cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Archibald Stinchcombe
Stinchcombe ble olympisk- og verdensmester i ishockey under vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen. Han spilte på det britiske laget som vant ishockeyturneringen foran Canada og USA. Storbritannia la grunnen til OL-gullet da de i sin semifinalegruppe beseiret Canada med 2-1. Resultat tok de med seg til finalerunden som besto av fire lag. Storbritannia slo Tsjekkoslovakia med 5-0 og de spilte uavgjort 0-0 i siste kampen mot USA og var dermed olympiske og verdensmestere i ishockey for første og eneste gang. Den femte olympiske turneringen i ishockey var også det tiende verdensmesterskapet og det tjueførste europamesterskapet i ishockey. Spillerne på det britiske laget var Stinchcombe, Edgar Brenchley, James Chappell, Alexander Archer, James Borland, John Coward, Gordon Dailley, John Davey, Carl Erhardt, James Foster, John Kilpatrick og Robert Wyman.
Verdenscupen i langrenn 1989/90
Verdenscupen i langrenn 1989/90 ble innledet i Soldier Hollow i USA 9. desember 1989 og ble avsluttet i Vang i Norge 17. mars 1990. Vegard Ulvang fra Norge vant cupen sammenlagt for menn og Larisa Lazutina fra Sovjetunionen vant cupen for kvinner.
Kotal-e Salang
Kotal-e Salang eller Salangpasset (3878 moh) er et stort fjellpass som forbinder det nordlige Afghanistan med Kabul-provinsen, med videre forbindelser til det sørlige Afghanistan og Pakistan. Det ligger rett øst for Kushanpasset, og begge var av stor betydning i tidligere tider da de var de mest direkte forbindelsene mellom Kabul-regionen og det nordlige Afghanistan eller Tokharistan.
Passet krysser Hindu Kush-fjellene. Salangtunnelen, som ble bygget av russerne, går under det i en høyde av 3400 meter. Det forbinder Charikar og Kabul med Mazwr-e Sharif og Termez.
MGB
Ministeriet for statsikkerhet (MGB) (Russisk: Министерство государственной безопасности, Ministerstvo gosudarstvennoj bezopasnosti) var Sovjetunionens hemmelige politi fra 1946 til 1953. . Det ble slått sammen med MVD i 1953 av Lavrenti Berija, men da denne ble arrestert og henrettet samme år, ble MVD omstrukturert og en ny hemmelig politistyrke, KGB, skilt ut av MVD.
Det østtyske hemmelige politi, Stasi, het også Ministeriet for statsikkerhet og det er sannsynlig at navnet ble tatt for å etterligne det russiske forbildet.
Willy Brandt-prisen
Willy Brandt-prisen, på tysk der Willy-Brandt-Preis, er en pris som blir delt ut av Den norsk-tyske Willy brandt-stiftelsen (die Norwegisch-Deutsche Willy-Brandt-Stiftung) hvert år. Den går til personer eller institusjoner som har gjort en særdeles fortjenestefull innsats for å fremme de tysk-norske forbindelsene på sine felter.
Prisen er oppkalt etter den tidligere tyske forbundskansleren Willy Brandt (1913–1992).
2001
Prisen ble delt ut av utenriksminister Thorbjørn Jagland og Berlins ordfører Klaus Wowereit i Rathaus Schöneberg 4. juli.
2002
Prisen ble delt ut av ministerpresident Harald Ringstorff og næringsminister Ansgar Gabrielsen i Bergen 27. mai.
2003
Prisen ble delt ut av kulturminister Valgerd Svarstad Haugland og statssekretær Franz Thönnes (medlem av den tyske forbundsdagen) i Lübeck 18. september.
2004
Prisen ble delt ut av utdanningsminister Kristin Clemet og statsråd Wolfgang Clement i Munchmuseet i Oslo i sammenheng med et jubileumsarrangement for Ruhrgas AG.
2005
Prisen ble delt ut av forbundspresident Horst Koehler og statsminister Kjell Magne Bondevik i Oslo 13. juni.
2006
Prisen ble delt ut av utenriksminister Frank-Walter Steinmeier og utenriksminister Jonas Gahr Støre i Berlin 10. november.
2007
Prisen ble delt ut av ordfører Klaus Wowereit og den norske utenriksministeren Jonas Gahr Støre i nærvær av kong Harald og dronning Sonja i Berlin 16. oktober.
2008
Prisen ble delt ut i Gamle Logen i Oslo 7. oktober. Både Roland Mauch, den tyske ambassadøren i Norge, og Sven Erik Svedman, den norske ambassadøren i Tyskland, var til stede.
2012
Prisen ble delt ut av Olaf Scholz, ordfører i Hamburg og nestleder i SPD, og Fabian Stang, ordfører i Oslo, i Oslo rådhus 31. oktober
2013
Prisen ble delt i de nordiske ambassaders Felleshus i Berlin den 2. desember 2013.
2014
Prisen ble delt ut i Oslo den 28. oktober 2014 med forsvarsminister Ine Marie Eriksen Søreide som vert. Næringsminister Reinhard Meyer fra Schleswig-Holsten overrakte prisen til Garbarek, og Direktør ved Munch-huset i Oslo overrakte prisen til Munch-huset i Warnemünde.
Montenegro Airlines
Montenegro Airlines d.o.o. er det nasjonale flyselskapet i Montenegro og har sin hovedbase på Podgorica lufthavn. Selskaper flyr ruter ut i Europa, i tillegg til en del charter om sommeren. Selskapet har en mindre base på Tivat lufthavn. Alle Montenegro Airlines flyvinger går utenlands, fordi Montenegros to store flyplasser ligger bare 80 km fra hverandre.
Willy Brandt-prisen
2015
Prisen ble utdelt i Berlin den 4. november 2015. Overrekkelsene ble gjort av statsråd ved statsministerens kontor og statsråd for EØS-saker og folkdet til EU Vidar Helgesen og statsminister for Europa i det tyske utenriksdepartementet Michael Roth.
2016
Prisen ble delt ut på Stortinget den 8. desember 2016 med taler til prisvinnerne fra stortingspresident Olemic Thommessen og president for byrådet i Fristaden og Hansabyen Hamburg Carola Veit.
Montenegro Airlines
Flåte
3. juli 2008, var gjennomsnittsalderen til Montenegro Airlines flåte på 17.6 år.
Willy Brandt-prisen
2022
Prisen ble delt ut på den norske ambassaden i Berlin fredag 2. desember 2022 med taler til prisvinnerne fra utenriksminister Anniken Huitfeldt og medlem av Forbundsdagen Michelle Müntefering.
Montenegro Airlines
Code Share-avtaler
Montenegro Airlines har code share-avtaler med:
Aktivitet (kjemi)
__INGENINNHOLDSFORTEGNELSE__ __DISAMBIG__
Slowly
«Slowly» er en sang skrevet av Otis Blackwell som ble spilt inn og gitt ut på albumet On the Way Up med Ann-Margret i 1962.
Karmenu Vella
Karmenu Vella (født 19. juni 1950) er en maltetisk reiselivskandidat, arkitekt og politiker (Arbeiderpartiet). Han har i flere perioder vært sitt lands minister for henholdsvis turisme, industri og arbeid, samt skyggeminister for finans. Vella var fra 2014 til 2019 Maltas EU-kommissær i Juncker-kommisjonen, med ansvar for miljø, fiskerier og maritime spørsmål.
Lincoln Mark-serien
Lincoln Mark-serien var en serie med personlige luksusbiler som i en lang periode var flaggskipmodellen til Lincoln-Mercury-divisjonen til Ford Motor Company.
Lincoln introduserte Mark-serien da Continental Division ble integrert i Lincoln i 1957; Mark var den dyreste modellen i modellspekteret. I 1961 returnerte Lincoln til en enkelt modellinje og droppet dermed Mark-serien.
I 1968 ble Mark-serien reintrodusert som en personlig luksusbil, som Lincoln Continental Mark III. I 1998 ble Mark VIII avviklet som resulterte i slutten for serien.
Arven fra Mark-serien lever videre i dagens Lincoln navngivning, siden 2007 har alle modeller hatt «MK» først i modellbetegnelsen, med unntak av Navigator og den nå avviklede Town Car.
Bakgrunn
Før det var modellserier av «Continental Mark», «Lincoln Continental Mark», «Lincoln Mark» eller «Lincoln MK», var det en rekke modeller bygget av Ford-organisasjonen som bar navnet «Continental». Disse startet i 1930-årene med en «one-off» bil, en spesialtilpasset personlig bil som endte med å bli en konseptbil, som Edsel Ford bestemte at hans designere skulle lage. Utgangspunktet var det opprinnelige designet til Lincoln-Zephyr som ble utførlig endret. Den ble kalt «Continental» fordi den var ment å fange en essens av kontinentaleuropeisk luksus. Denne første bilen førte til en produksjonsmodell, den første av bilene i «Lincoln Continental»-serien, som ble bygget i perioden fra 1939 til 1948.
I 1955 valgte Ford Motor Company å introdusere en ny personlig luksusbil som en etterfølger etter førkrigsmodellen Lincoln Continental. Da det skulle være en av de mest eksklusive og dyre biler i verden, valgte Ford å lage en frittstående serie ovenfor Lincoln. Den nye Continental Mark II fra Continental Division vedtok navnekonvensjonen «merke nummer», også betyr «versjonsnummer» eller «modellnummer»; når det brukes i den europeiske bilindustrien, ble dette også brukt til å identifisere versjoner av artilleri, stridsvogner, marinefartøyer og fly. Navnet ble dermed tilsvarende i opprinnelige meningen å bare «Continental, versjon 2» eller «Continental, modell B», selv om navnet «Mark» senere ble mer som et modellmerke i hodet til mange kunder, som senere merkevarebyggende innsats videreutviklet.
I 1958 ble Continental divisjon integrert i Lincoln, som Lincoln introduserte som Mark III, IV og V for å erstatte Mark II. De ble flaggskipene i modellspekteret til Lincoln. I 1961 gikk Lincoln fra å ha tre modeller til en enkelt Continental - Mark-serien ble avviklet.
For modellåret 1968 restartet Lincoln Mark-serien med Mark III. I stedet for å være en flaggskipmodell for en standard Lincoln, var Mark III en helt ny bil. Basert på Ford Thunderbird, det var det strengt tatt en personlig luksuscoupé som Continental Mark II og 1939-1948 Continental, og derfor startet serien på Mark III. Mens de delte få eller ingen karroserideler, brukte Mark-serien mange andre komponenter fra Ford Thunderbird i hele produksjonperioden fra 1969 til 1998. Det eneste unntaket var 1980-1983 Mark VI, som var basert på Ford LTD/Mercury Marquis-coupé og Lincoln Town Car. Mark VI er den eneste modellen som er produsert også i en 4-dørs versjon.
Mark II (1956–1957)
Continental Mark II var en personlig luksursbil produsert av den nyopprettede Continental Division i Ford Motor Company i kun to modellår: 1956 og 1957.
Mark II var kun tilgjengelig som to-dørs hardtop coupé. Den nye modellen unngikk den krombehengte styling som var typisk for perioden. Dens diskrete design skapte en europeisk enkelhet for merket. Continental Mark II hadde en lincolnsk reservehjulhump, og den delte den nye 368 CID Lincoln Y-block V8-motoren og understell, og ble solgt av og hadde service hos Lincolnforhandlere. Firedørs- og convertibleversjoner ble vurdert av Ford, men ikke utviklet.
Det meste av bilen var håndbygget til en høy standard, inkludert flere lag med lakk som ble håndpusset ned, dobbelt klarlakket og polert. Bilens pris var på hele USD 10 000, som var like mye som en Rolls-Royce eller to av toppmodellene til Cadillac på den tiden.
Alle Mark II-modeller ble utstyrt med servostyring, servobremser, elektriske vinduer, automatgirkasse, motorisert radio og antenne, så vel som et luksuriøst interiør av importert skotsk lær. Den eneste tilgjengelige tilvalget var klimaanlegg. 1956-modellene hadde små skjeformede luftinntak plassert på de øvre bakskjermene. Kjølig luft kom inn i kupeen fra fire luftregistre plassert i hjørnene av takpanelet.
Eagle Mountain (Utah)
Eagle Mountain er en amerikansk by som ligger i Utah County i Utah.
Lincoln Mark-serien
Mark III, IV and V (1958–1960)
Etter at produksjonen av Mark II opphørte, så en ny generasjon dagens lys for modellåret 1958. Disse var de første Mark-modellene produsert ved den nye Wixom-fabrikken, og ble laget på en unibody-plattform lik den opprinnelige Continental. Selv om denne utgaven er kjent som «Mark III», var de første modellene merket som «Continental III» på forskjermene. Mens reklamebrosjyrer var laget som om Continental fortsatt var et eget merke, delte bilen sitt karroseri med det årets Lincoln. De skilte seg fra de lavere modellene av fullstørrelse Lincolns i trimnivå og i hva taket var sammensatt av, med et omvendt-vinkel elektrisk «breezeway» bakvindu som trekkes ned bak baksetet. Manuell montering var borte, noe som åpnet for lavere priser. Likevel, tapte Lincoln over USD 60 millioner i løpet av 1958 til 1960, blant annet på grunn av kostnadene ved å utvikle kanskje den største unibody-bilen noen gang laget. 1958-modellen av fullstørrelse Lincoln solgte dårlig på grunn av den økonomiske resesjonen i USA. Men Mark III hadde bedre salgstall enn Mark II.
Eagle Mountain (Utah)
Den har og dekker et areal på 130,59 km².
Lincoln Mark-serien
Mark III, IV and V (1958–1960)
Den nye Lincoln var en av de største biler noen gang laget, større enn det modellårets Cadillac, og med sine skråstilte frontlykter, «dagmar-støtfangere» og kamskjellinspirerte skjermer - hadde disse et design som anses av mange å være overdrevent selv i dette tiåret av overdreven styling. De var de lengste Lincolns som noen gang er laget utenom de føderalt pålagte 5 mph (8,0 km/t) støtfangerne. Med en skulderplass som var 63.1 in foran og 63.0 in bak innehar de en rekord for Lincoln som fortsatt ikke er overgått. Videre er 1959 Mark IV og 1960 Mark V Limousiner og Town Car de tyngste amerikanske sedaner uten en utvidet akselavstand bygget siden den andre verdenskrig, og 1958 Mark III cabriolet er den lengste amerikanske åpne bil produsert med unntak av de (svært sjeldne) 1934-37 Cadillac V-16 convertible.
Modellutvalget for 1959 inneholdt den opprinnelige Mark IV, og for 1960, den opprinnelige Mark V, med mer behersket styling enn 1958. To nye karosserivarianter ble lagt til for 1959 og 1960, begge på samme akselavstand som andre Continental-modeller, men uten «breezeway»-vinduet: en formell Town Car og en enda mer formell limousin. Begge bilene hadde to klimaanlegg, en særeget polstret tak og var bare tilgjengelig i svart. Limousinen fikk en førerpartisjon for ekstra privatliv i baksetet. Town Car-modellen kostet over USD 9 200 med totalt 214 solgte i løpet av begge produksjonsårene, og limousinen kostet USD 10 200 med totalt bare 83 solgt, noe som gjør den dyrere og kanskje enda mer eksklusiv enn Mark II.
En spesiell ting med disse kjøretøyene var «auto smøring» (eng.: «Auto Lube»), som så lenge som eieren holdt smørebeholderern full ville bilen automatisk smøre seg selv. 1958-1960 Mark-modellene var teknisk Lincoln-modeller da Continental divisjonen ble droppet etter Mark II. Og dette markerte den siste gangen at en Mark ikke delte noen store chassiskomponenter med en modell laget av Ford eller Mercury slik som den neste Mark III ville dele viktige komponenter med den samtidige Ford Thunderbird.
Designetterord
Omdømmet for «overdreven styling» er kanskje ironisk gitt den enorme mengden av stylingtalent som ble knyttet til utvikling og endring av Mark-modellene av denne årgangen (så vel som de forseggjorte markedsføringstiltakene for å eliminere alt minne om disse modellene). George W. Walker, kjent for sitt bidrag til utviklingen av den opprinnelige Ford Thunderbird, var visepresident med ansvar for stildesign hos Ford på den tiden.
Lögdeälven
Lögdeälven er en elv i Västerbottens län i Sverige. Elva springer ut fra Gransjön sørøst i Vilhelmina kommune, og renner sørøstover gjennom Åsele kommune til Lögdasjön. Herfra fortsetter elva gjennom Bjurholm kommune og Nordmaling kommune til utløpet i Nordmalingsfjärden-
Berggrunnen i området elva renner gjennom, domineres av grunnfjell av granitt og gneis. Elva er utsatt for forsuring, men det er gjennomført kalking av sideelver. Elva har verdifulle stammer av laks og sjøørret. I 2017-sesongen ble det fisket cirka 140 laks og nærmere 400 sjøørret i elva.
Lögdeälvens vildmarksled følger elvas nedre del gjennom Nordmaling og Bjurholm kommuner, i alt 85 kilometer. Langs ruta finnes 17 leskur og ni overnattingshytter. Hyttene kan brukes gratis etter «førstemann til mølla».
Som de fleste elver, har også Lögdeälven blitt brukt til tømmerfløting. I den forbindelse ble hindringer mange steder ryddet unna, noe som påvirket dyreliv og fiske negativt. I senere tid er det gjort arbeid for å gjenskape et mer naturlig elveløp.
Lincoln Mark-serien
Designetterord
Elwood Engel, kjent for å være hoveddesigner av den fjerde generasjonen av Lincoln Continental samt for hans arbeid som sjefsdesigner hos Chrysler i 1960-årene, var stabsdesigner (og følgelig vandret i samtlige designstudioer) hos Ford på denne tiden hvor han jobbet nært sammen med John Najjar i å utvikle ikke bare 1958-modellen, men også 1959-oppdateringen. Etter John Najjar ble løst fra sine oppgaver som sjefsdesigner for Lincoln i 1957 ble han Engels sjefsassistent, og de to jobbet tett sammen i «stiletto studio» med å utvikle fjerde generasjon Lincoln Continental, som selvfølgelig vant en pris for sin superlative styling. Etter at Engel forlot Ford i 1961 ble Najjar hoveddesigner for konseptbilen Ford Mustang I, som senere resulterte i fødselen av Ford Mustang. Don Delarossa, som etterfulgte Najjar som sjefsstylist for Lincoln, var ansvarlig for 1960-oppdateringen, og ble til slutt i 1980-årene sjefsdesigner hos Chrysler.
Alex Tremulis, som var sjefsstylist hos Auburn-Cord-Duesenberg fra midten til sent på 1930-tallet og berømt for sitt arbeid på 1948 Tucker Sedan, var sjef for Fords Advanced Styling Studio på denne tiden, og det var hans Ford La Tosca konseptbil, med sitt ovale overlappet med en «X»-tema, som resulterte i fødselen av det «Skråttøyde monsteret» klengenavnet til 1958 Mark III fronten. Samt muligens mest ironisk av alt, L. David Ash var Lincolns sjef for eksteriørstyling da Najjar hadde ansvar for Lincoln stylingen, den samme L. David Ash som senere ville spille en ledende rolle som sjefstylist for Ford i designet av 1969–1971 Lincoln Continental Mark III, som hjalp til at Mark-modellene av denne årgangen (sammen med markedsføringsbeslutningen til da Ford Executive Vice-President Lee Iacocca) til å bli kalt de «glemte Mark-modellene».
Mark III (1969–1971)
Lincoln Continental Mark III ble produsert av Lincoln for modellårene 1969 til og med 1971. Mark III ble laget mens Iacocca, president for Ford Motor Company på den tiden, beordret design-visepresident, Gene Bordinat, til å «sette en Rolls-Royce grill på en Thunderbird» i september 1965. Mark III-modellen var basert på den fire-dørs Thunderbird-plattformen, som ble første gang introdusert for modellåret 1967.
Mark III konkurrerte med Cadillacs forhjulsdrevne Eldorado, som var nydesignet for modellåret 1967-modellår og som holdt den øverste plassen i markedet for personlig luksusbiler. Introdusert 5. april 1968 som en 1969-modell, solgte Continental Mark III mer enn sin Cadillacrival hvert modell år.
Mark III tok mange av sine designelementer fra standardbilen Ford Thunderbird. Særtrekk, inkludert en fremtredende grill, skjulte frontlykter og en Continental-reservehjulhump i bagasjelokket.
Modellåret 1971 sine biler fikk radialdekk, sotete vinduer og automatisk klimakontroll. Høyryggede tvilling komfortseter med toveis elektriske kontroller var også en nyhet.
Mark IV (1972–1976)
Mark IV beholdt mange designelementer fra Mark III slik som grillen og reservedekkhumpen på bagasjelokket samt at den vokste både i lengde og bredde. Den delte sin platform med Ford Thunderbird. I 1972 introduserte Lincoln ett lite ovalt vindu, markedsført som operavinduer i takets C-stolpe. For modellåret 1973 fikk kjøretøyet nye støtfangere for å overholde de nye amerikanske sikkerhetsforskriftene som krevde alle personbiler å tåle et treff foran på 5 mph og bak på 2.5 mph. Modellåret 1974 fikk på nytt redesignet støtfangeren bak for å overholde føderale sikkerhetsforskrifter.
Mark IV-modellene ble drevet av en 460 CID V8-motor.
Fra og med 1973 spesielle «Luxury Group»-pakker ble tilbudt i ulike lakk-, tak- og interiørfargeopsjoner fra år til år. «Silver Luxury Group» for 1973 inkluderte sølv «månestøv» metalliclakk med et matchende sølvkornet vinyltak og et sølv skinninteriør. Eller, hvis kjøperen foretrakk en fargekontrast, tranebær (eng.: Cranberry) (dyp rød) velur- eller skinninteriørtrim var tilgjengelig. For modellåret 1974 var «Gold Luxury Group» og en «Saddle & White Luxury Group» (april 1974 introduksjon) lagt til fjorårets «Silver Luxury Group». For modellåret 1975 var «Blue Diamond Luxury Group» og en «Lipstick & White Luxury Group» lagt til spesialpakkene fra tidligere år. For modellåret 1976 ble det i tillegg til visse av de overførte spesialitetene fra forrige årsmodell, tilbudt av Lincoln en svimlende rekke nye Luxury Group pakker: «Jade/White», «Light Jade/Dark Jade», «Red/Rose», «Gold/Cream», «Black Diamond» (mars 1976 inntroduksjon), og «Desert Sand» (mars 1976 introduksjon). Lincoln fortsatte å tilby tilsvarende fargekoordinerte «Luxury Group»-pakker på Mark V og Mark VI.
Mark V (1977–1979)
Inntrodusert i modellåret 1977, var Lincoln Continental Mark V en større revidering av Mark IV. Den avrundede stylingen av den forrige generasjonen vek unna for et skarpere og kantet utseende. Interiørdesignet forble lik det i Mark IV, med varianter i setemønstre og dashbordtrim (mens den samtidig beholdt den generelle dashbordutformingen til Mark IV-modellen) er de primære forskjellene. Da Ford Thunderbird ble forminsket og basert på det mellomliggende chassis benyttet av Ford LTD II og Mercury Cougar XR7, benyttet Mark V sitt eget chassis. Mark V var større og mer kompleks enn forgjengeren, bare 10 in fra å være 20 ft lang. Det elektriske systemet og mekanisk komponenter hadde mindre til felles med andre Ford-produkter, og var vanskeligere å vedlikeholde enn tilsvarende utstyr på Mark IV.
Mark VI (1980–1983)
Modellåret 1980s designrevisjon og endring av Panther-plattformen betydelig redusert størrelsen på bilen. Den nye modellen ble 14 in kortere og hadde en akselavstand som var 6 in kortere enn tidligere, samt den nye bilen var 500 kg lettere. Bortsett fra å være den første i Mark-serien tilgjengelig som en 4-dørs sedan på 20 år, beholdt Mark VI det meste av stylingen fra 1977 Mark V. Modellene beholdt kjennemerket operavinduene, Rolls-Royce-stil grill, og sin karakteristiske reservedekkhump på bagasjelokket.
Mark VI var tilgjengelig med Lincoln teknologi og elektronisk utstyr. Et digitalt instrumentpanelet som brukte Vacuum Fluorescent Displayer, kodelås for å låse opp bilen, automatisk overdrive (AOD) 4-girs automatisk girkasse og innsprøytningsmotor på 302 in3 som var ny i 1980.
Den nye og litt mindre Lincoln-modellen fikk positive anmeldelser av bilpressen, ved å være mer effektiv og mer romslig enn de tilsvarende Cadillacene av samme årsmodell som hadde blitt krympet i 1977. Den nye Lincoln brukte nye monteringsteknikker, og hadde aluminiumdeler i karroseriet og mekaniske deler for å redusere bilenes vekt, i tillegg til den vektreduksjonen som ble oppnådd som en del av redesignen av kjøretøyet som var på 800 lb. Den gamle 460 CID V8-motoren ble erstattet av en V8 innsprøytningsmotor på 302 CID (marketsført som en «5,0»-modell), og en forgasserversjon av 351 CID V8-motoren, dog den siste var kun tilgjengelig i modellåret 1980.
Til en stor grad var karroseriet delt mellom Town Car og Mark VI, men Mark-modellen hadde mer likhetstrekk til Mark V, med skjulte hovedlys, reservehjulshumpen på bagasjelokket, vinyltopp og operavinduer, etc. For siste gang var Mark-serien tilbudt som en firedørs sedan, men begge ble erstattet i 1983 av en helt ny Mark VII og en mindre Continental sedan fra 1982 til 1987 som var ment å erstatte Lincolns mislykkede Versailles kompaktbil. Town Car og Town Coupe bar noen likhet med den gamle standarden Continentals fra 1970-årene. En Town Coupe var tilgjengelig for både modellåret 1980 og modellåret 1981, men kun omtrent 3 000 ble satt sammen i løpet av de to årene. Fremgangen til Mark VI effektivt reduserte interessen til Town Coupe-modellen. Town Car forsatte å være Lincolns bestselger resten av 1980-årene.
Mark VI var på markedet i en nedgangstid for bilmarkedet i USA. Den totale produksjonen av 2-dørs i løpet av de fire modellårene var 63 662 biler - eller mindre enn det Mark V hadde solgt i noen av sine tre år på markedet. En del av salgsnedgangen for Mark VI var redundans etter Town Car; som var den billigere sedanen med operavindu og skulte frontlykter.
Formeringsreaktor
Formeringsreaktor, breeder-reaktor eller avlsreaktor er en atomreaktor som er i stand til å produsere mer fissilt materiale enn den bruker. Reaktoren kan gjøre dette fordi det blir produsert et overskudd av nøytroner i fisjonsprosessen som det fertile stoffet, eksempelvis uran-238 eller thorium-232, tar til seg gjennom nøytronabsorpsjon og etterfølgende transmutasjon. Uran-238 konverter til plutonium-239 og thorium-232 til uran-233. Formeringsreaktor kan dermed hente ut ca 100 ganger mer energi fra uranet enn konvensjonelle lettvannsreaktorer.
Kvantitativ lettelse
Kvantitativ lettelse (engelsk: quantitative easing, QE) er en praksis innen monetær politikk for å stimulere en økonomi der rentenivået er null eller nesten null.
Fremgangsmåte
Normalt stimulerer en sentralbank økonomien indirekte ved å senke renten, men når den ikke kan senkes ytterligere, dvs. når økonomien er i en likviditetsfelle, kan sentralbanken forsøke å puste liv i det finansielle system ved hjelp av kvantitative lettelser.
Sentralbanker oppretter penger jevnlig ved utlån til banker, mens kvantitative lettelser er å øke pengemengden ytterligere ved å opprette ekstra penger som brukes til å kjøpe opp allerede eksisterende gjeldsbrev som stats- og virksomhetsobligasjoner fra banker og andre finansielle institusjoner. Prosessen kalles åpne markedsoperasjoner. Økt pengemengde er ment å oppmuntre bankene til å låne ut mer ved å redusere lånekostnadene, og vil ifølge Keynes' økonomiske teorier stimulere økonomien. Det foreligger en risiko for at bankene fortsatt vil nøle med å låne ut, og manøvren kan i sin ytterste konsekvens føre til hyperinflasjon dersom den foregår for lenge eller for mye.
Kvantitative lettelser kalles ofte å «trykke» penger, men dette er teknisk sett feil da sentralbanker i moderne tid oppretter penger elektronisk ved å øke kreditten på bankenes kontoer i sentralbanken. Hvor mye som trykkes er opp til hvor mye bankene trekker fra konti, som igjen påvirker pengemengden. Selv om det teknisk sett ikke «trykkes» penger så vil den totale mengden penger i omløp øke som et resultat av kvantitativ lettelse. Unntaket er i det scenario hvor bankene til tross for økt kreditt ikke velger å låne ut mer penger.
Eksempler
Økonomier hvor denne politikken er blitt brukt omfatter Japan under Det tapte decennium (1990-årene), og USA og Storbritannia under Finanskrisen 2007-2009. Den 18. mars 2009 meddelte sjefen for Federal Reserve, Ben Bernanke, at sentralbanken vil trykke 300 milliarder dollar til ytterligere oppkjøp av amerikanske statsobligasjoner, og er parat til å mer enn fordoble oppkjøp av realkredittobligasjoner til opp imot 1,450 milliarder dollar. Dette øker presset på ECB for å gjøre det samme, men det vil formentlig først skje når renten nærmer seg null.
Storbritannias Grand Prix 2021
Storbritannias Grand Prix 2021 (offisielt navn: Formula 1 Pirelli British Grand Prix 2021) var et Formel 1-løp som ble arrangert 18. juli 2021 på Silverstone Circuit i Northamptonshire, Storbritannia. Det var det tiende løpet i Formel 1-sesongen 2021 og 72. gang Storbritannias Grand Prix ble arrangert i Formel 1-sammenheng. Løpet ble vunnet av Lewis Hamilton i Mercedes. Ferrari-fører Charles Leclerc og Mercedes-fører Valtteri Bottas tok andre- og tredjeplassen.
Sprintkvalifisering
Noter:
Moldova under EM i friidrett 2010
Moldova deltok med seks utøvere under EM i friidrett 2010 som ble arrangert 27.juli–1. august 2010 i Barcelona. Utøvere fra Moldova tok en medalje under mesterskapet.
Formeringsreaktor
Historie
Oppdagelsen av kjernefysisk fisjon sent i 1930-årene gav håp om at energien fra atomkjernen kunne erstatte den begrensete tilgangen til fossilt drivstoff med en ren og relativt billig energi. Selv om tilgangen til uran og thorium var stor kunne de ikke brukes direkte i fisjonsprossesen. Tidlige tester viste at det bare var enkelte isotoper av uran og plutonium som kunne brukes.
Det ble også kjent at plutonium-239 sendte ut flere nøytroner enn det som ble absorbert i det raske spekteret av nøytronstråling enn det som var tilfelle med termiske nøytroner. Det høye nummeret av nøytronstråling fra plutonium-239 betydde at det var flere nøytroner tilgjengelig til å omdanne uran-238 til plutonium-239, dermed utviklet ideen om at en hurtig formeringsreaktor kunne bli brukt til å omdanne mer plutonium-239 enn det som ble konsumert.
Typer formeringsreaktor
Det finnes mange typer formeringsreaktorer, disse kan deles inn i to kategorier, Termiske formeringsreaktorer og Hurtige formeringsreaktorer.
Emma Eugène-Hanssen
Emma Antoinette Eugène-Hanssen (født 22. februar 1878 i Fredrikshald, død 11. april 1940) var en norsk skuespillerinne, sangerinne og musikkpedagog.
Familie
Emma Eugène-Hanssen var datter av sogneprest Niels Eugène Amandus Hanssen (1852–1934) og Elise Andrine Cathinka Caspersen, og søster av sangerinnen Agnes Wollebæk. Hun ble 3. september 1907 gift med ingeniør og skipsbygger Kristian Stoltz Dekke (1869-1954).
Didrik Christian Fester
Diderich Christian Fester (født 3. februar 1732 i Boeslunde, død 5. januar 1811 i Sorø) var en dansk matematiker, kartograf og forfatter.
Moldova under EM i friidrett 2006
Moldova deltok utøvere under EM i friidrett 2006 som ble arrangert 7.–13. august 2006 i Göteborg. Utøvere fra Moldova tok ingen medaljer under mesterskapet.
Emma Eugène-Hanssen
Liv og virke
Emma Eugène-Hanssen begynte som elev ved Den nationale Scene i Bergen. Der var hun ansatt i perioden 1905-1907.
Senere drev Emma Eugène-Hanssen som lærerinne i sang, pianospill, plastikk og språk i Bergen og Oslo. I Bergen underviste hun både privat og ved Lindstrøms skole, og i Kristiania/Oslo ved Vestheim pikeskole fra 1920.
Didrik Christian Fester
Liv
Han var sønn av degnen i Boslunde. Som ung var han tjener hos konferensrådinne Lillienskjold og deretter hos professor Christian Frederik Wadskjær. Han var interessert i matematikk og satte seg inn i dette faget på egen hånd. I 1760 fikk han en medalje for et utkast til en treskemaskin. Samme år sluttet han som tjener og begynte å undervise i matematikk. Han livnærte seg også som karttegner.
I 1768 ble han ansatt som matematiker ved Thomas Angells Stiftelser i Trondheim og som lærer ved borgerskolen. Fra 1783 var han matematikklærer ved Trondheim katedralskole. I Trondheim virket han også som forfatter og taler.
I 1794 vendte han tilbake til Danmark med en pensjon, hvor han fortsatte forfattervirksomheten til sin død.
Det finnes et portrett av ham, malt av Johannes Schøller i 1773.
Vibeke Marøy Melstrøm
Vibeke Marøy Melstrøm (født 1967) er en norsk gründer og næringslivsleder. Hun var med på å etablere Uloba Independent Living SA i 1991, og har vært daglig leder for samvirket fra 2010. Hun er også medlem av Virke sitt hovedstyre.
Bakgrunn
Vibeke Marøy Melstrøm ble født i Oslo, og flyttet til Ski som 5 åring. Hun startet førskoleutdanning i Halden, og tok dykkersertifikat, og var hjelpeinstruktør med over 500 dykk.
Da hun var 19 år, ble hun lam fra halsen og ned.
Etter rehabilitering på Sunnås Sykehus, tok hun Sosialhøyskolen i Oslo og utdannet seg som sosionom.
Gründer
Da hun var på Sunnås Sykehus for rehabilitering, ble hun kjent med Bente Skansgård, som etterhvert inviterte henne med i "Arbeidsgruppen for assistanse". Dette ledet frem til etableringen av Uavhengig Liv Oslo BA (Uloba).
Uloba Independent Living SA er i dag en av Buskeruds største private arbeidsgivere og er også en av Norges største private arbeidsgivere innenfor pleie og omsorgstjenester med over 6000 ansatte. Administrasjonen er samlet i Uloba AS, der over 60% av de ansatte har funksjonsnedsettelse.
Verv
I egenskap av generalsekretær for Uloba, er hun
Og hun har vært
Media
Melstrøm, som en del av rådet for funksjonshemmede på Ski, startet i 2008 en kamp mot de fysiske hindringene i hverdagen, og uttalte "Det er ikke bena mine, det er trappen som er problemet"
Grimehonningeter
Grimehonningeter (Lichenostomus frenatus) er en fugl i gruppen Lichenostomus i familien honningetere. Den er endemisk til det nordøstlige Queensland i Australia.
Tveflekkhonningeter
Tveflekkhonningeter (Lichenostomus obscurus) er en fugl i gruppen Lichenostomus i familien honningetere. Den er endemisk til Ny-Guinea.
Underarter
Det er beskrevet to underarter av tveflekkhonningeter :
Richard E. Rubenstein
Richard E. Rubenstein (født 24. februar 1938) er en amerikansk professor og forfatter. Han har vært ansatt som professor ved School for Conflict Resolution and Public Affairs, George Mason University siden 1987. Han er bosatt i Washington D.C.
Rubenstein tok en bachelorgrad i historie og litteratur ved Harvard College i 1959. Han var Rhodes-stipendiat ved University of Oxford hvor han fullførte en mastergrad (Master of Arts) i 1961 og avla den juridiske doktorgraden ved Harvard Law School i 1963.
Etter dette arbeidet praktiserte Rubenstein jus i Washington D.C., underviste i statsvitenskap ved Roosevelt University og var professor i jus ved Antioch School of Law før han ble ansatt som professor ved George Mason University i 1987.
Rubensteins spesialområde er amerikansk utenrikspolitikk, religiøse konflikter, terrorisme og metoder for løsning av alvorlige konflikter på nasjonalt eller internasjonalt plan.
Rubenstein har utgitt en rekke bøker.
Clinton (Utah)
Clinton er en amerikansk by som ligger i Davis County i Utah.
Den har og dekker et areal på 15,37 km².
Schuld
Schuld er en landsby og kommune i Landkreis Ahrweiler i den tyske delstaten Rheinland-Pfalz. Byen er en av de hardest rammede under katastrofeflommen i sentraleuropa i juli 2021.
Severin Lieblein
Liv
Han var sønn av professor i egyptologi Jens Lieblein og Johanna Alette Danielsen (1838–1866). Etter å ha vært elev ved Aars og Voss' skole ble han student i 1885 og var et ivrig medlem av Studentersamfundet. Han fulgte også med sin far på en reise til Egypt, Hellas, Italia, Sveits og Frankrike. Etter å ha begynt å studere medisin og orentalistikk forlot han universitetet og tilbragte flere år på reise i Afrika. I fem år oppholdt han seg i Marokko, hvor han skrev reisebrev til norske aviser, særlig Morgenbladet.
I 1901 ga Lieblein ut reiseskildringen Fra fremmed Land, og året etter kom erindringsboken Bedre Mands Barn. Romanen Den sidste av sin slægt (1910) bygget på minner fra 1880-årene. Ellers utga han en rekke bøker som bygget på opplevelser fra reisene i Afrika. Flere av bøkene hans ble oversatt til tysk.
De siste årene av sitt liv bodde han i Eidsvoll.
John Davey
John Gerald «Gerry» Davey (født 5. september 1914 i Barking i England, død 12. februar 1977 i Orange County i Florida) var en britisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Garmisch-Partenkirchen.
Familien flyttet til i Canada da han var barn og han lærte seg å spille ishockey i Port Arthur i Ontario. Han kom tilbake til England i 1931, som 16-åring, sammen med sin mor.
Davey ble olympisk- og verdensmester i ishockey under vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen. Han spilte på det britiske laget som vant ishockeyturneringen foran Canada og USA. Storbritannia la grunnlaget for OL-gullet da de i sin semifinalegruppe beseiret Canada med 2-1. Resultat tok de med seg til finalerunden som besto av fire lag. Storbritannia slo Tsjekkoslovakia med 5-0 og de spilte uavgjort 0-0 i siste kampen mot USA og var dermed olympiske og verdensmestere i ishockey for første og eneste gang. Den femte olympiske turneringen i ishockey var også det tiende verdensmesterskapet og det tjueførste europamesterskapet i ishockey. Spillerne på det britiske laget var Davey, Gordon Dailley, Alexander Archer, James Chappell, Edgar Brenchley, James Borland, John Coward, Carl Erhardt, James Foster, John Kilpatrick, Archibald Stinchcombe og Robert Wyman. Davey scoret det første målet i den viktige kampen mot Canada som endte 2-1.
Davey har scoret totalt 43 mål for landslaget.
Timo Murama
Timo Kaapo Arthur Murama (født Moberg, 15. oktober 1912 i Rovaniemi, død 17. januar 1981 samme sted) var en finsk kombinertløper og skihopper, som representerte Ounasvaaran Hiihtoseura.
I OL i Garmisch-Partenkirchen i 1936 ble han nummer 7 i kombinert og nummer 24 i spesielt hopp. I VM i Lahtis i 1938 ble han nummer 10 i kombinert, nummer 63 i spesielt hopp og nummer 148 (av 187 fullførende deltakere) på 18 km langrenn. Han ble nummer 5 i kombinert i VM i Cortina d'Ampezzo i 1941, men det mesterskapet ble annullert etter 2. verdenskrig. Han ble nummer 2 i det spesielle hopprennet i Lahtisspelen i 1936.
Wolfgang Puschnig
Wolfgang Puschnig (født 21. mai 1956 i Klagenfurt, Østerrike) er en Østerriksk jazzmusiker (saksofon, fløyte, bass klarinett) og komponist.
Biografi
Etter å ha studiet saksofon og fløyte ved Wien Vinterhage, bidro Puschnig til grunnleggelsen av Vienna Art Orchestra sammen med Mathias Rüegg midt på 1970-tallet. Her var han aktiv frem til 1989. Han var også involvert i prosjekter med Ernst Jandl og Lauren Newton. Han spilte også med Hans Koller tidlig på 1980-tallet, med kvartetten "Air Mail" og "Saxofour'. Carla Bley tok ham i sine band på midten av 1980-tallet. Han har jobbet med Wolfgang Mitterer, Uli Scherer, og hans mangeårige samarbeidspartner Linda Sharrock og Jamaaladeen Tacuma i forskjellige grupper, og har også samarbeidet med Reinhard Flatischler, Herbert Joos, Christof Lauer, og Michel Godard. Han startet prosjektet "Alpine Aspekter" i 1991 med jazz-musikere sammen  med Amstetten musikere (senest på JazzFest Berlin 2006 og på Musikfest Waidhofen / Thaya 2007). I tillegg har han flere ganger spilt med det koreanske percussion ensemble SamulNori.
Puschnig er Professor ved Universität für Musik und darstellende Kunst i Wien og sitter i styret for Institutt for populærmusikk.
Anti-gender-bevegelsen
Anti-gender-bevegelsen(e) eller antikjønnbevegelsen(e) (engelsk: anti-gender movement(s)) er en løs bevegelse eller bevegelser som bekjemper det den kaller «kjønnsideologien» med flere lignende begreper. Den omtales ofte i flertall for å understreke at den er en svært uensartet bevegelse.
Ifølge Andrea Pető er kritikken av kjønn som et sosialt fenomen et «symbolsk lim» som binder bevegelsene sammen. Anti-gender-bevegelsen har røtter i katolsk teologi, men ble først et fenomen som fikk større oppmerksomhet fra rundt 2012/2013. Andrea Pető beskriver anti-gender-bevegelsene som et grunnleggende nytt fenomen.
I land som Ungarn og Polen har ytre høyre rettet harde angrep mot kjønnsforskningen. Anti-gender-bevegelsen har idag blitt en bred betegnelse som kan omfatte mange ulike miljøer som har det til felles at de kjemper mot likestilling, seksuelle og reproduktive rettigheter, LHBT+-rettigheter og kjønnsforskning, og det de omtaler som «kjønnsideologi», «kjønnsidentitetsideologi», «kjønnsteori» (genderism) og lignende. Bevegelsen er kjennetegnet av å spre konspirasjonsteorier. Antikjønnbevegelsens sentrale konsepter og terminologi har fra 2016 fått oppslutning blant transekskluderende radikalfeminister (TERFer), samtidig som det har vært en økende tilnærming og samarbeid mellom anti-LHBT+-miljøer på ytre høyre og ytre venstre.
Bevegelsen har blitt omtalt som et eksempel på at ytre høyre og deler av ytre venstre finner sammen i felles motstand mot LHBT+-rettigheter, og som del av et bredere internasjonalt populistisk backlash mot kjønns- og seksuelle minoriteter. Flere kommentatorer, som Judith Butler, har beskrevet bevegelsen som en type fascisme. Både TERF-bevegelsen og antikjønnbevegelsen generelt anses som en form for motstand mot sosial endring. En rapport fra International Centre for the Study of Radicalisation and Political Violence fra 2021 uttalte at transfobi og transfiendtlig retorikk er «et av de mest utbredte narrativene blant ideologisk motiverte voldelige ekstremistiske økosystemer».
Historie
Pearce og medforfattere skriver at "«Forestillingen om 'kjønnsideologien' har røtter i antifeministiske og anti-trans-diskurser blant høyreorienterte kristne […] i det siste tiåret har konseptet i økende grad fått aksept blant høyreekstreme organisasjoner og politikere i amerikanske, europeiske og afrikanske stater. De fremstiller likestilling, seksuell frigjøring og LGBTQ+-rettigheter som et angrep på tradisjonelle verdier fra 'globale eliter' som multinasjonale selskaper og internasjonale organisasjoner som FN […] Mallory Moore (2019) viste hvordan ideen om 'kjønnsideologien' først dukket opp i en 'kjønnskritisk' kontekst […] på et transekskluderende radikalfeministisk nettsted i 2016 […] fra det tidspunktet har konseptet fått økt utbredelse i transekskluderende radikalfeministisk diskurs.»"
O’Connor og medforfattere skriver at TERF-bevegelsen oppstod som en marginal politisk bevegelse, og at den utgjør en antitransbevegelse som har kjønnsessensialisme som grunnlag, og som samarbeider med konservative og høyreorienterte krefter.
Kuhar og Paternotte skriver at antikjønnbevegelsens forestilling om «kjønnsideologien» ofte omfatter påstander om at EU og internasjonale organisasjoner er manipulert av en «kjønnslobby» og amerikanske milliardærer, frimurere, feminister eller jøder. For å fremme ideen om at (sosialt) kjønn er et fremmed konsept funnet på av korrupte eliter, bruker de ofte det engelske ordet gender heller enn en oversettelse til det lokale språket.
Forskere har omtalt bevegelsens forestilling om en «kjønnsideologi» (eller «kjønnsidentitetsideologi») som en moralsk panikk eller konspirasjonsteori. Filosofen Christa Peterson uttaler at transfiendtlig ideologi i økende grad er knyttet til spredningen av konspirasjonsteorier, og at den transfobiske retorikken «idag fungerer som en inngangsport til høyreekstremisme. For eksempel hevder transfobiske aktivister ofte at «transpersoner invaderer kvinners garderober, sportsarrangementer og fengsler». «Garderobepanikk» omtales som en moralpanikk som bygger på ubegrunnede, falske påstander om at transpersoner er en trussel mot kvinner og barn gjennom bruk av garderober, toaletter og lignende fasiliteter. Forskning har vist at påstandene om transpersoner som en trussel mangler empirisk belegg og videre at uønskede hendelser i garderober, toaletter og lignende er «eksepsjonelt sjeldne». Garderobepanikk har blitt et fokusområde for «kjønnskritiske» (TERF-)grupperinger, men fremmes også av høyrepopulister og Trump-republikanere. Jones og Slater skriver at «uansett om det bunner i naivitet, kunnskapsløshet eller eksplisitt transfobiske holdninger, bidrar ekskludering av transpersoner lite for å bedre tilgangen til toaletter for majoriteten, og setter i stedet transpersoner, og andre som avviker fra et kjønnskonformt uttrykk, i større fare for å bli utsatt for vold, og bidrar til en farlig homogenisering av kvinnelighet».
I 2022 vedtok Europarådet resolusjon 2417 (2022) om bekjempelse av hatefulle ytringer, vold og hatkriminalitet mot LHBTI-personer, som fordømte «de omfattende og ofte virulente angrepene på rettighetene til LHBTI-personer» i Polen, Russland, Storbritannia og Ungarn, og som videre fordømte «antikjønn-, ‘kjønnskritiske’ og anti-trans-narrativer» som «dehumaniserer [LHBTI-personer] og ofte feilaktig påstår at deres grunnleggende rettigheter er i konflikt med kvinners og barns rettigheter [og som] er dypt skadelige for LHBTI-personer og for kvinners og barns rettigheter og samfunnet», og som «bevisst feilfremstiller [LHBTI-personers rettigheter] som 'kjønnsideologi'».
Julija Koval
Julija Koval (født Julija Gennadijevna Kozyrjeva, den 20. mars 1992 i Kolomna) er en russisk skøyteløper.
Anti-gender-bevegelsen
Historie
Med utgangspunkt i teori om radikalisering skrev forskeren Craig McLean at diskursen om transpersoner særlig i Storbritannia har blitt radikalisert som følge av aktivitetene til nye pressgrupper som fremmer «en radikal agenda om nekte transpersoner grunnleggende rettigheter […] under dekke av 'ytringsfrihet'.» McLean skrev videre at "Debatten om transrettigheter i Storbritannia er for tiden giftig, men det ville være uredelig å anlegge en falsk balanse for å forstå hvorfor situasjonen har oppstått. En fast bestemt gruppe mennesker har latt seg inspirere av meningsfeller i USA […] for å aktivt gjøre livet vanskeligere for transpersoner […] Disse gruppene har [presset] frem en fortelling om at transkvinner er farlige og ikke bør få bruke kvinnelige fasiliteter […] med retoriske figurer som at de «bare har rimelige bekymringer» og «bare stiller spørsmål», men realiteten er at de har bidratt til å demonisere en allerede sårbar minoritet."
Julija Koval
Personlige rekorder
Oppdatert pr 30. juni 2019.
Anti-gender-bevegelsen
Historie
I 2021 presenterte FNs spesialrapportør om beskyttelse mot vold og diskriminering basert på seksuell orientering og kjønnsidentitet rapportene The Law of Inclusion og Practices of Exclusion for FNs menneskerettighetsråd. Rapportene uttalte at bevegelsen som arbeider mot såkalt «kjønnsideologi» utgjør en moralpanikk som undergraver menneskerettighetene og beskyttelsen mot diskriminering, og at virkningen av anti-kjønnsnarrativer belaster transpersoner.
Filosofen Judith Butler beskrev i 2021 bevegelsen mot «kjønnsideologi» som en type fascisme. Butler uttalte også at transekskluderende radikalfeminisme er «en marginal bevegelse som prøver å snakke for flertallet, og vårt ansvar er å forhindre at det skjer». Tidsskriftet Forskningspolitikk beskrev TERF-ideologien som en venstreekstrem tradisjon som har lagt seg nær opp til argumenter fra den ekstreme høyresiden i sin kamp mot kjønnsmangfold.
En rapport fra International Centre for the Study of Radicalisation and Political Violence fra 2021 uttalte at transfobi og transfiendtlig retorikk er «et av de mest utbredte narrativene blant ideologisk motiverte voldelige ekstremistiske økosystemer, og også et av de minst studerte».
Professor Elisabeth Lund Engebretsen publiserte i 2022 det første norske vitenskapelige arbeidet som tematiserte antikjønnbevegelsens virksomhet i Norge. I artikkelen identifiserte hun grupper og nettsteder som Women’s Declaration International (WDI), LLH2019 (som beskriver seg som en norsk variant av LGB Alliance) og Matriarken som sentrale antikjønngrupperinger i Norge, og knyttet dem til et «reaksjonært populistisk backlash mot grunnleggende menneskerettigheter og selve demokratiet». En annen organisasjon i miljøet er Kvinneaktivistene, som i § 1 i vedtektene sine uttaler at «med kvinner mener vi kvinner». Videre har antikjønn-aktivister i Norden organisert seg i det «kjønnskritiske» nettverket Sigerdriva. Ifølge Engebretsen har disse gruppene bare støtte fra et lite antall personer, men slipper til i uforholdsmessig grad i diskusjoner om transpersoner i media. WDI står bak et opprop som krever eliminering av «transkjønnpraksisen».