cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Claudio Monteverdi
Madrigaler
Quinto Libro (femte bok), publisert i 1605, viser overgangen fra renessanse- til barokkstil. Boken var kjernen i kontroversen mellom Monteverdi og Artusi. Monteverdi svarte på kritikken i forordet til den femte boken hvor han foreslo å dele musikken i to retninger, den gamle renessansestilen som han kalte prima prattica og den nye barokkstilen seconda prattica. Prima prattica beskrev han som forgjengernes polyfone ideal fra 1500-tallet med strengt kontrapunkt, forberedte dissonanser og jevnbyrdighet mellom stemmene. Seconda prattica anvendte et mye friere kontrapunkt med en tiltakende hierarki mellom stemmene med vekt på sopran og bass. I Prima Prattica skulle harmoniene kontrollere ordene, i Seconda prattica skulle ordene kontrollere harmoniene. Dette representerer et skritt mot den nye monodiske stilen. Mange av de nye madrigalene tok i bruk den svært moderne generalbass-teknikken. I tillegg viste den femte boken begynnelsen på en bevisst funksjonell tonalitet (dvs dur-moll-tonalitet i motsetning til modal tonalitet).
Ottavo Libro (åttende bok), publisert i 1638, inkluderer de såkalte Madrigali dei guerrieri ed amorosi (dvs «Madrigaler om krig og kjærlighet»), som mange anser for å være madrigalformens høydepunkt.
Mens han var i Venezia fullførte Monteverdi sin sjette, syvende og åttende madrigalbok. Den åttende er den største og inneholder verk skrevet over en trettiårsperiode. Volumet inneholder bl.a. en dramatisk scene i Tancredi e Clorinda (1624) hvor orkester og stemmer danner to separate grupper som spiller mot hverandre. Sannsynligvis ble Monteverdi inspirert av Markuskirkens to motstående balkonger til å forsøke dette oppsettet. Et annet trekk ved komposisjonen er at det er første gang tremolo og pizzicato brukes på strengeinstrumenter for å oppnå spesielle effekter i dramatiske scener.
Den niende boken ble utgitt posthumt i 1651 og inneholder lettere stykker som canzonetter i begge stilartene.
Operaer
Florentineren Jacopo Peri skrev rundt århundreskiftet de første verkene innenfor det man i dag kaller opera og skapte dermed operaformen. Kort tid etter, i 1607, skrev Monteverdi L'Orfeo, den første operaen som utnytter genrens fulle potensial. Handlingen beskrives i levende musikalske bilder og melodiene er lineære og klare. Monteverdi skapte med L'Orfeo en helt ny musikkstil, dramma per la musica. Monteverdis andre opera, L'Arianna, ble uroppført i Mantova i 1608, og er den mest innflytelsesrike og berømte av de tidlige barokkoperaene. Handlingen dreier seg om den gamle greske legenden om Ariadne og Thesevs.
Monteverdi komponerte i alt minst 18 operaer, men bare L'Orfeo, L'incoronazione di Poppea, Il ritorno d'Ulisse in patria og den berømte arien «Ariadnes klage» fra hans andre opera L'Arianna er bevart. De siste årene av sitt liv var Monteverdi mye syk, men i denne tiden komponerte han likevel de to verkene Il ritorno d'Ulisse in patria (1641) og den historiske operaen L'incoronazione di Poppea (1642) basert på keiser Neros liv.
Kirkemusikk
I Mantova ser det ikke ut til at Monteverdi hadde noe ansvar for kirkemusikk før han ble utnevnt til maestro di cappella i 1601. Det første kirkemusikalske verket han publiserte var en messe i prima prattica (gammel) stil med temaer etter Nicolas Gomberts motett In illo tempore fra 1554. Senere ble denne en del av den berømte Vespro della Beata Vergine (1610, ofte feilaktig kalt «Mariavesper») som hovedsakelig er i seconda prattica-stil. Disse Vesper-salmene er et godt eksempel på en tidlig komposisjon med gjentakelse og kontraster – flere satser har en klar ritornell. Det publiserte verket er i stort format, og det har vært en del uenighet om meningen var at alle satsene skulle framføres i en og samme gudstjenteste. Likevel er det flere indikasjoner på en indre sammenheng. I sin store bredde er verket en forløper for barokkmusikkens høydepunkter, som Händels Messiah og J.S. Bachs Matthäuspassion. Hver av de 24 delene er fullt utviklet både musikalsk og dramatisk, og den instrumentale teksturen utnyttes for å oppnå presise dramatiske og emosjonelle virkninger på en måte som den gang var helt ny.
Storfelten naturreservat
Storfelten naturreservat er et våtmarksområde på Mangenskogen i Aurskog-Høland kommune som ble vernet i 1981 for å sikre et viktig våtmarksområde med vegetasjon, fugleliv og annet dyreliv. Reservatet er utvidet i to omganger, i januar 2013 og i desember 2021, og utgjør 8.283 dekar per 2022.
Storfelten er et større, representativt og urørt myrområde med flatmyrer og nedbørsmyrer. De nedbørspregete partier har delvis eksentrisk form med tuestrenger og langstrakte høljer. Innen området er flere myrtjern. Storfelten har høy verdi som fuglebiotop.
Blackfen
Blackfen er et forstadsområde og boområde i distriktet Bexley i sørøstlige London. Det ligger øst for Eltham og rett nord for Sidcup, og regnes enkelte ganger med til det området. Stedet ligger omkring 16,5 km øst-sørøst for Charing Cross.
Bebyggelsen består for det meste av boliger, hvorav de fleste er selveide. Utviklingen av det moderne Blackfen startet med salget av Danson Estate i 1922, og de fleste av husene er fra 1930-årene.
I henhold til folketellingen av 2011 har Blackfen, inkludert valgkretsen Lamorbey, en befolkning på 10 616 innbyggere.
Acergy
Acergy S.A. (ose: ACY, nasdaq: ACGY) var en av fire hovedaktører (Subsea7, Technip og Saipem) blant havbunnsingeniør- og konstruksjonsselskaper. Havbunnsingeniør og konstruksjon omfatter bygging, transport, installasjon, vedlikehold og fjerning av undervannsinfrastruktur og systemer for produksjon av olje og gass.
Midtfjellmosen naturreservat
Midtfjellmosen naturreservat er et våtmarksområde i Aurskog-Høland kommune i Akershus. Området ble vernet i 1992 for å sikre et viktig nedbørsmyrområde med vegetasjon, fugleliv og annet dyreliv.
Acergy
Selskapet hadde en markedsverdi på tre milliarder dollar og opp i mot 7000 ansatte. Virksomheten ble organisert i regionale divisjoner over hele verden med hovedkontor i Sunbury i England. De viktigste områdene til nå har vært Nordsjøen og Vest-Afrika med økende aktivitet i Brasil og Asia.
Midtfjellmosen naturreservat
Naturreservatet ligger mellom Nordre- og Søndre Mangen, i et område med rolig topografi, stort myrinnslag og flere små vann og tjern. Myra er en svakt hvelvet nedbørsmyr med helling mot øst og vest. Sentralt dominerer tuevegetasjon og løsbunn som gir markerte strukturer. På tuene vokser dvergbjørk, mens lavarter og rusttorvmose dominerer i bunnen.
Acergy
Tjenestene dekker:
Midtfjellmosen naturreservat
Området er nasjonalt viktig som hekke- og oppvekstområde for fugl, og er av stor betydning for flere sårbare og sjeldne fuglearter. Myrene er møtested for arter som har sørlig og nordlig eller alpin utbredelse. Alle fuglearter som typisk er knyttet til myrer i Sørøst-Norge er observert. Arter som krikkand, kvinand, vipe, grønnstilk, rødstilk, skogsnipe, heilo, strandsnipe, enkeltbekkasin, storspove, heipiplerke, trepiplerke, såerle og sivspurv er registrert som hekkefugl på Midtfjellmosen.
Acergy
Selskapet ble stiftet som Stolt Nielsen Seaway tidlig på 1970-tallet og vokste organisk og ved overtakelse av andre selskaper. Da skipsreder Jakob Stolt-Nielsen solgte seg ut av daværende Stolt Offshore i 2005 var et av kriteriene for salget at Stolt-navnet skulle vekk. Det nye navnet Acergy ble tatt i bruk 1. februar 2006. Navnet kommer av latin acer som betyr ener og den siste stavelsen i ordet "energy".
Midtfjellmosen naturreservat
Myrkomplekset ligger i et stort skogområde og kan bare nås på sti og skogsvei.
Blackfen
Etymologi
Stedsnavnet Blackfen betyr et svart, myrbelagt område (black = «svart» + fen = «myr»), avledet fra angelsaksiske blæc og fenn. Stedsnavnet er dokumentert som Blakewenne i 1240, og som Black Fen i 1805. Jorda er mørk og fruktbar og området rundt Blackfen Road og Wellington Avenue er preget av oversvømmelser under ekstreme forhold.
Acergy
Sammenslåing
21. juni 2010 ble det kunngjort at Acergy skulle inngå en likeverdig sammenslåing med det konkurrerende selskapet Subsea 7. Det nye selskapet vil være dominerende i sin bransje og ha navnet Subsea 7. Denne sammenslåingen ble fullbyrdet 10. januar 2011 og firmanavnet Acergy er ikke lengre i bruk. Inntil videre vil fartøyene som har "Acergy" i navnet ikke endre navn.
Flåte
Skip:
Prammer:
Erik Forfod
Erik Forfod (født 17. april 1968) er programleder i NRK P1 og NRK P1 +.
Forfod er fra Trondheim, og arbeider i NRKs redaksjon på Tyholt.
Erik Forfod har ledet mange tv- og radioprogram med dansebandmusikk. Siden 1994 har han ledet radioprogrammet På dansefot, der han spiller dansebandmusikk.
Javadverghjort
Taksonomi
Tidligere regnet man tre underarter til javadverghjort, men i 2004 fikk T. kanchil og T. williamsoni status som selvstendige arter.
Heinkel He 162
Heinkel He 162 «Volksjäger» (folkejager) var et tysk en-motors jetdrevet jagerfly, utviklet av Heinkel for Luftwaffe under andre verdenskrig. Prototypen (VI+IA, Werk-Nr.200001) fløy 6. desember 1944, og flyet var det andre operative tyske jet-jagerflyet. Det var også det raskeste av sin generasjon fly uansett land. «Volksjäger» var Reichsluftministeriums offisielle navn på flyet, men det var også kjent som «Salamander» i utviklingsfasen. I tillegg fikk flyet kallenavnet «Spatz» (spurv) av Heinkel. Flyet besto hovedsakelig av tre ettersom det var lite tilgjengelig metall i Tyskland i sluttfasen av krigen. Mye av metallet ble også forbeholdt frontjagere som Messerschmitt Me 262 og Arado Ar 234.
Javadverghjort
Biologi
Arten er endemisk for øya Java i Indonesia. Habitatet består av tropisk regnskog med tett underskog, der de småvokste dyra lett kan gjemme seg vekk. Den er sjelden observert under 400–700 moh og over 1 500 moh, men den har blitt observert ved Gunung Gede–Pangangro på cirka 1 600 moh. Ei gruppe fuglekikkere hevdet å ha observert et eksemplar av arten i Bali Barat nasjonalpark på øya Bali i 2006, men observasjonen har aldri latt seg verifisert.
Heinkel He 162
Etter godkjenning fikk Heinkel produksjonsoppdraget den 15. september 1944, og allerede 69 dager senere, 6. desember 1944, fløy den første prototypen. Den styrtet imidlertid på grunn av materialsvikt ettersom det under planleggingen hadde vært forsøkt å klare seg i mest mulig grad uten knappe materialer som aluminium. Vingene og deler av skroget var derfor konstruert av tre. Materialsvikten fortsatte å være et problem med He 162. Til slutt ble det fastsatt en fartsgrense på 600 km/t. He 162 var også utstyrt med katapultsete, som på grunn av maskinens svakheter ble benyttet ganske ofte. Første gangen flyet var i kamp skjedde den 26. april 1945, og den førte angivelig til en nedskytning. På grunn av krigssituasjonen nådde bare noen få maskiner frem til fronten. Omkring 50 maskiner ble etter kapitulasjonen erobret av britene på militærflyplassen Leck/Schleswig.
Javadverghjort
Inndeling
Inndelingen følger i hovedsak Bibi (2013). Ifølge Sarvani, Parmar, Tabasum et al. (2018) er Moschiola (med høyeste grad (1,00) av sannsynlighet og 100 % bootstrapp) søstergruppen til Tragulus og Hyemoschus. Navn i parentes er kun foreløpige beskrivelser på arter som mangler norsk navn.
Heinkel He 162
Trivia
En ide var at medlemmer av Hitlerjugend skulle fly He 162 ettersom voksne Luftwaffe-piloter etter hvert hadde blitt en mangelvare. Flyet viste seg imidlertid å være vanskelig å fly, selv for erfarne piloter og ideen med unge piloter ble skrinlagt.
Pirsigs kvalitetsmetafysikk
Pirsigs kvalitetsmetafysikk (engelsk: Metaphysics of Quality – MOQ) er en teori om virkeligheten som ble beskrevet i Robert M. Pirsigs filosofiske roman Lila - An Inquiry into Morals (1991) som bygger videre på boka Zen og kunsten å vedlikeholde en motorsykkel (1974). Kvalitetsmetafysikken inneholder trekk fra østasiatisk filosofi, pragmatisme og amerikansk urfolksfilosofi. Pirsig hevder at kvalitetsmetafysikken er en bedre måte å se virkeligheten på enn det han kaller tradisjonell dualistisk subjektiv / objektiv tankegang.
Utvikling
Pirsig begynte som kjemistudent på universitetet og falt ut etter å ha konkludert med at de grunnleggende svarene i livet ikke kunne finnes i vitenskapen. Han begynte raskt å lete etter svar i filosofien. I 1950, mens han studerte filosofi ved Banaras Hindu universitetet, kom Pirsig over Sanskritdoktrinen Tat tvam asi eller med hans ord: "Du er det, som sier at alt du tror du er (subjekt) og alt du tror du sanser (objekt) er udelt. Å forstå denne mangelen på deling er å bli opplyst". Mystisisme spiller en rolle i Pirsigs arbeider. Sent på 1950-tallet, underviste Pirsig i retorikk ved Montana State University og, oppmuntret av en eldre kollega, bestemte han seg for å undersøke hva begrepet ”kvalitet” egentlig betyr. Han ga studentene sine i oppgave å definere ordet. Dette, kombinert med en amerikansk kirkelig peyoteseremoni som han deltok på med en antropologvenn, James Verne Dusenberry førte Pirsig inn i det han kalte en "en soppsky av tanker". Pirsig begynte å utvikle sine egne ideer om kvalitet i sin første bok, Zen og kunsten å vedlikeholde en motorsykkel, og utviklet og beskrev ideene i kvalitetsmetafysikken (MOQ) i Lila.
Kvalitet
"Kvalitet", eller "verdi" som beskrevet av Pirsig, kan ikke defineres fordi det empirisk går forut for alle intellektuelle konstruksjoner. Det er erfaringens "knivsegg", kjent for alle. "Hva skiller god og dårlig skrivning? Trenger vi å stille dette Lysias-spørsmålet eller noen annen som skrev noe?" (Platons Phædrus). Pirsig sammenligner det med Tao og mener at kvalitet er den grunnleggende kraften i universet som stimulerer alt fra atomer til dyr til å utvikle seg og internalisere stadig høyere kvalitetsnivåer. Ifølge kvalitetsmetafysikken er alt (inkludert ånd, idéer og stoff) et produkt og resultat av kvalitet.
Dynamisk kvalitet
Dynamisk kvalitet er alt som ikke er statisk. Dynamisk kvalitet er universets forandrende kraft. Når dette aspektet ved kvalitet blir rutinepreget eller vanlig, så blir det statisk. Pirsig kaller Dynamisk kvalitet "den før-intellektuelle grensesprengende delen av virkeligheten" fordi den kan gjenkjennes før man kan tenke på den. Dette betyr at kvalitet ligger i det øyeblikket vi aner noe. Med en liten forsinkelse gir vi så dette uttrykket en statisk form ved å beskrive det som følelse, ting, ord og så videre. Disse statiske formene blir, hvis de har tilstrekkelig god eller dårlig kvalitet, gitt navn og utveksles med andre mennesker slik at de bygger opp en kunnskapsbase for en kultur. Det betyr at noen kulturer skiller mellom ting som andre kulturer oppfatter som like. Pirsig angir lydene til de indiske stavelsene "dha" og "da" som et eksempel fordi de framstår som helt like for mange andre. Noen kulturer har ikke noen ord for en spesifikk betydning overhodet. Betydningen av det tyske ordet "beklemmt" kan ikke oversettes til engelsk.
Dette forklarer også hvorfor man kan gjenkjenne den dynamiske skjønnheten i et musikkstykke før man leser en statistisk analyse som forklarer hvorfor musikken er vakker.
Statiske kvalitetsmønstre
Pirsig beskriver evolusjon som den moralske framgangen til disse verdimønstrene. Et biologisk mønster som overvinner et uorganisk mønster (for eksempel fugler som overvinner gravitasjonen) er moralsk fordi et biologisk mønster er en høyere form for utvikling. På samme måte er et intellektuelt mønster som overvinner et sosialt verdimønster (for eksempel sivile rettigheter) en moralsk utvikling fordi intellekt er en høyere form for evolusjon enn samfunn.
Pirsig påstod at den tradisjonelle subjekt-objektmetafysikken (SOM) i vestlig filosofi og vitenskap er problematisk fordi den ikke anerkjenner intellektets overlegne moral over det sosiale og det sosiales overlegenhet over biologien på en klar måte. Årsaken er den kunstige atskillelsen mellom subjektet og objektet, av fakta og verdi. Pirsig påstår at det er konflikten mellom de nylig dominerende intellektuelle mønstrene og de tidligere dominerende sosiale mønstrene som har ledet fram til mange av problemene i det tyvende århundret.
Sigmund Groven
Sigmund Groven (født 16. mars 1946 i Heddal i Telemark) er en norsk musiker og komponist. Han er særlig kjent for sitt spill på munnspill og har gitt ut flere plater og har medvirket jevnlig i programmer på radio og fjernsyn siden 60-tallet.
Tidlig karriere
Groven vokste opp i en familie med stor musikkinteresse og rike kulturtradisjoner. Han er sønn av Sverre Groven og Gunhild (Golla) Groven og brorsønn av Eivind Groven.
Som barn ble han fengslet av munnspillvirtuosen Tommy Reillys spill i norsk og britisk radio, og fra 1960 studerte han hos Reilly i London. Reilly ble inspirasjonskilde og senere samarbeidspartner, og i 1971 utgav Groven en norsk oversettelse av Tommy Reillys Munnspillkurs.
I 1965 debuterte Groven som munnspillsolist i NRK, og han har siden opptrådt ofte i radio og fjernsyn (bl.a. 1970: serien Munnspillforum sammen med Reilly, og fra 1971 ofte sammen med Erik Bye.) 1969 ble han cand.mag. med fagene engelsk, historie og statsvitenskap, og han var i flere år tilknyttet NRK som programmedarbeider, hallomann, oversetter og produsent.
Fra 1967 er han også aktiv som plateprodusent. Som studiomusiker har han medvirket på over 250 plateinnspillinger i tillegg til sine egne plateproduksjoner. Fra 1971 har han hatt en lang rekke turneer for Rikskonsertene.
Virke som komponist og pedagog
I 1971 stod han også fram som komponist for første gang med melodien til Erik Byes tekst «Så spiller vi harmonica». Samarbeidet fortsatte med «Blow, Silver Wind» (til utvandrerjubileet 1975) og senere «Tilbake til sangene», «Finn Feles vise», «Fem bønder fra Heddal», «Kors og drage» og flere. I alt har han en produksjon på over 350 komposisjoner som spenner fra barnesanger og viser til tekster av Ove Røsbak, Halvor J. Sandsdalen, Tarjei Vesaas, Olav Kaste, Hans Børli og Josef G. Larssen, via instrumentalstykker som «Siesta» (for Ole Edvard Antonsen) til musikk for film og fjernsyn: For Tors skyld, Fuglekongen og Vi på Langedrag, og større verker som Vinland Suite og Legender.
Han har også vært aktiv som pedagog (timelærer i munnspill ved Universitetet i Trondheim og ved Musikkonservatoriet der). Han har siden starten i 1985 ledet Norsk Munnspillforums årlige seminarer samt masterclasses rundt om i verden.
Fra august 2018 har Sigmund Groven undervist ved Norges musikkhøgskole i Oslo.
Internasjonal karriere
Groven har vært på omfattende turneer i de fleste verdensdeler og har spilt i flere av de mest kjente konsertsalene, fra Carnegie Hall i New York (1990) til Hongkong Konserthus (1998 og 2004), Casals Hall i Tokyo (1999) og Mozarteum i Salzburg (2002).
Groven har vært solist med symfoniorkestre i Europa, Asia, USA og Canada, bl.a. Budapest Strings, Academy of St.Martin-in-the-Fields, Rotterdam Filharmoniske, Mozarteum-orkestret, radiosymfonikerne i Berlin, München, Brussel og London, orkestre i Seoul, Hongkong, Quebec, Minneapolis, Anchorage og Dallas. Han har holdt egne konserter ved festivaler og kulturarrangement, bl.a. Festspillene i Bergen (1991 og 1993), verdensutstillingen Expo 92 i Sevilla, de olympiske vinterleker på Lillehammer (1994), en UNESCO-kongress i Paris (1993), Dartington Summer Music i England (1998), World Harmonica Festival i Yokohama (1995),Trossingen (1996 og 2001), Festspillene i Budapest (2005) og Asia Pacific Harmonica Festival (Hongkong 2004 og Taiwan 2006). Groven har også hatt konserter i Athen (2004), Beograd (2005), Riyadh og Jidda i Saudi-Arabia (2005), Sør-Korea (2001, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2019) og Singapore (2011, 2019). Plateinnspillingene hans har oppnådd stor popularitet også utenfor Norge, bl.a. med listeplasseringer i Sør-Korea.
Repertoar
Grovens konsertrepertoar spenner fra folkemusikk og populærmusikk til egne komposisjoner, fra transkripsjoner av klassiske verker til originalmusikk for munnspill. Blant komponister som har tilegnet Groven verker, er Hui Cheung Wai, Øistein Sommerfeldt, Terje Rypdal, James Moody, Johan Kvandal, Oddvar S. Kvam, Ketil Bjørnstad, Kristian Lindeman, Henning Sommerro, Iver Kleive, Egil Kapstad, Kenneth Sivertsen, Johan Øian, John Surman, Siegfried Steinkogler, Lars Tilling og Fried Walter.
Verv
Sigmund Groven var styremedlem i NOPA 1986-1999 og i TONO 1987-1997 og ordfører i TONOs representantskap 1997-2006.
Duk
En duk er stykke tekstil, gjerne formet som en firkant eller en sirkel. Det legges som regel på toppen av et bord, ofte i den hensikt å beskytte bordet mot skader og søl. Duken kunne også skjule at bordet under var velbrukt.
Duker kan også brukes for å pynte opp. Pyntebrikker og -løpere er gjerne brodert, strikket, heklet, gimpet eller slått som nupereller. Mønstre og motiver er ikke sjelden lokalt preget, og utviklet med stor oppfinnsomhet.
Duker har tradisjonelt vært til fest. I Norden var linduker med innvevd mønster vanlige blant de velstående, mens almuen nøyde seg med vokset duk som tålte mere slitasje. Etter som bomullen fikk innpass, ble bomullsduker mer og mer vanlige.
Begrepet duk som tekstil finner vi også i seilduk og glassfiberduk.
19. juli
19. juli er den 200. dagen i året. 201. i skuddår. Det er 165 dager igjen av året.
Den 19. juli 4241 f.Kr. blir kalt «verdens første dato» etter at den gamle egyptiske kalender for første gang ble tatt i bruk på den datoen. For datidens egyptere ble datoen regnet som den første i året. Datoen er imidlertid ikke helt sikker, men er beregnet med høy grad av sannsynlighet ved å sammenstille kunnskaper om det egyptiske kalendersystemet med astronomiske beregninger.
Fødsler
Se flere som er født 19. juli i Kategori:Fødsler 19. juli.
Dødsfall
Se flere som døde 19. juli i Kategori:Dødsfall 19. juli.
Gianfrancesco Gàmbara
Han ble utnevnt til kardinal i 26. februar 1561 av sin onkel pave Pius IV.
Han var i slekt med kardinalene Uberto Gàmbara (nevø, kreert 1539) og Carlo Borromeo (stebror, 1578).
Trine Tangeraas
Trine Tangeraas (født 26. februar 1971 i Kristiansand) er en norsk tidligere fotballspiller. Hun spilte på Idrettslaget Sandviken og Fotballklubben Donn. Tangeraas spilte 19 kamper og skåret fire mål for Norge, og ble europamester i 1993 og tok bronse i sommer-OL 1996 i Atlanta. Tangeraas ble norgesmester i fotball i 1995 med Sandviken, etter at hun var med på å tape finalen med Donn i 1994.
Andy Fairweather Low
Andy Fairweather Low (født 2. august 1946 i Ystrad Mynach i Wales) er en britisk gitarist, låtskriver og vokalist kjent som grunnleggende medlem av det britiske popbandet Amen Corner i 1960-årene, og i senere tid som turnémusiker med Roger Waters, Eric Clapton og Bill Wyman.
Tidlig karriere
Low fikk sitt definitive gjennombrudd som grunnleggende medlem av popbandet Amen Corner på slutten av 1960-årene, hvor de blant annet hadde fire suksessfulle hitsingler som «(If Paradise Is) Half as Nice» fra 1969. Bandet ble splittet i to deler i 1970, hvor Low ledet Dennis Byron (trommer), Blue Weaver (orgel), Clive Taylor (bassgitar) og Neil Jones (gitar) under bandnavnet Fair Weather. Dette bandet fikk inn en låt på UK Singles Chart med «Natural Sinner» i juli 1970, på tross av at bandets eneste album Beginning From An End feilet i å nå albumlistene.
Med The Who og Pete Townshend
I 1978 var Low med som bakgrunnsvokalist på The Who–utgivelsen Who Are You og låtene «New Song», «Had Enough», «Guitar and Pen», «Love is Coming Down» og «Who Are You». Etter å ha hospitert på plassen som gitarist under øvingene for utgivelsen It's Hard (1982), mens Pete Townshend var på rehabilitering, endte han opp med å bli kreditert med rytmegitar på låta «It's Your Turn». Low kom senere til å delta på Townshends soloutgivelse Psychoderelict i 1993, med en påfølgende konsertturné.
Med Roger Waters
Low begynte å arbeide med Roger Waters ved USA-turneen etter utgivelsen The Pros and Cons of Hitch Hiking i 1985, og har siden bidratt på to av Waters' utgivelser med Radio K.A.O.S. fra 1987 og Amused to Death fra 1992. Low spilte også gitar og bassgitar på Waters' verdensturne i perioden 1999 til 2002, som endte i konsertutgivelsen In the Flesh Live. Han deltok også på verdensturneen The Dark Side of the Moon Live, som varte fra 2006 til 2008, men var forhindret fra å delta det siste året og ble da erstattet av Chester Kamen.
Med Eric Clapton
I 1992 begynte han et samarbeid med Eric Clapton (etter tidligere å ha arbeidet sammen for ARMS–konserten for Ronnie Lane), som innebar at han deltok i Claptons band både i studio og på turneer. Low er blant annet kreditert på utgivelsene Unplugged (1992) og From the Cradle (1994). I 1992 spilte han også gitar på George Harrisons Live in Japan sammen med resten av Claptons band, og i 2002 spilte han flere hovedgitarstykker under Harrisons minnekonsert Concert for George sammen med Clapton. Det samme året var han også med på utgivelsen One More Car, One More Rider sammen med blant andre Billy Preston, Steve Gadd, Nathan East og David Sancious.
Andre engasjementer
I 1995 spilte Low rytmegitar på Joe Satrianis utgivelse med samme navn, sammen med blant andre Nathan East på bassgitar og Manu Katché på trommer. I 2002 var han med på From Clarksdale To Heaven – Remembering John Lee Hooker sammen med blant andre Jeff Beck, Gary Brooker, Jack Bruce og Peter Green. I 2004 deltok han på Stratpack-konserten, hvor formålet var å feire 50 år med gitaren Stratocaster fra Fender. I løpet av 2005 turnerte han intensivt med Bill Wyman's Rhythm Kings sammen med trommeslageren Graham Broad kjent gjennom arbeidet med Roger Waters, og året etter ga han ut soloutgivelsen Sweet Soulful Music, som var det første på 26 år. I mai 2008 startet Andy Fairweather Low & The Low Riders på en britisk turne.
Vott
En vott er en type håndplagg som oftest er strikket og som brukes for å holde hendene varme, særlig om vinteren. Mens hansker har et rom for hver finger, har votter et rom for tommelen og et større rom for de andre fingrene.
Typer
Votter er som regel strikket av ullgarn, men det finnes også polvotter som er trukket med vindtett tekstil ytterst og fôret med saueskinnspels eller fiberpels på innsida. Tovede votter er ekstra varme. Votter er oftest tykkere og varmere enn hansker, men gjør det vanskeligere å bruke enkeltfingre til å håndtere verktøy, instrumenter og annet.
En vante er en tynnere fingervott eller strikket hanske.
Strikkevotter kan ha samme mønsterdekor som andre varme strikkeplagg, for eksempel gensre, luer, skjerf og strømper. Selbuvotter har det tradisjonelle mønster med selburose. En steike- eller grillvott er en vattert gryteklut formet som en stor vott.
Etymologi
Ordet vott kommer fra det norrøne vǫttr som er i slekt med vante, et ord som igjen kommer fra et germansk ord for å «vinde», «tvinne» og «sno» (want var i eldre tysk og nederlandsk betegnelse på vevd tekstil eller klede). En vott kan på svensk kalles tumvante («tommelvante») og dansk bælgvante («belgvante»).
I kulturen
Vinternatt, det vil si natt til 14. oktober, første vinterdag i vinterhalvåret, til merkes på gamle primstaver med en enkel tegning av en vott. Den dagen skal primstaven snus fra sommer- til vintersida. Votten kan tolkes som en biskophanske, et symbol for pave Calixtus 1 som i den gamle kirkekalenderen ble feiret denne dagen.
Det finnes flere fortellinger om votter. I den norrøne fortellingen om Tor hos Utgards-Loke blir det fortalt at guden og reisefølget hans overnattet i et underleg hus med et lite siderom. Da de våknet, viste det seg at de hadde sovet i den digre votten til kjempen Skryme. I en annen historie har Tor selv fått låne et par jernvotter av gygren Grid som han verger seg mot jotunen Geirrød med. Skinnvotten er et russisk-ukrainsk folkeeventyr om en mann som mister en vott som flere dyr etter tur tar i bruk som hus. Da eieren finner votten igjen synes han det er merkelig at den fortsatt er varm. I 1964 utgav forfatteren Alf Prøysen barneboka Den grønne votten. Boka handler om en vott «som Ragnar fikk av Bestemor til jul og om alt det rare den fikk være med på», blant annet som hus for en musefamilie, og ble illustrert av Borghild Rud.
Joseph Hirshhorn
Joseph Herman Hirshhorn (født 11. august 1899, død 31. august 1981) var entreprenør, finansmann og kunstsamler. Han var opprinnelig fra Latvia, men utvandret til USA sammen med sin mor, som var blitt enke, da han var seks år gammel.
Biografi
Hirsholm fikk seg jobb på et kontor på Wall Street bare 14 år gammel. Tre år senere, i 1916, ble han aksjemegler og tjente $168 000 det året. Han solgte seg ut av sine investeringer på Wall Street bare to måneder før krakket i 1929 og tok ut $4 millioner kontant.
Formuen skapte han på gruvedrift og oljehandel. I 1930-årene fokuserte han mye på gull og uran i Canada og etablerte et kontor i Toronto i 1933 til tross for at byen på den tiden var lite vennlig mot utlendinger. I 1950-årene var han og geologen Franc Joubin ansvarlige for Big Z-funnet av uran i nordøstlige Ontario og den påfølgende etableringen av Elliot Lake, Ontario. Hirshhorn Avenue, en boliggate i byen er oppkalt etter ham. Da han i 1960 solgte sin siste uran-aksje, hadde han tjent over 100 millioner dollar i kontanter på urandriften. Det skjedde ikke uten kontroverser, han ble etterforsket av politiet og to ganger dømt for å bryte kanadisk lov når det gjaldt valutaveksling. Han var også tiltalt for flere andre forhold.
Da han begynte å tjene penger, begynte han også å kjøpe kunst.
Den nasjonale forskningsetiske komité for medisin og helsefag
Den nasjonale forskningsetiske komité for medisin og helsefag (NEM) er en av de fire nasjonale forskningsetiske komiteene. Komiteen har som sitt ansvarsområde den forskningsetiske virksomhet innen det medisinske fagområde (helse- og livsvitenskap, inkludert psykologi), herunder kompetanseutvikling og forskning der medisinske problemer av etisk natur knytter seg til tverrfaglige forskningsprosjekter.
NEM er en uavhengig instans, opprettet ved stortingsvedtak i 1990, som skal fungere som nasjonal utkikkspost, opplyser og rådgiver i forskningsetikk innenfor de aktuelle fagområder. Komiteen har samtidig ansvar for forebygging av vitenskapelig uredelighet innen sitt virkeområde. NEM er i tillegg klageorgan for vedtak etter Helseforskningsloven og Forskningsetikkloven, fattet av De regionale komiteer for medisinsk og helsefaglig forskningsetikk (REK).
Komiteen er sammensatt av 12 personer med ulik faglig bakgrunn som oppnevnes for fire år om gangen. Kunnskapsdepartementet oppnevner komiteens medlemmer etter innstilling fra Norges forskningsråd.
Tilsvarende nasjonale etiske komitéer er oppnevnt for fagområdene naturvitenskap og teknologi (Den nasjonale forskningsetiske komité for naturvitenskap og teknologi) og samfunnsvitenskap og humaniora (Den nasjonale forskningsetiske komité for samfunnsfag og humaniora).
NEM har sekretariat sammen med de andre nasjonale forskningsetiske komiteer i Oslo sentrum
Francesco Gonzaga den yngre
Francesco Gonzaga (født 6. desember 1538 i Palermo, død 6. januar 1566 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Cosenza og senere biskop av Mantova.
Han ble utnevnt til kardinal i 26. februar 1561 av sin onkel pave Pius IV, med San Nicola in Carcere som tittelkirke.
Han var i slekt med kardinalene Ercole Gonzaga (kreert 1527), Giovanni Vincenzo Gonzaga (1578), Francesco Gonzaga den eldre (1461), Sigismondo Gonzaga (1505), Pirro Gonzaga (1527), Scipione Gonzaga (1587), Ferdinando I Gonzaga (1607) og Vincenzo II Gonzaga (1615).
Alice Krige
Alice Maud Krige (/ˈkriːɡə/; født 28. juni 1954) er en sørafrikansk skuespillerinne og filmprodusent. Hun fikk gjennombruddet sitt i rollen som Gilbert og Sullivan-sangerinnen Sybil Gordon i den Oscar-vinnende filmen Chariots of Fire fra 1981. Siden den gang har hun spilt et rikt antall roller i forskjellige sjangre. Krige hadde rollen som Borg Queen i science fiction-filmen Star Trek: First Contact; hun gjentok også rollen i den siste episoden av TV-serien Star Trek: Voyager. Et år etter at serien endte gjentok hun den nok en gang i Star Trek: The Experience. Hun har også spilt i filmer som Trollmannens læregutt og Thor: The Dark World.
Liancourtøyene
Liancourtøyene, eller Liancourtskjærene (koreansk: Dokdo (독도), japansk: Takeshima (竹島)), er en liten ubebodd øygruppe 215 km øst for Koreahalvøya, beliggende i Japanhavet. Administrativt er øygruppen en del av fylket Ulleung i provinsen Nord-Gyeongsang i Sør-Korea. Fylket består av 44 øyer hvorav fire er bebodde. Liancourtøyene er ubebodd, men sørkoreansk kystvakt har siden 1954 vært stasjonert på øyene.
Dokdo er et politisk omstridt område tross sin beskjedne størrelse på 187,450 m² fordelt på 90 øyer holmer og skjær, hvorav 37 ligger over flomålet. Japan gjør krav på området som klassifiseres som en del av Okinoshima i prefekturet Shimane. Årsaken til stridighetene kan være at området antas å være rikt på naturressurser, ikke bare fiske, men også naturgass.
Etymologi
Dokdo eller Tokto (독도/獨島) betyr bokstavelig talt «den øde øya», mens Takeshima (竹島) betyr «bambusøya».
Det fransk-britiske navnet Liancourt Rocks avledes av navnet på det franske hvalskipet Le Liancourt som var nær ved å synke i møte med øyene i 1849. Dette navnet er utstrakt brukt internasjonalt og av nøytrale kommentatorer gitt disputten rundt suverenitet over øyene. Både det koreanske og det japanske navnet har variert over tid, og dette har kulminert i dagens politiske betente tema.
Geografi
Liancourtøyene ligger 37°14'45"N og 131°52'30"E, vel 49 nautiske mil fra den koreanske øya Ulleung-do og 86 nautiske mil fra de japanske Okiøyene. Øygruppen består av to store klippeøyer foruten mange små. De to største øyene, kjent på koreansk som Seodo (서도/西島, «Vestøya») og Dongdo (동도/東島, «Østøya»), Otokojima (おとこじま/男島, «Mannøya») og Onnajima (おんなじま/女島, «Kvinneøya») på japansk, reiser seg henholdsvis 174 og 100 meter i været og avstanden mellom dem er vel 200 meter.
Øyene er kjent for sitt rike fugleliv, mens plantelivet er heller beskjedent.
Historie
Øya beskrives av flere historiske kilder. I det 15. århundre under det koreanske kongedømmet Joseon (1392–1910) ble øya kalt for Usando, mens dagens koreanske navn på øya kommer fra et navnebytte i 1883.
Inntil tidlig i det sjette århundre ble både Dokdo og Ulleungdo kalt for Usan-guk («Usan-landet»). Koreanerne har sett på klippen som koreansk siden år 512. At øya er koreansk bekreftes av flere skriftlige kilder, blant annet i bokverket Samguksagi («De tre kongedømmers historie») fra 1145.
Den første japanske kilden som omtaler Dokdo er «Onshu shicho goki» («Hva som ble sett eller hørt om Onshu») publisert i 1667. Her beskrives det at Dokdo og Ulleungdo er en del av territoriet tilhørende kongedømmet Goryeo (918-1392) og at øya Okishima er Japans nordvestligste grense. «The Sankoku setsujo chizu» («kart over de tre nasjoner») som ble laget av den japanske skolemester Kohei Hayashi i 1785, viser Korea og Japan i to ulike farger. Her vises det tydelig at både Dokdo og Ulleungdo er markert med samme farge som Koreahalvøya selv. Samtidige japanske militærkart viser det samme.
Den første militære trefning på øya skal ha skjedd i 1592 da japanske sjøfolk gikk i land, men ble jaget på sjøen igjen av koreanske marinefartøyer.
Japan okkuperte Korea i 1910 og holdt landet som lydrike fram til 15. august 1945 da de japanske styrker i Korea overgav seg, henholdsvis til sovjetiske styrker nord for den 38. breddegrad og til USA sør for den samme. Som en del av betingelsene for overgivelse krevde de allierte at øyene ikke lenger skulle anses som en del av Japan.
Japan krevde eierskap til Dokdo 28. januar 1952 som en protest mot den nye grensedragningen mellom de to nasjonene etter andre verdenskrig. Japan mener fredsavtalen fra 1951 med USA åpner for at Dokdo tilhører landet. Siden 1954 har den sørkoreanske marinen vært stasjonert på Dokdo for å opprettholde Sør-Koreas eiendomsrett med blant annet et fyrtårn og landingsplass for helikopter.
Økonomisk betydning
Øyene har ikke bare en symbolsk verdi, men også en økonomisk. Rike fiskefelter tilfaller den nasjonen som kontrollerer klippene i havet. Øyene ligger midt i et område der Sør-Korea og Japans 200 mils økonomiske soner overlapper hverandre. 12-mils sonen rundt Dokdo er derfor regnet som verdifull. Japanske fiskebåter unngår imidlertid denne, men fisker ellers innenfor Sør-Koreas 200-mils sone der denne overlapper Japans.
Japanske undersøkelser i 2006
19. april 2006 sendte Japan to havforskningsfartøy til øyene for å kartlegge naturressurser i området uten først å ha varslet de sørkoreanske myndighetene. Sør-Korea svarte med å sende 18 kystvaktfartøy til området og advarte Japan mot å gjennomføre sine planer. Den sørkoreanske utenriksminister Ban Ki-moon understreket at Seoul var forberedt på et hvert scenario, noe som har fått enkelte sørkoreanske kommentatorer til å spekulere i at den sørkoreanske marinen kunne komme til å anholde de to japanske skipene.
Mens Sør-Korea mener at Japan må ha innhentet en koreansk tillatelse for at en undersøkelse skal kunne finne sted, mener en fra japansk side at dette ikke er nødvendig fordi undersøkelsen skjer i japansk farvann.
19. april rapporterte The Korea Times at en fra sørkoreansk side så det japanske utspillet som et forsøk på å bringe eiendomsretten til øyene til internasjonale domstoler.
20. april avviste sørkoreanske myndigheter at saken hadde noe i en internasjonal domstol å gjøre. Japanske myndigheter har fortalt at de to fartøyene ikke vil nå øyene i dag, men vil følge sin opprinnelige plan dersom det ikke kommer en diplomatisk løsning mellom de to nasjonene.
Utah Smelter kullkraftverk
Utah Smelter kullkraftverk er et kullkraftverk ved innsjøen Store Saltsjø utenfor Magna i delstaten Utah i det nordvestlige USA, om lag 15 km vest for Salt Lake City. Det har en installert produksjonskapasitet på 182 MW, fordelt på 4 blokker/turbiner. Operatør er energiselskapet Rio Tinto Co.
Akvariet
Akvariet er en norsk dokuserie som gikk på TV 2 sporadisk fra 2007 til 2014. Serien handlet om Akvariet i Bergen, både dyrene der og menneskene som jobbet der. I et halvt år fulgte TV 2s team hverdagslivet der.
Dakis Joannou
Dakis Joannou er en gresk-kypriotisk industrimann og kunstsamler. Han ansees som en av de viktigste samlere av europeisk samtidskunst. Han eier verk av blant andre Jeff Koons, Vanessa Beecroft, Michael Bevilacqua, Ashley Bickerton, Cai Guo-Qiang, Maurizio Cattelan, Verne Dawson, Matt Greene, Mike Kelley, Joseph Kosuth, Liza Lou, Miltos Manetas, Takashi Murakami, Ningura Napurrula, Shirin Neshat, Cady Noland, Chris Ofili, Gabriel Orozco, Yinka Shonibare, Shahzia Sikander, Kara Walker, Nari Ward og Christopher Wool.
Mange av verkene har vært utstilt i ledende museer.
Joannou er grunnlegger av Deste Foundation, et senter for samtidskunst.
NTG Bærum
NTG Bærum er en privat videregående skole som ligger på Bekkestua i Bærum og er en del av Norges Toppidrettsgymnas.
Historikk
Stiftelsen Norsk Alpingymnas (NAG) ble etablert i Bærum i 1981, og var starten på det som skulle bli Norges Toppidrettsgymnas. Noen av de første elevene som gikk på skolen var alpinistene Finn Christian Jagge, Tom Stiansen og Lasse Kjus.
Skolen flyttet fra Vøyenenga til Bekkestua i 2003. Nadderud stadion og Nadderudhallen ligger i nærheten av skolen. I 2004 ble det etablert en ungdomsskole (NTG-U) i Bærum. Ungdomsskolen og den videregående skolen holder i dag til i de samme lokalene på Bekkestua.
Toppidrettsgymnaset har rundt 270 elever, og har tilbud innen følgende 14 idrettsgrener: alpint, basketball, bordtennis, fotball, golf, håndball, ishockey, judo, motocross, seiling, sjakk, svømming, sykkel og tennis.
Kjente elever
Andre utøvere som har vært elever ved skolen er Stig-André Berge, Mats Zuccarello, Sander Sagosen, Mats Møller Dæhli, Jo Inge Berget, Caroline Graham Hansen og Andreas Mikkelsen.
Lumbago (band)
Lumbago var et norsk nyveiv-band som eksisterte fra 1979 til 1984. Forgjengeren het Bygerlijaen Lumbago.
Sommeren 1979, etter en opptreden i NRKs Halvsju, brøt vokalist Morten Jørgensen, bassist Stein Gulbrandsen og trommeslager Trond Armand Larsen ut og startet Lumbago sammen med Thanasis Zlatanos, etter å la lagt stilen om fra fusion-rock til nyveiv. Samme år skrev bandet kontrakt med Polygram, og deres første singel "Gi meg noe ekte" ble utgitt våren 1980. Den ble lansert med en helsides annonse i Dagbladet, noe som vakte betraktelig oppsikt og gjorde bandet omstridt. Høsten 1980 utkom debutalbumet Alt og litt ekstra, som ble nominert til Spellemannpris i klassen "Ny-rock". NRK produserte en av landets første moderne musikkvideoer til låta Berit har fått leggene barbert, som ble vist i programmet Videotek den tjuetredje september, 1980.
Oppfølgeren Cabaret Marzipan ble utgitt i oktober året etter, men allerede før albumet utkom, hadde Polygram sagt opp kontrakten fordi selskapet var misfornøyd med at debuten ikke solgte mer enn enn i overkant av 4000 eksemplarer. Som følge av dette ble
Cabaret Marzipan ikke markedsført. Albumet solgte 2000 eksemplarer.
Lumbago ble oppløst våren 1982 som følge av indre stridigheter. Deretter startet Jørgensen det såkalte Lumbago II med ny besetning, blant andre Arne Berggren. Denne versjonen av Lumbago utgav bare singelen Grønt lys i 1983, hvorpå bandet ble oppløst.
Yiewsley
Yiewsley er et område i distriktet Hillingdon i østlige London. Området utgjør den nordlige halvdelen av den sammensatte forstaden Yiewsley og West Drayton, som tidligere var et urban distrikt, som ble en del av Stor-London i 1965. I henhold til folketellingen i 2008 hadde stedet en befolkning på 11 767 innbyggere, noe som hadde økt noe til 12 979 innbyggere ved tilsvarende folketelling i 2011. Rockegitaristen Ronnie Wood vokste opp Yiewsley, og dannet The Birds her i 1964. Han spilte senere med Jeff Beck Group, The Faces og Rolling Stones.
Toponymi
Stedsnavnet er avledet fra angelsaksisk Wifeleslēah, antagelig med betydningen «Wifels skogsrydning». Det er ikke omtalt i Domesday Book, men i 1235 var stedsnavnet dokumentert som Wiuesleg. Det var et chapelry, en administrativ undergruppering av et kirkesogn, i det gamle sognet Hillingdon i Middlesex.
Historie
Arkeologiske undersøkelser har avdekket hundrevis av forhistoriske steinøkser og levninger av et gravsted fra bronsealderen. Det var først på 1400-tallet at en grend begynte å ta form her. Det er lite nedtegnet om Yiewsley før på slutten av 1700-tallet da Grand Junction-kanalen ble hogd ut. En sidegren av kanalen kjent som Otter Dock ble hogd ut mellom Yiewsley og West Drayton i årene 1876-1879 for å skaffe transport til Yiewsleys teglverk. Framstilling av murstein og landbruk var den fremste sysselsettingen i Yiewsley i løpet av slutten av 1700-tallet og 1800-tallet.
Åpningen av jernbanestasjonen i West Drayton i 1838 økte den industrielle veksten sammen med befolkningen, og hus for middelklassen vokste opp langs hovedgaten. Kirken St Matthew’s ble bygget i slutten av 1850-tallet, dedikert den 6. juli 1859, og utvidet i 1898.
Lisa Schuster
Lisa Schuster (født 28. mai 1987) er en tysk ishockeyspiller. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hun kom på syvendeplass med det tyske laget.
Morten Jørgensen (forfatter)
Morten Jørgensen (født 7. mars 1954 i Trondheim) er en norsk forfatter. Han har i perioder også arbeidet med musikk.
Morten Jørgensen var frontfigur i nyveiv-bandet Lumbago og i powerpunk-bandet Morten Jørgensen og Spekkhoggerne som fulgte etter danskebåten uten å røre spyet som rant fra ripa. Før Lumbago ble dannet, i perioden 1976–1979, hadde han flere musikalske prosjekter, blant annet forgjengeren Bygeriljaen Lumbago og blues/reggae-bandet The South State Blue Masters.
Morten Jørgensen debuterte som forfatter i 1984 med diktsamlingen Skyggebrev fra Bungalow 33. Han har forfattet fem bøker, skrevet sangtekster og gjendiktet tekster for radio og scene, oversatt skuespill for blant annet Nationaltheatret og Riksteatret, oversatt for fjernsyn, skrevet en rekke bokanmeldelser, kronikker og artikler, hold foredrag og spilt våpenhandler i kortfilmen Pistolklubben av Thomas Robsahm m.m. Siden 2014 har Jørgensen vært hyppig brukt som skuespiller i norske hiphop-videoer (Joddski, Tommy Tee, Yoguttene, Side Brok).
Jørgensen var i ungdommen engasjert på venstresiden i norsk politikk. På 1970-tallet var han aktiv i ml-bevegelsen med medlemskap i SUF(m-l), MLG og NKS. Han ble imidlertid ekskludert fra bevegelsen og engasjerte seg da innen Sosialistisk Valgforbund. I studentopprørets sluttfase overtok han i 1974 formannsklubben i Universitetet SV i Oslo etter Gerd-Liv Valla. Han ledet Sosialistisk Venstrepartis valgkampkontor i 1977 og representerte samme året SV under besøk i Kim Il-sungs Korea. Han brøt med partiet i 1977–1978 og omtalte seg som politisk uavhengig.
Musikk
På åttitallet hadde Jørgensen to musikalske prosjekter: Lumbago og Morten Jørgensen og Spekkhoggerne som fulgte etter danskebåten uten å røre spyet som rant fra ripa.
Lumbago spilte ca. hundre konserter over hele Norge og var det første rockebandet som turnerte Finnmark. Bandet utgav to album og to singler og ble også nominert til Spellemannprisen. Plateselskapet Polydor Records var imidlertid misfornøyd med drøyt 4000 solgte eksemplarer av debutplaten, og det opprinnelige Lumbago ble oppløst etter indre stridigheter i 1982. Jørgensen startet deretter en andre utgave av Lumbago med blant annet Arne Berggren, men denne utgaven av bandet fikk liten oppmerksomhet og utgav bare én singel.
Morten Jørgensen og Spekkhoggerne som fulgte etter danskebåten uten å røre spyet som rant fra ripa startet som en dikt-konsept. Jørgensen leste dikt fra sin debutbok Skyggebrev fra bungalow 33 (1984), først bare med en bassist som akkompagnement, men Jørgensen utvidet gradvis besetningen, og fra 1989 ble Spekkhoggerne til et powerpunk-band. Singlen Jeg drømmer om en natt med Kaci Kullmann Five gikk inn på Norsktoppen og Dagbladets singel-liste, men albumet Psykedelisk utviklingshemmet ble møtt med til dels voldsomme slakt. Det tyske musikkmagasinet fm omtalte albumet som «die meist boykottierte LP der norwegischen Geschishte» («mest boikottede LP i Norsk historie»), og siste spor på albumet; den omstridte En sørgmodig skillingsvise (Det er bedre å suge pikk enn å jobbe på fabrikk), ble inkludert på samle-albumet Sensurert i 1996. Bandet ble oppløst i 1991.
I 2015 realiserte Morten Jørgensen sitt lenge planlagte musikalske prosjekt SVALBARD. Bandet skrev i 2016 platekontrakt med Bangles & Brass Records og singlen Hair/Top of the World blir utgitt oktober 2016.
Forfatterskap
Morten Jørgensen debuterte som forfatter i 1984 med diktsamlingen Skyggebrev fra bungalow 33. Samlingen fikk stor oppmerksomhet i pressen og ble trykket opp i andreopplag året etter.