cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hubal
Hubal (arabisk: هبل‎) var en gud som ble dyrket i det før-islamske Arabia, især ved Kaba i Mekka. Hans idolbilde var en menneskefigur, antatt å kontrollere guddommelige handlinger ved at det ble kastet piler foran dens statue. Retningen som pilene pekte ga svar på spørsmål rettet til guddommen. Tilgang til gudeidolet ble kontrollert av den arabiske stammen Quraysh. Tilbedere av Hubal kjempet mot Muhammeds tilhengere i slaget ved Badr. Etter Muhammed overtok makten i Mekka begynte en streng ensretning og alle spor av dyrkelsen av Hubal ble fjernet og ødelagt.
Karl Glad
Liv og virke
I 1985 ble Glad valgt til formann i Mekaniske Verksteders Landsforening. Han gikk av i 1989, og ble erstattet av Diderik Schnitler. Høsten 1990 ble Glad valgt til NHO-direktør, og tiltrådte stillingen 1. mars 1991. Glad satt som NHO-leder frem til 1998, da han ble etterfulgt av Finn Bergesen jr.
Chintamani
Chintamani (sanskrit: चिन्तामणि cintāmaṇi [], ‚ønskejuvel‘) er i hinduismen og i buddhismen en legandarisk edelstein, som tilskrives makt til å kunne gi sin besitter alt han lengter etter. I den hinduistiske tradisjon står den dermed symbolsk for det guddommelige. I mahayana-buddhismen er den attributt til Buddha og bodhisattvaene, og representererer allegorisk for dharma og den ånd som er nådd frem til opplysning. Den knyttet særlig til den allgode Samantabhadra, de medfølende Avalokiteshvara og Kshitigarbha, som især i Japan er særlig kjære vernere av barna og sjelene i underverdenen.
Karl Glad
Liv og virke
Glad har også hatt en rekke profilerte styreverv, blant annet i Kongsberg Våpenfabrikk og Norsk Jernverk.
Chintamani
Ikonografisk er juvelen enten enkeltstående eller trefoldig fremstilt og ofte omgitt av en brennende glorie. Motivet spredte seg særlig med manikeismen, der chintamani er symbol for Mani forløseren, og senere via buddistiske avbildninger på stupaer og tretrykk fra Sentral-Asia via Turkestan til den persiske kulturkrets. I timuridenes rike utviklet det seg videre til herrskapssymbol og ble blant annet vist på mynter og våpenskjold. I osmansk kunst ble det som kosmologisk form skattet som tre-kule-motiv i orientalske tepper og i keramikk, særlig ledsaget av bølgelinjer som former skyer eller tigerstriper.
Karl Glad
Liv og virke
Han ble i 1999 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs orden for fortjeneste av norsk næringsliv.
Hubal
Opprinnelsen til Hubal er uklart, men navnet er funnet i inskripsjoner i nabateernes område i nordlige Arabia (over området av hva som i dag er Syria og Irak). De særskilte egenskapene og funksjonene som er tilskrevet Hubal er uklart.
Hubal i moderne tid
Både islamister og kristne evangelister har fremmet figuren Hubal i de ideologiske stridene i tiden etter den kalde krigen. En islamistisk Hubal har blitt brukt som et symbol på moderne former for «dyrkelse av idoler», og Osama bin Laden kalte i USA i 2001 for «en moderne Hubal». Omvendt har amerikanske evangelister påkalt Hubal ved å hevde at dyrkelsen av Allah som proklamert av Muhammed var ikke en gjenreising av abrahamittisk monoteisme, men en tilpasningen av dyrkelsen av Hubal. Amerikanske Robert Morey, en kristen apoligist har i boken Moon-god Allah in the Archeology of the Middle East (1994) støttet seg på Hugo Wincklers identifikasjon av Hubal som en form for månegud, og hevder at underkastelsen av Allah er i vesentlighet utløpt fra dyrkelsen av Hubal, hvilket gjør også Allah til en «månegud», som vist i islams symbol halvmånen.
Raudeggbreen
Raudeggbreen er en isbre i Skjåk kommune i Innlandet. Den ligger på Strynefjellet, like sør for Gamle Strynefjellsvegen. Breen har et areal på 1,94 km² og ligger mellom 1 478 og 1 868 meter over havet.
Hele breflaten ligger innenfor Breheimen nasjonalpark.
Ottar Odland
Odland arbeidet i NRK fra 1953 til han gikk av i 1987. Han ble NRKs første, faste korrespondent i Paris, der han var i fem år fra 1965 til 1970. Deretter var han tre år som NRK-korrespondent i Washington, D.C..
Odland var distriktssjef ved NRK Rogaland 1973-1987. Han var en av de første programlederne i NRK-TV og var blant annet ansvarlig for Møt pressa (1961-1962).
Han hadde hovedfag i fransk fra Universitetet i Oslo (1953).
Christian Petersen (ishockeyspiller)
Hans Christian «Kikkan» Engelbreth Petersen (født 21. desember 1937 i Oslo, død 17. september 2009 i Levanger) var en norsk ishockeyspiller. Han representerte Gamlebyen Idrettsforening og Sportsklubben Forward.
Petersen spilte 72 offisielle landskamper, og deltok i vinter-OL for Norge i 1964 i Innsbruck med tiendeplass i ishockeyturneringen og i 1968 i Grenoble med ellevteplass i ishockeyturneringen. Han fikk Gullpucken i 1964.
Christian Petersen var Annar Petersens yngre bror.
Isidore Mankofsky
Isidore Mankofsky (født 22. september 1931 i New York City) er en amerikansk filmfotograf.
Tone Åse
Tone Åse (født 24. februar 1965) er en norsk sanger fra Bergen. Hun er ansatt som professor ved Institutt for musikk (NTNU).
Etter endt lærerutdanning studerte hun klassisk sang ved Trøndelag musikkonservatorium og i Tromsø, og tok hovedfag ved Jazzlinja (NTNU) (2007).
Hun ble med i Kvitretten (1991) som ga ut to plater, og med Eldbjørg Raknes har hun fortsatt samarbeidet derfra. Åse overtok Sosialistisk Kor i Trondheim (1994), er også delaktig i Trondheim Voices, samt har opptrådt med Trondheim Jazzorkester. I Live Maria Roggens «Liveband» har hun medvirket (2006), og med Ingrid Storholmen fremførte hun «Samtalen» på Olsokdagene 2006.
Hun leder kvartetten BOL med ektemannen Ståle Storløkken (piano), Tor Yttredal (saksofon) og Tor Haugerud (trommer) (Silver sun, Curling Legs, 2001); i ny trioform (Yttredal forlatt) laget de bestillingsverk til Trondheim kammermusikkfestival 2003. Senest opptrådte de på Varangerfestivalen 2006.
Yeh Chun-chan
Yeh Chun-chan eller Chun-chan Yeh (kinesisk: 叶君健, pinyin: Ye Junjian født i 1914 i Hong'an i Hubei, død 5. januar 1999) var en kinesisk forfatter og oversetter. Når han skrev på esperanto benyttet han psevdonymet Cicio Mar.
Yeh vokste opp i en liten fjellby nær Changjiang. Da han var 14 år dro han derfra for å gå på skole i Shanghai. Senere studerte han litteratur ved Wuhanuniversitetet. I 1944 reiste han til England og forsket i engelsk litteratur ved King's College i Cambridge. Han begynte å skrive i England. Etter borgerkrigens slutt vendte han til Kina. I årene 1950-74 utgav Yeh et tidsskrift på engelsk om kinesisk litteratur. Han har skrevet romaner, noveller og essayer. Dessuten har han oversatt bl.a. Aiskylos, H.C. Andersen og Virginia Woolf.
Nozomi Okuhara
Nozomi Okuhara (født 13. mars 1995) er en japansk badmintonspiller. Hun vant VM-gull under VM i badminton 2017.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo ble hun utslått i kvartfinalen i singel.
Ying Chen
Ying Chen (kinesisk: 应晨, pinyin: Yìng Chén, født i 1961 i Shanghai i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk-canadisk forfatter. Hun tok høyere utdannelse vwed Fudanuniversitetet og arbeidet deretter som tolk.
Chen skriver på fransk. De fleste av hennes bøker er oversatt til andre språk.
Vladimir Lutsjenko
Vladimir Jakovlevisj Lutsjenko (russisk: Владимир Яковлевич Лутченко ; født 2. januar 1949 i Ramenskoje) var en sovjetisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1972 i Sapporo og 1976 i Innsbruck. Lutsjenko ble olympisk mester under Vinter-OL 1972 i Sapporo. Han var med på det sovjetiske laget som vant ishockeyturneringen foran USA og Tsjekkoslovakia. Det var seks lag som spilte i A-gruppen, det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Sovjetunionen vant serien med ti poeng foran USA og Tsjekkoslovakia som begge fikk seks poeng. Pasjkov spilte alle fem kampene i OL-turneringen.
The Christmas Song
The Christmas Song, eller ofte kalt «Chestnuts roasting on an open fire» eller «Merry Christmas to you» er en amerikansk julesang skrevet 1944 av sangeren Mel Tormé og Robert «Bob» Wells. Ifølge Tormé selv ble sangen til en brennhet sommer, i et forsøk på å «svale seg selv ved å tenke svale tanker». Ifølge BMI er den en av verdens mest fremførte sanger.
Nat King Cole spilte inn sangen med sin trio i 1946. På Coles befaling, og mot plateselskapets ønske, gjorde han en nyinnspilling samme år, men denne gangen med en liten strykeseksjon. Denne siste versjonen fikk en enorm fremgang på pop- og R&B hitlistene. Cole spilte igjen inn sangen i 1953 med samme arrangement, men med fullt orkester dirigert av Nelson Riddle og senere i 1961 i en stereoinnspilling under ledelse av Ralph Carmichael. Denne siste spilles fremdeles ofte på radio under julehøytidene. Coles originalinnspilling fra 1946 ble valgt inn i «The Grammy Hall of Fame» 1974.
Mel Tormé gjorde egne innspillinger av sangen i 1954 samt igjen 1965 og 1992.
Ann-Margret spilte inn sangen og ga den ut på albumet Ann-Margret's Christmas Carol Collection i 2004.
Engelsk 1. divisjon 1954–55
'''Engelsk 1. divisjon 1954–55''' var den 56. sesongen i Football League. Chelsea vant sin første ligatittel.
== Tabell ==
Opprykk
De to dårligste klubbene i 1. divisjon rykket automatisk ned til 2. divisjon og de to beste klubbene i 2. divisjon rykket automatisk opp til 1. divisjon.
Leif Størmer
Leif Størmer (født 1. juli 1905 i Kristiania, død 15. mai 1979 i Oslo) var en prisbelønt norsk paleontolog og geolog, kjent for sin forskning på trilobitter (arthropoda og merostomata).
Etter examen artium 1923 ble han med marinbiologen Johan Hjort til Grønland og samlet hoppekreps. Det ble cand.mag. 1928, før han ble med Thorolf Vogt på geologtur til Svalbard. I 1930 ble han assisterende konservator, var i gang med doktorgrad og dro til USA 1930-32 på Rockefeller-stipend. Etter dr.philos. 1932 på avhandlingen Skandinaviske Trinucleidae, var han stipendiat til 1937, konservator fra 1940 og fra 1946 professor i historisk geologi. Han sluttet i 1975.
Hans far var matematikeren Carl Størmer (1874–1957). Han var far til matematikeren Erling Størmer (født 1937).
William, prins av Wales
William, prins av Wales, (født William Arthur Philip Louis; 21. juni 1982) er en britisk prins og medlem av den britiske kongefamilien. Han er den eldste sønnen til kong Charles III av Storbritannia, og Diana, prinsesse av Wales, og er den eldste sønnesønnen til dronning Elizabeth II av Storbritannia og prins Philip, hertug av Edinburgh. Han er nummer én i arverekkefølgen til den britiske tronen, og til tronen for 14 andre uavhengige stater i Samveldet av nasjoner.
Prins William ble utdannet ved fire skoler i Storbritannia og tok en grad ved Universitetet i St. Andrews i Skottland. Han tilbrakte deler av et hvileår i Chile, Belize og noen land i Afrika. Han ble utnevnt til løytnantsgrad i Blues and Royals-regimentet i det kongelige Husholdkavaleriet, der han tjenestegjorde sammen med sin bror, prins Harry, og to år senere fikk han pilotsertifikat ved å fullføre utdanningen ved Royal Air Force College Cranwell. I 2009 ble prinsen overflyttet til Royal Air Force og rykket opp til kaptein, samtidig som han gjennomgikk helikopterpilotutdanning med mål om å bli fulltidsansatt pilot for den britiske kystvakten. Høsten 2010 hadde han gjennomført utdanningen og arbeidet som sidepilot på et Sea King-helikopter på RAF Valley på Anglesey i Wales. Den 16. november 2010 ble det kunngjort fra Clarence House, hans hjem nær Buckingham Palace, at prins William og hans kjæreste gjennom flere år, Kate Middleton, skulle inngå ekteskap. Bryllupet fant sted den 29. april 2011 kl. 12.00 (norsk tid) i Westminster Abbey i London. Han er også far til George Alexander Louis, Charlotte Elizabeth Diana og Louis Arthur Charles som han har med hertuginne Kate. George ble født 22. juli 2013, Charlotte den 2. mai 2015. Louis ble født 23. april 2018.
Fyrsteslekt
William tilhører på farssiden fyrsteslekten Saxe Coburg-Gotha gjennom prins Albert som var prinsgemalen til Dronning Victoria. Gjennom ekteskapet til sønnen Edward og Prinsesse Alexandra av Danmark kommer fyrsteslekten Glücksburg inn i slektslinjen gjennom morssiden til George V.
I 1952 ble det bestemt at etterkommerne av prins Philip og Elisabeth II av Storbritannia likevel ville bruke navnet Windsor, opprinnelig tatt som navn av Georg V av Storbritannia for seg selv og sine etterkommere i mannslinje i 1917, dvs. for den britiske grenen av huset Sachsen-Coburg-Gotha. Når William har brukt etternavn har han imidlertid, i likhet med resten av sin familie, brukt navnet Mountbatten-Windsor, som kombinerer navnet Windsor med det navnet hans farfar, prins Philip, tok i 1947 (dette gjelder likevel ikke i militære sammenhenger, da William har brukt «Wales» som etternavn).
Barneårene
Prins William ble født på St. Mary’s Hospital i London den 21. juni 1982, som den eldste sønnen til Charles III av Storbritannia, og Diana, prinsesse av Wales. Han er det tredje eldste barnebarnet til dronning Elizabeth II og prins Philip, hertug av Edinburgh.
Han ble døpt i musikkrommet på Buckingham Palace den 4. august 1982, på 82-årsdagen til oldemoren, dronningmoren Elisabeth. Dåpen ble foretatt av erkebiskop av Canterbury, Robert Runcie. Williams faddere var tidligere kong Konstantin av Hellas (fetter på farssiden), prinsesse Alexandra (fru Angus Ogilvy, som er Williams kusine), grevinnen av Westminster, lady Susan Hussey, lord Romsey (fetter på farssiden) og sir Laurens van der Post.
Som mannlig barnebarn av monarken og sønn til fyrsten av Wales ble William titulert «Hans kongelige høyhet prins William av Wales», selv om han i familiens indre gemakker bare ble kalt Wombat eller Wills (og det siste kallenavnet er det som fortsatt brukes mest av folk flest).
Det har blitt fortalt at da prinsen var sju år gammel, skal han ha sagt til sin mor at han ønsket å bli politimann når han ble eldre, slik at han kunne bli i stand til å beskytte henne. Til denne uttalelsen skal hans bror ha respondert: «Å, nei, det kan du ikke. Du er nødt til å bli konge.» Williams første offentlige opptreden var den 1. mars 1991, da foreldrene gjennomførte et besøk til Cardiff i Wales. Etter at de hadde ankommet med fly, ble prinsen tatt med til Llandaff-katedralen, der han undertegnet besøksboken, og på den måten også viste at han er venstrehendt. Den 3. juni 1991 måtte William bringes til Royal Berkshire Hospital, etter at han hadde blitt truffet på siden av pannen av en medelevs golfkølle. Prinsen ble ikke slått bevisstløs, men fikk et lite hull i hodeskallen og ble operert ved Great Ormond Street Hospital, noe som har etterlatt et permanent arr. Moren ønsket at William og broren Harry ikke bare skulle gjøre normale opplevelser, som andre kongebarn først fikk senere i livet, om i det hele tatt, men også skulle utsettes for mer lærerike erfaringer. Det resulterte i at begge brødrene besøkte alt fra Walt Disney World og McDonald’s til aids-klinikker og overnattingssteder for hjemløse. Diana kjøpte også typiske tenåringsting til dem, slik som for eksempel videospill.
Diana, som da var skilt fra prinsen av Wales, døde i en bilulykke i Paris i 1997. William, sammen med broren og faren, oppholdt seg da på slottet Balmoral i det nordøstlige Skottland. Faren ventet til tidlig neste morgen med å fortelle sønnene om morens bortgang. I morens begravelse gikk William ved siden av faren, broren, bestefaren og morens bror, bak gravferdskortesjen fra Buckingham Palace til Westminster Abbey.
Utdanning
William fikk sin skolegang ved flere privatskoler. Han startet ved Jane Mynors' barnehage og førskolen Wetherby School, begge i London. Etter dette fortsatte han på Ludgrove School og fikk privattimer gjennom somrene av Rory Stewart. William hadde opptaksprøve for Eton College og ble godtatt som elev. Der studerte han geografi, biologi og kunsthistorie som fordypningsfag, og han fikk karakteren A i geografi, karakteren C i biologi og karakteren B i kunsthistorie. På Ludgrove internatskole deltok han også i fotball, svømming, basketball, leirdueskyting og terrengløp. På Eton fortsatte han å spille fotball og var kaptein for sitt internatlag, samtidig som han begynte med vannpolo. Beslutningen om å sende William til Eton var et brudd med familietradisjonen med å sende kongefamiliebarna til Gordonstoun (Williams farfar, far, to onkler og to fettere gikk alle på Gordonstoun). Elevstatusen på Eton gjorde imidlertid at William fulgte i fotsporene til Spencer-familien, siden både Dianas far og bror hadde vært elever på Eton.
Etter at William hadde fullført studiene ved Eton, tok han et hvileår, der han blant annet tok del i den britiske hærens øvinger i Belize, og i ti uker underviste han barn i byen Tortel, i det sørlige Chile, som en del av programmet til Raleigh International. Det var i løpet av tiden på det sistnevnte stedet at han bodde sammen med unge lærere og delte vanlige husholdningsoppgaver, inkludert å vaske toaletter og opptre som frivillig disc jockey for den lokale radiostasjonen.
I løpet av 2001 var William tilbake i Storbritannia og ble immatrikulert som student ved Universitetet i St. Andrews i Skottland. Nyhetene om Williams studentstatus ved universitetet fikk opptakssøknadsbunken til St. Andrews til å nå nye høyder, for det meste fra unge kvinner som ønsket en mulighet til å møte prinsen. Han startet på et kurs i kunsthistorie. Senere forandret han hovedfag til geografi og tok en mastergrad i humanistiske fag og samfunnsvitenskap. Da han gikk på universitetet, representerte han de nasjonale skotske universiteters vannpololag i turneringen Celtic Nations i 2004.
Kongelige oppgaver og karriere
William begynte å delta sammen med sine foreldre på offisielle besøk allerede i ung alder. Hans første oversjøiske, kongelige tur var sammen med foreldrene til Australia og New Zealand i 1983. Det var en beslutning foretatt av moren, som ble oppfattet som ukonvensjonell, siden William var svært ung, men også fordi både den første og den andre personen i arverekkefølgen reiste sammen. Likevel deltok William enten sammen med begge foreldrene, eller bare sammen med faren på de påfølgende turene, og etter fullføringen av universitetseksamenen fikk han oppgaver på egen hånd, i tillegg til at han fikk erfaring fra det private næringsliv, da han arbeidet med eiendomsspørsmål for Chatsworth House og var praktikant i banken HSBC.
Militær karriere
Etter at han hadde bestemt seg for en militær karriere, gjennomførte William en fire dager lang opptaksprøve ved Westbury i Wiltshire, for å kvalifisere seg for utdanningen som offiser i hæren. Etter fullført opptaksprøve dro William i januar 2006 til det kongelige militære akademiet ved Royal Military Academy Sandhurst. William tok sin avgangseksamen ved Sandhurst 15. desember 2006. På diplomtildelingstilstelningen deltok både dronning Elisabeth II, prins Charles og andre medlemmer av det britiske kongehuset. William mottok sitt diplom som løytnant ved midnatt.
Da William var innrullert i hæren, uttrykte han et ønske om å delta i aktiv tjeneste. Onkelen til hans bestemor, Edvard VIII, hadde som fyrste av Wales gjort tjeneste i Frankrike under den første verdenskrig. Hans oldefar, George VI, hadde også gjort tjeneste under den første verdenskrig, i marinen under Jyllandsslaget og i Frankrike med flyvåpenet. Hans farfar, prins Philip, ble dekorert for sin innsats under den andre verdenskrig. I nyere tid hadde hans onkel, hertugen av York, gjort tjeneste under Falklandskrigen. William fikk ikke ta del i direkte krigshandlinger, en holdning som ble styrket etter at prins Harrys deltakelse i krigshandlinger i Afghanistan ble avsluttet i 2007, grunnet «alvorlige trusler». I stedet gjorde William tjeneste i den kongelige marinen og Royal Air Force. I marinen fikk han løytnantsgrad, mens han i flyvåpenet fikk graden premierløytnant (begge gradene tilsvarer løytnant i hæren). Med fullført løytnantsgrad valgte prinsen å knytte seg til flyvåpenet, der han gjennomførte en fire måneder lang intensiv utdanning ved RAF Cranwell, og da han hadde avsluttet kurset den 11. april 2008, mottok han flyvåpenets vingeutmerkelser av faren, som selv hadde fått denne utmerkelsen ved den samme skolen. Senere ble det avslørt at William i løpet av denne utdannelsen hadde vært med på å bemanne et transportfly (C-17 Globemaster) til Afghanistan, der han bl.a. assisterte i evakueringen av kroppen til soldat Robert Pearson.
Deretter dro William på et to måneder langt treningsopphold med marinen, fra juni til august 2008, der han blant annet var tre uker hos Britannia Royal Naval College og trente med både overflateenheter og undervannsbåter, så vel som med Fleet Air Arm og Royal Marines, før han var fem uker med fregatten HMS «Iron Duke» i Karibia. Det var på denne turen at prinsen tok del i et hemmelig undervannsoppdrag, i tillegg til at han hjalp til med å identifisere og gå ombord et lite fartøy som transporterte kokain til en gateverdi på rundt 400 millioner kroner, samt noen andre raid som han også deltok i.
På grunn av Williams framtidige rolle ble en langvarig karriere i militæret ansett som uaktuell. Hans ønske om en aktiv tjeneste i de militære styrkene kunne ikke bli innfridd pga. hans posisjon i kongehuset. Opprinnelig sluttet William seg til militæret på kortidsoppdrag som varte i tre år. Likevel ble det i september 2008 kunngjort at prinsen ville forlenge sin tid i de militære styrkene, først ved et engasjement høsten 2008 (som inkluderte arbeid for forsvarsdepartementet og øvelsesflygning for hærens flyvåpen). Deretter ble det kunngjort at han skulle bytte oppdragsgiver fra hæren til det kongelige flyvåpenet, for å utdanne seg til fulltids helikopterpilot for kystvakttjenesten. Denne tjenesten gjør det mulig for ham å tjenestegjøre aktivt, uten å måtte delta i krigshandlinger. I januar 2009 ble William overført til RAF og forfremmet til kaptein. Han utdannet seg til helikopterpilot i RAFs kystvakt. I januar 2010 fullførte han utdanningen ved forsvarets helikopterskole ved RAF Shawbury, der han hadde vært under kommando av skvadronleder Craig Finch. Den 26. januar 2010 ble William overført til kystvaktens stasjon RAF Valley på Anglesey, for å få trening i å føre Sea King-helikoptre. Han fullførte denne utdanningen den 17. september 2010. Den 15. april 2010 ble det kunngjort at William ville forbli hos RAF Valley i hele tjenesteperioden, og han var knyttet til 22. skvadron som assisterende pilot. Det var forventet at Williams tjenesteperiode der ville vare fra 30 til 36 måneder.
Kongelige oppgaver
Det ble skrevet i Tina Browns 2007-biografi om Diana, Princess of Wales, at prins William, i likhet med sin far, hadde uttrykt ønske om å bli generalguvernør for Australia, selv om oppfyllelsen av ønsket ble vurdert som tvilsomt av statsminister i Australia, John Howard, som sa: «Vi har i lang tid omfavnet ideen om at personen som innehar denne posisjonen på alle måter må være australsk borger.»
I 2009 ble det opprettet et privat kontor for William av hans farmor, med David Manning som hans rådgiver. Manning ledsaget ham i januar 2010 da William dro på tur til Auckland og Wellington på vegne av dronningen. William åpnet det nye bygget til Høyesteretten i New Zealand og ble tatt imot som en māorihøvding. Den 17. mars 2011 besøkte William Christchurch i New Zealand, etter de nylige jordskjelvene der. Den 18. mars 2011 deltok William sammen med blant andre John Key, Julia Gillard, Bob Parker, Malvina Major, Hayley Westenra, ChristChurch Cathedral-koret, andre delegater, internasjonale redningslag og titusensvis av newzealendere i minnehøytidelighetene i Hagley Park i Christchurch. Prinsen deltok på vegne av sin farmor Elisabeth II på en tur for å vise sin respekt for de jordskjelvrammede i New Zealand. Etter at prins William forlot New Zealand, reiste han til Australia, der han gjennomførte et offisielt besøk i områdene som ble verst rammet av oversvømmelser i statene Queensland og Victoria. Prinsen har allerede besøkt Canada to ganger sammen med sine foreldre, og i juni og juli 2011 er det planlagt at han og hans kone skal dra på et offisielt besøk til Canada, der de skal være til stede på feiringene i forbindelse med Canada Day på Parliament Hill. Spekulasjoner sent i år 2009 om at William ville ta over stadig flere av dronningens seremonielle og kongelige oppgaver, ble avkreftet av slottet.
Kraftledningen i Hardanger
Kraftledningen i Hardanger er en 92,3 kilometer lang 420 kilovolts kraftlinje i luftspenn i området nord for Hardangerfjorden fra Sima kraftverk i Eidfjord til Samnanger transformatorstasjon i Samnanger. Kraftlinjen ble ferdig utbygd i september 2013, spenningen ble satt på i desember 2013, og kraftlinjen ble offisielt åpnet 28. januar 2014.
William, prins av Wales
Personlige interesser
Etter foreldrenes eksempel har William interessert seg for forskjellige formål fra ganske ung alder. Dianas arbeid med hjelp og forebygging for hiv/aids-pasienter, og prins Charles’ arbeid med naturvern og uprivilegerte mennesker i storbyene, ledet også prins William til å engasjere seg i de oppgavene. Han har også engasjert seg for de nødlidende i Afrika, og har noen ganger jobbet for brorens veldedighetsorganisasjon Sentebale.
Kraftledningen i Hardanger
Bakgrunn og planer
Statnett søkte om konsesjon for å bygge kraftlinjen i 2008, og Norges vassdrags- og energidirektorat (NVE) innvilget søknaden. Bakgrunnen for søknaden var å sikre kraftoverføringen til området nord for Hardangerfjorden. Kraftlinjen skal etter planen legges gjennom Hardanger, og ha master på mellom 25 og 45 meter. På grunn av størrelsen på mastene har de blitt omtalt som «monstermaster». Rundt kraftlinjen er det en kraftgate på 40 meter. Ledningen var opprinnelig planlagt driftsklar innen utgangen av 2012 og kostnadene forventes å bli omtrent 900 millioner kroner. Det settes samtidig av 100 millioner kroner som skal forvaltes av Hordaland fylkeskommune for å motvirke eventuelle negative virkninger for reiselivet i Hardanger.
Alternativer
Statnett argumenterte mot å legge kraftlinjen via en sjøkabel. Anleggskostnadene ville bli for store, og reparasjoner ville bli for tidkrevende og kostbare. Ifølge deres beregninger ville en kombinert sjø- og landkabelløsning øke prisen fra 500 millioner kroner til mellom 1,9 og 2,9 milliarder kroner.
William, prins av Wales
Humanitært arbeid og miljøvern
William ble oppmerksom på problemene med hiv/aids på midten av 1990-årene, da hans mor begynte å ta sønnene med på besøk til boliger og klinikker for de som lider av sykdommen. I januar 2005 arbeidet prins William og broren som frivillige for et britisk Røde Kors-hjelpesenter; de pakket nødhjelp til land som var rammet av tsunamien på andre juledag i 2004. Senere i september tilbød William seg å være mesén for Centrepoint, en veldedighetsorganisasjon som hjelper hjemløse mennesker. I løpet av tiden da moren var velgjører for Centrepoint, hadde William vært sammen med henne på besøk til flere hovedkontorer og ulike prosjekter.
Kraftledningen i Hardanger
Alternativer
Nedgravd kabel ville også bli dyrt, og ville utgjøre et større inngrep enn luftledning.
Protester
Lokalpolitikere og privatpersoner i Hardanger og miljøorganisasjoner protesterte mot planene. De ønsket kraftoverføringen lagt i sjøkabel. Johan Fredrik Odfjell og Trond Mohn finansierte en TV-film og utredninger utført for Den Norske Turistforening (DNT). Protestene fikk omfattende politisk støtte. NVEs vedtak ble klaget inn til Olje- og energidepartementet, som vurderte klagene, men endte 1. juli 2010 med å opprettholde vedtaket og innvilge konsesjonen. 30. juli 2010 krevde opposisjonen en stortingsdebatt om kraftlinjen. 10. august 2010 åpnet regjeringen for en ny utredning av sjøkabelalternativet. Jens Stoltenberg inviterte samtidig 15 ordførere til Oslo for å diskutere saken. Arbeidet i de delene som måte bygges ut uavhengig av hvilket alternativ som ville bli valgt ble også startet 10. august.
William, prins av Wales
Humanitært arbeid og miljøvern
William arbeidet også for barneavdelingen på The Royal Marsden Hospital i to uker i 2005, for å få jobberfaring, så vel som å hjelpe til i medisinske undersøkelser, med bevertning og innsamling av penger til virksomheten. Det samme året tilbrakte han to uker i Nord-Wales med en organisasjon som bedriver fjellredningsarbeid i England og Wales. I mai 2007 ble William beskytter for begge organisasjonene (moren hadde også tidligere vært beskytter for Royal Marsden Hospital), og han ble tiltrukket av Mountain Rescue England and Wales for, med hans egne ord, «å belyse og feire det livsviktige, uselviske og modige arbeidet som våre fjellredningstjenester utfører».
Prinsen ble i desember 2005 også beskytter for Tusk Trust, en veldedighetsorganisasjon som arbeider for å beskytte villmarkslivet og setter i gang lokalt utviklingsarbeid i Afrika, inkludert undervisning. William ble tilknyttet disse organisasjonene etter at han med egne øyne hadde sett arbeidet deres da han var i Afrika. Da han utførte sitt første offisielle oppdrag for organisasjonen og åpnet et 8000 km langt sykkelløp langs det afrikanske kontinentet i 2007, uttalte han at «rurale afrikanske initiativ som fostrer utdanning, ansvar og involverer seg i lokalsamfunnene, viser vei for bevaring».
Idrett
William spiller polo for veldedighetsformål og er svært glad i fotball, blant annet som supporter av Aston Villa F.C. I mai 2006 ble han president for det engelske fotballforbundet og i februar 2007 ble han vise-beskytter for Welsh Rugby Union (WRU) (som støtte for dronning Elizabeth, som var WRUs høye beskytter). Det samme året forårsaket WRUs vedtak om å kalle en cup med noen testkamper mellom Wales og Sør-Afrika for Prince William Cup kontroverser, siden noen mente at det ville ha vært mer passende å kalle opp trofeet etter Ray Gravell.
I 2006 deltok dessuten prins William sammen med andre Sandhurst-offiserer i et løp (på én engelsk mil) for å støtte veldedighetsorganisasjonen Sport Relief, slik han også hadde gjort i 2004 med et lag fra Clarence House. I mai 2007 ble William beskytter for de engelske skolenes svømmeforbund.
William har sammen med faren og broren siden ung alder vært en velkjent tilhenger av flere revehundelag i både England og Wales, inkludert Duke of Beaufort's Hunt.
Titler
Titlene Hertug av Cambridge, Jarl av Strathearn og Baron Carrickfergus ble kunngjort 29. april 2011. Prins William er kongelig ridder av hosebåndsordenen, ridder av tistelordenen, medlem av det britiske kongelige råd, og var frem til 8. september 2022 personlig «aide-de-camp» (personlig medhjelper) til dronning Elisabeth II. Da dronning Elizabeths ll døde fikk prins William som britisk tronarving tittelen hertugen av Cornwall. Kong Charles ga prins William tittelen prins av Wales fredag 9. september 2022; i Norge kan denne tittelen sammenlignes med tittelen kronprins.
Etternavn
En britisk prins vil aldri ha et etternavn som blir brukt til daglig, men han ettersom hans far Charles var prins av Wales, fikk William automatisk tittelen prins. Etter at prins William giftet seg fikk han tildelt hertugdømmet Cambridge. Det innebar at før han giftet seg var hans korrekte tittel prins William av Wales (ettersom hans far da bar tittelen prins Charles av Wales), men etter at han giftet seg ble han prins William, hertug av Cambridge. Prins William brukte etternavnet Wales da han tjenestegjorde i militæret, og denne praksisen fortsatte han med som hertug av Cambridge. Som kongelig kan han også ta i bruk etternavnet Mountbatten-Windsor.
Den 9. september 2022, opplyste kongen om utnevnelsen av William som Prins av Wales og Jarl av Chester.
Utmerkelser
Prins William ble den tusende innehaveren av Hosebåndsordenen, og ble offisielt slått til ridder av denne ordenen av Dronning Elisabeth II den 16. juni 2008.
Einar Riis
Einar Riis Johannessen (født 19. oktober 1922 i Vestre Aker i Oslo, død 30. mai 2006 i Arvika i Sverige) var en norsk agent i Special Operations Executive (SOE) under andre verdenskrig.
Innsats under andre verdenskrig
Som SOE-agent under den andre verdenskrig var Johannessen involvert i sabotasjeaksjoner i Oslo, hvor han i april 1943 blant annet deltok i Operasjon Mardonius sammen med andre SOE-agenter som eksempelvis Max Manus. Som en konsekvens av Operation Mardonius, måtte Johannessen flykte til Sverige, for ikke lenge etter å ende i Canada og Little Norway.
Forretningsliv
Straks etter at krigen var over, ble Johannessen stasjonert i Napoli, Italia, hvor han ble involvert i flyforretninger, og hvor han ble en pioner på området, deriblant charter og kjøp og salg av fly. Etter kort tid flyttet han til Roma og fortsatte å utvide sine forretninger, spesielt fra den militære flyplassen, Ciampino. I 1961 startet han Riis Flyrederi, med tre Dakota og drev med utleie av disse flyene til andre flyselskaper.
Privatliv
Som en påskjønnelse for sin innsats som norsk olympia-attaché under OL i Roma i 1960, ble Einar Riis Johannessen i 1961 tildelt St. Olavs Orden Ridder av 1. klasse. På slutten av 1960-tallet flyttet Johannessen til Monaco hvor han bodde helt frem til han døde. Han døde under et ferieopphold på sitt feriested i Sverige.
Luis Henriquez
Luis Henríquez (født 23. november 1981 i Panama by) er en panamansk fotballspiller. Han spiller i forsvaret på den klubben Tauro F.C.. Han debuterte for i 2004 mot Iran, og hadde før det spilt på U21 landslaget til Panama.
Meritter
Gullcupen – 2.-plass (1): 2005 UNCAF Nasjonal cup – 2.-plass (1): 2007
Lech Poznań:
Blake Pieroni
Blake Pieroni (født 15. november 1995) er en amerikansk svømmer.
Han representerte USA under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok gull på 100 meter fri stafett.
I 2021 representerte han landet sitt under Sommer-OL 2020 i Tokyo, Japan på 4 × 100 meter fri der laget vant gull.
Christmas Song (andre betydninger)
Christmas song har flere betydninger
Theropoder
Theropoder (Theropoda) var en gruppe tofotede dinosaurer i ordenen Saurischia. Selv om de hovedsakelig var kjøttetende, utviklet en rekke theropodfamilier seg til planteetere i krittiden. Theropoder dukket først opp i carnium-alderen i sen trias for omtrent 230 millioner år siden, og var de eneste store terrestriske rovdyrene fra tidlig jura til slutten av krittiden, ca 65 millioner år siden. I dag er de representert med over 9 900 nålevende fuglearter, som utviklet seg i sen jura fra små, spesialiserte coelurosauriske dinosaurer.
Fylogeni
Følgende familietre illustrerer en syntese av slektskapsforholdet mellom de viktigste gruppene av rovdinosaurer basert på studier fra 2020-åra:
Beatrix av Portugal
Beatrix av Portugal (portugisisk: Beatriz; født 7.–13. februar 1373, død ca. 1420) var det eneste overlevende barnet til kong Ferdinand I av Portugal og Leonor Telles de Meneses. Hun ble gift med kong Johan I av Castilla. Hun var også i perioden 1383–1385 tronpretendent og titulær dronning av Portugal og regnes iblant til Portugals regentliste.
I fraværet av en mannlig tronarving krevde hennes ektemannen den portugisiske trone i retten til sin hustru (uxoris jure). Det førte til krisen i 1383–1385 hvor det meste av Portugals adel og dets folk motsatte seg kravet, noe som førte til fredsavtalen i Salvaterra mellom kongedømmene Portugal og Castilla som forhindret at Portugal ble annektert av Castilla. Krisen ble avsluttet med at hennes onkel, Johan, en illegitim bror av Ferdinand I av Portugal.
Liv og virke
I begynnelsen av 1383 var den politiske situasjonen i Portugal urolig. Beatrix var kongens eneste barn, og arving til tronen etter hennes yngre brødre døde i 1380 og 1382. Å gifte henne bort var den store politiske saken og innenfor kongens palass drev de ulike fraksjoner utrettelig med å fremme sine synspunkter. Ferdinand arrangerte og kansellerte sin datters bryllup flere ganger før han til sist bestemte seg for sin hustrus førstevalg, kong Johan I av Castilla. Johan hadde mistet sin hustru, infanta Eleanora av Aragón året i forvegen og var meget tilfreds med å gifte seg med den portugisiske arvingen. Bryllupet skjedde den 14. mai 1383 i den portugisiske byen Elvas. Beatrix var barnebrud, kun ti år gammel.
Kong Ferdinand døde kort tid etter den 22. oktober 1383. I henhold til avtalen mellom Castilla og Portugal erklærte enkedronning Leonor seg selv som regent i navnet til sin datter og kastiljanske svigersønn. På anmodning av kongen i Castilla, da han fikk høre om sin svigerfars død, beordret Leonor anerkjennelse av Beatrix, skjønt Johan I av Castilla hadde ikke uttrykkelig anerkjent henne som regent, først i Lisboa, Santarém og andre betydningsfull portugisiske steder, og noen dager etter at grev João Fernandes Andeiro var blitt myrdet, også over hele landet. Andeiro hadde vært Portugals første ambassadør til England og hadde nære, svært nære forbindelser med enkedronning Leonor. Umiddelbart oppsto et opprør, ledet av herre av Aviz-ordenen, den framtidige Johan I av Portugal, og det utløste krisen i 1383–1385, eller «den portugisiske interregnum». Det var en tid med nasjonal selvbevissthet, motstand mot Castilla, og innbyrdeskrig i Portugal da ingen kronet konge regjerte.
Kongen av Castilla angrep Portugal mot slutten av desember 1883 for å tvinge igjennom sitt krav til å være konge ved retten av sin hustru. Den påfølgende krigen endte i 1385 med det ubetingete nederlaget for Castilla i slaget ved Aljubarrota. I kjølvannet av slaget ble Johan av Aviz den ubestridte konge av Portugal. Kongen og dronningen av Castilla hadde ikke lenger noe holdbart krav på Portugals krone, men fortsatte likevel i hans levetid å kalle seg selv konge og dronning av Portugal.
Beatrix fikk ingen barn med sin ektemann, skjønt en sønn kalt Miguel er nevnt i langt senere genealogier, og selv i en del moderne historieverker. Det er ingen samtidige dokumenter som nevner ham og hans påståtte mor var kun 10 eller 11 år ved hans antatte fødsel. Mest sannsynlig er det en forveksling med et barnebarn av de katolske monarker som ble kalt for Miguel, det vil si Miguel da Paz.
Beatrix døde ca. 1420 i Castilla.
Status som monark
Det har blitt diskutert om Beatrix burde bli regnet som en monark av Portugal eller ikke, og det har vært de siste tiårene en historiografisk tendens hos spanske og portugisiske forfattere å forsvare at hun var titulær dronning av Portugal mellom 22. oktober og midten av desember 1383. Imidlertid har fleretallet av portugisiske historikere argumentert for at i løpet av perioden 1383–1385 hadde Portugal ingen monark, og Beatrix er ikke medregnet som en nasjonal dronningregent.
Det portugisiske opprøret var ikke det eneste problemet til hennes tiltredelse til tronen. Mange adelige i Portugal som tilhørte den pro-kastiljanske fraksjonen anerkjente også hennes ektemann, kong Johan I av Castilla, som deres monark jure uxoris ved å innrømme seg som vasall og lydighet, eksempelvis Lopo Gomes de Lira i Minho. Johan I av Castilla, slik som det kan bli lest i hans testamente datert 21. juli 1385, i Celorico da Beira, identifiserte seg selv som konge av Portugal og som mulig eier av kongedømmet, og uttrykte at om han døde før sin hustru, burde paven avgjøre om Beatrix eller hennes sønn (det vil si stesønn) Henrik III av Castilla burde bli hersker av Portugal.
Basilikum
Basilikum er ettårige planter med hvite eller svakt rosalilla blomster som dufter nektar. Betegnelsen basilikum blir brukt både om slekten Ocimum og om den mest kjente arten Ocimum basilicum.
Sorter
Kanel-, anis-, krydder-, kamfer- og kryddernellik-basilikum.
Thaibasilikum er en kultivar tilhørende Ocimum basilicum.
Sitronbasilikum er en kultivar tilhørende Ocimum americanum.
Malintorvbasilikum er en kultivar tilhørende Ocimum basilicum.
Sarahlilbasilikum er en kultivar tilhørende Sluticum basilicum
Greek column basil og Thai lemon basil er kultivarer tilhørende Ocimum x citriodorum.
Helligbasilikum hører ikke til de nevnte kultivarene.
Alle disse selges også som frø i Norge.
Bruk
Basilikum brukes i en rekke ulike matretter, og er blant annet en hovedingrediens i pesto. Planten virker beroligende, løser opp spenninger og fremmer fordøyelsen. Tidligere ble basilikum ofte brukt mot hysteri.
Petsjory
Petsjory (russisk: Печоры, estisk: Petseri) er en by i Pskov oblast i Russland. Den ligger 45 km vest for Pskov, og bare 1 km fra grensen til Estland. Innbyggertall: 13 056 (folketelling 2002), herunder noen få hundre etniske estere. De estisk-talende innbyggerne tilhører en opprinnelig befolkning her, de såkalte setuere. De taler estisk, men tilhører den russisk-ortodokse kirken fordi dette området fra 1000-tallet ble kristnet østfra og ikke av Den tyske orden. Dette kulturelle området kalles Setumaa og er delt mellom dagens Estland og Russland.
Allerede på 1300-tallet anla de russiske prinsene av Pskov en grensefestning i den eldgamle landsbyen Izborsk (estisk: Irboska), øst i Setumaa. Den tyske biskopen av Tartu anla en tilsvarende festning i Vastseliina, vest i Setumaa-landskapet. Byen Petsjory ble grunnlagt på 1500-tallet som en posad nær det befestede Pskovo-Petsjerskijklosteret (Petseriklosteret) fra 1473, og utviklet seg snart til et viktig handelssted. Klosteret ble etterhvert et av den russiske kirkens viktigste. Under Ivan den grusommes styre var Petsjory en viktig grensefestning. Den ble beleiret gjentatte ganger av Russlands fiender: Stefan Batory plyndret bosetningen under beleiringen av Pskov under Livlandskrigen i 1581, og byen ble stormet av enten svenske eller polske styrker i 1592, 1611, 1615, 1630 og fra 1655 til 1657.
Etter slutten på den store nordiske krig renoverte russerne befestningene, og Boris Sjeremetev begynte i 1701 sin kampanje i Petsjory. På 1900-tallet fikk bosetningen, som hadde vært i dvale i århundrer, tilbake sin status som by (1918). Fra februar til desember 1918 var Petsjory okkupert av tyskerne. Under den estiske uavhengighetskrigen, ble byen tatt av estiske styrker 29. mars 1919. Med bakgrunn i freden i Tartu, ble Petsjory og området rundt byen, kalt Setumaa, gitt til Estland.
Under årene med estisk uavhengighet var Petseri, som byen da ble kalt, senter for fylket Petserimaa, et av de elleve fylkene som utgjorde Republikken Estland. Peterkirken ble bygget på den tiden. Under andre verdenskrig var byen okkupert av tyske styrker fra august 1941 til 11. august 1944.
I 1944, under den sovjetiske okkupasjonen av Estland, ble imidlertid Petsjory og mesteparten av Petserimaa annektert til Pskov oblast i den russiske sovjetrepublikken (RSFSR), og området har vært russisk siden da.
Den russiske kunstneren Nikolaj Kormasjov (Nikolai Kormašov, 1929-) har malt både landskaps- og situasjonsmalerier herfra, ikke minst av klosteret hvor han har oppholdt seg.
Final Destination 4
Final Destination 4 er en amerikansk skrekkfilm fra 2009.
Manus ble skrevet av Eric Bress, og regissør var David R. Ellis. Dette var den fjerde filmen i Final Destination-serien, og en oppfølger til Final Destination 3. Hovedrollene spilles av blant andre Shantel VanSanten og Mykelti Williamson. Den ble produsert av New Line Cinema. Filmen følger en gruppe mennesker som unngår å dø under en bilkonkurranse, men Døden følger etter dem og dreper dem en etter en.
Filmen fra Warner Bros. Pictures hadde premiere i USA den 28. august 2009. Den femte filmen i serien, Final Destination 5, hadde premiere i august 2011.
Handling
Dagen etter blir Andy og Hunt også drept. Fire dager senere ser Nick en nyhetssending der det opplyses at en annen tilskuer ved navn Jonathan Groves også kom seg unna da stadionet kollapset. Men Nick og George blir vitne til at Jonathan blir knust av et overfylt badekar som faller gjennom taket. Kort tid senere blir George overkjørt av en ambulanse, før Nick rekker å advare ham.
Maria Berg Reinertsen
Maria Berg Reinertsen (født 22. februar 1980 i Trondheim) er en norsk journalist, samfunnsøkonom og forfatter.
Reinertsen er utdannet samfunnsøkonom fra Universitetet i Oslo i 2004. Hun er journalist i Morgenbladet, hvor hun «skriver om økonomiske temaer for folk som ikke nødvendigvis er interessert i økonomi».
I 2010 ga hun ut boken «Ligningen for lykke. Tallene, tankene og tilfeldighetene bak den rådende økonomiske fornuft» hvor hun diskuterte økonomiske grunnspørsmål som for eksempel hvordan handlingsregelen ble til, eller gyldigheten av lykkeforskning. I 2013 utkom en biografi om Henriette Schønberg Erken, med undertittelen «en norgeshistorie sett fra kjøkkenbenken». For boka fikk hun i 2014 Bokhandelens fagbokpris.
I 2018 ble hun tildelt NTNUs litteraturpris for sakprosaboka Reisen til Bretton Woods om moderne økonomisk historie.
Hun er gift og har to barn med journalisten Thomas Reinertsen Berg.
Studentsamfunnet i Ås
Studentsamfunnet i Ås er en studentorganisasjon ved Norges miljø- og biovitenskapelige universitet (NMBU). Studentsamfunnet ble stiftet i 1864 som «Elevforeningen», og drives på dugnad av frivillige studenter ved NMBU. Den består i dag av fire uavhengige organer: Samfunnet i Ås, UKA i Ås, Tuntreet og Næringslivsutvalget ved NMBU. Studentsamfunnet hadde ca. 2 300 medlemmer i 2019.
Historikk
Elevforeningen, nå Studentsamfunnet, skriver sin historie tilbake til 1864. Dette har siden vært studentenes eget forum for sosial og faglig omgang utenfor Høgskolens regi.
29. september 1934 sto Samfunnsbygningen klart til innflytting.
Studentsamfunnet i Ås' orden heter Hans Hovenhet Hestehoven og ble etablert i 1924.
Aud.Max. (Auditorium Maximum)
Det første initiativet til påbygging av Samfunnsbygningen ble tatt av NLH-studenter i 1958. Høgskolen ønsket å bygge en ny aula, og på NLHs 100-årsjubileum ble det samlet inn penger til dette formålet, som var planlagt oppført mellom Økonomibygningen og Parkgården. Slik ble Aud.Max. et kompromiss og et samarbeidsprosjekt mellom NLH og Studentsamfunnet.
I 1966 ble nok en arkitektkonkurranse utlyst, som omfattet Aud Max, om- og påbygging av Samfunnsbygningen og nytt idrettbygg ved Lillebrand. Vinneren av konkurransen var Leif Olav Moen, sønn av hagekunstprofessoren Olav Moen, som var mannen bak selve Samfunnsbygningen. Byggingen av Aud.Max. startet 8. april 1969, og bygget ble åpnet 19. august 1970.
Norsk Revyfaglig Senter
Norsk Revyfaglig Senter er et nasjonalt fagsenter for revy som ligger på Høylandet i Nord-Trøndelag, der også Norsk revyfestival – NM i revy, arrangeres. Fagsenteret ble opprettet i 1990.
Studentsamfunnet i Ås
Aud.Max. (Auditorium Maximum)
Juryens bedømmelser var blant annet god terrengtilpasning og at prosjektet tok hensyn til det gamle Samfunnsbygget. Dette er kvaliteter som faller i god jord hos naturelskende NLH-folk. En av kommentarene lød som følger: «Det er vist stor pietet for de verdier som eksisterer i terrengets og bygningens karakter. Aulaen orienterer seg mot Høgskolen og har fått sin hovedinngang fra en festplass som ligger vakkert til ved Skogsdammen.» Arkitekten selv uttalte at fleksibilitet var viktig, løsningen tok sikte på å begrense bærende veggkonstruksjoner til et minimum for å imøtekomme behovet for senere ombygging.
Klubben
Samfunnsbygningen hadde en egen klubbhall som studentene kunne benytte til ulike sosiale formål.