cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aalto-universitetets tekniska högskola
Aalto-universitetets tekniska högskola (finsk Aalto-yliopiston teknillinen korkeakoulu, eller TKK) ble grunnlagt i 1849 under navnet Polytekniska Realskolan og fikk navnet Tekniska högskolan i 1908. Høyskolen flyttet fra Helsingfors til Esbo i 1966. I 2010 ble den en del av det nydannede Aalto-universitetet.
Høyskolen har om lag 15 000 studenter og 250 professorer fordelt på tolv fakultet og nitten doktorgradprogram. Ambisjonen er at høyskolen skal være blant de ti fremste teknologi-universitetene i Europa. Det har et lavtemperaturlaboratorium som er kjent for fremdragende forskning, og som innehar verdensrekorden for lave temperaturer. Forskning og undervisning på mobilteknologi er anerkjent som noe av verdens beste og høyskolen er langt fremme når det gjelder kjemiske prosesser anvendt i treforedling. Nobelprisvinneren Artturi Virtanen har vært ansatt ved høyskolen.
Høyskolen ligger i Esbo, nabobyen til Helsingfors, men ble grunnlagt i Helsingfors og blir oppfattet som en Helsingfors-høyskole. En stor del av universitetsområdet (campus) er tegnet av den verdenskjente finske arkitekten Alvar Aalto.
Høyskolen er kjent under forkortingene HUT (Helsinki University of Technology), TKK (Teknillinen korkeakoulu) og TH (Tekniska högskolan), men har i det siste satset på å bare bruke forkortingen TKK for å unngå misforståelser.
Bryting under Asialekene 1962
Bryting under Asialekene 1962. Bryting var en av flere sporter under de fjerde Asialekene som ble arrangert i Jakarta i Indonesia mellom 24. august og 4. september 1962. Det var tredje gangen som bryting var på programmet under Asialekene. Det var åtte vektklasser i både gresk-romersk- og fristil. Japan ble beste nasjon med ti gullmedaljer foran Pakistan og India med tre hver.
35
Fødsler
30er
Polo del Buon Governo
Polo del Buon Governo («polen for godt styre») var en koalisjon på høyresiden i italiensk politikk, som ble opprettet etter initiativ fra Silvio Berlusconi foran valget i 1994.
Listen stilte kun i Sør-Italia (mens Polo delle Libertà stilte i Nord-Italia). Alliansen besto av Forza Italia, Alleanza Nazionale, Centro Cristiano Democratico, Lista Marco Pannella, Unione di Centro og Partito Liberale.
Klaipėda
Klaipėda (tysk Memel eller Memelburg, samogitisk Klaipieda) er Litauens eneste havneby, den ligger ved Østersjøen ved munningen av Nemunas-elven. Byen var tidligere tysk. I 2002 hadde byen 194 400 innbyggere (i 1989 hadde den 202 900 innbyggere). Dagens Klaipėda er en viktig fergehavn med forbindelser til Sverige, Danmark og Tyskland. Utenfor byen ligger det to populære badebyer Nida og Palanga.
I Klaipėda finner man flere bindingsverkhus, slik som i Tyskland, Danmark og England.
Historie
Det var baltiske stammer som først bodde i området, og balterne anla en borg ved navn Klaipėda der tidlig på 1200-tallet. Men den lå slik til at den lå i veien for en sammenhengende forbindelse mellom Den tyske ordens områder i sør og Sverdbrødrenes i nord. Dette var katolske ridderordener som i Baltikum hadde til formål å kristne de baltiske folkene. Dermed gikk Den tyske orden til angrep og erobret den i 1252. Samme år ble selve byen grunnlagt, av denne tyske ridderordenen, som stod for kristningen av store deler av det baltiske område på denne tiden. Den tyske orden overdro straks borg og by til den livlandske Sverdbroderordenen. I 1254 ble den hansestad, og i 1257 fikk den bystatus etter lybekker-rett. Byen ble da kalt Castrum Memele (tysk Memelburg eller Mimmelburg). I 1348 ble borg og by del formelt overdratt til Den tyske orden.
I 1422 ble Litauen og Preussen enige om en grense som gjorde at Memelland tilfalt Øst-Preussen og gjorde Den kuriske bukten til en tysk innlandsbukt, denne grensen ble ikke endret før i 1919 og er kanskje en av Europas mest lengstlevende grenser.
Albrecht av Brandenburg-Ansbach var den første verdslige hertug av Preussen, i 1525 erklærte han landet og byen protestantisk. Dette ble begynnelsen på byens storhetstid; det var beliggenheten ved en elvemunning i nærheten av grensen til Litauen som gjorde dette mulig. Byen ble angrepet og okkupert av Sverige mellom 1629 og 1635 og den måtte bygges opp flere ganger. 75 år senere døde et stort antall innbyggere av pest.
Da Tyskland ble samlet i 1871 ble Memel den nordøstligste byen i det tyske riket. Etter første verdenskrig ble byen og området rundt skilt ut fra Tyskland og satt under fransk og japansk okkupasjon under Folkeforbundets administrasjon. Byen Memel var hovedsakelig tysk, mens området omkring hadde hovedsakelig litauiske innvandrere fra Samogitia og senere fra det øvrige Litauen. Den lokale dialekten skilte seg ut fra det øvrige litauiske, da den var sterkt preget av både kurlandsk, gammelprøyssisk, samogitisk og latvisk.
10. januar 1923 gikk litauiske styrker i ly av Ruhrokkupasjonen til angrep i det såkalte Klaipėdaopprøret og tok byen. På 20- og 30-tallet var den et viktig stridstema mellom Tyskland og Litauen. Seiersmaktene garanterte at tyskerne i Memelland skulle få autonomi under litauisk forvaltning, men det ble forhindret. Valgresultater viste klart tysk flertall. Da Litauen tok initiativ til forhandlinger, ble det holdt en folkeavstemning i 1938, hvor 88 % stemte for å bli en del av Tyskland og 12 % for Litauen. 22. mars 1939 reannekterte Tyskland Memelland, etter en avtale med den litauiske regjeringen, der de lovet litauerne hjelp mot Polen, som holdt den litauiske hovedstaden Vilnius okkupert.
Ved slutten av andre verdenskrig flyktet en stor del innbyggere fra krigshandlingene, byen ble inntatt av Den røde armé i januar 1945 og overført til den litauiske sovjetrepublikken. Mange av de gjenværende innbyggerne ble deportert til Sibir eller Tyskland vest for Oder- og Neisse-elvene. I 1947 ble bynavnet Memel strøket og Klaipėda byens offisielle navn.
Etter at Litauen ble uavhengig igjen i 1990 har det blant annet blitt opprettet en tospråklig litauisk-tysk skole i byen.
Transport i Klaipėda
Gasstankskipet FSRU «Independence» ble operativt i havnen fra høsten 2014 og åpnet da for import av naturgass fra andre land, så Litauen ikke lenger er bundet til import fra Russland.
Nermeste internasjonal flyplass er Palanga internasjonale lufthavn som ligger ca 30 km nord fra Klaipeda.
DFDS driver en fergelinje fra Klaipėda til Karlshamn i Sverige, og fra Klaipėda til Kiel i Tyskland.
Sport
Basketballklubben Neptūnas Klaipėda debuterte i Euroleague i 2014.
Fan
Fan har flere betydninger:
Songa
Songa er en elv i Vinje kommune i Telemark. Elva er en del av Tokkevassdraget, som igjen utgjør den vestligste delen av Skiensvassdraget.
Elva har sitt utspring ved Fonnagavlen, lengst vest i Hellevassdalen, i Odda kommune i Hordaland, i den sørlige delen av Hardangervidda nasjonalpark. Den renner først mot øst, passerer turisthytta Hellevassbu ved Øvre Hellevatnet. Etter Nedre Hellevatnet snur elva mot sørøst og renner ved Songemoen ut av nasjonalparken, og ved Fjarefithytta inn i Songavatnet. Songavatnet er gjennom Songadammen regulert 35 meter og er hovedmagasin for Songa kraftverk, som ble satt i drift i 1964 og er en del av Tokkeverkene.
Etter Songadammen fortsetter elva mot sørøst, og renner gjennom den trange og dype kløfta Urdbøglupen. Ved Arabygdi blir dalen igjen noe bredere, og elva munner her ut i innsjøen Totak. På grunn av kraftutbyggingen er elva stort sett alltid tørrlagt nedenfor Songadammen.
Anne Thelle
Hun er dr.art fra 2007 med en avhandling om den japanske forfatteren Nakagami Kenji. Hun har vært ansatt ved Institutt for kulturstudier og orientalske språk, Universitetet i Oslo. Hun jobber nå som lektor ved Oslo handelsgymnasium.
Hun debuterte som forfatter i 2000 med Japan – solens opprinnelse, og fikk Kirke- og undervisningsdepartementets fagbokpris for den. Hun har senere skrevet fem barnebøker, blant annet om Japan, anime og atombombene over Hiroshima og Nagasaki.
Kvina (Lurøy)
Kvina eller Kvinen er ei bygd og et sted i Lurøy kommune i Nordland med ca. 40 innbyggere. Kvina er en av de tre stedene (med Konsvikosen og Tonnes) på Tonneshalvøya.
Kvina er først nevnt (som Kuinen) i en oversikt over kronens gårder i 1567. Lokalhistoriker Rune Bang mener navnet "kan komme av hvina, hvine, suse; altså av susinga fra elva som kommer ned fra Kvinvatnet og renner ut i Kvinafjorden." Jørgen Karlsen, i Lurøyboka-86, har en annen forklaring; han mener at navnet "kommer av kvin. Når det er storm, kviner kastvinden frå fjella, og rokksalvan på fjorden 'kviner'".
I juli 2014 truet en gressbrann fem bolighus i Kvina. Ifølge NRK Nordland ble et område på om lag 15 mål svidd av, men ingen hus eller bygninger gikk tapt. Videoopptaket av gressbrannen som ble vist på NRK Nordland gir et godt oversiktsbilde av Kvinafjorden og tettstedet Kvina.
34
Fødsler
30er
Kvina (Lurøy)
Bosetting
Det er gjort mange løsfunn fra steinalderen, både på gården Grønnesvik og på gården Solvang. I sitt store verk Yngre steinalder i Nord-Norge nevner arkeologen Guttorm Gjessing et funn i Grønnesvika, med bl.a. ei spissnakket trinnøks, tre hele eller fragmentariske eneggete skiferkniver, et langaktig tilhogd skiferstykke og fem rullestensøkk. Slike funn tyder på at steinalderfamilier har hatt tilhold innen området.
Gården Kvina finnes i en oversikt over kronens gårder i 1567. Fra da av har Kvina hatt en sammenhengende bosetting helt frem til i dag. Gården var på 1500-tallet blitt Krongods (statsgods), men etter 1666 var den eid av private godseiere.
Sokneprest i Lurøy Gabriel Faye skrev om gården Kvina i sin Topografisk-Statistisk Beskrivelse fra 1836: den "er godt bebygget, har frugtbar Jordbund, men besværlig Drift, meget god Skov, endog til Salg, og et lidet Qværnebrug, samt ligger særdeles beqvemt for Fiskeriet paa Qvinen, og har noget Laxefiskerie."
I siste del av 1800-tallet skjedde en storstilt etablering av husmannsplasser i de mer fjerntliggende områder av Kvingårdens areal. Husmannen hadde sine forpliktelser overfor bonden i Kvingården. Følgende husmannsplasser lå da under gården: Kalvika, Nedre og Øvre Staulen, Grønnesvika, Grønneset, Eijordet, Finlægran, Mølnbugta og Svensken. Utover 1900-tallet ble de fleste av husmannsplassene skylddelt og solgt til brukerne.
Kvina ble tilkoblet strømnettet i 1956. Kvina midt på 1950-tallet er godt dokumentert i en serie flybilder tatt sommeren 1956 av Norrønafly. Mange av disse bilder er inkludert i Rune Bangs bok Nordbygda - gårdene og folket (Lurøy Historielag, 2007). Bildene viser at gårdene fortsatt var i drift, med rødmalte fjøs, hvitmalte våningshus og høy til tørk. Men i etterkrigstiden tok gårdsdrift i Kvina gradvis slutt, og i dag er de fleste småbruk kun fritidseiendommer. I stedet har et næringsliv i vekst skapt arbeidsplasser, med butikk, et godt utbygd bilverksted og regnskapskontor. I 2007 flyttet Nord-Reker AS rekeproduksjon fra Hilstad i Rødøy til nye lokaler i Kvina. Det finnes fortsatt aktive fiskere i bygda.
Næringsliv
Magnus Johansen (1899–1976), som vokste opp på Kvingården, begynte som handelsmann i Kvina i 1920. Han forlot Kvina i 1925, og forretningen ble overlatt til broren hans, Kaurin Johansen (1905–1998). Kaurin drev forretningen fram til å bli en solid bedrift i etterkrigsårene, før han overlot det hele til sønnen Bjarne Johansen, som fortsatte i samme stil og fikk modernisert lokaler, utstyr og utstillinger. Nå drives butikken av Bjarnes datter Nina Østrem, som i 2009 satte i gang ominnredning og utbygging av den tradisjonsrike butikken. Omsetningen i 2008 var på ti millioner kroner; butikken har sju ansatte, som deler på fire årsverk. Butikken i Kvina er en Joker-butikk. I konkurranse med 448 andre Jokerbutikker ble Joker Kvina kåret til årets Jokerbutikk 2010. I september 2011, i forbindelse med valgkampen, besøkte finansminister Sigbjørn Johnsen Joker Kvina. Med seg til Kvina hadde ministeren Arbeiderpartiets ordførerkandidater fra Lurøy og nabokommunene samt politisk rådgiver, Randi Ness. Nord-Reker AS (etablert 1991) flyttet fra Hilstad i Rødøy til Kvina i Lurøy i 2007. Bedriften er en av to i verden som produserer håndrenskede reker. Fabrikken i Kvina selger både rensket og skallreke. Det meste av produktene leveres i området Trondheim-Bodø, men skallreka leveres så langt sør som Molde. Pr. desember 2008 hadde Nord Reker 16 ansatte på hel- og deltid, og produserte ca. 200 tonn reker i året. I august 2013 ble det kunngjort at Nord Reker AS skal fungere som prosjektleder for et kamskjellprosjekt på Helgeland. Prosjektet skal gi informasjon med hensyn til ressursgrunnlag og hvilke steder som kan være egnet til å pakke og distribuere kamskjell i Nordland. Bilverkstedet ble startet i 1960 av Kristoffer Kristoffersen og Bernt Pedersen under navnet Auto Maskin. Fra ca. 1962 ble bilverkstedet drevet av Kristoffer Kristoffersen og Sverre Sandvær, og fikk i 1989 dagens navn Kvina Auto A/S. Siden januar 2010 har verkstedet vært medlem av verkstedkjeden BilXtra og har pr. januar 2012 4 ansatte. Bedriften drives i dag av Sverres sønn, Knut Sandvær. Jan Berntsen, bosatt i Kvina, hadde egen drosjevirksomhet på Lurøy innland i 30 år, fra 1981 til 2011.
Kvina båtforening ble stiftet høsten 2016 og sommeren 2018 var utfylling av moloer og parkeringsområde ferdig. Havna har i dag innredning til 90 båter i størrelsene 3, 3,5, 4, 4,5 og 5 meters bredder. I tillegg kan betongbrygga - som fungerer som bølgedemper - nyttes som kai for små og store båter. Havna har også gjestebrygge 50 m fra butikken i Kvina. Badeglade kan også nytte havna til en dukkert både på flo og fjære sjø. Badestige er utsatt fra enden av en av bryggene.
Bobilparkering. I havna er det også lagt opp til bobilparkering for inntil 12 bobiler. Her er også servicebygg med tilrettelagt vaskerom og eget hus for tømming av toiletter. Det er også mulighet for sykkelturister å slå opp telt på området. Kvina havn ligger bare 2 km fra kystriksvegen - 7 km fra Kilboghavn fergeleie.
Samferdsel
Fylkesvei 439 (Nordland), som går mellom Tonnes i Lurøy og Eidhaugen i Rødøy, går rett gjennom Kvina. De bratte fjellsidene imellom Kvina og Konsvikosen gjør området utsatt for ras, og i februar 2013 ble ungdomsskoleelever fra Aldersundet krets hindret fra å komme seg på skolen da det gikk et ras i Kvinura. Det er ca. 12 km. fra Kvina til Tonnes, som er et viktig knutepunkt på Helgelandskysten, med båtanløp for Nordlandsekspressen, Rødøyløven og Lurøyprinsessen. Det er bussforbindelse fra Kvina til Tonnes og Mo i Rana.
Fritidsaktiviteter
Treningssenteret "Pomphuset" ble etablert av trioen Knut Sandvær, Jostein Solvang og Tore Johansen i 2003. Bygningen har tidligere vært brukt som møbelforretning, posthus og frisørsalong. Treningssenteret ble avviklet i 2015.
Severdigheter
Et populært turmål for den lokale befolkningen er Sakrianneplassen, som ligger i et flatt område midt mellom de bratte fjellene overfor Kvina. Dette var boplassen til Olof Larsson (født 1824) og lappjenta Sakrianne Pedersdatter (født 1850). Olof Larsson var fra Stensele i Sverige, og var kjent for folk i Kvina som Svensk Ol'Larsa. Han og Sakrianne giftet seg sommeren 1889, og tok til med å bygge opp en heim helt oppe under skoggrensen. Rune Bang beskriver plassen som den "mest ekstreme boplass innen området, kanskje i hele kommunen". Her hadde de ei lita stue med ett eneste rom, og et lite fjøs med plass til ei ku og et par sauer. Olof var vedhugger og treskjærer og lagde auser, sleiver og visper som han solgte til folk i bygdene omkring.
Olof og Sakrianne bodde her til 1899, da Olof døde under et besøk på Ytre Kvarøy. Kort tid senere flyttet Sakrianne til Rana, hvor hun giftet seg for andre gang. Boplassen på fjellet ble forlatt, men hustufta er ennå godt synlig. En informasjonstavle er satt opp på stedet. Jostein Solvang har skrevet om Olof og Sakrianne i Lurøyboka-86.
Ecuador under Sommer-OL 1968
Ecuador under Sommer-OL 1968. Femten sportsutøvere, fjorten menn og en kvinne, fra Ecuador deltok i seks sporter under Sommer-OL 1968 i Mexico by. Det var andre gangen Ecuador deltok i et sommer-OL, første gangen var 1924 i Paris. De vant ikke noen medaljer.
33
Fødsler
30er
Trapezunt-riket
Trapezunt-riket (Trebizond, gresk: Βασίλειον τής Τραπεζούντας) var en bysantinsk-gresk stat som ble opprettet i 1204 i kjølvannet av Det bysantinske rikets fall da Konstantinopel ble erobret av Det fjerde korstog. Dronning Tamar av Georgia ga soldater til sin nevø Alexios I Megas Komnenos som erobret de pontosgreske byene i Trapezunt, Sinope (nå Sinop) og Paflagonia. Trapezunt har blitt kalt for det «siste greske keiserrike».
Grunnleggelse
Da Konstantinopel falt under Det fjerde korstog i 1204 for vesteuropeiske og venetianske korsfarere var Trapezunt-riket en av tre mindre greske stater som oppsto ut av Østromerrikets sammenbrudd, sammen med Keiserriket Nikea og Despotatet Epirus. Alexios, et barnebarn av den bysantinske keiseren Andronikos I Komnenos, sønn av Rusudan, en datter av Giorgi III av Georgia, gjorde Trapezunt by (nå Trabzon i Tyrkia) til sin hovedstad og hevdet et krav på å være Det bysantinske rikets legitime etterfølger.
Benjamin Angoua
Han spiller forsvar, og er også en del av. Angoua har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Budapest Honvéd FC og Africa Sports.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Trapezunt-riket
Grunnleggelse
Herskerne av Trapezunt kalte seg selv for «de store Komnenos» (gresk: Megas Komnenos) da de tilhørte den mektige aristokratiske familien Komnenos, og i begynnelsen benyttet den tradisjonelle bysantinske tittelen «keiser og autokrat av romerne». Etter å ha oppnådd en enighet med Det bysantinske riket i 1282 ble den offisielle tittelen endret til «keiser og autokrat av hele Østen, av iberianerne, og de utvandrede provinser» og forble det helt til Trapezunt-rikets fall i 1461. Staten er noen ganger blitt kalt for «Det komnenianske riket» ettersom dets herskende familie var etterkommere av Alexios I Komnenos.
Utbredelse
Trapezunt-riket kontrollerte opprinnelig et sammenhengende område på sørkysten av Svartehavet mellom Soterioupolis og Sinope, bestående av dagens moderne tyrkiske provinser Sinop, Ordu, Giresun, Trabzon, Bayburt, Gümüşhane, Rise og Artvin. Området var tidligere et uavhengig rike under navnet Pontos, men var i mange århundrer underlagt Østromerriket. På 1200-tallet kontrollerte Trapezunt-riket også Perateia, som omfattet Kherson og Kertsj på Krimhalvøya. David Komnenos utvidet riket hurtig mot vest, han okkuperte først Sinope, deretter Paflagonia og Heraklea Pontika inntil hans rike grenset til Keiserriket Nikea, grunnlagt av Theodore I Laskaris. Områdene vest for Sinope gikk tapt til Keiserriket Nikea i 1206. Sinope selv ble erobret av seldsjukkene i 1214.
Rikets opphør
Trapezunt-riket opphørte som selvstendig rike da de ble invadert av styrker fra Det osmanske rike under sultan Mehmed II i 1461. De siste områdene som var under trapezuntisk kontroll, Fyrstedømmet Theodoro på Krimhalvøya, ble erobret av osmanene i 1475.
Anguttaranikaya
Anguttaranikaya inneholder flere tusen suttaer (sutra) fra Buddha og hans disipler, organisert i 11 avsnitt, etter hvor mange dhammagjenstander som det henvises til i hver sutta.
Utdrag fra teksten er oversatt til norsk og utgitt i samlingen Buddhas fortellinger, 2001.
Siri Gjære
Siri Gjære (født 1. februar 1972) er en norsk jazzvokalist, kjent fra samarbeid med bl.a. Tord Gustavsen, Stian Carstensen, Eirik Hegdal, Maria Kannegaard, Jarle Bernhoft, Tor Haugerud, Eldbjørg Raknes og Kirsti Huke.
Plokiophilidae
Gruppen omfatter 6 kjente arter fordelt på fire slekter.
Utseende
Små (1–3 mm) teger. Kroppen er oval og ganske hårete. Føttene kan være 2- eller 3-leddete.
Siri Gjære
Karriere
Gjære har sin musikalske utdanning blant annet fra Jazzlinja (NTNU), der hun har medvirket med Trondheim Jazzorkester bl.a. i Moldejazz 2002 og plateutgivelse (2005). Siden 1999 har hun vært med i trioen Cricket Club (med Andreas Aase og Steinar Raknes) samt jazzduoen «Aire & Angels» med Tord Gustavsen (to utgivelser) og soulrockbandet Moving Oos. Hun har også arbeidet med barnemusikk og kirkemusikk, da med Eldbjørg Raknes, Stian Carstensen, Kirsti Huke og Knut Anders Vestad.
Gjære var Årets Fylkeskunstner for Sør-Trøndelag i 2006, og spilte "Mona" i musikalen "Markus og Julie", som er skrevet av Klaus Hagerup, Benedicte Adrian og Ingrid Bjørnov.
Gjære er for tiden kunstnerisk leder i vokalensemblet Trondheim Voices og medlem av duoen Tullkattesnutene sammen med Kirsti Huke. Hun er gift med radiomannen Torfinn Borkhus.
Dolores Hidalgo
Dolores Hidalgo er en liten by i den meksikanske delstaten Guanajuato. Den befinner seg i en høyde på 1900 meter over havet. Kommunen hadde en befolkning på 148 173 i 2010, mens selve byen hadde 59 240 innbyggere. Mexicos frigjøringskamp starta i denne byen, og den har fått tilnavnet «Den nasjonale selvstendighetens vugge». Den har status som «Pueblo Mágico».
Siri Gjære
Utgivelser
, med Tord Gustavsen
, tekster av Rubert Brooke , med Eldbjørg Raknes & Stian Carstensen
, med Trondheim Voices
31
Fødsler
30er
32
Begivenheter
Det var en solformørkelse i påsken dette året.
Riksforsamlingen
Riksforsamlingen på Eidsvoll fra 10. april til 20. mai 1814 ble sammenkalt for å utarbeide Norges Grunnlov. Landets grunnlovgivende forsamling ble innkalt av prins Christian Frederik, som inntil da hadde vært kong Frederik VIs stattholder i Norge. Gjennom sitt åpne brev av 19. februar til hele folket og landets embetsmenn kunngjorde han at han hadde overtatt riksstyret som regent for å hevde og forsvare landets uavhengighet og selvstendighet. «Af Nationen valgte, oplyste Mænd skal samles den 10de April førstkommende udi Eidsvold i Akershus Amt, for at antage en Regjeringsform, som fuldkommen og for bestandig kan betrygge Folkets Frihed og Statens Tarv». I rundskriv av samme dato til biskopene, amtmennene, hæren og flåten kunngjorde han reglene for valget av representanter. De skulle finne sted i landets hovedkirker etter en gudstjeneste og edsavleggelse på «bededager» allerede den 25. februar eller så snart det var praktisk mulig.
Riksforsamlingen besto av 112 representanter fra hele Sør-Norge og så langt nord som til Nord-Trøndelag. På grunn av lange avstander og tidsnød ble ikke Nord-Norge representert. Representantene ved forsamlingen blir populært kalt «eidsvollsmennene» eller «fedrene på Eidsvoll».
Forsamlingen møttes hos prinsregentens venn Carsten Anker i hans hovedbygning på Eidsvoll Verk. Grunnlovsverket eller 17. mai-grunnloven ble fullført og datert 17. mai og underskrevet og beseglet av presidentskapet. Samme dag ble Christian Frederik enstemmig valgt til konge. Dagen etter, den 18. mai, ble Grunnloven underskrevet og beseglet av de øvrige representantene, siden dette var en tidkrevende prosess som man ikke rakk å fullføre på én dag. 17. mai feires med rette som Norges grunnlovsdag og nasjonaldag.
Forhandlingene på Eidsvoll gikk for lukkede dører uten presse eller andre tilhørere til stede. Det ble ikke tatt offisielle referater, og drøftingene er kjent bare fra ufullstendige, private notater.
Bakgrunnen
I 1814 var Danmark-Norge på den tapende siden i Napoleonskrigene. Ved Kielfreden 14. januar ble kong Frederik VI tvunget til å avstå Norge til kongen av Sverige, som var alliert med Storbritannia og var på den seirende siden i den store europeiske konflikten.
I et åpent brev til det norske folk av 18. januar kunngjorde Kong Fredrik VI avståelsen og løste sine norske undersåtter og embetsmenn fra troskapseden til ham. Han oppfordret befolkningen til å gå inn i union med Sverige med ro og orden. Brevet kom ikke fram til Christian Frederik i Christiania før den 24. januar, og først dagen etter ble fredsslutningen kjent for folket gjennom avisen Tiden, under overskriften «Fred, Fred i Norden!» Prinsen fikk samtidig et fortrolig brev fra kongen, hvor han ble beordret til å overgi landets festninger til svenskene og vende hjem til Danmark. Men vilkårene gjorde prinsen ikke umiddelbart alminnelig kjent, fordi han hadde sin egen dagsorden.
I den siste uken av januar dro Christian Frederik ut på en reise til Trondheim. Underveis hadde han samtaler med fremtredende personer for å lodde stemningen. Han fant at det var bred oppslutning om nasjonal selvstendighet og sterk motstand mot union med Sverige. Men da han nevnte for folk at kong Frederik urettmessig hadde fratatt ham arveretten til Norge, og at han derfor hadde rett til å overta tronen, møtte han motforestillinger. Han ble advart mot å oppkaste seg til konge i kraft av sin arverett. Blant jurister og andre med kjennskap til statsrett var det mange som mente at prinsippet om folkesuverenitet måtte gjelde, at suvereniteten gjennom Kiel-traktaten var falt tilbake til det norske folk.
Da ordlyden i Kiel-traktaten ble kjent, og folk fikk vite at landet var avstått uten at folket selv var blitt spurt, vokste oppslutningen om selvstendighet og viljen til å forsvare den. I begynnelsen av februar ble også de svenske reaksjonene på Christian Frederiks og nordmennenes «insubordinasjon» kjent i Norge. Kronprins Karl Johan truet med å bruke militærmakt for å gjennomføre Kiel-traktatens bestemmelser. Samtidig sendte han forsonlige signaler om å gi landet en fri forfatning og et utstrakt selvstyre. Men svenskene var på dette tidspunkt ikke i stand til å sette virkelig makt bak sitt krav på Norge, siden Karl Johan med store militære styrker befant seg på kontinentet for å delta i sluttkampen mot Napoleon.
Notabelmøtet på Eidsvoll
Tilbake i Christiania etter reisen nordenfjells var regenten etter møter med mange tilhengere styrket i sin tro på at han kunne bestige tronen i kraft av sin arverett. For å vinne tilslutning til denne fremgangsmåten, sammenkalte han en rekke betydningsfulle menn til et møte på Eidsvoll 16. februar.
Der møtte han uventet motstand mot sine planer fra Georg Sverdrup og andre, som overtalte ham til først å sammenkalle en grunnlovgivende forsamling, og deretter eventuelt la seg velge til konge av folkets representanter. Georg Sverdrup uttalte på møtet februar at den norske kronen med dette var «hjemfallen» til det norske folk og at folket etter egen beslutningen kunne overdra kronen til den som ble ansett best egnet. Overgangen var ikke forberedt i Norge bortsett fra som en ide som enkeltpersoner. Det hadde de foregående årene vært misnøye (særlig på Østlandet) med det danske styret, men ikke uttalte krav om løsrivning fra Danmark. Da ryktet gikk i 1813 om at Danmark trolig måtte avstå Norge ble det snakket om selvstendighet.
Etter møtet kunngjorde prinsen at det norske folk var løst fra sin ed til Frederik VI og hadde som et fritt og uavhengig folk rett til selv å bestemme sin regjeringsforfatning. Sverre Steen beskriver dette som revolusjonære ideer: Det innebar overgang fra fyrstesuverenitet til folkesuverenitet slik det var kjent fra USAs grunnlov og fra den franske revolusjonen. Prinsen fikk tilslutning for å erklære seg som regent og forberede valgene og grunnlovsarbeidet. Med støtte fra møtedeltagerne besluttet han å utlyse valg til Riksforsamlingen innen åtte uker. Disse planene gikk han i gang med å realisere da han var tilbake i hovedstaden 19. februar.
Valgene til Riksforsamling
Christian Frederik satset på kirkeinstitusjonen. I kirkene var folk vant til å møtes, og presteskapet var kongelige embetsmenn som lojalt ville gjennomføre forordninger fra kirkens overhode, regenten. Dessuten ønsket han å gi valgene en religiøs ramme og bestemte at de skulle arrangeres i forbindelse med en kongelig forordnet bededag.
Hupmobile
Hupmobile var et amerikansk bilmerke som ble bygd av Hupp Motor Car Company, fra 1915 Hupp Motor Car Corporation, mellom 1909 og 1940 i Detroit, USA.
Riksforsamlingen
Valgene til Riksforsamling
Ved bededagens gudstjeneste skulle presten spørre «Sværge I at hævde Norges Selvstændighed og at vove Liv og Blod for det elskede Fædreneland?» Svaret var: «Det sværge vi, saasandt hjælpe os Gud og hans hellige ord!» Tolv av menighetens fremste medlemmer måtte avlegge slik ed skriftlig. På den måten bandt Christian Frederik folket ved ed til selvstendighetslinjen og svekket oppslutningen rundt tilhengere av union med Sverige.
Hupmobile
Historie
Robert Craig Hupp grunnla selskapet sammen med sin bror Louis. Selskapet ble registrert 8. november 1908. Deres første bil, model 20, ble vist første gang i februar 1909 på Detroit Auto Show. Robert C. Hupp var en tidligere ansatt hos Oldsmobile og Ford. I 1910 hadde produksjonen kommet opp i over 5000 biler. Etter uoverensstemmelse med sine aksje-eiere solgte Hupp i 1911 sine aksjer i Hupp Motor Car Company og etablerte det kortlevde RCH Automobile, og senere Hupp-Yates Electric Car Company.
Riksforsamlingen
Valgordning
Ved kirkevalgene skulle hver menighet velge to valgmenn som mulige utsendinger til Eidsvoll. På landet skulle minst en valgmann være bonde. Deretter skulle valgmennene fra alle prestegjeld i hvert amt komme sammen og bestemme hvilke tre blant dem som skulle representere amtet ved Riksforsamlingen. Byene holdt egne valg. Hærens og marinens avdelinger holdt egne valg som foregikk i militærforlegninger og på flåtestasjoner så langt nord som til Bodø.
De første valgene ble holdt 25. februar i forbindelse med bededager over store deler av Østlandet. I dagene og ukene etter fulgte resten av Sør-Norge etter, med Romsdals amt (Møre og Romsdal) og Nordre Trondhjems amt (Nord-Trøndelag) som de to siste som rakk å holde valg tidsnok til at representanter kunne nå fram til Eidsvoll. Valgene skjedde hovedsakelig i kirkene etter gudstjenesten.
Hupmobile
Historie
Salg og produksjon hadde gått nedover også før den store depresjonen startet i 1930. En strategi for å gjøre Hupmobile til en større og mere kostbar bil startet i 1925 med introduksjonen av en 8-sylindret modell. Dette ble etterfulgt av produksjonsstans for den tradisjonelle 4 sylindrede Hupmobile. Hupp Motor Corp. siktet seg inn på det mere lukrative luksusmarkedet. De snudde i hovedsak ryggen til sine tidligere kunder.
Dessverre gjorde selskapet den samme feilen som mange andre selskaper i samme pris-segment: det gjorde alt for å få hvert eneste salg. De tilbød mange forskjellige modeller, og med Hupmobiles relativt lave produksjon var resultatet at ingen modell kunne produseres i et stort nok antall til å holde kostnadsnivået lavt nok for å oppnå driftsoverskudd.
Riksforsamlingen
Valgordning
Bare voksne menn fikk velge og avlegge ed. I Bergen slapp verken mindreårige eller tjenestepiker inn i kirkene på bededagen, og bare voksne menn fikk sitte nede i kirken, mens de voksne kvinnene ble forvist opp i gallerier, «lemmer eller legter». Slik var det også ellers i landet. Det finnes få opplysninger om hvordan det egentlig artet seg. Flere steder nektet folk å avlegge ed. Dette gjaldt folk med så ulik bakgrunn som bondeopprøreren Halvor Hoel og konstituert amtmann for Laurvig grevskap, Severin Løvenskiold.
Hupmobile
Historie
Hupp erstattet sin konservative design og gikk til industridesigner Raymond Loewy. I 1932 tegnet han en ny skjermprofil hvor skjermene fulgte forhjulene (kalt "cyclefenders") istedenfor å strekkes bakover, en ny V-formet grill, hellende frontrute og forkrommede hjulkapsler. Men salget fortsatte å falle. I 1934 ble det introdusert en restyling ved navn «Aerodynamic» fra Loewy, samt en lavere priset serie 417-W som brukte et Murray-bygd karosseri, som var et lett modifisert Ford-karosseri.
Riksforsamlingen
Valgordning
På landet var valget indirekte ved at hvert prestegjeld skulle velge to valgmenn (hvorav én bonde). Alle valgmennene fra amtet skulle så samles på et sentralt sted for å velge tre av valgmennene som representanter til Eidsvoll (hvorav minst én bonde). Mindre byer med bare én menighet valgte sin ene representant direkte, mens større byer med flere kirker fulgte samme fremgangsmåte som amtene. De større byene valgte sine representanter indirekte gjennom valgmenn fra hver menighet. Christiania, Kristiansand og Trondheim sendte to representanter til Eidsvoll, mens landets største by, Bergen, sendte fire). Omkring 300 kirker tjente som valglokale. De militære holdt egne indirekte valg med to utsendinger fra overordnet regiment eller korps, hvorav én skulle være fra «underclasserne» – menige eller underoffiserer. Christian Frederik var personlig til stede ved bededagsgudstjenesten i hovedstadens to kirker, Vår Frelsers kirke og Akershus slottskirke.
Hupmobile
Historie
Hupp Motor Corp. var desperate etter å få tilbake sin markedsposisjon. I 1938 kjøpte Hupp produksjonsutstyret til Cord 810/812, designet av Gordon Buehrig, fra konkursboet Cord Automobile Company. Hupp håpet å utnytte det flotte Cord designet til en lavere priset og mer normal bakhjulsdrevet bil ved navn ‘’Skylark’’, og at dette ville styrke finansene i selskapet. Flere tusen entusiastiske bestillinger ble gjort, men produksjonsforsinkelser svekket kundenes interesse.
Riksforsamlingen
Valgordning
Regenten utformet bevisst valgregler som sørget for at bøndene ble godt representert. i alt var nærmere en tredjedel av representantene bønder, dersom man medregner soldater, lensmenn og andre som også var gårdbrukere. Beslutningen om å velge minst én bonde fra hvert amt, og minst én av «underclasserne» fra de militære avdelingene, sikret sterk representasjon fra bondestanden og de lavere lagene, som åpenbart var mer kongetro og mer skeptiske til svenskene.
Ved å begrense kjøpmannsstandens representasjon i Riksforsamlingen sørget Christian Frederik for at de svenskvennlige i handelsstanden, særlig fra Østlandet, kom i kraftig mindretall. Både fra amtene og byene ble mange embetsmenn valgt, og disse var bundet av sin lojalitetsed til statsoverhodet og støttet derfor regentens selvstendighetslinje. Få av embetsmennene tilhørte de meste framtredende i Norge. De fleste av dem var sorenskrivere eller prester, men to var amtmenn.
Av de 112 medlemmene av riksforsamlingen var 33 valgt spesielt fra militæret, mens 25 var valgt fra byene og 54 fra landdistriktene i amtene. Embetsmennene dominerte forsamlingen med 57 representanter, mens det var 37 bønder, 13 kjøpmenn og fem var brukseiere. Mange av Eidsvollsmennene var unge, gjennomsnittsalderen var 42,8 år.
Valgene i Nord-Norge
De lange avstandene og en besværlig postgang førte i 1814 til at den nordlige landsdelen var på konstant etterskudd med hensyn til utviklingen i det politiske Norge. Da det skulle holdes valg til grunnlovgivende forsamling, nådde innkallingen Nordlandenes amtmann Christen Elster 20. mars. Uvær langs kysten forsinket postgangen. Amtmann Elster utsatte de lokale valgene til 29. april da mennene var tilbake fra Lofotfisket. Prestene hadde ikke fått opplyst om sted eller tidspunkt for valgmannsforsamlingen som skulle utpeke utsendinger til Eidsvoll. Før Elster fikk samlet valgmennene kom meldingen fra Eidsvoll om at Riksforsamlingen var avholdt og Elster meldte 20. juni til Christian Frederik at det var nytteløst å velge utsendinger. Her resonnerte amtmannen at det var utelukket å nå Eidsvoll den 10. april, og han kalte derfor ikke inn til amtets valg av representanter, noe som var hans oppgave. Lokalvalg i kirkene gikk likevel sin gang, det er skriftlig dokumentert gjennom fullmaktene som ble utstedt til de lokale valgmenn.
Riksforsamlingens bakgrunn og politiske tenking
Det var embedsmennene som dominerte Riksforsamlingene – av de 75 representantene som på et eller annet vis tilhørte embedsstanden, hadde 68 navn som avslører at de hadde røtter i utlandet. Mange var av tysk avstamning (Wedel, Løvenskiold), dansk (Falsen, Sverdrup, Steenstrup), eller britisk (Christie, Moses). De norsktalende bøndene og lavere offiserene spilte en underordnet rolle; mange av dem tok overhodet ikke ordet under forhandlingene, og for enkeltes vedkommende vet vi ikke engang om de støttet selvstendighetspartiet eller unionspartiet. De ledende debattantene var nesten utelukkende embedsmenn, eller blant de få kjøpmennene som ofte støttet unionspartiet.
Eidsvollsmennene var til dels radikale og tungt forankret i tidens opplysningsfilosofi og radikale ideer om folkesuvereniteten og konstitusjonelt monarki. Blant dem var professor Georg Sverdrup, som på Notabelmøtet i februar hadde lyktes i å overbevise Christian Frederik om å frasi seg sin (danske) arverett til Norge og i stedet tillyse konstitusjonelle valg av konge. En annen var teologen Nicolai Wergeland, en av de best skolerte i fremmede lands konstitusjoner og styresett, som også var tilhenger av konstitusjonelt demokrati. Men Riksforsamlingen endte likevel med å vedta en grunnlov som gjenskapte Christian Frederiks arverett ved etablering av et norsk arvekongedømme, og holde døren åpen for gjenforening med Danmark som konstitusjonelt monarki i framtiden.
De relativt mange juristene ved Notabel-møtet i februar og ved Grunnlovsforsamlingen i april–mai, hadde studert under professor Schlegel i København, som anså folkesuverenitets-begrepet som en kontraktsbasis for eneveldet. Men mange av Eidsvollsmennene var også inspirert av suverenitetstankene til Jean-Jacques Rousseau. Også Sverre Bagge og Knut Mykland konkluderte at den norske eliten var oppdatert i samtidens tenkning omkring folkesuverenitet, og fast bestemt på å avvise Christian Frederiks arvekrav under Notabelmøtet. Ifølge Rousseau kunne folket ikke frasi seg suvereniteten. Eidsvollsmennene mente, ifølge Sejersted, at kong Frederik VI kunne frasi seg suvereniteten over Norge, men at han ikke hadde noen fullmakt til å overføre suvereniteten over Norge til en annen konge. Både Schlegels og Rousseaus syn pekte her i retning av at kongen ved å frasi seg suvereniteten over Norge, tilbakeførte den til det norske folk, som alene hadde mandat til å gi den videre. Eidsvollsmennene valgte i mai å gi den videre til Christian Frederik og gjøre kongemakten arvelig.
Det ble skrevet mange utkast til grunnlov i 1814 av Riksforsamlingen og andre, men bare 20 er bevart, og bare 19 ble sendt til Riksforsamlingen på Eidsvoll. Utkastene var inspirert av ikke minst USAs uavhengighetserklæring i 1776, den franske revolusjonen i 1789, den bataviske konstitusjonen fra 1795, den svenske regjeringsform av 1809 og den spanske konstitusjonen fra 1812. Den norske grunnloven ble likevel blant Europas mest «mest radikale, demokratiske og liberale» på den tiden.
Riksforsamlingen lot seg derimot i liten grad inspirere av det britiske styresystemet, parlamentarismen, som var tydelig inspirert av opplysningstidens idealer, da særlig Charles Montesquieus lære om maktens tredeling. Dette prinsippet kom i praksis til å stå i motsetning til Rosseaus naturrettslære, som de mest beleste representantene også kjente. Disse prinsippene ble tatt til inntekt for ulike syn på statsformen, og fikk prege ulike deler av grunnloven. Unionspartiets Severin Løvenskiold ønsket et sterkt parlament med egne, permanente finans- og utenrikskomiteer som motvekt til kongens makt. Wedel-Jarlsberg ønsket av samme årsak en sterk regjering. Det var vanskelig for representantene å balansere Riksforsamlingens egen makt (naturrettens folkesuverenitet) mot ønsket om et sterkt arvekongedømme til garanti mot fremtidig union med Sverige. Sluttresultatet ble en sterk, arvelig og i stor grad ikke-konstitusjonell kongemakt, i strid med de virkelige idealene til de fleste representantene. Den utenrikspolitiske situasjonen og uviljen mot union seiret over prinsippene.
Valgene var indirekte, og det fantes praktisk talt ingen presse i Norge, men forsamlingen mottok innspill blant annet fra allmuen i Modum og fra Gudbrandsdalen. Innspillene fremførte ønsker om blant annet trykkefrihet og klager på prestene som samlet seg opp rikdom. Brevet fra Modum ble lest opp 8. mai. Opp mot ti slike forslag fra bøndene ble lest opp, blant annet fra Toten, Hedemark og Trondhjems stift.
Rent ideologisk ga bøndene grunnloven et egalitært preg som både prinsen, Falsen og unionspartiet var imot. Likhetsprinsippet fikk stor plass gjennom presiseringen av allmenn verneplikt, ulike plikter for borgerne, og ikke minst stemmerettsreglene som skapte valgbarhet og stemmerett til ganske brede lag av den mannlige befolkning. Alle forslag om tokammersystem ble grundig avvist. Norge fikk en grunnlov som ga valgbarhet og stemmerett til 45 prosent av den mannlige befolkningen – mot bare 1 prosent i den franske 1791-grunnloven og den høyeste andelen i Europa på den tiden. Stemmeberettiget i Norge var menn som var fylt 25 år, og eide eller leide (i mer enn 5 år) matrikulert jord, hadde borgerskap i by, eller eide hus eller bytomt verd mer enn 300 riksdaler. Dermed var trolig 45 % av alle menn over 25 år stemmeberettigede, dvs. rundt 10 % av befolkningen - langt mer enn i noe annet land den gang.
Ifølge historikeren Marthe Hommerstad var det mistillit og skepsis til bøndene blant embetsmennene og i den politiske eliten. Embetsmennene fryktet et pøbelvelde og demokratisk tyranni, og bøndene ble møtt med sosiale fordommer. Bøndene kjempet for næringsfrihet og lave skatter, men også for allmenn verneplikt, noe som ifølge Hommerstad viser en sterk likhetstankegang.
Møtets begynnelse
Forsamlingen møttes 10. april etter at valg var blitt holdt. Dette var påskedagen, og representantene møttes første gang utenfor Eidsvoll kirke, der prinsregent Christian Frederik tok imot dem. Etter gudstjenesten reiste de til Eidsvoll Verk, der forhandlingene skulle foregå.
Selve forsamlingen ble formelt åpnet dagen etter, andre påskedag, av regenten og regjeringsrådet som var oppnevnt i begynnelsen av mars. Den dagen stilte alle representantene i galla, bøndene kom i helgedrakter. Prinsen åpnet forsamlingen med en kort tale, nærmest en trontale, hvor han minnet forsamlingen på den viktige oppgaven den hadde fremfor seg. Selvstendighet stod ikke på agendaen, det var utformingen av en grunnlov innen rammen av denne selvstendigheten prinsen la vekt på. Han ble boende på Eidsvoll de seks ukene Riksforsamlingen forhandlet der.
Deretter ba han dem velge president for en uke av gangen, sekretær og konstitusjonskomite. Som første president for forsamlingen valgte man kammerherre Peder Anker etter prinsens ønske, mens forsamlingen valgte sorenskriver Koren Christie som sekretær. Deretter ble det nedsatt en reglementskomite, som også skulle formulere en takkeadresse til prinsen. I komiteen satt Hegermann, Diriks, Sverdrup, Falsen, Wergeland og Omsen.
Forsamlingen visste den hadde liten tid. Karl Johan, som på den tid var svensk kronprins, ville kunne mønstre en hær mot Norge innen sommeren, og før det måtte det foreligge et resultat med en norsk grunnlov.
Spørsmål til debatt
Under Riksforsamlingen stod debatten om tre hovedforhold. For det første om landet skulle søke den beskyttelsen og umiddelbare fredsslutningen som fulgte med en union med Sverige, eller snarere erklære seg fullstendig selvstendig av alle andre makter, men med en dansk arveprins som konge. For det andre om Riksforsamlingen skulle nedsette finans- og utenrikskomiteer for å forestå en parlamentarisk politikkutvikling og kontinuerlig oppsyn med riksstyret, eller avgrense seg til å bare vedta en grunnlov og velge Christian Frederik til arvekonge. Og for det tredje om man etter at grunnloven var vedtatt skulle vente med kongevalget til forholdet til nabolandene var mer avklart, eller om man skulle velge konge straks. I hvert hovedforhold i det foregående nevnes det svenskvennlige unionspartiets standpunkt først, deretter standpunktet til det mer danskvennlige selvstendighetspartiet.
Folkets edavleggelse i kirkene hadde ikke endelig avgjort spørsmålet om union eller full uavhengighet. Flere av diskusjonspunktene om grunnlovsutkast var knyttet til spørsmålet om uavhengighet og det var dette spørsmålet som tydeligst delte forsamlingen i to partier. Unionspartiet (eller «forhandlingspartiet») var minst (omkring 30 representanter), selvstendighetspartiet hadde omkring 80 og ble delts omtalt som «prinsepartiet».
Sverre Bagge og Knut Mykland legger stor vekt på betydningen av at Norge fikk valgt et eget storting, vedtatt en egen grunnlov, etablert en egen regjering og et konstitusjonelt monarki, allerede før Karl Johans krigsvante soldater kunne sendes til Norge for å sette ut i livet hovedbestemmelsen i Kieltraktaten om avståelse av Norge til kongen av Sverige. Men de forklarer likevel gjennombruddet for en norsk grunnlov med Karl Johans egne løfter om en norsk konstitusjon, og summen av de løfter og internasjonale forhold han måtte ta hensyn til i en forsiktig tilnærming til maktovertakelsen.
Adressedebatten
Prinsens adresse ble lagt frem 12. april. Selve talen var nøytral, forfattet av Georg Sverdrup. Etter at adressen var vedtatt, ble det debatt om hvorvidt forsamlingen skulle legge vekt på spørsmålet om selvstendighet. Spørsmålet ble reist av Nicolai Wergeland, som mente det var forsamlingens primære oppgave å verne om selvstendigheten. «Denne frihed, denne uafhængighed være det første, vi hævde, forsvare, og bevare …» Wergeland la igjen folkesuverenitetsprinsippet til grunn for forhandlingene, og fikk støtte for det. Han mente dessuten at maktoverdragelsen til regentskap måtte godkjennes av Riksforsamlingen – den måtte bekrefte vedtaket gjort ved stormannsmøtet på Eidsvoll. Innlegget kunne ikke tolkes som annet enn en indirekte kritikk av prinsregentens rolle. Her protesterte Georg Sverdrup og Peder Anker, som mente Wergeland hadde oversett mandatet som lå i folkets edsavleggelse tidligere på våren. Forsamlingens mandat var begrenset av denne handlingen, og Stormannsmøtet hadde bare gitt prinsen regent-tittel, så flertallet liten grunn til å problematisere dette. Sverdrup kjente seg personlig krenket, etter den rollen han hadde spilt i forhandlingene med prinsen i februar. Han truet Wergeland med at han nok skulle kreve ham stilt til ansvar for det han hadde sagt. Likevel ble Wergeland innvalgt i redaksjonskomiteen som skulle utforme grunnlovsforslaget. Han hadde god oversikt over de ulike lands konstitusjoner og holdt lange foredrag om dette i plenumsforsamlingen, til lite begristring.
Konstitusjonskomiteen og partidannelsen
Wergelands adressereplikk 12. april hadde en kime til partidannelse. Spørsmålet der var hvordan man skulle forholde seg til folkesuvereniteten. Det ble denne dagen nedsatt en Konstitusjonskomite på 15 mann. Disse var Falsen (formann), Diriks (sekretær), Hegermann, Sverdrup, Aall, Rein, Motzfeldt, Rogert, grev Wedel-Jarlsberg, Wergeland, Stabell, Omsen, Schmidt, Petersen og Midelfart. Forsamlingen hadde for hånden en liten militær trykkpresse, slik at det meste kunne mangfoldiggjøres raskt.