cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Temperatur (meteorologi)
Temperaturforholda i Norge
På årsbasis er kysten av Vestlandet (fra Lindesnes til Stad) varmest. Høyeste årsnormal blant værstasjonene har Skudeneshavn og Bergen med 7,7 ℃. Høyeste årsmiddel som har vært registrert, er 9,4 ℃ på Lindesnes fyr i 1990 og på Slåtterøy fyr i 2006.
Bortsett fra fjellstrøka er det Finnmarksvidda som er det kaldeste området i landet, året sett under ett. Sihccajavri har laveste årsnormal med −3,1 ℃. Laveste registrerte årsmiddel er −5,1 ℃ i Kautokeino i 1893 og i Sihccajavri i 1985. I høyfjellsstrøka er det store områder som har normal årstemperatur lavere enn −4,0 ℃. Det er få målestasjoner her, men en har årsmiddel fra en del steder, for eksempel Fanaråken (2062 moh.) med −4,4 ℃ og Gaustatoppen (1828 moh.) med −4,3 ℃.
Vinteren
Kjennetegnet for den norske vinteren er relativt høye temperaturer langs kysten og kulde i innlandet. Hele kyststripa fra Lista til Lofoten har månedsnormal over 0 ℃. Høyeste normaltemperatur vinterstid er på Sunnmøre, og det er også på Møre at de høyeste maksimumstemperaturene er målt: Sunndalsøra med 19,0 ℃ i januar (2020) og 18,9 ℃ i februar (1990).
De laveste vintertemperaturene har vi i indre Finnmark og i lavlandet nordøst på Østlandet. I indre deler av Finnmarksvidda går normalen ned til nesten −15 ℃, men ikke på fjelltoppene slik som Iškoras. Her blir det sjelden kaldere enn −25 ℃, siden toppen vil rage over den kaldeste luften på kalde dager. Den laveste temperaturen som er målt på en værstasjon i Norge, er −51,4 ℃ i Karasjok 1. januar 1886. 28. januar 1999 hadde samme stedet −51,2 ℃.
Temperaturer under −40 ℃ er ikke uvanlig på Finnmarksvidda, i indre Troms og på indre Østlandet. I perioden 1958–2009 var det 39 år at slike lave temperaturer blei registrert på Meteorologisk institutts målestasjoner.
Våren
Etter hvert som solenergien øker og snøen forsvinner, varmes landområdene hurtigere opp enn havet. På Vestlandet blir det derfor om våren normalt en sone like innafor kysten som har høyeste månedsnormal. Så stiger temperaturen sør på Østlandet. Bergen har landets høyeste månedsnormal for mars og april, mens Fornebu har den høyeste i mai.
Sommeren
Om sommeren er vanligvis sør-Østlandet og sørlandskysten varmest. Studenterlunden har høyeste månedsnormal med 17,3 °C i juli, og den høyeste månedsmiddeltemperaturen som er registrert i Norge, er 22,7 °C i Oslo i 1901. Høyeste maksimumstemperatur på en værstasjon er 35,6 °C, målt på Nesbyen i Hallingdal 20. juni 1970.
På grunn av midnattssola og varmluftsinnstrømming fra øst kan det også bli svært varmt i Nord-Norge. 23. juni 1920 blei det målt 34,3 ℃ i Sihccajavri. I indre Finnmark er det altså store forskjeller mellom vinter- og sommertemperaturene. I Karasjok er differansen mellom varme- og kulderekorden 83,8 ℃.
Høsten
Om høsten synker temperaturen på Østlandet, og det blir varmest i Ytre Oslofjord. Færder fyr har høyeste månedsnormal for august og september og Lindesnes fyr for oktober, og i november er det normalt varmest på fyrstasjonene i Rogaland og Hordaland.
Temperaturoversikt
''
«Effektiv temperatur»
Den temperaturen som leses av på et termometer tar ikke hensyn til vindavkjølingseffekten, det vil si at den er uavhengig av om det er vindstille eller om det blåser. Men for et menneske vil forskjellen være merkbar. En ullgenser kan holde en varm, når det er vindstille. Men luft som passerer forbi, enten det skyldes vind eller det er fordi personen beveger seg raskt, vil fjerne den varme lufta inne i genseren. Dermed svekkes isolasjonslaget mot kroppen, det kommer kaldluft inn mot huden, og en tar til å fryse. Kroppen taper varme til lufta. Våt hud og fuktige klær betyr også varmetap.
På grunnlag av forsøk har en gjort ulike beregninger av hvordan vind virker på temperaturfølelsen. Av de nyeste er den kanadiske avkjølingsindeksen, som blant annet sier noe om hvor fort det oppstår risiko for forfrysning ved ulike værforhold.
Sjøtemperatur
Temperaturen i havet er en viktig parameter både innen klimaforskning og værvarsling. Havet har stor effekt på værutviklinga ved at det tilfører lufta enorme mengder varme og vanndamp. Unormalt varmt eller kaldt hav vil kunne gi store utslag for været. Havtemperaturen har en langsommere variasjon enn lufttemperaturen. Kunnskap om dette er en nøkkel for å kunne varsle været for lengre perioder (sesongvarsler). Et godt slikt varsel baserer seg på at de langsomme variasjonene bestemmer gjennomsnittlige forhold i værutviklinga i flere måneder framover.
Sjøtemperatur har vært målt på norske fyrstasjoner i lang tid. I dag er det dessverre bare noen få målesteder igjen, de fleste av dem på oljeplattformene i Nordsjøen. Dessuten har vi en lang og viktig måleserie fra værskipet MS «Polarfront». Det hentes også ut data fra drivende bøyer og fra fjernstyrte instrumenter som kjører over store havområder. I denne sammenheng får en også målinger fra ulike dybder.
Ettersom temperaturen i havet er såpass stabil har det vært vanlig med bare ei måling i døgnet, klokka 12 UTC.
Sjøtemperatur som meteorologisk parameter må ikke forveksles med badetemperaturer som oppgis i mediene. Disse er sjelden foretatt på en måte som tilfredsstiller vitenskapelige krav. De er også vanligvis målt på steder der direkte sol og stråling fra land påvirker temperaturen for mye.
Slaget ved Nybøl
Slaget ved Nybøl den 28. mai 1848 var et dansk overraskelsesangrep på de tyske troppene som hadde forskanset seg på Sundeved. Tyskerne lå stasjonert ved Dybbøl mot Alssund, mellom fastlandet og øya Als. Den danske overkommandoen hadde fått tillatelse for et fremstøt for å drive general Halketts forbundsdivisjonen fra deres stillinger på Sundeved.
Det kom kontraordre fra krigsministeriet om å innstille angrepet ettersom Wrangel hadde trukket seg tilbake over grensen 25. mai fordi stormaktene ønsket diplomatiske forhandlinger mellom partene. Kontraordren kom for sent og general Hans Hedemann startet angrepet om formiddagen 28. mai med 14.000 soldater. Den danske angrepsstyrken besto av 18 bataljoner, en eskadron, tre kanonbatterier og en ingeniørenhet.
Wrangel besluttet å gå til motangrep for å gjenvinne det tapte terrenget og å kaste danskene helt ut av Sundeved. Men det første slaget ved Dybbøl ble et nytt nederlag den 5. juni 1848. Begge slagene ved Dybbøl var egentlige ikke nødvendig etter Wrangel hadde trukket seg ut av det danske kongeriket, men ga den danske befolkningen selvtillit på nytt og soldatenes moral var styrket.
Turid Smedsgård
Turid Smedsgård Sundal (født 10. oktober 1961 i Drammen) er en norsk tidligere håndballspiller fra Drammen. Hun var målvakt, og har 113 kamper for Norges kvinnelandslag i håndball i perioden 1978 til 1989. Bare 8 av kampene kom etter vinteren 1984. I 1981 ble hun norgesmester med Glassverket IF.
Smedsgård var aktiv i Glassverket IF til 1987 og deretter Oslo-laget Nordstrand IF til 1994. I desember 1981 bidro hun sterkt til at Glassverket vant NM-finalen med 16-12 over Skogn IL, Glassverket var da et 2. divisjonslag. Året etter ble Smedsgård kåret til beste målvakt i Handball-VM 1982, et mesterskap der Norge kom på 7. plass. Skader kom til å prege en større del av den tid hun var aktiv.
Stølsvatnet-prammen
Prammen fra Stølsvatnet ble funnet ved utløpet av bekken mot sør, sannsynligvis hadde den vært brukt mellom stølen ved vatnet og gårdene lenger nede langs seterveien som ledet oppover til bekken. Ved Stølsvatnet hadde to gårdsanlegg fra jernalderen blitt oppdaget og registrert, i nyere tid har det vært seterdrift i området.
Bunnen som er kravellbygd, er sammensatt av seks langsgående bord med de ytterste på hver side uthogd i en L-form. Skroget deretter er stivet av med fem spant.
Deaf Smith County
Deaf Smith County er et fylke i den amerikanske delstaten Texas. Det ligger i den nordvestlige delen av staten og det grenser mot Oldham County i nord, Randall County i øst, Castro County i sørøst og mot Parmer County i sør. Det har også grense mot delstaten New Mexico i vest.
Zethopsinus
Zethopsinus er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller. Slekten omfatter bare én kjent art.
Deaf Smith County
Deaf Smith Countys totale areal er 3 880 km² hvorav 2 km² er vann. I 2010 hadde fylket 19 372 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Hereford.
Vakttårnet – Forkynner av Jehovas Rike
Vakttårnet – Forkynner av Jehovas rike er et blad som utgis av Jehovas vitner gjennom Vakttårnets bibel- og traktatselskap. Bladet ble til da Charles Taze Russell og hans medarbeidere bestemte seg for å utgi et tidsskrift i 1879. Russell inngikk en avtale med utgiveren av et kristent tidsskrift som het The Last Trumpet, som ikke lenger kunne ta hånd om utgivelsen av tidsskriftet sitt, og dermed fikk bladet Watch Tower overta Trumpets 5000 abonnenter.
Bladet ble den første tiden kalt Zion's Watch Tower and Herald of Christ's Prescence. Senere skiftet det navn til The Watch Tower and Herald of Christ's Prescence, og i dag kalles det The Watchtower Announcing Jehovah's Kingdom (Vakttårnet – Forkynner av Jehovas Rike).
Bladet kommer ut to ganger i måneden. Det inneholder artikler med et tydelig bibelsk teologisk og historisk preg. Det andre bladet som Jehovas vitner utgir, er Våkn opp!
Vakttårnet blir trykket to ganger i måneden (inkludert punktskriftutgaver og videoutgaver på tegnspråk). Fra og med 1. januar 2008 har Vakttårnet forskjellig fokus i det første og det andre nummeret hver måned. Nummeret som blir utgitt den første dagen i hver måned, fokuserer på religiøse artikler som kan tilbys publikum utenfor Jehovas vitner. Nummeret som blir utgitt den femtende dagen i hver måned, inneholder studieartikler for menigheten og saker som angår organisasjonen internt. Dette nummeret distribueres til medlemmene og andre interesserte via de lokale menighetene, men det tilbys ikke aktivt til allmennheten, slik tilfellet er med det første nummeret.
Hvert nummer av Vakttårnet inneholder følgende korte forord:
Changshou
Changshou (长寿区; pinyin: Chángshòu Qū) er et bydistrikt i Chongqing i Folkerepublikken Kina.
Arealet er på 1 423,62 km².
Befolkningen var på 880,838 innbyggere i 1999, og på 874,949 i 2004, med en befolkningstetthet på 614,55 pr km² .
Kommunikasjoner
Kinas riksvei 319 fører gjennom fylket. Riksveien begynner i Xiamen i Fujian, løper nordvestover gjennom provinsene Jiangxi, Hunan og Chongqing, til den ender opp i Chengdu, hovedstaden i provinsen Sichuan.
Zethopsinus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika.
Sonangol
Sonangol (Sociedade Nacional de Combustíveis de Angola) er et delvis statseid angolansk olje- og gasselskap. Med en omsetning på 17 milliarder USA-dollar var det i 2007 Afrikas nest største selskap.
Historie
Sonangol ble etablert i 1976 da det portugisiske oljeselskapet ANGOL ble nasjonalisert i forbindelse med landets nyvunnede selvstendighet. Etter Angolas selvstendighet forlot flere av de tidligere aktive oljeselskapene landet, og Sonangol kjøpte opp deres virksomhet.
I debember 2009 vant Sonangol en anbudskonkurranse om å utvinne olje i Qaiyarah og Najmah i Nineveh-provinsen i nordre Irak.
Datterselskaper
Etter hvert som selskapet vokste, hadde det økende behov for tjenester innen innkjøp, transport, telekommunikasjon og data, engineering, seismikk osv. Sonangol etablerte datterselskaper for å møte disse behovene. Sonangol og dets over 30 datterselskaper har fortsatt å ekspandere innen andre forretningsområder. Blant de viktigste datterselskapene er Sonair, MSTelcom og de to bankene Banco Africano de Investimentos og Banco do Comércio e Indústria.
Canthocamptus microstaphylinus
Canthocamptus microstaphylinus er en art av leddete hoppekreps innen slekten Acartia som holder til i Arktis, Barentshavet og nordlige Atlanterhavet, og som Westwood beskrev i 1836. Den er et dyreplankton som utgjør føde for blant annet fiskeyngel. Arten lever av alger og plankton.
Arten ble første gang beskrevet av Wolf i 1905.
Camilla Holth
Camilla Holth (født 25. desember 1978 i Bærum) er en norsk curlingspiller. Har representert Norge i 15 senior mesterskap, inkludert olympiske leker i  2002 og 2006
Dyvik Bruk & Trelast
Dyvik Bruk var et sagbruk og båtbyggeri som lå i Dyvika, 6 km øst for Arendal.
Historie
Første gang man kan se Dyviken omtalt i sorenskriveriets gamle folianter er i 1812, og da under navn av Duevigen under Troms Sogn, mtr.nr.22, gnr.119 – bnr.3, utgått fra Krøgenes. Det ble i dette året utstedt skjøte fra Johannes Terkelsdatter til Torgrim Jensen på eiendommen med hus for 100 riksdaler, datert 22. oktober 1812.
Neste gang man kan se eiendommen omtalt er i 1849, da det ble opprettet et mindre sagbruk i indre Dyviken. Der hadde tidligere vært drevet skipsbyggerivirksomhet der inne. I forbindelse med en skyldsetningsforretning i 1856 sees navnet for første gang endret til Dybevigen. Dette navnet har sannsynligvis sin opprinnelse fra den dype viken som skjærer inn fra Tromøysund. Navnet er som kjent nå i daglig tale Dyvika, og herfra har da igjen Dyvik Bruk fått sitt navn.
Eiendommen lå tidligere på grensen mellom Barbu og Stokken, men etter at Barbu i 1902 ble innlemmet i Arendal, ble Dyvika liggende på grensen mellom Arendal og Stokken med Dyvik-kilen som skille. Bruket og opplagstomtene ligger nå i Stokken herred, mens dens vestlige delen av eiendommen ligger innenfor Arendals grenser, og bedriften blir derfor skattlagt i begge kommuner. Forretningskontoret er på neset i Arendal sentrum.
Det har gjennom disse årene vært vekslende virksomhet i Dyvika. Bruket har vært på mange hender, og de forskjellige eiere har drevet med mer og mindre hell.
Forut for det første sagbruket ble anlagt i Dyviken 1849 ble det drevet skipsbyggeri, og det ble bygget tre skonnerter.
Produksjon og drift
1849 i april, grunnla trelasthandler Phil det første sagbruket i indre Dyvika. Han drev i begynnelsen i meget beskjeden målestokk, men utvidet i 1856 etter datidens forhold et moderne sagbruk med dobbel tømmersirkel og oppgangssag.
De første 15 år skiftet bruket eiere mange ganger. Etter Phil fulgte Anders Dyvika som etter et par års drift solgte til trelasthandler Runes, som igjen solgte til trelasthandler Chr. Sandberg. I denne perioden var bruket også en tid bortleid til konsul Bernt Einersen, Grimstad. Etter Sandbergs død ble Dyvika solgt av boet.
1872, Christoffer Johnsen, som senere også bygget en ny sagbruksbygning, overtar og drivkraften ble lagt om fra vann til damp. Johnsen drev også en tid isforretning i Dyvika.
1890, sagbruket ble solgt til brødrene Ragnvald og Gabriel Blakstad som drev bruket og en pinnefabrikk frem til 1898, da en brann satte en foreløpig stopper for driften. En ny sagbruksbygning ble straks etter oppført, og maskineriet besto nå av to doble tømmersirkler.
1900, og bruket er i full gang igjen med 50 ansatte, men det varte ikke lenge før nedgangstidene slo til etter århundreskiftet.
1903, Norges Bank overtok eiendommen og bruket ble leiet bort til Wahl, en svensk maskinarbeider som drev en større kassefabrikk der.
1911, bruket ble igjen overtatt av Ragvald Blakstad, som utvidet bedriften til også å omfatte skipsbyggeri. Bl.a. ble det bygget en 500 tonns ishavsskute som fikk navnet M/S «Hobby», samt en rekke større lektere. Disponent Blichner hadde en fornøyelig historie om sjøsettingen av M/S «Hobby», her gjenfortalt av hans sønn:
Ishavsskuten «Hobby» skulle sjøsettes som seg hør og bør med dignitærer og alt som hørte til. I det øyeblikket skuta skulle ha gått av beddingen – så gikk den ikke. Det nyttet ikke hvor mye man enn forsøkte å lirke for å få den til å skli av. Skuta rikket seg ikke og sjøsettingen måtte utsettes.
Man tok kontakt med et slepefirma og kapteinen på slepebåten sa at dette var en grei sak. Avtalen var "no cure no pay". Slepebåten fikk trosse ombord og kjørte forsiktig utover inntil han tok opp slakken i trossa. Da begynte han å kjøre på, og ga mer og mer kraft til maks ytelse. Skuta rikket seg ikke. Slepebåten gjorde mange forsøk. Til slutt den helt inn til slippen, slik at det var slakk. Tok så rennefart, og idet slakken var tatt opp hadde slepebåten full fart. Da røk trossefeste ombord i slepebåten. Kapteinen satte kursen ut bukta, og det var det siste de så til ham. Etterpå ble det foretatt en grundig undersøkelse, og det viste seg at det var to jernbolter som var slått gjennom kjølen og inn i beddingen. Da disse to var saget av, rant «Hobby» lett og elegant ut på vannet.
1921, Interesseselkapet A/S BOX overtar bruket. Dette selskapet som bestod av fabrikkeier T.A. Mørland, fløtningsinspektør Lidvard Midttun og disponent / forretningsfører G. Blichner. Dette selskapet moderniserte bedriften betydelig. T.A. Mørland som siden 1880-årene hadde drevet med sagbruks- og skipsbyggervirksomhet på Nedre Gartha (7-8 km øst for Dyvika) hadde til da bygget 23 seilskip. Nå flyttet han sagbruket sitt fra Gartha til Dyvika og skipsbyggeriet på Gartha ble nedlagt. Den store sagbruksbygningen som ble oppført i Nedre Gartha i 1884, var ca. 29 x 13 meter med øksehugget reisverk og tak-konstruksjon. Den ble plassert i ytre Dyvika omtrent der det gamle skipsbyggeriet hadde ligget. Saga ble forsynt med 2 oppgangssager, og drivkraften ble fra nå av lagt om fra damp til elektrisk kraft. Denne bygningen ble stående til 1990-årene.
De andre sagbrukene hadde alle vært plassert i indre Dyvika, og det siste av disse ble revet bare et par år etter at man hadde fått i gang driften av bruket i ytre Dyvika på parsell med gnr.41 – bnr.13 i Stokken Herred, nå Arendal kommune.
Som på så mange områder ble det også for trelastforretningene vanskelig år fra midten av 1920-årene og utover. Grunnet en sterk oppskriving av den norske krone, falt trelastprisene i utlandet meget sterkt, og brukene ble liggende inne med tildels store lager av tømmer som var innkjøpt etter høye priser. En rekke bruk i distriktet fikk føle denne påkjenningen og flere av dem innstilte driften eller gikk over på nye eiere. Dette gikk hardt utover brukenes kapital, og et par bruk i distriktet fikk også statsgaranti for å holde driften gående. Også A/S BOX fikk føle påkjenningen, og i 1928 trådte Blichner og Midttun ut av firmaet og overtok stillingene henholdsvis som forretningsfører i Arendal Trygdekasse og fløtningsinspektør i Nidarå Fellesfløtning. Firmaet fortsatte så sin virksomhet i årene framover som familieselskap under T.A. Mørlands ledelse. Bruket ble drevet jevnt og trutt, om enn ikke i samme målestokk som før. Det ble foretatt forskjellige lastekjøp på "stuv", liksom bruket også hadde en rekke store leieskurer. I årene 1930-31 skar man således ca. 10 000m3 for Songe Tresliperi. Da markeds- og prisforholdene på utlandet og Vestlandet var vanskelig på skurlast, og det ved siden herav på det lokale salgsmarkedet ble drevet en skadelig priskonkurranse som umuliggjorde regningssvarende drift, besluttet man i desember 1935 å stanse driften av bruket inntil videre.
I midten av 30-årene var konkurransen i trelastbransjen meget skarp, og dette førte tildels til å brukene undersolgte hverandre. Dette ble uholdbart i lengden, for både trelastforretningene, skogeierne og i siste omgang også for avtagerne.
For å få pris- og omsetningsforhold inn i fastere former, besluttet distriktets trelasthandlere seg i 1936 å danne Aust-Agder Trelastnærings Forening. Foreningens oppgave var å ivareta medlemmenes interesser, og følgen ble at det straks etter ble opprettet en prisoverenskomst som skulle vise seg å virke meget gunstig for alle parter.
Etter fabrikkeier T.A. Mørlands død sommeren 1937 ble spørsmålet om avvikling av A/S BOX aktuelt. Mørlands nest yngste sønn, trelasthandler Finn Magne Mørland, som hadde vært ved bruket noen år, meldte seg da som kjøper av bruket med tilhørende tomter, strandrettigheter m.v., og eiendommen gikk over på hans hender.
1937-39, bruket oppgraderes med diverse nye bygninger, og nyåpning av bruket planlegges av brukets nye eier: Finn Magne Mørland.
1939, Dyvik Bruk åpner som en ny og moderne trelastbedrift. Den var mange gode grunner for hvorfor Trelasthandler Finn Magne Mørland torde å satse på modernisering av bruket, grunner som:
1940, Forretningen hadde ikke vært drevet mer enn et års tid, da en høyst radikal forandring inntrådte da tyskerne våren 1940 overfalt vårt land, og trelastnæringens menn var vel blant de aller første som fikk føle den tyske jernhel. Okkupasjonsmakten forlangte uhyre mengder av trelast, og alt salg i det frie marked ble strakt forbudt. Gjennom Norges Trelastforbunds Salgssentral fikk landets trelastforretninger ordre fra tyskerne om at 85% av den lagrede trelast og den fremtidige produksjon skulle forbeholdes herrefolket, men de resterende 15% skulle fordeles på det sivile norske behov. Dette førte til at det ble besluttet innført innkjøpskvoter både for tømmer og for ferdigprodusert trelast basert på brukenes innkjøp i perioden 1936-1939, en beslutning som satte Dyvik Bruk i en meget ugunstig stilling. Bruket hadde nemlig nettopp i denne periode hatt stillstand, og man ble stående med en meget liten kvote, og dette forhold vanskeliggjorde en videre utbygging av forretningen i årene fremover. Dette har også hatt sine konsekvenser etter frigjøringen, idet kvoteordningen fremdeles ble opprettholdt i Brukets Jubileumsår 1949. Det lyktes allikevel å oppnå visse lempninger på dette område. På tross av disse vansker har Dyvik Bruk klart å opparbeide seg til en av distriktets ledende forretninger i bransjen.
Som en kuriositet fra okkupasjonstiden kan det nevnes at det ved bruket var lagret et større parti våpen og ammunisjon for den lokale avdelingen av Milorg, som Mørland var medlem av. Organisasjonene ble imidlertid rullet opp av Gestapo, men det lyktes Mørland sammen med flere andre Milorg-karer å komme seg over til Sverige i siste øyeblikk. Folkevittigheten som selv ikke tyskerne klarte å ta knekken på, endret øyeblikkelig firmanavnet fra Dyvik Bruk & Trelastlager til Byvik Bruk & Våpenlager.
1945, etter 5 års okkupasjon med store deler av Nord-Norge avsvidd og forøvrig stor krigsskade på en rekke av landets byer var det naturlig at behovet for trelast og bygningsartikler ville bli stort. Foruten den direkte gjenoppbyggingen hadde man også den stadig økende bolignød å ta hensyn til, samtidig som det er et meget stort udekket materialbehov til reparasjoner og industrielle formål. Innenfor rammen av de retningslinjer som rasjonerings- og prismyndighetene har streket opp, har bruket fortsatt sin levering av trelast og bygningsartikler til det stedlige marked, og det er ikke få nybygg i byen og de nærmeste distrikter som etter frigjøringen er reist med materialer fra Dyvik Bruk.
Munnruger
Munnruging er en form for yngelpleie hos enkelte grupper av dyr, hvor yngelen holder til i foreldrenes munn mens de er små. Munnruging er utbredt blant fisk, og flere forskjellige familier har utviklet dette trekket uavhengig av hverandre. Det finnes også munnrugere i andre dyregrupper, f.eks. frosken Rhinoderma darwinii.
Dyvik Bruk & Trelast
Produksjon og drift
1953, sagbruksvirksomheten opphørte, og Dyvik Bruk ble utelukkende drevet som trelastlager. Bruket hadde stor fordel av å være den eneste leverandøren av bygningsmaterialer på østsiden av Arendal. Markedet strakte seg også over Tromøya og Moland, ikke minst takket være alle øyboerne som kunne få brakt bygningsmaterialer sjøveien.
1976, Finn Magne Mørland trekker seg tilbake, etter 40 år som innehaver og daglig leder av Dyvik Bruk. Plastbåtfirmaet Wiking Boat som allerede leide en tomt for båtproduksjon, overtok på leiebasis. Trelast- og byggevareforretningen ble leid ut til Mesterhus som holdt til der inntil 1989.
Den gamle bebyggelsen etter Dyvik Bruk og Trelast lager eksisterer ikke lenger.
Fossen/møllebruk og dampmaskin som kraftkilde
Drivkraften til sagbruket ble skaffet dels ved vannhjul og dels ved dampmaskin. Man nyttet vannet fra dammen ovenfor (Dyvik-kjenna) om høsten, og dampmaskinen resten av året. Dette vannhjulet var forøvrig en svær affære. Det hadde en diameter på ikke mindre enn 80 fot og var etter sigende det største som på den tid fantes i Skandinavia.
Elektrisitet som kraftkilde
I 1949 drives bruket av 4 motorer og det fikk sin strøm fra Aust-Agder Kraftverk (Arendalsvassdraget).
Det maskinelle utstyret på bruket i 1949 består av:
Det gjøres i stand i Dyvika for salg til hjemlige markeder
Før det kunne bli en realitet, måtte trelastforretningen rustes opp. Det som da meldte seg først og fremst, var å få en snekkerkyndig mann som var pålitelig og kontaktskapende med tanke på kunder. Han ble anbefalt Oscar Gundersen som var kommet hjem fra Amerika. Han var snekker og en prima kar, men han var noe gammel, 65 år. Finn Magne Mørland presenterte sine planer for Gundersen og spurte om han kunne være brukets altmuligmann, snekker, ekspeditør, lagermann og formann.
Gundersens svar var: «Kan de være tjent med meg så skal jeg gjøre mitt beste.»
De skal være visst at Oscar Gundersen gjorde sitt beste! Han ble disponenten og forretningens støtte gjennom mange år, og det var han som reddet Finn Magne Mørland fra å komme i tyskernes klør i 1942. Sammen gikk de i gang med istandsetting av lagerbygg for høvellast i to etasjer med skyvedører, og det ble laget 2 nye lagerbygg for skurlast, plate, papp, finèr, spiker mv.
Da Oscar Gundersen sluttet i 1949, hadde han vært med på å bygge opp en bedrift som ga arbeid til en god del folk i mange år.
Kjøper tømmer og setter saga i gang igjen
Etter at lagerbyggene var ferdige og varer kjøpt inn, ble firmaet registrert og åpnet den 2. januar 1939. Etterhvert som salget av trelast og byggevarer kom i gang, ble det behov for skurlast skåret på bestemte lengder til reisverk og lignende. Det var ikke så lett å få andre til å skjære slikt på engros-basis til en konkurrent. Det ble besluttet å sette saga i gang igjen, og det ble gjort avtaler om kjøp av tømmer. Det ryktes snart at saga på Dyvik Bruk skulle startes opp igjen, og de gamle sagmestrene, bakskjærerne og tomtefolkene kom og meldte seg til arbeid. Disponent Finn Magne Mørland måtte ta forbehold om at saga ikke kunne holdes i gang lenger enn til desember.
Snart rullet den ene tømmerbilen etter den annen ned på tomtene med last som ble tippet i ringbom i sjøen. Og det ble liflige toner å høre fra sirkel- og oppgangssag og kante oppe på saga (kante = kantsag / breddesag).
Fergebygging i vintermånedene
Problemet med sagbruk ved sjøen var jo gjerne at buktene frøs til når vinteren begyndte i november/desember. Om ikke isen satt en stopp, så var det snøhindringer. Da var det ikke mulig å skjære lenger. Sagmestrene og de andre måtte slutte for vinteren og komme igjen på våren, ofte i slutten av april. Det ble etterhvert vanskelig å få folkene tilbake, spesielt fagfolkene. Disponent Finn Magne Mørland kom på ideen om å benytte vintermånedene til å bygge en motorferge oppe på saga.
Hans Gullovsen var gammel skipsbyggingsmann og hadde vært med da ishavskuta M/S «HOBBY» ble bygget. Behovet for ferje til transport av hunved og materialer hadde meldt seg flere ganger, og det var ingen som hadde en slik farkost i nærheten. Planen ble presentert for Gullovsen, og ønsket var en ferje på 26/27 fot, med en lasteevne på ca. 12-15 tonn. Etter noen dager kom Gullovsen med en halvmodell og sa at han trodde nok han skulle greie det når han bare fikk noe tid til å lage tegninger for spantingen. Utover høsten ble det plukket ut fin spesiallast til spant og bordganger som ble satt opp til tørk.
Etter jul arbeidet sagmester Gullovsen og hans to sønner på ferga, og i april var den ferdig. Den ble malt sjøgrå. Så var det å kutte ut åpningen i veggen og gjøre klart for sjøsetting.
Ikke lenge etter ble kursen satt for K.K. Lien på Tromøya, med ferja full av materialer. Innehaver av K.K. Lien ble så interessert i denne ferga at han bestilte en til seg selv. Den gikk fra Kongshavn til jernbanen i Arendal, full-lastet med landbruksgjenstander, sparkstøttinger og rattkjelker.
Det var noe forskjell på størrelsen av dem, men de fleste var ca. 34 fot lange, 13 fot brede og ca. 6 fot dype. Den største ble 36 fot lang og 9 fot bred. De laster vel 15 tonn og var som regel utstyrt med 10-14Hk Sleipner, bensinmotor. Fergene ble veldig populære, og i sommertiden var de meget etterspurt til turer i skjærgården. I de påfølgende vintre ble det bygget 6 ferjer til.
Bygg no.:
Forholdet til arbeiderne
Dyvik Bruk hadde gjennom tidene hatt en stø og solid arbeidsstokk, som stod på sin post i gode og dårlige tider for bruket, og ikke skiftet eller gått over i annet arbeid, selv om der kunne være visse økonomiske fordeler å høste. Flere av arbeiderne har således vært ved bedriften i en mannsalder, og antallet på tømmerstokker de har foredlet er nok langt opp i de sekssifrede tall ifølge Finn Magne Mørland. Styrken ved arbeiderne er dog ikke bare at de er dyktige sagbrukarbeidere som kan behandle sine maskiner og virke, men at de ved siden av også har et praktisk grep og syn på annet arbeid som de settes til når sagbruket står.
Når bruket går for fullt, har det en arbeidsstokk på 20 mann. Når det har vært tømmermangel har kun tømmersirkelen vært i drift, slik at bruket har hatt 10-12 arbeidere og 2 funksjonærer fast ansatt.
Dyvik Bruks 100-årsjubileum, april 1949
Flere av arbeiderne kunne i jubileumsåret 1949 se tilbake på fra 50 til 30 års virke ved bedriften. Ved jubileums-tilstelningen den 1. april 1949, ble følgende 4 overrakt Norges Vels medalje for lang og tro tjeneste:
Videre har sagmester Ole Severin Olsen arbeidet ved bedriften i 32 år, men da han sluttet noen år før jubileums-tilstelningen, oppfylte han ikke fordringene til å kunne få medaljen. Ingen av arbeider ved Dyvik Bruk måtte slutte i jobben på grunn av alderen. Så lenge de hadde helse og krefter fikk de være i sitt arbeid. En av arbeiderne hadde passert 80 år, og 3 andre hadde passert 70 år, og var fremdeles i full aktivitet ved bruket i jubileumsåret 1949.
Deltakere på jubileums festen var blant annet arbeidere, funksjonærer og tidligere eiere:
Kristien Christensen, G.Blichner, Ole Severin Olsen, Hans Gullovsen, Gunder Olsen, Ingvild Larsen, Karl Pedersen, Oscar Gundersen, Lidvald Midthun, Johan Gullovsen, Richard Gullovsen, Peter Schlanbuch, Ludvig Andersen, Gerd Evy Wale, Finn Magne Mørland, Martha Møller, Håkon Hansen, Lyder Terkelsen, Erik Moberg, Maldvin Johnsen.
Henrik Bjørdal
Henrik Rørvik Bjørdal (født 4. februar 1997) er en norsk fotballspiller som spiller for Vålerenga Fotball.
Karriere
Bjørdal debuterte i Eliteserien i Aalesunds 7–1-seier mot Lillestrøm, 13. mai 2013.
27. januar 2016 signerte Bjørdal en to og et halvt år lang kontrakt med den engelske klubben Brighton & Hove Albion. Der ble han en del av klubbens U21-lag. I mars 2017 ble han lånt ut til svenske IFK Göteborg.
I juni 2018 signerte han for den belgiske klubben Zulte Waregem.
I september 2020 signerte Bjørdal en tre og et halvt år lang kontrakt med Vålerenga. Han debuterte for klubben 13. september 2020, i en kamp som endte med seier 5–1 mot Brann.
Aksel Kjær Vidnes
Aksel Kjær Vidnes (født 9. november 1981) er en norsk journalist og redaktør. Fra 2022 er han ansvarlig redaktør i forskning.no. I 2009 var han redaktør for studentavisa Universitas.
Han er utdannet journalist ved University of Queensland i 2005, og sosiolog ved Universitetet i Oslo i 2008, der han skrev masteroppgaven Ungdoms sosiale bruk av webkamera sammen med Helle Christine Jacobsen, om ungdoms bruk av nettbasert kommunikasjonsteknologi, med spesielt fokus på webkamera. Funn fra denne oppgaven ble offentliggjort i flere norske medier høsten 2008.
Aenictopecheidae
Aenictopecheidae er en familie av insekter som tilhører tegene, en gruppe av nebbmunner. Nebbmunner har det til felles at munndelene er sugende og at de suger opp næringen. Det er bare beskrevet ca. 20 arter, men det finnes sannsynligvis mange ubeskrevne i tillegg. De er regnet som den mest primitive gruppen blant tegene.
Utseende
Små til middelsstore (2 – 10 mm), vanligvis slanke, ofte brunlige teger. Kroppen er gjerne kledt med korte, oppstående hår. Vingene kan være lange eller mer eller mindre reduserte. Antennene er fire-leddete, gjerne litt kølleformede. Hodet er lengre enn bredt, fasettøynene er små, hos Nymphocorinae er de redusert til én enkelt fasett. Pronotum er lengre enn bredt, trapesformet, hos de små artene i Murphyanellinae er det delt i tre lober. Bakkroppen er vanligvis forholdsvis lang, smal og parallellsidig. Frambeina er kraftige og modifisert til gripeorganer, unntatt hos Nymphocorinae. Føttene består at ett eller to ledd.
Levevis
Lite er kjent om biologien til disse tegene, men frambeinas form tyder sterkt på at de er rovdyr. De forekommer på bakken, i jord, under steiner, under barken på døde trær og mellom løvstrø. Slekten Boreostolus, som er den som forekommer lenmgst nord, lever under steiner ved bredden av elver. Noen arter er funnet svermende. De fleste lever på fuktige steder, men medlemmer av slekten Australostylus er fanget i lysfeller i tørre områder av Australia.
Utbredelse
Familien er utbredt over store deler av verden, men ser ut til å mangle i Europa og på det afrikanske fastlandet (en art er kjent fra Madagaskar). I Nord-Amerika forekommer arten Boreostylus americanus langs bredden av fjell-elver i delstatene Oregon, Washington og Colorado. Boreostolus sikhotalinensis lever i det østlige Sibir og forekommer der ganske langt mot nord.
Systematisk inndeling
Det er usikkert om Aenictopecheidae er en monofyletisk gruppe, siden alle karaktertrekkene som definerer denne familien blir sett på som primitive trekk (plesiomorfier).
Ved moderens båre
«Ved moderens båre» er en skillingsvise, skrevet i sin ungdomstid av H. C. Andersen. Han skrev flere sørgmodige viser, blant annet «Moder, jeg er trett». «Ved moderens båre» er sunget inn på Frem fra Glemselen kap.10 med Rita Engebretsen.
Teksten
vil du aldri, aldri våkne mer, og så gråter stedse dine drenge. hvorfor kommer alle venner hit kledde i de sorte sørgekleder. hør vår broder, hør den lille dreng som i vuggen ligger der og greter. akk så kan da aldri solens skinn lyse inn i kisten hvor du sover. akk så kommer du jo aldri mer hjem til oss og til vår lille broder. Og du har alt sovet dage tre og ennu i dypen søvn du hviler. når de våkner opp så våkner du frisk og sunn som før med røde kinner. Og du har jo også meget grett, derfor kan du nu til hvile trenge. og til sist når du er våknet opp er du fri for sykdom sorg og kummer. bak den fine røde rosenflor vil jeg vise han hvor moder hviler. akk så skal jeg nok fortelle deg hvor vi gråt og sørgede her nede.
Elizabeth Swann
Elizabeth Swann er en fiktiv figur som første gang ble introdusert i Walt Disney-filmen fra 2003, Pirates of the Caribbean: The Curse of the Black Pearl. Elizabeth opptrer også i oppfølgerfilmen fra 2006, Pirates of the Caribbean: Dead Man's Chest, og i den tredje filmen Pirates of the Caribbean: At World's End fra 2007.
Den vakre Elizabeth er en opprørsk og sjørøverbesatt datter av guvernør Weatherby Swann. Hun er portrettert fra hun blir forelsket i figuren Will Turner, en smed og en barndomsvenn av henne. Elizabeth blir spilt av den britiske skuespilleren Keira Knightley. Den unge Elizabeth blir spilt av Lucinda Dryzek.
Knightley har selv Ganske treffende oppsummert figuren i følgende ord: «Hun er på en måte en moderne jente plassert på 1700-tallet.» Elizabeth, essensielt, har muligheten til å opptre med oppførselen og oppveksten til en adelskvinne, eller med vidd og snarrådighet som ei sjørøverjente. Elizabeth ønsker ofte mer uavhengighet enn hva som normalt vil bli tiltenkt en kvinne av hennes klasse på 1700-tallet.
The Curse of the Black Pearl
Tidlig i Pirates of the Caribbean: The Curse of the Black Pearl fantaserer Swan ofte om pirater og livet til sjøs. Når Elizabeth reiser sammen med faren hennes, guvernør Weatherby Swann, til Port Royal er hun elleve år gammel. Underveis møter de Will Turner som ung gutt, som blir oppdaget flytende til havs. Han var den eneste overlevende på et skip etter et sjørøver-angrep. Historien fortsetter åtte år senere, og ekteskap var på denne tiden et vanlig middel for å knytte strategiske politiske allianser eller mer fordelaktige sosiale forbindelser. Det blir forventet at Elisabeth skal gifte seg med en respektabel og velstående mann. Men Elizabeth foretrekker å gifte seg av kjærlighet, og hun har romantiske følelser for for Will Turner. Men Will, en fattig smed, er en uegnet match for en velstående kvinne som Elisabeth.
Selv om Will i all hemmelighet elsker Elizabeth, kjenner han sin plass i samfunnet, og holder de virkelige følelsene sine hemmelig for alle andre. Guvernør Weatherby Swann ønsker i mellomtiden at datteren hans skal gifte seg med kommandør James Norrington, en respektert offiser fra det britiske Royal Navy. Under Norringtons frieri besvimer imidlertid Elizabeth, hvis tett snørede korsett nesten kveler henne. Hun faller ned, og havner i en bukt. Hun blir snart reddet av den beryktede kaptein Jack Sparrow, som nylig har ankommet Port Royal. Til tross for Sparrows galante handlinger, og mot Elizabeths protester, blir Sparrow umiddelbart fengslet for sjørøveri. Dermed risikerer han å bli henrettet ved hengning.
Men den natten angriper et sjørøver-skip, The Black Pearl, Port Royal - som blir kontrollert av kaptein Hector Barbossa. Men han og resten av mannskapet er under en gammel aztekisk forbannelse. Deres virkelige form - udødelige skjeletter - kan bare sees i måneskinn. De tror at Elizabeth kan brukes til å knekke denne forbannelsen en gang for alle, og de tar henne med seg på skipet deres. Selv om den fredelige og lovlydige Will Turner forakter sjørøvere og nærer en dyp mistillit til Sparrow, frigjør han Sparrow - vel vitende om at det bare er Sparrow som kan finne Isla de Muerta, den hemmelige øya hvor Elizabeth blir fraktet.
Dead Man's Chest
Pirates of the Caribbean: Dead Man's Chest begynner ett år senere, og Elizabeth blir sett vente ved alteret der hun og Will Turner etter planen skulle gifte seg. Men Lord Cutler Beckett ankommer med arrestordre, for både Will og Elizabeth etter at de hjalp Jack Sparrow med å flykte i den forrige filmen. Tidligere kommandør James Norrington i den britiske flåten var også involvert i at Sparrow unnslapp. Men siden den gang hadde Norrington sagt opp kommisjonen sin og forsvunnet. Lord Cutler Beckett tilbyr å slippe dem fri, men bare dersom Will går med på å finne igjen Jack Sparrow og skaffe et magisk kompass som Beckett ønsker å få tak i. Beckett er en hensynsløs agent fra Det britiske ostindiske kompani, og utvider selskapets monopol til å gjelde over hele Karibia. Ærlige kjøpmenn og handelsreisende blir dermed tvunget til å betale ekstremt høye gebyrer og tilleggsavgifter for å seile produktene deres til havner kontrollert av Det øst-indiske kompaniet.
Julefred
Julefred er et musikkalbum med Roar Engelberg, utgitt i 1988. Albumet lå én uke på VG-lista og endte med 14.-plass som beste plassering.
Elizabeth Swann
Dead Man's Chest
Med Sparrows kompass kan Becket utrydde alle sjørøvere, og dermed utvide selskapets territorium ytterligere, samt øke fortjenesten samtidig som han konsoliderer sin egen makt og rikdom. Will Turner finner endelig igjen Sparrow og resten av mannskapet fra The Black Pearl på Pelegosto, hvor de gjemmer seg fra Kraken som blir kontrollert av Davy Jones. Han jakter Sparrow på grunn av en gjeld, samtidig som Sparrow har lett etter «den døde mannens kiste» som inneholder Jones sitt bankende hjerte. Den personen som eier hjertet, kontrollerer Davy Jones og dermed også Kraken. Dessverre ser det ut til at Sparrows magiske kompass svikter ham, selv om det kan peke på noe han ubevisst ønsker seg mer enn hjertet til Davy Jones.
Elizabeth ønsker snart å finne igjen Will, og reiser i forkledning til Tortuga. Hun møter Sparrow og Joshamee Gibbs på en pub. De forsøker å rekrutterer andre sjømenn i et forsøk på å betale ned Sparrows gjeld til Davy Jones, som krever hundre sjeler i bytte for Sparrow. De kommer også i kontakt med James Norrington igjen, som nå beskylder Sparrow for å ha ødelagt livet hans, og prøver å skyte ham, og antenner et slagsmål, men Elizabeth slår ham ut for å redde ham. På Isla Cruces finner Jack, Elizabeth og Norrington den døde mannens kiste. Når Will kommer med Davy Jones sin stjålne nøkkel, får Elizabeth vite at Sparrow tidligere hadde narret Will over på «Den flygende hollender». Senere, om bord på The Black Pearl, forsøker de å stikke av fra Kraken.
At World's End
Pirates of the Caribbean: At World's End er den tredje filmen i serien, hvor Jack Sparrow, kaptein Barbossa og syv andre pirat-høvdninger har blitt innkalt til et møte ved Brethren Court - som skal finne sted på Shipwreck Island. De må diskutere hvordan de burde håndtere Lord Becketts angrep på sjørøvere over hele verden. Men Jack Sparrow er fremdeles fengslet om bord på The Black Pearl. Han mangler en etterfølger som kan ta hans plass ved Brethren Court sammen med de andre sjørøverne.
Elizabeth Swann slår seg sammen med Will Turner, kaptein Hector Barbossa, Tia Dalma og resten av Sparrows tidligere mannskap på et redningsoppdrag. Men de må først skaffe seg et navigasjonskart, som kan føre dem til verdens ende. De slipper også løs Kraken, og må gå til et endelig slag for å stoppe Cutler Beckett og Det britiske ostindiske kompaniet en gang for alle. Men sjørøverne blir overrasket av en kjempe-armada av skip ledet av Lord Beckett. Etter en hard kamp blir Will stukket i brystet av Davy Jones. For å redde livet hans, hjelper Sparrow og Elizabeth han med å stikke ett sverd i Daby Jones sitt hjerte. Dermed blir Will Turner den nye kapteinen på «den flyvende hollenderen»
パイレーツ・オブ・カリビアンの登場人物 Pirates of the Caribbean
Maria Hovmark
Maria Hovmark (født 11. mai 1999) er en dansk fotballspiller som spiller for Avaldsnes.
Karriere
Hovmark spilte ungdomsfotball for Brøndby fra 2012, og tok etter hvert steget opp på førstelaget. Hun debuterte i Elitedivisionen med scoring som 16-åring i mars 2016. I juli 2018 røk hun korsbåndet, og var ute av spill i over et år. I januar 2020 signerte hun en toårskontrakt med den svenske klubben Djurgårdens IF. Etter kun en måned i klubben røk hun korsbåndet for andre gang i karrieren. Hun rakk ikke å komme tilbake på banen før kontrakten gikk ut etter 2021-sesongen. I januar 2022 vendte hun tilbake til Danmark og signerte for Sundby Boldklub. I februar 2023 signerte hun for Avaldsnes i Toppserien. Hovmark har landskamper for flere danske aldersbestemte landslag.
Nina Grieg
Nina Hagerup Grieg (født 24. november 1845 i Bergen, død 9. desember 1935 i København) var en norsk sopran.
Nina Grieg var kusine til Edvard Grieg (1843-1907), og de to giftet seg 11. juni 1867 i København. Ekteparet opptrådte ofte sammen på konserter i Europa, og fikk svært gode kritikker. Nina Grieg ble dessuten anerkjent som en svært sensitiv tolker av mannens sanger. Den engelske komponisten Frederick Delius dediserte to sett med sanger til henne i årene 1888–1890.
Nina Griegs stemme er bevart på to voksruller med meget dårlig teknisk kvalitet, innspillingene er utgitt på platemerket Simax.
Etter Griegs død i 1907 bosatte Nina Grieg seg i Danmark.
Canthocamptus oregonensis
Canthocamptus oregonensis er en art av leddete hoppekreps innen slekten Acartia som holder til i Arktis, og som Westwood beskrev i 1836. Den er et dyreplankton som utgjør føde for blant annet fiskeyngel. Arten lever av alger og plankton.
Arten ble første gang beskrevet av M. S. Wilson i 1956.
Beniarrés-demningen
Beniarrés-demningen er en demning med vannkraftverk i elva Rio Serpis i sørøstre Spania. Det ligger i provinsen Alicante, Beniarrés kommune. Anleggsarbeidene startet i 1950, og vannkraftverket ble igangsatt for kraftproduksjon i 1958.
Reseervoarets areal er inntil 2,68 km² (268 hektar), og vannvolumet opp til 27 – 30 ¨millioner m³. Demningen er 53 meter høy og 395 meter lang bue-gravitasjonsdam i betong.
Amund Wichne
Amund Wichne (født 12. mai 1997) er en norsk fotballspiller som spiller for.
Hans bror Eirik Wichne spiller for Sarpsborg. De er firlinger.
Oksidenten (andre betydninger)
Oksidenten, engelsk Occident, er Vesten, det motsatte av Orienten.
Oksidenten og Occident kan også referere til:
Calvarium
Calvarium er en slekt av biller. De utmerker seg ved at de aller fleste artenes larver lever i ferskvann, de voksne derimot på land. Slike livssykler er vanlige hos mygg, øyenstikkere, døgnfluer, steinfluer og vårfluer, men uvanlige hos biller som vanligvis er enten land- eller vannlevende.
Levevis
De aller fleste artene har larver som lever i stillestående ferskvann, men noen tropiske arter lever i fuktig, død ved, og noen arter lever i rennende vann. Larvene tåler lite forurensning og kan brukes som indikatorer på vannkvalitet. De lever mest trolig av å filtrere detritus (råtnende plantemateriale, mudder). De puster i luft og må opp til overflaten for å hente denne av og til. Når larven er fullt utvokst, kryper den på land for å forvandle seg til en puppe. De voksne insektene finner man ofte i vegetasjonen. De flyr godt, særlig om natten, og blir ofte tiltrukket til lys.
Utbredelse
Slekten er utbredt på New Zealand.
Fjellsport
Fjellsport omfatter generelt sett aktiviteter som foregår utendørs i fjellet. Dette omfatter bl.a. fjellklatring og brevandring samt kurs innen disse disiplinene, toppturer til fots og på ski, skredkurs og isklatring.
Eksterne lenker
Alpinismus Klättring పర్వతారోహణ Dağcılık
Daniel Oss
Daniel Oss (født 13. januar 1987 i Trento) er en italiensk profesjonell landeveissyklist som sykler for Team TotalEnergies. Han ble profesjonell i 2009.