cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Martin Luther
Lutherbibelen
Det var på Wartburg at Luther begynte sitt store oversettelsesarbeid av Bibelen på tysk. Det var slett ikke første gang Bibelen ble oversatt til tysk eller ble utgitt i trykt form. Luther var heller ikke den første som oversatte bibelske tekster til tysk fra gresk. Men Luther var den første som oversatte hele Bibelen fra originalspråkene i stedet for fra latin. Med hjelp fra Melanchthon, Spalatin og andre fullførte han sin oversettelse av Det nye testamente fra gresk til tysk i 1522 – det meste av arbeidet hadde han gjort på kun elleve uker under oppholdet på Wartburg, på grunnlag av Erasmus' greske utgave av nytestamentet fra 1516. «Lutherbibelens» språklige kvaliteter kom til å bety meget for normeringen av et tysk fellesspråk, og er blitt kalt «en språklig genial personlig prestasjon» (Josef Lortz). Den språklige kraft og oversetterens berømmelse gjorde at den snart ble vidt utbredt. Førsteutgaven, den såkalte septemberutgaven, solgte så raskt at en ny utgave måtte trykkes allerede i desember.
Selv om oversettelsen fra et filologisk synspunkt var uten sidestykke i tysk språkhistorie idet den ved ett slag skapte grunnlaget for «Hochdeutsch» (høytysk), inneholdt den teologisk tendensiøse feil som gjorde det nødvendig med senere revisjoner. Foruten å være en bibeloversettelse var den et angrepsvåpen mot den gamle kirke, den inneholdt også illustrasjoner som gjorde narr av pavedømmet.
Oversettelsen av Det gamle testamente tok lengre tid, og var ikke ferdig før i 1534.
Luther valgte å utelate deler av GT som fantes i den greske Septuaginta men ikke i de hebraiske masoretiske tekster. De var riktignok med i hans tidligste oversettelser, men ble senere fjernet, likesom de nytestamentlige skriftene Jakobs brev, Judas' brev og Åpenbaringsboken, som Luther mislikte blant annet fordi de syntes å stride mot læren om troen alene. De nytestamentlige utelatelsene ble raskt tatt inn igjen.
Wartburgpostillen
Mens han var på Wartburg utarbeidet Luther også en «Kirkepostille», kjent som «Wartburgpostillen». En postill er en samling prekener over alle kirkeårets evangelieperikoper og epistler som prestene i nødstilfeller kunne lese opp fra prekestolen under gudstjenesten eller bruke i sitt prekenarbeid. Wartburgpostillen var en utvidet tysk utgave av den latinske postillen som han året før hadde utarbeidet på oppfordring av kurfyrst Fredrik den vise, og som inneholdt prekentekster for de fire adventssøndagene. Under sitt opphold på Wartburg ble Luther bare ferdig med prekenene til advent ( 1522) og jul (Julepostillen 1522). Senere kom en samling med prekener frem til og med langfredag (Fastepostillen 1525). Etter dette kom det ut en rekke forskjellige prekensamlinger, men disse var alle skrevne av Luthers medarbeidere på grunnlag av notater fra prekener Luther holdt. Kvaliteten på disse varierer.
Nye kampskrifter
Samtidig forfattet han også små leilighetsskrifter, som «Om munkeløftet». Med dem innledet han en lang rekke kampskrifter der han ofte på en grotesk måte rakket ned på katolsk lære og katolske skikker. Han svartmalte også det som man skulle mene stod ham særlig nær personlig: munkestanden, sølibatet, messeofferet, den prestelige tjeneste, og så videre Hans svar på kritikk fra Latomus av Leuven, Hieronymus Emser og fra det teologiske fakultet ved universitetet i Paris, der han grovt karikerer og overhøvler dem i utøylet raseri. Hans kommentar til den ferskeste pavelige skjærtorsdagsbullen «In coena Domini» på folkelig tysk, spiller på humor fra nederste hylle og krysser også grensene for det religiøst anstendige. Den grove formen og tonen i disse skriftene, som takket være boktrykkerkunsten fikk hurtig spredning, bidro til å forgifte den alminnelige atmosfæren.
Billedstormen i Wittenberg og bruddet med Andreas Karlstadt (1522)
I desember 1521 kom det til tumulter i Wittenberg, hvor billedstormere som Andreas Karlstadt og andre påberopte seg en særlig inspirasjon fra Den hellige ånd. De bekjempet barnedåpen og stiftet vidtgående uro. På anmodning fra Melanchthon forlot Luther sitt eksil på Wartburg i mars 1522 for å gjenopprette ro og orden. Han rettet massiv kritikk mot Karlstadt og erklærte en rekke av reformene som ugyldige eller forhastede. Karlstadt svarte med et skarpt skrift mot Luther, og dermed var de gamle meningsforskjellene mellom de to (som i utgangspunktet ikke hadde vært av teologisk, men snarere av strategisk art) vokst til noe mer ugjenkallelig. I 1523 vendte Karlstadt ryggen til Luther og Wittenberg, og i 1524 fikk Luther ham fordrevet fra Sachsen.
Luther fikk mye å ta seg av overfor «svermerne» i Wittenberg. Til dem hadde Thomas Müntzer sluttet seg. Disse svermerne påberopte seg at Gud ikke bare har åpenbart seg ved «Skriften alene» (Sola scriptura), men like meget gjennom det «indre lys», det «åndelige ord». Under bondekrigen ble den teologiske striden ytterligere skjerpet.
Toregimentslæren
Luther var kritisk til kirkens sammenblanding av politikk og religion. I teksten Om den verdslige øvrighet (1523) lanserte han det som kalles toregimentslæren. Dette er en statsteori som går opp grensen mellom religiøs og politisk makt. Dette skjedde samtidig som det foregikk statsbyggende prosesser i Tyskland. Luther talte ikke for en moderne demokratisk stat, men om en samfunnsorden innstiftet av Gud (og dermed forpliktende for menneskene) og en stat som tilhørte fyrsten som hadde rett til å regjere.
Bondekrigen og fyrstereformasjonen (1524–1525)
Bondekrigen (1524–1525) hadde primært økonomiske og sosiale årsaker, men tidspunktet og omfanget av utbruddet var delvis en følge av Luthers forkynnelse. Mange bønder var av den oppfatning at Luthers skarpe kritikk av kirkelig øvrighet og hans forkynnelse om stendenes likeverd og frihet innebar at han også støttet angrep på den sosiale orden, som de så på som urettferdig og undertrykkende og i strid med sann kristendom. En rekke av territorialfyrstene var også embedsbærere for den kirken Luther angrep.
Krigens forløp
Til å begynne med virket det som Luther støttet bøndene, fordi han fordømte mange av de trykkende ordninger de led under. Men som krigen utviklet seg og det kom til eksesser i områder i Luthers hjemtrakter, så han for seg at stat, kirke, eiendom og familie stod i fare. Småfyrstene forente nå sine krefter og Luther oppmuntret dem i deres forehavende å slå ned opprøret. Den 6. mai 1525 oppfordret han fyrstene i skriftet «Mot bøndenes myrdende og røvende bander» til å gjøre sin plikt og slå opprørerne ned som gale hunder: ''«Stikk, slå, drep .. Dør du, så vel deg! En saligere død kan du aldri få, for du dør i lydighet mot Guds ord ...»''.
Mange av opprørerne betraktet Luthers ord som forræderi. Andre ga opp straks de forstod at de ikke hadde støtte hverken fra kirken eller fra kirkens hovedmotstander. I juni 1525 var opprøret knust.
Fra folkebevegelse til fyrstereformasjon
Bondehæren ble tilintetgjort, og dette ble også et vendepunkt i reformasjonens historie. Bøndene var skuffet over Luther; mange vendte tilbake til den gamle kirken eller flyktet inn i sekter eller såkalte gjendøperbevegelser, selv om tortur og dødsstraff og andre former for straff og stigmatisering førte til at «svermerne» forsvant, selv om de så sent som 1530 fortsatt eksisterte som en reell faktor også i lutherske områder og som derfor fordømmes i sterke ordelag i den lutherske Augsburg-bekjennelse. Med bondekrigen mistet Luther mye av sin popularitet i folkedypet.
Tilknytningen til territorielle fyrster førte imidlertid til den såkalte «fyrstereformasjon». Reformasjonen ble forordnet ovenfra. Den kirkelige makt ble overført til fyrstene. Dermed hadde man egentlig også prisgitt den «åndelige kirke» som Luther hadde kjempet for. Blant de første fyrstene som innførte reformasjonen «ovenfra» på denne måten, var landgreve Philipp i Hessen, og Den tyske ordens stormester Albrecht av Preussen som på Luthers råd fikk Preussen omgjort til et hertugdømme og innrettet en luthersk landskirke der.
Utviklingen kunne bli ganske forskjellig, etter hvilke territorier og byer det gjaldt. Den videre utbredelse av reformasjonen var først nå begynt, men tingene skjedde ikke lenger spontant.
Bruddet med Erasmus om viljens frihet (1524-1525)
Disse første årene hadde reformasjonen en del støtte fra mange humanister, men den mest innflytelsesrike av dem, Erasmus i Rotterdam, satt på gjerdet. Men i 1524 ble det åpenbart at Erasmus definitivt takket for seg. I sitt verk «De libero arbitrio» (1524 – om den frie vilje) analyserte han det han oppfattet som Luthers overdrivelser om den menneskelige frihets begrensninger. Luther tok dette ille opp og svarte med «De servo arbitrio» (1525, om den trellbundne vilje), der han ikke bare angrep Erasmus' verk, men også Erasmus personlig.
Ekteskapet med Katharina von Bora (1525)
Den 13. juni 1525 giftet han seg med den tidligere nonnen Katharina von Bora, som sammen med elleve andre nonner var blitt ført fra sitt kloster Marienthron i Nimbschen sør for Leipzig i april 1523. Luther hjalp de som trengte hans hjelp, til å finne ektemenn. Den Katharina ønsket å gifte seg med, kunne ikke på grunn av motstand fra sin familie. Luther prøvde da å gifte henne bort med en mann nesten førti år eldre enn henne, en prest omtrent 60 år gammel. Katarina nektet; dersom hun ikke fikk gifte seg enten med Nikolaus von Amsdorf (46 år) eller med Martin Luther (41 år), aktet hun å leve ugift resten av livet.
Ekteparet fikk seks barn: Johannes (Hans) (7. juni 1526 – 28. oktober 1575), Elisabeth (10. desember 1527 – 1528), Magdalene (4. mai 1529 – 1542), Martin (9. november 1531 – 3. mai 1565), Paul (28. januar 1533 – 8. mars 1593) og Margarethe (17. desember 1534 – 1570). Påstanden om at Luther har norske etterkommere gjennom et tipptipptippoldebarn, Paul Schubert, som skal ha flyttet til Troms og virket som prest der, er forøvrig ikke sann.
Konsolidering av reformasjonen
I de følgende år tok den nye kirke form i Sachsen. Luthers gudstjenesteordning ble innført i 1526 («Deutsche Messe und Ordnung des Gottesdienstes»). Fra oktober 1528 til januar 1530 var han engasjert ved kirkevisitasjonene som ga den saksiske kirke sin form. Han arbeidet også videre på sin bibeloversettelse og var en fremragende salmedikter.
Bruddet med Zwingli (1529)
I 1529 kom og det endelige brudd mellom den saksiske (lutherske) reformasjon og de sveitsisk/sydtyske reformatorer. På riksdagen i Speyer 1529 ble det endelig vedtatt å iverksette Wormser-ediktet. Da la de nytroende stendene for første gang inn en åpen protest. De kalte seg nå «protestanter». Landgreve Philipp av Hessen ønsket nå å bilegge uenighetene blant reformatorene og innkalte til religionssamtalene i Marburg i oktober. Prosjektet strandet på uenigheten mellom Luther og Zwingli om nattverden. Luther holdt fast ved Kristi reelle nærvær, mens Zwingli bare ville forstå det symbolsk. «Dere har en annen ånd enn oss», sa Luther ved bruddet.
Luthers lille og store katekisme (1529–1530)
På sine reiser rundt i menighetene for å vurdere folkets religiøse oppdragelse, innså Luther at forholdene var elendige. «Det alminnelige folk, særlig i landsbyene, har overhodet ingen kunnskap om kristen lære.» (Forord til den lille katekisme) Dermed utarbeidet han sin lille og sin store katekisme, utgitt i 1529 og 1530.
Confessio Augustana, Riksdagen i Augsburg (1530)
Bruddet med zwinglianerne innebar at de saksiske (lutherske) og de sørtyske stendene fremstod med hver sin bekjennelse under riksdagen i Augsburg 1530. Den saksiske var utarbeidet av Luther og særlig hans kollega og venn Philipp Melanchthon som hadde utarbeidet: Confessio Augustana. Det ble fremført på riksdagen den 25. juni 1530, og formulerte den nye lære slik at det praktisk neppe var noen forskjell fra den gamle kirkelæren. Viktige omstridte lærespørsmål som viljens frihet, forvandlingen under messen, pavens primat, skjærsilden m.m. var blitt utelatt.
Melanchthon og den bannlyste Luther kunne ikke selv vise seg, de ble underveis til Augsburg geleidet fra kurfyrstens slott Coburg i Thyringen. Den ledende rolle blant sachserme i Augsburg var det kansler og Martin Luthers nære venn og velgjører Christian Beyer som spilte med sin tre timers lange forelesning, som for første gang på en riksdag var på holdt tysk. Den avgåtte kansler Gregor Brück stod klar med teksten på latin. Den tilsynelatende offisielle ettergivenhet var ikke lett å forstå fra et teologisk synspunkt alene. Den fryktede ottomanske hær stod meget nær Wien i juni 1530 hastet det å få en løsning på finansiering av en hærstyrke til å nedkjempe den tyrkiske fremmarsen. Keiser Karl 5, stod gjennom sin søster, dronningen av Danmark, familiært nært den wettinske fyrstefamilie i Wittenberg/Weimar. Han hadde tidlig i 1530 vært på reise til Wien. På veien forteller hans referenter at han var i Sachsen og kunne selv direkte ha vært delaktig i de pågående forarbeidene og forberedelsene som var satt i verk som fyrstelig oppdrag på kursfyrstens egen læreanstalt (det frie Universitetet i Wittenberg).
KBS
KBS kan sikte til:
Martin Luther
Confessio Augustana, Riksdagen i Augsburg (1530)
Senere kan man forstå at det var viktig å avlede den pengepolitiske (og Karl 5s private gjeld til Fuggerne) og akutte militære begrunnelse (som fant sin historiske løsning) og fokusere på den teologisk/filosofisk diskusjon som foregikk i bakgrunnen. Særlig mellom den wittenbergske (saksiske) og den sveitsiske forståelse av hva som skulle skille protestanter og katolikkene.
''Det er oppnådd mer enn man kunne håpe. Dere har gitt keiseren, hva keiserens er, og Gud hva Guds er (Matt 22,21) Keiseren ..fullkommen lydighet ved at dere har innfunnet dere under så stor bekostning, møye og besvær''. Den 4. oktober 1530 forlot Luther Coburg slottet sammen med delegasjonen fra Augsburg i kurfyrstens følge (kilde: brev til Justus Jonas 20.9.1530)
Videre i brev til kurfyrst Johann: Jeg gleder meg over at deres kurfyrstlige nåde har sluppet ut av helvetet i Augsburg. I de Schmalkaldiske skrifter berømmer han sin studievenn fra Erfurt og fadder Christian Beyer for det som tross alt ble oppnådd før det massive pavelige motangrepet som kom noen år senere.
Landgreve Philipp av Hessen hadde forlatt Augsburg i protest; Forhandlingene brøt sammen. Riksdagen ble avsluttet 23. september 1530 med et skriv hvor man krevde at protestantene innen 15. april 1531 måtte gi sin tilslutning til den katolske lære på de punkter som fremdeles stod åpne. De protestantiske stender ledet av wettinerne og den brandenburgske kurfyrster kjempet for en annen løsning og la med dette grunnlaget for Schmalkaldenforbundet, som siktet mot både en endelig politisk og religiøs frigjøring fra både pavekirken og det tysk-romerske riket.
Philipp av Hessens «dobbeltekteskap»
Her viser Luther seg fra en meget svak side moralteologisk. Om ikke det var nok: I Eisenach (Eisenacher Konferenz 1540) møtte han Philipp som nå motsatte seg å holde dette «dobbeltekteskapet» hemmelig. Luther rådet ham ikke bare til hemmelighold, men til å lyve om saken med en «sterk løgn» (stark zu lugen): «Å begå en liten løgn ville være bedre enn å utsette seg for så meget markskrikersk» for «å begå en nødløgn, en nytteløgn, en hjelpeløgn ville ikke være imot Gud» («ein geringe lugen zu thun, wer besser dan sovil mortgeschrei auf sich zu laden», for «ein notlugen, ein nutzlugen, hilflugen zu thun, wer nicht widder Gott.») I et brev til landgreven erklærte han seg beredt til selv å betjene seg av nødløgn, for også Jesus hadde jo sagt at Sønnen kjenner ikke timen, og at han ville benytte seg av sin status som skriftefar siden det er forbudt å avdekke hva som er sagt under skriftemålets segl.
Kampskriftene fra Wittenberg blir mer groteske
Bortsett fra kortere reiser, særlig til kurfyrstens hoff i Torgau og i 1539 til Leipzig der hertug Henrik innførte reformasjonen, holdt Luther seg for det meste i Wittenberg der han ble oppsøkt og rådspurt av tusener. Samtidig ble hans fysiske plager mer og mer påtrengende: forstoppelse, dysenteri, nyresten, hals- og øreverk, hjerteproblemer, leddgikt, verkesår på bena. Han tynges også av depresjoner, og under et pestutbrudd i området har han sterke endetidsforventninger. (Eldre antiluthersk historieskrivning har antydet eller påstått at malum Franciae, det vil si syfilis, skulle ha vært blant Luthers lidelser. Men senere lutherforskning etterlyser vederheftige holdepunkter for en slik antagelse.)
Til tross for sine lidelser fortsatte Luther å preke, forfatte traktater og skrifter, og vant seg selv en plass som en av Tysklands mest populære og produktive forfattere. Forfatterskapet vitner om store humørsvingninger. Hans polemikk mot Henrik VIII av England og senere mot Heinrich von Braunschweig er blant det skarpeste han har skrevet. I disse årene blir språket hans ofte svært grovt og til tider svært vulgært.
Luthers utfall var ikke avgrenset til personer som åpenbart stod reformasjonen fjernt; han kunne ytre seg svært intolerant både om «sakramentarianere» (et navn han ga tilhengerne av Zwingli) og «svermere» (gjendøpere som reformatoren Thomas Müntzer). «Jeg vil trampe dem alle under fot».
Luther, jødene og de tilbakestående
Den tidlige Luther la ikke slike holdninger for dagen. I 1523 la han i skriftet Daß Jesus ein Geborner Jude Sei vekt på at Jesus tilhørte det jødiske folk, avviste vold mot jødene og skrev at den sosiale isolasjon de var påtvunget, var et hinder mot at de «forbedrer» seg. Det vil si tok den kristne tro. Han håpet at den kirkelige reform ville bevege dem til omvendelse.
Etter at det ikke skjedde, ble han en brutal og innbitt jødefiende og forfattet tre hemningsløse kampskrifter mot dem: Brief wider die Sabbather an einen guten Freund («Brev mot sabbaterne til en god venn») (1538), Von den Jüden und ihren Lügen («Om jødene og deres løgner», 1543) og Vom Schem Hamphoras und vom Geschlecht Christi («Om Schem Hamphoras (egentlig Hellige, unevnelige navn, det vil si jødenes Gud) og Kristi ætt», 1544). I den første boka var han åpen for å omvende jødene til kristendommen, men fremstilte siden jødene og djevelen som kristendommens argeste fiender. Luther kom blant annet med utfall som dette: «Hvis jeg kunne, ville jeg stukket dem (jødene) ned og i mitt raseri gjennombore dem med mitt sverd». Det finnes en rekke slike utsagn.
Andre protestantiske reformatorer var gjennomgående ille berørt av den eldre Luthers utfall mot jødene, og noen steder der den lutherske reformasjon var innført ble disse skriftene direkte underslått slik at folket ikke skulle la seg oppildne. Ettersom han også anførte en rekke resonnementer for denne jødefiendtligheten, er det ikke å undre seg over at nasjonalsosialistiske ideologer senere skulle betjene seg av luthersitater, - uten å nevne at han i sin siste preken sa at det var jødenes omvendelse og ikke utryddelse han oppfordret til. Særlig notorisk er den nazistiske lutherske biskop Martin Sasses utgivelse i 1938 av Luthers antijødiske skrift Von den Juden und ihren Lügen. I forordet gjør han rosende et poeng ut av at de tyske synagoger brant på Luthers fødselsdag - Krystallnatten var natten mellom 9. og 10. november.
Nazistene betjente seg nokså fritt også fra andre kanskje ikke så skjønne sider av Luthers omfattende litterære etterlatenskaper: Den protestantiske naziteologen Wolfgang Stroothenke viste til Luther i et verk («Erbpflege und Christentum», Leipzig, 1940) for å styrke de nazistiske holdninger til avliving av «livsuverdig liv» (eutanasiprogrammet Aktion T4). Han gjengir Luthers møte med et tolvårig åndssvakt barn og sier at Luther var av den mening at det beste ville være å drukne det. «Slike vesen er bare et stykke kjøtt og har ingen riktig sjel».
Luther og hekseforfølgelsene
Både Martin Luther og den sveitsiske reformatoren Jean Calvin engasjerte seg som predikanter mot hekser og trolldom. En forfølgelse av heksene så de som Guds vilje og anførte 2.Mos 22,18: «En trollkvinne skal du ikke la leve».
Et siste angrep på pavedømmet
I februar 1537, da han hadde så store nyresteinssmerter at han trodde seg døden nær, skrev han nærmest som et siste ønske til de protestantiske fyrster at de måtte være standhaftige i sitt hat mot paven. Blant bønner og dødslengsel skrev han på vers «Pestis eram vivus, moriens ero mors tua, papa». Han håpet bare på et liv til pinse så han skulle rekke å få ferdig et nytt skrift mot paven.
Men han skulle leve nesten ti år til, og i 1545 ble han ferdig med dette sitt kraftigste antipavelige skriv: «Wider das Papsttum vom Teufel gestiftet» («Mot pavedømmet innstiftet av djevelen»). Språket er av det mest voldsomme Luther har prestert. Han fikk Lucas Cranach til å dekorere skriftet med skatologiske politiske tegninger mot Roma og paven.
Luthers død (1546)
Båren ble bragt tilbake til Wittenberg den 20. februar, og begravelsen fant sted i slottskirken. Johannes Bugenhagen holdt gravtalen. Som det står på stenen over hans grav, ble han 63 år, to måneder og ti dager gammel.
Martin Luthers verker
Fra Martin Luther er tallrike skrifter overlevert; det finnes også et stort antall prekener, brev og taler, foruten en stor mengde salmer. Overleveringen av materialet er i stor grad Georg Rörer å takke, som samlet Luthers skrifter og nedskrev de fleste taler og prekener.
Av innholdet: Bind 1: Første Salmeforelesning ; Annen Salmeforelesning ; Romerbrevsforelesningen ; Tekster fra avlatsstriden Bind 2: Skriftet til den kristne adel ; Skriftet om kirkens babylonske fangenskap ; Martin Luthers traktat om den kristne frihet ; Julepostillen Bind 3: Skriftet mot Ambrosius Catharinus ; Skriftet om den verdslige øvrighet ; Oppgjøret med svermerne ; De tre sentrale bondekrigsskriftene Bind 4: Om handel og åger ; Oppgjøret med Erasmus Bind 5: Den tyske messen ; Salmer og sanger ; Skriftet om Kristi nattverd ; Luthers store katekisme Bind 6: Utvalg fra Luthers prekener ; Fra den store Galaterbrevskommentaren ; Fra den store Genesiskommentaren ; Om mennesket ; Mot sabbatarierne Av innholdet: 95 teser om avlatens kraft, Fra Skriftet til den kristne adel, Om den kristne frihet, Talen på Riksdagen i Worms, Fortaler til Det nye testamente på tysk, Fra Julepostillen, Åtte prekener i fasten, Om den verdslige øvrighet, Fra Luthers store katekisme
Anillidius
Anillidius er en slekt av små løpebiller.
Utseende
Ganske små (ca. 1,5-2,7 millimeter), avlange, blanke, brungule eller brunrøde løpebiller. De mangler fasettøyne og er blinde. Hodet er kort og bredt, rundet, antennene middels lange. Pronotum er trapesformet, dekkvingene jevnbrede uten påfallende punktrader.
Levevis
Artene har et underjordisk levesett, ganske lite er kjent om økologien deres. De kan finnes under steinblokker, noen arter også i huler.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Tyrkia.
VM i friidrett 2007 – Tresteg menn
Øvelsen Tresteg herrer ved VM i friidrett 2007 ble avholdt på Nagai Stadium i Osaka, Japan den 25. august (kvalifikasjon) og den 27. august (finalen).
Norge var ikke representert i øvelsen.
Kvalifikasjon
Kvalifikasjonskravet for å komme direkte til finalen var 17,10 m. Dersom det er færre enn 12 som klarer kravet vil de utøverne med inntil 12. lengste hoppet kvalifisere seg.
Beyond Meat
Beyond Meat er et amerikansk selskap som produserer kjøttsubstitutter. Selskapet ble grunnlagt i 2009 og de første produktene ble lansert i 2012. Beyond Meat har produkter som skal etterligne kyllingkjøtt, storfekjøtt og svinekjøtt.
Aker Skikrets
Aker Skikrets (stiftet 16. april 1913) er en tidligere krets i Norges Skiforbund.
Aker Skikrets ble slått sammen med Oslo Skikrets i 1956.
Naturalhusholdning
Naturalhusholdning (eller bytteøkonomi) er et eksempel på et økonomisk system der borgerne i samfunnet selv produserer det meste av det de trenger selv, og de bruker derfor ikke penger på noe som helst. I et slikt system er ofte jordbruk som er hovednæringen, og de som bor der er stort sett selvforsynt. Enkel byttehandel var den vanligste måten å få tak i ting en trengte, men ikke hadde anledning til å lage selv.
Jelloway (Ohio)
Jelloway er et kommunefritt område (unincorporated community) i Knox County, i delstaten Ohio i USA. Jelloway befinner seg ved et kryss mellom Ohio State Route 3 og Ohio State Route 205, 23 km nordøst for Mount Vernon.
Historie
Jelloway ble opprinnelig kalt Brownsville, og opprettet under det siste navnet i 1840. Det nåværende navnet kommer fra Jelloway Creek som finnes i nærheten. Et postkontor kalt Jelloway ble opprettet i 1842, og var i drift til 1918.
The Girl From Nutbush
The Girl From Nutbush er en video med Tina Turner som ble gitt ut i 1992. Videoen inneholder biografien til Tina Turner og en TV-spesial. Den forteller historien fra begynnelsen med Ike Turner til Tina sin Foreign Affair Farewell Tour, med mange intervjuer med Tina, hennes familie og noen venner.
Tim Hetherington
Tim Hetherington (født 5. desember 1970, død 20. april 2011 i Misrata i Libya) var en britisk fotojournalist.
Hetherington studerte litteratur ved University of Oxford, før han studerte fotojournalistikk under Daniel Meadows og Colin Jacobson i Cardiff i 1996.
Etter å ha jobbet som trainee i The Big Issue, jobbet han mye i Vest-Afrika, og dokumenterte den politiske uroen der. Under borgerkrigen i Liberia var Hetherington og hans kollega James Brabazon de eneste utenlandske journalistene som levde bak rebellenes linjer, noe som førte til at president Charles Taylor utstedte en henrettelsesordre på dem.
I 2006 jobbet han som etterforsker for FN sin sanksjonskomité for Liberia. Mellom 2007 og 2008 reiste Hetherington flere ganger til Afghanistan sammen med skribenten Sebastian Junger, på oppdrag for Vanity Fair. Disse turene førte til den prisbelønte dokumentarfilmen Restrepo (2010).
Even Holt
Even Holt (født 31. januar 1963) er en norsk lege. Holt er utdannet sivilingeniør fra NTH, Trondheim 1985. Han har cand.med fra Universitetet i Tromsø fra 1991. Videre avla Holt den medisinske doktorgraden ved Ullevål universitetssykehus i 1999. Holt arbeidet som overlege ved hjertemedisinsk seksjon på Sykehuset Asker og Bærum i perioden 2007-2012.
Tim Hetherington
Hetherington ble drept mens han dekket den anspente situasjonen i den beleirede byen Misrata i Libya, i løpet av den libyske borgerkrigen i 2011. Under det samme angrepet ble også fotografen Chris Hondros drept og fotograf Guy Martin ble alvorlig såret. En kilde sier at de reiste sammen med opprørere på tidspunktet for deres død, og flere libyske opprørere skal også ha blitt drept i samme eksplosjon. Hetherington ble overlevd av sine foreldre, en søster og bror, samt tre nieser og nevøer. Noen få dager etter Hetheringtons død i Misrata, ble det det største torget i den libyske byen Ajdabiya navngitt etter ham.
Even Holt
Holt har utgitt thrilleren Flimmer og Sudden Death sammen med sin søster Anne Holt. Holt jobber nå som privatpraktiserende hjertespesialist ved Moloklinikken i Fornebu.
Tim Hetherington
Eksterne lenker
]
Kjersti Jensen
Kjersti Jensen (født 21. mai 1964) er en norsk tidligere tennisspiller som representerte Idrettslaget Heming.
Hun vant fire NM-gull i double og mixed double i perioden 1986–1988.
For første gang
«For første gang» er tittelen på et skillingstrykk Alf Prøysen samlet inn til sin visespalte i «Magasinet for alle» i 1956. Melodien denne skillingsvisen synges på skal være «Farvel du hus hvor min fader bor».
Teksten
1.Jeg var en pike på femten år med øyne blå og med blonde hår, og jeg var smukk og om livet smal da tok min moder meg med på ball for første gang.
2.En lille løytnant på ballet var, et ridderkors han på brystet bar, han talte til meg om kjærlighet beskjedent slo jeg mitt øye ned, for første gang.
3.Og da vi salen til sist forlot farvel han sagde, øm og god, av elskovsfryd var jeg syk og matt mitt hjertes fred hadde meg forlatt, for første gang.
4.Og snart han gjorde hos oss visitt, han talte vennlig og ømt og fritt, om livets gleder og Hymens bånd og henrykt trykkede han min hånd, for første gang.
5.En dag mens moder i kjøkkenet sto da vokste rett hans begeistrings mot han ba så bønnlig og ganske tyst jeg ga min løytnant et kjærlig kyss for første gang.
6.Han kom så ofte og var så glad, om stevnemøte til sist han bad, hva dyd og plikter meg foreskrev jeg glemte alt og forført jeg ble for første gang.
7.I speglet så jeg med sorg i sinn at uskyldsren forlot mitt kinn og aldri mer jeg min elsker så og snart et barn ved mitt hjerte lå, for første gang.
8.Tag jer i vare I piker små at ei som meg det skal eder gå, og hvis en herre til eder kom så nekt ham straks hva han beder om for første gang.
Trolltinden (Vestnes)
Trolltinden er et fjell i Vestnes kommune i Møre og Romsdal. Det har en høyde på 1 170 meter over havet. Fjellet ruver over nordsiden av Skorgedalen, og danner en karakteristisk dobbelttopp sammen med den østlige grannen Ytstetinden. På andre siden av disse toppene ligger Tomrefjorden. Det er lettest å nå Trolltinden opp vestryggen, som en kan nå både fra Skorgedalen og fra Tomrefjorden.
Fjellet blir noen ganger feilaktig kalt Brustinden, som egentlig er navnet på fjellryggen sør og øst for Remmemstinden (Stortinden), rundt 2,5 kilometer øst for Trolltinden.
Russo
Russo eller Pueblo Russo er tettsted i Colonia Lavalleja kommune i Salto-departementet i det nordvestlige Uruguay.
Befolkning
Tettstedet har 30 innbyggere (Beregning 2011)
Delesjon
En delesjon (fjerning/sletting) er en mutasjon der en del DNA sekvens (fra en enkel til en rekke baser) mangler, dvs. at den har blitt slettet i løpet av evolusjonen. Delesjon betyr alltid et tap av genetisk materiale.
Russo
Transport
Ruta 4 Andrés Artigas forbinder Russo med Artigas og Durazno.
Delesjon
I sekvenssammenstilling ser man dette som et gap i forhold til et element i den «eldre» sekvensen.
Tadzhikistania
Tadzhikistania er en type krepsdyr som på norsk er kjent som en type av «amfipoder» eller marflo. De er en slekt av småøyde havdyr som ser ut som små gjennomsiktige reker. Gruppen er usikker, og inneholder foreløpig ingen arter
Cyrtonus
Cyrtonus er slekt av biller i delgruppen (underfamilien) Chrysomelinae.
Utseende
Middelsstore (5 - 8 millimeter), bredt ovale, svært blanke, mørke bladbiller, gjerne med grønnlig metallisk glans. Antennene er tynne, mer eller mindre rødlige.
Levevis
Billene mangler flygevinger og kan derfor ikke forflytte seg over lange svstander. Dette har ført til at det har kunnet utvikle seg mange arter innefor et begrenset område. De lever i fjellområder. De lever trolig på planter i kurvplantefamilien
Utbredelse
Slekten er nesten endemisk for Den iberiske halvøya. Utenfor dette området forekommer det én art i Marokko, to i det sørlige Frankrike og én på Balearene.
Innsetting
En innsetting er en mutasjon der en DNA sekvens (eller også en enkel base) har blitt føyet inn i løpet av evolusjonen.
I sekvenssammenstilling ser man dette som et gap i forhold til et element i den «yngre» sekvensen.
Lilly Elida Håseth
Lilly Elida Skailand Håseth (født 3. oktober 2001) er en norsk tennisspiller som representerer Nordstrand Tennisklubb.
Hun har vunnet fire NM-gull i perioden 2016–2018.
Hallingdal Skikrets
Hallingdal Skikrets (stiftet 17. januar 1919) er en tidligere krets i Norges Skiforbund.
Drammen og Omegn Skikrets, Hallingdal Skikrets, Modum og Omegn Skikrets, Numedal Skikrets og Ringerike Skikrets ble slått sammen til Buskerud Skikrets i 1987.
Stumfilm
Stumfilm er film uten lydspor med synkronisert lyd og dialog, men som ble akkompagnert av piano, orgel eller orkester. I underholdnings­filmer ble dialogen formidlet med ekspressiv mimikk, stumme hånd­bevegelser, og tekst­plakater. Opplegget med å kombinere levende bilder med innspilt lyd er like gammel som film i seg selv, men av tekniske grunner var synkronisert dialog først praktisk mulig på slutten av 1920-tallet lydtriode og introduksjon av vitafon­systemet. Den første lydfilmen var The Jazz Singer med Al Jolson i 1927. Stumfilmperioden utgjør de første 20–30 årene av filmhistorien, eller stort sett alle filmer før siste halvdel av 1920-tallet. I løpet av 1930-årene ble tale­filmen gradvis mer alminnelig. Etter denne tiden har det vært produsert svært få stumfilmer, men unntakene har vært Jacques Tatis Les Vacances de Monsieur Hulot (1953), Mel Brooks' Silent Movie (1976) og Aki Kaurismäkis Juha (1999).
Historie
Den visuelle kvaliteten i stumfilmer, spesielt de som ble produsert på 1920-tallet, var ofte av meget høy kvalitet. Det er en omfattende misforståelse at disse filmene var primitive og knapt mulig å se på av andre enn meget spesielt interesserte. Misforståelsen bunner i at kvaliteten er noe som har vært vanskelig å oppdage grunnet senere visninger på fjernsyn, hvor det ble benyttet særdeles dårlige annen- eller tredjegenerasjons­kopier fra allerede ødelagte og neglisjerte lagre. Fjernsynet spilte også ofte av stumfilmene i feil hastighet og med uoriginal musikk som ikke var tilpasset handlingen. Stumfilmens rykte ble derfor ødelagt i det brede lag og ble antatt for være knapt severdig etter moderne standarder.
I Tyskland ble filmen preget og påvirket av samtidens ekspresjonismen i billedkunsten. Tysk filmekspresjonisme er en retning og periode i filmhistorien. Stilen fikk sitt gjennombrudd med Dr. Caligaris Kabinett (Das Cabinet des dr. Caligari), av Robert Wiene fra 1919 og nådde et høydepunkt i løpet av 1920-tallet. Det filmekspresjonistiske uttrykket forsøkte finne den indre opplevelse, følelsene, og omformer naturbildet i samsvar med dette. Et utpreget virkemiddel var bevisst bruk av skygger. Til tross for det særegne uttrykket ble det ikke produsert mange tyske filmer i denne tiden, og filmens generelle ry i samtidens Tyskland hadde lav status.
Tekstplakater
Ettersom stumfilm ikke hadde synkronisert lyd for dialoger ble tekstplakater (engelsk intertitle) brukt for fortelle historien, vise nøkkeldialog og noen ganger også kommentere handlingen for publikumet. Forfattere av tekstplakater ble en profesjon innenfor stumfilm og jobbet vanligvis uavhengig av forfatteren som hadde skrevet dreieboken. Tekstplakater ble et grafisk element i seg selv og kunne inneholde illustrasjoner eller abstrakte dekorasjoner som enten kommenterte handlingen eller økte filmens atmosfære.
Musikk
I begynnelsen ble filmmusikken mer eller mindre improvisert i begynnelsen av en pianist som satt vendt mot lerretet. Etter hvert som større produksjoner ble vanlig at musikken ble frambrakt fra Photoplay-musikk, et amerikansk begrep for musikk skrevet spesielt for stumfilm og besto av noteark, informasjon om hvordan musikken skulle spilles, hastighet, lengde, men også om lydeffekter og andre meningsbærende faktorer som var viktig for filmen. Med Joseph Carl Breils filmmusikk for D.W. Griffiths banebrytende episke stumfilm En nasjons fødsel (The Birth of a Nation, USA, 1915) ble det bortimot vanlig for filmer å komme til teateret, etter hvert kjent som kino, med spesielt komponert musikk for filmen.
Da stumfilmen var i sin gullalder var stumfilmindustrien den aller største arbeidsgiver for musikere i USA, men da talefilmen kom og hurtig erstattet stumfilmen, noe som skjedde samtidig med Den store depresjonen, innebar det en katastrofe for musikerne.
Stumfilmindustrien i noen land fant også andre måter å frambringe lyd til stumfilmen. Den første filmindustrien i Brasil hadde fitas cantatas hvor operetter ble vist på film og med sangere som sang synkront bak lerretet. I Japan hadde stumfilm ikke bare levende musikk, men også en benshi, forteller som ga kommentarer og stemme til de ulike figurene i filmen. Disse ble et sentralt element i japansk film, foruten også å gi oversettelser av utenlandsk film, oftest amerikansk. Deres popularitet var en av grunnene til at stumfilm fortsatte til langt inn på 1930-tallet i Japan. Den dag i dag blir eksempelvis polske såpeoperaer vist på egyptisk TV med en forteller som med monoton stemme leser alle replikkene over de originale polske.
Kjente stumfilmpianister er for eksempel tyskeren Willi Sommerfeld (født 1904) eller den russiske komponist Dmitrij Sjostakovitsj som i sin ungdom tjente penger som stumfilmpianist. En samtidskomponist som amerikaneren Carl Davis hadde spesialisert seg på å skrive helt ny orkestermusikk for gamle stumfilm-klassikere.
Skuespillteknikk
Stumfilmens skuespillere framhevet kroppsspråket og ansiktsuttrykk slik at publikum kunne lettere forstå hva en skuespiller følte og portretterte på lerretet. Mange stumfilmskuespilleren blir oppfattet av dagens tilskuere som enkle eller rare. Av den grunn er stumfilmkomedier mer populære i dag enn stumfilmdramaet, delvis for at overspill oppfattes som mer naturlig i komedie. Melodramatisk skuespill i stumfilmer var ofte en dårlig vane som skuespillere uten formell utdannelse tok med seg fra scenen, men regissører som forsto det nye kunstmediets krav til intimitet forsøkte å dempe visuelt overspill. Teaterskuespillernes overspill i film var grunnen til regissør Marshall Neilan kom med følgende utbrudd i 1917: «Jo før teaterfolket som har kommet seg til filmen forsvinner, jo bedre er det for filmen!» I andre tilfeller, slik som med John Griffith Wray, krevde regissørene at skuespillerne leverte et framhevet uttrykk som var større-enn-livet. Så tidlig som i 1914 begynte amerikanske tilskuere å vise at de foretrakk større naturlighet på lerretet framfor overspill.
Det var også en stor fordel av stumfilmene som kunne fremvises uten språkproblemer eller behov for oversettelser til folk fra ulike kanter av verden. Særlig i USA var dette fordelaktig på grunn av de mange innvandrere med dårlig språkkunnskaper; faktisk var innvandrere en viktig målgruppe for den tidlige amerikanske filmindustrien.
På midten av 1920-tallet hadde mange amerikanske stumfilmer tilpasset seg til en mer naturalistisk stil, skjønt det var ikke skuespillerne og regissørene som aksepterte nedtont, naturalistisk og likefram skuespill med en gang; så sent som 1927 var det filmer som uttrykte ekspresjonistisk skuespill, eksempelvis den tysk futuristiske Metropolis. En del tilskuere likte den prangende og overdrevne skuespillet for dens verdi i seg selv, og en del land var senere enn USA i å omfavne naturalismen i sine filmer. Også i dag er det ulike nivåer av naturalisme i skuespillet fra film til film og våre favoritter er ikke nødvendigvis den som er mest naturalistisk i sin stil. Akkurat som i dag var en stumfilms suksess avhengig av iscenesetting, stemning, fortellingen, regissørens dyktighet, og skuespillernes talenter.
Framvisningshastighet
Fram til 1925 ble stumfilm filmet med langsommere hastighet eller billedfrekvens enn senere lydfilm, vanligvis fra 16 til 25 bilder per sekund avhengig av produksjonsår eller filmselskapet. Da Edison oppfant sin Kinetograph rundt 1891 valgte han en filmhastighet på 46 bilder per sekund. Senere da Lumier-brødren oppfant sitt opptaks og projektsjonutstyr valgte de av økonomiske grunner å standardisere hastigheten på 16 bilder per sekund. En standard som mange fulgte frem til lydfilmens inntog.
Øyets treghet gjøre at dersom et lys blinker raskere en 45-50 ganger per sekund vil dette ikke oppfattes som blinking, men som en kontinuerlig stråle. Dette fenomenet gjør at dersom en viser 16 bilder per sekund vil en tydelig se at filmen flimrer, eller blinker, noe som er ubehagelig å se på. Dette problemet unngikk Lumière-brødrene ved å vise frem hvert bilde tre ganger slik at fremvisningsfrekvens da er 48 bilder per sekund.
Om stumfilm ikke med varsomhet blir vist i deres opprinnelige hastighet vil de virke unaturlig hurtige og hakkete, noe som forsterke følelsen av elde og avstand for dagens publikum. Men en kan også peke på at for eksempel slapstick-komedier i enkelte tilfeller bevisst ble filmet i lav hastighet. Dette siden det ved normal avspilling vil føre til at handlingen og bevegelsene får den karakteristiske stumfilmaktige preget som en kjenner fra ikke minst Chaplins filmer. Dette er en effekt som for eksempel den norske humortrioen Trond Kirkvaag, Knut Lystad og Lars Mjøen ofte benyttet i sine TV-programmer.
Siden mange av stumfilmkameraene ikke var motorisert kunne fotografen i noen tilfeller variere hastigheten innenfor samme film. For eksempel kunne en romantisk scene taes opp med raskere sveiving slik at ved fremvisning fikk man en mer drømmeaktig effekt. Eller motsatt ved en forfølgelsesescene.
Hvilken hastighet en stumfilm skal vises i er et omstridt spørsmål for filmhistorikere og filmentusiaster, spesielt når restaurerte stumfilmer blir gjenutgitt på film eller DVD. F.eks relanserte Giorgio Moroder i 1984 en versjon av den kjente stumfilmen Metropolis (1927). Ved siden av å ta vekk tekstplakatene og heller vise disse som undertekst skapte det opphetede debatter blant filmkjennere at filmen ble fremvist ved 24 bilder per sekund. Til Moroders forsvar kan det noteres at det ikke har vært mulig med sikkerhet å fastslå hva som egentlig er den korrekte fremvisningshastigheten for denne filmen.
De fleste stumfilmer synes å ha blitt vist med billedfrekvens på 18 bilder per sekund, og noen faktisk enda hurtigere enn de 24 bilder per sekund som ble standard for lydfilmen. Dette selv når filmen var innspilt ved 16 bilder per sekund. En av grunnene til dette var at nitratbasert 35 mm film er ekstremt antennbart og ved for lav fremvisningshastighet er det større sjanse for at filmen kan antennes.
Fargelegging
Ettersom det var en mangel på tilgjengelig fargeprosessering, ble filmene i stumfilmtiden ofte dyppet i fargestoff og farget i ulike fargenyanser og fargetoner for å signalisere en bestemt stemning eller representere et bestemt tidspunkt på dagen. Blå representerte nattscener, gul eller gyllentbrunt betydde dag, rød representerte ild og grønt hadde betydning av en mystisk stemning. Tilsvarende var fargetoning av filmen, ganske vanlig fargen sepiabrunt, med en særlig kjemisk oppløsning som erstattet sølvpartiklene i råfilmen med salter eller fargetoner i ulike farger. En kombinasjon av fargelegging og fargetoning kunne bli benyttet som en effekt som var påfallende og spennende.
En del filmer ble fargelagt for hånd, eksempelvis med Annabelle Serpentine Dance (1894) fra Edison Studios. I den ble Annabelle Whitford, en ung danser fra Broadway, kledd i hvite slør som framsto i ulike farger mens hun danset. Håndfarging ble ofte benyttet i de tidligste «tricks»- og fantasifilmene i Europa, særlig av de til Georges Méliès.
På begynnelsen av 1910-tallet, med en begynnelse på filmer som hadde spillefilmlengde, ble fargelegging benyttet som en måte å signalisere stemning, og var like vanlig som musikk for det samme. Regissøren D. W. Griffith viste hele tiden en interesse og opptatthet for farger, og brukte fargelegging som en spesialeffekt i mange av sine filmer. I hans episke film fra 1915, En nasjons fødsel, brukte et antall farger, blant annet ravgult, blå, lavendel, og en skarp rød farge for scener som «brenningen av Atlanta» og da Ku Klux Klan red av sted i filmens klimaks. Griffith oppfant senere et fargesystem hvor farget lys opplyste områder på filmlerret for å oppnå en fargeeffekt.
Tapt stumfilm
Det ble laget tusener av stumfilmer i årene før lydfilmen erstattet dem, men historikerne mener at bortimot 80 og 90 prosent av alle har blitt tapt for alltid. Den store russiske stumfilmstjernen Vera Kholodnaja spilte antageligvis inn mellom 50 og 100 filmer, de fleste kjenner vi ikke titlene til en gang, men bare fem av hennes filmer har overlevd.
Filmer fra den første halvdelen av 1900-tallet ble filmet på ustabile og meget brennbare nitratbaserte filmruller som krevde meget forsiktig bevaring for å hindre at de gikk i oppløsning over tid. De fleste stumfilmene hadde antatt ingen kommersiell verdi etter at de hadde blitt framvist på kinoene, og ble stort sett enten kassert eller skjødesløst lagret. Over de neste tiårene ble bildene omgjort til støv eller en klebrig gjørme.
Jänkisjärvi
Jänkisjärvi er en bygd i Övertorneå kommune i Norrbottens län, Sverige. Jänkisjärvi har Övertorneå som poststed. Tyra Helena Lindström har skrevet to bøker om livet i bygden under 1700-, 1800- og 1900-tallet.
Stumfilm
Tapt stumfilm
Det har ofte blitt hevdet at 75 prosent av alle stumfilmer har gått tapt, men slik tall er unøyaktige på grunn av mangelen på numeriske data. Betydelige stumfilmer som er antatt tapt er blant annet Saved from the Titanic (1912); El Apóstol, verdens første animerte film (1917); Cleopatra (1917); Arirang (1926); Gentlemen Prefer Blondes (1927); The Great Gatsby (1926); og London After Midnight (1927). Selv om de fleste stumfilmer aldri vil bli gjenfunnet har en del blitt gjenoppdaget i filmarkiver eller private samlinger.
I 1978 avdekket en bulldoser nedgravde ruller med nitratfilmer i Dawson City i Yukon under utgravningen av en fyllplass. De gamle titlene ble lagret i et lokalt bibliotek fram til 1929 da de brannfarlige nitratfilmene ble brukt som fyllmasse i et nedlagt svømmebasseng. Nedgravd og glemt i femti år under permafrosten i Yukon hadde filmene blitt meget godt bevart. Inkludert i denne skattefunnet var filmer av Pearl White, Harold Lloyd, Douglas Fairbanks, og Lon Chaney sr. Disse filmene er nå huset i Library of Congress, USAs nasjonalbibliotek. Forringelsen i eldre filmer kan bli forsinket gjennom fagmessig lagring, eller filmer kan bli overført til et digitalt medium for bevarelse. Blant filmhistorikere har bevarelsen av stumfilm høy prioritet.
Hyllester til stumfilmen
Flere filmskapere har gitt sine hyllester til komikere fra stumfilmperioden, som Jacques Tati med sin Les Vacances de Monsieur Hulot (1953), Mel Brooks med Silent Movie (1976) og Eric B. Borgman med hans The Deserter (2004). Regissøren Hou Hsiao-Hsien fra Taiwan har med sitt anerkjente drama Tre tider (2005) en sekvens i filmen som hyller stumfilmen, også med tekstplakater. Stanley Tuccis The Impostors har en åpningsscene som hyller stumfilmens tidlige komikere. Stilen har også et ekko i den tyske filmen Tuvalu fra 1999. Guy Maddin vant en pris for sin hyllest til den sovjetiske stumfilmen for sin kortfilm Verdens hjerte.
Svjatohirsk
Svjatohirsk (ukrainsk Святогі́рськ, russisk Святого́рск, Svjatogorsk) er en liten by i Donetsk oblast (provins) i Ukraina. Byen har omkring 5 000 innbyggere (2011). Før 2003 het byen Slovjanohirsk (ukrainsk Слов'яногірськ) eller Slavjanogorsk (russisk Славяного́рск) og før 1964 ble den kalt Bannovsky (russisk Ба́нновский) eller Bannovskoje (russisk Ба́нновское).
Historie
Byen begynte som en bosetning nær Svjatohirsk-klosteret, som lar seg spore tilbake til 1500-tallet. I første del av 1700-tallet oppstod slobodaen Banno (Банно) på elvens høyre bredd, og på 1700-tallet en annen bosetning som senere ble kalt Tetjanivka (Тетянівка). Til 1938 het dobbelslandsbyen Banno-Tetjanivka (Банно-Тетянівка). Ds ble den Bannovske/Банновске.
Fra 1930 til 1941 fantes det en trikk som ble drevet med benzol, og gikk fra jernbanestasjonen til klosteret.