cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Engelsk litteratur
Se deg tilbake i vrede
Andre betydningsfulle dramatikere var John Arden (født 1930), som blandet realisme med poetisk dialog, og tragikomikerne Joe Orton (1933–1967), Tom Stoppard (født 1937), og Peter Nichols (født 1927).
Ikke gå stille inn i natten
Dylan Thomas (1914–1953) fra Wales ble en levende legende: begavet som få, men med en livsappetitt som kunne drepe de fleste. Når han ikke diktet eller drakk livnærte han seg som journalist. Hans dikt var fyldige, hypnotiske ordmalerier. Under Milk Wood var et radiohørespill som senere ble tilpasset teateret. Horen Polly synger om sitt mangfoldige nattliv og blir overhørt av presten. Når sangen slutter sukker han: «Lovet være Gud! Vi er et musikalsk folk.» Også Thomas dikt lød godt i øret, han la vekt på vellyd, og hans høytlesning med walisisk aksent ble berømte, også i USA. Hans dikt Do not go gentle into that good night handlet om farens død. Diktet har ingen annen tittel enn første linje som blir gjentatt som et refreng. Dylan Thomas’ harde liv tok ham igjen til slutt. Han kollapset på en turné i USA i 1953 og døde på Chelsea Hotel i New York. Han ble 39 år.
Waliseren Ronald Stuart Thomas' (1918–2000) enkle, direkte og ærlige stil om fattige slitere på landsbygda, markerte walisisk nasjonalitet, åndelighet og dype motvilje mot angliseringen. John Heath-Stubbs (1918–2006) vendte seg mot klassiske myter, som i hans lange arthurianske dikt Artorius (1972). Philip Larkin (1922–1985), karakterisert som en av de største engelske poetene i moderne tid, fikk sitt gjennombrudd med utgivelsen av sin andre diktsamling, The Less Deceived (1955). Man kan finne svake ekko av den frodig Thomas hos Larkin, men han er likevel langt mer forsiktig og akademisk.
Anglo-amerikanske Thom Gunn (1929–2004) vakte kritikernes interesse allerede med sin første diktsamling, Fighting Terms (1954), som han skrev i sin ungdomstid i England. På denne tiden var han med i den engelske litterære bevegelsen The Movement, og lyrikken hans var preget av en hard, direkte og metrisk konsentrert form. I 1954 bosatte han seg i USA og beveget seg mot en løsere stil med frie vers. Ted Hughes (1930–1998), tragisk gift med amerikanske Sylvia Plath (1932–1963), benyttet seg av naturens voldsomme krefter som tema og billedstoff. Han er blitt karakterisert som en av de beste poeter i sin generasjon, og ble poet laureate fra 1984 og til sin død.
Det fantastiske og populære
Engelsk «fantasy» eller fantastisk litteratur står i en posisjon for seg, og er kanskje mer solid tuftet på en litterær tradisjon enn den tilsvarende amerikanske. Det gjelder ikke minst J.R.R. Tolkien (1892–1973) som var professor i angelsaksisk språk, engelsk og litteratur. Hans tredelte roman Ringenes herre (1954–1955) var lenge kun dyrket av liten skare beundrere, men fra 1960-tallet begynte antallet lesere å vokse, særlig blant unge, noe som kulminerte i den spektakulære filmatiseringen fra 2001-03 ved regissøren Peter Jackson.
Tolkien tilhørte en litterær diskusjonsgruppe, The Inklings, sammen med en annen britisk akademiker og forfatter, hans nære venn C.S. Lewis (1898–1963). Mens Tolkien trakk veksler på norrøn og germansk mytologi, var Lewis preget av klassisk gresk mytologi og sin kristne tro, noe han ga uttrykk for både som essayist og i sin syvbinds romanserie Legenden om Narnia (1950–1956), mer skrevet for et yngre publikum.
J.K. Rowling (født 1965) har også hatt enorm suksess hos en noe yngre lesergruppe med sin populære, syv bind sterke romanserie om den unge trollmannen Harry Potter, utgitt i tiden mellom 1997 og 2007. Felles for alle de nevnte forfatterne er at bøkene deres har gitt opphav til påkostede og teknisk avanserte filmer.
Røtter utenfor Storbritannia
Å avgrense den engelske litteraturen er et evigvarende problem. Enkelte irske, skotske og walisiske forfattere faller naturlig innenfor engelsk litteratur ved at de virket i det engelske litterære landskapet. I de siste tiårene oppsto et særtrekk ved at mange av de mest framtredende forfatterne hadde røtter utenfor Storbritannia, noe som naturlig nok også preget deres forfatterskap. Det kan se ut som en ironi at 1900-tallets engelske litteratur ble innledet med Rudyard Kiplings skildringer av briters liv i koloniene, og ble avsluttet med en rekke forfattere som skildret den motsatte reisen: fra koloniene, og til Storbritannia.
V.S. Naipaul (født 1932), født i Trinidad og Tobago, en daværende britisk koloni, av hinduisk og vestindisk slekt, ble tildelt Nobelprisen i litteratur i 2001, og ble siden adlet av den britiske dronningen. I sine bøker fokuserer han blant på religionens rolle, hvor især hans syn på islam har vakt vrede i muslimske kretser. Nasjonalisme og kolonialisme er likeledes emner han har vært opptatt av.
Salman Rushdie (født 1947) er født i Bombay, men utdannet ved Universitetet i Cambridge. Hans verker beveger seg i grenselandet mellom mange forskjellige sjangre, som magisk realisme, postmodernisme og postkolonialisme. Rushdies måte å bruke språket på er levende og utfordrende, og han eksperimenterer med å blande uttrykk fra andre språk, særlig urdu/hindi inn i teksten. Han ble verdenskjent med Sataniske vers (1988). I et kapittel henviser Rushdie til en apokryf muslimsk legende hvor profeten Muhammed i et svakt øyeblikk anerkjente andre guddommer enn Allah. Til tross for bokens åpenbare litterære kvaliteter, druknet disse nesten i en politisk fordømmelse, særlig fra muslimsk hold, noe som gikk så langt som at forfatteren ble truet på livet. Selv om forfølgelsen har kostet mye, har Rushdie fortsatt som kunstner, og videreutviklet sitt blomstrende forfatterskap.
Timothy Mo (født 1950 av britisk mor og kinesisk far) levde i Hongkong til han var ti år. Han har blitt nominert («shortlisted») til den prestisjefylte Bookerprisen flere ganger, blant annet for Sour Sweet (1982), selv om hans forfatterskap foreløpig kun teller fem romaner.
Hanif Kureishi født i London i 1954) av pakistanske foreldre, skriver særlig drama, men også romaner. Temaene er rase, nasjonalisme, innvandring og seksualitet.
Zadie Smith (født 1975 i London av en mor fra Jamaica) tjente i studietiden til livets opphold som jazzsanger. På samme tid skrev hun en serie noveller for en studentavis (utgitt som May Anthologies) og romanen Hvite tenner (White Teeth, 2000) – hennes debut og gjennombrudd. Senere har hun gitt ut bøkene The Autograph Man (2002 ) og On Beauty (2005). Den siste ble nominert til Man Booker Prize og tildelt Orange Prize for skjønnlitteratur i 2006.
De siste tiårenes fremste romaner
John Fowles' (1926–2005) roman Den franske løytnantens kvinne (1969) ble filmatisert i 1981 etter manus av Harold Pinter.
Patrick O'Brian (1914–2000) fikk en renessanse etter at han ble relansert i USA tidlig på 1990-tallet, og ikke minst i forbindelse med filmatiseringen av Master and Commander: The Far Side of the World. Filmen inneholder utvalgte hendelser fra tre av de 20 historiske sjøromanene i Aubrey/Maturin-serien.
Journalisten Giles Foden (født 1967) skrev The Last King of Scotland i 1998, en fiktiv skildring av den afrikanske diktatoren Idi Amins regime i Uganda. Douglas Adams (1952–2001) fornyet science fiction-sjangeren i det humoristiske og absurde fembindsverket Haikerens guide til galaksen.
Man Booker Prize for Fiction blir årlig utdelt til den beste romanen skrevet på engelsk av en innbygger i Samveldet, Irland eller Zimbabwe. Prisen har så høy status at bare det å bli nominert gir stor omtale og salg, og er derfor også av stor betydning for bokbransjen. Bookerprisen har ført en rekke forfattere av lødige romaner fram i lyset siden den første utdelingen i 1968.
Blant britiske prisvinnerne fra senere år er Pat Barker (født 1943) med romanen The Ghost Road i 1995, det tredje bindet i en trilogi som følger britiske offiserer skadet av bombesjokk under den første verdenskrig. Graham Swift (født 1949) vant prisen i 1996 med Last Orders som utforsker forholdene til en gruppe krigsveteraner i London. Den produktive Ian McEwan (født 1948) fikk prisen i 1998 for Amsterdam, en moralsk fortelling om en avisredaktør og en komponist. Alan Hollinghurst (født 1954) fikk prisen for sin femte roman Den skjønne linje i 2004 som følger den homoseksuelle hovedfiguren mot et bakteppe av hykleri, aids, rikdom og galskap.
Salman Rushdie vant i 1981 Bookerprisen for sin episke roman Midnattsbarn, en bok som ved hjelp av magisk realisme skildrer Indias overgang fra britisk kolonialisme til uavhengighet. Under prisens 25-årsjubileum i 1993 ble Midnattsbarn kåret til den beste prisbelønte boka så langt, og under 40-årsjubiléet i 2008 ble Rushdie tildelt en lignende pris for samme bok.
Noter
<references group="Note" />
Luxembourg (distrikt)
Luxembourg er et tidligere distrikt i storhertugdømmet Luxembourg. Det ble avskaffet i 2015. Distriktet bestod av kantonene Luxemburg, Esch-sur-Alzette, Capellen og Mersch. Det grenset i øst til distriktet Grevenmacher, i nord til distriktet Diekirch, i vest til den belgiske provinsen Luxembourg og i sør mot den franske regionen Lorraine.
Kawit
Kawit (tidligere Cavite El Viejo) er en kommune i den filippinske provinsen Cavite. Ved folketellingen i 2000 kom man til et befolkningstall på 62 751 i 13 510 husholdninger, men befolkningen turde være raskt voksende på grunn av nærheten til den raskt ekspanderende hovedstadsregionen Metro-Manila i nordøst.
Kawit er fødebyen til Emilio Aguinaldo, som var Filippinenes første president.
Barangayer
Kawit er inndelt i 23 barangayer per 30. september 2019.
Spoonman
«Spoonman» er den første singelen fra Soundgardens fjerde studioalbum Superunknown. Sangen var også med på samlealbumet A-Sides. «Spoonman» vant bandets første Grammy, i klassen «Best Metal Performance» i 1995. Sangen «Spoonman» var med på å gjøre Soundgarden til et verdensberømt band.
«Spoonman» ble skrevet til filmen Singles i 1992, der Soungarden spilte sangen i filmen.
Den columbianske utveksling
Den colombianske utveksling eller det columbianske bytte er et begrep som viser til en av de mest betydningsfulle hendelser i verdenshistoriens økologi, jordbruk og kultur. Begrepet benyttes for å beskrive den enorme verdensomfattende utveksling av planter, dyr, matvarer, befolkningsflytninger (også slavehandel), sykdommer, og ideer mellom den østlige og vestlige hemisfærer som skjedde i årene etter 1492. Mange nye og ulike varer ble utvekslet mellom de to hemisfærer på jorden, og den begynte med en ny revolusjon Amerika og i Europa. I 1492 førte Christofer Columbus’ første reise til en tidsalder med storstilt kontakt mellom Den gamle og Den nye verden som resulterte i denne økologiske revolusjon, derav navnet «colombianske utveksling».
Den colombianske utveksling påvirket i stor grad bortimot hvert eneste samfunn på jorden, førte til ødeleggende og dødelige sykdommer som avbefolket mange kulturer, men sirkulerte også et stort mangfold av nye plantesorter og tamdyr som i det lange løp økte heller enn minsket det menneskelige befolkning. Mais og poteter ble svært viktige avlinger i Europa og Asia på 1700-tallet. Maniok og peanøtt blomstret i jordsmonnet i tropiske sørøstlige Asia og i Vest-Afrika, områder som ellers ikke kunne framskaffe nok føde til en stor befolkning.
Eksempler
Denne utvekslingen av planter og dyr omformet og endret europisk, amerikansk, afrikansk og asiatiske levemåter. Av verdens 26 viktigste avlingstyper, målt etter dens produksjonsvekst, hadde åtte sin opprinnelse i Amerika. En tredjedel av de matvarer som blir produsert i USA har også sin opprinnelse i matvekster som først ble dyrket i Amerika.
Nye matvarer ble viktige i daglig menneskeføde og nye jordområder ble gjort mulig for jordbruk. Eksempelvis, før år 1000 ble poteter ikke dyrket utenfor Sør-Amerika. På 1840-tallet var Irland så avhengig av poteter at en sykdom på potetavlingene førte til en omfattende sultedød og avfolkning, Hungersnøden i Irland 1845-1849. Hesten var noe av det første som europeerne innførte til Amerika, og den endret livene til mange indianerstammer på De store slettene i USA og gjorde det mulig for dem å endre sitt levevis til et nomadeliv basert på bisonjakt fra hesteryggen. Tomatsaus, fremstilt fra tomater fra den nye verden, ble en nasjonal ingrediens i italiensk kjøkken som ketchup, mens kaffe fra Afrika og sukkerrør fra Asia ble den viktigste avlingene på plantasjene i Latin-Amerika. Også chilipepper og paprika fra Sør-Amerika ble introdusert i India av portugiserne og er i dag en uatskillelig del av indisk kjøkken.
Før den colombianske utveksling var det ingen appelsiner i Florida, ikke bananer i Ecuador, ikke paprika i Ungarn, ingen tomater i Italia, ikke ananas på Hawaii, gummitrær fantes ikke i Afrika, heller ikke kyr i Texas, esel (burro) var ukjent i Mexico, og Thailand og India kjente ikke til chili, Frankrike visste ikke om sigaretter, og Sveits var fritt for sjokolade. Selv løvetann ble fraktet til Amerika av europeere for å bruke den som en krydderurt.
Før fast kontakt ble etablert mellom de to ulike halvdelene av jordkloden var mangfoldet av tamdyr og smittsomme sykdommer påfallende større i den gamle verden enn i den nye. Dette førte til ødeleggende og dødelig effekter av sykdommer fra den gamle verden på innfødte i Amerika. Sykdommer som kopper førte sannsynligvis til den største utryddelsen av innfødte. Knapt noe samfunn på jorden forble uberørt av denne globale, økologiske utvekslingen. <!-- Denne bør oversettes
Sammenligningstabell
-->
Utilsiktede introduksjoner
I tillegg til de sykdommer som ble nevnt over var det mange typer organismer som ble introdusert til nye habitat og miljø på den andre siden av jorden ved uhell, tilfeldighet eller utilsiktet effekt. Disse var blant annet dyr som brunrotte, meitemarker (tilsynelatende fraværende fra deler av den nye verden før europeerne), og sebramusling eller vandremusling (Dreissena polymorpha). Planter som ble introdusert andre steder er blant annet mange typer ugress som sodaurt (vindheks eller tumbleweeds), floghavre, og kudzubønner. Selv sopp ble fraktet med hvor en type ble ansvarlig for den hollandske almesjuke. Noen av disse typene ble alvorlige plager etterhvert som de ble etablert. Planter som ble introdusert i Europa etter 1492 kalles for neophyter mens planter i den nye verden i Amerika før denne dato kalles for archaeophyter.
Egentlige bladmoser
Egentlige bladmoser (Bryidae) er en gruppe landplanter.
Ruth Grung
Ruth Mari Grung (født 10. mars 1959) er en norsk politiker for Arbeiderpartiet. Hun var innvalgt på Stortinget fra Hordaland fra 2013 til 2021.
Hors de combat
Hors de combat, bokstavelig utenfor striden, er et juridisk begrep i internasjonal humanitærrett for stridende som er i en situasjon som gjør dem ute av stand til å delta i striden. Eksempler er flybesetninger og jagerpiloter som skyter seg ut i fallskjerm, samt syke, sårede, internerte og andre soldater som ikke har mulighet til å delta i striden. Stridende som er hors de combat er beskyttet av krigens regler og kan få status som krigsfanger. Ifølge Genèvekonvensjonene av 1949 skal illegale kombattanter som er hors de combat også behandles humant, men i motsetning til legale kombattanter kan de dømmes og straffes, herunder henrettes. I 1. protokoll til Genèvekonvensjonene heter det at en person er hors de combat hvis han er i motstanderens vold (in the power of an adverse Party), gir uttrykk for å ville overgi seg (clearly expresses an intention to surrender) eller er bevisstløst eller på annen måte hemmet av skade eller sykdom og ute av stand til å forsvare seg (has been rendered unconscious or is otherwise incapacitated by wounds or sickness, and therefore is incapable of defending himself). I tillegg er det et krav at soldaten avstår fra enhver fiendtlig handling og ikke prøver å unnslippe eller motsette seg å bli tatt til fange (he abstains from any hostile act and does not attempt to escape).
Muhos
Muhos er en kommune i landskapet Norra Österbotten i Finland. Kommunen har cirka 8 800 innbyggere og et areal på 797,42 km². Muhos er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Limingo, Siikalatva, Tyrnävä, Uleåborg, Utajärvi og Vaala.
Egentlige bladmoser
Gruppen omfatter blant annet flettemosefamilien.
Audun Briseid
Audun Briseid (født 18. juni 1948) er en norsk forfatter.
Ruth Grung
Grung fungerte som Bergens byråd for barnehage, idrett og skole fra 1. september 2002 til 30. juni 2003, mens byråd Anne-Gine Hestetun hadde omsorgspermisjon. Hun var medlem av Bergen bystyre fra 2003 til 2011. Grung var Arbeiderpartiets ordførerkandidat i Bergen ved kommunevalget i 2007. Hun var kommunalråd og leder for bystyrets komité for miljø og byutvikling 2007-2011. Hun var styreleder for Stiftelsen Kulturhuset Verftet USF fra 2008 til 2011.
Ved fylkestingsvalget i 2011 var hun Arbeiderpartiets fylkesordførerkandidat i Hordaland. Hun var medlem av fylkestingets fylkesutvalg og Arbeiderpartiets gruppeleder frem til hun ble valgt inn på Stortinget. Grung har tidligere vært leder av Arbeiderpartiet i Bergen.
I oktober 2021 overtok Grung etter Lubna Jaffery som byråd for arbeid, sosial og bolig i Bergen
Baranskij
Baranskij er en vulkan sentralt på øya Iturup i Kurilene i Russland.
All Shall Fall
All Shall Fall er det åttende studioalbumet fra det norske black metal-bandet Immortal.
Albumet ble utgitt 25. september 2009 i Europa, og 6. oktober samme år i USA.
Gersemi
Gersemi er datter av gudinnen Frøya. Søsteren er Hnoss, og faren Od som er et aspekt av Odin. Hos Snorre Sturlason nevnes hun bare i þulur.
Gersemi er oppfattet som svært vakker, og hun er svært lik sin mor Frøya. Det er hevdet at både Gersemi og Hnoss egentlig bare er aspekter av Frøya. I henhold til filologen Rudolf Simek er navnene Gersemi og Hnoss å betrakte som synonymer.
Riksvei 451
Riksvei 451 (Rv451) gikk mellom Borgen og Kristiansand lufthavn, Kjevik i Kristiansand. Veiens lengde var 1,8 km.
2019 ble veien del av riksvei 41.
Cricklewood
Cricklewood er et område i det nordlige London. Den nordøstlige delen ligger i Barnet, den vestlige i Brent og den sørøstlige i Camden. Stedet har en befolkning på 30 212 mennesker basert i 13 096 hustander.
Historie
Cricklewood ligger i en dal mellom fem høyder, henholdsvis Shoot-up Hill, Childs Hill, Hendon («høy høyde»), Dollis Hill og Dudden Hills. Stedsnavnet er opprinnelig angelsaksisk i betydningen «ujevnt tømmer», og er først gang dokumentert i 1295 i en normannisk variant som Le Crickeldwode.
I 1294 er det dokumentert en liten bosetning på stedet hvor Cricklewood Lane krysser Edgware Road, og innen 1321 hadde landsbyen fått navnet Cricklewood. Puben The Crown hadde i 1750-årene blitt en skysstasjon; den er fortsatt åpen, men den nåværende bygnignen er fra 1889. I løpet av det 19. århundre ble det reist flere store villaer langs Edgware Road, blant annet Rockhall Lodge, samt terrassehuset Rockhall Terrace.
Cricklewood stasjon åpnet i 1868 under navnet Childs Hill stasjon; området Childs Hill er like ved. Først i 1930-årene ble Cricklewood anerkjent som et eget forstadsområde, og stasjonen skiftet navn da. I 1881 flyttet Midland Railway sin lokomotivstall fra Kentish Town til Brent, og det ble i oktober samme år annonsert at de ville bygge arbeiderboliger i Cricklewood. Disse ble kjent som Cricklewood Railway Cottages. Det ble lagt ut flere nye veier, og stasjonen ble i 1884 endestasjon for Midland Railways forstadslinje. Ved folketellingen i 1881 hadde befolkningstallet økt så mye at man besluttet å bygge en ny kirke i Cricklewood, og i 1891 stod St. Peters kirke klar; den ble ombygget i 1970-årene og stengt i 1983. I 1883 åpnet London General Omnibus Company en rute fra det sentrale London til Cricklewood, med siste stopp ved The Crown. I 1899 ble det åpnet et bussdepot der.
Innen 1890-årene hadde det blitt bygget bolighus og åpnet butikker langs deler av Cricklewood Lane. Langs Cricklewood Broadway ble det viktorianske villaene erstattet av butikker. I 1907 åpnet Golders Green undergrunnsstasjon ikke langt fra Cricklewood, og trikkelinjen som åpnet i 1904 og motoriserte busser fra 1911 betød at området ble attraktivt for flere selskaper. Flere industriområder ble grunnlagt i årene som fulgte.
Kjente personer
Blant kjente personer som har bodd i Cricklewood finner man:
Bø (tettsted)
Bø, også kalt Bøbyen, er et tettsted og kommunesenteret i Midt-Telemark kommune i Vestfold og Telemark fylke. Tettstedet har innbyggere per 1. januar og ligger omtrent 7,5 kilometer nordvest for tettstedet Gvarv og ca. 14 kilometer sørøst for sørenden av Seljordsvatn. Tettbebygelsene i Lia, Myrane og Sisjord inngår også i tettstedet Bø.
Bø stasjon ligger her og Høgskolen i Telemark har avdelinger i Bø. Det kjente konsertstedet Kroa i Bø ligger i tilknytning til høgskolebygget.
Arapaho
Arapaho er en nordamerikansk indianerstamme. Historisk sett levde arapahoene på de østlige slettene i Colorado og Wyoming. I dag er det 5 000 arapahoer (2005).
Arapahoene var allierte med cheyennene og hadde en løs allianse med sioux-stammen.
Språket arapaho er et algonquian-språk nært beslektet med gros ventre. På 1850-tallet hadde arapahoene delt seg inn i to stammer: nordlige og sørlige arapaho. De nordlige arapahoene, Northern Arapaho Nation, har siden 1878 bodd i reservatet Wind River sammen med shoshone-stammen. Dette er det tredje største reservatet i USA. De sørlige arapahoene, Southern Arapaho Tribe, bor på et reservat i Oklahoma sammen med sørlige cheyenner.
Opprinnelse
Etter arapahoenes egen tradisjon var det opprinnelig fem hovedgrupper, hver og en med sin egen språklige varietet, hitounenno (tiggerne) - som ble til atsina, besawunene, hinanaeine, ha'anahawunene og nawathinehene. De tre første gruppers språk ble sagt å ha vært meget nærstående. De fire gruppene som levde sør for atsina ble konsoliderte til arapaho, og deres etterkommere overtok hinanaeines språk. Ved midten av 1800-tallet ble arapahoene delt i en nordlig (Northern Arapaho) og en sørlig (Southern Arapaho) del.
Indianerkrigene
Arapahostammen forsøkte i det lengste holde seg borte fra de hvite og utenfor 1800-tallets indianerkriger men kom likevel til å vederfares meget ille, ettersom de hvite uriktig kom til å oppfatte dem som allierte til lakotasiouxer og cheyenner.
Arapahoene ble derfor uprovosert angrepet av USAs kavaleri i 1864 ved Sand Creek, i 1865 ved Tongue River ved nåværende Ranchester og i 1874 nær Nowood Creek i Wyoming. Disse angrepene var resultatet av en systematisk forfølgelse fra USAs kavaleri under ledelse av general Patrick E. Connor. Arapahoene forsøkte suksessivt å trekke seg unna stadig lengre mot nord for å unnvike massakrene, men strategien fungerte ikke.
Tysklands historie (1814–1871)
Tysklands historie 1814-1871 var preget av dannelsen av Det tyske forbund etter Wienerkongressen i 1815. Dette var en konføderasjon som ble dannet etter Napoleonskrigene. Denne skulle fungere som en etterfølger etter Det tysk-romerske rike som ble avskaffet i 1806. Revolusjonen i 1848, utløst av liberale og nasjonalistiske krefter, ble et mislykket forsøk på å samle Tyskland til en stat. Forhandlinger om samling mellom de tyske statene i 1848 slo feil og konføderasjon ble midlertidig oppløst, men gjenopprettet i 1850. Rivaliseringen mellom de to toneangivende statene, Østerrike og Preussen førte til den østerriksk-prøyssiske krig i 1866 og konføderasjonens sammenbrudd. Som et svar på denne situasjonen ble Det nordtyske forbund dannet under ledelse av Preussen, og i Sør-Tyskland ble en rekke uavhengige sørtyske stater stående alene fram til 1871. Etter seieren over Frankrike i den fransk-prøyssiske krig 1870–71, var det politiske plattformen for et nytt tysk keiserrike lagt.
Arapaho
Reservat
General George Crook lovet dem som belønning et eget reservat og plasserade dem i 1876 midlertidig i shoshone-reservatet i Wyoming. Crook døde imidlertid innen han hadde rukket og ordne med noe annet, og samboerskapet med shoshonerne på Wind River indianerreservat ble permanent. De sørlige arapahoene havnet i et betydelig dårligere reservat i Oklahoma sammen med de sørlige cheyennene der de fortsatt bor.
Seljord (tettsted)
Seljord er et tettsted og kommunesenteret i Seljord kommune i Telemark. Tettstedet har innbyggere per 1. januar. Tettbebyggelsene Åsheim, Brødlaus og Utgarden er også inkludert i tettstedet. Seljord ligger ved nordenden av Seljordsvatn, omtrent 29 kilometer nordvest for Bø og er et viktig knutepunkt ved riksveien og europaveien.
Her ligger blant annet Seljord kirke fra 1180, og Seljord Folkehøgskule.
Tysklands historie (1814–1871)
Wienerkongressen
Etter Napoleons nederlag møttes seierherrene i Wien i 1814 og 1815 for å trekke opp linjene for Europa etter Napoleon. Under ledelse av den konservative østerrikeren fyrst Metternich ønsket man å stille klokken tilbake til tiden før den franske revolusjon.
Napoleon hadde i stor grad omorganisert Tyskland. Den tysk-romerske keiseren hadde lagt ned sin krone i 1806 og riket var erstattet av en løs sammenslutning under fransk ledelse, den såkalte Rhinkonføderasjonen. Dette var en sammenslutning som var basert på Napoleons styre, og falt sammen etter hans fall.
Den prøyssiske sjefsforhandleren, Karl August von Hardenberg, gikk sammen med Metternich for å finne er ordning som sikret maktbalansen i Europa. De tok utgangspunkt i en plan av Wilhelm von Humboldt, og kom opp med de såkalte Tolv artikler.
Her ble det foreslått en føderasjon av de tyske statene, under ledelse av Preussen og Østerrike. Østerrike skulle ha presidentskapet i denne føderasjonen. Planen ble mislikt av mange tyske fyrster, da den begrenset deres makt. Napoleons tilbakekomst fra Elba fikk imidlertid fart på sakene, og den 8. juni 1815 ble avtalen undertegnet.
Preussens territorium ble sterkt utvidet som følge av Wienerkongressen. Prøysserne fikk blant annet Westfalen, Rhinland og Svensk Pommern. Preussen fikk områdene i vest for slik å kunne være en motvekt til et framtidig sterkt Frankrike.
Sachsen hadde støttet Napoleon og mistet betydelige deler av sitt territorium til Preussen. Østerrike gav avkall på flere tyske områder i bytte mot å få økt sitt territorium i sør og øst.
Det tyske forbund
Samarbeidet mellom de tyske statene ble mindre enn hva mange hadde trodd før avtalen ble underskrevet. Det ble ikke innført felles tyske domstoler, eller felles administrative organer. Det ble et konføderasjon av uavhengige stater fremfor en forbundsstat. Det tyske forbund fikk et felles parlament i Frankfurt am Main, men beslutninger måtte fattes med to tredjedelers flertall for å være gyldige. Preussens store andel av representantene gjorde at de derfor kunne blokkere alle forslag.
Det var sterke krefter som motarbeidet forbundet. Flere ikke-tyske fyrster, som den danske kongen og den britiske kongen, var representert i det tyske forbund gjennom sine tyske fyrstetitler. Disse ønsket naturlig nok ikke noe sterkt Tyskland. Heller ikke Metternich ønsket noen sterk tysk sentralmakt, da han var opptatt av Østerrikes suverenitet og stort sett så på forbundet som et middel til å kontrollere Preussen.
I de første årene av forbundstiden liberaliserte flere tyske stater styresettet. I Østerrike måtte keiser Frans godta et statsråd i 1814. Baden og Bayern fikk konstitusjoner i 1818. Det så lenge ut til at også Preussen skulle få en grunnlov, men kong Friedrich Wilhelm gav opp idéen i 1818.
Uro i 1830
Utover i 1830 gjorde bråket at også Sachsen måtte gjøre noe. Uroligheter i bl.a. Leipzig førte til at reformer ble vedtatt. i 1831 ble en ny grunnlov vedtatt.
Tollunion
Den industrielle revolusjon pågikk for fullt i denne perioden, noe som gjorde at det ble behov for friere handel. I 1834 ble det etter prøyssisk initiativ opprettet en tollunion, den såkalte Zollverein. Denne tollunionen besto av 34 tyske stater, men Østerrike med sin proteksjonistiske økonomi ville ikke delta.
Det var i denne perioden de vestre delene av staten Preussen utpekte seg som ledende industrielt. Ny tungindustri vokste frem i Ruhr, bl.a. ble Kruppkonsernet i Essen en av verdens ledende produsenter av stål. Dette gjorde at Preussen og Tyskland i stor grad ble selvforsynte med industriprodukter, og importen fra England avtok.
1848-revolusjonen
I begynnelsen av mars gikk det en bølge av protester over Tyskland, og folk i alle stater krevde politiske forandringer. De første byene med oppstand var Mannheim og Heidelberg. I Baden tvang de revolusjonære kongen til å endre det politiske systemet etter store demonstrasjoner i hovedstaden Karlsruhe.
I Østerrike måtte Metternich gå av 13. mars og flykte til England. Den østerrikske keiseren måtte sette inn soldater for å stoppe en stor demonstrasjon og innføre pressefrihet. Samtidig måtte han love å innkalle en grunnlovsforsamling.
Den folkelige suksessen i Wien oppmuntret til uroligheter også i Preussen. I Köln ble opprøret ledet av Andreas Gottschalck, som krevet pressefrihet også i Preussen. Opprøret i Köln ble slått ned, men bystyret i byen ble så engstelige for nye opptøyer at de ba sentralregjeringen om å iverksette reformer.
Kongen gav sin tilslutning til ny grunnlov for Tyskland og 18. mai møttes Tysklands første fritt valgte parlament i Frankfurt. Dette ble imidlertid mislykket, da de prøvde å gjøre Preussens konge, Friedrich Wilhelm, til keiser i et forent Tyskland. Friedrich Wilhelm nektet imidlertid å ta i mot dette. Dette førte til at de østerrikske og prøyssiske mandatene forlot parlamentet, og dette gikk da i oppløsning.
Karl Marx og kommunismen
Ettersom industrialiseringen skjøt fart i Tyskland vokste det også frem en arbeiderklasse. Arbeiderbevegelsen i Tyskland var imidlertid ikke organisert like godt som den franske og den engelske.
Filosofen og journalisten Karl Marx måtte i 1843 flytte til Paris etter at avisen i Köln hvor han arbeidet ble stengt av myndighetene. I Paris ble han kjent med Friedrich Engels og Engels vekket Marx' interesse for politikk. Dette ble starten på et langt samarbeid mellom disse to.
I Paris skrev de to flere sosialistiske tekster, hvorav den mest kjente var Det kommunistiske manifest (1848). Denne utgivelsen druknet imidlertid noe i begivenhetene på kontinentet samme år.
På slutten av 1850-tallet og i begynnelsen av 1860-årene ble det fart i den felleseuropeiske arbeiderbevegelsen. Dette ble utløst av en felleseuropeisk økonomisk krise i 1857. I 1864 ble det i London dannet den første internasjonale, en internasjonal organisasjon som skulle jobbe for arbeidernes rettigheter. Marx var de tyske arbeideres representant i internasjonalen.
I 1867 utgav Marx det første bindet i storverket Das Kapital. Boken er en analyse av kapitalismen. Das Kapital fungerte som et filosofisk og politisk rammeverk for sosialismen.
Det var på denne tiden splittelse i den tyske arbeiderbevegelsen. Sosialistlederen Ferdinand Lasalle gikk inn for å samarbeide med de borgerlige, noe Marx var mot. Marx, August Bebel og Wilhelm Liebknecht stiftet derfor i 1869 sitt eget sosialistparti.
Bismarck: Tysklands jernkansler
Otto von Bismarck ble født i 1815 i en junker-familie, og etter å ha studert jus i Göttingen fikk han en stilling i det prøyssiske embedsverket.
Etter å ha debutert som lokalpolitiker i 1847 ble han i 1851 leder for den prøyssiske delegasjonen til Det tyske forbund. Her utmerket han seg tidlig med sin markante anti-østerrikske linje, hvor Bismarck jobbet blant annet hardt for å nekte Østerrike adgang til tollunionen.
Da prins Wilhelm ble regent, sendte han Bismarck til Russland som ambassadør. Dette ble sett på som et grep for å pasifisere krigshisseren Bismarck. Senere ble Bismarck overført til Paris.
Da striden mellom den prøyssiske kongen og nasjonalforsamlingen var på sitt mest intense, ble Bismarck kalt tilbake til Berlin, hvor han ble utnevnt til statsminister i 1862.
Bismarck var fast bestemt på å gjøre Preussen til Tysklands ledende makt. Han motarbeidet Østerrike på alle mulige måter, og kom heller med tilnærmelser overfor Frankrike. Da Frans Josef av Østerrike innkalte til et møte for å revidere den tyske forfatningen i 1863 fikk Bismarck den prøyssiske kongen til å boikotte møtet. Bismarck mente at fremstøtet var et østerriksk forsøk på å pasifisere Preussen.
Krigen i Slesvig-Holsten gjorde imidlertid at Bismarck midlertidig måtte dempe sin steile anti-østerrikske holdning.
Krigen i Slesvig-Holsten
I 1863 gikk sterke krefter i Danmark inn for å innlemme Slesvig i Danmark og heller oppgi Holstein til Tyskland. Dette skapte stort oppstyr i Tyskland og forbundsdagen i Frankfurt bad om hjelp til å «befri» hertugdømmet fra avhengigheten av Danmark.
Bismarck var ikke interessert i noen ny tysk stat, men ville utnytte situasjonen til å styrke Preussen. Han gikk derfor heller inn for å innlemme området i Preussen. Kong Wilhelm hadde i utgangspunktet stor sympati med tyskerne i Slesvig og ble derfor forferdet, men gikk etterhvert med på Bismarcks linje.
Etter at forbundsdagen hadde vedtatt at Holstein skulle besettes av tyske tropper, stilte Østerrike og Preussen et ultimatum til Danmark den 16. januar 1864. Da danskene avviste dette, rykket prøyssiske og østerrikske tropper inn i Slesvig.
Danmark hadde stor internasjonal sympati, men hadde i praksis liten sjanse mot de to tyske stormaktene. Den 18. april 1864 kom det til et stort slag ved Dybbøl skanser, der danskene tapte halvparten av sin styrke på 10 000 mann. Hele Jylland ble besatt og danskene måtte gi opp kampen. Fredsavtalen som ble undertegnet i Wien den 30. oktober gjorde at Holstein og Slesvig ble avstått til kongen av Preussen og keiseren av Østerrike.
Preussen blir den ledende tyske makt
I Bad Gastein i august 1865 inngikk Preussen og Østerrike en avtale om delingen av Slesvig og Holstein. Østerrike skulle administrere Holstein, mens Preussen fikk Slesvig. Bismarck var imidlertid ikke fornøyd med bare halve byttet og i et regjeringsmøte den 28. februar 1866 gikk han inn for å ta et militært oppgjør med Østerrike.
Bismarck overleverte da et forslag til forbundsdagen om en reform av Det tyske forbund. Dette inkluderte et nytt tysk parlament basert på alminnelig stemmerett. De andre tyske statene var svært skeptiske, da dette var helt nye toner fra den svært konservative Bismarck. Da forslaget ikke ble vedtatt, la Bismarck skylden på Østerrike og la frem en revidert plan hvor Østerrike skulle utelukkes fra forbundet. Østerrikes regjering svarte med å kreve av forbundstroppene ble mobilisert mot Preussen, noe som også ble vedtatt.
Den 15. juni rykket prøyssiske tropper inn i Hannover og Sachsen, og seks dager senere kom krigserklæringen. Preussen var nå i krig mot Østerrike og de fleste andre tyske statene. Denne krigen ble senere kjent som den østerriksk-prøyssiske krig.
Den prøyssiske hæren, ledet av Helmuth von Moltke, satte raskt de andre nordtyske statene ut av spill. Etter erobringen av Hannover kontrollerte Preussen hele Tyskland nord for Main.
Etter erobringen av Nord-Tyskland satte Moltke kursen inn i Böhmen. Den 3. juli 1866 møttes den prøyssiske og den østerrikske hæren ved Königgrätz. Slaget ved Königgrätz endte med en stor prøyssisk seier og krigen var i praksis vunnet etter dette.
Kong Wilhelm ville gå videre og erobre større deler av Østerrike, men Bismarck fikk overtalt kongen til å ikke ydmyke Østerrike. Bismarck forsto at Preussen trengte Østerrike som alliert for fremtiden. Ved freden i Praha i august avholdt Preussen seg fra å kreve andre østerrikske landområder enn å få overført hele Slesvig-Holstein til Preussen.
Bismarck sørget imidlertid for å erobre land på annet hold. Hannover, Hessen, Hertugdømmet Nassau og Frankfurt am Main ble innlemmet i Preussen. De andre nordtyske statene ble tvunget inn i Det nordtyske forbund. I dette forbundet ble Bismarck forbundskansler. Forbundet skulle ha et forbundsråd, samt en riksdag der medlemmene skulle velges for tre år, med alminnelige stemmerett.
Den fransk-prøyssiske krig
Frankrikes keiser, Napoleon III, var likevel ikke fornøyd. Han kom via sin ambassadør i Berlin med et krav til den prøyssiske kongen om at Leopolds kandidatur skulle forbli uaktuelt også i fremtiden.
Dette telegrammet gjorde franskmennene rasende, da dette ble sett på som et angrep på den franske ære. Stemningen i Paris ble svært anti-tysk og den 19. juli 1870 erklærte Frankrike Preussen krig. Krigserklæringen førte til at motsetningene mellom Det nordtyske forbundet og de sørtyske småstatene forsvant. I Bayern så man på den franske aggresjonen som en provokasjon overfor hele Tyskland.
Frankrike gikk overraskende nok ikke til lynangrep på Preussen og de andre tyske statene. I august var det fortsatt bare mobilisert 275 000 mann. Det ble heller Moltke og prøysserne som tok initiativet og rykket inn i Alsace og Lorraine med en halv million mann. I krigens første uker vant prøysserne tre slag, ved Weissenburg den 4. august, ved Wörth den 6. august og ved Gravelotte den 18. august. De prøyssiske styrker omringet og beleiret også den viktige byen Metz.
Napoleon III hadde søkt tilflukt i festningen Sedan ved den belgiske grensen. Da denne falt den 1. september ble keiseren tatt til fange.
I Paris førte Napoleons tap til at keiserinnen flyktet fra byen. Paris ble beleiret like etterpå av de prøyssiske troppene. Denne beleiringen førte til et opprør inne i byen og den såkalte Pariskommunen ble dannet.
Tysklands samling
Seieren over Frankrike gjorde at Tyskland kunne samles. Etter at kong Ludvig II av Bayern hadde sendt et brev der han bad Wilhelm stille seg i spissen for et samlet tysk rike, aksepterte den prøyssiske kongen endelig å stille som tysk keiser.
Samlingen skjedde ved at Kongeriket Bayern, Kongeriket Württemberg, Storhertugdømmet Baden sammen med de delene Storhertugdømmet Hessen som ikke hadde sluttet seg til Det nordtyske forbund, gikk sammen med statene i dette og dannet Det tyske keiserrike.
Vilhelm I ble som prøyssiske konge keiser med tittelen tysk keiser, og ikke keiser av Tyskland, siden Østerrike ikke var med i denne lilletyske løsning.
En improvisert seremoni ble gjort i stand i Versailles utenfor Paris, der Vilhelm ble proklamert som keiser den 18. januar 1871. Det andre tyske keiserrike var født.
Dag Frognes
Dag Reidar Nome Frognes (født 15. desember 1968) er en norsk illustratør og forfatter.
Frognes er utdannet historiker ved Universitet i Bergen. Han debuterte i 1998 med Tordenskiold : Admiral og rebell, rikt illustrert av forfatteren. Boken innbrakte ham Kultur- og kirkedepartementets tegneseriepris for barne- og ungdomslitteratur. Som illustratør har han senere spesialisert seg på historiske motiver. Frognes har tegnet for en rekke ulike forlag i Norge, Sverige og USA. Arbeidene hans er publisert i Norge, Danmark, Sverige, Spania, Australia og USA.
Frognes forfattet og tegnet i flere år historier for tegneseriebladet Fantomet. Han har også illustrert mange forsider for en rekke tegneseriehefter i Norge, Sverige og Danmark.
Frognes har laget illustrasjoner til ulike museumsutstillinger i Norge og Danmark, blant annet til Orlogsmuseet i København, Nordvegen Historiesenter på Avaldsnes og til Slottsfjellsmuseet i Tønsberg.
Ford Model A
Ford Model A eller A-Ford var navnet på to bilmodeller i Fords modellprogram:
Øvre Dividal nasjonalpark
Øvre Dividal nasjonalpark (nordsamisk: Dieváidvuovddi álbmotmeahcci) er en norsk nasjonalpark som ligger i en innlandsdal- og viddeterreng i Troms, ved svenskegrensen. Parken ble opprettet i 1971, for å «ta vare på et stort område med innlandsnatur med lite tekniske inngrep i den nordlige landsdelen, for å sikre en stor diversitet i økosystemer, et høyt biologisk mangfold og mange sjeldne arter, samt kulturminner. Det er særlig viktig å ta vare på variasjonsbredden av naturtyper i tilknytning til skog, myr og vassdrag» og den dekker et område på 770 km².
Nasjonalparken ligger i Målselv kommune og den grenser opp til Dividalen landskapsvernområde. Ved utvidelsen i 2006 ble nasjonalparken utvidet med 30 km², og samtidig ble landskapsvernområdet opprettet.
Geografi, landskap, geologi
Kjerneområdet i nasjonalparken ligger i dalføret langs Divielva. Området vestenfor ligger rundt Anjavatnet og Anjavassdalen. Øst for Dividalen ligger et høyereliggende myr- og viddeområde rundt og øst for parkens høyeste fjell: Jerta (1428 moh.). Vekslingen mellom skogkledde daler, bratte fjell, trange elvekløfter og åpne vidder er typisk for det nord-norske innlandslandskapet.
Et berggrunnslag med konglomerat, sandstein og skifere er typisk for området og har fått navnet dividalsgruppen.
Flora og fauna
Alle de «fire store rovdyrene» (bjørn, ulv, jerv og gaupe) har tilhold i parken, som er særlig kjent for å ha landets tetteste bestand av jerv.
Hans-Carl Tveit
Hans-Carl Tveit (1954–2023) var en norsk lokalpolitiker for Venstre. Han var medlem av Bergen bystyre i fem sammenhengende valgperioder fra 1991 til 2011. Han var i 2003 til 2007 byråd for oppvekst i Monica Mælands første byråd. Han døde 26. mars 2023, etter lang tid sykdom.
Øvre Dividal nasjonalpark
Flora og fauna
Øvre Dividal er hjemsted for ca. 50 rødlistede arter av lav, sopp og biller.
Österbotten (historisk landskap)
Österbotten (finsk: Pohjanmaa, på latin: Botnia orientalis) var et historisk landskap i den finske delen av Sverige i årene 1634–1775. Landskapet var 122 188 km² hvilket tilsvarte 36 % av arealet i den finske delen av Sverige.
Øvre Dividal nasjonalpark
Kulturminner
Navnet Dividalen kommer fra det samiske ordet «dievva», som betyr rundaktig og tørr haug..
Forvaltning og bruk av området
Vandreleden Nordkalottruta passerer gjennom nasjonalparken. Turistforeningen har hyttene Vuomahytta, Dividalshytta og Dærtahytta. Statskog har to ulåste hytter i parken, Ole Nergårdbua og Storrostahytta. Disse er åpne og gratis for alle. I tillegg har reindriftsforvaltningen en åpen del i Havgahytta.
Rein fra de svenske samebyene Lainiovuoma og Saarivuoma har sommerbeite i nasjonalparken.
Hans-Carl Tveit
I perioden 1973 til 1977 var han gruppesekretær for Det liberale Folkepartiets parlamentariske leder Ole Myrvoll på Stortinget. Frem til han ble innvalgt til Bergen bystyre i 1991, var han første vara for felleslisten til Venstre og Det liberale Folkepartie t. Fra 2007 til 2011 var Tveit kommunalråd og nestleder for bystyrets komité for kultur, idrett og næring, samt gruppeleder for Venstres bystyregruppe. Fra 2011 var han Venstres 1. vararepresentant i bystyret. Han fungerte også i en periode som gruppeleder for Venstre i Hordaland fylkesting.
Tveit var utdannet jurist fra Universitetet i Bergen. Fra 2012 til 2017 var han ansatt som rådgiver ved kontor for samfunnskontakt ved samme universitet. Fra 2013 var han styreleder for håndballklubben FyllingenBergen, frem til han i 2014 gikk av som følge av helsemessige årsaker.
Joey Kramer
Joseph Michael Kramer (født 21. juni 1950 i The Bronx, New York City i USA) er trommeslager i det amerikanske hard rock bandet Aerosmith.
Joey er en god venn av Steven Tyler (vokalisten av Aerosmith). Han spilte mye musikk i 13-14-årsalderen, men først i 1970 ble han med i Aerosmith, etter flere spørsmål fra Steven Tyler. Gruppa trengte en trommeslager, og etter at Joey Kramer ble med, ble Aerosmith kjente.
Han og Steven og noen andre gutter flyttet sammen i en liten leilighet i Commonwealth, Avenue. Mange flyttet ut og inn og de ble til slutt hard rock bandet Aerosmith.
Joey bruker Zildjian cymbaler og Ludwig trommer. Han en kraftig trommis, og Joey har vært kjent for å underholde publikum med sine trommesoloer ved å slå på trommer med armene, albuene og til og med pannen.
Joey giftet seg med kjæresten Linda i 2009. De bor for tiden i Massachusetts.
Enten – Eller
Enten – Eller er en betydningsfull bok skrevet av den danske filosofen Søren Kierkegaard i 1843, hvor han utforsker eksitensens "stadier".
Boken er den første av Kierkegaards verker som ble skrevet under et pseudonym, noe som han gjorde mye bruk av gjennom sin karriere. I dette tilfellet brukes fire pseudonymer: "Victor Eremita", "A", "Assessor Wilhelm" og "Johannes". Victor Eremita er tekstenes fiktive utgiver og redaktør, som påstår å ha funnet teksten i et antikt skatoll. "A" er et navn som Victor Eremita har gitt til den fiktive forfatteren av den første boken ("Enten"), som han påstår ikke å ha kjent. "Assessor Wilhelm" er den fiktive forfatteren av den andre boken ("Eller"), mens "Johannes" er den fiktive forfatteren av en seksjon av 'Enten'; "Forførerens Dagbok". Siste del av andre bok heter "Ultimatum", og er et brev Assessor Wilhelm har mottatt fra en venn som er prest.