene. Den smitter oftest ved inhalasjon av sprøytetåke eller damp forurenset med høye konsentrasjoner av bakterien, men det er aldri påvist smitte fra menneske til menneske. Det må vanligvis mange bakterier til for å bli syk, og det er liten fare for å bli syk av legionellabakterier. Legionellainfeksjon forårsaker hodepine, muskelsmerter samt slapphet. Den utvikler seg med høy feber, tørrhoste samt andre lungebetennelsessymptomer. Det kan forekomme magesmerter samt diaré og kan også føre til nedsatt nyrefunksjon.
Sykdommen kan medføre betraktelig dødelighet blant eldre og immunsvekkede. Eldre, røykere, kreft-, diabetes- samt hivpasienter er i risikogruppen.
Bakterien ble oppdaget som sykdomsårsak første gang i 1976, da det var et utbrudd på et hotell i Philadelphia i USA blant medlemmer av Den amerikanske legion. Derav legionella eller legionærsyken. Den amerikanske legion er den amerikanske organisasjonen av krigsveteraner. Det er fastslått at sykdommen må ha opptrådt tidligere, i hvert fall i 1960-årene.
Det første kjente utbruddet i Norge skjedde i Stavanger høsten 2001. Også året etter var det nye tilfeller i Stavanger-området, og i 2005 i Østfold.
Jean-Michel Byron
Jean-Michel Byron DuPlessis (født 1957 i East London) er en sørafrikansk vokalist og låtskriver. Han er kanskje mest kjent som vokalist i rockebandet Toto en kort periode i 1990, da han medvirket på albumet Past to Present 1977–1990, samt på konsertfilmen Greatest Hits Live...and More. Han ble bedt om å forlate Toto straks etter Past to Present-turneen på grunn av uoverensstemmelser med resten av bandet. Samlealbumet Past to Present inneholder fire nye Toto-sanger der Byron er hovedvokalist; «Love Has the Power», «Animal», «Can You Hear What I'm Saying» og «Out of Love».
Claas Relotius
Claas-Hendrik Relotius (født 15. november 1985 i Hamburg) er en tysk prisbelønt journalist.
Jean-Michel Byron
I 1991 ga han ut sitt første soloalbum, Byron. Han samarbeidet også med bandet Ambition på deres debutalbum fra 2006. Byron har også samarbeidet med en rekke andre kjente artister, som blant andre Scorpions, Kenny Loggins, Dionne Warwick og Van Morrison. Byron er per 2010 vokalist i bandet Guavajava.
Claas Relotius
Relotius startet som frilansjournalist, i 2017 ble han fast ansatt i et av Tysklands mest anerkjente nyhetsmagasin, Der Spiegel. Han ble kåret til årets journalist av CNN i 2014 og i 2018 til årets tyske reporter.
Forfalskning
I desember 2018 meddelte Der Spiegel at Relotius hadde forfalsket et stort antall reportasjer som magasinet hadde publisert, herunder intervjuer med oppdiktede personer og intervjuer med virkelige personer som ikke hadde funnet sted.
Mathilde Gremaud
Mathilde Gremaud (født 8. februar 2000) er en sveitsisk freestylekjører.
Claas Relotius
Forfalskning
Etter å ha blitt konfrontert, har Relotius innrømmet at fjorten av de nær seksti publiserte artiklene var helt eller delvis oppdiktede. Han ble deretter avskjediget.
Mathilde Gremaud
Hun representerte Sveits under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun tok sølv i Slopestyle.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, tok hun gull i slopestyle og bronse i big air.
Johannes Schrøder
Johannes Schrøder (født 13. januar 1883 i Christiania, død 9. juli 1954 på Hønefoss) var en norsk høyesterettsadvokat, skiløper, bedriftsleder og ordfører i Hønefoss.
Han ble vernepliktig offiser i 1902, cand.jur. i 1906 og høyesterettsadvokat i 1916. Ved siden av sin advokatpraksis var han disponent for A/S Hofsfos Træsliberi og Papirfabrik fra 1933. Han var medlem av bystyret og formannskapet i Hønefoss, og var Hønefoss' første ordfører etter krigen i et par måneder fra 1945.
Han og broren Enevold Falsen Schrøder, som også ble advokat, var med i Skiklubben Starkad fra 1900, og han deltok i hopprennet i Holmenkollbakken i 1902 og 1903.
European Spallation Source
European Spallation Source (ESS) er et planlagt forskningssenter som vil romme et gigantisk mikroskop som virker ved neutronspredning. Mikroskopet vil være i stand til å se og ta bilder av de enkelte atomer i mange materialer.
Senteret i Lund blir tegnet av Henning Larsen Architects, og er planlagt klar til bruk i 2019.
Knud Steensen (1586–1645)
Knud Steensen til Steensgaard (eller Knud Stensen) (født rundt 1586 og død etter 1645) var en dansk–norsk adelig sjøoffiser og embetsmann. Han var sjøoffiser og senere lensherre i Nordlandenes len i tidsrommet 1638–1645. Blant annet ble han involvert i spørsmålet om linefiske skulle forbys eller reguleres, spesielt under lofotfisket. Dette er kjent som den store linesaken, en konflikt som ikke fikk en minnelig løsning før ut på 1800-tallet.
Familiebakgrunn
Knud Steensen var sønn av Hans Steensen (1559–1594) og Margrete Eriksdatter Basse (1552–1611) som den eldste av åtte søsken. Han ble gift med Mette Karstensdatter i 1644. Det er kjent at han ble født rundt 1586 og døde rundt 1644, og at han dermed ble rundt 58 år gammel. Fødested og hvor han døde er ukjent. Han tilhørte den danske slekten Steensen, som er en del av sjællandsk uradel.
Liv og virke
Det er kjent at han den 29. mars 1629 ble utnevnt til løytnant i marinen, i 1633 ble han kaptein og i årene 1638–45 var han lensherre for Nordlandene (bare delvis likt grensene for dagens Nordland fylke).
I 1630 utnevnes han til andenløytnant under kvartaladmiral Henrik Vind (1594–1633) på orlogsskibet «Lindormen» i kampene mot Hamburgerne. I 1632 fører han «De to Løver» i «Vestersøen» (de Nord-Atlantiske havområder mellom Norge og Island) og senere fører han «Lammet» i en eskadre med Pros Mund som øverste befalingsmann. Dette var patruljeringer for å beskytte handelsskip mot angrep fra kaprere og pirater. Steensen har frem til 1638 flere slike oppdrag med patruljering i havområdene til Danmark–Norge, senere dette året blir han så lensherre for Nordlandene.