cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Athens (Ohio)
Ohio University ligger i Athens. De første europeerne kom til stedet i 1797 og i 1912 fikk Athens bystatus, da hadde den over 5000 innbyggere.
Diego Innico Caracciolo
Diego Innico Caracciolo (født 18. juli 1759 i Martina Franca i Puglia i Italia, død 24. januar 1820 i Napoli) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie.
Han fulgte pave Pius VI i eksil og var ved hans dødsleie den 29. august 1799 i Valence i Frankrike.
Han ble kreert til kardinal i august 1800 av pave Pius VII, med Sant'Agostino som tittelkirke.
Han var prefekt for Kongregasjonen for avlater og relikvier og senere for Den apostoliske signatur fra 1818.
De andre kardinaler i samme slekt var Marino Ascanio Caracciolo (kreert 1535), Innico Caracciolo den eldre (1666), Innico Caracciolo den yngre (1715), Niccolò Caracciolo (1715), Giovanni Costanzio Caracciolo (1759) og Filippo Giudice Caracciolo (1833).
Pål Hansen (designer)
Pål Hansen (1950–2021) var en norsk industridesigner, interiørarkitekt (NIL) og illustratør. Han var utdannet ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole og Høyskolen for Industridesign. I tillegg til virksomhet som designer og arkitekt, var Hansen i mange år kreativ leder i Dagbladet, og stod sentralt i Dagbladets omlegging til tabloidformat.
Med en særpreget, underfundig strek og stor allsidighet har Hansen gjennomført et utall designarbeider i forskjellige sjangre, og skapt flere visuelle ikoner, som Dagbladets mangeårige avishode og lemen-maskot.
Han var eldre bror av forfatteren Erik Fosnes Hansen.
Arsames av Persia
Arsames (gammelpersisk Aršâma) var sønnen til Ariaramnes og medhersker med Kambyses I. Hans navn i de greske kildene er Ἀρσάμης. I moderne persisk er det ارشاما.
Trollkona tunnel
Trollkona tunnel på Bergensbanen går mellom Dale i Vaksdal og Bolstadøyri i Voss og er 8 043 meter lang. Den åpnet i 1987. Det er den 6. lengste jernbanetunnelen i Norge.
Tunnelen erstattet ti kortere tunneler som til delvis ble brukt som trase ved omlegging av hovedveien Bergen-Voss (E16). Med Trollkona tunnel ble Bergensbanen flyttet fra bredden av Bolstadfjorden og langt inn i berget.
Kulturelt Perspektiv
Redaktør var professor Jan Brøgger.
Gli
Gli (født cirka 2004, død 7. november 2020) var en tyrkisk europeisk korthårskatt fra Istanbul som er mest kjent for å ha bodd i Hagia Sophia. Den er blitt godt kjent på internett ettersom den vakte oppmerksomhet blant turister og media etter at Hagia Sophia ble gjenåpnet for troende i 2020.
Gli døde 7. november 2020 etter å ha fått medisinsk behandling på en veterinærklinikk i Levent, Istanbul. Den fikk behandling der fra 24. september. Det ble kunngjort at katten skulle bli begravet på området til Hagia Sophia. Instagramkontoen @hagiasophiacat ble viet Gli og hadde opptil 116,000 følgere.
Livsløp
Gli ble født ved Hagia Sophia i 2004 og hadde søsknene Pati og Kizim («Pote» og «Min datter» på norsk). Turister var svært glade i Gli som bodde i Hagia Sophia, som på den tiden var et museum. Katten ble populær da Barack Obama besøkte Hagia Sophia i 2009. Han og Recep Tayyip Erdoğan koste da med Gli. Etter at det ble kjent at Hagia Sophia ble gjenåpnet for troende, ble den igjen populær på nettet.
Sættargjerden i Tunsberg
Sættargjerden i Tønsberg (satt i kraft 9. august 1277) kalles det konkordat som ble inngått etter mange års forhandlinger i 1277, hvor kongemakten ved Magnus Lagabøte og den katolske kirken ved erkebiskop Jon Raude ble enige om en grensedragning mellom den verdslige og kirkelige myndighetsområde. Blant annet avsto begge parter fra å blande seg inn i valg hos hverandre, dvs kongevalg og bispeutnevnelser. Kirken fikk medhold i at erkebiskopen skulle ha myntrett, domsrett, herunder bøtlegging, og kirken fikk innvilget skattefrihet.
Bakgrunnen for dette konkordatet var utviklingen av Magnus Lagabøtes landslov som løp parallelt, og lovarbeidet styrket de sentrale myndigheter og kongens makt. Dette førte til reaksjoner, særlig fra kirken som fikk behov for å avklare grensedragningen mellom kirkelig og verdslig makt.
Sættargjerden kan, med slik kongelig godkjent formalisering av rettigheter, forstås som et høydepunkt for kirkens makt og selvstendighet i Norge og har derved en sentral plass i norsk historie. Avtalen ble skrevet på kirkens egen språk latin og utarbeidet i traktats form (latin: compositio), og var et eksempel på hvordan kongen inngikk en avtale på like fot med en annen makt innen eget territorium, og slik understreket likestillingen mellom kongen og kirke. Et slik konkordat var nytt i Norge, men ikke ellers i Europa.
Da kong Mangus Lagabøte døde i 1280, forsøkte adelen i formynderregjeringen til den 12 år gamle Eirik II Magnusson å gå tilbake på avtalen, blant annet ved å konfiskere kirkegods. I striden landsforviste de i 1287 erkebiskop Jon Raude og biskopene Andres av Oslo og Torfinn av Hamar.
Etter to år med stridigheter løste dette seg ved at kongen nådde myndighetsalderen på 14 år og bestemte at avtalen skulle respekteres, dog uten at den ble gjenopprettet som et rettsgyldig dokument. Dette kom som en kongelig forordning og ikke i form av en traktat mellom likebyrdige parter som sættargjerden.
Innhold
I innledningen til Sættargjerden slås det fast at det nylig hadde oppstått en tvist mellom kong Magnus Håkonsson og erkebiskop Jon og dette var bakgrunnen for møtet og konkordatet.
Etter gammel sedvane hadde verdslige dommere behandlet saker som etter kanonisk rett skulle dømmes av kirkelige domstoler. Kirken hadde akseptert dette stilltiende for å unngå strid, men erkebiskopen ønsket å få dette tilbake til kirkelige organer. Videre ønsket kirken å ta i bruk privilegier som etter hvert hadde blitt beskåret på grunn av manglende bruk. Dette gjaldt spesielt privilegiet gitt av en viss Magnus Erlingsson, etter sigende Norges konge, om kroneofring og underkastelse. Her kom det en særskilt henvisning til at kong Magnus skulle love å ofre seg og sitt rike ved å ofre hans og alle hans etterfølgeres krone til St. Olav i katedralen i Nidaros. Kirken hadde også en innsigelse på en forordning som tilsa at den norske kongen skulle velges. Til slutt la erkebiskopen frem et krav om at ved kongevalg skulle erkebiskopen og bispene ha de første stemmer blant de øvrige velgerne.
Avtalen ble inngått på kong Magnus «som fredselskende og rettferdig fyrste sitt initiativ» ved Laurentiusmesse (9. august) 1277 på Tunsberghus ved minoritterbrødrenes kirke. Avtalen viser at den beskriver i hovedsak rettigheter som kirken fikk, og mindre om dens forpliktelser. Artiklene er som følger:
French Open 2005
French Open 2005 ble spilt på Roland Garros-stadion i Paris mellom 23. mai og 5. juni. French Open er en Grand Slam-turnering i tennis på grus. Rafael Nadal fra Spania vant singleturneringen for herrer og Justine Henin-Hardenne fra Belgia vant dameturneringen. Double for herrer ble vunnet av Jonas Björkman fra Sverige og Max Mirnyi fra Hviterussland. Damedoublen ble vunnet av det spansk-argentinske paret Virginia Ruano Pascual & Paola Suárez og mixeddoublen av Daniela Hantuchová og Fabrice Santoro fra henholdsvis Slovakia og Frankrike.
Ludwig Andreas Olsen
Ludwig Andreas Olsen, også kalt Louis Williams, (født 1845 i Oslo, død 20. februar 1886) var en norsk-amerikansk sjømann som to ganger ble tildelt Medal of Honor, USAs høyeste militære utmerkelse. Han er en av 19 personer som er tildelt utmerkelsen mer enn en gang.
Olsen gikk inn i USAs marine under navnet Louis Williams. Han hadde graden «Captain of the Hold», som ikke er en offisergrad, men en ledende menig posisjon. 16. mars 1883 var Olsen ombord sluppen USS «Lackawanna» ved Honolulu, da en skipskamerat falt overbord. Olsen hoppet etter og reddet mannen fra drukning. Året etter, 13. juni 1884, reddet han igjen en mann fra å drukne, denne gang ved Callao i Peru. Ved en seremoni 18. oktober 1884 ble Olsen tildelt begge medaljene. Han er en av 19 som er tildelt Medal of Honor mer enn en gang, og en av 14 som er tildelt utmerkelsen for to separate hendelser.
Olsen er gravlagt på æresgravlunden Cypress Hills National Cemetery i Brooklyn i New York.
Erik Dugstad
Erik Dugstad (født 4. juli 1973 i Oslo) er en norsk næringslivsleder. Siden mai 2020 har han vært en av direktørene i selskapet Vårgrønn, som har som mål å utvikle, drive og finansiere fornybar energi. Dugstad kom til Vårgrønn fra rollen som områdedirektør i DNV for forretningsområdet Energy Advisory for Norden og Baltikum.
Utdanning
Dugstad har en mastergrad (MSc) i samfunnsøkonomi fra London School of Economics.
Yrkesliv
Dugstad var ansatt i ECON Analyse fra 2000 til 2007. I denne perioden var han stasjonert i Indonesia i fire år, der han også ledet Indonesian Norwegian Business Council. Han har også vært prosjektleder i Naturvernforbundet. Fra 2008 til 2011 var han prosjektleder i Statoil. Fra 2012 til 2015 var han avdelingsdirektør i Olje- og energidepartementet. Fra 2015 til 2020 var han områdedirektør i DNV Energy Advisory.
Politikk
Dugstad har vært aktiv i Arbeiderpartiet. Han har ledet Sagene Arbeiderpartilag, Korsvoll Arbeiderpartilag, Nordre Aker Arbeiderparti og var kandidat til bystyret i 2011. Han har tidligere vært leder av AUF i Oslo (1997). Han var også folkevalgt til Sagene Torshov bydelsutvalg fra 1995. Også før han jobbet i Naturvernforbundet var han aktiv i miljøbevegelsen med verv som leder av Naturverngruppa på Universitetet i Oslo, fylkesstyremedlem i Natur og Ungdom, leder av Katta Natur og Ungdom, og før det med i styret i Vestre Aker Natur og Ungdom.
Familie
Dugstad er gift med Marte Gerhardsen og har to barn.
Tongatapu
Tongatapu er ei øy i øygruppen Tongatapuøyene i Tonga i det sørlige Stillehavet. Tongas hovedstad Nuku'alofa ligger på øya. Ved folketellingen i 2011 hadde Tongatapu en befolkning på 75,416, tilsvarende 73 % av befolkningen i hele landet. Folketettheten var 290 innbyggere per km².
Fuglen med krystallfjærene
Handling
Sam Dalmas er en amerikansk forfatter på ferie i Roma med sin engelske kjæreste Julia. Sam planlegger å snart returnere til USA, men blir vitne til at en kvinne blir angrepet i et kunst-galleri av en mystisk svart-hansket angriper kledd i regnfrakk. Kvinnen, Monica Ranieri, kone til galleriets eier, Alberto Ranieri, overlever angrepet. Angriperen antas å være en seriemorder som dreper unge kvinner over hele byen, og Sam var et viktig vitne.
Tongatapu
Etymologi
Øyas navn betyr «hellige sør» og er sammensatt av «tonga», som betyr sør, «tapu», som betyr hellig.
Geografi
Tongatapu er ei koralløy og er for det meste lav og flat. Høyeste punkt er 80 moh. Øya har en flate på 260,5 km².
Fuglen med krystallfjærene
Handling
Sam hjemsøkes av det han var vitne til den kvelden, og ønsker å hjelpe inspektør Morosini i etterforskningen. Han intervjuer en hallik som kjente en drept prostituert, og han besøker en butikk hvor et av ofrene jobbet. Når han en dag er på vei tilbake til sin leilighet, blir Julia angrepet av den samme mystiske skikkelsen. Men Sam kommer hjem akkurat tidsnok for å redde henne, og angriperen stikker av. Sam begynner å motta truende telefon-samtaler fra drapsmannen, og politiet klarer å oppdage en merkelig lyd i bakgrunnen på samtalen, som senere blir avslørt å komme fra en sjelden fuglerase opprinnelig fra Sibir, kalt gråkrontrane. Den eneste fuglene av denne typen i Roma finnes i en dyrehage, slik at Sam og politiet kan identifisere drapsmannens bolig.
Tongatapu
Geografi
Nedbøren er på 1500–1800 mm om året.
Samfunn
Det produseres kopra og dyrkes bananer for eksport. Byen Nuku'alofa ligger på nordsiden av øya og har dypvannshavn. Fua'amotu internasjonale lufthavn ligger på Tongatapu.
Øya tilhører den administrative divisjonen Tongatapu.
Så mye å si deg …
Så mye å si deg … er en australsk ungdomsroman fra 1987 som er skrevet av John Marsden, hans debut. Boken, som handler om en stumme tenåringsjente ved navn Marina, ble en salgssuksess Australia og USA, og har siden blitt oversatt til ni språk og tildelt flere priser. John Marsden har uttrykt håp om at boken skal virke som en inspirasjon for tenåringer som har hatt problemer med å begynne å snakke igjen.
Sammendrag
Så mye å si deg… er den oppdiktede dagboken til en australsk fjortenåring ved navn Marina, som har blitt tvunget til å begynne på kostskole da hun ikke snakker og nekter å sosialisere seg etter at hun fikk ansiktet ødelagt. Skaden skjedde da faren kastet syre etter moren og traff datteren istedenfor.
I begynnelsen av boken har hun nettopp fått beskjed om å skrive dagbok som engelskoppgave, og er fast bestemt på å ikke røpe noe. Derfor er de første sidene av boken en introduksjon til skolen og miljøet heller enn en beskrivelse av Marina selv. Selv om hun fortsetter å fortelle om alle de andre ved skolen, begynner Marina allerede tidlig i dagboken å åpne seg om fortiden sin og forholdet til foreldrene sine. Hun begynner også å trekke seg mindre unna, og å kommunisere ved hjelp av kroppsspråk. Mot slutten av boken sender hun også lapper og brev til og fra medelever og lærere. Hun blir i tillegg gradvis mindre fiendtlig innstilt mot sin far, som sitter på arbeidsanstalt, og på slutten av boken drar hun av sted for å treffe ham. Det eneste gangen Marina faktisk sier noe høyt i hele boken er når hun hilser på faren sin og forteller ham at hun har «så mye å si deg…»
Opphav
Boken er delvis basert på en sann historie. Marina er inspirert av en fjortenåring og en kvinne ved navn Kay Nesbitt, som fikk ansiktet ødelagt av et hagleskudd. I tillegg identifiserer Marsden en viss John Mazur som personen bak engelsklæreren til Marina, Herr Linell, som hun har stor tillit til.
Priser
Boken ble en øyeblikkelig suksess i hjemlandet Australia og i USA, og vant flere priser, blant annet Cristopher Medal Victoria Premier's Award, og ble utnevnt til årets beste bok av det australske barnebokrådet (Children's Book Council).
Fællesrådet vedrørende Mineralske Råstoffer i Grønland
Fællesrådet vedrørende Mineralske Råstoffer i Grønland, til daglig kalt Fællesrådet er et råd på Grønland som har som oppgave å følge utviklingen på råstoffområdet på Grønland, herunder å gi råd til Grønlands Landsstyre (regjeringen) i søknader om utnyttelse av råstoffer.
Fællesrådet ble etablert i 1979, i forbindelse med etableringen av Grønlands hjemmestyre.
Rådet består av 5 grønlandske og 5 danske medlemmer, samt en formann. Pr 2007 er Kim Andersen (Venstre) formann.
Madagassisk ariary
Madagassisk ariary (valutakode MGA) er myntenheten på Madagaskar. Ariary er, sammen med den mauriske myntenheten ouguiya, den eneste myntenheten som ikke er desimalbasert. Én ariary tilsvarer 5 iraimbilanja.
Navnene ariary og iraimbilanja stammer fra myntenhetene som ble brukt før kolonitiden. Også da var iraimbilanja verdt 1⁄5 ariary.
Overgang til ariary
Ariary erstattet den tidligere valutaen, gassisk franc (valutakode MGF, også kjent under sitt franske navn, franc malgache) den 1. januar 2005. Én gassisk ariary ble verdsatt til 5 franc, dermed ble én iraimbilanja verdt 1 franc.
Myntene og pengesedlene har blitt benevnt både i offisielle franc og de halvoffisielle ariary og iraimbilanja siden 1961. Tidligere var benevnelsen franc den viktigste. I 1992 ble mynter med høyere verdi tatt i bruk, i begynnelsen fra 5 til 50 ariary. Disse myntene var benevnt i bare ariary. I 1993 ble nye 500 ariary–2500 franc-sedler og 5000 ariary–25000 franc-sedler tatt i bruk, der benevnelsen ariary var mer dominant. På sedler som ble tatt i bruk etter 31. juli 2003, var benevnelsen ariary den viktigste, mens franc bare ble trykket i små bokstaver. Mynter med lavere verdier har også blitt erstattet, men med hovedutformingen intakt.
Sydbanen
Sydbanen er en dansk jernbanestrekning mellom Ringsted og Rødby Færge, den gikk opprinnelig mellom København og Gedser via Køge.
Den opprinnelige strekningen via Køge ble åpnet til Vordingborg i 1870, og til Gedser (med ferge over Storstrømmen) i 1886, den nåværende strekningen via Ringsted i 1924, Storstrømsbroen i 1937, Fuglefluktlinjens jernbaneavsnitt mellom Nykøbing F og Rødby Færge i 1963. Strekningen mellom Nykøbing og Gedser ble tatt ut av drift 2010 men er ikke formelt nedlagt.
2009 ble det vedtatt å prosjektere en fastlandsforbindelse mellom Rødby og Puttgarden. En ny Storstrømsbro skal bygges.
Humber (bil)
Humber var et bilmerke under britiske Rootes. De produserte hovedsakelig luksusbiler, slik som Humber Super Snipe, Imperial og Pullman.
Humber eksisterte som en sykkelfabrikk fra 1868. I 1899 kom deres første bil, Phaeton, med en motor på 3,5 hestekrefter.
Under første verdenskrig måtte de konsentrere seg om produksjon av våpen og flymotorer. Under andre verdenskrig ble flere pansrede kjøretøy produsert under Humber-navnet.
Humber og Hillman slo seg sammen i 1929, og i 1930 tok Rootes over kontrollen. I 1932 ble Humber en heleid divisjon av Rootes.
Merkets siste bil var Humber Sceptre, en oppgradert versjon av Hillman Minx. Den ble produsert fra 1963 – 1976. Merket ble nedlagt i 1975 eller 1976, da alle Humber-biler fikk Chrysler-navnet. Chrysler hadde nemlig kjøpt opp Rootes-konsernet.
I Norge
Humber var et av de første bilmerkene Bertel O. Steen tok inn i landet, rundt 1905–10 fram til andre verdenskrig.
Adrenalize
Bakgrunn
Da Hysteria-turneen var over i oktober 1988, lovte Def Leppard at det ikke skulle gå fire år før de ga ut neste album, slik det ble mellom Pyromania og Hysteria.
Spot (produsent)
Spot (født Glen Lockett 1. juli 1951, død 4. mars 2023) var en amerikansk plateprodusent og tekniker for indie-plateselskapet SST Records. Han spilte inn, mikset, og produserte de fleste av SSTs hovedartister mellom 1979 og 1985.
Adrenalize
Bakgrunn
«Mutt» Lange hadde ikke tid til å produsere albumet da han holdt på med Bryan Adams' album Waking Up the Neighbours. Han var derimot med på å skrive låter. Dermed bestemte bandet seg for å produsere selv, men etterhvert skulle Steve Clark få problemer med å holde seg edru under innspillingen og valgte å forlate bandet midlertidig. Det var med bandets godkjennelse at Clark tok en seks måneders pause for å få livet på rett kjøl igjen. Men skjebnen ville det annerledes da Steve Clarke døde i januar 1991. Dermed fikk bandet nok en gang en høyst uønsket pause.
Etter en kort periode med stor usikkerhet om de skulle legge ned bandet eller ikke, bestemte de gjenværende medlemmene seg for å fortsette med innspillingene av det planlagte albumet, der flere av låtene var skrevet sammen med Clarke. En av «Mutt» Langes lydteknikere, Mike Shipley, ble hentet inn som medprodusent, mens Lange holdt kontakten og kom med råd via telefon. Letingen etter en erstatter for Clarke ble utsatt til innspillingene var over, og i mars 1992 ble Adrenalize utgitt. Den tidligere Dio og Whitesnake-gitaristen Vivian Campbell ble presentert som nytt medlem av Def Leppard i april 1992, og han deltar på de påfølgende musikkvideoene bandet spilte inn.
Spot (produsent)
Han er kreditert på album til band som Black Flag, The Minutemen, Meat Puppets, Hüsker Dü, Saint Vitus, The Descendents, Minor Threat, The Misfits, Big Boys og The Dicks. Spot produserte også andre artister utenfor SST og startet sitt eget plateselskap, No Auditions, i 1987. Som musiker og multi-instrumentalist ga Spot selv ut sitt eget matriell på No Auditions og i 2000 på Upland Records. Han bodde i Austin i Texas.
Tang
Tang kan referere til
Loketretten
Loketretten (norrønt Lokasenna) er et av diktene i Den eldre Edda, og forteller om en krangel mellom Loke og æsene (de norrøne gudene) hvor Loke skjeller ut gudene på det groveste. Diktet inspirerte blant annet August Strindberg til diktet Lokes smädelser.
Diktet beskriver et drikkegilde hos Æge på havets bunn og hos Æge er det fred og her kunne ingen legge hånd på en annen. Æges gull og rikdom blir beskrevet så stor og veldig at den lyste opp hele ølhallen. Loke, som ikke var buden, dukker opp ved gildet og steller til bråk, dreper Æges tjener og kommer med usømmelige anklager og ærekrenkelser mot gudene i tur og orden. Diktet er oppbygd som en dialog hvor Loke har annen hver replikk med den gud eller gudinne som han henvender seg til. Mange av Lokes anklager handler om feighet, hor, utroskap og andre fornærmelser. Odin anklages blant annet å gi seieren til den dårlige parten i et slag, Frigg anklages for å ha gått til sengs med Odins brødre, og Frøya for å ha hatt seksuelle forhold til samtlige, inkludert sin egen bror Frøy. Gudene forsøker å roe ned Loke og til sist truer Tor å slå Loke i hjel med hammeren. Loke tar da til flukten.
Mange av fortellingene om Loke i norrøn mytologi er muntre eventyr, og den alvorlige tonen og gudenes vrangside som kommer fram i dette diktet kan tolkes som begynnelsen på slutten, et av tegnene på at Ragnarok nærmer seg. I henhold til språk, versemål og komposisjon er Loketretten et norrønt mesterverk. Alderen på diktet er vanskeligere å bedømme, og det er spekulert på om det er skrevet opp mot kristen tid, blant annet fordi gudene omtales så spottende.
For filologer og forskere har diktet stor interesse. Blant annet omtales Skades «ve og vanger», et uttrykk som er tolket som at Skade hadde egne kultsteder.
Loke anklaget særlig Odin for å være seksuell usømmelig og å drive med seid. I det ytre ikke en alvorlig anklage, men seiding innebærer å drive rituelle sjelereiser i ekstatisk tilstand i kvinneskikkelse: Blant de beskrivelser som kommer fram her er blant «å sige i avmakt», en hentydning om rituell ekstase. «Å slå på vett» kan være en hentydning til å slå på tromme, en hentydning til volvens rekvisitt, antagelig tilsvarende den samiske noaidiens bruk av tromme. I tillegg anklager Loke sin fosterbror Odin for å ha omskapt seg til kvinne i hva som antagelig er volvens seidseanse, i henhold til Gro Steinsland. Odin har således overtrådt det norrøne samfunnets strenge kjønnsrolletenkning, og ordet «ussel» kunne ha vært umandighet da dekker det norrøne begrepet argr (adjektiv av argi), noe som betegner den forbudte kvinnelige rollen i et homoseksuelt forhold mellom menn. Det var det verste formen for nid eller skjellsord i norrøn tid ved at man knyttet større vanære til å være den kvinnelige part enn den aktive (mannlige) part i et homofilt forhold. I Lokes beskyldning er ergi knyttet til Odins seid og må bety «kvinne» i alminnelighet, men har likevel, som anklage, de nevnte assosiasjoner.
Hysteria (album)
Hysteria er det fjerde studioalbumet fra det britiske hard rock-bandet Def Leppard, utgitt i august 1987. Dette er bandets mestselgende album med et verdensomspennende salg på over 20 millioner enheter. Albumet nådde 1.-plass på Billboard 200 i USA og også 1.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia.
Rick Allen fant på tittelen som en referanse til hans og bandets opplevelser etter bilulykken der han mistet en arm og det mediahysteriet som fulgte med. Dette er også det siste albumet der gitarist Steve Clark medvirker, men han er også kreditert som låtskriver på det påfølgende albumet, Adrenalize.
Bakgrunnshistorien
Albumet var opprinnelig gitt tittelen Animal Instinct, og innspillingene startet med «Mutt» Lange som produsent. Etter kort tid måtte Lange trekke seg fra prosjektet, og Def Leppard hentet inn Jim Steinman, kjent fra blant annet albumet Bat Out of Hell med Meat Loaf. Steinman skulle sørge for et pompøst og storslagent lydbilde, noe hans sanger var kjent for.
Uheldigvis for bandet var Steinman inne i en «rå rock and roll-fase», og det viste seg etterhvert at bandet og Steinman hadde totalt forskjellige visjoner om albumets lydbilde. Senere kunne Joe Elliott konstatere og trøste seg med at «Steinman skrev Bat Out of Hell, det var Todd Rundgren som produserte albumet...». Etter dette ble Langes lydtekniker Nigel Green hentet inn uten at dette ga noen resultater, og prosjektet ble midlertidig lagt på is.
The Moody Blues
The Moody Blues er et britisk rockeband etablert i 1964 i Erdington i Birmingham i England. Bandet ble kjent for sin fusjon med klassisk musikk, som etablerte bandet som pionerer i utviklingen av art-rock og progressiv rock. Gruppen turnerte mye gjennom begynnelsen av 1970-årene, og tok deretter en lengre pause fra 1974 til 1977.
Hysteria (album)
Bakgrunnshistorien
Etter at albumet var ferdiginnspilt i januar 1987 brukte Lange tre måneder på miksingen. 3. august 1987 ble albumet endelig utgitt, og på albumcoveret gir Def Leppard fansen en unnskyldning for den lange ventetiden og lovte at de aldri skulle måtte vente så lenge på et nytt Def Leppard-album igjen. Dessverre var dette noe bandet ikke kunne holde da gitarist Steve Clark døde under forberedelsene til det neste albumet.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Steve Clark, Phil Collen, Joe Elliott, «Mutt» Lange og Rick Savage.
The Moody Blues
The Moody Blues mest suksessfulle singler inkluderer «Go Now», «Nights in White Satin», «Tuesday Afternoon», «Question», «Gemini Dream», «The Voice» og «Your Wildest Dreams». Bandet har solgt 70 millioner album over hele verden, som inkluderer 18 platina- og gull-LP-er.
I 2018 ble bandet innvotert i Rock and Roll Hall of Fame,. og The Moody Blues er fremdeles aktive og turnerer fortsatt i 2020.
Starten på bandet og karrieren
The Moody Blues ble dannet i 1964 i Erdington, en forstad til Birmingham i Warwickshire. Ray Thomas, John Lodge og Mike Pinder hadde vært medlemmer av El Riot & the Rebels som spilte rytme- og bluesmusikk. Når dette bandet ble oppløst satte de sammen et nytt band bestående av Mike Pinder på keybord, Ray Thomas på fløyte, munnspill og perkusjon, Graeme Edge trommer og perkusjon, Denny Laine på gitar og Clint Warwick på bass.
I et intervju ble det avslørt at de kalte bandet "Moody Blues" fordi Mike Pinder var interessert i hvordan musikk endrer folks humør og på grunn av det faktum at bandet spilte blues på den tiden.
Platekontrakten deres ble signert våren 1964 med Ridgepride og de ga ut en singel, "Steal Your Heart Away". Men det var deres andre singel, "Go Now" utgitt samme år som startet karrieren, og den ble promotert på TV med en av de første spesialfremstilte reklamefilmene i popaldren. Singelen ble en hit i Storbritannia (hvor den ble deres eneste nummer 1 singelen) og i USA, hvor den nådde nr. 10. Bandet opplevde rot av plateselskapet og signerte med Decca Records som ga ut en firespors plate med tittelen "The Moody Blues" i 1965.
The The Magnificent Moodies (1965)
I 1965 kom debutalbumet The Magnificent Moodies produsert av Denny Cordell, det var i mono og sterk påvirkning av Merseybeat / R & B. Det inneholdt hit-singelen "Go Now" sammen med noen R&B klassiker og noen av nye Laine – Pinder spor. Så ga de ut en serie relativt mislykkede singler. Gruppen var fremdeles etterspurt etter livekonserter, og de hadde suksess i USA og Europa.
I juni 1966 trakk Warwick seg fra gruppen, han ble erstattet av bassisten Rod Clark, men i begynnelsen av oktober sluttet også gitaristen Laine fra gruppen. Det så ut som om bandet gikk i oppløsning for også Clark sluttet etter kort tid.
Singelen som var sluppet, "Boulevard de la Madeleine", gjorde det bra på de belgiske hitlistene. Så gruppen ble dannet på nytt i november 1966, og de hadde mange fans i Belgia så de flyttet dit for en stund. De nye medlemmene var John Lodge, bassisten deres fra El Riot som nå var ferdig med utdannelsen, og gitaristen Justin Hayward, tidligere Wilde Three. Hayward ble anbefalt til Pinder av Eric Burdon of The Animals. Denne besetningen holdt sammen det meste av bandets "klassiske æra" inn i begynnelsen av 1970-årene.
Bandet innså snart at deres stil med amerikanske bluescover ikke fungerte, og bestemte seg for å fremføre først og fremst sitt eget materiale. De symfoniske lydene til Pinders mellotron ble med på å etablert deres "nye" Moodie identitet. Fløytespillet til Ray Thomas hadde vært med tidligere på "I'm Got a Dream") fra debutalbumet deres, men det ble langt mer benyttet instrument fra dette tidspunktet.
Days of Future Passed (1967)
Moody Blues kontrakten med Decca Records skulle avsluttes, og de skyldte selskapet flere tusen pund som de hadde fått i forskudd, fordi det andre albumet hadde aldri blitt noe av.
Deccas nye datterselskap Deram Records tilbød Moody Blues en avtale om å lage en rocke-versjon av Antonín Dvořáks New World Symphony for å markedsføre selskapets nye Deramic Stereo Sound, mot at gruppen gjeld skulle bli slettet. The Moody Blues var enig, men insisterte på å få kunstnerisk kontroll over prosjektet og Mendl, som produsent, ga dem det. Istedenfor å bli en rocke-utgave av Dvořák ble albumet noe mange kaller det første progressive rock albumet.
LP-en er et konseptalbum som foregår i løpet av en enkelt dag, det tok formen konseptalbum til nye høyder ved å bruke London Festival Orchestra. Decca hadde valgt Peter Knight til å arrangere bandets materiale og dirigere orkesteret.
Moodie hadde allerede skrevet og fremførte enkelte av sangene som det nå ble laget orkester arrangementer til og i tillegg ble overture og avslutningsseksjonen på albumet arrangert, inkludert bakgrunnsmusikken til Graeme Edge åpnings- og avslutnings-dikt.
Orkesteret og gruppen spilte aldri sammen på innspillingen, og til tross for at det var et påkostet konseptalbum ble det ikke lagt mye arbeidet i å sikre seg at det ble helhetlig med bandet og orkestret. Bandet spilte inn en sang og deretter ble den presentert for Peter Knight som raskt komponerte et passende orkesterparti, som London Festival Orchestra deretter spilt inn. Albumet var like mye et verk av Knight som av gruppen.
In Search of the Lost Chord (1968)
Oppfølgings-LP In Search of the Lost Chord inkluderte "Legend of a Mind" en sang skrevet av Ray Thomas i hyllest til LSD-guruen Timothy Leary, den har en fløytsolo utført av Thomas. Fire medlemmer av gruppen hadde tatt LSD sammen i begynnelsen av 1967. En reklamefilm for sangen ble filmet på stedet Groot-Bijgaarden Castle nær Brussel i Belgia. Lodge sørget for en todelt sang "House of Four Doors" som ble plassert før og etter "Legend of a Mind".
Justin Hayward hadde begynte å spille sitar og innlemme den i Moody Blues musikken ("Voices ...", "Visions of Paradise", "Om", etc.), etter å ha blitt inspirert av George Harrison. Haywards "Voices in the Sky" ble sluppet som singel i Storbritannia (nr. 27), og det samme gjorde Lodges "Ride My See-Saw" (nr. 42, nr. 15 i Frankrike), den er fortsatt deres konsert avslutningsnummer. Den har som Pinders sang, som ikke er utgitt på noe album, "A Simple Game" som B-side. Pinders "The Best Way to Travel" var et annet høydepunkt, i tillegg til avslutningssangen hans "Om" (sunget av Pinder og Thomas, igjen med Hayward på sitar). Graeme Edge fant en viktig sekundær rolle i bandet som forfatter av poesi, og noen av deres tidlige album fra slutten av 1960-årene begynte med at forskjellige bandmedlemmer resiterte dikt av Edge som var relatert til konseptet for albumet og sangteksten til sangene som fulgte. Edge fremførte sitt korte dikt om "Lost Chord", selv om Pinder resiterte flertallet av Edge's poesi, Pinder hadde ifølge Edge den beste stemmen for fremføringen disse fordi han røykte flest sigaretter og drakk mest whisky på den tiden.
On the Threshold of a Dream (1969)
På On the Threshold of a Dream deler Hayward, Edge og Pinder åpningsfortellingen om Edge's "In The Beginning", som fører til Haywards "Lovely To See You". Hans "Never Comes the Day" ble utgitt som en britisk singel, mens Thomas snedige observasjoner av livet i "Dear Diary" og "Lazy Day" var sammenfaldende trekk. Pinder bidro med avslutningssporet på side en, "So Deep Within You". Side to avsluttet med "Dream Sequence", Edge's dikt "The Dream" som fører til Pinders " Have You Heard?" del I og II, med de to delene atskilt av hans mer klassiske instrumentale stykke "The Voyage".
To Our Children's Children's Children (1969)
Bandets musikk fortsatte å bli mer kompleks og symfonisk, med store mengder etterklang på vokalsporene, noe som man kan høre på To Our Children's Children's Children, som er et konseptalbum inspirert av den første månelandingen. Åpningssporet "Higher and Higher" så Pinder simulere en raketteksplosjon på keybordet, og fortell deretter Edge sine tekster. Thomas '"Floating" og "Eternity Road" skilte seg ut, det samme gjorde Haywards "Gypsy" og et sjeldent Pinder-Lodge samarbeid "Out and In". Lodge sørget for sine todelte "Eyes of a Child" og "Candle of Life" mens Pinder bidro med "Sun is Still Shining". Albumet ble avsluttet med "Watching and Waiting", komponert av Ray Thomas og Justin Hayward og sunget av Hayward. "Watching and Waiting" ble gitt ut som singel men klarte ikke å komme inn på hitlistene. Det var i 1969 at bandet etablerte sin egen platemerke "Threshold", under lisens av Decca Records, og To Our Children's Children's Children var deres første album på dette merket.
A Question of Balance (1970)
Selv om Moodies nå hadde definert en litt psykedelisk stil og bidratt til å definere den progressive rocken (da også kjent som 'art-rock'), bestemte gruppen seg for å spille inn et album som kunne spilles i konsert, og det ga et litt annet lydbilde på A Question of Balance. Dette albumet, som nådde 3. plass på de amerikanske hitlistene og nr. 1 på de britiske hitlistene, var en indikasjon på bandets voksende suksess i Amerika.
Every Good Boy Deserves Favour (1971)
Det neste albumene, Every Good Boy Deserves Favor, hvorfra Haywards "The Story in Your Eyes" ble utgitt som en amerikansk singel (nr. 23). Med dette albumet kom bandet tilbake til sin signatur-lyd som, selv om det var vanskelig å skape på konsert, hadde blitt deres varemerke. Tittelen "Every Good Boy Deserves Favour" er hentet fra en huske-regle som benyttes når man stemmer gitarer: EGBDF. Åpningssporet "Procession" var det eneste sporet komponert av alle de fem bandmedlemmene, et fascinerende spor som skildrer "evolusjonen" av musikk, som fører til Haywards "Story in Your Eyes". Thomas reflekterende "Our Guessing Game" og lunefull "Nice To Be Here" utlignet det dypere dramatiske i Hayward "You Can Never Go Home", Lodge "One More Time To Live" og Pinder "My Song".
Seventh Sojourn (1972)
Med Seventh Sojourn (som nådde nr. 1 i USA) kom Lodges sanger " Isn't Life Strange?" (Nr. 13) og "I'm Just a Singer (In a Rock and Roll Band)" (nr. 36). På Sojourn brukte Pinder det nye Chamberlin-instrumentet i stedet for mellotron og Edge et elektronisk trommesett. Pinders rørende klagesang "Lost in a Lost World" og hans sympatiserende ode til Timothy Leary "When You're a Free Man", Thomas romantiske "For My Lady" og Hayward's serene "New Horizons" skilte seg alle ut.
En pause (1974–1977) og soloalbum
Samlealbumet This Is The Moody Blues ble utgitt i 1974.
Justin Hayward og John Lodge ga ut et duoalbum, det meget vellykkede Blue Jays (1975). Justin Hayward ga også ut soloalbumene Songwriter (1977), Night Flight (1980), Moving Mountains (1985), Classic Blue (1989), Justin Hayward and Friends Sing the Moody Blues Classic Hits (1994), The View from the Hill (1996) og Spirits of Western Sky (2013). John Lodge sine soloalbum var Natural Avenue (1977) og 10.000 Light Years Ago (2015). Mike Pinder sine soloalbum var The Promise (1976) og Among the Stars (1994). Ray Thomas ga også ut soloalbum, Mighty Oaks (1975) og Hopes, Wishes and Dreams (1976).
Gjenforening og nytt medlem (1977)
På dette tidspunktet hadde Pinder giftet seg igjen og stiftet en familie i California, så deres gjenforeningsinnspilling ble i USA, og de benyttet produsenten Clarke. Under øktene var det spenning og splittelse. Først brant det i studioene de brukte, så etter at de raskt flyttet til Pinders hjemmestudio, gjorde et skred som følge av voldsomme regner dem isolert, og forårsaket uunngåelig at spenningene mellom medlemmene økte.
Pinder trakk seg da fra bandet før albumet var ferdig. Clarke ble også tvunget til å dra på grunn av ikke-musikalske årsak før albumet ble fullført, men våren 1978 var Octave klar for utgivelse. Progrockbandet Yes hadde bedt keyboardisten Patrick Moraz om å dra, og han ble med i Moody Blues på Octave World Tour.
Octave (1978)
Albumet solgte bra og hadde hits som "Steppin 'in a Slide Zone", (nr. 39 US) og "Driftwood", (nr. 59 US). På Octave hadde Hayward fire solo-komposisjoner, mens Edge bidro med "I'll Be Level With You".
Long Distance Voyager (1981)
I 1980 var de klare for å spille inn et album igjen, denne gangen med produsent Pip Williams. Moraz var nå bandets faste keyboardist, selv om Pinder opprinnelig hadde forslått at han ville fortsette å spille inn selv om han ikke turnerte med bandet. Pinder tok rettslige skritt for å forhindre at det nye Moody Blues albumet kom ut uten hans bidrag, men han lyktes ikke og han gikk ikke tilbake til bandet.
Da Long Distance Voyager ble utgitt var det en stor suksess, og nådde nr. 1 på Billboard og gikk til topp 5 i Storbritannia. Albumet ga to hittene "The Voice", (nr. 15 US) skrevet av Hayward, og "Gemini Dream", (nr. 12 US) skrevet av Hayward og Lodge. John Lodges "Talking out of Turn" kom også på lista i USA og nådde nr. 65. Edge sørget for "22.000 days", mens Thomas bidrag var de to siste sangene; "Painted Smile", "Reflective Smile" (et dikt fortalt av en DJ-venn av bandet) og "Veteran Cosmic Rocker".
The Other Side of Life (1986)
Neste album The Other Side of Life ble en suksess og spesielt sporet "Your Wildest Dreams" ble en amerikansk topp 10-hit (og nr. 1 på Billboards Adult Contemporary singelliste i to uker) som fikk en Billboard Årets video-pris etter å ha blitt mye spilt på MTV. Den nyansatte produsenten Tony Visconti og Barry Radman, en synth-programmerer som tidligere var forlovet med Moraz, leverte et moderne lydbilde som Moodies hadde etterstrebet for å forbli konkurransedyktige med sine pop-samtidige, og albumets tittelspor kom også på listen i USA, nr. 58. Denne fornyelsen av lydbilde sørget for et yngre publikum, med mange av deres mangeårige fans syntes The Moody Blues var blitt lett og kommersialisert.
The Moody Blues opptrådte live på Birmingham Heart Beat Charity Concert 1986 som samlet inn penger til Birmingham Children's Hospital. Bandet spilte fire sanger, og spilte også med Electric Light Orchestra og George Harrison.
Sur La Mer (1988)
The Moodies fortsatte sin suksess med musikkvideoer på Sur La Mer og videoen og singelen "I Know You're Out There Somwhere" (nr. 30 US, nr. 52 UK, nr. 2 US Mainstream Rock), en oppfølger til "Your Wildest Dreams". Lyden deres ble stadig mer syntetisk og teknisk da Moraz og Visconti begynte å bruke moderne sequencere, samplere og trommemaskiner.
Nå spilte Ray Thomas en redusert rolle i innspillingsstudioet i og med at bandet hadde utviklet seg til en synthpop-sjanger, en sjanger som var uegnet for bruk av en fløyte. Til tross for hans reduserte deltakelse i innspillingsprosessen, forble Thomas et fullverdig medlem på scenen, først og fremst for hans evne til å synge på Moodies klassikerne fra 1960- og 1970-årene, og også på fløyte- og keyboardduetter han komponerte med Moraz, som bare ble fremført under Moodies konserter. Bandet hadde begynt å forsterke konsertlyden i 1986 med tillegg fra en andre keyboardist. (Bias Boshell var den første, erstattet i 1987 av Guy Allison før Boshell kom tilbake i 1990), samt kvinnelige backing-sangere.
Utskifting på keybord
Patrick Moraz klaget på at Moodies-musikken ble for enkel i struktur, og at de andre medlemmene var motvillige til å la han bidra til låtskrivingen på albumene deres. Han var også opptatt av å bruke mye tid på å planlegge en musikkonsert for å feire hjemlandet Sveits 700-årsjubileum i stedet for å øve med Moodies, noe som resulterte i at han ble sparket fra gruppen før prosjektet med neste album var fullført. Boshell og den nye keyboardisten Paul Bliss ble hentet inn for å fullføre det nye albumets keyboardspor.
Til tross for at han var med på noen bandbilder ble Boshell aldri noe fullverdig medlem, på enkelt albums omslag ble han ikke engang nevnt.
Moraz tok senere rettslige søksmål mot gruppen i USA, rettssaken ble vist på Court TV, han vant, men ble kun tildelt $ 77,175 i tilbakebetaling på grunn av regnskapsmessige forsinkelser i stedet for $ 400 000 $ han krevde.
Keys of the Kingdom (1991)
Keys of the Kingdom hadde beskjeden kommersiell suksess da de ble gitt ut, og nok en gang ledet Haywards sanger av albumet, med de nye singlene "Say It with Love" og "Bless the Wings (That Bring You Back)." Det var også et nytt ambient fløyte stykke av Ray Thomas med tittelen "Celtic Sonant."
Etter at Edge skadet seg i 1991, ble andre trommeslager Gordon Marshall hentet inn for å vikariere, han ble hos gruppen etter at Edge kom tilbake.
Strange Times (1999)
Opptakspausen ble avsluttet i 1999, med albumet Strange Times, det ble spilt inn i Recco, Italia, etter forslag fra Hayward, og var bandets første egenproduserte album. Det inneholdt keyboard og arrangementer av den italienske musikeren Danilo Madonia. I 1999 dukket også Moody Blues opp i en episode av The Simpsons kalt Viva Ned Flanders.
I 2000 ga bandet ut Hall of Fame, en ny live konsert fra Royal Albert Hall, med en samtidig utgivelse på DVD. Dette ble hentet fra den siste turneen Boshell spilte på. Han forlot liveoppstillingen i 2001, Bliss overtok, hans tidligere andre keybord ble overtatt av Bernie Barlow og Julie Ragins da Barlow tok barselpermisjon fra 2006 til 2009.
I 2001 ble det gitt ut en IMAX-film med tittelen Journey into Amazing Caves, som inneholdt to nye sanger skrevet og fremført av Moody Blues. Soundtracket inneholdt også Justin Hayward som fremførte vokal og spilte gitar under filmen. En av disse sangene, med tittelen "Water", er Moody Blues 'første instrumentale studioinnspilling siden deres stykke "Hole in the World" (1983) fra The Present albumet.
Ray Thomas trakk seg fra gruppen og reduserte Moody Blues til en trio, Hayward, Lodge og Edge. Fløytist og rytmegitarist Norda Mullen ble rekruttert tidlig året etter til deres nordamerikanske turné, og har jobbet med bandet live og i studio siden den gang.
December (2003)
Mot slutten av 2003 ga de ut et jule-album med tittelen Desember. Albumet inneholdt syv original og fire coverlåter, John Lennons "Happy Xmas (War Is Over)", Mike Batts "A Winter's Tale", "When A Child is Born" og Irving Berlins "White Christmas".
Fra 2006 og videre
I mars 2006 ble de fem første av bandets 'Core Seven' album (de syv albumene fra Days of Future Passed til Seventh Sojourn) gitt ut på nytt i SACD-format med Deluxe Editions, med bonussanger og noen sjeldne tidligere ikke utgitte spor. I april 2007 ble de to siste av disse klassiske albumene gitt ut på nytt av Universal / Threshold. Disse luksuriøse utgavene var unike for en proggrock gruppe som Moodies ved at et av medlemmene deres, Justin Hayward, var den som tok på seg arbeidet, i stedet for en profesjonell tekniker. Mai 2007 ga Moodies ut en 41-spors, to-plate samling av sanger spilt inn i BBC Studios, forskjellige TV-opptredener og en tidligere "tapt" forestilling utført på Tom Jones Show med tittelen Live at the BBC: 1967–1970.
Bandet ble utvidet med keyboardist Alan Hewitt for 2010 turnen i Storbritannia og Nord-Amerika. Marshall forlot dem høsten 2015, han dro for å spille i et Moody Blues coverband "Legend of a Band" og et annet coverband "Reflections". Samlingsalbum kalt Timeless Flight i 2013. The Moody Blues turnerte i 2015 i både USA og Storbritannia og avsluttet med en debut på Glastonbury Festival.
Original vokalist og fløyteist Ray Thomas døde 4. januar 2018, 76 år gammel, bare noen få måneder før bandet skulle innlemmes i Rock and Roll Hall of Fame.
Threshold Records
The Moody Blues var også blant pionerene med ideen om at et suksessfullt rockeband kunne promotere seg selv gjennom sitt eget selskap, etter at Beatles opprettet Apple Records. Etter albumet On the Threshold of a Dream (1969) opprettet de Threshold Records, delvis på grunn av tvister med London / Deram om albumkostnader til deres album (deres plateomslag og dyre omslagskunst var ikke populært blant selskapets ledere). Ideen var at Threshold skulle produsere nye album og levere dem til London / Decca som skulle fungere som distributør. Gruppen forsøkte å bygge Threshold til et stort merke ved å utvikle nye talent – spesielt det britiske hardrockbandet Trapeze og Portland, Oregon, klassisk-akustisk sekstett Providence – men denne innsatsen mislyktes og Moodies kom til slutt tilbake til mer tradisjonelle platekontrakter. Imidlertid bidro de til å legge grunnlaget for andre store band til å starte lignende personlige merker og distribusjonsavtaler, inkludert Rolling Stones eget merke og Led Zeppelin sin Swan Song, og alle Moodies studioutgivelser fra 1969 til 1999 hadde Threshold-logoen på minst en av formatene den ble utgitt på.
Utmerkelser og påskjønnelser
The Moody Blues «rich symphonic sound» påvirket grupper som Yes, Genesis, Electric Light Orchestra og Deep Purple. De bidro også til å gjøre synthesizere og filosofi til en del av rocken. The Moody Blues er medlemmer av Vocal Group Hall of Fame. I 2013 stemte leserne av Rolling Stone på dem som et av de ti bandene som skulle innlemmes i Rock and Roll Hall of Fame. Ultimate Classic Rock innførte dem i sin egen Hall of Fame i 2014. Rob Chapman skrev for The Guardian i 2015 og beskrev bandet som "psykedeliske glemte helter". Han uttalte: "Til tross for deres suksess, tok rockekritikere sjelden Moody Blues på alvor, et mønster som fortsatte de neste 45 årene." Han skrev også: "Til tross for kritisk misnøye, hadde det beste fra Moody Blues-musikken mellom 1967 og 1970 grasiøsitet og skjønnhet. I likhet med Beatles forsto de hvordan popsanger fungerte som ensemblestykker. Ingen av dem var spesielt virtuose eller prangende som musikere og musikken deres er forfriskende fri for de lange meningsløse improvisasjoner som kjennetegnet produksjonen fra mer selvopptatte band på denne tiden."
French Open 1973
French Open er en Grand Slam-turnering i tennis på grus som blir spilt på Roland Garros-stadion i Paris. French Open i 1973 ble arrangert i perioden 21. mai til 3. juni. Ilie Năstase vant finalen over Nikola Pilić og i damefinalen vant australske Margaret Smith Court over Chris Evert fra USA.
Lene Ask
Lene Ask (født 4. august 1974) er en norsk fotograf, illustratør, tegneserieskaper og barnebokforfatter.
Hun er utdannet fra Kunsthøgskolen i Bergen, Universitetet i Praha, Universitetet i Bergen og Rogaland kunstskole.
Tegneserieboka Kjære Rikard (2014) ble til etter at Ask fant en brevsamling i Misjonsarkivet i Stavanger. Med utgangspunkt i brevene forteller hun den sanne historien om Rikard Jakobsen, misjonærsønnen som ble født på Madagaskar i 1875.
I tillegg til å illustrere egne bøker har hun også illustrert andres, blant annet Andrea Bræin Hovigs bøker om Ville Wilma.