cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peja Stojaković
Utmerkelser
Stojaković ble kåret til EM-turneringens mest verdifulle spiller i 2001, og ble samme året også kåret til Europas beste spiller av avisen La Gazzetta dello Sport.
Stojaković har spilt tre NBA All-Star-kamper i 2002, 2003 og 2004 i tillegg til at han har blitt kåret til NBAs beste 3-poengskytter 2 ganger, både i 2002 og 2003.
I 2004 vant Peja Stojaković All-NBA Second Team som årets small forward.
Klubber
Peja Stojaković har spilt for følgende klubber:
NBA-karriere
Peja Stojaković har spilt i NBA siden 1998, da han fikk kontrakt med laget Sacramento Kings. I 2006 byttet han klubb til Indiana Pacers, men oppholdet der ble ikke langvarig. Allerede samme året ble han byttet videre til New Orleans Hornets, der han spiller nå.
447 Valentine
447 Valentine er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 27. oktober 1899 av Max Wolf og Friedrich Karl Arnold Schwassmann fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Valentine, datter av baron Albert von Rothschild.
Tokugawa Iemitsu
Tokugawa Iemitsu (徳川家光, født 12. august 1604 i Edo, død 8. juni 1651 samme sted) var den tredje shogun fra Tokugawadynastiet. Han regjerte Japan fra 1623 til 1651. Iemitsu var annen sønn av shogun Tokugawa Hidetada, og overtok etter ham i 1623. Riktignok fratrådte Hidetada som shogun, men likesom sin far Tokugawa Ieyasu holdt han reelt sett på makten som Ōgosho (大御所) til sin død i 1632.
Biografi
Han var Tokugawa Hidetadas eldste sønn og sønnesønn av Tokugawa Ieyasu.
I Iemitsus tid ved makten fikk europeerne innreiseforbud i Japan, landets grenser ble stengt og kristne forfulgt, blant annet korsfestet. Fra Iemitsus tid var shogunatets kontroll over Japan total, med en sentralregjering som grep inn i de fleste av samfunnslivets aspekter. Shogunatet skulle nå ikke på alvor utfordres på nærmere 200 år og de stengte grensene forble det like lenge.
Det er omdiskutert hvorvidt Iemitsu arrangerte sin yngre bror Tadanagas selvmord ved seppuku. Tadanaga var foreldrenes favoritt og til å bli noe av en rival som etterfølger av Ieyasu som shogun. Ieyasu uttrykte imidlertid en tydelig stillingtagen for Iemitsu som etterfølger av Hidetada.
Iemitsu hadde en velkjent homoseksuell levemåte og det spekuleres at han var den siste etterkommeren av Tokugawa Ieyasu, slik at den patrilinjeære nedstamning dermed ble avsluttet med Iemitsu. Tokugawa Iemitsu oppførte i 1636 et minnetempel i Nikko for å gjøre sin farfar Tokugawa Ieyasu til kami, en guddom innen shinto.
Antieuropiseringen av Japan: På 1500-tallet tiltrakk Japan seg mange europeiske kjøpmenn og misjonærer. Fra 1545 fikk Japan en økt skipsfart fra Portugal og senere Spania, Nederlandene og England. Med den spanske jesuitten og misjonæren Frans Xavier ble det i 1549 en kristen misjonsbevegelse i Japan. Ved inngangen av 1600-tallet hadde en halv million japanere konvertert til katolisismen.
At Europa hadde gode hensikter med sin handel og sin misjon hadde det i Japan lenge vært sterk tvil om. Iemitsu så dessuten sin makt truet av de nokså selvstendige daimyōene og av at mange kristne som var influert av andre ideer om makthaveres retter og plikter, og spilte på denne tvil. Daimyoenes makt ble dessuten svekket i 1635 ved Sankin kōtai-ordningen.
Han ble den shogun som stengte Japan for europeerne. På slutten av 1630-tallet ble praktisk talt alle europeere utvist fra landet. Skipshandelen ble innskrenket til ett nederlandske fartøy i året. Nederlenderne tok ikke med seg misjonærer. Dessuten var det noe kinesisk handel.
Et antall påbud ble utferdiget, hvorav det mest berømte var Sakoku-ediktet av (Sakoku, japansk for stengt) hvorved Japans isoleringspolitikk ble stadfestet. Ediktet forbød utlendinger å reise inn i Japan, men forbød også japanere å forlate landet, noe som ble belagt med dødsstraff.
Den nederlandske handelen fikk finne sted bare på den kunstig anlagte øya Deshima i havnebassenget ved Nagasaki.
DDR (band)
DDR var et norsk band som synger coverversjoner av norske sanger på tysk. Atle Antonsen og Johan Golden, under pseudonymene Attila og Junghanz, er kjente personer som deltar i bandet. De gav ut sitt første album i 1998, og har totalt gitt ut fire singler og tre album. Etter et lengre avbrekk spilte bandet flere konserter i 2008, for deretter å legge ut på en lengre turne i 2009 i forbindelse med utgivelsen av samleplaten Das War Das.
Bakgrunn
DDRs musikk er i stor grad basert på humor. Ifølge bandet selv er hovedmålet med musikken å fremme nordmenns forståelse av Øst-Tysklands kulturelle egenart. Dessuten ønsker de å rette det «noe frynsete ryktet» Tyskland har fått i Norge etter andre verdenskrig. For å oppnå dette har bandet tatt utgangspunkt i kjente norske sanger og oversatt dem til tysk. Bandet baserer seg faktisk kun på oversatte coverversjoner av norske sanger. Deres første album baserte seg i sin helhet på kjente sanger fra gruppen DDE, og det er også derfra de har hentet navnet sitt. DDR står for Deutsche Demokratische Republik, det tyske navnet på det man i Norge kaller Den tyske demokratiske republikk, tidligere Øst-Tyskland.
Bandets andre album er basert på et større spenn av norsk musikk. Her er alt fra Jokke og Valentinerne til Knutsen & Ludvigsen representert. Albumet inneholder også en versjon av de norske fjellvettreglene oversatt til tysk.
Bang Na Expressway
Bang Na Expressway (fullt navn: Bang Na – Bang Pli – Bang Pakong Expressway), offisielt Burapha Withi Expressway (thai: ทางพิเศษบูรพาวิถี), er en 54 km lang opphøyd motorvei med seks kjørefelt i Bangkok, Thailand. Den er en bomvei som er en del av motorveien Bang Na-Trat og er skiltet som National Highway 34.
DDR (band)
Historie
DDR gav ut sitt første album, Über Alles, i 1998. På dette albumet bidro blant annet Kristopher Schau med vokalen. Albumet baserer seg på oversettelser av DDEs musikk. Bandet har fått hjelp av tysk-studenten «Jens Christian Eriksson» til å oversette tolv sanger, og har også fått tillatelse fra DDE til å bruke deres materiale. Bandet holdt sin første konsert mandag 30. mars 1998 på utestedet Cosmopolite i Oslo, og turnerte i Norge senere samme år.
Bang Na Expressway
Motorveien er anlagt på en viadukt, som er en bro med mange spenn. Spennene er gjennomsnittlig 42 meter lange. Bredden er 27 meter og broen ble ferdig i mars 2000.
DDR (band)
Historie
I 2001 ga bandet igjen lyd fra seg, og etter å ha kommet med en dobbeltsingel, ga de ut sitt andre album, Norwegische Superknüller, 12. mars 2001. Kristopher Schau forlot bandet før dette albumet og ble erstattet av Johan Golden. Albumet er basert på et videre spekter av norsk musikk enn den første. Bandet slapp en musikkvideo av «Schwache Menschen» (basert på «Svake mennesker» av Gry Jannicke Jarlum) 15. mars.
Bang Na Expressway
Den er verdens lengste veibro, men er ekskludert fra enkelte lister fordi den for det meste ikke krysser vann, kun en elv og noen kanaler.
DDR (band)
Historie
17. september 2001 reiste DDR til Tyskland for å turnere, og holdt tre konserter før de reiste hjem igjen 21. september. De holdt konsert på Molly Malone, Hamburg 18. september, Beersaloon am Kudamm, Berlin 19. september og Munch Hus, Berlin 19. september. I tillegg til dette holdt de flere mindre spontankonserter. Det ble laget en dokumentar om turnéen, som ble vist i programmet En LUN aften med Golden og Antonsen på Metropol TV.
Norge-Amerika Foreningen
Norge-Amerika Foreningen (NORAM) ble etablert 1919 og er en norsk organisasjon som arbeider for økt samarbeid mellom Norge og Nord-Amerika innen høyere utdanning. Den deler årlig ut over en halv million dollar fordelt på rundt sytti stipend, til norske studenter som vil studere i USA eller Canada. I 2020 fusjonerte Nordmanns-Forbundet og Norge-Amerika Foreningen.
DDR (band)
Historie
På spørsmål om bandet har fått tillatelse til å lage coverversjoner av låtene, svarte Johan Golden i et intervju «- Nee... det går sikkert greit. Vi blir nok enige.». Det viser seg at ikke alle artistene som står bak originalene til sangene på albumet er like villige til å bli enige, og 21. januar 2002 ble bandet nødt til å stoppe salget av platen og trekke den fra markedet, etter at Gry Jannicke Jarlum fikk medhold for sin klage i NCB (Nordisk Copyright Bureau).
Norge-Amerika Foreningen
Formål
Norge-Amerika Foreningen arbeider for å styrke båndene mellom Norge og Nord-Amerika innenfor høyere utdanning. NORAMs mål er å skaffe tilveie tilstrekkelige midler slik at flere studenter, forskere og arbeidstagere får muligheten til å tilbringe tid i utlandet. NORAM bidrar gjennom denne aktivitet til styrking av kompetanse, økt internasjonal utveksling, nettverksbygging og gjensidig forståelse på begge sider av Atlanteren.
DDR (band)
Historie
På tross av at platen måtte trekkes fra markedet, fortsatte likevel bandet å turnere. Sommeren 2002 opptrådte bandet blant annet på Humorfestivalen i Stavanger og avsluttet Standupfestivalen 2002 med konsert på Smuget i Oslo. Deretter hadde bandet en lengre pause, før de 17. juni 2003 spilte en enkelt konsert på Smuget, den første på nesten et år.
Norge-Amerika Foreningen
Historie
thumb|[[C. J. Hambro ledet NORAM under den andre verdenskrig.]] Organisasjonen ble etablert i 1919 på initiativ fra Nordmanns-Forbundet og American-Scandinavian Foundation (ASF) og fikk navnet The Norway-America Fund. Den var inaktiv etter finanskrisen 1929–35 og ble fjernstyrt av C. J. Hambro fra Princeton under den andre verdenskrig. Etter sammenslåingen i 1946 med The Association for Cooperation between the United States and Norway fikk den dagens navn (NORAM). Både Sigrid Undset og Jacob S. Worm-Müller var i 1945 sentrale i gjenoppbyggelsen av NORAM, og i årene som fulgte ble Erling Christophersen også sentral gjennom sin rolle som kulturattaché og kulturråd ved ambassaden i Washington 1947–62. Foreningens beskytter har vært Kong Haakon, Kong Olav og Kong Harald. NORAM har flere æresmedlemmer. President 1958–96 var Ragnhild Galtung (æresmedlem 1998), som i 1988 mottok St. Olavs Orden for sitt virke, som mye godt innebar et inntektsbringende samarbeid med den jødiske organisasjonen Thanks to Scandinavia.
DDR (band)
Historie
DDR framførte sangen «99 Luftballons» på Gullfisken 31. januar 2009 og de har også utgitt en musikkvideo av denne. 9. februar 2009 slapp de samlealbumet Das War Das og releasekonserten ble holdt på Rockefeller 13. februar, med diverse gjester (inkludert DDE og Prepple Houmb). 17. mars 2017 avsluttet DDR karrieren med en konsert i Oslo Spektrum med gjesteopptredener av Biff Malibu, Kristopher Schau, Ylvis, D.D.E., Michael Krohn, Katzenjammer og Lars Lillo-Stenberg.
Norge-Amerika Foreningen
Historie
I 2014 ble 11 av NORAMs fond slått sammen til en stor stiftelse, kalt Norge-Amerika Stiftelsen. Norge-Amerika Foreningen difter stipendtildelinger på vegne av Norge-Amerika Stiftelsen.
I 2019 markerte NORAM sitt 100-års jubileum og utga i den forbindelse en bok, "En reise i vår utdanningshistorie. Norsk-amerikansk akademikerutveksling 1919 - 2019", skrevet av professor Kjetil A. Flatin.
I 2020 ble de to organisasjonene Norge-Amerika Foreningen og Nordmanns-Forbundet (stiftet i 1907) slått sammen.
Stipend
NORAM administrerer og forvalter flere stipend på vegne av Norge-Amerika Stiftelsen, American-Scandinavian Foundation og Thanks to Scandinavia. Norge-Amerika Stiftelsen har stipend for norske og amerikanske graduate studenter (master, PhD og Post-doc), samt stipend for ingeniører og arkitekter. På vegne av American-Scandinavian Foundation og Thanks to Scandinvaia administrerer NORAM stipend til norske graduate studenter til USA. NORAM samarbeider også med Den Norske Atlanterhavskomité om Ambassador Robert D. Stuart Jr. Fellowship, som støtter unge norske politikere med seks måneders opphold i Washington D.C.
Master, PhD, Post Doc
Norge–Amerika Foreningen tilbyr stipend til norske statsborgere tilgraduate-studier og forskning i USA, altså på master-,PhD- og post-doc nivå. Opp til 35 stipender til graduate-studier og forskning deles ut hvert år. Stipendbeløpene er fra ca 2000 til 20 000 USD. Programmet består av stipend fra flere forskjellige organisasjoner og stipendfond, men er administrert av NORAM som et helhetlig program for å gjøre søknadsprosessen enklere for søkerne. Søkere blir automatisk vurdert for alle de stipendene de kvalifiserer for.Søknadsfristen er 18. desember og gjelder for påfølgende akademiske år.
Alf og Bergljot Kolflat Fund
Stipendet tildeles norske ingeniører og arkitekter med minimum 3 års yrkeserfaring etter fullført utdannelse. Søkere må være norske statsborgere. Personer med dobbelt statsborgerskap må ha bodd sammenhengende i Norge i minst fem år.
Stipend skal ikke brukes til vanlige studier ved universiteter eller høyskoler, men til opphold for praktisk orientering og erfaring. Stipend kan anvendes til deltagelse på kurs, konferanser og seminarer så vel som til rundreiser til industrianlegg og bedriftsbesøk.
Beløp: opp til 30,000 NOK.
Professional Development Award
Stipend fra Professional Development Award gjør det mulig å tilbringe opp til tre måneder i USA for videreutdanning og arbeidstrening. The Professional Development Award er ikke for kunstneriske opphold uten en studie/forskningsmessig komponent, rene konferansereiser, internships, osv.
Tidligere mottagere har tilegnet seg nye kunnskaper/ferdigheter som har vært unikt tilgjengelige fra amerikanske institusjoner, for eksempel ny forskningsmetodikk eller videreutdanning innenfor deres fagområder. Prosjekter bør være del av et formelt program, eller under veiledning av en ekspert i fagområdet.
Beløp: opp til USD 5,000 og stipendet utdeles av American-Scandinavian Foundation.
Annette Groth
Annette Groth (født 1952) er en norsk journalist, programleder og korrespondent. Hun var NRKs korrespondent i London fra 1991 til 2000. Hun har vært spesielt opptatt av konflikten i Nord-Irland og har utgitt tre bøker om Irland og Storbritannia.
Groth gikk journalistlinjen ved Skjeberg folkehøgskole (1971–1972). Deretter fulgte studier ved Journalisthøyskolen.
Hun har vært varamedlem i Pressens Faglige Utvalg (2002–2006) og juryleder for Den store journalistprisen.
Groth har utgitt bøkene Det finnes ikke fremmede, bare venner du ikke har møtt: historier fra den irske øya (2001), ''Nord-Irland. Den vanskelige veien (1998) og Hva nå? Min reise i Storbritannia i en Brexit-tid'' (2017).
Juan Lacaze
Juan Lacaze er en by i Colonia-departementet i det sørvestlige Uruguay. Byen har om lag 13 196 innbyggere.
Svein Åril
Svein Åril (født 2. mai 1946 i Oslo) er tidligere fylkesmann i Aust-Agder. Han var konstituert i stillingen siden 1. januar 2008 til 1. oktober 2009.. Åril var assisterende fylkesmann i Aust-Agder fra 1992 til 2008. Han fungerte også som fylkesmann i et halvt år i 1994.
Juan Lacaze
Befolkning
Juan Lacaze har 13 196 innbyggere (Beregning 2004)
Svein Åril
Åril tok befalsutdannelse ved KNM Tordenskiold i 1966 og er utdannet jurist ved Universitetet i Oslo i 1974. Han gjennomførte sjefskurset ved Forsvarets høgskole i 1998.
Juan Lacaze
Befolkning
Kilde:
Svein Åril
Svein Åril har vært juridisk konsulent ved Rikstrygdeverket (1974–75), politifullmektig ved Arendal politikammer (1975–77), førstekonsulent i Aust-Agder fylkeskommune (1977–83), dommerfullmektig ved Holt sorenskriverembede (1983–84), førstekonsulent hos Fylkesmannen i Aust-Agder (1984–85) og avdelingssjef samme sted (1985–86). Endelig var han advokat og fagsjef i Sparebanken SØR (1986–92), før han ble utnevnt til assisterende fylkesmann.
Juan Lacaze
Kommune
Byen ordfører (alcalde) er Darío Burgman.
Svein Åril
Åril søkte i 2008 stillingen som fylkesmann i Aust-Agder, men regjeringen valgte å gi stillingen til Øystein Djupedal.
Juan Lacaze
Transport
Ruta 1 forbinder Juan Lacaze med Montevideo (øst) og Colonia del Sacramento (vest).
1530 Rantaseppä
1530 Rantaseppä er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 16. september 1938 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden er oppkalt etter den finske astronomen Hilkka Rantaseppä-Helenius.
Conrad Gröber
Conrad Gröber (født 1. april 1872 i Messkirch i Breisgau i Tyskland, død 14. februar 1948 i Freiburg im Breisgau) var den katolske erkebiskop av Freiburg im Breisgau fra 1932 til 1948.
Bakgrunn, tidlig løpebane
Conrad Gröber var sønn av en snekkermester. Han gikk på gymnasiet i Konstanz og studerte teologi i «Collegium Germanicum» og ved det pavelige universitet Gregoriana i Roma. Han ble presteviet i Freiburg den 28. oktober 1897.
Han var rektor ved guttekonviktet «Konradihaus» i Konstanz fra 1899 til 1902, var deretter sogneprest ved Trefoldighetsmenigheten der, og fra 1922 ved den gamle domkirkemenigheten i byen. I 1925 ble han domkapitular i Freiburg.
Han ble utnevnt av pave Pius XI til biskop av Meissen den 13. januar 1931 (bispeviet 1. februar), og promovert av samme pave til erkebiskop av Freiburg den 21. mai 1932. Han var i stand til å få sluttet det badiske konkordat allerede samme år.
Etter Hitlers maktovertakelse
Under ett år etter at han ble biskop, kom den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i Tyskland, og Adolf Hitler klarte i løpet av én måned på vårparten å etablere seg som diktator og tilsidesette de demokratiske strukturer. Det gjorde Gröber svært oppsatt på å få ferdigstilt det konkordat som Hitler tilbød Den katolske kirke for hele Det tyske rike, og som på papiret sikret nesten alle de rettigheter kirken ønsket avtalefestet. Nazistene brøt dette konkordatet så å si fra første stund, men Gröber opphørte aldri å henvise til det når han protesterte mot myndighetenes kirkefiendtlige tiltak.
Den nazistiske ensretting gjorde raskt fremstøt også mot Den katolske kirke og tro i landet. Erkebiskop Conrad Gröber engasjerte seg mot dette presset, og gikk også ut mot den nazistiske ideologi. I 1933, og senere på skjærtorsdag i 1934, karakteriserte han i prekener presset mot Den katolske kirke som en «kulturkamp». Det var utad. Men innad i kirken hadde han gitt uttrykk for sine bekymringer allerede før Hitler hadde utmanøvrert Riksdagen. En drøy uke før det skjedde skrev han den 18. mars 1933 til Vatikanets kardinalstatssekretær Eugenio Pacelli om at kirken gikk harde tider imøte. Han ga også uttrykk for de katolske biskopers frykt for at det skulle bane seg frem en protestantisk-nasjonalsosialistisk allianse med det mål å bekjempe Den katolske kirke. Han skrev at den tyske «protestantismen benytter enhver anledning til å gi uttrykk for sitt hat og sin tilintetgjørelsesvilje overfor den katolske kirke.»
Den 7. juni 1934 var han med på de tyske katolske biskopers felles hyrdebrev som protesterte mot «nyhedendommens» angrep på kristendom og kirke, mot «innflytelsesrike krefters» bestrebelser for å ødelegge den kristelige tro og det kristelige liv blant folket, og mot forsøkene på å sette i stedet en «artsegen religion». Hyrdebrevet vendte seg eksplisitt mot innføringen av nytte- og rasemoral, og mot forsøkene på å sverte biskopenes forsvar av troen og kamp mot vranglærer ved å fremstille det som innblanding i politikk. Biskopene avviste som feilaktig den ed som nazistene avkrevde om «uforbeholden etterfølgelse» (vorbehaltslose Gefolgschaft). Enhver plikt, også edsbekreftet plikt, opphører dersom det som blir krevet strider mot Guds bud, het det i det for sin tid usedvanlig klare hyrdebrevet.
Den 27. juni 1934 ble erkebiskop Gröber sammen med biskopene Berning av Osnabrück og Nikolaus Bares av Berlin mottatt av Adolf Hitler, og de oppfordret da rikskansleren til å se på de problemene som den katolske kirke stod overfor og bidra til å få dem løst. Det dreide seg blant annet om NSDAPs forsøk på å gjøre medlemskap i SA til en forutsetning for studier med tanke på inntreden i det katolske ordensliv. Appellen førte ikke frem, selv om Hitler lot være å tone flagg og bare forholdt seg uforpliktende mens møtet pågikk.
Nazistenes antisemittiske ideologisering ble på de forskjelligste vis forsøkt presset på kirkene. Det gikk blant annet om den kirkelige religionsundervisning. Det fantes bibeltekster som nasjonalsosialistene krevde utelatt fra undervisningstekster. Det dreide seg særlig om Joh. 4,22b: «Frelsen kommer fra jødene». Men i erkebispedømmet Freiburg ble det i 1936 nyutgitt en skolebibel («Biblische Geschichte für das Erzbistum Freiburg. Große Herdersche Schulbibel») der – i motsetning til tidligere utgaver – bibelstedet Joh. 4,22 var med. Det badiske kultusministerium påtalte dette den 24. juli 1937 og forbød den 3. februar 1938 at denne utgaven ble benyttet. Erkebiskop Gröber forsvarte i en klage datert 2. august 1937 bibelstedet som «et hellig og uantastelig åpenbaringsgode».
I 1937 utgav Gröber en håndbok for katolikker som skulle oppruste dem i den pågående verdensanskuelseskamp. Boken het «Handbuch der religiösen Gegenwartsfragen». Det ble som mottrekk fra nazistisk hold planlagt en pressekampanje som skulle tvinge Gröber til å tre tilbake fra sitt embede. Men før den ble iverksatt, ble den stanset av Hitler i mars. Historikere kjenner ikke til hvilke grunner Hitler hadde for denne beslutningen.
Katolske embedsmenn som praktiserte sin tro, ble registrert; senest i 1938 ble det klart for katolske biskoper at den systematiske fotografering av folk som deltok i katolske religiøse prosesjoner ble benyttet for å legge press på eller fatte tiltak mot katolikker i offentlig tjeneste. Hans prekener fortsatte å tiltrekke seg store skarer, og han la ikke fingrene i mellom. I 1939 fordømte han «den nytyske mythos» og spådde at de som håpet på å få utryddet kristendommen, ikke ville lykkes. «Like så lite som det hadde lyktes for Nero å utrydde kristendommen, ville det lykkes» de nåværende makthavere.
Den 16. april 1940 spådde Gröber i et brev til pave Pius XII at «snart vil ingen troende katolikk bli tolerert i offentlig tjeneste.»
Etter krigsutbruddet 1939
Overvåkningen av Gröber og de øvrige katolske biskoper fortsatte etter krigsutbruddet i september 1939. Gröber hadde unnlatt å komme med noen patriotiske oppmuntringer (i motsetning til biskop von Galen), han hadde bare sagt at krigen var «en forferdelig hjemsøkelse» (7. september). På nyttårsaften 1939 holdt han en preken som Goebbels karakteriserte som «det glatte landsforræderi». Noen uker etter, den 19. februar 1940, måtte erkebiskopen forsvare seg mot påstanden om av «den katolske befolkningsandel og særlig det katolske kleresi og episkopat ikke oppfylte sine krigsforpliktelser på en måte som man burde kunne forvente».
De katolske biskopers protester mot nazistiske tiltak fortsatte også i krigsårene, og erkebiskop Gröber var en av de mest kraftfulle. Noen naivitet om nazismens intensjoner er det vanskelig å spore: Allerede den 17. oktober 1940 gav han uttrykk for sin frykt for at «etter krigen ville kirkene bli ryddet av veien». Dette var på et tidligere tidspunkt enn det er belagt kildefaste utsagn fra Hitlers egen side om en planlagt «endelig løsning» for katolisismen etter krigen.
Han var den aller første biskopen som henvendte seg til offentlig myndighet om eutanasi, i et brev til den badiske innenriksminister Karl Pflaumer. Senere i 1940 og i første del av 1941 ble også andre biskoper klar over hva som var på gang.
Erkebispedømmet Freiburg ligger langs Rhinens øvre løp, og vest for floden ligger Alsace, som etter den tyske invasjon av Frankrike igjen var blitt tysk (Elsaß) og innlemmet i det tredje rike. Gröber var svært urolig over hva som var i ferd med å skje med bispedømmet Straßburgs berømte katedral. Etter litt frem og tilbake avgjorde Hitler at den katolske gudstjeneste skulle forbys der, og at kirken skulle omgjøres til et nasjonalt minnesmerke, slik Bormann hadde foreslått for riksminister Lammers allerede den 25. juli 1940. Gröber vendte seg til kirkeminister Hanns Kerrl den 14. januar 1941 om at domkirken ikke måtte tas fra katolikkene, men hans appell vant intet gehør.
Ifølge kirkeminister Kerrl var Gröber «en innbitt fiende av stat og parti» som til stadighet «oppviglet» den katolske befolkning. Av den grunn krevde Kerrl den 7. mars 1941 at man med virkning fra 1. april skulle slutte å betale ham den lønn han oppebar ifølge Rikskonkordatet, men Hitler stanset tiltaket. Det antas at det var taktiske grunner til den beslutningen.
Den 26. juni 1941 var han med på de tyske katolske biskopers felles hyrdebrev som protesterte mot en rekke sider ved regimets framferd. Biskopene fant det «ubegripelig» at regimet kom med nye kamptiltak mot kristendom og kirke på en tid da man skulle mene at det gjaldt å bevare den nasjonale enhet. «Det går om kirkens og kristendommens være eller ikke være i Tyskland». Hat mot medmennesker og drap av uskyldige er aldri tillatelig. Hyrdebrevet ble opplest fra prekestolene den 6. juli 1941, og vakte kraftig gjenklang hos de troende. Joseph Goebbels avviste det som fullt av «temmelig drøye beskyldninger og uforskammede krav», og som «et dolkestøt i ryggen av vår krigføring fra det katolske kleresi».
Are Vesterlid
Are Vesterlid (født 28. juli 1921 i Strinda i Sør-Trøndelag, død 29. august 2013 ) var en norsk arkitekt og professor ved Arkitekthøgskolen i Oslo i perioden 1967 til 1988. Han var sønn av arkitekt Arne Vesterlid og gjorde seg bemerket med en omfattende arkitektpraksis, også med bruk av tradisjonelle norske trematerialer, noe som blant annet gjorde at han ble tildelt Treprisen i 1962. I senere tid ble Vesterlid ofte benyttet som jurymedlem i arkitektkonkurranser.
Conrad Gröber
Etter krigsutbruddet 1939
På bakgrunn av de pågående opphevelser av klostre og arrestasjoner av prester skrev Gröber den 4. august 1941 til riksjustisministeriets statssekretær Franz Schlegelberger (1876–1970) og klaget over en «innfrysning av rettsmidlene». Gröber vek ikke tilbake for personlig fare. Den 29. november 1941 skrev han til den badiske kultusminister Paul Schmitthenner at han som katolsk biskop «ikke kunne la seg avskrekke av muligheten for straff, heller ikke dødsstraff».
Are Vesterlid
Biografi
I perioden 1947 til 1949 var Vesterlid ansatt hos Kirsten Sand, som var distriksarkitekt i Nord-Troms, med hovedkontor først på Skjervøy og senere på Lyngseidet. Etter dette dro Vesterlid tilbake til Oslo, hvor han arbeidet som undervisningsassistent ved SHKS i ett år. I 1950 startet han egen arkitektpraksis i Elverum, sammen med interiørarkitekten Hans Østerhaug, som han kom i kontakt med gjennom gjenreisningsarbeidet i Nord-Norge. Blant virket fra denne perioden er rekkehus i Elverum og Brumunddal, sommerrestauranten ved Glomdalsmuseet i Elverum samt Enger kommunehus i Engerdal.
Conrad Gröber
Etter krigsutbruddet 1939
Et senere memorandum fra de tyske biskoper fulgte den 10. desember 1941, og det klaget på nytt mot «trykket mot den katolske kirke» og «krenkelsen av evige lover», og kom med eksempler på begge forhold. Biskopene avgrenset seg ikke til kun å protestere mot antikirkelige tiltak. De listet opp tungtveiende anslag mot menneskets naturgitte rettigheter, som retten til liv og til personlig frihet.
Are Vesterlid
Biografi
I 1952 tok han for øvrig et avbrekk fra praksisen og dro til USA, hvor han studerte ved Cranbrook Academy of Art i Michigan, på stipend fra Eliel Saarinen. Her benyttet han også muligheten til å reise rundt i USA og Mexico. Utover 1950-tallet hadde Vesterlid også et tett samarbeid med arkitektene Molle og Per Cappelen rundt arkitektkonkurranser, og på slutten av tiåret innledet han et samarbeid med Hamar-arkitektene Finn Bø og Per Torp Ildahl og interiørarkitekten Edvin Helseth, som i 1962 gikk inn i partnerskap under navnet Arkitim.
Conrad Gröber
Etter krigsutbruddet 1939
Badens gauskoleringsleder rapporterte mot slutten av 1942 til riksgauleder Rosenberg at den lokale katolske kirke, ledet av Gröber, «på intet vis ... styrket folkets forsvarsvilje eller kjempende seiersforvissning» men derimot til stadighet (egentlig «bis zum Erbrechen» – til man spyr) roper om fred. En helt rimelig analyse var imidlertid ikke dette, for i sin julepreken hadde Gröber snakket om «den aller siste jul som ennå ikke var kronet med den rettferdige endelige seier». Denne merkverdige formulering må uansett ha gått upåaktet hen og nazistenes analyser må ha blitt så inngrodde at de lå fast uansett. For Himmler var Gröber «ved siden av biskopen av Münster den verste hetser mot det tredje rike».
Are Vesterlid
Biografi
Hans mest markante arbeid fra denne tiden var atriumrekkehusene i Furubergveien på Hamar, hvor fire av totalt åtte hus var beregnet på arkitektene bak Arkitim. Totalt var 69 hus planlagt, men bare åtte av disse ble fullført. Rekkehusene ble oppført med et identisk modulsystem og konstruksjonsprinsipp, noe som gjorde at trematerialer kunne være ferdig kappet ved levering, samt at vinduer og dører kunne plasseres inn i bygningene etter behov. Denne bebyggelsen var regnet som et pionerprosjekt i sin samtid, og ble sett på som kreativt og nyskapende med fleksible og åpne planløsninger. Inspirasjonen bak disse rekkehusene kan sies å være Jørn Utzons tilsvarende prosjekt kalt «Kingohusene» i Danmark, i tillegg til at man kan finne igjen elementer inspirert av Knut Knutsen.
I 1967 ble han ansatt som professor ved Arkitekthøgskolen i Oslo, og han beholdt denne stillingen frem til 1988. Han tok for øvrig opp sin egen arkitektpraksis i 1980, og produserte gjennom årene artikler og deltok i debatter om både arkitektur, bygningsvern og byplanlegging.
Conrad Gröber
Etter krigsutbruddet 1939
Nasjonalsosialismens motarbeidelse av Den katolske kirke forble uforsonlig helt til det siste. Den 2. februar 1944 kunne erkebiskop Gröber rapportere til pave Pius XII: «Man taler nå om en borgfred, men den eksisterer i virkeligheten ikke». I et brev til paven den 14. juni samme år rapporterte biskopen om at de nye historiebøker var fulle av «historieløgner eller historiefeil» og til stadighet ble benyttet for å «bevise og understreke et motsetningsforhold mellom Roma og Tyskland».
Da de nazistiske myndigheter i Baden i 1944 etter 20. juli-attentatet mot Adolf Hitler arresterte en rekke katolske størrelser – tidligere Zentrum-politikere – engasjerte Gröber seg kraftig for å få dem løslatt umiddelbart. Kaltenbrunner-granskningene om sammensvergelsens omfang og medlemmer var kommet til den konklusjon at «i den videre krets av sammensvorne ... hadde representanter for den politiske katolisisme spilt en hovedrolle». Selv om det var et sannhetskorn i dette, betød det slett ikke at hver eneste profilerte katolikk som ble arrestert i etterkant faktisk hadde hatt noe med attentatet å gjøre.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Alfred de Zayas
Alfred-Maurice de Zayas (født 31. mai 1947 i Havanna) er en cubanskfødt amerikansk folkerettsjurist, historiker og forfatter. Han er professor i internasjonal rett ved Geneva School of Diplomacy and International Relations. Han har siden 2012 vært FNs spesialrapportør for å fremme en demokratisk og rettferdig verdensorden, et verv som ble opprettet etter forslag fra Cuba gjennom resolusjon 18/6 i FNs menneskerettighetsråd året før.
Han er oldebarn av Cubas tidligere president, juristen og dikteren Alfredo Zayas y Alfonso, og tilhører en cubansk familie av spansk og fransk opprinnelse. Han vokste opp i Chicago. Alfred de Zayas studerte historie og jus ved Harvard University, og fullførte sin juridiske utdannelse ved Harvard Law School i 1970. Fra 1970 til 1973 arbeidet han som advokat i New York. I 1974 kom han som Fulbright-stipendiat til Tübingen. Frem til 1979 var han vitenskapelig assistent ved Institutt for folkerett ved Georg-August-Universität Göttingen, der han bl.a. ledet en arbeidsgruppe for krigens folkerett. Samtidig immatrikulerte han seg ved det filosofiske fakultet, og studerte middelalderhistorie og nyere historie. I 1977 tok han doktorgraden i historie. Han arbeidet fra 1980 som vitenskapelig medarbeider ved Max-Planck-Institut für ausländisches öffentliches Recht und Völkerrecht i Heidelberg og var samtidig medredaktør for Encyclopedia of Public International Law.
I 1981 ble han advokat ved FNs menneskerettighetssenter i Genève. Senere arbeidet han for FNs høykommissær for flyktninger. Han har bl.a. vært sekretær for FNs menneskerettighetskommisjon og leder for klageavdelingen til FNs høykommissær for flyktninger. Videre har han vært juridisk rådgiver for FNs komité mot tortur og FNs komité for bekjempelse av rasediskriminering.
Han har siden 1991 vært president for den internasjonale P.E.N.-klubben i Genève og utgiver av litteraturtidsskriftet Ex Tempore. I 2002 ble han generalsekretær for P.E.N.-klubben i det franskspråklige Sveits, og ble i 2006 president for denne organisasjonen. Han er dessuten president i United Nations Society of Writers.
Etter at han førtidspensjonerte seg fra FN-tjenesten i 2003 har han virket som gjesteprofessor ved University of British Columbia, DePaul University, Graduate Institute of International Studies i Genève, Geneva School of Diplomacy, Schiller International University, American College of Switzerland, Universidad de Alcalá de Henares i Madrid, Académie internationale de Droit Constitutionnel i Tunis og Universität Trier.
Han har utgitt en rekke vitenskapelige arbeider om menneskerettigheter og etnisk rensning, bl.a. folkemordet på armenerne, etnisk rensning under andre verdenskrig (Se A Terrible Revenge: The Ethnic Cleansing of the East European Germans), og skrevet om etnisk rensning i det tidligere Jugoslavia og USAs fangeleir på Guantanamo. Han er en tilhenger av retten til hjemlandet som en grunnleggende menneskerett, og er styremedlem i International Society for Human Rights og medlem av fagrådet for Zentrum gegen Vertreibungen i Berlin.
Zayas gav i 1979 ut en bok om Wehrmacht-Untersuchungsstelle für Verletzungen des Völkerrechts (WuSt) som var en del av den tyske militære overkommandoen under andre verdenskrig.
Alfred de Zayas har også både skrevet og oversatt dikt og klassisk litteratur. Han har bl.a. oversatt Rainer Maria Rilke til engelsk, fransk og spansk, og oversatt Joseph von Eichendorff og Hermann Hesse til engelsk. Han er medlem av det internasjonale Rainer Maria Rilke-selskapet. <!--
De ti bud (filmserie)
De ti bud (polsk: Dekalog) er en tittelen på en serie på ti polske filmer som ble sendt TV fra 1989 til 1990. De ble alle regissert av den polske regissøren Krzysztof Kieślowski. Han skrev manus til filmene sammen med Krzysztof Piesiewicz.
Filmene ble produsert i 1988 og vist på polsk fjernsyn i 1989–1990. De er alle mellom 55 og 60 minutter lange, og to av filmene kom også i utvidet versjon som selvstendige filmer: Du skal ikke slå i hjel (84 minutter) og En liten film om kjærlighet (86 minutter). Filmene vant en rekke internasjonale priser, deriblant FIPRESCI-prisen på Filmfestivalen i Venezia i 1989.
Tematisk er filmene basert på De ti bud som man finner i jødedommen, kristendommen og islam, og hver film tar for seg ett av budene. Som ofte ellers i Kieślowskis filmer kan sammenhengen imidlertid være flertydig eller endog motsigende. Selv om filmene utspiller seg i det moderne Polen, frastår Kieślowski fra å kommentere den politiske situasjonen i landet, som var preget av Solidaritet og kommunistisk styre fra Sovjetunionen.
For å gi hver film et unikt uttrykk, engasjerte Kieślowski forskjellige fotografer for hver enkelt, slik han også gjorde med Tre farger-trilogien.
Omtale
Den amerikanske regissøren Stanley Kubrick uttalte om De ti bud at det var det eneste verket som ble produsert i hans levetid som kunne kalles et mesterverk.
Norges tekniske høgskole
Norges tekniske høgskole (NTH) (opprinnelig «Norges tekniske høiskole» ) ble opprettet i 1910 i Trondheim. Høyskolen utdannet sivilingeniører og sivilarkitekter.
I 1968 ble NTH, Den allmennvitenskapelige høgskole (AVH) og Vitenskapsmuseet slått sammen til Universitetet i Trondheim (UNIT). Stortingets hensikt om en integrering av disse institusjonene ble imidlertid i liten grad fulgt opp og NTH og AVH beholdt en stor grad av selvstyre.
I 1996 ble Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) dannet gjennom en sammenslåing av NTH, Den allmennvitenskapelige høgskole, Vitenskapsmuseet, Det medisinske fakultet, Kunstakademiet i Trondheim og Musikkonservatoriet i Trondheim til ett universitet. NTH som institusjon eksisterte dermed i tidsrommet 1910–1996. Etter denne tid er NTHs aktiviteter videreført som en del av NTNU.
Forhistorie
Den høyere tekniske utdannelsen i Norge har røtter tilbake til opprettelsen av Bergseminaret på Kongsberg i 1757. Etter opprettelsen av Universitetet i Oslo ble denne virksomheten flyttet til hovedstaden. I 1833 la offiser og stortingsmann Herman Foss frem forslaget om en høyere polyteknisk skole, en «Technisk Skole», i Norge, men vedtaket om en opprettelse kom først i 1900.
Frem til andre verdenskrig
Planene for det nye høgskoleområdet forelå i 1903 med hovedbygning, kjemisk laboratorium, fysisk-elektroteknisk laboratorium og maskinlaboratorium til en antatt byggesum på 2 757 000 kroner (1903). En antok først et studenttall på 100 nye studenter per år, noe som senere ble nedjustert til 50 per år. Byggearbeidene kom i gang i 1905 og ved Haakon VIIs kroning 22. juni 1906 ble det murt inn en minnesten i hovedbygget som viser fremdriften. Denne finnes i underkant av vinduene i andre etasje ved det østre hjørnet. Hovedbygningen stod ferdig i 1910 og ble fredet i 1994. Arkitekt for bygget var Bredo Greve.
De første professorene ble utnevnt i siste halvdel av 1909 og en ble klar over at byggearbeidene tillot oppstart av undervisningen fra høsten 1910 med professor Sem Sæland som NTHs første rektor.
The Tree of Life
The Tree of Life er en amerikansk dramafilm fra 2011 skrevet og regissert av Terrence Malick.
Norges tekniske høgskole
Frem til andre verdenskrig
Den 15. september 1910 foretok Kong Haakon VII den offisielle åpningen av Norges tekniske høgskole under stor festivitas, blant annet holdt Richard Birkeland en forelesning. I spissen for en tallrik forsamling som også omfattet det meste av regjeringen og Stortingets presidentskap, var han kommet for å feire at «en landssak av største betydning» endelig var realisert. Kongen understreket ved åpningen de mange års forberedelser som lå bak, og en takk til «de slekter og menn der har virket og talt for Høiskolens sak som var gått bort uten at oppleve den tekniske Høiskoles virkeliggjørelse». Allerede nå viste det seg at antagelsen om 50 studenter var for lav, 103 ble tatt opp det første året. Ved åpningen i 1910 var også «Gamle Kjemi» og «Gamle Elektro» som også ga plass til Fysisk institutt, reist. I 1912 tilkom Varmekraftlaboratoriet og i 1917 Vannkraftlaboratoriet. I 1925 fikk Fysisk institutt eget bygg. Med dette stoppet videre bygging på Gløshaugen opp til frem mot slutten av 1950-tallet. Imidlertid hadde en allerede i 1913 begynt å diskutere en skipsmodelltank. Denne kom på Tyholt først i 1937.
The Tree of Life
Filmen hadde premiere 16. mai ved Cannes filmfestival, hvor filmen ble tildelt Gullpalmen for 2011. I hovedrollene er Brad Pitt, Sean Penn og Jessica Chastain. The Tree of Life ble lansert i Norge 2. september.
Norges tekniske høgskole
Frem til andre verdenskrig
Helt fra starten var undervisningen inndelt i 7 fagavdelinger:
The Tree of Life
Historien omhandler tre gutter som vokste opp i Midtvesten i 1950-årene, sett i tilbakeblikk fra den voksne Jacks perspektiv.
Filmen er tatt opp både på 35-mm- og 65-mm-film samt med digitalt kamera.
Norges tekniske høgskole
Frem til andre verdenskrig
Etter hvert som teknologien utviklet seg kom det flere linjer til.
The Tree of Life
Handlingsreferat
I en forstad i Waco, Texas bodde O'Brien-familien. Det unge paret blir betatt av deres nye baby Jack og senere hans to brødre R.L. og Stevie. Når Jack når ungdomsårene, står han overfor konfliktene om å akseptere nåtidens vei eller naturens vei, slik den ble legemliggjort av foreldrene hans. Fru O'Brien presenterer verden for sine sønner som et sted for stor undring. Faren, Mr. O'Brien, en legemliggjørelsen av naturen, mister lett besinnelsen når han kjemper for å forene sin kjærlighet til sønnene sine. Samtidig ønsker han å forberede barna på en verden han ser på som alt for korrupt og utnyttende.
Mr. O'Brien ønsker ikke å arbeide ved et kraftverk, i stedet for å forfølge sin store lidenskap for musikk. Han forsøker å komme seg videre i livet, blant annet ved å sende inn patenter på en rekke forskjellige oppfinnelser. Jacks oppfatning av verden begynner å endre seg, etter at to av vennene hans omkommer i to forskjellige ulykker. Han blir mer og mer sint over farens adferd, og begynner å holde oversikt over Mr. O'Briens hykleri og ugjerninger. Han er også irritert over fru O'Brien fordi hun tolererer farens oppførsel. En sommer tar Mr. O'Brien en lang forretningsreise, og Jack opplever de første stikkene av opprørskhet.
Jack begår vandalisme og dyremishandling, sammen med jevnaldrende ungdommer, og går senere inn i huset til en kvinne han er forelsket i, og stjeler nattkjolen hennes. Men kort tid etter at Mr. O'Brien kommer tilbake, stenger fabrikken han arbeider ved. Han får muligheten til å flytte for å få arbeid i en underordnet stilling ved bedriften, eller miste jobben. Han og familien pakker sammen for å flytte til den nye jobben. Faren beklager kursen hans liv har tatt, og ber Jack om å tilgi hans dominerende oppførsel.
Sergej Rozjkov
Sergej Leonidovitsj Rozjkov (russisk Сергей Леонидович Рожков; født 1. april 1972 i Murmansk) er en russisk tidligere skiskytter.
Rozjkov deltok i verdenscupen fra 1995 til 2009. Han vant sitt første renn allerede den første sesongen, 20 km i Pokljuka. Senere vant han ytterligere tre individuelle renn i verdenscupen. I VM i Lahtis i 2000 var han med å vinne gull med det russiske stafettlaget. 2004/05-sesongen var den beste sesongen hans i verdenscupen, da han kom på femteplass sammenlagt. Han deltok for Russland under Vinter-OL 2002 i Salt Lake City og Vinter-OL 2006 i Torino.
Rozjkov bor i Reutov i Moskva oblast.
Merittliste
(per 1. februar 2006)
Ⱡ
I Unicode kodes den som U+2C60 (&#X2C60;) og U+2C61 (&#X2C61;).
Tarusa
Tarusa (russisk: Тару́са) er en by i Kaluga oblast i Russland. Den ligger ved venstre bredd av elva Oka, rundt 60 km nordøst for Kaluga. Innbyggertall: 9 893 (folketelling 2002).
Tarusa har vært kjent i historiske kilder siden 1246, da den var hovedstad i et av de Øvre Fyrstedømmer. Senere flyttet de lokale herskerne sitt hovedsete til Mesjtsjovsk og Borjatino, og Tarusa ble undelagt Storfyrstedømmet Moskva på slutten av 1300-tallet. Tarusa ble brukt som en festning ved de sørlige veiene inn mot Moskva fra 1400- til 1600-tallet.
Byen var okkupert av tyske styrker mellom 24. oktober og 19. desember 1941.
Joseph Meng Ziwen
Meng kom ikke fra en katolsk familie, men lot seg døpe i tenårene. Da han var 15 år, dro han til Nanning for å studere katekisme, og fortsatte i åtte år ved juniorseminaret, den gang kalt «det latinske kolleg». I 1935, etter seks års teologiske og filosofiske studier i presteseminaret i Penang i Malaysia ble han presteviet i Nanning.
To år etter prestevielsen og etter videre medisinske selvstudier, blant annet innen kinesisk urtemedisin, åpnet han en klinikk i en landsby i sin menighet, og en annen klinikk i en barneskole. Hans prestevirke gikk bra, selv i borgerkrigsårene, men etter at kommunistene kom til makten ble det vanskeligere. Kort etter den kommunistiske seieren ble nonner som hadde drevet en biskoppelig klinikk arrestert for å ha hjulpet «banditter» (uttrykket makthaverne brukte om kuomintangs soldater), og ti dager etter ble fader Meng arrestert og sperret inne i et rom sammen med 100 andre. Senere ble de alle sendt til en arbeidsleir, og i 1951 ble han dømt til ti års fangenskap.
Han tilbragte tyve år av sitt liv i reform ved arbeid-jordbruksleir. I den første perioden av fangenskapet, i 1950-årene, ble han sykepleier for andre fanger. Han skrev i all hemmelighet til erkebiskop Justinus Paulinus Albouy, en fransk misjonær som da var erkebiskop av Nanning. Da vokterne fant brevet, ble han isolert og nektet mat i flere dager. Noen få måneder etter ble han «dømt» for å ha helbredet «banditter», nørt opp om antiregimestemning blant folk, og for å ha æreskjelt regjeringen. Han ble nødt til å delta i hardt arbeid med veibygging.
Etter at kirkene kunne gjenoppta ordinært arbeid i 1980-årene engasjerte han seg mer åpent som forkynner og sjelesørger i områdene i Liuzhou, Heshan, Yulin og Guilin, alle i Guangxi.
Da han døde, var han med sine 103 år landets eldste katolske biskop. Han mente selv at det harde straffearbeidet i tyve år gjorde ham sterk, og var grunnen til at han ble så gammel.
Øivind Lorentzen
Øivind Sven Lorentzen (født 14. oktober 1881 i Holmestrand, død 9. mai 1980 i Oslo) var en norsk skipsreder og skipsfartsdirektør. Han var far til Erling Lorentzen og dermed svigerfar til prinsesse Ragnhild, fru Lorentzen.
Bakgrunn
Lorentzen studerte fra 1901 skipsbygging ved Technische Hochschule i Berlin.
Karriere
Etter fullført studium arbeidet han en kort tid i USA og gikk så inn i sin fars firma som han etterhvert tok over. Lorentzen var ledende i overgang fra dampskip til dieseldrevne skip og fikk allerede i 1914 levert Norges første dieseldrevne skip, MS «Brazil».
Ved utbruddet av andre verdenskrig ble Lorentzen utnevnt til skipsfartsdirektør og etter den tyske invasjonen av Norge fikk han av norske myndigheter ansvaret for å etablere Nortraship som regjeringen hadde vedtatt opprettet 22. april 1940. Han reiste sammen med en del av gulltransporten fra Åndalsnes til Storbritannia 24. april 1940. Da han kom til London var Nortraship allerede etablert med Ingolf Hysing Olsen som leder. Lorentzen overtok ledelsen og reiste sommeren 1940 til New York for å lede kontoret der, mens Hysing Olsen ledet avdelingen i London.
Opprinnelig hadde generalkonsul i London fra 1922 av, Gabriel Kirsebom Conradi (1880-1949), sønn av dr. Johan Gottfried Conradi (lege) (1835-1919), som i 1905 hadde etterulgt kong Oscar II som de norske frimureres Landsstormester, bygget opp Nortraship sammen med det norske shippingmiljø i London i 1940, og det var denne organisasjon som Lorentzen overtok uforandret, skjønt han av London-regjeringen hadde fått mandat til å foreta alle slags ønskelige forandringer.
Etter krigen fortsatte Lorentzen utviklingen av sitt rederi, med spesielt fokus på Sør-Amerika, linjefart og gasstankere. Sammen med Det Norske Veritas og Fredrikstad Mekaniske Verksted ble en av verdens første gasstankere for nedkjølt gass; LPG «Mundogas Brasilia» bygget og levert i 1961.
Familie
Lorentzen var gift med Ragna Nilsen (1885–1976), datter av statsråd Peder Nilsen. De var foreldre til skipsreder og industrigründer i Brasil Erling Lorentzen og skipsreder Erik Finn Lorentzen. Lorentzen var svigerfar til prinsesse Ragnhild, fru Lorentzen.