cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vagabond (reisemagasin)
Vagabond utgis i Norge av Vagabond Forlag AS. Sjefredaktør er Julie Luneborg, tidligere markedsjef i samme forlag. Bladet ble etablert i Norge i 1994 av Helge Baardseth, som fortsatt er aktiv skribent og en del av magasinets redaksjon. Sammen med Anders Wyller utviklet de fra 1994 et reisemagasin som henvendte seg til den individuelt reisende og satset på fri, uavhengig reisejournalistikk. Vagabond var i perioden 1994-2001 eid av Vagabond AB som var utgiver av svenske Vagabond. I 2001 ble bladet kjøpt opp av det Egmonteide forlaget Fredhøis, senere Damm. Anders Wyller, sjefredaktør av bladet 2004-2016 kjøpte bladet fra Egmont i 2008 og etablerte Vagabond Forlag AS som i tillegg til magasinet utga reiselitteratur. Wyller drev forlaget frem til det ble solgt i 2016, men er fortsatt tilknyttet magasinet som skribent og artikkelforfatter. Vagabond har opp gjennom årene etablert seg som merkvare innenfor reiseinformasjon. Vagabond i Norge kommer, per 2019, ut med syv utgivelser i året.
Selskapet utgir også reisehåndbøker og annen reiselitteratur, samt arrangerer foto -/og skrivekurs, leserreiser og holder reiseforedrag. Vagabond er Skandinavias største reisemagasin, og er per 2019 Norges eneste opplagkontrollerte og lesertallmålte reisetidskrift. Magasinet utgis under samme navn i Norge, Sverige og Danmark , og har vært Skandinavias ledende reisemagasin gjennom 25 år.
Vagabond skrives av redaksjonen og faste reisende frilansere. Magasinet er tilgjengelig digitalt via Aftenposten Magasin+ løsning. Tidskriftet har iht lesertall fra Kantar TNS gallup hatt stabil digital vekst senere årene, med over 90 000 lesere per utgave (2018). Vagabond driver i tillegg Norges største reiseforum reiseeksperten.no (fb) med over 5 000 aktive medlemmer.
Lesertall
Bekreftede netto opplagstall fra Kantar TNS:
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Kungliga priset
Kungliga priset, en belønning, som Svenska Akademien hvert år tildeler en forfatter, «enten for et skriftstykke med særlig verdi, som har kommet ut i løpet av året, eller som bevis av aktelse for fortjenester innen skjønnlitteratur og svenske språket eller til slutt som understøttelse av en ung forfatter med gode anlegg». Kungliga priset, også kalt Karl Johans pris, ble innstiftet i 1835 av Karl XIV Johan, akademiets beskytter, som erstatning for Lundbladska priset, og utdeles fortsatt av hans etterfølgere. Det ble tildelt første gang (1836) Anders Magnus Strinnholm og har siden blitt tildelt både skjønnlitterære og vitenskapelige forfattere.
Marjorie Jackson
Marjorie Jackson-Nelson (født 13. september 1931 i Coffs Harbour i New South Wales) er en tidligere australsk friidrettsutøver og guvernør i Sør-Australia.
Jackson vant to olympiske gullmedaljer og satte ti verdensrekorder i løpet av sin friidrettskarriere. Etter å ha vunnet fire titler i 1950 under British Empire Games stilte hun som favoritt foran OL i 1952 i Helsingfors. Hun vant 100 meter-finalen med tiden 11,5 (tangert verdensrekord) og tok dermed Australias første friidrettstittel siden Teddy Flack vant i 1896 i Athen. Hun vant også gull på 200 meter og ble den første kvinnelige OL-vinneren på denne distansen. Australia hadde flere gode kvinnelige sprintere og var blant favorittene på 4 × 100 m stafett. Men laget ble diskvalifisert på grunn av feil i vekslingen, og Jacksons mulighet for å vinne tre gull var borte. Senere i 1952, den 4. oktober på et idrettstevne i Japan, satte Jackson ny verdensrekord på 100 meter med tiden 11,4.
Hun giftet seg i 1953 med Peter Nelson, en olympisk syklist. Marjorie Jackson-Nelson var en av åtte som bar det olympiske flagget under åpningsseremonien OL 2000 i Sydney.
Jackson er Companion av Order of Australia. Hun er også kommandør av Royal Victorian Order og medlem av Order of the British Empire.
Mempricius
Mempricius (walisisk: Membyr) var en mytisk konge av britene, og det finnes ingen historiske bevis for hans mulige eksistens. Hans fortelling kommer fra Geoffrey av Monmouths Historia Regum Britanniae (De britiske kongenes historie), skrevet omkring 1136. Her gjengis han som sønn av kong Maddan og bror til Malin. Geoffrey framstiller ham som den mest foraktelige av alle kongene han har skrevet om.
Da faren Maddan døde brøt det ut krig mellom Mempricius og broren Malin som kom til å dominere Britannia. Mempricius fikk i stand et møte med Malin og andre delegater for å få avsluttet krigen mellom brødrene. Straks møtet begynte drepte Mempricius sin bror og kunne da ta tronen over kongedømmet alene.
Han styrte som en tyrann i tyve år og drepte de fleste framtredende menn på øya. I tillegg beseiret han og drepte alle andre som hadde et krav på tronen, «han hatet alle i sin egen familie». Han forlot sin hustru og sønn Ebraucus for å hengi seg til sodomi (en nedsettende betegnelse på homofili), «foretrakk unaturlige lyster framfor naturlig lidenskap». Mens han var ute på jakt ble han adskilt fra sine jaktkamerater og angrepet en flokk ulver som «spiste ham opp på den meste ynkelige måte». Han ble etterfulgt av sin sønn Ebraucus.
I henhold Geoffrey regjerte han på samme tid som Saul var konge i Judea og Eurysthenes i Sparta.
Bjorøy skule
Bjorøy skule er en offentlig barneskole i Øygarden kommune i Vestland fylke. Skolen ligger på Bjorøy øst i kommunen. Det er en av de minste skolene i kommunen, men elevtallet var på 2010-tallet i rask økning. Skolen tar imot elever fra 1. til 7. trinn, og har 123 elever i skoleåret 2019/2020. I 2011 var elevantallet 109.
Per skoleåret 2019/2020 er Renathe Fagerbakke skolens rektor.
Skolens hovedmålform er siden 1982 bokmål, og alle elevene har denne målformen.
Mats Glenngård
Mats Glenngård (født 18. april 1952 i Norrköping) er en svensk musiker (fiolin) som blant annet er medlem av folkrockbandet Kebnekajse. Han har bidratt til å introdusere folkemusikken i den svenske rocken.
Glenngård kom fra en musikalsk familie faren spilte trompet og moren piano. Mats Glenngård begynte å spille fiolin i den kommunale musikkskolen, og lærte seg også å spille gitar uten leksjoner og noter.
Som ung var han medlem av gruppen Funny Faces og Homo Sapiens, som spilte poprock inspirert av Crosby, Stills & Nash. Han innledet senere et samarbeid med Kenny Håkansson fra Mecki Mark Man, som stiftet bandet Kebnekajse. Homo Sapiens hadde spesialisert seg på vokalsang medvirket som Homo Sapiens kör på gruppens debutalbum Resa mot okänd mål fra 1971 deretter skiftet bandet navn til Kebnekajse. Mats Glenngård var medlem av Kebnekajse mellom 1971 og 1978, og kom tilbake til gruppen da den ble gjenforent i 2001.
Han har utgitt to soloalbum, Kosterlage og Violin race. Han har også spilt som studio- og konsertmusiker med en lang rekke andre artister.
Denni Conteh
Denni Conteh (født 14. august 1975) er en dansk fotballspiller. Han har tidligere spilt for Molde Fotballklubb, men i juni 2006 ble han og MFK enige om at leieavtalen klubben hadde med han ikke ble forlenget.
Tidligere har han spilt for Hvidovre, Lyngby, Viborg, Strasbourg, Herfølge, Sparta Rotterdam, FC Nordsjælland og Odense Boldklub.
Aitolia
Aitolias geografi
Elven Akheloos skiller Aitolia fra Akarnania i vest; i nord har det grenser mot Epirus og Thessalia; i øst med Lokris; og i sør med innløpet til Korintbukta. I klassisk tid besto Aitolia av to deler: Gamle Aitolia i vest fra Akheloos til elven Evinos og oldtidsbyen Kalydon; og Nye Aitolia (eller Ervervede Aitolia) i øst som strakte seg fra Evinos og Kalydon til ozolianske Lokris. Landet har et plant og fruktbar kystregion, og et innland bestående av fjell som ikke lar seg kultivere. Fjellene hadde mange ville dyr, og fikk berømmelse i gresk mytologi som lokalisering for jakten på det kalydonske villsvin.
Historie
I henhold til tradisjonen var folket kjent som kuretere (nevnt av Homer) og lelegere de som først skal ha bosatt landet, men i en tidlig periode kom grekere fra Elis, ledet av den mytiske Aitolos som ga navn til navnet, og opprette kolonier. Dionysios fra Halikarnassos nevner at kuretere var det gamle navnet på aitoliere og lelegere det gamle navnet på lokrierne, Aitoliere deltok i Trojakrigen under deres kong Thoas (sønn av Andraimon).
Aitoliere opprettet en sammenslutning av allierte, det aitoliske forbund, i tidlige tider. Det ble snart en mektig militær konføderasjon og en gang rundt 340 f.Kr. ble den en av de ledende militære styrkene i antikkens Hellas. Det hadde opprinnelig blitt organisert under styret til Filip II av Makedonia av byene i Aitolia for felles fordel og beskyttelse, og ble deretter en betydelig rival for de makedonske monarkene og det akhaiske forbund. Aitoliske forbund var et av de mer effektive politiske institusjoner som oppsto på denne tiden. I 279 f.Kr. invaderte en stor mengde barbarer, gallere, det greske fastlandet, men de ble slått tilbake og drevet ut hovedsakelig av aitoliere.
I motsetningen til det akhaiske forbund, var det i det aitoliske forbundet en inndeling mellom de fulle medlemmer av forbundet og allierte over hvor Aitolia beholdt en lederstilling. Det gjorde det gjorde forbundet langt mer demokratisk og de halvårlige møtene i forbundet sammenfalt med idrettsleker slik at en langt høyere andel av befolkningen var til stede.
Aitoliere stilte seg på samme side som Antiokos III av Selevkideriket mot den romerske republikk, og da Antiokos ble overvunnet i 189 f.Kr. ble Aitolia også underlagt Roma. Som følge av Lucius Mummius Achaicus erobring av Aitolia i 146 f.Kr. ble landet en del av den romerske provinsen Achaea.
Aitolias omdømme har vært skadelidende fra en ganske fiendtlig kildebehandling. Den greske historikeren Polybios er i dag betraktet som særlig fordomsfull og nedlatende til Aitolia grunnet at han støttet seg på aitoliernes motstander Aratos fra Akhaia.
I løpet av middelalderen var Aitolia en del av Det bysantinske rike og ble senere underlagt det muslimske Det osmanske rike: en relativt lite vellykket forsøk på å kolonisering, tok tyrkerne en stor andel av befolkningen og førte dem bort som slaver.
Dimitrios Makris (ca. 1772–1841), en innfødt fra Aitolia, var en gresk militær leder og motstandsmann i den greske uavhengighetskrigen mot tyrkerne (1821–1829).
John E. Amos kullkraftverk
John E. Amos kullkraftverk  er et kullkraftverk i Putnam County, delstaten Vest-Virginia i det østlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 2 933 MW, fordelt på tre blokker/turbiner. Operatør er Ohio Power Co / American Electric Power.
Anlegget ble bygget ut i årene 1971–1973. Brenselkilden er sub-bitumenøst kull.
Utslippene av CO2 i 2007 var totalt 15,3 mill. tonn.
Frontal heving
Frontal heving oppstår i forbindelse med værfronter.
Når en varm luftmasse rykker fram mot en kald luftmasse, vil den varme luften stige over den kalde luften langs en gradvis stigende flate. Denne flaten kalles en varmfront. Den stigende varme luften avkjøles, luften kondenserer og skyer blir dannet. I forbindelse med varmfronter kan vi få alt fra høye cirrus- til altostratusskyer og ned til tykke nimbostratusskyer, som gir kontinuerlig regn over et vidstrakt område.
Når en kald luftmasse rykker fram mot en varm luftmasse, vil den kalde luften presse seg under den varme luften, og varmluften begynner å stige. Grenseflaten mellom disse to luftmassene kalles en kaldfront. Grenseflaten i forbindelse med kaldfronter er som regel brattere enn grenseflatene i varmfronter. Skyene som blir dannet på grunn av den stigende luftbevegelsen er cumulus eller cumulonimbus. Disse kan føre til kraftige regnbyger, tordenvær, turbulens og ising.
Norsk Sangerforbund
Norsk Sangerforbund ble stiftet 1. mai 1908 og er den eldste landsdekkende sangerorganisasjon. Forbundet var opprinnelig et forbund for arbeiderkor. I dag er Norsk Sangerforbund et forbund med sterke tradisjoner som ikke har politisk eller religiøs tilknytning. Alle damekor, mannskor og blanda kor kan ha medlemskap i NSF. Forbundet har også et eget utvalg for barne- og ungdomskor.
Forbundet gir ut medlemsbladet «Tonens makt», som i dag kommer ut med fire nummer i året.
Aksel Zachariassen har også omtale av Norsk Sangerforbund i Hampus Huldt-Nystrøm (red.): Sangerliv, bd. I-II (Oslo 1958).
Ola Snortheim
Ola Snortheim (født 3. desember 1954 på Harpefoss) er en norsk musiker. Han er sønn av folkemusikeren Olav Snortheim.
Ola Snortheim er først og fremst kjent som en fremtredende trommeslager på den norske rock-scenen i 1980- og 1990-årene, hvorav det mest kjente trolig er De Press. Han har spilt i flere sentrale grupper, mange av dem sammen med gitarist Jørn Christensen.
Ola Snortheim er drivkraften bak elektronika-gruppen Langsomt Mot Nord, som ble startet i samarbeid med Jørn Christensen.
Snortheim har vært trommeslager i følgende grupper:
Han har også spilt sammen med Lars Fredrik Beckstrøm fra deLillos.
Folkeavstemning om oppløsning av unionen med Sverige
Folkeavstemning om oppløsning av unionen med Sverige fant sted 13. august 1905. De stemmeberettigede (kun menn) skulle svare på om de var enige i «den stedfundne Opløsning af Unionen eller ikke». Avstemningstemaet var nøye gjennomtenkt fra den norske regjerings side. Formuleringen understreket det norske standpunkt, som var at unionen allerede var oppløst 7. juni som følge av at regjeringen var gått av og kongen ikke hadde vært i stand til å skaffe landet en ny. Fra norsk synspunkt var det viktig at temaet ikke skulle være «ja eller nei til oppløsning av unionen». Det ville bli oppfattet som en innrømmelse til den svenske oppfatning, at unionen fremdeles var gjeldende, siden den ikke kunne oppløses ensidig av den ene part.
At den svenske Riksdag ville kreve en folkeavstemning for å få bekreftet at flertallet av det norske folk virkelig ønsket unionsoppløsning, var kjent i Norge etter lekkasjer fra forhandlingene i Riksdagens särskildta utskott. Den norske regjering handlet raskt og klarte å komme svenskene i forkjøpet. 28. juli vedtok Stortinget regjeringens forslag om at folkeavstemningen skulle finne sted. Det var dagen før Sverige offisielt kom med sitt krav om folkeavstemning. Dermed slapp Norge tilsynelatende å bøye seg for et krav utenfra, noe som ville vært følt som et nederlag. Ved å ta initiativet selv, kunne Norge bestemme avstemningstemaet.
Den første norske folkeavsteming
Avstemningen var den første hvor (den stemmeberettigede delen av) folket ble bedt om å ta stilling til en politisk enkeltsak, noe som skulle vise at folket var meget samstemte ved at 368 208 stemte ja, 184 stemte nei. Det var også meget høyt fremmøte på 85,4 %. Norge hadde i 1905 en samlet hjemmehørende befolkning på ca 2,3 millioner. I dag ser vi sjelden slike valgresultater andre steder enn i strengt kontrollerte diktaturer. Flere steder ble det meldt om trusler og hærverk mot folk som ble mistenkt for å ha stemt nei til unionsoppløsningen.
Alminnelig stemmerett for menn (over 25 år) ble innført i Norge i 1898, men kvinnene fikk ikke stemmerett før i 1913. Til tross for kraftige henstillinger fra kvinnesaksbevegelsen fikk kvinnene – halve befolkningen – ikke være med på folkeavstemningene i 1905. Men de organiserte sin egen aksjon for å tilkjennegi sin tilslutning til unionsoppløsningen, og i løpet av bare to uker samlet de inn 244 765 underskrifter som støttet oppløsningen. Denne underskriftsaksjonen ble viktig for det videre arbeidet frem mot kvinnelig stemmerett i Norge.
Avstemningsresultatet
Det var altså en overveldende støtte i folket for oppløsning av unionen med Sverige, det var stort sett enkeltstemmer som var mot unionsoppløsningen. Av amtene var det bare tre som hadde mer enn 10 stemmer mot: Kristians (15), Bratsberg (16) og Finmarken amter (15). På grunn av lavt innbyggertall, var andelen pro union i sistnevnte amt hele 0,50%, hvilket var det desidert høyeste i landet. Blant byene var det Kristiania som hadde flest stemmer mot (40), så hver femte unionstilhenger befant seg i landets hovedstad. Det er grunn til å tro at disse var å finne blant de omkring 3500 svenskfødte innbyggerne i byen, men andelen pro union var også blant denne gruppen svært liten, anslagsvis rundt 1%.
FilmMax
FilmMax var en filmkanal som var tilgjengelig i Norge gjennom kabel-tv og parabol fra 1992 til 1995. Kanalen sendte filmer 24 timer i døgnet og var en søsterkanal til TV1000.
FilmMax sendte med jevne mellomrom erotiske filmer som en del av programtilbudet, men disse var sensurert av hensyn til norsk lovgivning. Høsten 1994 fjernet derimot FilmMax svartsladden og sendte usensurerte erotiske filmer. Statens medieforvaltning reagerte med hjemmel i kringkastningsloven og vurderte å sperre FilmMax' adgang til norske kabelnett. FilmMax fortsatte imidlertid praksisen. Dette resulterte i et vedtak om forbud mot videresending av FilmMax sine signaler over det norske kabelnettet. Vedtaket ble påklaget av TV1000 Sverige AB, eier av FilmMax, som mente dette stred mot EØS-avtalen. Kulturdepartementet avviste klagen, og opprettholdt Statens medieforvaltning sitt vedtak. Mot slutten av mai 1995 gjenopptok FilmMax sensuren av de erotiske filmene etter at departementet hadde bedt kabeltvselskapene sperre kanalen sin tilgang til kabelnettet.
1. november 1995 la TV1000 ned FilmMax. Nedleggelsen ble begrunnet med kapasitetsproblemer i kabelnettene. TV1000 valgte heller å konsentrere seg om den nye kanalen TV1000 Cinema.
Anderson (fornavn)
Anderson er et mannsnavn som betyr «sønn av Anders». Anderson er et vanlig mannsnavn blant annet i Brasil.
Etymologi
Anderson er opprinnelig et svensk og engelsk etternavn som betyr «sønn av Anders». Anders er en skandinavisk variant av mannsnavnet Andreas som er avledet av det greske ordet andrós. Dette er igjen genitivformen av anér, «mann».
Utbredelse
Anderson var et populært guttenavn i Brasil i 1970- og 1980-årene. Navnet har hatt økende popularitet som guttenavn i USA fra 2005.
Ch (tolk)
Ch er et proprietært programmeringsspråk som opprinnelig ble utviklet av dr. Harry H. Cheng som et scriptspråk for begynnere for å lære matematikk, beregninger, numerikk, og programmering i programmeringsspråket C/C++. Ch blir nå utviklet av SoftIntegration, Inc., og en studentversjon er gratis tilgjengelig.
Ch er skrevet i C og kjører under Microsoft Windows, Linux, Mac OS X, FreeBSD, AIX, Solaris, QNX og HP-UX. Den støtter standarden C90 og mange C99 egenskaper, men ikke alle fasilitetene til C++. Ch støttet C99 komplekse tall, IEEE-754 desimaltallsaritmetikk og VLA egenskaper før de ble en del av C99 standarden.
Ch kan også kjøre som et interaktivt skall til utførelse av C-kommandoer, C-script filer, Unix-kommandoer og Windows-kommandoer.
Slaget om Stalingrad
Slaget om Stalingrad ble utkjempet under andre verdenskrig, fra 23. august 1942 til 2. februar 1943, om dagens Volgograd i Sør-Russland. Kampen sto mellom Tysklands Wehrmacht (støttet av italienske, ungarske, rumenske og kroatiske styrker), og Den røde armé fra Sovjetunionen (støttet av de vestlige allierte, i hovedsak USA og Storbritannia). Med totale tap (døde, sårede, fanger, og sivile, for begge sider) på nær 2 millioner mennesker, er slaget et av de blodigste i historien.
Stalingrad var et transportknutepunkt, blant annet for Sovjetunionens tilgang til sine oljeforekomster i Kaukasus. Det tyske angrepet begynte i august 1942, med den 6. armé og elementer av 4. panserarmé. Angrepet ble støttet av bombing fra Luftwaffe, og mye av byen ble ødelagt. Den tyske offensiven endte med nærkamp i bykjernen. Midt i november 1942 hadde de tyske styrkene presset den sovjetiske 62. armé sammen i to smale brohoder langs vestbredden av elven Volga, og hadde inntatt rundt 90 % av byens areal.
Den 19. november 1942 angrep sovjetiske styrker fra to sider i operasjon Uranus, mot svake styrker fra Romania og Ungarn som forsvarte 6. armés flanker sør og nordvest av Stalingrad. Etter fem dagers fremrykking av Den røde armé var Wehrmachts 6. armé omringet, i og vest for Stalingrad, innenfor et område som var rundt 60 kilometer i retning øst-vest, og 40 kilometer i retning nord-sør. Om lag 250 000 tyske, rumenske og italienske tropper, samt noen kroatiske enheter, var sperret inne. Hitler beordret 6. armé til å holde Stalingrad. De tyske styrkene ble forsøkt unnsatt, dels ved angrep over land, og dels ved forsyninger av Luftwaffe. Den tyske unnsetningsstyrken over land ble stoppet av sovjetiske styrker. Luftwaffe klarte bare å levere en mindre del av hva den innesperrede 6. armé trengte av forsyninger. Kampene mellom sovjetiske styrker og den innesperrede tyske 6. armé fortsatte i over to måneder. I begynnelsen av februar 1943 var de gjenværende tyske styrkene ved Stalingrad sterkt redusert, de hadde hverken mat eller ammunisjon, og overga seg. Av om lag 91 tusen soldater som gikk i krigsfangenskap kom knappe 6 tusen tilbake til Tyskland, resten døde i Sovjetunionen. Minst 40 tusen sovjetiske sivile døde under kampene, mens rundt 10 tusen sivile klarte å overleve i ruinene, mens krigen pågikk.
Tyskland og dets støttespillere tapte store mengder utstyr og soldater i slaget, og maktet ikke senere å gjenvinne initiativet i krigen. I tillegg til materielle tap, var de psykologiske, de var svært negative for Tyskland og de andre aksemaktene, og tilsvarende positive for Sovjetunionen og de allierte. Hitler hadde flere ganger offentlig lovet å ta Stalingrad, og beholde byen, Tysklands tap av omdømme var derfor tilsvarende stort. Sovjeternes tap av soldater og materiell var antagelig minst like store som Tysklands. De hadde imidlertid større ressurser å ta av, også gjennom forsyninger fra sine allierte USA og Storbritannia. Den sovjetiske seieren ved Stalingrad markerte - både for samtiden og ettertiden - starten på frigjøringen av Sovjetunionen, og seieren over det nazistiske Tyskland.
Bakgrunn, Tysklands invasjon av Sovjetunionen
I desember 1941 klarte de sovjetiske styrkene å starte et motangrep. I sør gjenerobret de Rostov og Kertsjhalvøya på Krim. Størst fremgang hadde de sovjetiske styrkene i slaget om Moskva. De utslitte tyske styrkene, dårlig utstyrt for vinterkrig og med lange forsyningslinjer, ble stoppet på sin marsj mot den sovjetiske hovedstaden, og led store tap. I perioden fra invasjonen i juni 1941 og til utgangen av februar 1942 hadde Wehrmacht 394 000 drepte, 414 000 tatt til fange, 46 000 savnet (antatt drept), 112 000 ute av tjeneste grunnet sykdom og 725 000 sårede, om lag 1/3-del av den opprinnelige styrken.
De tyske styrkene klarte å stabilisere fronten våren 1942. De tyske generalene ville ha et fornyet angrep mot Moskva. Hitler bestemte imidlertid at sommerens hovedfelttog skulle skje i sør: mot de sovjetiske jordbruksområdene og oljefeltene i Kaukasus. Hensikten var å sikre mat og drivstoff til Tyskland, såvel som elven Volga; en del av ryggraden i det sovjetiske transportsystemet i området. Den tyske planen for sommeroffensiven, (førerdirektiv 41, utstedt 5. april 1942) nevnte Stalingrad svært kort, kun i forbindelse med å sikre flanken til den fremrykkende styrken mot Kaukasus.
Den tyske overkommandoen (OKH) visste samtidig at tiden var knapp; USA hadde gått inn i krigen på britisk og sovjetisk side etter det japanske angrepet på Pearl Harbor i desember 1941. Hitler anså imidlertid at kampene på østfronten ville være over før USA ble tungt involvert i krigen i Europa.
Grunnet Wehrmachts tap etter invasjonen av Sovjetunionen i 1941, skulle styrker fra Ungarn, Romania og Italia spille en vesentlig større rolle i sommerens offensiv. En tysk seier i det sørlige Sovjet ville svekke Sovjets krigsevne og økonomi alvorlig. Amerikanske og britiske forsyninger av våpen og annet materiell til Sovjetunionen via den persiske korridor ville også hindres om elven Volga ble blokkert.
Innledende kamper på Krim
Armégruppe syd ble valgt til å rykke raskt frem gjennom det sørlige Russland, inn i Kaukasus, for å erobre sovjetiske oljefelt. Styrken inkluderte den tyske 6. armé, den 17. armé og 1. og 4. panserarmé. I 1941 hadde armégruppe syd okkupert Ukraina, og var i posisjon for den planlagte offensiven.
Operasjon blå (den tyske sommeroffensiven i 1942, tysk: operation blau) var satt til å begynne i slutten av mai 1942. Men vinteren var uvanlig kald og snørik, våren var sen, og snøsmeltingen gjorde fronten til et gjørmehav. Tyskerne angrep først sovjeternes brohoder på Krim. Deretter gikk de den 8. mai løs på Kertsjhalvøya, og den 20. mai var halvøya i tysk besittelse. Sovjeternes motstand ved festningen Sevastopol var hard. Begge parter led store tap av tropper og materiell, og de siste sovjetiske fortene holdt ut helt til 3. juli. I slutten av mai hadde tyskerne slått tilbake et sovjetisk motangrep ved Kharkov, og tatt flere hundre tusen fanger, rundt 2 tusen kanoner, og mesteparten av stridsvognene til den sovjetiske 6. og 57. armé i hva som ble kjent som Barvenkovo-fellen. Deretter sikret de tyske styrkene seg utgangsstillinger for den store offensiven mot Kaukasus. To større lommer med sovjetiske styrker ble avskåret og nedkjempet – henholdsvis nordøst for Kharkov 2. juni, og ved Millerovo i Rostov oblast en uke senere. Tyskerne tok mange fanger, de ble behandlet inhumant, i strid med krigens lover og de fleste døde av sult.
Tysk hovedoffensiv mot sør-øst
Den 28. juni 1942 angrep tyskerne og deres allierte i armégruppe syd på en 125 km bred front ved Kursk, med kurs for Voronezj. Byen ligger på begge sider av Voronezjelven, som her løper parallelt med elven Don. Det tyske angrepet var mot den svakeste delen av den sovjetiske fronten, og ble en fullstendig overraskelse på sovjeterne. Mye av bakgrunnen for at de sovjetiske styrkene ble overrasket var Stalins absolutte overbevisning at det tyske hovedangrepet sommeren 1942 ville bli mot Moskva. Det tok noe tid før den sovjetiske ledelsen ble klar over at den tyske hovedoffensiven var i sør.
Mens de sovjetiske og tyske styrkene i nord og sentrum var noenlunde likeverdige i styrke, var de tyske styrkene klart overlegne i antall soldater, stridsvogner og fly i sør. Wehrmachts styrkeoverlegenhet, sammen med overraskelsesmomentet, førte til stor fremgang for de tyske styrkene sommeren 1942.
Den 5. juli 1942 startet 2. ungarske armé og 4. panserarmé angrepet på byen, senere med tyske forsterkninger. De tok bydelen på vestsiden av Voronezjelven, men sovjeterne satte alt inn på å stanse fiendens videre fremmarsj, blant annet fordi de fryktet et forsøk på å omringe Moskva fra sør. Styrkene fra Wehrmacht og deres støttespillere fortsatte fremrykkingen lenger sør. Den første delen av fremrykkingen for 6. armé var så vellykket at Hitler beordret 4. panserarmé å slutte seg til armégruppe syd A. Resultatet ble en massiv trafikkork da både 4. panserarmé og 6. armé trengte de få veiene i området. Begge arméene stoppet mens man forsøkte å rydde opp i kaoset av kjøretøy. Forsinkelsen ble lang, og det anslås at det tok minst én uke før angrepet kunne fortsette. Siden angrepet var blitt forsinket, endret Hitler sin beslutning og beordret 4. panserarmé tilbake til angrepet mot Stalingrad.
Tysk fremrykking mot Kaukasus
Mot slutten av juli 1942 hadde tyskerne nådd elven Don, hele veien fra Voronezj til Rostov. Den 27. tok de Rostov, og dagen etter nådde de Kalatsj-na-Donu lengst øst i Don-buen, bare 70 km fra Stalingrad. Dermed hadde angriperne avansert 540 km på én måned. De hadde erobret hele Don-buen, bortsett fra to store brohoder som sovjeterne fortsatt holdt nordvest for Kalatsj-na-Donu. De siste dagene i juli gikk tyskerne over Don flere steder nær Rostov. Derfra rykket de hurtig sørover. Den 9. og 10. august 1942 nådde de oljefeltene ved Majkop, men sovjeterne hadde tatt med alt utstyr som kunne flyttes, og deretter satt fyr på oljebrønnene. Tyskerne gikk også mot den viktige svartehavshavnen Novorossijsk, som ble tatt 8. september. Andre styrker gikk opp i selve Kaukasuskjeden. Mot slutten av september 1942 stod de bare ca. 50 km fra Grozny, med sine store oljeforekomster. Men der ble de stanset.
Sovjeterne befestet Stalingrad
De tyske målene ble nå klart for den sovjetiske ledelsen; i løpet av juli arbeidet de sovjetiske styrkene med å styrke forsvaret av Stalingrad. Sovjetiske styrker som trakk seg tilbake østover ble beordret inn i Stalingrad. Den østre grensen for byen var den brede elven Volga, og på andre siden av den ble ytterligere sovjetiske styrker plassert. Overfart til den østlige siden ble kontrollert av sikkerhetsstyrkene NKVD, så ingen skulle kunne flykte fra kampene. Denne gruppen ble den nye 62. armé under general Vasilij Tsjujkov, han tok kommando 13. september 1942. Oppgaven var å forsvare Stalingrad med alle midler.
Innledende tyske angrep mot byen
Den 23. juli 1942 ga Hitler ordre om at armégruppe syd skulle splittes i to. Armégruppe syd A, under kommando av Wilhelm List, skulle avansere sørover mot Kaukasus, som planlagt, med 17. armé og 1. panserarmé. Armégruppe syd B, inkludert Friedrich Paulus' 6. armé og Hermann Hoths 4. panserarmé, skulle rykke frem østover, mot elven Volga og byen Stalingrad. Nesten alle historikere anser denne ordren (førerordre 45) som Hitlers avgjørende feilvurdering.
Det var flere grunner for Hitler å erobre Stalingrad. Det var en viktig industriby ved Volga, og et knutepunkt på transportruten mellom Det kaspiske hav og det nordlige Sovjetunionen. Erobringen av byen ville sikre den venstre flanken for de tyske armeene som avanserte inn i Kaukasus. At byen hadde navnet til Hitlers motpart, Josef Stalin, ville også gjøre erobring av byen til et propagandakupp. Hitlers besettelse av Stalingrad var imidlertid noe som utviklet seg over tid. Ved konferansen med armégruppe syd i Poltava i begynnelsen av juni 1942 ble byen knapt nevnt, fokus var på tysk erobring av oljefeltene i Kaukasus. Våpenfabrikkene i Stalingrad skulle ødelegges, og det skulle etableres en stilling ved elven Volga. Erobring av byen ble på det tidspunkt ikke ansett som nødvendig.
Stalin hadde både strategiske, taktiske og propagandamessige interesser i å forsvare byen som var oppkalt etter ham. Under den russiske borgerkrigen (1918–1922) hadde han deltatt i forsvaret av byen, som da het Tsaritsyn, mot den hvite armé. Sommeren 1942 var det fremdeles slik at Sovjetunionens Den røde armé var underlegen Tysklands Wehrmacht i mobile operasjoner. Et slag inne i et stort urbant område, dominert av infanteri og artilleri, jevnet ut forholdene mellom sovjetstyrkene og de tyske angriperne.
Den 28. juli 1942 utstedte Stalin ordre nummer 227, i ettertid kjent som «Ikke et skritt bakover». En rekke tiltak skulle gjennomføres for å stoppe retrett, og at soldater overga seg. Stalin nektet først innbyggerne i Stalingrad å forlate byen fordi han anså at deres tilstedeværelse ville oppmuntre forsvarerne til hardere motstand. Sivile, inkludert kvinner og barn, ble satt til å bygge skyttergraver og forsvarsstillinger. Dersom sivile kom i veien under kampene, ble de uten nøling skutt av de sovjetiske styrkene.
Et massivt bombeangrep fra Luftwaffe den 23. og 24. august førte til en ildstorm som drepte titusener av sivile, og forvandlet byen til et ruinlandskap. På grunn av elven Volga var en fullstendig knipetangsmanøver ikke mulig for tyskerne, og byen måtte bombes for å kunne erobres. Åtti prosent av beboelseshusene i byen var ødelagt. Tyngden av forsvaret i de innledende kampene falt på det 1077. luftvernregiment ved Gumrak, en enhet som for det meste besto av unge kvinner uten trening i å møte bakkemål. På tross av dette og med lite støtte fra andre sovjetiske enheter, ble kanonbesetningene på post, og tok opp kampen mot de fremrykkende tyske stridsvognene. Den 16. panserdivisjonen måtte slåss mot 1077. regiment skudd for skudd, inntil alle de 37 batteriene var blitt ødelagt eller erobret.
Fortroppene til 6. armé (del av armégruppe B) nådde elven Volga nord for Stalingrad, ved Rynok, 23. august 1942. De tyske styrkene (16. panserdivisjon) var imidlertid truet, både av sovjetiske stridsvogner nordfra, og av artilleribeskytning fra sovjetiske batterier på begge sider av elven Volga. En videre fremrykking mot elven, sør for byen, av 4. panserarmé, var neste steg i erobringen. De tyske styrkene angrep Stalingrad langs to akser. I slutten av august 1942 hadde Den røde armé bare rundt 40 tusen soldater for å forsvare Stalingrad mot angrepene fra Wehrmachts 6. armé og 4. panserarmé. General Friedrich Paulus anslo ved angrepets start i september at Wehrmacht ville bruke ti dager på å innta byen. I de innledende fasene av striden baserte sovjetstyrkene seg tungt på milits av arbeidere som ikke var knyttet til krigsproduksjon. I en kort periode fortsatte byens fabrikker å produsere stridsvogner, som ble bemannet med frivillige. De ble kjørt direkte fra fabrikkene til fronten, ofte uten å bli malt eller påmontert kanonsikter.
Fra den 1. september 1942 kunne sovjetstyrkene bare forsyne sine enheter i Stalingrad ved farefulle krysninger av elven Volga, fra den østlige siden. Mellom ruinene i den ødelagte byen etablerte den sovjetiske 62. armé forsvarsstillinger, med støtteposisjoner i hus og fabrikker. Kampene i byen var voldsomme og desperate. De sovjetiske forsterkningene som ble sendt over Volga fra den østre elvebredden, var som regel under konstant beskytning fra tysk artilleri og fly. Samtidig som det var et krav fra Stalin at byen skulle holdes, fikk forsvarerne ikke tilført flere soldater enn at de såvidt klarte å holde ut på et stadig mindre område. Om det var et bevisst trekk fra den sovjetiske ledelsen for å trekke Wehrmachts oppmerksomhet vekk fra Den røde armés oppbygging på flankene i nordøst og sørvest, er ikke avklart.
Einsatzkommando 4a fulgte 6. armés fremrykning, og ved ankomst i slutten av august henrettet de omgående to billaster med barn i aldersgruppen 6-12 år. Einsatzkommandos virksomhet i området omfattet ikke bare drap på jøder, men også drap på NKVD- og partifolk angitt av kosakker for overgrep mot dem. I tillegg var tysk militærpoliti opptatt ikke bare av å hindre sabotasje, men foretok også en skjult utvelgelse av sivile de mente egnet seg for tvangsarbeid i Tyskland.
Rottekrig, nærkamp i bykjernen
Tyskerne som kjempet seg inn i Stalingrad led også store tap. Tysk militær doktrine var basert på prinsippet om kombinerte våpengrupper; tett samarbeid mellom stridsvogner, infanteri, pionertropper, artilleri og fly. For å møte dette var sovjetstyrkenes taktikk å ha frontlinjene så nær fienden som mulig, og gjerne angripe om natten, i små grupper på 8–10 soldater. Generalløytnant Vasilij Tsjujkov kalte taktikken å «omfavne» tyskerne. Hans taktikk tvang de tyske infanteristene til å slåss uten støtte eller å risikere å bli rammet av egen støtteild; det nøytraliserte tysk luftstøtte og svekket effekten av deres artilleri. Skyer av støv og røyk gjorde det enda vanskeligere. Bitre kamper raste for hver gate, hver fabrikk, hvert hus, kjeller og trapp. Tyskerne kalte denne typen hittil ukjente urbane krigføring for rottekrig (tysk: rattenkrieg), og de avskydde den.
Ruinene etter tysk bombing av byen hadde skapt gode forsvarsverk for sovjeterne, og tilsvarende hindringer for Wehrmacht fremrykking. Tyske stridsvogner ble enkle mål i trange gater med skrot fra de sammenraste bygningene, og hadde store tap fra stridsvognsminer. Hvis stridsvognene i det hele tatt klarte å trenge frem, ble de tatt under ild fra sovjetiske panservernvåpen. Sovjeterne slo hull i kjellervegger og etablerte antistridsvognsgrupper. I 2. etasje var maskingeværtropp og granatkastere. Øverste etasje var besatt av skarpskyttere og reserver. På loftet kunne det også være etablert bombekastere. De tyske angrepene ble derfor stort sett utført av infanterister, og støtte av stormkanonen Sturmgeschütz III nærmest en nødvendighet i angrepene.
Tyskerne gjorde ikke noe forsøk på å etablere et brohode på den østlige siden av elven Volga. Det ga sovjetstyrkene mulighet til å plassere store mengder artilleri der (over 700 kanoner og bombekastere) som beskjøt tyske stillinger på den vestlige siden (i selve Stalingrad).
Sovjetiske skarpskyttere
Sovjetiske skarpskyttere hadde suksess i ruinene av Stalingrad, de både ga tyskerne tap, og bidro til å øke den generelle utryggheten ved frontlinjen. Skarpskytteren Vasilij Zajtsev ble kreditert 242 drepte tyske soldater frem til januar 1943, hvor han ble skadet og tatt ut av tjeneste. Skarpskytternes bragder ble vidt publisert i Sovjetunionen, og dette hadde en positiv innvirkning på moralen for Den røde armé. Sovjetiske skarpskyttere benyttet en oppgradert 7,62mm MosinNagant eller SVT-40 rifle med kikkertsikte som enkelt kunne justeres. Tyskernes skarpskyttergevær var en Mauser, og høsten 1942 hadde de ikke kikkertsikter. Skarpskytterne fant gode stillinger, og ventet tålmodig på offeret, de hadde en stor psykologisk effekt på tyskerne.
Sovjeterne var bedre rustet for vinterkulden. De hadde varme luer, mens tyskerne brukte kalde hjelmer. Tyske hansker var trange fingervanter og hendene kunne ikke beveges inne i vantene som i sovjetisk vinterutrustning. De tyske styrkene hadde heller ikke fått vinteruniformer og måtte improvisere. Slaget om Stalingrad ble en prestisjesak for både Stalin og Hitler. Den sovjetiske overkommandoen Stavka flyttet sine strategiske reserver fra Moskva til nedre del av Volga (storparten øremerket operasjon Uranus, styrken i selve Stalingrad fikk bare høyst nødvendige forsterkninger), og overførte fly fra hele landet til området. Presset på de to øverste militære sjefene var enormt: Paulus utviklet ukontrollerbare rykninger ved øyet, og led av stadig tilbakevendende dysenteri.
I november, etter tre måneders blodbad og langsom fremrykning, nådde tyskerne endelig Volgas bredder i byens sentrum; de erobret 90 % av byen, og den 9. november ble de gjenværende sovjetstyrkene splittet i to små lommer. I tillegg skapte isflak på elven Volga problemer for forsyningen av sovjetstyrkene. På tross av dette fortsatte kampene, spesielt ved skråningene av Mamajev Kurgan og i fabrikkområdet i byens nordlige del. Kampene om stålverket, traktorfabrikken og kanonfabrikken ble berømt. De sovjetiske styrkene hadde over tid bedre tilgang på forsyninger og nye soldater enn tyskerne.
De tyske styrkenes svakheter
Under beleiringen av Stalingrad hadde de tyske, ungarske og rumenske styrkene (som beskyttet armégruppe syd Bs flanker nordvest og sør for byen), presset på hovedkvarteret for å få støtte. Særlig den nordvestlige flanken var sårbar, fordi sovjeterne holdt to store brohoder ved elven Don. Det ene var ved Kletskaja, lengst nordøst i Don-buen, det andre ved Serafimovitsj, ca. 160 km nordvest for Stalingrad. 3. rumenske armé måtte dekke 20 kilometer med én divisjon, bestående av kun 7 bataljoner. Hitler trodde imidlertid ikke at sovjeterne var i stand til å starte noen offensiv, og var dessuten så fokusert på selve byen at krav om styrker til flankene ble avslått. Stabssjefen i den tyske overkommandoen OKW, Franz Halder, uttrykte bekymring over Hitlers fiksering på byen og viste til de svake flankene. Hitler ga general Franz Halder avskjed 24. september, ny sjef for generalstaben ble general Kurt Zeitzler.
De sovjetiske styrkenes forberedelser
I løpet av høsten 1942 hadde den sovjetiske generalstabssjefen Aleksandr Vasilevskij fått utarbeidet en plan for et motangrep. Den ble iverksatt av general Georgij Zjukov, ansvarlig for strategisk planlegging i Stalingradområdet. Massive sovjetiske styrker ble samlet på steppene nordvest og sør for byen. Den røde armé skulle fortsette presset på de tyske styrkene i byen, for deretter å trenge gjennom de tynt bemannede og dårlig forsvarte flankene, så de tyske styrkene i Stalingrad kunne bli omringet. De rumenske styrkene som skulle forsvare flankene, var det svakeste leddet i 6. armé. Planen ble gitt kodenavnet operasjon Uranus.
Omtrent samtidig ble operasjon Mars planlagt iverksatt, rettet mot armégruppe sentrum, en offensiv i de langvarige kampene ved Rzjev. Operasjon Mars' hensikt er i ettertid omdiskutert blant historikere, men effekten var dels å presse tyskerne vest for Moskva så mye at de ikke kunne overføre styrker til fronten ved Stalingrad. Ved å utnytte de stadig lengre nettene, og perioder med tåke og snøvær, klarte sovjeterne stort sett å skjule at de brakte inn styrker. Den tyske ledelsen, i den grad de oppfattet trusselen, svarte med kosmetiske tiltak. Styrkene som skulle delta i operasjon Uranus ble tildelt rundt 60 % av Den røde armés totale stridsvognsstyrke.
Den røde armés knipetang
Totalt satte Den røde armé inn tre fronter (armégrupper), med om lag 1,1 millioner mann, 900 stridsvogner, 12 000 kanoner og 1200 fly i vinteroffensiven. Den 19. november 1942 startet Den røde armé operasjon Uranus med en kraftig artilleriforberedelse på fronten i nordvest, med utgangspunkt i brohodene over Don, om lag 150 kilometer vest av Stalingrad. De fremrykkende sovjetiske enhetene, under kommando av general Nikolaj Vatutin, besto av tre hele arméer: 1. gardearmé, 5. stridsvognarmé og 21. armé. Styrken inkluderte 18 infanteridivisjoner, 8 stridsvognbrigader, to mekaniserte brigader, seks kavaleridivisjoner og en antistridsvognbrigade. Forberedelsene til angrepet kunne høres av rumenerne som fortsatte å be om forsterkninger; men de ble igjen avvist. De rumenske styrkene som dekket Wehrmachts nordvestlige flanke ble knust av den sovjetiske offensiven den første dagen, og de sovjetiske styrkene rykket frem opp mot 30 kilometer. Først på kvelden samme dag fikk 6. armé ordre om å stoppe offensiven inne i selve Stalingrad.
Dagen etter, den 20. november, startet en sovjetisk offensiv med tre arméer fra sør (64. armé, 57. armé og 51. armé), mot stillinger som ble holdt av det rumenske 4. armékorps. De rumenske styrkene, som for det meste var kavaleri, kollapset nesten umiddelbart. De sovjetiske styrkene avanserte raskt mot nordvest, som del av en knipetangsmanøver og nærmet seg Kalatsj-na-Donu. Tyskerne sendte flere divisjoner for å redde denne viktige byen. De ble slått. Den 23. november møtte de sovjetiske styrkene fra sør de sovjetiske styrkene fra nordvest ved Kalatsj-na-Donu. Dermed var tyske, rumenske og italienske soldater i Stalingrad omringet, i hva som raskt ble kjent som kessel (tysk for gryte).
Om lag 250 000 tyske, rumenske og italienske tropper, samt noen kroatiske enheter, var sperret inne. Kort etter den sovjetiske omringningen var området som Wehrmacht kontrollerte om lag 60 kilometer langt (øst-vest) og 40 kilometer bredt (nord-sør), eller en slags avlang form, med 65 kilometer diameter. Ikke alle soldatene fra den tyske 6. armé ble fanget; om lag 50 000 ble feid til side utenfor lommen. De sovjetiske styrkene etablerte straks to forsvarslinjer; en innad for å forsvare mot utfall fra lommen, den andre utad for å forsvare mot en mulig tysk unnsetning. Den sovjetiske etterretningen antok først at det var om lag 86 tusen tyske og allierte soldater som var omringet, ikke over tre ganger så mange.
Luftwaffes luftbro til Stalingrad
I en tale den 30. september i Berliner Sportpalast hadde Hitler erklært at den tyske arméen aldri ville forlate Stalingrad. Da 6. armé ble omringet sent i november 1942 anså Hitler det som svært negativt, og ga en streng ordre om å holde nyheten skjult for det tyske folket. I møter kort tid etter at styrkene var omringet hadde de tyske generalene prøvd å få til et utbrudd til en ny forsvarslinje vest for Don. Luftwaffes sjef, Hermann Göring, erklærte imidlertid at Luftwaffe kunne forsyne den 6. armé via en luftbro. Slik kunne de tyske styrkene i byen fortsette å kjempe mens en unnsetningsstyrke ble samlet. En luftbro hadde lyktes året før ved lommen ved Demjansk, men i mindre skala, et armékorps, mot en hel armé.
Den tyske 6. armé var verdens største enhet av denne typen, nesten dobbelt så stor som en vanlig tysk armé. Et korps fra 4. panserarmé var også fanget i lommen. Det burde vært innlysende at Luftwaffe ikke hadde kapasitet til å forsyne styrkene; transportmengden tilsa behov for rundt ett tusen Ju-52 transportfly, og hele Luftwaffe hadde bare 750. De tyske styrkene i Stalingrad trengte rundt 700 tonn per dag, mens Luftwaffe klarte på det meste å levere rundt 300 tonn. Hitler aksepterte imidlertid Görings forslag, og gjentok sin ordre om at de innestengte styrkene ikke fikk overgi seg.
Luftwaffes luftbro sviktet nesten med en gang. Kraftig sovjetisk antiluftskyts og avskjæring med jagerfly førte til tap av mange tyske transportfly. Vinterværet, med snø og tåke, reduserte også effektiviteten til det tyske flyvåpenet. Bare mindre deler av behovet for materiell og mat ble dekket. De transportflyene som klarte å nå frem, evakuerte tekniske spesialister og syke eller sårede, når de tok av fra den beleirede enklaven. 6. armé ble sakte men sikkert sultet ut. Pilotene ble sjokkert over å se at troppene som var satt av til lossing, var for utmattet til å klare arbeidet. Sjefen for den tyske generalstaben, generaloberst Kurt Zeitzler, ble så opprørt av troppenes lidelser ved Stalingrad at han la seg på samme magre diett som de hadde. Etter to uker hadde han gått ned 13 kilo, og var blitt så utmagret at Hitler, svært irritert, beordret ham å spise normalt.
Tysk bakkestyrkers forsøk på unnsetning
De sovjetiske styrkene konsoliderte sine posisjoner rundt Stalingrad, og harde kamper for å redusere lommens størrelse begynte. 10. desember startet tyskerne - under ledelse av feltmarskalk Erich von Manstein - en motoffensiv fra sør, operasjon vinterstorm (tysk: Operation Wintergewitter), for å komme 6. armé til unnsetning. Den hadde noe fremgang til å begynne med, og snart kunne de omringede se lysene fra von Mansteins stridsvogner i klare netter. Men den 23. desember ble den tyske motoffensiven stoppet av presset fra en ny offensiv av sovjetstyrkene, operasjon lille Saturn. Det som var igjen av 6. armé var fortapt.
Den fulle tyngden av den harde sovjetiske vinteren satte inn. Elven Volga frøs så den kunne brukes for transport 16. desember. Det gjorde det lettere for sovjetstyrkene å forsyne sine styrker i byen, fordi det tyske artilleriet nå hadde så lite ammunisjon at sovjeterne kunne krysse elven ved høylys dag, uten å bli beskutt. De innestengte styrkene gikk raskt tom for brenselolje og medisinske forsyninger, og tusener begynte å dø av frostskader, sult og sykdommer som flekktyfus.