cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gulspurv
Biologi
Gulspurven blir cirka 16–16,5 cm lang og veier typisk omkring 20–36,5 g, med et vingespenn på 23–30 cm. Hannen er gul på hodet, med mørkere olivengrønne innslag på kronen, kinnene og brystet. Buken er nesten helt gul. På ryggen og skuldrene er den gråaktig rødbrun med innslag av olivengrønne og svarte flekker. Nebbet er middels kraftig, svart og kort. Hunnen har dusere fjærdrakt med mindre gult i. Ungfuglene ligner hunnen. Hannen av ssp. caliginosa er mørkere enn nominatformen og mer fargesterk med tydeligere kontraststreker, mens hannen av ssp. erythrogenys blekere med mindre tydelige kontraststreker og med mer grålige (heller enn olivengrønne) skuldre.
Cottonbreen
Breen ble oppdaget av den andre geologiske ekspedisjonen (november 1911 – februar 1912) under Robert F. Scotts sørpolsekspedisjon. Gruppens leder, Thomas Griffith Taylor, kalte opp breen etter professor Leo A. Cotton ved geologiinstituttet ved University of Sydney. Cotton hadde tidligere deltatt i Nimrod-ekspedisjonen (1907–09).
Gulspurv
Biologi
Gulspurven trives i skogkanten og i åpent terreng med spredte trær og busker eller nær dyrket mark, men den unngår tett skog. Den er mest vanlig i høyder mellom 600–900 moh., men i sin sørlige utbredelse holder den til i klaringer i skogen opp mot 2 000 moh (spesielt i skråninger der det dyrkes korn). I Skandinavia regnes arten som en stand- og streiffugl, men enkelte individer trekker og overvintrer på kontinentet. I sin nordligste utbredelse, gjennom Russland og Sibir, er den en trekkfugl. Fra 1862 til tidlig på 1870-tallet ble arten også introdusert på New Zealand, der den formerte seg villig og ble til plage. Den har også spredd seg til mange av øyene rundt. Arten ernærer seg i hovedsak av frø, men den eter også insekter i hekkeperioden.
Hekketiden begynner gjerne i april, eller gjerne litt senere på høye breddegrader. Hunnen bygger vanligvis redet på bakken eller i lave busker. Hannen hjelper av og til med å hente byggematerialer. Redet består mest av gress, strå, løv og mose, som ofte fôres innvendig med fint gress og dyrehår. Hun legger normalt 3–5 egg per kull, og det er ikke uvanlig med to årlige kull.
Inndeling
Inndelingen under følger HBW Alive og er i henhold til Rising & Bonan (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Norske navn i parentes er ikke offentlige navn, men kun en foreløpig beskrivelse i påvente av at et offentlig norsk navn på arten. Arter som hekker i Norge er merket (N) bak navnet, arter som hekket her tidligere (og som nå regnes som regionalt utdødd i Norge) er merket med (H) bak, og arter som tidvis har besøkt Norge er merket med (B) bak.
Abaoji
Liao Taizu eller Abaoji (kinesisk: 耶律阿保機, pinyin: Yēlǜ Ābǎojī; født 872, død 9. september 962) var høvding av yilastammen innen khitanfolket, som på hans tid befolket den nordøstlige del av dagens Indre Mongolia. Yilaene var en nomadisk gruppe som sannsynligvis talte et proto-mongolsk språk.
Veien til makt
Abaojis vei til makten var ikke ulik den som før ham den første tuoba keiseren Tuoba Gui hadde tatt og som Djenghis Khan skulle ta. På den tiden var hans klan av stadig større betydning, skjønt den ikke var den ledende blant khitanerne. Abaoji brukte første del av sitt voksne liv til å vinne stadig mer støtte, og til å nedkjempe motstandere innen den løse khitan-konføderasjonen. Slik ble han leder for khanens kongelige garde før han var fylt 30 år.
Høvding
I 901 ble han valgt til stammens høvding. Ikke lenge etter ble han yuyue, det vil si khanens nestkommanderende. I 907, på det møte for khitanernes adel som ble gjennomført hvert tredje år (omtrent tilsvarende mongolenes khuriltai) ble han selv valgt til khan for khitanerne.
Abaoji fikk slite med en rekke indre uroligheter og opprør, blant annet et ledet av hans egen onkel og yngre brødre, særlig når han var opp til gjenvalg som khan. Han klarte å avverge alle angrep ved en blanding av brutal undertrykkelse, dyktig manøvrering, ytre vold og falske tilbaketrekninger. Abaoji var allerede godt fortrolig med det kinesiske språk, og gjorde bruk av et kinesisk-inspirert politisk system for å sikre seg permanent makt og etablere et arvelig khandømme.
Keiser
Han utropte seg til keiser, antagelig så tidlig som i 916, og begynte å regjere på kinesisk maner, som keiser Taizu. Han utropte også sin eldste sønn til tronfølger, i pakt med den kinesiske primogeniturregel, og som brudd med kappestriden om ledervervet blant khitanadelen. Han fremmet sinifiseringen av sin stamme og foranlediget buddhistiske, daoistiske og konfucianske klostre og templer - det første konfucianske tempel blant khitanerne var hans verk. Han grunnla en rekke byer, som for eksempel Shangjing, hvis ruiner befinner seg i prefekturet Chifeng. Han flyttet i 918 også hovedstaden Dongjing til hovedstaden av Bohairiket, og utbygget befestningene av denne.
Abaoji forordnet en «storskrift» for det khitanske språk, noe som ble promulgert i 920. Denne siniforme skrift var vanskelig i bruk, så han fikk sin lillebror til å utvikle en «småskrift», som var syllabisk og adaptert fra det tyrkiske uighurske alfabet. Abaoji utviklet et todobbelt regjeringssystem, ett for sine nomadiske undersåtter, og et annet for det voksenda abntall hankinesere (etniske kinesere) i hans herrskapsområde.
Til tross for stadige større og mindre skjermytsler klarte Abaoji å bevare en sameksistens med krigsherrene i det nordlige Kina. Etter at han hadde konsolidert sin makt klarte han å utvide sitt territorium, for det meste på bekostning av dets nomadiske naboer i nord og i vest. Men før han kunne vende sin oppmerksomhet mot sør, døde han den 6. september 962.
Han annen sønn Déguāng (ikke den han selv hadde tenkt seg, men den mer militært orienterte nestemann) overtok som khan, og ble grunnleggeren av Liao-dynastiet, med Beijing som en av side hovedsteder.
Albert le Comte de Dorville
Albert le Comte de Dorville eller Wu Edruo (født 12. august 1621 i Brussel i dagens Belgia, død 8. april 1662 i Agra i India) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. Han ankom Macao i 1658. Han virket i Jiangzhou i Shanxi og i Xi'an i Shaanxi, og derfra dro han sammen med pater Johann Grueber til Kham i Tibet (der de var to måneder i Lhasa), Nepal, Bengal, Benares og så til Agra, der han døde.
Bakgrunn
Dorville kom fra adelsslekt og tilbrakte mye av sin oppvekst ved greven av Neuburgas hoff. Han sluttet seg til jesuittordenen i 1646.
Karriere
Tillatelse til å bli kinamisjoner ble gitt av hans ordensprobinsial, og kort etter at han ble presteviet i 1654 dro Dorville til pater Martino Martini i Roma, og ledsaget ham på hans returreise til Kina.
Etter kort tid ble han derfra kalt til Peking og utpekt til å ledsage pater Johann Grueber på en reise tilbake til Europa. Grueber ble sendt til Roma av sin orden for å forsvare den jesuittiske astronom Adam Schall mot anklagen om å «fremme overtroisk bruk» (han arbeidet på den kinesiske kalender). Ettersom sjøreise på den tid var blitt både mer vanskelig og mer usikker - portugiserne var i ferd med å miste sitt handelsmonopol og nederlandske skip var i farvannene - bestemte de seg for å forsøke seg på en utforskende ferd til lands, som - hvis vellykket - kunne bidra til å knytte Kina og Europa tettere sammen.
Første strekning førte dem til Goa. De forlot Beijing den 13. april 1661. Grueber og Dorville kom inn i Tibet den 13. juli, og tilbragte to måneder (oktober og november) i landets hovedstad Lhasa. De reisende krysset Himalayafjellene, kom inn i Nepal og oppholdt seg en måned i Katmandu (januar 1662). Derfra kom de ned til slettelandet rundt floden Ganges og kom inn i India (8. februar). De besøkte Patna og Benares før de til slutt ankom Agra (31. mars), som hadde vært hovedstad i Mogulriket.
Dorville var blitt syk under den krevende reisen og døde 8. april 1662, én uke etter ankomsten i Agra.
Evaluering
For resten av reisen fra Goa til Europa ble Grueber ledsaget av Heinrich Roth, en jesuitt som var ekspert på sanskrit. Etter ankomsten i Roma i 1664 avla Grueber en rapport om den lange reisen. Mange interessante observasjoner - geografiske, kulturelle og sosio-religiøse - var blitt foretatt underveis. Selve tanken om å finne en alternativ farbar reisevei fra Kina til Europa til sjøveien fra Macao var imidlertid mislykket - deres reiserute var alt for hasardiøs og anstrengende.
EMS Seven Seas
EMS Seven Seas AS (ose: EMS) (tidligere Eitzen Maritime Services) er et norsk selskap notert på  Oslo Børs. Med kontorer i 17 land er EMS en verdensleder innen ship supply og er betydelig aktør i Midtøsten / Sørvest-Asia innen leveranser til militære kunder. EMS er en global leverandør av forbruksvarer, mat og skipsutstyr til kommersiell skipsfart, cruise og fergetrafikk, cateringselskaper, fiskebåter, militære kunder og offshore fasiliteter.
EMS ble etablert 2006 ved en fusjon mellom selskapene TESMA og Strømme. I 2007 kjøpte EMS det spanske selskapet Provimar og i 2008 overtok EMS Seven Seas Shipchandler LLC.
Peräseinäjoki
Den 1. januar 2005 ble Peräseinäjoki kommune slått sammen med byen Seinäjoki.
Bastansjö
Bastansjö (sørsamisk: Bastanjaevrie) er en liten bygd i Storumans kommun i Västerbottens län. Bygden befinner seg 454 meter over havet og har vært bebodd siden 1836.
Claude Stanley Choules
Claude Stanley Choules (født 3. mars 1901 i Pershore, Worcestershire, død 5. mai 2011 i Perth, Vest-Australia) var i en alder av 110 år sammen med soldaten Florence Green, en av de to siste levende krigsveteranene fra den første verdenskrig i verden.
Choules var også den siste levende krigsveteranen som har tjenestegjort under begge verdenskrigene og han var den siste krigsveteranen fra første verdenskrig som var bosatt i Australia. På tidspunktet for hans død, var han også den tredje eldste bekreftede militære veteranen i verden og den eldste mannen som var bosatt i Australia. Han ble den syvende eldste levende mennesket i verden. Choules var stasjonert på flere krigsskip under den første verdenskrig og han var vitne til overgivelsen av den tyske keiserlige marinen ved Firth of Forth i Skottland i 1918.
Under den andre verdenskrig ble Choules stasjonert som torpedo-offiser ombord på HMAS Fremantle som var en del av Royal Australian Navy. Choules fikk blant annet i oppgave å sabotere havner og relaterte lagertanker med olje i havnebyen Fremantle i Vest-Australia i tilfelle av en japansk invasjon av Australia. Choules var i aktiv militærtjeneste frem til 1956 da han var 50 år gammel, mens militært personell i hans posisjon kunne tjene inntil fylte 55 år.
Choules og hans kone Ethel var gift i 80 år, frem til hennes død da hun var 98 år gammel. Ekteparet hadde tre barn, 11 barnebarn og 22 oldebarn. I slutten av april 2010 rapporterte Choules 'datter Daphne Choules-Edinger at farens helse var stadig sviktende, og at han ikke lenger kunne gi intervjuer. Choules var på dette tidspunktet nesten helt døv og blind. Choules feiret sin ett hundre og tiende bursdag i mars 2011 og han døde få måneder senere, den 5. mai 2011. Cholues dukket opp i BBCs dokumentar The Last Tommy fra 2005 og Harry Patch – The Last Tommy fra 2009.
KNM «Fridtjof Nansen» (F310)
KNM «Fridtjof Nansen» er en norsk fregatt av Fridtjof Nansen-klassen, bygget ved det spanske verftet Navantia og overlevert til det norske Sjøforsvaret 5. april 2006, seks måneder forsinket. Overleveringen skjedde i den spanske byen Ferrol. Forsvaret hadde planlagt å overta fem fregatter i denne klassen, samt seks NH90-helikoptre til bruk på fregattene, i perioden 2006–2009. Fregattprosjektet har en totalkostnad på 21 milliarder kroner, noe som gjør prosjektet til det største i Forsvaret noensinne. «Fridtjof Nansen» var den første båten som ble overlevert. Den siste fregatten, KNM «Thor Heyerdahl» skulle etter planen overleveres høsten 2009, men ble først levert januar 2011.
Piratjakt
I februar 2009 bestemte regjeringen at KNM «Fridtjof Nansen» fra og med 1. august 2009 skulle settes inn i oppdrag i Adenbukta ved Afrikas horn som del av EU-styrke Task Force Atalanta, i kampen mot somaliske pirater som herjet dette sjøområdet.
«Fridtjof Nansen» var i området i seks måneder, i en operasjon som kostet ca. 200 millioner kroner. I forkant av oppdraget ble skipet utstyrt med ekstra våpen og annen utrustning. Et eget fengsel for potensielle fangete pirater ble også bygget ombord. Norske marinejegere fra Forsvarets marinejegerkommando ble med skipet sydover, og bemannet to hurtiggående båter som opererte ut ifra skipet.
Natt til 14. august seilte fregatten gjennom Suezkanalen, og sluttet seg dermed til EUs anti-piratoperasjon «Atalanta».
Allerede om morgenen 22. august fanget mannskapet syv mistenkte pirater da de bordet et mistenkelig fartøy og fant bl.a våpen og leidere ombord. De syv mistenkte ble i forvaring av de norske spesialstyrkene. Den norske fregatten brukte sine hurtiggående båter i samarbeide med et helikopter fra den nederlandske fregatten Evertsen og et japansk overvåkingsfly. Episoden skjedde ca. 42 nautiske mil, 70 kilometer fra kysten av Jemen, og 115 nautiske mil, omtrent 200 kilometer fra kysten av Somalia. Etter en diskusjon med den nederlandske lederen av styrkene i området, ble de syv satt fri igjen grunnet «mangel på bevis for piratvirksomhet».
«Fridtjof Nansen» deltok for annen gang i patruljering av havområdene utenfor Somalia i perioden juni 2013 til desember 2013. Fartøyet var da en del av NATOs flernasjonale flåteoperasjon Operasjon Ocean Shield. «Fridtjof Nansen» var under dette oppdraget operasjonens flaggskip, noe som innebar at den norske skipssjefen var sjef for NATO-operasjonen. Dette var første gang Norge hadde ansvaret for en av NATOs flåtestyrker.
Nanticoke kullkraftverk
Nanticoke kullkraftverk var et kullkraftverk i byen Nanticoke i Haldimand County, provinsen Ontario i Canada, beliggende på nordbredden av Eriesjøen ikke langt fra Port Dover. Det hadde en installert produksjonskapasitet på 3 964 MW fordelt på 8 blokker/turbiner. Dette var det største kullkraftverket i Nord-Amerika målt etter installert effekt. Årsproduksjonen var på 20-24 TWh. Antall ansatte var 600, og operatør var Ontario Power Generation. Kraftverket ble stengt i 2013.
Anlegget ble utbygd i 1972–1978. Brensel var kull. Det ble investert betydelige summer i rensing, men i 2013 ble anlegget stengt som kullkraftverk. Det prøves ut biomasse som brensel for eventuell framtidig drift.
Anlegget var sannsynligvis Canadas største enkeltkilde til klimagassutslipp. Selskapet Stelco har et stålverk like ved anlegget.
I 1996 var årsproduksjonen 10.35 TWh.
Vegårvassdraget
Vegårvassdraget er et vassdrag som ligger i Agder og Vestfold og Telemark. Nedbørfeltet har et areal på 407 km² og det største vannet er Vegår med 17,3 km², 189 meter over havet. Vassdraget renner ut i Sandnesfjorden ved Tvedestrand.
Vassdraget ble i 1986 vernet mot kraftutbygging i Verneplan III for vassdrag.
Crash Tag Team Racing
Crash Tag Team Racing er et racingspill utgitt av Sierra Entertainment og utviklet av Radical Entertainment for PlayStation 2, Nintendo GameCube, Xbox, og PlayStation Portable. En Nintendo DS-version, som skulle utvikles av Sensory Sweep Studios (ikke Radical Entertainment) skulle også utgis, men ble kansellert. Grunnen til dette er ukjent. Spillet ble utgitt i Nord-Amerika 19. oktober 2005, i Europa 4. november 2005, og i Japan 1. desember 2005.
Vegårvassdraget
Vegårvassdraget har et mangfold av kulturminner, hvorav mange er godt bevarte. Flere av kulturminnene har direkte tilknytning til vannet, som møller, sager, fløtningsanlegg, bygdeborger og gravminner. Utvalget av bygningsmiljøer stammer fra flere sosiale lag gjennom en periode på 200 år. Næs Jernverk er et av disse, og museet der har mer informasjon om kulturminnene knyttet til jernverket.
Crash Tag Team Racing
Crash Tag Team Racing er tolvte del i Crash Bandicoot-serien. Det er den tredje Crash Bandicoot-tittelen i racingsjangeren, den første og den andre var henholdsvis Crash Team Racing og Crash Nitro Kart.
Handlingen fokuserer på utnyttelsen av hovedpersonen Crash Bandicoot, som er alliert med sin søster Coco og vennen Crunch. De er nødt til å vinne hver eneste konkurranse i Von Clutch MotorWorld før fienden rekker det, for å få tak i eiendomsretten til en falleferdig fornøyelsespark ved å finne parkens savnede Power Gems før hans nemesis, Doctor Neo Cortex, klarer det.
Depositar
Depositar er i diplomatiet og folkeretten en stat eller mellomstatlig organisasjon som oppbevarer originaldokumentet av en folkerettslig avtale, samt mottar, oppbevarer og informerer om ratifiseringer. Avtalen kan også pålegge depositaren andre oppgaver. Det er særlig ved multilaterale avtaler at det er aktuelt å utpeke en depositar. Depositarinstituttet reguleres av del VII i Wien-konvensjonen om traktatretten fra 1961.
Tyribakken (Oslo)
Tyribakken (1–39, 2–22) er en vei på Ullern (bydel Ullern) i Oslo. Den går fra Vækerøveien til Furulundsveien.
Navnet ble vedtatt i 1952.
Sergio Pérez
Sergio «Checo» Pérez Mendoza (født 26. januar 1990 i Guadalajara, Jalisco, Mexico ) er en mexicansk racerfører som kjører i Formel 1 for Red Bull. Han har tidligere også kjørt for Sauber, McLaren, Force India og Racing Point. Pérez bor for tiden i Schindellegi i Sveits. Hans eldre bror, Antonio Pérez, er også racerfører og tidligere mester i den mexicanske NASCAR Corona Series.
Tidlig karriere
Pérez konkurrerte i 2004 i det USA-baserte Skip Barber National Championship. Han kjørte for et lag sponset av det mexicanske telekomselskapet Telmex, og kom på ellevteplass i mesterskapet.
Sioux Falls
De største industriarbeidsplassene er i næringsmiddelindustrien. South Dakota Air National Guard har en base i byen. Nærheten til Iowa har gitt gode vilkår for varehandel, særlig i de periodene da alkoholsalg var forbudt i Iowa. Det er flyplass i nærheten av byen, men ikke jernbane.
Sergio Pérez
Tidlig karriere
Pérez flyttet i 2005 til Europa for å kjøre i det tyske Formel BMW-mesterskapet for Team Rosberg. Han avsluttet sesongen på 14.-plass i mesterskapet, et resultat han neste sesong forbedret til en sjetteplass.
Sioux Falls
De største befolkningsgruppene i byen er tysk- og norskættede. Den lutherske kirken er har en sterk stilling, og eier også Augustana College, et privat universitet för undergraduate studies. Nærmeste universitet ligger i byen Vermillion, noen mil mot sør.
Sioux Falls har et museum for indiansk historie.
Sergio Pérez
Tidlig karriere
Pérez flyttet for 2007-sesongen til det britiske Formel 3-mesterskapet, hvor han konkurrerte i National Class – for eldre chassis – med laget T-Sport, og vant mesterskapet med en komfortabel margin. Han vant to tredjedeler av løpene og en lignende andel pole positions, og fullførte alle unntatt to løp på pallplass.
For 2008-sesongen flyttet han og T-Sport opp til International Class, den fremste klassen i mesterskapet, hvor han var en av de få førerne som ble utstyrt med en Mugen Honda-motor. Etter å ha ledet mesterskapet tidlig i sesongen kom han til slutt på fjerdeplass i sammendraget.
GP2
I sesongen 2008/2009 av GP2 Asia kjørte Pérez for Campos Grand Prix, med den russiske føreren Vitalij Petrov som partner. Han var den første mexicanske føreren som konkurrerte i motorsport på dette nivået siden Giovanni Aloi deltok i Formel 3000 i 1990. Han vant sitt første GP2 Asia-løp i Bahrain, hvor han ledet hele sprintløpet etter å ha startet fra pole position. Han fikk ytterligere en seier til på sprintløpet under kveldsløpene på Losail-banen i Qatar.
Sioux Falls
Nordvest for sentrum ligger Sioux Falls regionale lufthavn.
Sergio Pérez
GP2
For GP2-hovedserien i 2009 gikk han over til Arden International, hvor han kjørte sammen med Edoardo Mortara, som også kom fra Formel 3. Pérez kom på tolvteplass i mesterskapet, med en andreplass i Valencia som beste enkeltresultat. Mellom GP2-sesongene deltok han i to runder av GP2 Asia for Barwa Addax, forut for GP2-sesongen 2010 hvor han også skulle kjøre for samme lag. Han vant fem løp og kom på andreplass i mesterskapet etter Pastor Maldonado.
Sauber (2011)
I oktober 2010 kunngjorde Sauber at Pérez skulle kjøre for dem i 2011, i stedet for Nick Heidfeld. Sauber kunngjorde deretter en partneravtale med Pérez' sponsor Telmex. Pérez er den femte mexicaneren som kjører i Formel 1, og den første siden Héctor Rebaque var aktiv i perioden 1977–1981.
I sitt første løp, Australias Grand Prix 2011, kom han i mål på syvendeplass. Han imponerte kommentatorer ved å kun stoppe én gang for nye dekk, og han var den eneste i startfeltet som hadde færre enn to stopp. Begge Sauberbilene ble imidlertid senere diskvalifisert for brudd på tekniske regler. Pérez klarte ikke å gjenta resultatet i Malaysia, hvor karosserideler løsnet fra Sebastien Buemis Toro Rosso og traff det elektriske systemet på Pérez' Sauber og tvang han til å bryte løpet. Kina startet han i 12. posisjon og slet gjennom hele løpet, og var borti flere andre førere før han til slutt kom i mål som nummer 17. I Spania kom Pérez i mål på sin første poengplass da han fullførte på niendeplass, foran lagkameraten Kamui Kobayashi på tiende.
Under tredje del av kvalifiseringen for Monaco mistet Pérez kontrollen over bilen like etter han kom ut av tunnelen, dreide mot høyre og traff autovernet, før han skled videre over sjikanen og traff TecPro-barrieren sidelengs med stor kraft. Man kunne se at Pérez holdt hendene rundt hodet for å beskytte det like før det siste sammenstøtet. Kvalifiseringen ble stoppet og banemannskaper og medisinsk personell fikk frigjort Pérez fra bilen. En talsmann for Sauber bekreftet at Pérez var ved bevissthet og i stand til å snakke etter ulykken, og var kjørt til banens medisinske senter. Han pådro seg en forstuvning i hofta og en hjernerystelse, og deltok derfor ikke i løpet dagen etter. To uker senere, til Canadas Grand Prix, kjørte Pérez den første delen av fritreningen på fredag, men følte seg ikke frisk nok og bestemte seg for å ikke delta videre, og ble erstattet av Pedro de la Rosa. Pérez var tilbake i Valencia for Europas Grand Prix, og kom i mål som nummer 11 etter å ha forsøkt å kjøre løpet på en enstopp-strategi. I Storbritannias Grand Prix kom Pérez på 7.-plass, hans beste F1-plassering til da, og i Tyskland kom han i mål som nummer 11. I Ungarn kvalifiserte han seg som nummer 10, men etter et skuffende løp og en gjennomkjøringsstraff for forbikjøring under gult flagg kom han i mål på 15.-plass.
Den 28. juli 2011 ble det kunngjort at Pérez skulle fortsette i Sauber også i -sesongen, sammen med lagkameraten Kobayashi.
Karriereoversikt
1 Inkluderer poeng scoret av andre førere.
Fullstendige GP2-resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, kursiv indikerer raskeste runde)
Fullstendige GP2 Asia-resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, kursiv indikerer raskeste runde)
Fullstendige Formel 1-resultater
Noter til tabellene: † - Føreren brøt løpet, men ble klassifisert ettersom han hadde fullført over 90% av løpsdistansen. P - pole position. R - raskeste runde. * - Sesongen pågår.
Rekrutter på ville veier
Handling
Da John Winger mister jobben, leiligheten, bilen og kjæresten – alt på en dag – finner han ut at han har ett ønsker i verden: Å gå inn i hæren. Han overtaler sin venn Russel til å verve seg sammen med ham. De to blir enige om at hæren er verdens beste sted for å forsvare demokratiet. Og ikke minst, for å sjekke damer. Etter basic training blir de to, sammen med en rekke andre tvilsomme soldatemner, sendt til en militærbase i Europa ved grensen til det kommunistiske Tsjekkoslovakia.
Popularitet og økonomi
Rekrutter på ville veier ble en stor publikumssuksess i USA, hvor den spilte inn over $85 millioner. Den ble den femte mest innbringende filmen i USA i 1981.
Anmelderne
Filmen fikk jevnt over gode skussmål av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 86 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den 3,5 av 4 stjerner og skrev: «''an anarchic slob movie, a celebration of all that is irreverent, reckless, foolhardy, undisciplined, and occasionally scatological. It's a lot of fun''». Leonard Maltin gav den 2,5 av 4 stjerner.
Eystein Weltzien
Eystein Weltzien (født 14. desember 1949) er en norsk tidligere orienteringsløper og langrennsløper.
Meritter
Eystein Weltzien har VM-bronse i orientering fra 1974 og VM-gull i stafett fra 1978. Han har NM-gull i langdistanse fra 1972, 1974 og 1975, og fikk kongepokalen i 1974.
Eystein Weltzien har også 5 stafettgull fra NM i langrenn, 1972 til 1976.
Eystein Weltzien ble tildelt Egebergs Ærespris i 1975 for sine meritter innen orientering og langrenn. Han ble også tildelt Tønsbergs Blads Kristina-statuetten i 1974.
Eystein Weltziens sønn Audun og datter Ingunn var begge på det norske orienteringslandslaget. Hun er også tidligere langrennsløper med blant annet deltakelse i junior-VM (2006). En annen sønn er Espen Hultgreen Weltzien, også han er orienteringsløper.
Florence Green
Florence Green (født Patterson 19. februar 1901 i Edmonton i London, død 4. februar 2012 i King's Lynn i Norfolk ) var i en alder av 110 år en av de siste kjente levende krigsveteranene fra den første verdenskrig.
Green ble medlem av Women's Royal Air Force i september 1918 i en alder av 17 år. Hun tjenestegjorde som offiser og var stasjonert på flyplassen i Narborough. Hun var den nest eldste personen i Norfolk, og en av de ti eldste personene i Storbritannia. Hun ble identifisert som krigsveteran i januar 2010. Green hadde en sønn og to døtre, samt fire barnebarn og syv oldebarn. Med dødsfallet til Claude Stanley Choules den 5. mai 2011, ble Green den siste kjente levende krigsveteranen som hadde tjenestegjort under den første verdenskrig.
Mefjordbåen fyr
Mefjordbåen fyr ligger på en båe, et undervannsskjær, midt i Oslofjorden, innenfor farvann som hører til Tønsberg kommune, utenfor Slagentangen. Båen ligger på 7 meters dybde.
Israels flagg
Israels flagg består av en davidsstjerne og to horisontale blå striper på hvit bunn. Blåfargen i flagget varierer fra marineblå til lyseblå, på grunn av uklar flagglovgivning. Flagget skal symbolisere en davidstjerne på et jødisk bønneskjerf (tallit).
Israels handelsflagg og orlogsflagg er forskjellige fra nasjonalflagget. Begge har helt blå flaggduk, men handelsflagget har davidsstjernen i en hvit oval nærmest stangen der orlogsflagget har stjernen satt i en hvit trekant plassert ved stangsiden.
Historie
Flagget ble først vist under Rishon-LeZion i 1885, og så under den første sionistkongressen i Basel, Sveits i 1897. Flagget ble presentert av David Wolffsohn, og tok utgangspunkt i talliten. Flagget ble offisielt Israels flagg den 28. oktober 1948, seks måneder etter Israels uavhengighetserklæring i 1948, selv om David Ben-Gurion hadde flagget ved sin side da den ble opplest.
Jon Alfred Mjøen
Jon (John) Alfred Hansen Mjøen (født 12. juli 1860 på Oppdal, død 30. juni 1939 på Vestre Aker, nå i Oslo) var en norsk kjemiker og farmasøyt, mest kjent for sine studier innen rasebiologi og eugenikk i Norge.
Virke
Etter apotekerarbeid på Gjøvik og Røros tok han eksamen i farmasifaget i 1881, hvorpå han ble bestyrer på Røros. Etter studier i Frankrike, Storbritannia og USA studerte han fra 1892 i Leipzig til doktorgrad i organisk kjemi 1894 på avhandlingen Über die Polymethacrylsäure. I denne perioden utviklet han flere kokainpreparater for legemiddelbruk. Vel tilbake i Kristiania ble han i 1901 medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi. Fra 1905 drev han sitt eget biologiske laboratorium på Vinderen. Han var ellers sjef for Alkohol- og lægemiddelkontrollen 1905–1912 og fra 1915 innehaver av Majorstuens apotek i Bogstadveien 50, der han forøvrig eide hele leiegården som var bygd i 1893. thumb|[[Bogstadveien (Oslo)|Bogstadveien 50 var eid av Mjøen som også drev apotek der fra 1915.]]
Eugenikken
Med den tyske eugeniker Alfred Ploetz (1860–1940) som Mjøen kjente fra Leipzig utviklet Mjøen idéer som i 1908 ble lagt frem som «Norske program for rasehygiene». I 1905 hadde han grunnlagt Vindern Biologiske Laboratorium der han forestod det arbeide som ble publisert i flere bøker. Mjøen og Ploetz deltok senere ved stiftelsen av Den internasjonale eugeniske føderasjon i 1912, der Mjøen var mangeårig visepresident. Mjøens tanker om rasehygiene og bevaring av en nordisk rase, møtte mye motstand i Norge, blant andre fra professorene Kristine Bonnevie (1872–1948) og Otto Lous Mohr (1886–1967) som pekte på feil i metodebruken. Også den senere helsepolitiker Karl Evang (1902–1981) var negativ, mens man ved regjeringspartiet Venstres landsmøte i 1914 opplevde en positiv respons. Mjøen startet tidsskriftet Den Nordiske Race der kona ble mangeårig redaktør. Han ble og kjent for foredraget «Hvad koster minusindividene stat og samfund?» lagt frem i Statsøkonomisk Forening i 1924. Han reiste mye internasjonalt for å legge frem sine teorier, og tilbrakte blant annet to måneder i Roma i 1928 der han gjestet Mussolini. Sammen med broren Alf Mjøen (1869–1956) og Erling Bjørnson (1868–1959), foreslo Jon Alfred i 1936 Ploetz til Nobels fredspris. Mjøen døde i 1939 og hans biologiske stasjon ble nedlagt etter den andre verdenskrig.
Familie
Han var sønn av statsagronom og brukseier Nils Hansen (1824–1904) og Augusta Mjøen (1834–1924), som hadde vært hemmelig forlovet med Bjørnstjerne Bjørnson (1832–1910). Paret bodde på nedre Gjøvik gård der moren kom fra. Han var bror av Alf Mjøen (1869–1956) som var ordfører, satt på Stortinget, og overtok Gjøvik gård i 1894. En yngre bror var Reidar Mjøen (1871–1953) som var jurist og musikkjournalist i Venstre-avisa Dagbladet. Hans søster Inga (født 1866) var gift med legen Hans Volckmar (1862–1915) som fra 1907 til sin død var redaktør for Dagbladet.
Jon Alfred ble gift i 1896 med den tyskfødte Claire Grevérus Mjøen (1874–1963) fra Magdeburg som også var oversetter, blant annet av Bjørnson. Via henne ble han også onkel til danseren Inga Jacobi (1891–1937) fra Magdeburg. Jon og Claire var foreldre til Mjøen og familien bodde på Vinderen i en villa som også huset laboratoriet. I 1912 flyttet han et tempel i gresk stil fra Italia til Nesodden der det fikk navnet Miramare. Fra 1926 var han eier av Medø gård på Tjøme som fremdeles er i familiens eie.
Yngvil Kiran
Yngvil Kiran (født 9. februar 1948) er en norsk produsent og programleder. Hun har vært ansatt i NRK, der hun har arbeidet både i radio og fjernsyn. Kiran har vært leder for barneredaksjonen i radio, jobbet med Radioteatret og hørespill, deriblant Tordivelen flyr i skumringen som ble kåret til tidenes beste fra NRK, og var dommer for spørrekonkurransen 5PÅ! for skolebarn på NRK Fjernsynet. Hun hadde den ene hovedrollen i hørespillet Veien til Agra. Kiran ble sjef for NRK Radioteatret på nyåret i 2011. Hun etterfulgte Nils Heyerdahl i denne stillingen og ble etterfulgt av i 2015.
Yngvil Kiran er datter av filologene Hartvig Kiran og Anna Karin Kiran, samt søster til skuespilleren Stein Kiran arkitekt Ketil Kiran og Trond Kiran.
Atikokan kullkraftverk
Atikokan kullkraftverk er et kullkraftverk 8 km nord for byen Atikokan og 190 km vest for Thunder Bay, i distriktet Rainy River i det nordvestre av provinsen Ontario i Canada. Det har en installert produksjonskapasitet på 230 MW fordelt på 1 blokk/turbin, med årsproduksjon på omkring 900 GWh (0,9 TWh). Antall ansatte er 90, og operatør er Ontario Power Generation.
De syv utvalgte
De syv utvalgte (originaltittel: The Right Stuff) er en amerikansk historisk dramafilm fra 1983 regissert av Philip Kaufman. Filmen er en dramatisering av amerikanernes kappløp mot verdensrommet og handler rent konkret om de syv første astronautene som ble valgt ut til å delta i Mercury-programmet. Hovedrollene spilles av Fred Ward, Dennis Quaid, Ed Harris, Scott Glenn og Sam Shepard. Filmen er basert på Tom Wolfes bok med samme tittel fra 1979.
Atikokan kullkraftverk
Anlegget ble utbygd i 1980–1985, med overhaling i 2003. Brenselstypen er kull. Det er investert betydelige summer i rensing, men i 2012 skal anlegget etter eksisterende planer stenges som kullkraftverk. Det planlegges drift med biomasse (trepellets) i framtidig drift.
De syv utvalgte
De syv utvalgte regnes som meget autentisk i sin beskrivelse av de historiske hendelsene.
Den ble meget godt mottatt av filmanmelderne, men ble ingen stor publikumssuksess. Den vant fire Oscar-priser.
Digitalt bibliotek
Digitalt bibliotek er et bibliotek hvor samlingen er lagret i digitalt format (i motsetning til print, mikroform eller andre media) og tilgjengelig via computer. Det digitale innholdet kan lagres lokalt eller gjøres tilgjengelig via internett.
De syv utvalgte
Handling
Filmens handling starter i 1947 og amerikanernes forsøk på å bryte lydmuren på den øde flybasen Muroc Air Force Base (senere kjent under navnet Edwards AFB) ute i ørkenen i New Mexico. Mange på den tiden er av den oppfatning at det er umulig å fly raskere enn Mach 1, og at alle som prøver ville miste kontrollen over flyet og styrte i bakken, noe mange også gjør. Men den 14. oktober forandres det hele da Chuck Yeager, bryter lydmuren med det lille rakettflyet X-1. Bragden får imidlertid ingen publisitet fordi den hemmeligstemples av U.S. Air Force, som allerede var begynt å bli bekymret for forholdet til Sovjetunionen.
Digitalt bibliotek
Første bruk av termen digital library på trykk kan ha vært i en 1988 rapport til Corporation for National Research Initiatives Termen digital libraries var først popularisert av NSF/DARPA/NASA Digital Libraries Initiative in 1994. De eldre navnene electronic library eller virtual library er også brukt, men electronic library refererer i dag mer til portaler, ofte opprettet av offentlige institusjoner, som for Florida Electronic Library.
De syv utvalgte
Handling
Handlingen flyttes så frem til 1953 ved samme flybase (nå omdøpt til Edwards Air Force Base), og derfra skildres forløpet, forberedelsene og gjennomføringen av Mercury-programmet. Programmet involverer syv astronauter, og det er disse som filmens hovedfokus er på.
Popularitet og økonomi
The Right Stuff ble ingen stor publikumssuksess. Den innbrakte bare $21,5 millioner i USA. Den endte opp på en 33.-plass over de mest innbringende filmene i USA i 1983.
Produksjonskostnadene var på $27 millioner.
Filmanmelderne
Den fikk meget god mottakelse av filmkritikerne, noe som gjenspeiles i at den har oppnådd så mye som 98 % på Rotten Tomatoes. Den amerikansk filmkritikeren Roger Ebert gav den toppkarakter i sin anmeldelse i 1983, og i 2002 førte han den opp på sin liste over «Great movies».
Priser
Filmen ble i 1984 tildelt fire Oscar-priser i kategoriene lyd-effekter, klipp, lyd og musikk. Den ble ytterligere nominert i fire kategorier (blant annet i kategorien beste film). Året etter vant den Bodilprisen. Den ble også tildelt en Blue Ribbon Award, KCFCC Award, ALFS Award (ved London Critics Circle Film Awards) og en Golden Reel Award.
Digitalt bibliotek
Et digitalt bibliotek kan være beregnet på bestemte fagmiljøer, som Helsebiblioteket og Nasjonalt bibliotek for barnevern og familievern, eller det kan være mer generelt, som Dansk elektronisk fag- og forskningsbibliotek. Adgangen kan være fri for alle, eller den kan være begrenset til en universitetscampus eller til registrerte brukere.
De syv utvalgte
Priser
Det kan også nevnes at den ble nominert til en WGA Award ved Writers Guild of America, Hugoprisen, Directors Guild of America, en Eddie ved American Cinema Editors og en Golden Globe (for beste dramafilm).
Annet
Filmen hadde en spesialvisning den 16. oktober 1983 ved Kennedy Center i Washington, D.C.. Den hadde allmenn premiere i USA 21. oktober 1983.
Den ble lansert i Norge under tittelen De syv utvalgte. Den ble utgitt på DVD i 2003 under originaltittelen.
Hermelin (pels)
Hermelin er pelsverk som er lagd av røyskattens vinterskinn. Pelsverket er skinnende hvitt med karakteristiske, svarte flekker etter røyskattens svarte haletipp. Den kostbare hermelinpelsen har blant annet vært brukt på kroningskapper for konger og fyrster, visse dommerkapper og geistelige stasplagg, blant annet enkelte mozzettaer (albuelange kapper eller skulderkrager) og camauroer (pavehetter).
Etymologi
Ordet «hermelin» er trolig en forminskelsesform av det gammelhøytyske harmo som betyr «røyskatt». En annen forklaring går ut på at «hermelin», som på engelsk skriver ermine, stammer fra navnet Armenia fordi det i antikken særlig var armenske handelsmenn som handlet med hermelinskinn fra Sibir.
Hermelin i heraldikk
Hermelin er også et begrep under kategorien pelsverk i heraldikken der det betegner et pelsliknende mønster brukt på våpenskjold. Mønsteret er hvit bakgrunn og plassert på denne er det mange små, svarte haletipper som ligner litt på et kommategn. Et særlig kjent våpen med hermelin er våpenet til landområdet Bretagne i Frankrike.
Hermelin brukes også innvendig – som et for – i de våpenkappene og «våpenteltene» som omgir mange kongevåpen og andre fyrstelige våpen. Det norske kongevåpenet er riksvåpenet på en hermelinsforet, purpurfarget våpenkappe. Noe lignende har de i Danmark og Sverige.
Hermelin er sjelden i kommunevåpen, person- og slektsvåpen. I Norge er det hermelin i kommunevåpenet til Ørskog.
Tyristubbveien (Oslo)
Tyristubbveien (1–83, 2–56) er en vei på Oppsal i bydel Østensjø i Oslo. Den går fra Vilbergveien til Eftasåsen.
Navnet ble vedtatt i 1957.
Blant bebyggelsen er firemannsboliger og rekkehus i OBOS-borettslagene Eftasåsen og Bjartkollen.
Dipoena
Dipoena er en slekt av edderkopper i familien kamfotedderkopper (Theridiidae).
Norske arter:
Hallusinogen
Et hallusinogen er et stoff som fremkaller hallusinasjoner. Hallusinogene stoffer er en stor gruppe psykoaktive stoffer som kjennetegnes ved at brukeren opplever en endret bevissthetstilstand. En kan oppleve hallusinasjoner, hvilket vil si syns- og hørselsendringer, sanseendringer, endringer i føleser og tankemønster. Hallusinogener deles ofte opp i tre ulike kategorier, psykedelika, dissosiativer og derilanter, men oppdelingen er ikke eksakt. De mest kjente hallisinigenene er LSD, psilocybin, DMT, meskalin (psykedelika), lystgass, ketamin (dissosiativer), piggeple, bulmeurt, skopolamin (derialnter).
I motsetning til andre psykoaktive stoffer som stimulanter og opiater, forsterker ikke bare hallusinogener vanlige mentale tilstander men induserer tilstander som er helt annerledes enn vanlig bevissthet.
Rusopplevelsen varierer fra person til person avhengig av mental tilstand, omgivelse og verdenssyn, to personer under påvirkning av samme substans kan både oppleve de samme opplevelsene samt helt ulike, selv om de har helt lik set og setting. Hallusinogener kan fremkalle helt forskjellige effekter i den samme brukeren fra dose til dose, dog noen effekter er det samme er det vanskelig å forutsi effektene som blir produsert.
Erfarne brukere kan lære seg å kontrollere effektene til hallusinogener, som oftest psykedelika, og en erfaren bruker kan som oftest navigere opplevelsen etter eget ønske, og fremkalle de ønskede effektene med konsentrasjon, meditasjon, yoga og andre spirituelle praksiser kan også forsterke effektene av substansen, og derav også effektene av praksisen. Historikere attribuerer ofte bruken av enteogener med utviklingen av disse praksisene, men emnet er svært kontroversielt.
Alment brukte kriterier for etablering at et legemiddel er hallusinogene er:
Kommunestruktur i Norge
Kommunestruktur i Norge viser utviklingen i antall norske kommuner fra 396 kommuner ble opprettet som formannskapsdistrikter 1. januar 1838. Det generelle mønsteret kan beskrives ved at et stort antall kommunedelinger fram til 1930; fra 392 til 747. Fra 1930 har antall kommuner minsket gjennom kommunesammenslåinger slik at det pr. 1. januar 2020 er det 356 kommuner i Norge. Et annet generelt trekk er byene stadig blitt utvidet, dels ved at deler av nabokommunene er inkorporert i byene, dels ved kommunesammenslåinger.
Kommunedelinger
Et trekk ved historien om norske kommuner er at det frem til omkring 1930 var svært mange kommunedelinger. Kommunene ble altså stadig mindre i geografisk utbredelse. Da formannskapslovene ble innført 1838, ble kommunene primært basert på inndelingen i prestegjeld. Norge ble delt inn i 396 kommuner, da kalt formannskapsdistrikter – 358 landdistrikt og 38 bydistrikt. Sammenlignet med for eksempel Sverige fikk Norge forholdsvis få og store kommuner. På slutten av 1800-tallet ønsket mange større deltakelse i det lokale politiske liv. Dette kunne skje ved kommuneoppdeling, og denne prosessen ble avsluttet midt på 1900-tallet. Resultatet ble at i 1930 var antall kommuner kommet opp i 747, en økning på nesten 90 % sammenlignet med 1837. Den siste ordinære kommunedelingen var utskillelsen av Fedje fra Austrheim fra 1. januar 1947.
Sognekommune var et administrativt nivå i Norge fra 1837 til 1947, basert på kirkesognene som geografiske enheter. De enkelte kommunene kunne opprette sognekommuner og delegere oppgaver til dem. De endringene i kommunestruktur i Norge som skjedde fra 1838 til 1930, skjedde hovedsakelig ved at større kommuner ble delt opp i samsvar med grensene for sognekommunene.
Oppdelingen av kommunene skjedde i et samfunn basert på transport uten motorbåt og biltrafikk, og mange steder nesten uten veier. Langs kysten var det omkring år 1900 stadig sjøen og fjorden som var hovedveien, samferdselen var i stor grad basert på båttrafikk. Kommuneinndelingen var basert på at fjorden bandt sammen land på begge sider. I løpet av første halvdel av 1900-tallet skulle dette forandre seg; motorisert landverts kommunikasjon tok mer og mer over, og det ble lagt planer for en storstilt veibygging.
Etter 1950 er det bare blitt opprettet/fradelt tre helt nye kommuner: Arna fra Haus i 1964, og Sula fra Ålesund og Sømna fra Brønnøy i 1977. I tillegg har en del kommuner som ble slått sammen på 1960-tallet igjen blitt selvstendige (se under).
Bygrensejusteringer
I siste halvdel av 1800-tallet da urbaniseringsprosessen for alvor kom i gang i Norge utvidet byene seg geografisk. Større arealer fikk tettbebyggelse. Mange byer fikk justert sine grenser ved at en mindre del av nabokommunen ble tillagt byen.
Norges første kommunesammenslåinger
Før 1940 var det svært få kommunesammenslåinger
Schei-komiteen
Nye kommunikasjonsmønstre hadde stor betydning da arbeidet med å finne en mer hensiktsmessig inndeling av Kommune-Norge ble satt igang i 1950-åra. Schei-komitéen gikk gjennom alle kommunene og foreslo flere hundre sammenslåinger, og de fleste ble vedtatt gjennomført av Stortinget.
1. januar 1957 hadde Norge 680 herredskommuner, 64 bykommuner og noen ladesteder og andre områder med spesiell status. Det var svært mange små og ineffektive kommuner, og den mest omfattende kommunesammenslåingsprosessen i historien ble gjennomført på 1960-tallet.
Schei-komiteen slo ikke bare kommunene sammen. Noen kommuner ble stykket opp i biter og tillagt nabokommunene. Den mest omfattende oppdelingen var det Herdla herad i Nordhordland som fikk, ettersom den ble delt opp og tillaget ikke mindre enn fem nabokommuner. Stangvik på Nordmøre er et annet eksempel; dette var en kommune basert på fjorden som bindeledd; grenda Stangvik med Stangvik kirke var det naturlige sentrum i en stor fjordkommune, der alle hadde et naturlig samlingspunkt da de rodde og seilte. Med den nye tiden ble Stangvik kommune spittet mellom tre nabokommuner. Hoveddelen av kommunen med 1 386 innbyggere ble slått sammen med Åsskard og Surnadal til den nye Surnadal kommune. Ålvundfjord krets som hadde 508 innbyggere, ble slått sammen med Sunndal kommune. Åsprong-Sandnes krets med 26 innbyggere ble slått sammen med Tingvoll kommune.
Åmli kommune i Aust-Agder er et typisk eksempel på en norsk landkommunes oppdeling og sammenslåing. Kommunen ble i 1908 delt i tre: Åmli, Gjøvdal og Tovdal. 59 år seinere, i 1967, var de samme kommunene igjen slått sammen til Åmli kommune. På disse årene hadde veiene blitt forbedret vesentlig, bilen var blitt allemannseie og folketallet i utkantkommunene var gått sterkt tilbake.
I årene 1962 til 1967 var det svært mange sammenslåinger. Toppåret var 1964, da ca. en fjerdedel av Norges kommuner ble lagt ned.
En annet viktig trekk var at det ble skapt store bykommuner som slukte omkringliggende landkommuner, blant annet for å lette byenes vekst. En strøm av protester reiste seg, men kommunene ble likevel slått sammen. Etter at Ålen og Haltdalen var slått sammen til Holtålen var det pr. 1. januar 1972 tilsammen 444 kommuner i Norge.
På 70-tallet ble noen få kommuner delt opp igjen eller skilt ut: Tolga-Os delt i Tolga og Os, Fron delt i Nord-Fron og Sør-Fron, Hole fra Ringerike, Eidfjord fra Ullensvang, Hornindal fra Stryn, Ørskog delt i (nye) Ørskog, Stordal og Skodje, Sula fra Ålesund, Sømna fra Brønnøy og Flakstad fra Moskenes.
Buvik-utvalget
På 1970-tallet var det få sammenslåinger, men på slutten av 80-tallet og tidlig på 90-tallet begynte man å slå sammen kommuner rundt de mellomstore byene. Buvik-utvalget la frem NOU 1986:7 med forslag til endringer i kommuneinndelingen for byområdene Horten, Tønsberg, og Larvik (Buvik I), og senere NOU 1989:16 om kommuneinndelingen for byområdene Sarpsborg, Fredrikstad, Arendal, Hamar og Hammerfest (Buvik II). Utredningene ble fulgt opp med flere stortingsvedtak om sammenslåing rundt byområder, til tross for massiv motstanden i flere av de involverte kommunene (se under). I etterkant av disse tvangsmessige sammenslåingene vedtok Stortinget i 1995 at kommuner ikke skal slåes sammen mot sin egen vilje.
Den økonomiske gevinsten var svært mager på kort sikt, så i tiden etter dette har det vært få sammenslåinger. Det ble diskutert i 2004 om en tredjedel av kommunene må slås sammen for å effektivisere driften, denne gangen basert på frivillighet.
Kommunesammenslåinger 1988–2013
Om slike sammenslåinger er det ellers å si at økonomisk gevinst er kun ett av mange mål på hvorvidt en sammenslåing er vellykket. Andre hensyn som spiller inn kan være ønske om en mer samordnet samferdselspolitikk i en verden hvor avstandene bare blir mindre og mindre. Mer samordnet praktisering av statlig initiert politikk kan også fremmes av sammenslåing. Det største problemet med sammenslåing synes å være folkelig motstand mot sammenslåing. Nordmenn er svært patriotisk innstilt til egen kommune og eget hjemsted.
Kommunereform fra 2014
Etter kommunereformen på 1960-tallet som omfattet et stort flertall av kommunene i landet, var det ikke noen samlet revisjon av kommuneinndelingen i landet. De få kommunesammenslåingene siden den tid kom etter lokale vurderinger, og siden 1990-tallet basert på frivillighet. Erna Solbergs regjering hadde som mål å betydelig redusere antall kommuner i landet, tre av fire kommuner ble antydet, slik at totalantallet ville bli rundt 100.