cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raphael Lemkin
Familie og oppvekst
Raphaël Lemkin ble født på familiens gårdsbruk, Ozerisko, 24. juni 1900 nær landsbyen Bezwodene i den polske del av Det russiske keiserdømmet. Landsbyen ligger noen mil utenfor Białystok og tilhører nå Hrodna voblasts i Belarus (også kjent som Hviterussland). Familien var jødisk og snakket polsk. Faren het Joseph og moren Bella (født Pomerantz). Under første verdenskrig gjemte Bella familiens bøker i skogen da de tyske styrkene nærmet seg. Gården ble rasert under krigshandlingene. Faren var interessert i politikk og livet i synagogen, mens moren var intellektuelt orientert og introduserte den unge Raphael for Friedrich Nietzsche og sørget for at han lærte flere språk (inkludert hebraisk) som ung. Hjemstedet lå midt i Det jødiske bosetningsområdet i Tsar-Russland der en stor del av verdens jøder bodde. Han skal i alt ha lært 12 språk. På gården bodde også onkler, tanker og søskenbarn.
Familien leide en gård og var i en utsatt posisjon fordi jøder i det russiske imperiet egentlig ikke hadde lov til å drive jordbruk. Familien betalte høy pris til jordeieren og bestakk den lokale politimannen. Livet på den relativt isolerte gården ga en viss beskyttelse mot pogromene i byene på den tiden, Lemkin husket selv pogromene i 1903-1906 og 1919-1921 (i 1881 hadde det vært en særlig stor bølge anitjødisk vold). Lemkin konkluderte senere med at tsarens tjenestemenn tillot pogromene fordi det avledet oppmerksomheten fra kritikk av regimet. Jødene ble beskyldt både for å være sosialister og for å være kapitalistiske utbyttere.
Lemkin skrev i selvbiografien at interessen for temaet folkemord begynte da han var guttunge og måtte overleve antisemittisme og vold. Lemkin beskrev en umettelig leselyst og liten interesse for gårdsdrift. Lemkin flyttet til Lviv (Lwow, da i Polen) i 1921. Han studerte fra 1921 først filologi og deretter rettsvitenskap ved Jan Kazimierz-universitetet i Lviv (polsk: Lwow). Han kunne polsk, russisk, jiddisch og hebraisk samt belarusiske og ukrainske dialekter, og lærte seg tysk, fransk og italiensk (senere også engelsk) med planer om å lære sanskrit og arabisk. Lemkin hadde spesielle interesse og talent for språk, og skal ha vært i stand til å lese 14 ulike språk. Lemkin hadde studieopphold i Heidelberg for å sette seg inn i tysk filosofi. I 1926 fullførte han doktorgraden i rettsvitenskap i Lviv.
Situasjonen i Øst-Europa
De store multietniske rikene (Østerrike-Ungarn, det osmanske og det russiske samt det tyske) gikk i oppløsning under første verdenskrig. Disse rikene, som var rammene for Lemkins barndom og oppvekst, ble erstattet av nasjonalstater og nasjonalitetsspørsmål ble et av de store temaene i Øst-Europa etter den første krigen. Blant annet Wilsons 14 punkter la opp til grensetrekking for de nye statene etter etnisk tilhørighet, noe som var praktisk umulig i store deler av Øst-Europa og minoritetsrettene etablert ved Versailles-freden søkte å skape stabilitet i Øst-Europa.
Etter at Polen i 1918 ble skilt ut fra Russland som egen stat ble hjemstedet en del av Polen og Lemkin ble statsborger av Polen. Lemkins interesse for nasjon og folkegrupper sprang særlig ut av denne voldelige perioden der grensestrid med Sovjetunionen varte i mange år første verdenskrig og tyske nasjonalister aksepterte ikke dannelsen av Fristaden Danzig. Polen var i mellomkrigstiden en multietnisk stat der etnisk polske utgjorde omtrent 70 % (med betydelig tyske, jødiske, hviterussiske og ukrainske minoriteter). Den polske republikken søkte å assimilere etniske ukrainere og etniske belarusere, mens mange anså assimilering av jøder og etnisk tyske som umulig eller uønsket. Józef Piłsudski argumentere for at jødene og deres kultur var en del av den polske nasjon. Jødene ble i mellomkrigstiden utestengt fra mange stillinger og antallet jødiske studenter var begrenset. Artikkel 93 i Versailles-traktaten ga stormaktene rett til å intervenere i indre polske forhold for å beskytte minoritetene. Flere polske partier foraktet Versailles-betingelsene fordi de ga jødene rettigheter i den polske staten fordi jødene angivelig ikke hadde slåss for nasjonale retter og derfor ikke fortjente noen. Piłsudski la til grunn at polsk etnisk identitet ikke var nødvendig for å bli polsk borger. Lemkin støttet som ung Piłsudski inntil Piłsudski tok makten ved et statskupp i 1926. Jødenes situasjon i den polske republikken ble betydelig forverret et Piłsudskis død i 1935.
Arbeid som jurist
Han arbeidet etter studiene som statsadvokat (offentlig anklager) fra 1929. Han ble sparket som assisterende statsadvokat i 1933 etter å ha «fornærmet våre tyske venner» og ble beskyldt for å styrke jødenes status. Fra 1929 til 1935 var han sekretær for utvalget som arbeidet med kodifisering av Polens straffelov.
Sammen med professor Emil Stanisław Rappaport laget Lemkin i 1932 utkast til ny straffelov for Polen. Artikkel 113, forfattet av Lemkin, var uvanlig ved at den gjorde straffbart å produsere og spre propaganda som tilskyndet innbyggerne til vold og angrepskrig. Lemkin skrev i kommentar til lovforslaget at innenlands lovgivning kunne bidra til fred internasjonalt fordi krig er statlig politikk som først måtte legitimeres innenlands. Ideen til kriminalisering av hatprat fikk Lemkin fra den rumenske juristen Vespasian Pella som hadde forfattet en bok som advarte om at fanatiske nasjonalister kunne ta kontroll over staten og bruke statsapparatet mot opposisjonen innenlands og samtidig drive land mot angripskrig. Pella hadde betydelig innflytelse på Lemkin.
Rappaport introduserte Lemkin til kollegaene i L'Association Internationale de Droit Penal (den internasjonale forening for straffelov, stiftet 1924) som var en av de viktigste innenfor Folkeforbundet og gjennom denne foreningen fikk Lemkin mulighet til å arbeide med folkerett i Folkeforbundet. Gjennom foreningen ble han kjent med jussprofessor Henri Donnedieu de Vabres i tillegg til Pella. Lenin skrev om «overdreven nasjonalisme» i Mussolinis Italia. Pella ledet an i arbeidet med utvikling av en ny type straffelov i form av «kollektive statsforbrytelser». Donnedieu ble etter krigen Frankrikes ledende dommer i Nürnbergprosessen. Lemkins samarbeid med disse to var vesentlig for hans suksess. Etter andre verdenskrig ble han uvenn med begge.
Høsten 1933 forfattet Lemkin et forslag til Folkeforbundet med forbud mot forbrytelser han kalte «barbari» og «vandalisme». Lemkin planla å presentere forslaget på den femte strafferettslige konferansen i Madrid høsten 1933 og han listet opp fem «nye» forbrytelser:
Lemkin siterte Pella for begrepene barbari og vandalisme. Lemkins spesielle bidrag var å anvende prinsipper for universell jurisdiksjon for disse typene forbrytelser og knyttet det juridiske begrepet terrorisme til staters voldsbruk mot nasjonale minoriteter. Lemkin ønsket å utvide folkeretten (internasjonal strafferett) for å beskytte sårbare minoriteter, særlig på bakgrunn av det sviktende Folkeforbundet, samt å kriminalisere overgrep begått av statens tjenestemenn mot egne borgere i fredsperioder. Lemkin definerte barbari som forsøk på å ødelegge etniske, religiøse eller sosiale grupper, herunder brutale angrep på individenes liv og verdighet. Vandalisme definerte han som systematiske angrep på gruppens kulturminner, herunder ødeleggelse av kunst, biblioteker, ritualer og religion. Lemkin mente at barbari og vandalisme i praksis skjedde som et samlet angrep på folkegruppens eksistens.
Ideer tilsvarende Lemkins ble på den tiden diskutert i polsk politisk filosofi blant annet av Władysław Leopold Jaworski (1865 – 1930) og Leopold Caro (1864–1939). Lemkin mente at Sovjetunionens straffelov hadde til hensikt å beskytte bolsjevikpartiet og Lenins revolusjonære program og samtidig legitimere vold mot oppisjonelle personer og etniske grupper. I spørsmål om nasjonal identitet og kulturell autonomi var Lemkin på linje med Simon Dubnov, Otto Bauer og Karl Renner. For Bauer og Renner var nasjoner historiske prosesser, ikke kategorier eller territorier. Lemkin var enig med Bauer og Renner i at det var innskrenking av individuell frihet å forutsette en bestemt nasjonal identitet for å oppnå statsborgerlige rettigheter. Fra Lemkins perspektiv kunne et individ høre til flere nasjoner samtidig. Lemkin mente at nasjon er individer med åndelig fellesskap og anser seg som en gruppe basert på for eksempel felles språk, historie og geografisk nærhet (jødene var ifølge Lemkin en nasjon uten felles språk og geografi). Dubnov mente at det var fåfengt å forsøke å etablere en jødisk stat og fremholdt at like retter og autonomi (rett til eget språk og egne skoler) var løsningen på jødenes vanskelige situasjon. Lemkins ideer var direkte inspirert av Dubnov og Lemkin besøkt Dubnov privat i 1939 for å be om råd i arbeidet med lovforslaget. Dubnov hadde beskrevet den russiske/sovjetiske statens «åndelige drap» på det jødiske folk noe som tilsvarer det Lemkin kalte vandalisme.
Lemkin studerte verkene av Tomáš Masaryk, en fremstående sosiolog og Tsjekkoslovakias president, som argumenterte for at en flerspråklig og flerkulturell tsjekkoslovakias nasjonal identitet kunne skapes.
I oktober 1933 ble Lemkins forslag angrepet av Gazeta Warszawska, en innflytelsesrik antisemittisk avis, som hevdet at Lemkin fremme de jødiske rase og ikke den polske nasjon. For ikke å provosere tyske og sovjetisk myndigheter ved å sende en jødisk tjenestemann til konferansen i Madrid, nektet polske myndigheter med utenriksminister Józef Beck i spissen Lemkin å forlate landet og Lemkins forslag ble lagt frem skriftlig på konferansen. Beck kritiserte Lemkin for å fornærme Polens tyske venner. Etter noen uker ble Lemkin tvunget til å gå av som statsadvokat fordi han ikke ville trekke tilbake kritikken av Hitler. Lemkins forslag fikk lite oppslutning på konferansen og de tyske delegatene forlot rommet i protest. En deltaker på konferansen fremholdt at barbari forekom så sjelden at det ikke hadde noen hensikt å utforme lov om forbrytelsen. Lemkin deltok senere på rettsvitenskapelige konferanser i Budapest, København, Paris, Amsterdam og Kairo der han argumenterte for forslaget første gang lagt frem i Madrid.
Flukt
Han befant seg i Warszawa (der han arbeidet som advokat) da tyske styrker invaderte Polen 1. september 1939 og flyktet fra hovedstaden 6. september. Først flyktet han med tog og deretter til fots gjennom skogene og landsbygda. Han var i bevegelse til november før han kom seg på et tog til familien i området kom under sovjetisk okkupasjon. Han forlot høsten 1939 familien og så foreldrene for siste gang. Lemkin kom til det nøytrale Litauen tidlig i 1940 der Vilnius vrimlet av flyktninger. Ifølge selvbiografien var det på denne tiden han bestemte seg for å «vie resten av livet til å gjøre det ulovlig å ødelegge folk». Han kom seg videre til Riga hvor han drøftet ideen med historikeren Simon Dubnov (Dubnov ble myrdet året etter under holocaust i Latvia). Han tok kontakt med en bekjent som da var justisminister i Sverige og fikk innvilget innreise. Lemkin kom seg til Stockholm i februar 1940 der han blant annet foreleste ved Stockholms universitet. I Stockholm begynte han å samle materiale om den tyske politikken i okkuperte områder, blant annet i form av utstedte dekreter, opplysninger fra Sveriges ambassader, fra Røde Kors og tyske radiosendinger. Lemkin håpet at slik offisiell informasjon fra tyske myndigheter ville være objektive og ugjendrivelige bevis. Med hjelp fra sin venn professor Malcolm McDermott (ved Duke University) kom han seg til USA, der han ved Duke var lovet undervisningsoppdrag innenfor folkerett (engelsk: international law). Han tok fly til Mosvka og reiste østover med Den transsibirske jernbanen og videre via Japan (som på den tiden ikke var involvert i krigen) og til Vancouver med båt og kom til Seattle 18. april 1941 (reisen tok 9 måneder). På dette tidspunktet behersket han engelsk muntlig ikke særlig godt. Lemkin kom til USA et par måneder før den tyske invasjonen av Sovjetunionen og det straks påfølgende massedrapet særlig på jøder i de østlige områdene.
I USA
I Nord-Carolina begynte han straks å holde taler (på haltende engelsk) med oppfordring om gjøre noe for de vanskeligstilte i Europa. På forsommeren 1941 fikk han siste livstegn fra foreldrene. Han begynte i juni 1942 å arbeide for den føderale regjeringens Board of Economic Warfare og ble ifølge ham selv forbløffet over den manglende kjennskapen til massemordet som pågikk i Europa. Han møtte blant andre visepresident Henry A. Wallace for å overbevise ham om å gjøre noe for jødene i Europa. President Roosevelt svarte på Lemkins notat med forslag om internasjonal traktat med forbud mot barbari med at ikke var mulig å til en slik lov på det tidspunktet. I 1942 og 1943 drev han lobbyvirksomhet i Washington DC og andre steder i USA. På denne tiden skal han ha tenkt tilbake på Winston Churchills tale over BBC i august 1941: «We are in the presence of a crime without a name». Lemkin skal ha blitt inspirert til å sette navn på den særegne forbrytelsen som ifølge Churchill var navnløs. I 1944 begynte Lemkin å arbeide som folkerettsekspert i USAs krigsdepartement.
Lemkins interesse for folkemord på jødene begynte under andre verdenskrig da han ble kjent med konsekvensene for Polens jøder inkludert hans egen familie. Hele familien bortsett fra en bror ble drept under holocaust (foreldrene ble trolig gasset til døde i Treblinka ). Etter den sovjetiske okkupasjonen av det daværende østlige Polen (Molotov–Ribbentrop-pakten) deporterte okkupasjonsmakten tusenvis og henrettet mange av Lemkins venner. Nazistene (som okkuperte resten av Polen i 1939 og de østlige områdene i 1941) gikk gjennom universitetets arkiver for å finne ut hvem som skulle henrettes. Gjennom sin jødiske oppdragelse var Lemkin godt kjent med den profetiske tradisjonen og med den jødiske tikkun olam der omtanke for de undertrykte står sentralt. Lemkins egne etiske refleksjon var preget av Martin Bubers «jeg og du»-teologi.
Senere virke
På 1950-tallet begynte Lemkin å arbeide med trebindsverket History of Genocide.
Han ble professor i folkerett ved Yale University og Rutgers University. Han døde som en fattig mann i New York City 29. august 1959. Selvbiografien Totally Unofficial var da nesten ferdig.
Bakgrunn for begrepet
Mens han forsket og underviste i juss ved Duke University utarbeidet han begrepet folkemord (engelsk: genocide) og hovedverket Axis Rule in Occupied Europe. Boken ble publisert av Carnegie Endowment for International Peace i november 1944. Boken er et juridisk referansverk på over 700 sider og sammenstilte bestemmelser og dekreter utstedt av tyske myndigheter (eller deres klientstater) i 19 okkuperte land i Europa. Lemkin begynte dokumentasjonsarbeidet mens han var i Sverige i 1940 og fortsatte som et del av arbeidet for USAs regjering. I boken gjentok Lemkin forslaget (opprinnelig lansert i Madrid i 1933) om forbud mot utslettelse av folkegrupper og etablering av en traktat som grunnlag for internasjonalt rettsoppgjør med gjerningspersonene. Boken er en av de grundigste redegjørelse tysk politikk i okkuperte områder mens krigen pågikk. Lemkin sa selv at i Axis Rule in Occupied Europe sammenfattet han sin begreper om barbari og vandalisme (som han introduserte over ti år tidligere) i begrepet folkemord.
FN definerte senere folkemord som «planlagt fysisk ødeleggelse (helt eller delvis) av en folkegruppe», mens Lemkin i sin bok Axis Rule har en mer beskrivende og nyansert fremstilling. Lemkin fremholdt at folkemord ikke nødvendigvis innebærer umiddelbar ødeleggelse av en gruppe, men at det ofte begynner med forskjellige tiltak som har til hensikt å ødelegge de grunnlegende livsbetingelsene for en folkegruppe noe som vil lede til oppløsning av folkegruppen og til sist kan det også ende med død for medlemmene av gruppen.
Lemkin utelukket ikke folkemord som en enkelt voldelig hendelse, men beskrev det mer som process som ledet til fysisk utslettelse av gruppen på ulike måter. I USA begynte han å arbeide med overbevise verden om at folkemord måtte regnes som en internasjonal forbrytelse som burde håndteres av internasjonale domstoler. Lemkin definerte folkemord som kolonial prosess med sikte på å påtvinge undertrykkerens nasjonalitet noe Lemkin kjente til fra mer enn 100 års undertrykking i Øst-Europa for eksempel da tsaren forsøkte å ødelegge Polen som nasjon.
Begrepet folkemord hadde bakgrunn i traktater om minoritetsretter som ble utarbeidet i forbindelse med Fredskonferansen i Paris (1919) og Folkeforbundet i mellomkrigstiden. Beskyttelse av minoriteter hadde en lang tradisjon fra 1600-tallet av, blant annet i forbindelse med Wien-kongressen. Lemkin var tilhenger av væpnet intervensjon for å stanse pågående folkemord.
Historiske hendelser
Lemkin fikk som student kjennskap til folkemordet på armenerne (begrepet var på den tiden ikke introdusert) og dette var en av de viktigste bakgrunnene for Lemkins arbeid med folkemordsbegrepet. Mehmed Talat, en av hovedmennene bak folkemordet på armenerne, ble i 1921 drept på åpen gate i Berlin av Soghomon Tehlirjan, en overlevende armener. Lemkin fikk kjennskap til rettssaken mot Tehlirjan og mente manglende mulighet til å rettsforfølge Talat var en uholdbar svakhet i internasjonal rett: Tehlirjan begikk en forbrytelse da han drepte en mann, mens Talat kunne straffefritt drepe millioner - dette var helt ulogisk ifølge Lemkin. Lemkins kunnskap om folkemordet på armenerne og holocaust under andre verdenskrig inspirerte han til å utarbeide lovverk for det han kalte «genocide». Lemkin utformet opprinnelig lovforslag om «barbarity» (massemord) and «vandalism» (utslettelse av kultur), og disse ble lagt frem for den femte internasjonale konferansen om strafferett, Madrid i 1933. Mens han var i Stockholm fra februar 1940 begynte han å sammenstille dekreter utstedt av tyske myndigheter i landene de okkuperte.
På 1800-tallet søkte tsarens regime å konsolidere makten innenfor grensene ved å massakrere eller deportere etniske eller religiøse grupper. Den britiske utenriksministeren, Lord Palmerston, bemerket at tsaren forsøkte å utslette (engelsk: exterminate) den polske nasjonen, noe Palmerston mente var fåfengt på grunn Polens størrelse.
Fra 1928 til 1948 kommenterte ikke Lemkin overgrepene i Sovjetunionen under Stalin. Overgrepene var godt kjent i Polen blant annet gjennom polsk- og jiddisch-språklig presse. Det daværende østlige Polen hadde 5 millioner etniske ukrainere og den stor hungersnøden 1932-1933, kjent som holodomor, var et stort tema i avisene i Warszawa og Lviv (polsk: Lwow). I oktober 1933 ble Mykola Lemyk fra Organisasjonen av ukrainske nasjonalister dømt til livsvargi fengsel for drapet på Aleksej Mailov ved det sovjetisk konsulatet i Lwow. Mailov var agent i det hemmelige politiet og drapet var hevn for holodomor, og den polske pressen så drapet som rimelig svar på terroregimet på den andre siden av grensen. Polske myndigheter forbød tjenestemenn, inkludert Lemkin, å kommentere saken. Lemkin kommenterte holodomor i en tale i 1953 og uttalte at den sovjetiske terroren på 1930-tallet lignet på folkemord. Lemkin mente at Stalins forsøk på å sulte ukrainiske bønder var det mest brutale av en lang serie angre på den ukrainske nasjonen.
Definisjon
Han rømte til Sverige i 1940 og til USA i 1941. I 1944 publiserte Lemkin Axis Rule in Occupied Europe: Laws of Occupation, Analysis of Government, Proposals for Redress og der introduserte han betegnelsen genocide for å beskrive det Winston Churchill hadde nevnt som crime without a name. Lemkin beskrev genocide som «the destruction of a nation or of an ethnic group».
Lemkins interesse for folkemord begynte med folkemordet på armenere under første verdenskrig (opprinnelig kalte han det massakre på armenerne, betegnelsen Armenian Genocide tok han i bruk senere). Etter krigen ble 150 mistenkte ottomanske krigsforbrytere overlatt til britiske myndigheter på Malta. En armensk delegasjon møtte opp på fredskonferansen i Versailles og forlangte rettferdighet. Lemkin ble sjokkert da de ottomanske krigsforbryterne plutselig ble løslatt. Han stilte da spørsmålet om mord på millioner var en mindre forbrytelse enn mord på en enkelt person. Lemkin mente det var nødvendig med en lov som kunne stanse denne form for rase- og religionsbasert mord. Han tok problemstillingen opp med sin jussprofessor ved Universitetet i Lvov. Professoren svarte at statenes suverenitet går foran velferden til befolkningsgrupper i landet.
Lemkin var i 1940-årene den første som brukte «folkemord» (genocide) om massakren på armenerne og dette regnes som det første moderne folkemordet.
Rettsoppgjøret i Nürnberg
Dommen 1. oktober 1946 nevnte ikke folkemord slik Lemkin hadde håpet og han beskrev det som den mørkeste dagen i sitt liv. Lemkin mente at dommen i Nürnberg unnlot å definere folkemord som en forbrytelse i fredstid fordi dommen bare omtalte utryddelse av sivilbefolkningen i forbindelse med angrepskrig.
Lemkin arbeidet uten å lykkes med å få folkemord med i tiltalen mot Hans Frank. Lemkins folkemordsbegrep i boken Axis rule in occupied Europe (1944) påvirket utformingen av London-charteret som lå til grunn for hovedprosessen i Nürnberg. Aktor Robert Jackson da han i tiltaledokumentet blant krigsforbrytelsene omtalte «deliberate and systematic genocide, viz., the extermination of racial and national groups». Nürnbergprosessen kodifiserte ikke folkemord ved å definere det dommen, men dommen beskrev massemordene særlig Einsatzgruppenes virksomhet på østfronten. I seks av de tolv etterfølgende Nürnbergprosessene var folkemord et tema. I sak 9 Einsatzgruppenprosessen og i sak 11 Rasse und Siedlungshauptamt-prosessen ble Lemkins begrep eksplisitt anvendt. Benjamin Ferencz brukte begrepet om Einsatzgruppenes og enkeltpersoners forbrytelser, og ikke som en forbrytelse begått av en folkegruppe mot en annen. Begrepet forekommer hyppig i de dokumentene fra saken mot de 207 personene tiltalt i Nürnberg. Mens rettsprosessene pågikk arbeidet FN med utkast til Folkemordkonvensjonen.
Nürnbergprosessen ble kritisert for å anvende lover med tilbakevirkende kraft (ex post facto). Til dette bemerket Lemkin:
Folkemordkonvensjonen
Lemkin tok kontakt med Frede Castberg, jussprofessor og medlem av den norske delegasjonen, som lovet at Norge ville støtte at folkemord kom på generalforsamlingens dagsorden i 1946. Castberg anbefalte Lemkin å søke støtte fra en koalisjon av mindre stater fordi små land baserer seg mer på folkeretten enn det stormaktene gjør. Castberg påpekte for Lemkin at det primært var politikerne i Oslo som måtte påvirkes, ikke delegatene som arbeidet etter mandat fra politikerne.
Lemkin var tilstede som privatperson ved generalforsamlingen i 1946, men fikk hjelp av sekretariatet til blant annet å lage kopier. Konvensjonen fikk støtte fra små land i Latin-Amerika først Ricardo J. Alfaro i Panamas delegasjon og deretter Cubas delegasjon hvorpå flere land i regionen sluttet seg til. De latinamerikanske landene utgjorde omkring 20 av FNs 51 medlemmer på den tiden. Lemkin mente at det deretter var vesentlig å overbevise den indiske delegasjonen slik at flere asiatiske land ville følge etter. I sin lobbyvirksomhet tok han kontakt med Margery Corbett Ashby (som han kjente fra Folkeforbundet) og Vijaya Lakshmi Pandit som ledet den indiske delegasjonen.
FNs generalforsamling vedtok 11. desember 1946 enstemmig en resolusjon som fordømte folkemord og som innledet arbeidet med å utarbeide traktat om forbud mot folkemord. FNs generalsekretær, Trygve Lie, ga deretter en komite bestående av Lemin, Vespasian Pella og Henri Donnedieu de Vabres i oppdrag å lage et første utkast til folkemordkonvensjon.
Lemkin drev utstrakt lobbyvirksomhet for å få vedtatt en folkemordskonvensjon. Han skrev til personlig til alle FN-utsendinger og utenriksministrene, og sørget for at disse også fikk henvendelser fra interessegrupper i hjemlandet. Lemkin fikk hjelp av blant andre Pearl S. Buck, Aldous Huxley, Bertrand Russell og Gabriela Mistral som i november 1947 publiserte en appell i New York Times. I august 1948 samlet han økonomisk støtte for å kunne reise til Geneve der en komite arbeidet med en endelig tekst til folkemordskonvensjonen. På den tiden hadde Lemkin ikke fast inntekt og var avhengig av lån fra slektning og donasjoner til å leve av. I Geneve leverte han notater og andre innspill til komitemedlemmene.
James Rosenberg i National Conference for Community and Justice, en amerikansk menneskerettsorganisasjon, støttet arbeidet for en folkemordkonvensjon blant annet i form av US Committee for the UN Genocide Convention. Rosenberg, Lemkin og Buck sendte hundrevis av brev til politikere, journalister, kunstnere og ledere for frivillige organisasjoner med appell om å støtte en folkemordkonvensjon.
Etter at konvensjonen var vedtatt i FNs generalforsamling i desember 1948 skrev New York Timesrosende omtale av Lemkins 15 år lange arbeid. Lemkin var til stede i Palais de Chaillot, Paris, der generalforsamlingen ble avholdt.
Lemkin gikk inn for universell jurisdiksjon der enhver stat kunne rettsforfølge selv om forbrytelsen, gjerningspersonen eller ofrene ikke hadde noe med staten å gjøre. Dette forslaget gikk opprinnelig ikke gjennom og konvensjonen gjaldt bare folkemord på eget territorium. På 1990-tallet utvidet flere europeisk land sin strafferett til å gjelde folkemord uansett hvor i verden det hadde skjedd. Lemkin gikk også inn for å etablere en internasjonal straffedomstol og en slik straffedomstol ble etablert i Haag i 2002 basert på traktat av 1998.
Ettertiden
Juristen Philippe Sands brukte fem år på boken Tilbake til Lemberg (engelsk original: East West Street: On the Origins of Genocide and Crimes Against Humanity) om deler av familiens historie. Sands bok omhandler blant annet juristene Raphael Lemkin og Hersch Lauterpacht som begge studerte ved universitetet i Lemberg (nå Lviv i Ukraina). Lauterpacht introduserte begrepet forbrytelse mot menneskeheten på samme tid som Lemkin introduserte begrepet folkemord. Nürnbergprosessen brukte Lauterpachts begrep. Sands uttalte at han intellektuelt er mest på linje med Lauterpacht som mente at personene skulle betraktes som individer og ikke som medlemmer av en gruppe eller et kollektiv.
Samantha Power, politiker og professor, omtalte i sin bok A Problem from Hell: America and the Age of Genocide (2002) Lemkin som en oversett (neglected) i internasjonal rettshistorie. Boken ble blant annet tildelt Pulitzer-prisen for beste sakprosabok.
John Cooper ga i 2008 ut biografien Raphael Lemkin and the Struggle for the Genocide Convention (Palgrave Macmillan) som gir mer faktabakgrunn til folkemordsbegrepet og flere opplysninger om Lemkins virke. Coopers bok baserer seg i stor grad på sekundærkilder og har en del unøyaktigheter. Cooper overvurderte trolig Lemkins innflytelse.
Donna-Lee Frieze redigerte og ga ut Lemkins etterlatte selvbiografi Totally Unofficial (Yale University Press, 2013).
Douglas Irvin-Erickson ga i 2017 ut boken Raphael Lemkin and the Concept of Genocide på University of Pennsylvania Press. Irvin-Erickson fremholder at Lemkins upubliserte selvbiografi (Totally Unofficial skrevet på 1950-tallet) er problematisk som kilde til Lemkins tidlige liv fordi han tolker pogromer og opplevelser i unge år på bakgrunn av erfaringer og ideer opparbeidet som voksen.
Slaget ved Bautzen 1945
Slaget ved Bautzen 1945 ble utkjempet 21.-26. april, etterfulgt av mindre kamper frem til 30. april – omtrent samtidig med det langt større og mer kjente slaget om Berlin. Med en viss rett kan slaget kalles en taktisk tysk triumf – den siste under andre verdenskrig. Strategisk var utfallet derimot ikke gunstig for tyskerne.
Bakgrunn
I mars og første del av april 1945 forberedte sovjeterne en storoffensiv langs hele østfronten. Deres viktigste mål var Berlin. Hovedtyngden i den enorme oppladningen lå øst og sørøst for hovedstaden, mellom Schwedt ved Oder og Görlitz ved Neisse. Hitler påstod imidlertid feilaktig at sovjeternes opphopning av folk og materiell var en «diger bløff», og at de planla hovedstøtet lenger sør, mot Praha. Derfor fikk SS-generalen Ferdinand Schörner, som dekket det sørøstligste Tyskland og Tsjekkoslovakia, betydelige forsterkninger på bekostning av Oderfronten, tyskerne siste forsvarslinje øst for Berlin. Styrkeforholdet var derfor mye jevnere på Schörnes frontavsnitt enn lenger nord.
Tysk motoffensiv
16. april startet sovjeternes offensiv. I løpet av 3-4 dager brøt det tyske forsvaret sammen under det voldsomme presset fra sovjeternes hovedstyrker under marskalkene Georgij Zjukov og Ivan Konev. 21. april nådde sovjeterne Berlins østre forsteder, mens andre styrker fortsatte vestover for å omringe byen.
Tyskerne satte inn flere motangrep for å komme Berlin til unnsetning. Nordøst for byen stod – på Hitlers kart – «armégruppe Steiner» under SS-generalen Felix Steiner. 21. april krevde Hitler at Steiner skulle rykke sørover og avskjære Zjukovs kilformede fremstøt. Men «armégruppe Steiner» fantes ikke. Steiner klarte å skrape sammen noen småstyrker, men oppnådde svært lite.
21. april gikk Schörners 20. Panzer-Division under Hermann von Oppeln-Bronikowski til motoffensiv for å komme Berlin til unnsetning. Mot ham stod hovedsakelig den polske 2. armé, som tilhørte Konevs armégruppe. Tallmessig var polakkene nesten dobbelt så sterke, men troppene var stort sett uerfarne, og slett ikke førsteklasses. Tyskerne disponerte derimot en del erfarne, dyktige og fanatisk kjempende SS-veteraner. De rykket nord- og nordøstover, gjenerobret Bautzen og påførte motstanderne store tap. Men Konev trakk forsterkninger for å stanse tyskerne, i tillegg til at noen av tyskernes panseravdelinger slapp opp for bensin. 26. april ble tyskerne stanset – lenge før de hadde noen mulighet til å unnsette Berlin, som var blitt omringet dagen før. Mindre kamper foregikk frem til den 30. april, og tyskerne holdt stillingen på dette frontavsnittet frem til kapitulasjonen.
Etterpå
Blant historikerne har det vært omstridt hvem som egentlig vant slaget ved Bautzen. Polske historikere, særlig før sovjetsystemets sammenbrudd rundt 1990, har fremholdt at polakkene vant. Noen tyske historikere har derimot ment at slaget endte med tysk seier.
Slaget kan med en viss rett kalles en tysk taktisk triumf – den siste. Tyskerne påførte motstanderne store tap og gjenerobret Bautzen, og motstanderne måtte trekke tropper fra andre frontavsnitt, så tyskerne fikk beholde det utsatte Dresden til kapitulasjonen. Også Breslau holdt stand til krigens slutt. Men i den grad slaget hadde noen strategisk virkning, var den ugunstig for tyskerne. Offensiven nådde slett ikke sitt mål. Hadde tyskerne i stedet styrket Oderfronten, kunne de ha sinket sovjeternes offensiv mot Berlin. Slaget påvirket heller ikke grensedragningen mellom Tyskland og Polen etter krigen, for allerede på Jalta-konferansen i februar hadde stormaktene vedtatt at Polen skulle flyttes vestover og grensen mot Tyskland følge Oder-Neisse-linjen.
Hertug Mu av Qin
Hertug Mu av Qin (død 621 f.Kr.), født Renhao, var en hertug i staten Qin (659–621 f.Kr.) i de vestlige rekkene av Zhoudynastiet under vår- og høstannalenes tid i Kinas historie. Noen ganger betraktet som en av Kinas fem hegemoner, utvidet han territoriet til Qin stort i regjeringstiden til kong Xiang. Han var også kjent for sine mange talentfulle rådgivere, slik som Baili Xi, Jian Shu (蹇叔), Pi Bao (丕豹) og Gong Sun (公孫).
Geilo gravlund
Geilo gravlund ligger på Bruhaugen i utkanten av Geilo tettsted i Hol kommune, Viken fylke.
Gravlunden ble anlagt som Geilo nye kirkegård i 1978 og har senere endret navn i tråd med generell navnepolitikk. Geilo kulturkirke ble oppført i nordkant av det daværende kirkegårdsområdet og vigslet i 2010. Gravlundens areal er utvidet i 1998, 2005, 2011 og 2014. Ved utvidelsen i 2005 ble det anlagt urnelund samt anonym minnelund, og det er senere også agt opp til minnelund med navneskilt. I 2017 ble det ene gravfeltet omregulert til muslimske graver. Det er bårehus i kulturkirken.
Gravlunden har flate og kuperte partier med varierende vegetasjon, og på en kolle står en klokkestøpul.
Kvitfjell holdeplass
Kvitfjell holdeplass er en holdeplass på Dovrebanen. Den ligger ved Kvitfjell Alpinanlegg i Ringebu kommune og ble åpnet i 1992 da alpinanlegget ble tatt i bruk. Holdeplassen ble frem til 8. desember 2012 betjent av ett tog i nordlig retning om formiddagen, og ett tog i sørlig retning om ettermiddagen. Etter dette og inntil 2019 har holdeplassen hatt ekstrastopp av togene i forbindelse med arrangementer i alpinanlegget. Etter dette la Bane NOR ned forbud mot å stoppe ved holdeplassen i påvente av en oppgradering av perrongen. Fra 11. desember 2022 fikk Kvitfjell igjen behovsstopp for alle avganger på Dovrebanen.
Hemipharis
Hemipharis er en gruppe (slekt) av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Slekten omfatter bare én kjent art.
Kvitfjell holdeplass
Holdeplassen har parkering, og et overbygg under skiheisen som også fungerer som leskur.
Bygget ved holdeplassen er et tidligere godshus fra Ring stasjon som er flyttet til Kvitfjell.
Hemipharis
Levevis
Larvene lever gjerne i råtnende ved eller annet dødt, organisk materiale.
Utbredelse
Arten er utbredt i Australia (Western Australia, Northern Territory og Queensland).
Victorias City
Victorias City er en by på Filippinene. Den ligger i provinsen Negros Occidental på øya Negros i landsdelen Visayas.
Barangayer
Byen er inndelt i 26 barangayer per 30. september 2019. • Barangay I (Poblacion)
• Barangay II (Quezon; Pob.)
• Barangay III (Poblacion)
• Barangay IV (Poblacion)
• Barangay V (Poblacion)
• Barangay VI (Estrella/Salvacion; Pob.)
Oficanthon
Oficanthon er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Disse billene har larver som utvikler seg i møkk som de graver ned. Slekten omfatter bare én kjent art.
Victorias City
Barangayer
• Barangay VI-A (Boulevard/Villa Miranda/Sitio Cubay/Pasil)
Oficanthon
Utbredelse
Arten er utbredt på Ny-Guinea.
Victorias City
Barangayer
• Barangay VII (Poblacion)
• Barangay VIII (Old Simboryo)
• Barangay IX (Daan Banwa)
• Barangay X (Estado)
• Barangay XI (Gawahon)
• Barangay XII
• Barangay XII (Gloryville)
Ruslan Sheikhau
Ruslan Sheikhau, belarusisk Руслан Шэйхаў - Ruslan Sjejkhaw (født 4. juni 1977 i Makhatsjkala) er en belarusisk bryter som bryter fristil i 96-kilosklassen. Han representerte Belarus under Sommer-OL 2012 i London, etter å ha kvalifisert seg via kvalifiseringen for verden.
Unni Ødegård
Unni Ødegård (født 25. september 1974) er en norsk tidligere langrennsløper som representerte Molde og Omegn IF.
Ruslan Sheikhau
Eksterne lenker
[
Unni Ødegård
Ødegård debuterte i verdenscupen i langrenn 11. februar 1995. Hun deltok totalt i ti verdenscuprenn, og hennes beste individuelle plassering var en 15.-plass. Under Norgesmesterskapet på ski 2003 tok hun gull på 30 km fri teknikk. Hun gikk på Moldes lag som tok sølv på stafetten i NM 2003 og bronse i NM 2004.
Halvor Namtvedt
Halvor Namtvedt (1867–1932) fra Radøy med svennebrev som både byggmester og snekkermester i Bergen.
Blant stifterne av Bergens Bygg- og Tømmermesterlaug.
Etablerte i 1892 H. Namtvedt AS, trelastgrossist, byggevarefirma og ferdighusprodusent. Namtvedt var i flere år byens største skattyter. Bedriften var sterkt engasjert i gjenreisningen etter bybrannene både i Ålesund (1904) og Bergen (1916).
Formann i Bergen Huseierforening 1919-1923 - og stifter av Huseierforeningens politiske parti. Mangeårig medlem av Formannskapet og Bergen bystyre.
Victorias City
Barangayer
• Barangay XV
Unni Ødegård
Hun vant motbakkeløpet Skåla 1848 meter rett opp i 2004. Søndagen etterpå, 15. august 2004, ble hun påkjørt av en bil da hun trente på rulleski.
Victorias City
Barangayer
• Barangay XV-A
• Barangay XVI
• Barangay XVI-A
• Barangay XVIII
• Barangay XVIII-A (Florencia, Kubay, Golf)
• Barangay XIX
• Barangay XIX-A (Canetown Subdivision)
• Barangay XX
• Barangay XXI
Troppene til Håndball-EM 2020 for kvinner
Troppene til Håndball-EM 2020 for kvinner inneholder samtlige 16 tropper som ble tatt ut til Håndball-EM 2020 for kvinner som ble spilt i Danmark fra 3. til 20. desember 2020. Troppene skulle bestå av 16 spillere, inkludert 2 eller 3 keepere. I tillegg kunne hver nasjone erstatte inntil 6 spillere i løpet av turneringen hvis noen ble skadet. På grunn av Covid-19-pandemien er det ingen begrensninger for utskiftinger i troppene av spillere som eventuelt tester positivt på viruset.
Danmark
Danmarks tropp ble offentliggjort på det danske håndballforbundets hjemmesider 10. november 2020. Helena Elver ble erstattet av Laura Damgaard på grunn av at førstnevnte fikk en kneskade 26. november. Rikke Poulsen ble tatt inn i troppen 28. november. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider
Frankrike
En 19-mannstropp ble presentert på det franske håndballforbundets hjemmesider 17. november 2020. 28. november ble en 20-mannstropp presentert på forbundets hjemmesider. 8. desember ble Coralie Lassource erstattet av Orlane Kanor. Keeper Cléopâtre Darleux ble skadet i kampen mot Russland 11. desember og ble erstattet av Laura Glauser. Darleux var tilbake igjen i troppen til kampen 15. desember og tok over Glausers plass Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider
Slovenia
En 20-mannstropp ble presentert på det slovenske håndballforbundets hjemmesider 16. november. 26. november ble troppen redusert til 19 spillere. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider
Russland
Russlands tropp ble presentert 17. november. 24. november ble Anna Vjakhireva erstattet av Valeria Maslova på grunn av en ryggskade. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider
Spania
Den spanske troppen ble presentert på det spanske håndballforbundets hjemmesider 18. november 2020. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider.
Sverige
En foreløpig tropp på 19 spillere ble annonsert på det svenske håndballforbundets hjemmesider 27. oktober. Hanna Blomstrand ble 20. november erstattet av Elin Hansson på grunn av skade. 30. november ble den endelige 17-mannstroppen presentert på det svenske håndballforbundets hjemmesider. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider.
Tsjekkia
28. november ble en foreløpig tropp på 23 spillere presentert på det tsjekkiske håndballforbundets hjemmesider Den ble redusert til 18 spillere 30. november. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider.
Kroatia
10. november ble en foreløpig tropp på 22 spillere presentert på det kroatiske håndballforbundets hjemmesider. Den endelige 18-mannstroppen ble presentert 2. desember. 15. desember ble Dejana Milosavljević kalt inn for å erstatte Marijeta Vidak. 18. desember kom Marijeta Vidak inn igjen i troppen for å erstatte Kristina Prkačin. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider.
Serbia
Serbias tropp ble annonsert 9. november. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider.
Ungarn
En 20-mannstropp ble presentert på det ungarske håndballforbundets hjemmesider 22. november. 26. november ble troppen redusert til 19 spillere 14. desember måtte Eszter Tóth trekke seg fra mesterskapet pga. en betent visdomstann, og ble erstattet av Rita Lakatos. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider.
Norge
Norges tropp ble presentert på forbundets hjemmesider 10. november. . Etter at Silje Solberg testet positivt på Covid-19 for andre gang, ble Katrine Lunde tatt med i troppen 28. november. Rikke Granlund kom inn i troppen 2. desember som erstatning for Silje Solberg i mens Solbergs Covid-19-test ikke var avklart. 7. desember kom Katrine Lunde inn i troppen og erstattet Emily Stang Sando. Silje Solberg ble Silje Solbergs Covid-19-test erklært negativ og hun kom inn i troppen igjen og erstattet Rikke Granlund. 15. desember ble Veronica Kristiansen erstattet av Marta Tomac. 18. desember ble Marta Tomac erstattet av Veronica Kristiansen. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider.
Polen
6. november ble en foreløpig tropp presentert på det polske håndballforbundets hjemmesider. 30. november ble troppen redusert til 17 spillere. Samme dag ble det offentliggjort at Sylwia Matuszczyk ble erstattet av Joanna Wołoszyk 7. desember ble Joanna Wołoszyk erstattet av Paulina Uścinowicz. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider.
Romania
16. november ble en foreløpig tropp på 21 spillere presentert på det rumenske forbundets hjemmesider Raluca Băcăoanu ble skadet og erstattet av Alexandra Subțirică. 29. november testet Crina Pintea positivt på Covid-19 og ble utelatt fra troppen 1. desember avla også Laura Moisă positiv test og mistet mesterskapet. 5. desember ble Ana Maria Țicu erstattet av Denisa Dedu. 14. desember ble Alexandra Dindiligan erstattet av Ana Maria Țicu. Dagen etter kom Alexandra Dindiligan inn i troppen igjen og erstattet Lorena Ostase. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider.
Tyskland
En 18-mannstropp ble presentert på det tyske håndballforbundets hjemmesider 23. november. 26. november ble Annika Loft erstattet av Mia Zschocke på grunn av skade. Statistikk på antall kamper og mål i mesterskapet kommer fra lagets presentasjon på arrangørens hjemmesider.
Ketil Kinden Endresen
Ketil Kinden Endresen (født 1982) er en norsk vokalist og komponist fra Stavanger. Han var vokalist i elektronikabandet Casiokids, som tre ganger var nominert til Spellemannprisen.
I 2020 laget han en nytolking av Edvard Griegs Haugtussa-sanger, produsert for utstillinga Haugtussa: eit skogsbad på Garborgsenteret.
Mikhail Fridman
Mikhail Marátovitsj Fridman (født 26. juni 1963) er en russisk forretningsmann. Han ble født og vokste opp Lvov i nåværende Ukraina (der foreldrene bor) og kom til Moskva for å studere ved Instituttet for metall i 1980-årene.
Fridman eier over førti prosent av aksjene i Alfagruppen. Blant foretakene han er deleier i gjennom Alfragruppen, er teleselskapene MegaFon og VimpelCom. Ifølge Forbes er han Russlands tredje rikeste mann, med verdier for 12,7 milliarder amerikanske dollar ( i 2010). Fridman var en av de såkalte «oligarkene» (eller «syv bankmenn») som hjalp Boris Jeltsin med å bli gjenvalgt i 1996. Ifølge Bloomberg er han blant verdens 200 rikeste og ifølge Sunday Times den 11. rikeste i Storbritannia (der han tildels bor).
Politisk engasjement og jødisk aktivisme
I 2005 ble Fridman medlem av en statlig russisk komité (Общественная палата Российской Федерации) som holder oppsyn med Russlands parlament og regjering. Samme år etterfulgte han Sergej Karaganov som Russlands representant i den amerikanske tenketanken CFR.
Birmingham Six
Birmingham Six bestod av de seks mennene Hugh Callaghan, Patrick Joseph Hill, Gerard Hunter, Richard McIlkenny, William Power og John Walker. De ble 15. august 1975 dømt til livsvarig fengsel for å ha bombet flere puber i Birmingham. Eksplosjonene hadde drept 21 mennesker og skadet 182.
Dommen mot de seks ble opphevet 14. mars 1991 av appelldomstolen for England og Wales og erklært som justismord etter nesten 16 år. De seks dømte fikk senere tilkjent oppreisning på mellom £840 000 og £1,2 millioner hver.
Nandrin
Nandrin er en kommune i provinsen Liège i Belgia. Kommunen består av fire delkommuner: Nandrin, Saint-Séverin, Villers-le-Temple og Yernée-Fraineux.
Måløy videregående skole
Måløy videregående skole er en fylkeskommunal videregående skole i Måløy i Kinn kommune i Nordfjord. Skolen er samlokalisert med Fagskolen i Sogn og Fjordane avdeling maritim utdanning (nautisk og skipsteknisk offisersutdanning). Til skolen hører også Sikkerhetssenteret i Måløy (kurs og oppdragsvirksomhet for maritim sektor).
Utdanningstilbud
Vedtatt utdanningstilbud for skoleåret 2023-2024:
Skolen har tilbudet Yrkes- og studiekompetanse (YSK) som gir både yrkeskompetanse og studiekompetanse på fire år innen akvakultur, helsearbeiderfag eller industriteknologi.
Simen Kiil Halvorsen
Simen Kiil Halvorsen (født 11. februar 1991 i Stavanger) er en norsk trompetist, komponist forankret i jazz- og improvisasjonsmusikk. Han er også universitetslektor i jazz ved Universitetet i Stavanger.
Penalus
Utbredelse
Arten er utbredt i Papua Ny-Guinea.
Askild Bryn
Askild Bryn (født 1987) er en norsk sjakkspiller og sjakkekspert fra Lillehammer. Han har jobbet som ekspert i NRKs sjakksendinger siden 2013. Sammen med Odin Blikra Vea har han laget og ledet NRK-podkasten Sjakksnakk. Bryn er norgesmester i aldersbestemte klasser. Han har deltatt i ungdoms-VM og -EM i 2001, og i ungdoms-EM i 2003. Han spiller sjakk for Vålerenga sjakklubb.
Arven (roman)
Arven, eller Sjelenes hvelv (engelsk Inheritance), er den fjerde og siste romanen i bokserien Arven av Christopher Paolini.
Det skulle opprinnelig bare være tre bøker, men Paolini bestemte seg for å utgi fire fordi den avsluttende historien ble for lang for bok nummer tre, slik at han valgte å dele den opp i to deler.
Den siste boken er på cirka 880 sider og handler om den siste kampen mellom godt og ondt, når Eragon skal møte den onde kongen Galbatorix.
NM i judo 2013
NM i judo 2013 ble arrangert i Larvik 6. april.
Kongepokalene ble vunnet av Madelene Rubinstein og Alert Holtman for seirene i åpen klasse.
Clithria
Levevis
Larvene lever gjerne i råtnende ved eller annet dødt, organisk materiale.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Frederiksborg amt (før 1970)
Frederiksborg amt hørte i middelalderen inn under til Sjællands østersyssel, dog var Horns herred under Sjællands medelsyssel.