cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bjørnar Skjevik
Etter at han ble pensjonist, har han jobbet som selvstendig konsulent for blant andre NAV. Skjevik har vært styreleder i NHO Nord-Trøndelag, Steinkjer næringsselskap og en rekke virksomheter, deriblant NTE og Salsnes Filter.
Fredrik Samuelsson
Fredrik Samuelsson (født 16. februar 1995) er en svensk friidrettsutøver som konkurrerer i mangekamp. Hans fremste internasjonale meritt er sølv i tikamp fra U23-EM i friidrett 2017.
Idrettskarriere
Samuelsson deltok i junior-VM i friidrett 2014 (U20), der han kom på 12.-plass i tikamp.
I det svenske mesterskapet innendørs i 2015 kom han på andreplass i sjukamp, bak Petter Olson. Han satte ny personlig rekord i tikamp under U23-EM i friidrett 2015, med 7884 poeng, og kom der på femteplass. Han vant tikamp i det svenske mesterskapet utendørs.
I 2016 vant han sjukamp ved det svenske mesterskapet innendørs. Han deltok i tikamp ved EM i friidrett 2016, og satte personlig rekord i høydehopp (2,07), og endte på tiendeplass sammenlagt. Han vant også tikamp i det svenske mesterskapet utendørs for andre år på rad.
I februar 2017 vant Samuelsson sjukamp under det svenske innendørsmesterskapet i friidrett. Han deltok også i U23-EM i friidrett 2017, og kom der på andreplass bak tsjekkiske Jiří Sýkora.
Ludvig Daae (1723–1786)
Ludvig Daae (født 9. mai 1723 i Vik i Sogn, død 18. februar 1786 i Lygra sogn) var en norsk prest og godseier.
Liv og virke
Foreldrene var Anders Daae (1680–1763) og Birgitte Munthe. En rekke av hans egne barn og barnebarn ble prester og offiserer på Vestlandet.
Han tok den filosofiske magistergrad i 1746 og omtalt som «Mag.» eller «Magisteren».
Daae var sogneprest i Lindås fra 1759.
Han var selv gift med Drude Cathrine Haar (f. 1739), de to fikk tilsammen 15 barn. Daae var bestefar til historiker Ludvig Kristensen Daa og presten Claus Daae, dessuten oldefar til politikeren Ludvig Daae (1829–1893), historikeren Ludvig Daae og Suzannah Ibsen.
Abdul Fatah Yunus
Abdul Fatah Yunus al-Ubaydi (arabisk: العبيدي ‎يونس‎ عبد الفتاح‎; ʿAbd al-Fataḥ Yūnus al-ʿUbaydī; født 1944, myrdet 28. juli 2011) var en libysk offiser og politiker. Han støttet Muʿammar al-Qaḏḏāfīs statskupp i 1969, og har blitt beskrevet som «al-Qaḏḏāfīs nr. 2» og «Libyas nest mektigste mann». Han var landets viktigste offiser (med rangen generalmajor) og innenriksminister før han gikk av fra alle sine offentlige stillinger 22. februar 2011 for å støtte opprøret i Libya i 2011. Han oppfordret samtidig befolkningen til å støtte opprøret mot al-Qaḏḏāfī.
Yūnus al-ʿUbaydī var anti-al-Qaḏḏāfī-styrkenes viktigste militære leder og ledet dem i en rekke slag, men 28. juli ble han arrestert for å bli forhørt i Binġāzī. Senere samme dag ble han drept, omstendighetene rundt drapet er usikre. Anti-al-Qaḏḏāfī-opprørernes leder Mustafa Abd al-Jalil sa han ble drept av pro-al-Qaḏḏāfī-angripere, mens al-Qaḏḏāfīs regjering sa at han ble drept av opprørerne fordi disse trodde han var en dobbelagent.
Lykosura
Helligdommen til Despoina ved Lykosura er lokalisert 9 km vestsørvest for Megalopolis, 6,9 km sørsørøst for fjellet Lykaion, og 160 km sørvest for hovedstaden Athen. Det er et lite museum ved det arkeologiske stedet som huser en del mindre funn, men også deler av skulpturgruppen. Resten av kultgruppen av Despoina og Demeter er grunnet deres betydning framvist ved Det nasjonale arkeologiske museum i Athen.
Mytologi og historie
Den ktoniske gudinne som ble dyrket av folket i Arkadia under betegnelsen Despoina (gresk: Δέσποινα, "herskerinnen"), ble senere sammensmeltet med gudinnen Persefone (også kalt for Kore, «piken» eller «jomfruen»). Despoina ble opprinnelig ansett som en datter av Poseidon Hippios (Poseidon i form av en hest) og Demeter (i form av en hoppe) framfor av Zevs og Demeter som fødte Persefone. Despoina var en tittel eller tiltaleform, hvilket var en del av de religiøse mysteriene i hennes kult. Hennes virkelige navn kunne ikke bli sagt høyt eller bli avslørt for de uinnvidde. Navnet er fortsatt ikke kjent.
På 100-tallet e.Kr. skrev den greske geografen Pausanias den eneste gjenværende redegjørelse om byen og dens helligdom. Han støttet seg på personlige observasjoner, tilgjengelige tekster og ved å utspørre lokale personer. Han forteller at Lykosura ble grunnlagt av Lykaon, sønn av Pelasgos, og at det var den eldste byen i verden. Han merket seg at Kleitor, sønnesønn av Arkas (derav toponymet Arkadia) bodde i Lykosura. Alle disse navnene er for øvrig legendariske, uhistoriske figurer.
I 368/367 f.Kr. da mange av byene i region ble forent i forbund med Megalopolis, gjennom overtalelse eller tvang, nektet borgerne av Lykosura, Trapezounta, Lykaia, og Trikoloni å flytte på seg. Borgerne i Trapezounta ble massakrert eller fordrev i landflyktighet av arkadierne, men borgerne i Lykosura ble spart grunnet ærefrykt for helligdommen til Despoina, hvor de hadde søkt tilflukt. Mange av byene i regionen ble således oppgitt til fordel for Megalopolis og deres helligdommer falt ut av bruk. Pausanias hevdet at tempelet til Despoina lå 40 stader (= 7,4 km) unna Megalopolis som tok politisk kontroll over helligdommen. På 100-tallet e.Kr. ble en statue av keiser Hadrian dedikert i tempelet. Mynter fra Megalopolis under det severanske dynasti tidlig på 200-tallet synes å avbilde statuegruppen. Til tross for dens betydning for arkadierne og tidvis oppmerksomhet fra den større greske verden rundt Middelhavet, synes det som om kulten til Despoina forble knyttet til denne ene helligdommen i Lykosura.
Stillehavslekene 1971
Stillehavslekene 1971. Lekene, South Pacific Games i 1971 var de fjerde Stillehavslekene. De tretten første lekene (1963-2007) het South Pacific Games) fra 2011 het de Pacific Games.
Lykosura
Oversikt av stedet
Stedet Lykosura utgjør en høyde på 632 meter i skogkledd, fjellregion sør for elven Plataniston. Helligdommen til Despoina er plassert i en skråning på den nordøstlige siden av høyden som danner byen. Tempelet og betydelige deler av kultstatuegruppen ble oppdaget i 1889 av det greske arkeologiske samfunn, rett før framgangen til stratigrafiske utgravningsteknikker. Datering av funnene og bygningsstrukturene er således forblitt problematisk, skjønt senere undersøkelser har forsøkt å klargjøre spørsmålet. Mens stedet for byen har i stor grad forblitt etterlatt uten undersøkelser, har helligdommen til Despoina blitt gjennomgående avdekket og besto av et tempel, en stoa, en arena med teaterlignende sitteplasser, tre altre, og en gåtefull struktur som konvensjonelt har blitt kalt for Megaron. Pausanias beskrev også et tempel for Artemis Hegemone (Artemis lederen) hvor inngangen til denne helligdommen lå på den østlige siden. Denne strukturen og en rekke andre som er omtalt av geografen har ennå ikke blitt identifisert av arkeologien. Spor av temenosmuren (grensen for det hellige området) har blitt påvist på nord og østsiden av helligdommen. De sørlige og vestlige avgrensningene av det hellige området er ennå ukjente.
Stillehavslekene 1971
Lekene i 1971 ble arrangert i Papeete i Fransk Polynesia i perioden 25. august til 5. september 1971. Det var cirka to tusene utøvere fra fjorten nasjoner som deltok i seksten sporter. Ny-Caledonia ble beste nasjon med 33 gullmedaljer foran Papua Ny-Guinea med 28.
Lykosura
Tempelet til Despoina, stoa og altrene
Tempelet til Despoina var preget av seks doriske søyler og standard fasade med frittstående søyler foran utformet som en portiko. Dets plan målte stylobaten (plattformen) 11,15 ganger 21,35 meter og er delt mellom en pronaos (front portico) og en cella. Den nedre delen av veggene til tempelets cella er bygd av kalkstein, bestående av et felt med ortostater (kantstilte steinblokker) kronet av to lag med murstein. Veggene er deretter fullført til nivå med taket i brent keramisk murstein som deretter kan ha vært dekket av mørtel. De seks søylene i fasaden er av marmor, og det samme er tilfellet for entablementet (understellet). Et merkelig trekk med dette tempelet er at døråpningen i sørveggen er vendt mot et teaterlignende område med sitteplasser. Selv opplegget ukjent, er selve døråpningen kjent fra andre templer i Arkadia, som Athene Alea ved Tegea, og Apollon Epikourios ved Bassai.
Stillehavslekene 1971
Deltakende nasjoner
Det var 14 nasjoner/land/lag som deltok i lekene i 1971
Lykosura
Tempelet til Despoina, stoa og altrene
Framfor å forlenge med trapper langs tempelets fire sider, strekker krepidoma (fundament med tre trappetrinn) seg ut kun på tempelets forside. Arkitekturen skiller seg også ut fra den standardiserte doriske skjemaet ved at dens doriske friser er 1,5 ganger høyden av arkitrav (hovedbjelke). Ved bakerste del av cella er det en massiv steinforhøyning på rundt en meter som er formet for å være fundamentet for kultstatuegruppen. Foran denne er gulvet dekorert av mosaikk. Den er en generell enighet om at den første konstruksjonen av tempelet kan dateres til 300-tallet f.Kr. Det var flere reparasjoner og utbedringer i den romerske perioden.
Stillehavslekene 1971
Eksterne lenker
| Stillehavslekene 1971
Lykosura
Tempelet til Despoina, stoa og altrene
Sør for tempelet er det et teaterlignende område inn i skråningen med ti rader av steinseter som strekker seg fra 21 til 29 meter i lengden. Disse radene med sitteplasser er ikke kurvet som i et antikt teater og går parallelt med tempelets sørvegg.
Nordøst for tempelet er det en stoa som også har dorisk søyleorden i en enkelt rekke, men også en indre søylerad som måler 14 ganger 64 meter. Fundamenter for et rom av usikker funksjon måler 5,5 ganger 6 meter er knyttet til den vestlige enden av stoaen. Pausanias rapporerte at stoaen inneholdt en malt tavle som hadde et innhold som var knyttet til mysteriene og fire relieffskulpturer i hvit marmor som forestilte:
Beklageligvis har ingen av disse relieffene blitt funnet i utgravningene. Tilsvarende bruk av stoa for å vise fra kunstverk er kjent med Stoa Poikile («Malte stoa») i antikkens Athen hvor scener var malt direkte på bakveggen. Stoaer, foruten også skattekamre, ble hyppig benyttet som helligdommer for å lagre votivgaver dedikert til guddommene, eksempelvis ved athenerne skattekammer i Delfi og en rekke skattekamre i Olympia.
Tre små steinaltre ble funnet i et område rundt 15 meter øst for tempelet som var dedikert til henholdsvis Despoina, Demeter og Store Mor (Gaia). Det har blitt funnet mange votivgaver og gjenstander knyttet til ofringer ved utgravninger av helligdommen.
Megaron og bortenfor
Bortenfor Megaron merket Pausanias seg tilstedeværelsen av en lund som var hellig for Despoina. Den var omgitt av steinaltre for Poseidon Hippios andre guder bortenfor denne, og med ett alter som slo fast at det var viet alle guder. Fra der var det mulig å ankomme en helligdom for Pan (geiteguden) via en trappegang. Tilknyttet denne helligdommen var et alter for Ares, to statuer av Afrodite (en i marmor og en i tømmer (xoanon), foruten bilder utskåret i tre av Apollon og Athene, og en helligdom for sistnevnte. Disse gjenstandene har det ikke vært mulig å lokalisere.
Arkeologiske levninger utenfor helligdommen
Selv om helligdommen til Despoina har blitt omfattende utgravd og undersøkt, har det urbane området til byen Lykosura og dens omgivelser fått langt mindre oppmerksomhet. Utenfor helligdommen og rundt 60 meter sørvest for tempelet, på den motsatte siden av høydekammen som går sørøst til nordvest opp til en høydetopp for akropolis, har en rekke bygningsstrukturer av hellenistisk og romersk tid blitt avdekket som kan ha hatt hydrauliske funksjoner, kanskje et nymfeum (anlegg for nymfer, inkludert bassenger og fontener) og et kompleks av romerske thermae (romersk bad). En del levninger av bymuren har også blitt avdekket.
Kultskulpturgruppen
Selv om mange fragmenter mangler og ikke er fullstendig bevart, den store kultgruppen tilskrevet til Damofon av Pausanias har blitt omfattende undersøkt og beskrevet, men ingen sammenhengende studie av alle levningene har hittil blitt publisert. Den relativ lille cella i tempelet var dominert av den kultiske skulpturgruppen bestående av fire figurer, betydelig større enn menneskestørrelse, og utført i akrolitt-teknikk, foruten også en meget utsmykket trone for de sentrale figurene Despoina og Demeter, alle gjort i pentelisk marmor. Dette opplegget var noe uvanlig ved at den typiske situasjonen var at det var en enslig kultstatue i enden av cella som det primære objektet for den religiøse dyrkelsen. Det kunne derimot være tallrike andre statuer i cella i et gresk tempel enn selve kultstatuen. Det spesielle er at kultstatuen var en gruppe av flere guddommer. De sentrale figurene med Despoina og Demeter var framstilt i en meget stor skala, betydelig større enn Artemis og titanen Anytos. Bysten av Despoina er ikke bevart. Hull er bevart på busten av Artemis for at øreringer og annen ornamenter av metall kunne festes, og tilsvarende med et diadem (eller strålekrans) på bysten av Demeter. Øynene til Artemis og Anytos var innsatt framfor å bli utskåret i marmoren slik tilfellet var med bysten av Demeter. Tronen til Despoina og Demeter var dekorert med tritonesser (halv kvinne, halvt fisk), noe som var formålstjenlig gitt identifikasjonen av Poseidon som far av Despoina. Denne nautiske referansen er framhevet av tilstedeværelsen av mange maritime temaer på sløret til Despoina. En av disse tritonesser ble erstattet i romersk tid, indikasjon på en skade eller ødeleggelse av skulpturgruppen, kanskje grunnet jordskjelv.
Mens hele gruppen er av betydelig stilistisk interesse, er sløret til Despoina av særlig interesse, grunnet kompleksiteten av dets dekorative program. I tillegg til linjer av dansende kvinnefigurer med dyrehoder nevnt over, er det flere andre registre av utsmykning på to nivåer. Det øverste nivået på sløret har følgende opplegg (ovenfra og nedover):
Den nedre (og større) laget har (fra toppen til bunnen):
Rolling in the Deep
«Rolling in the Deep» er den første singelen som ble sluppet ut fra 21, den britiske sangeren Adeles andre album. Sangen ble lansert 29. november 2010, og den vant senere tre Grammy-priser, for Song of the Year, Record of the Year og Best Short Form Music Video. Låten har vært på VG-lista i til sammen 36 uker i 2011 og 2012, beste plassering var 8.-plass uke 13 i 2011. Sangen ble produsert av Paul Epworth.
Lykosura
Kultskulpturgruppen
Det har blitt foreslått at dette sløret er representativt for typer av veggtepper eller broderte vevd materialer som samtidens tekstilkunstnere kunne framstille. Det store nivået av detaljer er også kjennetegnet på teknikken til skulptøren Damofon. Frisen av maritime guddommer og det bølgende mønsteret på tronen er referanse til Poseidon. Båndet med ørner og bevingede lynstråler er tilsvarende referanse til Zevs.
Rolling in the Deep
Musikkvideo
Sangens musikkvideo ble regissert av Sam Brown, og ble første gang vist på den britiske kanalen Channel 4 3. desember 2010. Videoen viser Adele som sitter på en stol i et forlatt hus å synger, mens tusenvis av glass vibrerer ved lyden av trommer, en trommeslager som spiller, en person som danser i et rom med mel og støv og porselen som knuses ved en vegg.
Lykosura
Stedets betydning
I tillegg til funnet av skulpturgruppen som er tilskrevet skulptøren Damofon, er dette tempelet viktig for studiet av antikkens greske religiøse praksis grunnet dens uvanlige trekk med en døråpning til cella og til område med sitteplasser som antagelig var bygd for å vise et ritual for kultmysteriene til Despoina, kanskje en åpenbarelse av gudinnen selv.
Rolling in the Deep
Bruk i film og TV
Låten ble også vist i den amerikanske actionfilmen I Am Number Four, og sangen ble dømt til filmens hovedsang. Ellers har sangen også blitt vist i 90210, Doctor Who, One Tree Hill, Gossip Girl og The Secret Life of the American Teenager.
Covre
Den populære låten ble fort tatt opp av andre artister. Lea Michele og Jonathan Groff fra hit-komedieserien Glee covret sangen i seriens andre sesong. Coveret kom senere med i soundtracket Glee: The Music, Volume 6. Ved iTunes festivalen i 2011 fremførte Linkin Park en akustisk versjon som også senere ble utgitt som en iTunes-singel. Den canadiske stjernen Celine Dion covret også sangen på et av hennes Vegas-show, rett etter at hun sa «I love Adele so much. She's amazing.».
Champion Hill
Champion Hill er en sportsarena beliggende i London i England, som for det meste blir brukt som arena for fotball. Arenaen ble brukt som et av fotballstadionene under fotballturneringen under Sommer-OL 1948.
Liv etter OL
Etter OL er stadionet blitt brukt som hjemmebane til fotballklubben Fisher FC og Dulwich Hamlet.
Talitriator
Talitriator er en slekt innenfor tangloppefamilien av ordenen Senticaudata, som inngår i gruppen av amfipoder. Slekten består av minst 7 arter.
Peer Gynt (Sæverud)
Peer Gynt, opus 28 av Harald Sæverud er scenemusikk som Harald Sæverud komponerte til en oppsetning av Henrik Ibsens skuespill Peer Gynt på Det Norske Teatret i 1948. Musikken ble komponert i 1947 på oppdrag fra teatersjef Hans Jacob Nilsen, som også hadde regien og spilte tittelrollen i oppsetningen. I 1950-årene satte Sæverud sammen 13 av satsene fra scenemusikken til 2 orkestersuiter: Peer Gynt-suite I, opus 28 I (6 satser) og Peer Gynt-suite II, opus 28 II (7 satser). Sæveruds musikk til Peer Gynt hører til blant hans viktigste og mest kjente komposisjoner.
Bakgrunn
I slutten av februar 1947 mottok Harald Sæverud et brev fra Det Norske Teatret i Oslo der teaterets sjef, Hans Jacob Nilsen, ba Sæverud om «noe virkelig stort», nemlig å skrive ny musikk til Ibsens Peer Gynt. Nilsen ga i sitt brev en lang begrunnelse for hvorfor Peer Gynt behøver ny musikk. Han argumenterte med at mens Edvard Grieg vred stykket i romantisk og lyrisk retning, så Ibsen for seg stykket som en satire. Nilsen ønsket en nyoppsetning av stykket som skulle ligge nærmere Ibsens intensjoner. Nilsen ville med sin «anti-romantiske» Peer Gynt at stykket skulle «skjære og svi, midt i all sjarmen og festen, slik at publikum skulle rystes og kjenne seg personlig anklaget». Til dette trengtes ny musikk, og til denne oppgaven, mente Nilsen, var Sæverud den eneste som ikke bare ville greie det, men også den eneste som ville «ha lyst på det, og fryde [seg] over å gjøre det!» Peer Gynt skulle også for første gang fremføres på nynorsk.
Sæveruds umiddelbare reaksjon var at dette var en umulig oppgave. Griegs musikk var selve Peer Gynt-musikken og et nasjonalklenodium som det var umulig å rokke ved. Men etter å ha sovet på saken kom han på andre tanker, og noen idéer til hvordan han kunne løse oppgaven begynte allerede å melde seg. Delvis var han også hjulpet av å ha lest høyt for sine tre sønner legenden om Per Gynt som fortalt av Peter Christen Asbjørnsen, og Asbjørnsens levende beskrivelser av bukkerittet, Bøygen, de tre seterjentene og Dovregubbens hall. Dette var en kilde til inspirasjon som selv Ibsen hadde øst av da han skrev sitt «dramatiske dikt» Peer Gynt.
For Nilsen var teksten og handlingen det viktigste, og han ønsket derfor å unngå lengre musikalske innslag som ville gi unødvendige pauser i handlingen. I utgangspunktet så han for seg kun ni musikalske innslag. Musikken kom imidlertid til å vokse til hele 26 avsnitt i løpet av komposisjonsprosessen. Sæverud la blant annet til et lite forspill til første akt som en karakteristikk av Peer Gynt-skikkelsen. Han la dessuten til et forspill til fjerde akt, «Blandet selskap», som i motsetning til Griegs forspill til samme akt («Morgenstemning») ble et fyrverkeri av en sats. Samarbeidet mellom Sæverud og Nilsen virker å ha vært godt gjennom hele prosessen. Størst uenighet var det om det skulle være musikk til scenen med Åses død. Nilsen ønsket ikke musikk til denne scenen, mens Sæverud mente at scenen «skriker etter musikk». Orkesteret ble også større enn det Nilsen hadde tenkte seg. Nilsen hadde ment at det ville rekke med 15 musikere, men under arbeidet viste det seg at Sæverud trengte flere musikere for å få fram et mer fyldig og nyansert lydbilde. Ved premieren hadde Sæverud derfor et orkester med 24 musikere til disposisjon.
Premieren fant sted på Det Norske Teatret den 2. mars 1948. Sæverud dirigerte selv orkesteret, som han også gjorde i de ni følgende forestillingene. På tross av 40 demonstrerende studenter med blikkfløyter på galleriet, fikk stykket en overveldende publikumsmottagelse. Også avisene var positive og omtalte forestillingen som en suksess. Kritikerne var stort sett også enige i at «Harald Sæveruds musikk hadde gitt et meget positivt bidrag til forestillingens suksess».
Allerede to uker etter premieren i Oslo ble en konsertversjon av Peer Gynt-musikken oppført i Bergen av Musikkselskabet Harmonien, og ledet av komponisten selv. Hele scenemusikken ble spilt i kronologisk rekkefølge og med kommentarer av Sæverud mellom satsene. Da scenemusikken ble oppført i København senere samme år, hadde Sæverud strammet inn musikken til tolv satser. Hans Jacob Nilsen var selv med i framførelsen, med et konsentrat av teksten. Verket ble godt mottatt. Ikke bare hadde Sæverud klart å frigjøre seg fra «den knugende Grieg-tradisjonen», men han hadde med sin høyt utviklede instrumentale dyktighet og sans for detaljer klart å skape en et «særpreget kunstverk» med en «stor psykisk spennvidde», som avisen Politikens anmelder uttrykte det.
I premiereversjonen av scenemusikken hadde Sæverud plassert et lite forspill til første akt som verken Sæverud selv eller kritikerne var fornøyde med. Dette ble raskt erstattet med «Fa'ens Femsteg» som forspill. Senere skrev Sæverud et nytt forspill, «Ego-Peer», som han heller ikke var fornøyd med, og i 1954 «Peer-ludium», som ble det endelige forspillet til 1. akt.
Konsertutgaven av Peer Gynt-musikken med tolv av stykkene fra sceneversjonen ble utgitt av Musikk-Huset i 1950. I 1957 ble disse tolv stykkene delt inn i to orkestersuiter og utgitt på samme forlag, i tillegg til «Peer-ludium» fra 1954, som ble plassert i den andre av suitene. Det er spesielt gjennom disse to orkestersuitene at Sæveruds Peer Gynt-musikk har blitt kjent. Stykkene i suitene er for øvrig identiske med de tilsvarende stykkene i scenemusikken, bortsett fra at de i suitene er rent instrumentale og tilpasset fullt symfoniorkester. Peer Gynt-musikken er også utgitt i versjon for solo-piano.
Scenemusikken. Peer Gynt, op. 28
Scenemusikken til Peer Gynt består av 26 satser. Satsene som Sæverud tok med i orkestersuitene er uthevet. Musikken er utgitt av Musikk-Huset A/S Orkesterbesetning: 1 fløyte, 1 obo, 1 klarinett, 1 fagott, 2 valthorn, 2 trompeter, 1 trombone, 1 tuba, pauker, slagverk, 1 saksofon, piano og strykere
Orkestersuitene
Orkestersuitene er utgitt av Musikk-Huset A/S
Peer Gynt-suite I, op. 28 I
Orkesterbesetning: 2 fløyter, 2 oboer, 3 klarinetter, 3 fagotter, 4 valthorn, 2 trompeter, 1 trombone, 1 tuba, pauker, slagverk, 1 saksofon, harpe, piano og strykere
En typisk framføring varer 17 minutter.
Peer Gynt-suite II, op. 28 II
Orkesterbesetning: 2 fløyter, 2 oboer, 2 klarinetter, 2 fagotter, 4 valthorn, 2 trompeter, 3 tromboner, 1 tuba, pauker, slagverk, harpe (ad lib) og strykere
En typisk fremføring varer 17 minutter.
Musikken
Peer Gynt-musikken kjennetegnes av utvidet tonalitet. Sæverud benytter ikke fortegn, men det er som regel en sentraltone og en tonal ramme som musikken beveger seg innenfor. Det melodiske stoffet kommer som oftest til uttrykk som korte, pregnante motiver som utvides til større tematiske enheter.
Det finnes visse folkemusikalske særdrag ved musikken, men Sæverud har likevel valgt en meget fri tilnærming til folkemusikken. Eyvind Solås, som på 1960-tallet skrev en avhandling i musikkvitenskap om Peer Gynt-musikken og senere som programredaktør i NRK også laget en dokumentar om samme tema, hevdet at Sæverud i likhet med Ibsen benyttet seg av folkloristiske elementer for å parodiere heller enn idealisere folkloren.
Sæverud har en gjennomført bruk av ledemotiver i sin Peer Gynt-musikk. Sæverud ønsket på denne måten å «skape enhet i den musikk-dramatiske sammenhengen». Peers tema opptrer i flere av satsene og første gang i «Hotaren»:
Temaet fremstår i stadig nye utforminger gjennom handlingen: i «Dovreslått», i «Bløtt skal du sitte» og i «Så usigelig fattig», alt i tråd med Peers utvikling gjennom stykket. I liket med Peer har også Solveig et eget tema som presenteres første gang i scenen der Solveig og Peer møtes for første gang («Brureslåtten»):
Sæverud benytter også ledemotivteknikken for å poengtere psykologiske slektskap mellom ulike scener. I «Galehuset i Kairo» velger Sæverud å benytte fragmenter fra «Dovreslått» for å understreke likheten mellom troll og mennesker. En liknende parallell drar han mellom Anitra-skikkelsen (i «Anitra») og Dovregubbens datter (i «Dovreslått»).
Han benytter i tillegg et eget «skjebnemotiv» for å markere ulike vendepunkter i Peers liv; første gang i møte med Solveig («Brureslått»), andre gang ved Åses død («Mor Åse skal slippe fritt») og siste gang i «Her var mitt Keiserdom».
Det finnes også et eget «dødsmotiv» som både benyttes ved Åses død («Mor Åse skal slippe fritt») og ved Peers død («Så usigelig fattig»):
Men atmosfæren rundt dødsmotivene er likevel forskjellig i de to scenene. Ved Åses død er atmosfæren munter og ungdommelig i tråd med Peers fabuleringer, mens det ved Peers egen død er mer nedtonet.
Merete Moen
Merete Moen (født 7. desember 1945) er en norsk skuespiller.
August von Hayek
August von Hayek (født 14. desember 1871 i Wien, død 11. juni 1928 samme sted) var en østerriksk lege og botaniker. Hans offisielle botaniske autorforkortelse var « Hayek ».
Merete Moen
Moen er utdannet ved Statens Teaterskole, og debuterte i Don Juan på Oslo Nye i 1974. I 1975 var hun ved Teatret Vårt i Molde. Fra 1976 har hun vært ansatt ved Nationaltheatret. Hun har tolket en rekke store roller av Ibsen, Shakespeare, Strindberg og Tsjekhov, og er prisbelønt ved flere anledninger. Moens foreløpig siste rolle var Fru Sørby i Ibsens Villanden på Torshovteatret høsten 2006.
August von Hayek
Han var sønnen til Gustav von Hayek. I 1926 ble han universitetsprofessor ved Universitetet i Wien. Hans bidrag til emnet plantegeografi på Balkan og i det østerriksk-ungarske monarkiet er av særlig stor betydning.
Merete Moen
Moen har deltatt i flere norske filmer, og hun huskes særlig for rollen som Moster i filmatiseringen av Tarjei Vesaas' Is-slottet (1987), Kristin i Unni Straumes Drømspel (1994) (en rolle hun også hadde spilt på Nationaltheatret), og som Inga i Liv Ullmanns Kristin Lavransdatter (1995).
August von Hayek
August von Hayek var far til den kjente økonomen og filosofen Friedrich August von Hayek.
Merete Moen
Merete Moen er tildelt Per Aabels ærespris (1989) og Norsk Teaterlederes pris (1979).
Lycoreus
Lycoreus er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).
Utseende
Store (opptil 50 millimeter), kraftige, svarte smellere, kroppen mer eller mindre kledt med lyse skjell som danner mønstre i ulike farger, mest gulaktige. Hannene har korte, kamformede antenner, hunnens antenner er korte og tynne. Pronotum er oftest litt lengre enn bredt, rundet med kort, skrått tilbaketrukne bakhjørner, vanligvis butte i spissen. Dekkvingene har fine punktrader, men disse kan være dekket av skjellkledningen.
Larvene er noe flate, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt, svart med kraftige, fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.
Utbredelse
Slekten er endemisk for Madagaskar.
MF «Salhusfærgen»
MF «Salhusfærgen» var Norges første spesialbygde bilferge. Den ble benyttet i den korte ruten over Karmsundet ved Salhus fra den ble levert i 1918 til den ble avløst av Karmsund bru i 1955. Fergens videre skjebne er ukjent.
VM i friidrett 2022 – 35 kilometer kappgang menn
Øvelsen 35 km kappgang menn i VM i friidrett 2022 ble avholdt i Eugene, Oregon, USA 24 juli 2022.
=Resultater=
Green Pond Road Stadium
Liv etter OL
Etter OL ble stadionet brukt som hjemmebane for fotballklubben Redbridge Forest FC frem til den ble revet i 1989.
Gabrielle Réjane
Gabrielle Charlotte Réjane (egentlig Reju), godt kjent som Réjane (født 6. juni 1856 i Paris, død 14. juni 1920 i Asnières-sur-Seine i Hauts-de-Seine) var en fransk skuespiller (soubrette), og hadde også stumfilmens første tid en fremgangsrik karriere også der.
Bakgrunn
Réjane var datter av en skuespiller. Hun ble utdannet ved Conservatoire de Paris og der elev under François-Joseph Regnier (1807–1885). og tok der en annenpremie inne komedie i 1874.
Skuespiller
Réjane utmerket seg fra 1875 på Vaudevilleteateret. Hun gikk over til Ambiguteateret i 1882, og opptrådte i de følgende ti årene som gjest på forskjellige scener.
I 1892 inngikk hun ekteskap med Grand théâtres forestander Paul Porel, og fulgte ham tilbake til Vaudevilleteateret, der hun så virket en lengre tid.
Hun fikk fra 1890-tallet internasjonal berømmelse med sine sjelfulle og sensuelle kvinneroller, gav gjestespill i England og Nord-Amerika (i Quebec i Canada og i New York City i USA). Hennes da mest berømte rolle var som Catherine Hubscher i Victorien Sardous Madame Sans-Gêne. Hun foretok noen år senere, i 1897, en europeisk turné. Hun gjorde særlig lykke med sine prestasjoner i Zaza og i La Passerelle.
Hennes ekteskap med Porel ble oppløst i 1903. I 1906 overtok Réjane Théâtre de Paris fra Aurélien-Marie Lugné-Poe (i 9. arrondissement i Paris) og gjorde det om til sitt Théâtre Réjane.
Hun forlot scenen som følge av hjerteproblemer i mars 1919, og samme år ble Théâtre Réjane igjen Théâtre de Paris. 1920, tre måneder før sin død, fikk hun Æreslegionen.
Blant Réjanes fremste roller var Nora i Henrik Ibsens Et dukkehjem og tittelrollen i Madame Sans-Gêne.
Réjane ble begravet på Cimetière de Passy.
Bassenge
Bassenge (nederlandsk: Bitsingen) er en kommune i provinsen Liège i Belgia. Kommunen består av seks delkommuner: Bassenge (Bitsingen), Boirs, Ében-Émael (Eben-Emael), Glons (Glaaien), Roclenge-sur-Geer (Rukkelingen-aan-de-Jeker) og Wonck. Elva Geer renner gjennom kommunen før den renner ut i Meuse (Maas) i Maastricht.
Da språkgrensa mellom nederlandsk og fransk ble satt i 1963, gikk Bassenge fra å være en kommune i nederlandsktalende Limburg til å bli en kommune fransktalende i Liège.
Symfoni nr. 12 (Haydn)
'''Symfoni nr. 12''' i E-dur (Hoboken I/12) er en symfoni av Joseph Haydn. Symfonien ble komponert i 1763.
Den er instrumentert for 2 oboer, fagott, 2 valthorn, strykere og continuo Symfonien er homotonal og i tre satser:
Den andre satsen er i «siciliano» eller vuggende rytme, og ligner de pastorale langsomme satsene i Symfoni 27 og B.
Frederiksberg kirke
Frederiksberg kirke er en rokokkoinspirert kirke som ligger på Frederiksberg ved København.
Kirken er tegnet av den franske arkitekten Felix Dusart for den protestantiske menigheten i Ny-Hollænderbyen og oppført i perioden 1732–34. Den ble innviet 6. januar 1734 av Sjællands biskop Christen Worm og til stede var blant andre Christian VI og kronprinsen, den senere Frederik V.
Frederiksberg kirke er en åttekantet kirke med pyramidetak og spir. Taket var opprinnelig tekket av tegl, men ble skiftet ut med skifer i 1876.
Kirkerommet er oktogonalt og har trepulpiturer båret av åtte søyler. Alteret er plassert i østlig retning. Kirkens altermaleri fremstiller nattverden og er et verk av C.W. Eckersberg. Maleriet ble hengt opp i 1841.
Gustav Fridtjof Lund
Gustav Fridtjof Lund (født 18. april 1862 i Talvik, død 26. februar 1912 i Sigerfjord) var en samisk predikant som var knyttet til Den evangelisk lutherske frikirke. Han ble kalt «kjelkepredikanten» fordi han dro med seg andaktsbøker og traktater på en kjelke på sine reiser. I 1898 etablerte han det første kristelige bladet på samisk, Nuorttanaste. Han var bladets redaktør til han døde. Han ga også en sangbok med sanger på samisk, mange av dem oversatt av ham selv.
Frederiksberg kirke
Kirkens første orgel er fra 1754 og ble bygget av Hartvig Jochum Müller. Den første organisten i kirken var Joachim Conrad Oehlenschläger, Adam Oehlenschlägers far. Dagens orgel er et Marcussenorgel fra 1947.
Gustav Fridtjof Lund
Lunds foreldre døde da han var barn, så de første barneårene hadde han hos besteforeldrene. De snakket kvensk, men allerede da han var sju år gammel, ble han bortsatt til en fosterfamilie i Korsfjorden. Der var språket samisk. Siden gikk han skoleåret 1881/82 på Finnmarkens Amtsskole, som da var i Alta, med tanke på å komme på lærerskole etterpå. Men det var ikke penger til mer skolegang. Tre år etter amtsskolen kom han til Vardø som snekkerlærling. Etter tre år i Vardø flyttet han til Bodø. Der var han fisker, der møtte han sin kone, Henriette, giftet seg og fikk en sønn og en datter. Mens han bodde her, ble han av Frikirkens finnemisjon kalt til å bli predikant for samene.
I sin tjeneste så han tidlig betydningen av det skrevne ord og han skaffet seg en liten håndpresse for å trykke traktater og småskrifter. Den hadde han med på sine reiser, den fikk plass i to kofferter. I 1902 fikk han en større trykkpresse. Den ble installert i hans hjem i Sigerfjord og var i bruk til han døde i 1912.
Frederiksberg kirke
I tilknytning til kirken ligger Frederiksberg Ældre Kirkegård som kan dateres tilbake til 1732. Mange kjente personer ligger begravet på kirkegården, deriblant Sigbjørn Obstfelder.
Kirken har trolig hatt innflytelse på utforming av Sør-Fron kirke.
KV48
Gravkammeret KV48 befinner seg i Kongenes dal, i Egypt. Det er gravstedet til adelsmannen Amenemopet.
En oppvunnet og ødelagt mumie av eieren av graven ble funnet med tre inrissede mursteiner av leire og mange shabti som angir navnet til eieren av grav som Amenemopet.
Bertha Benz
Bertha Benz (, født Cäcilie Bertha Ringer 3. mai 1849, død 5. mai 1944) var en tysk bilsportpioner og oppfinner Hun var kompanjongen og ektefellen til Carl Benz, ingeniøren som regnes som oppfinneren av den bensindrevne bilen. Den 5. august 1888 ble Bertha Benz den første personen i verden som kjørte en bil med forbrenningsmotor over en lengre strekning, da hun var testkjører for kjøretøyet som de hadde gitt betegnelsen Benz Patent-Motorwagen. Under denne prøveturen oppfant Bertha Benz friksjonsbremser, og hun fant også løsningen på en rekke andre praktiske utfordringer under den 105 kilometer lange kjøreturen. Takket være denne bilturen fikk det nye kjøretøyet stor oppmerksomhet over hele verden, og Benz-fabrikken gjorde sine første salg.
Oppvekst og ekteskapsinngåelse
Cäcilie Bertha Ringer kom fra en velstående familie i Pforzheim i Storhertugdømmet Baden.
To år før hun giftet seg med Carl Benz investerte hun en del av medgiften sin i en fabrikk han eide, som produserte jernkonstruksjoner og som slet med økonomien. Som ugift kvinne hadde hun anledning til å råde over sine egne penger på denne måten; i henhold til tysk lov mistet hun den råderetten i det hun giftet seg med Benz. Ekteskapet ble inngått 20. juli 1872. Han startet deretter en ny fabrikk, Benz & Cie, og han fortsatte å bruke medgiften hennes til å finansiere virksomheten sin.
Ekteparet fikk fem barn; Eugen (1873–1958), Richard (1874–1955), Clara (1877–1968), Thilde (1882–1974) og Ellen (1890–1973).
Benz presenterer sin Patent-Motorwagen for verden
I 1886 presenterte Benz-fabrikken sin Patent-Motorwagen for første gang. Innen ti år var gått hadde fabrikken bygget 25 slike kjøretøyer. Den første modellen – Model I – tok utgangspunkt i de mest avanserte sykkelkonstruksjonene som fantes den gangen. Dette var verdens første patenterte motorvogn, og verdens første automobil.
Model II ble konvertert til firehjulsdrift slik at det kunne testes ut hvordan dette ville virke i praksis. Det ble ikke bygget mer enn ett eksemplar av Model II.
Model III var den første Patent-Motorwagen som det ble solgt såpass mange av at man kunne snakke om en form for serieproduksjon. Denne modellen hadde bakhjulsdrift; bakhjulene hadde stålringer og forhjulene – som var koblet til rattet slik at de kunne dreies i ulike retninger – hadde ringer av fast gummi, altså uten luftslanger innenfor gummiringene. Kundene kunne velge om de ville ha bilen levert med en foldbar kalesje, og de hadde også valget mellom ulike setearrangementer.
Peggys egteskap
Handling
Bart Carter har ofret sin karriere som forfatter, for at han kan støtte sin kone Peggy og deres fem barn ved å jobbe på kontor for et forlag i New York City. Når hans tidligere kjæreste Mildred Bronson, en litterær agent som tidligere jobbet ved Paris-kontoret, vender tilbake til USA, legger hun til rette for at Bart kan få hans vanlige lønn samtidig som han kan arbeide med en ny roman. Fordi hjemmet hans er så kaotisk, tilbringer Bart mye tid i leiligheten til Mildred om dagen og blir ofte til middag, og de oppdager snart deres tidligere romantiske følelser for hverandre som blir gjenopplivet.
Barts roman "Seed" skal publiseres, og boken blir en stor kommersiell suksess. Han velger å forlate familien sin, og flytter til Frankrike sammen med Mildred. Peggy åpner en klesbutikk, og bor sammen med barna deres i en leilighet over butikken. Et tiår senere vender det nå gifte paret Bart og Mildred tilbake til New York. De voksne barna hans er glade over å se faren, som ønsker å gjøre opp for seg etter å ha forlatt dem som barn.
Clervaux
Clervaux (luxembourgsk: Klierf, tysk: Clerf) er en kommune og en by i Luxembourg. Kommunen, som har et areal på 85,05 km², ligger i kantonen Clervaux. I 2016 hadde kommunen 4 847 innbyggere. Byen Clervaux er kantonen Clervauxs administrasjonssenter.
Den 25. mai 2011 ble kommunene Heinerscheid og Munshausen slått sammen med Clervaux. Den nye kommunen beholdt navnet Clervaux.
Håkon Adelstein Mosling
Håkon Adelstein Mosling (født 16. april 1840, død 7. oktober 1914) var en norsk byggmester og arkitekt. Han skal ha blitt utdannet i Hannover, men er ikke nevnt som student i protokoller fra byens tekniske høyskole.
Arto Tolsa Areena
Arto Tolsa Areena er en sportsarena beliggende i Kotka i Finland, som for det meste blir brukt som arena for fotball. Arenaen ble brukt som en av fotballstadionene under fotballturneringen under Sommer-OL 1952.
Håkon Adelstein Mosling
Enkelte av kirkebyggene Mosling tegnet kan tyde på begrenset skolering og flere av tegningene gjennomgikk omfattende korrektur av arkitekt Jacob Wilhelm Nordan i forbindelse med godkjenning på vegne av Kirkedepartementet.
Marvin Schulte
Marvin Schulte (født 1999) er en tysk sprinter. Hans fremste meritt til nå er gull på 100 meter ved Ungdoms-EM i friidrett 2016.
Krigsspekulantens fiende
«Krigsspekulantens fiende» var en norsk tegneserie som gikk i Arbeidermagasinet («Magasinet for alle») fra utgivelse nummer 1 i 1937 til utgivelse nummer 2 i 1938. Trygve Mosebekk delvis tegnet og delvis akvarell malte tegneserien. Dette gav tegneserien et sjeldent visuelt uttrykk. Serien ble basert på Christian Haugens roman med samme navn. "Krigsspekulantens fiende" ble trykt som en ukentlig helside, bestående av 3 bilder på 3 linjer (9 bilder pr side) med tekst under hvert bilde. Tegneserien var rettet mot eldre lesere.
Marvin Schulte
Han har tidligere også drevet med mangekamp, og konkurrerte i mangekamp på delstatsnivå så sent som i 2014.
Arto Tolsa Areena
Liv etter OL
Etter OL er stadionet blitt brukt som hjemmebane til fotballklubben Kotkan Työväen Palloilijat, og navnet kommer etter en legendarisk spiller for denne klubben, Arto Tolsa.
Marvin Schulte
Idrettskarriere
Ved midttysk mesterskap i juli 2014 kom Schulte på 4.-plass på 100 meter, med 11,58, og laget hans kom på 2.-plass på 4 x 100 meter stafett. LAZ Leipzig kom på 4.-plass på 4 x 100 meter stafett ved det tyske ungdomsmesterskapet (U16) i 2014.
Han kom på 3.-plass på 200 meter ved midttysk mesterskap for senior i juni 2016, der han løp på 22,26. Ved delstatsmesterskapet løp han 100 meter på 11,04, og ved Internationale DLV-U18-Gala 2016 løp han på 10,82.
Den 15. juli vant han 100 meter ved Ungdoms-EM i friidrett 2016, foran svenske Henrik Larsson og finske Samuel Purola. Han satte personlig rekord i finalen med 10,56 sekunder.
Krigsspekulantens fiende
"Krigsspekulantens fiende" er et krigsspiondrama hvor sentrale deler utspiller seg i Norge (Lysefjorden) og i England (London). Krigsspekulanten Arthur Ferguson og agenten Lowstock søker å få til en internasjonal konflikt som de kan gjøre penger på. John Martens og Kenneth Kerrigan, med deres sjef, Frøken Clifton, prøver gjennom avlytting og spioner å forhindre gjennomføringen av planen til Ferguson og Lowstock.
Tysk mesterskap i motbakkeløp 2019
Løypa var 13,2 km med 785 høydemeter.
Referanser
<References />
Camptogramma
Camptogramma er en slekt av sommerfugler som tilhører familien egentlige målere (Geometridae). En art finnes i Norge, gullmåler, (Camptogramma bilineata), den er ikke uvanlig. Som navnet sier er den en gyllen, okergul måler. Den har et typisk mønster på vingene, men farger og kontrast kan variere.
Systematisk inndeling med europeiske arter
Oversikten har med europeiske arter.
Sowjetische Militäradministration in Deutschland
SMAD konstituerte seg 9. juni 1945, og ble først oppløst 10. oktober 1949, da regjeringsmakten formelt ble overført til DDRs regjering. Sovjetunionen fortsatte imidlertid å være den bestemmende politiske makt i DDR.
SMAD ble samtidig avløst av Den sovjetiske kontrollkommisjon i Tyskland (Sowjetische Kontrollkommission in Deutschland (SKK)). SKK skulle sørge for at avtalen inngått under Potsdamkonferansen ble overholdt.
Den første leder av SMAD var marskalk Georgij Zjukov. Han ble i 1946 etterfulgt av Vasilij Sokolovskij og i 1949 av Vasilij Tsjujkov.
Eidolus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør-Amerika (Brasil).
Sedimentasjonsmiljø
Typer av avsetningsmiljø
Kontinental
Mistral-klassen
Mistral-klassen er skipsklasse med tre amfibiekrigsskip (helikopterhangarskip) anvendt av Marine nationale. Klassen omtales offisielt som projeksjons- og kommandoskip (bâtiments de projection et de commandement eller BPC). Et skip i Mistral-klassen er i stand til å transportere og operere opptil 16 NH90- eller Eurocopter Tiger-helikoptre og fire landgangsfartøyer. Dessuten kan medbringes en styrke på 59 kjøretøyer, inklusiv 13 Leclerc-stridsvogner, eller en hel kampvognsbataljon på 40 stridsvogner og 450 soldater. Skipene i klassen er utstyrt med en lasarett med 69 sengeplasser og er i stand til å delta i operasjoner med NATOs stående styrker og FNs eller EUs fredsbevarende styrker.
Sedimentasjonsmiljø
Typer av avsetningsmiljø
Marin
Mistral-klassen
Tre skip i klassen er i tjeneste i den franske marinen: «Mistral» (vindfenomen i Syd-Frankrike), «Tonnerre» (torden) og «Dixmude» (berømt skyttergrav i første verdenskrig). Et fjerde skip er under vurdering. En avtale på to skip (og en opsjon på ytterligere to) til Russlands marine ble offentliggjort av Frankrikes president Nicolas Sarkozy den 24. desember 2010 og underskrevet av den russiske visestatsministeren Igor Setjin og den franske forsvarsministeren Alain Juppé under overværelse av Sarkozy den 25. januar 2011. Leveringen av de to skip til Russland er imidlertid blitt utsatt på ubestemt tid, da den franske regjeringen tiltrådte en våpenembargo i forbindelse med Russlands anneksjon av Krim-halvøya og deltagelse i urolighetene i Ukraina. Etter lange forhandlinger meddelte Frankrikes president François Hollande og Russlands president Vladimir Putin den 5. august 2015 at Frankrike vil tilbakebetale deler av den prisen Russland hadde betalt for skipene og russisk teknisk utstyr som var installert i skipene og derfor ville beholde skipene.
Sedimentasjonsmiljø
Typer av avsetningsmiljø
Andre
Mistral-klassen
Franske amfibiedoktriner siden 1997
I 1997 begynte Direction des constructions navales (DCN) en studie i et multispektruminnsatsskip (bâtiment d’intervention polyvalent eller BIP). På samme tid trengte de franske amfibiedoktrinene fornyelse, og man skapte Concept national des opérations amphibies («Det nasjonale konsept for amfibieoperasjoner» forkortet CNOA), som skulle klarlegge behovene for amfibiekapasiteten. BIP skulle være en hjørnesten i denne undersøkelsen av fremtiden for den franske amfibiekapasiteten, hvilket på tidspunktet bestod av to skip av Foudre-klassen samt to skip av Ouragan-klassen.
Sedimentasjonsmiljø
Bestemmelse av sedimentasjonsmiljø i eldre sedimenter
Sedimentasjonsmiljø i eldre sedimenter bestemmes ved hjelp av sedimentære facies, sedimentær struktur og fossiler, spesielt sporfossiler.
Mistral-klassen
Franske amfibiedoktriner siden 1997
CNOA skulle fastlegge den franske marinens evner til å utføre amfibieangrep, tilbaketrekninger, maktdemonstrasjoner samt nålestikkoperasjoner. Dette ville lette integrasjonen av den franske marinens fremgangsmåte i forhold til NATOs taktiske doktriner omkring amfibieoperasjoner (Doctrine for Amphibious Operations (ATP8)). Selv om CNOA prioriterte flystyrker høyt, anbefalte den dog også at man økte antallet landstyrker og utstyr som kunne transporteres og landsettes. Målet var på 1.400 soldater, 280 kjøretøyer og 30 helikoptre som skulle kunne operere uten støtte i opptil ti dager og kunne bevege seg minst 100 kilometer inn i fiendtlig territorium overalt i verden. Videre skulle amfibiestyrkene også være i stand til å samarbeide med andre NATO- og EU-styrker. Amfibiestyrkene skulle være forberedt på å kunne huse og støtte en brigade fra den franske hærens Troupes de Marine.
Utvikling av konseptet
Studiene for multispektruminnsatsskipet (Bâtiment d’intervention polyvalent, BIP) begynte i de sene 1990-årene, da den europeiske forsvarsindustrien var i ferd med å undergå en omstrukturering. BIP skulle etter den opprinnelige tanke ha vært et skipskonsept i forskjellige størrelser med modulær utrustning, som ble bygget og brukt av de europeiske landene i samarbeide. Politiske forhold såsom arbeidsløshet og plasseringen av dyre kontrakter gjorde dog at den planlagte omstruktureringen og integrasjonen mellom landenes forsvars- og skipsbyggingsindustrier feilet, og BIP-prosjektet gikk fra å være en felleseuropeisk idé til et rent fransk foretagende.