cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kjøllefjord skole
Kjøllefjord skole er en norsk offentlig grunnskole i Lebesby kommune, Finnmark fylke. Den har 160 elever i 10 skoleklasser, disse er fordelt på klassetrinn fra første til tiende. Skolens rektor er Kenneth Nygård (per 2018).
Skolebygget var nytt ved skolestart i 1954. I 1963 ble det foretatt en påbygning og i 1997 kom et tilbygg som benyttes til 1. klasse og SFO. Kjøllefjord skole har 24 ansatte.
Katica Ileš
Katica Ileš (født 30. mars 1946 i Osijek) er en jugoslavisk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva.
Ileš vant en olympisk sølvmedalje i håndball under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Hun spilte på det jugoslaviske laget som kom på andreplass i håndballturneringen for damer bak Sovjetunionen. Det var seks lag som deltok og turneringen ble gjennomført med seriespill der alle lagene møttes en gang. Jugoslavia vant tre kamper, tapte en og spilte en uavgjort. Ileš spilte alle fem kampene og scoret ni mål.
Syrichthoschema
Syrichthoschema er en slekt av biller som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Else Elisabeth Koren
Else Elisabeth Koren (født Else Elisabeth Hysing 24. mai 1832 i Larvik, død 7. juni 1918 i Decorah, Iowa) var en norsk forfatter og nybygger i USA. Koren vokste opp i Larvik, i en godt forankret familie i byens neste borgerskap.
Syrichthoschema
Utbredelse
Begge artene er beskrevet fra Kongo.
Else Elisabeth Koren
Familie
Elisabeths foreldre giftet seg i 1825. Elisabeths far, som hadde studert teologi, ble lærer ved Bergen katedralskole i 1819. Fem år senere ble Ahlert Hysing rektor ved det nyopprettende realgymnaset («real» betegnet at skolen var moderne eller vitenskapelig) i Larvik. I årene 1830–1832 ble han valgt inn på Stortinget som representant for Larvik og Sandefjord. Han var med på å organisere Larvik sparebank, var medlem av bankens første styre og fungerte senere som styreleder i tjue år. I tillegg var Ahlert Hysing ordfører i Larvik i 1839, og fra 1841 til 1848. Foreldrene til Elisabeth fikk åtte barn, hvorav seks vokste opp. Etter hustruen Carolines død i 1840 giftet Ahlert Hysing seg i 1842 for andre gang med Elisabeth Freckland (1810–1897). Hennes far var pastor i Søllerød i Danmark.
Oppvekst
Elisabeth var bare åtte år gammel da moren hennes døde av sykdom, 39 år gammel. Elisabeths søster Christiane var seks år eldre enn Elisabeth. Morens langvarige sykdom og Elisabeths tendens til døvhet gjorde henne til et ensomt barn. Søsteren Christiane tilbrakte dessuten mye tid det første året etter morens død, hos en onkel og hos forfatter Hanna Winsnes på Vang i Hedemark. Hun var en venninne av Elisabeths mor, og hennes datter Maren og Christiane ble nære venner.
Ekteskap
Da Elisabeth var 21 år gammel giftet hun seg med teologen og tremenning Ulrik Vilhelm Koren (1826–1910). De giftet seg 18. august 1853. Ulrik Vilhelm Koren ble født 22. desember 1826 i Bergen, og døde 19. desember 1910 i Iowa, USA. Han var sønn av skipskaptein Paul Skonevik Stub Koren (1794–1842), og Henriette Christiane Rulffs (1794–1871). Ulrik bodde hos onkelen sin Laurentius Stub Koren (1804–1892) på Selje, etter at faren døde på Haiti i 1842. Hans mor og hennes fem barn var da nesten fattige, og sønnen hadde bare svært få sparsomme midler mens han gikk på sine studier ved den lutherske tjeneste. I denne perioden forsørget han seg delvis ved veiledning, og ved undervisning ved Nissens Latin- og Realskole.
Elisabeth og Ulrik Koren fikk ni barn, og deres yngste datter, Laura Marie Christiane Sophie Koren, levde helt til 1968.
Livet i USA
Ulrik fikk et kall fra de nyetablerte lutherske menighetene i Winneshiek Country, og ble kalt om å være prest. Dette gjorde han til en av de første fastboende og norske lutherske pastorene vest for Mississippi.
Etter ekteparet Korens ekteskapinngåelse i Larvik forlot de Norge 5. september 1853 med dampskipet «Constitution», gikk i land i Kiel hvor de videre tok tog til Hamburg. Fra Hamburg tok de seg videre til Amerika. De seilte 15. september og ankom New York 20. november, etter en seiling på ni og en halv uke. 1. desember forlot de New York, og de ankom Washington Prairie bosetningen sørøst for Decorah 21. desember. Deres to første år på prærien i Iowa ble nedtegnet av Elisabeth Koren. Dette ble nedtegnet i hennes dagbok, og den ble utgitt i 1855. I sine trykte endringer fortalte hun interessant om livet og forholdene, slik som de på den tiden fortonet seg for de tidlige nybyggerne. Reisen deres fra Larvik hadde tatt femten uker og to dager. Reisen hadde ikke bare vært positiv. Elisabeth skriver både om sjøsyke, reiser gjennom gjørme og snø over Wisconsin og Iowa, hester var for tunge, og det var vanskelig over isen over Mississippi med hest og vogn.
Da Elisabeth og Ulrik Koren ankom Iowa, forventet de å flytte inn i den nye prestegården de hadde blitt lovet. De oppdaget at arbeidet på huset ikke hadde startet, og de måtte flytte inn hos en ung familie ved navn Egge. Alle de fire voksne bodde i hovedetasjen med ett rom som gardiner som skilte «soverommene». Familien Egge hadde to barn som sov på loftet. Etter to og en halv måned begynte fru Egge å bli syk, og ekteparet Koren ble bedt om å flytte. De to neste månedene bodde de hos familien Sørland. Fra begynnelsen av mai til begynnelsen av oktober bodde de i et nytt hjem, som ble bygd av herr og fru Skaarlia. Til slutt, etter å ha bodd i ni måneder i Iowa, fikk de flytte inn i den nesten fullførte prestegården.
Dagbøkene
Elisabeth Korens dagbok handler om denne reisen, men er også supplert med brev til familien hennes i Norge. Historien fortsetter om livet i denne grensebosetningen i Iowa til søndag 3. desember 1854, bare ni dager før fødselen til hennes første barn, kalt Henriette. Fortellingen videreføres deretter ved hjelp av utdrag fra fem brev skrevet av fru Koren i 1855. Den første delen av den originale dagboken som omhandler reisen fra Hamburg til Washington Prairie, ser ut til å ha gått tapt eller blitt forlagt. Dagboken er skrevet på dobbeltark korrenspodansepapir, og er senere sydd pent sammen til seks separate deler. Del 1, 2, 3 og 5, som hver inneholder tjuefire sider, er skrevet på en veldig god karakter av utstyrt hvitt papir. Del 4, som inneholder trettito linjerte sider, og del 6, som inneholder tjue sider, er skrevet på gråblått papir av betydelig dårligere kvalitet enn i de andre delene. Dagboken er skrevet med en veldig jevn håndskrift.
I 1914 ble «Utdrag fra fru Elisabeth Korens dagbok og brev fra femtiårene» utgitt av hennes barn, på originalnorsk under tittelen Fra pionertiden: Uddrag af Fru Elisabeth Korens Dagbog og Breve fra Femtiaarene. Denne boken er på 210 sider, og ble utgitt i Decorah. For denne boka var det laget en håndskrevet utskrift fra den originale dagboken. Utskriften er i Elisabeth Koren sin datter, Marie Korens eie og er gjort tilgjengelig for oversetteren. En sammenligning av utskriften med originalen, viser at det er flere deler av originalen som har blitt utelatt fra kopien. I tillegg i en sammenligning ble mange deler av transkripsjonen utelatt fra den publiserte versjonen. Denne versjonen tilbyr en fullstendig oversettelse av den originale dagboken og brevene, bortsett fra de fire siste brevene fra 1855, hvor de har blitt noe forkortet. Flere av setningene i originalen har blitt brutt opp, og blitt forkortet i oversettelsen.
Shan (delstat)
Shan er en delstat i Myanmar som ligger øst i landet. Den grenser mot Kina i nord, Laos i øst, Thailand i sør, og fem av de administrative regionene i Myanmar i vest. Delstaten er den største av de 14 administrative inndelingene i Myanmar, og utgjør med sine 155,800 kvadratkilometer, nesten 25 % av landet.
Espen Harald Bjerke
Espen Harald Bjerke (født 12. april 1980) er en norsk langrennsløper som representerer Lillehammer Skiklub.
Bjerke deltok i sitt første juniorverdensmesterskap i 1999 hvor han kom på 13.-plass. Han debuterte i verdenscupen i 2001 med en 20.-plass. Beste plassering i verdenscup er (per 2007) en fjerdeplass fra 2005.
Fort Collinson
Fort Collinson var en av Hudson's Bay Companys handelsstasjoner på Victoria Island i Nordvestterritoriene i Canada. Den lå på Prince Albert-Halvøya på nordsiden av Walker Bay, like nord for Mintos innløp.
Fortet var tidligere kjent som Fort Brabant. Fort Collinson ble åpnet i 1928 da det ble flyttet fra sin tidligere posisjon på Alaervik på nordsiden av Prince Albert Sound.
Fortet er oppkalt etter Richard Collinson, en britisk offiser i sjøforsvaret og utforsker av Arktis. Det ble stengt i 1939 da det ble overført til Holman, nå Ulukhaktok.
Joseph Heller
Forfatterskap
Heller har skrevet fire vesentlige romaner og utgitt en rekke andre tekster, inkludert en del mindre betydningsfulle romaner, en samling med noveller og et par skuespill. I forfatterskapet står den første romanen, Catch-22, som en søyle i en sådan grad at den har overskygget det øvrige han har skrevet. Hans tre andre sentrale romaner er Det har hendt noe (1974, norsk utgave 1975); God som gull (1979, norsk utgave samme år) og Gud vet (1984, norsk utgave samme år). Hans tre skuespill er We bombed in New Haven (1968), som tematisk har klang av hans første roman, Adaptions of Catch-22 (1971), tilpasning av romanen for scenen, og Clevinger's Trial (1974). Det tok bemerkelsesverdig lang tid for Heller å skrive sine fire første romaner, rundt tyve år.
Etter Gud vet kom utgivelsene raskere, men det er også et merkbart fall i den litterære kvaliteten. Se det (1988) var en eklektisk reise i kunsthistorien. Sluttstrek (1994) ble skrevet som en oppfølger til Catch-22, men har ingenting av den første romanens tema, tone eller humor, kun hovedpersonen Yossarian er felles; han har blitt 68 år og er i de siste stadier av livet. Portrait of an Artist, as an Old Man (2000) ble Hellers siste roman. Det er en lettlivet historie med bakgrunn fra forfatterens egen liv, suksess og alderdom. Hans selvbiografi, Now and Then: From Coney Island to Here kom i 1998. Heller regnes blant de ledende amerikanske litterære satirikere i etterkrigstiden, men hans verker gir også et dypere innblikk i den amerikanske middelklassen, gjerne med utgangspunkt i liberale jødiske miljø.
Biografi
Joseph Heller ble født på Coney Island i Brooklyn i New York som sønn av fattige jødiske foreldre, Lena og Isaac Donald Heller. Hans far var bakerisjåfør og døde da sønnen var fem år gammel.
Som barn elsket Heller å skrive. Han skrev en fortelling om den russiske invasjonen av Finland og sendte den til New York Daily News, som refuserte den. Ifølge ham selv visste han allerede som tiåring at han ville bli forfatter; erkjennelsen kom etter at han fikk en barneutgave av Iliaden i presang.
Han gikk ut fra Abraham Lincoln High School i 1941, og det neste året livnærte han som lærling hos en smed, bud og kontorassistent.
I 1942, da han var 19 år gammel, meldte han seg som frivillig til krigstjeneste i United States Army Air Corps. To år senere ble han sendt til den italienske fronten, der han fløy 60 tokt som bombemann på B-52. Han tjenestegjorde i 488. bombeskvadron, som var en del av den såkalte 12th Air Force; frem til 1947 var United States Army Air Forces en del av den amerikanske hæren, og ikke en egen våpengren. Heller minnes at krigen var «morsom i begynnelsen ... Du fikk følelsen at det var noe storartet ved det». Da han ble sendt hjem, følte han seg «som en helt ... Folk mener det er ganske bemerkelsesverdig at jeg var i kamp i fly og at jeg fløy seksti tokt, selv om jeg forteller dem at flytoktene stort sett var melkeruter.» «Melkerute» var en betegnelse på flytokt hvor det ikke skjedde noe grunnet manglende motstand fra fienden.
Etter krigen studerte Heller engelsk ved University of Southern California og New York University via G.I. Bill, en lov som ga studieplass til hjemvendte soldater. I 1949 fikk han sin mastergrad fra Columbia University. Etter eksamen tilbrakte han et år som forsker på Fulbright-programmet ved St. Catherine's College på University of Oxford. Etter at han vendte tilbake til USA, underviste han i komposisjon ved Pennsylvania State University i to år. Han foreleste også i skjønnlitteratur og dramaskriving ved Yale. Deretter hadde han en kort tid arbeid for medieselskapet Time Inc., før han fikk seg jobb som tekstforfatter for et lite reklamebyrå, hvor også den framtidige romanforfatteren Mary Higgins Clark arbeidet. Privat begynte Heller igjen å skrive egne tekster. Han ble første gang utgitt i 1948, da det litterære tidsskriftet Atlantic i Boston trykte en novelle av ham. Den vant for øvrig nesten bladets egen pris, «Atlantic First».
Heller besøkte Norge i 1975 og holdt en gjesteforelesning ved Universitetet i Oslo i forbindelse med den norske oversettelsen av Det har hendt noe. Han var blant annet tilbake på begynnelsen av 1980-tallet.
Catch-22
Mens Heller satt hjemme en morgen i 1953, fikk han en ide til en bok. ''«Det var kjærlighet ved først blikk. Den første gangen han så feltpresten, Noen ble vilt forelsket i ham.»'' Neste dag begynte han å forestille seg historien, som gikk ut fra denne begynnelsen. Han fant opp figurer og handling, samt tonen og formen som fortellingen skulle ende opp med. I løpet av den første uken hadde han fullført første kapittel og sendt det til sin agent. Han skrev ikke mer det påfølgende året, men tenkte ut resten av fortellingen. Det innledende kapittelet ble utgitt i 1955 som «Catch-18» i utgave nummer 7 av tidsskriftet New World Writing.
Selv om han opprinnelig ikke så for seg historien som mer enn en lang novelle, kunne Heller etter hvert gi den nok substans til at han følte at dette kunne bli hans første roman. Da han var ferdig med rundt en tredjedel av verket, sendte hans litterære agent Candida Donadio teksten til ulike utgivere. Heller var ikke spesielt knyttet til verket, og han bestemte seg for at han ikke ville fullføre det om forlagene ikke var interessert. Boken ble imidlertid ikke refusert, men ble snart antatt av forlaget Simon and Schuster, som ga ham 750 dollar og lovte ytterligere 750 når det ferdige manuskriptet ble fullført og avlevert. Det tok sin tid, men etter åtte år med grubling ble boken endelig levert.
Den ferdige romanen beskriver krigserfaringene til John Yossarian, kaptein i det amerikanske flyvåpenet. Han er stasjonert på øya Pianosa i Middelhavet, sør for Elba. Hans eneste bekymring er hvordan han skal komme seg vekk fra krigen i levende live, og han er villig til å gjøre det meste for å bli satt på bakken. Han benytter seg utallige strategier for å unngå å havne kampsituasjoner, men det militære byråkratiet finner alltid et mottrekk. Han forsøker å overbevise myndighetene om at han er sinnssyk. Problemet er den som er sinnssyk, ikke kan ha innsikt om det selv, og ettersom han vet det, kan han ikke være det. Det er «paragraf 22», Catch-22.
Som Heller selv observerte: «Alle i boken min beskylder alle andre for å være sinnssyke. Faktisk tror jeg hele samfunnet er sprøtt. Og spørsmålet er: hva gjør en vettug mann i et sinnssykt samfunn?» Heller har også kommentert at «fred på jorden ville bety slutten på sivilisasjonen slik vi kjenner den», kanskje ytterligere stoff til ettertanke i lesningen av Catch-22, hvor krigens konsept og omstendighetene er så overveldende og fundamentale.
Catch-22 synes ha møtt forventningene til «baby-boomers», generasjonen som var født etter den andre verdenskrig og som kunne identifisere seg med romanens antikrigsstemning. Catch-22 kom til å selge 10 millioner eksemplarer i USA, og bokens tittel ble et fast uttrykk for et dilemma som det ikke finnes noen veg ut av. Romanen har siden blitt stående som en moderne klassiker. Heller selv har minnet om at romanen ikke nødvendigvis handler om den andre verdenskrig, men kanskje isteden om det amerikanske samfunnet under den kalde krigen og Koreakrigen – og etter hvert krigen i Vietnam.
Det har hendt noe
Hellers oppfølgingsroman, den lenge påventende Det har hendt noe, ble endelig utgitt i 1974, 13 år etter Catch-22. Kritikerne var hovedsakelig entusiastiske for romanen, og både de innbundne og uinnbundne utgavene nådde førsteplassen på The New York Times' bestselgerliste. Hovedpersonen og fortelleren er Bob Slocum, en ledende forretningsmann i et stort firma som i en bevissthetsstrøm driver fortellingen framover om sin jobb, sin familie, sin barndom, sine seksuelle sidesprang, og sin egen psyke.
God som gull
Hellers tredje roman, God som gull (1979), er forfatterens kritikk av den amerikanske politiske verden. Bruce Gold, professor i engelsk litteratur, sliter med identitetsproblemer og kompliserte familieproblemer, havner brått i sentrum av å bli en sentral politiker i Washington, som den første jødiske utenriksminister noensinne. Konsekvensene er at han må skille seg fra sin hustru og fremmedgjøre seg fra familien, samtidig som han står overfor oppgaven å skrive om «den jødiske erfaring i Amerika», noe han frykter da det til sist betyr å beskrive sitt eget liv.
God som gull er en satire om å ta de første ivrige skritt opp den politiske stigen i USAs maktsentrum. Romanen er ikke så sprelsk som Catch-22, men heller ikke så deprimerende som Det har hendt noe, men står fram som mer optimistisk da hovedfiguren Gold får ny innsikt mot slutten. Boken ble godt tatt imot av både hans faste lesere som kritikerne, og ble sett på som en tilbakevending til de absurde vitser og verbale spillet som Heller etablerte i Catch-22.
Gud vet
Hellers fjerde roman kom i 1984 og er på den ene siden et satirisk tilbakeblikk på Hellers egne historiske jødiske røtter og kulturelle bakgrunn, og på den andre siden den tragikomiske selvbiografien til kong David av Israel. Den israelittiske kongen ligger på sotteseng som gammel mann og fryser, kun den unge Abisjag ligger hos ham og holder ham varm, hans eldste overlevende sønn og naturlige arving Adonja viser ikke sin far respekt, og han sørger fortsatt over sin sønn Absaloms død. Hans store kjærlighet, Batseba, kommer til ham, men vil ikke gi ham kjærlighet, kun for drive propaganda for sin ikke helt gløgge sønn Salomo.
David var Guds yndling, men på slutten av livet hans er de ikke lenger på talefot. Davids viktigste anliggende er at han ikke er blitt forstått riktig, og med muntre anakronismer besitter han ikke bare sin egen hukommelse, men også forfatterens. Av alle fortellinger i Bibelen mener David bestemt at hans er den beste. Som i Hellers andre romaner blir ikke Davids liv gjenfortalt i kronologisk rekkefølge, men er lystig fragmentert. Det er også mulig å lese romanen som Hellers grublerier over sin egne dødelighet, og en undersøkelse av det jødiske synet på livet og døden. Hvis jødene er Guds utvalgte folk, hvorfor blir de så plaget? Hva er det Gud egentlig vil?
Se det
Kun fire år benyttet Heller til å komme med sin femte roman: Se det fra 1988. Det er en historisk reise gjennom tre kunsthistoriske perioder, alle knyttet sammen ved ett bestemt maleri; den nederlandske renessansemaleren Rembrandts maleri Aristoteles betrakter en byste av Homer fra 1653. Med vedvarende refleksjoner mellom de ulike tidsnivåer hopper leseren fram og tilbake mellom tiden til Aristoteles, Rembrandt og Heller: Athens gullalder, den kortvarige gullalder på 1600-tallets Holland, og USAs påståtte gullalder på 1980-tallet.
Som i sine tidligere romaner er Heller en forfatter som hengir seg til overdrivelser og benekter historiske kontrapunkter, men med mindre vekt på humor og konklusjoner. Isteden er den preget av forfatterens pessimistiske syn på USAs kulturelle og politiske utvikling, sett i kontrast mot den hellenistiske optimisme.
Andre verker
Kort tid etter at Catch-22 ble utgitt fikk Heller ideen til sin andre roman, som til sist skulle bli Det har hendt noe, men han gjorde ikke noe med denne ideen i de neste to årene. Isteden fokuserte han på manusskriving, og fullførte sitt første filmmanus for filmadopsjonen av Helen Gurley Browns bok Sex and the Single Girl, foruten også en fjernsynskomedie som til sist ble vist på TV som en del av situasjonskomedien McHale's Navy. Han fullførte også et skuespill på kun seks uker, men tilbrakte deretter en god del tid med teaterprodusentene som virkeliggjorde det på scenen.
I 1969 skrev han skuespillet We Bombed in New Haven som hadde et klar antikrigsbudskap i diskusjonen av Vietnamkrigen. Det ble først produsert av Repertory Company ved Yale Drama School, og med Stacey Keach i den ledende rollen. Etter en mindre revisjonen ble det utgitt av Alfred Knopf og fikk sin debut på Broadway med Jason Robards i hovedrollen.
Han skrev også filmmanuset til Dirty Dingus Magee, en westernkomedie fra 1970 med Frank Sinatra i hovedrollen som den fredløse. Manuset var basert på en roman av David Markson. I 1973 fikk han utgitt Clevinger's Trial, et skuespillet på en akt, basert (igjen) på Catch-22.
Det lå hele tiden press på Heller med å komme med sin neste roman etter Catch-22, og han innfridde først i 1974 med Det har hendt noe. Deretter fulgte ytterligere tre romaner i 1979, 1984 og 1988, inntil han kom med Sluttstrek i 1994. Den var skrevet som en oppfølger til Catch-22, og hadde sin handling i New York en gang på 1990-tallet. En del av hovedpersonene fra den første romanen dukket opp på nytt, blant annet Yossarian, Milo Minderbinder og feltprest Tappman. Boken har to fortellinger vevd sammen, den aldrende Yossarian i sine siste stadier av livet, og to menn fra Coney Island som også slåss i den andre verdenskrig i sin ungdom. Boken manglet dog humoren og friskheten til Catch-22, og selv om spørsmålet om døden er tilstedeværelse, er det ikke den skremmende brå døden som under krigen, men heller den langsomme, truende døden knyttet til sykdom, særskilt kreft.
Bokens tristesse var knyttet til Hellers egne alderdom, og hans siste roman var knyttet til Sluttstrek i tema, Portrait of an Artist, as an Old Man (2000), og fortalte om en eldre forfatter som forsøkte å skrive en roman som var like suksessfull som hans tidligere verk. Denne romanen ble utgitt etter Hellers død. Da en journalist provoserende slo fast at Heller ikke hadde skrevet noe som var så bra som Catch-22, svarte Heller i en berømt replikk: «Er det noen som har det?»
Arbeidsprosess
Hellers arbeidsprosess besto i at han ikke begynte å skrive på en fortelling før han hadde første og sist setning klar. Den første setningen kom vanligvis til ham «uavhengig av noen form for bevisst forberedelse». I de fleste tilfeller inspirerte den første setningen ikke den andre setningen. Tidvis var han i stand til å skrive flere sider før han ga opp den innledende kroken. Vanligvis, hevdet han, kunne han innenfor en time eller så etter at han hadde fått sin inspirasjon, se for seg den grunnleggende fortellingen og fortellingens figurer. Når han begynte å skrive fokuserte han på et avsnitt om gangen inntil han hadde tre eller fire håndskrevne sider. Disse kunne han deretter bruke lang tid på å bearbeide.
Heller hevdet at han ikke hadde «en livsfilosofi, eller et behov for å organisere dens progresjon. Mine bøker er ikke skrevet for ‘å si noe som helst’.» Kun da han var bortimot en tredjedel ferdig med en roman ville ha en klar visjon om hva den egentlig handlet om og deretter fortsette til slutten av fortellingen. Den ferdige versjonen av romanen ville ofte ikke begynne med eller slutte med de setningene som han opprinnelig hadde sett for seg og var blitt inspirert av, skjønt han forsøkte vanligvis å plassere åpningssetningen et eller annet sted i teksten.
Sykdom
På 1970-tallet underviste Heller i kreativ skrivning ved City College of New York, og etter utgivelsen av Catch-22 beholdt Heller en deltidsstillinger som lærer i kreativ skrivning ved Yale University og ved University of Pennsylvania.
I 1981 fikk Heller diagnosen at han led av sykdommen Guillain-Barrés syndrom, en akutt autoimmun nervesykdom som kjennetegnes av lammelser. Han ble innlagt på Mount Sinai Medical Hospital den samme dagen, 13. desember 1981. Han forble på sykehuset, knyttet til sengen, inntil hans tilstand hadde forbedret seg nok til at han kunne bli overført til Rusk Institute of Rehabilitation Medicine den 26. januar 1982. Hans sykdom og rekonvalesens er fortalt om i den selvbiografiske boken No Laughing Matter (1986), og som inneholder vekslende kapitler mellom Heller og hans gode venn Speed Vogel. Boken avslår den støtte og vennskap han mottok i denne perioden fra en rekke av hans kjente venner, blant dem Mel Brooks, Mario Puzo, Dustin Hoffman og George Mandel.
Heller gjorde til sist betydelige forbedringer i helsetilstanden. I 1984 skilte han seg fra sin hustru gjennom 35 år og giftet seg med Valerie Humphries, sykepleieren som hadde hjulpet ham å gjenvinne deler av helsen.
Han døde av et hjerteanfall i sitt hjem i East Hampton på Long Island i desember 1999, kort tid etter at han hadde fullført sin siste roman, Portrait of an Artist, as an Old Man. Da Kurt Vonnegut hørte at hans venn og forfatterkollega var død sa han: «Min Gud, hvor forferdelig. Dette er en ulykke for amerikansk litteratur.»
Verker
Årstallene viser til førstegangsutgivelse i USA.
Sandvollan
Sandvollan er ei bygd, et sogn og en skolekrets i Inderøy kommune i Trøndelag. Sandvollan var tidligere en selvstendig kommune fra 1907 til den igjen ble slått sammen med Inderøy i 1962.
Sandvollan utgjør den nordøstlige delen av Inderøy, og ligger mellom Borgenfjorden i sørøst, Beitstadfjorden i nordvest og med Sparbu i øst. På tettstedet Gangstadhaugen ved fylkesvei 761 ligger dagligvarebutikk. Fylkesvei 229 tar av nordvestover fra Gangstadkorsen; etter 2 km tettstedet Småland og rehabiliteringssenteret Kastvollen. Steinkjer sentrum ligger ca 10 km mot nordøst for Gangstadhaugen.
Sandvollan ble eget herred i 1907 da det daværende Inderøy herred ble delt i tre – Inderøy, Røra og Hustad; Hustad skiftet i 1912 navn til Sandvollan. De tre herredene ble forent igjen i 1962. I 1950 hadde Sandvollan herred 816 innbyggere og et areal på 28 km².
Hustad kirke fra ca 1150 eies av Fortidsminneforeningen; den ble i 1887 erstattet av Heggstad kirke som sognekirke. Barneskolen i bygda ligger nær gamleskolen, forsamlingshuset, Heggstad kirke og det tidligere Hustad meieri, etablert i 1877.
Elvis 56
Elvis 56 er et samlealbum med Elvis Presley, utgitt den 5. mars 1996 – 40 år etter at han platedebuterte og 19 år etter hans død.
Operasjon Linebacker II
Operasjon Linebacker II var en amerikansk flyoffensiv gjennomført av det amerikanske syvende air force og US Navy Task Force 77 mot mål i Nord-Vietnam i 1972 under Vietnamkrigen. Operasjonen ble igangsatt som et svar på den nordvietnamesiske påskeoffensiven samme år.
Operasjonen ble gjennomført med strategiske bombefly av type B-52 Stratofortress fra den 18. til 29. desember 1972 derav kallenavnet Julebombingene. Operasjonen regnes som den største bombeoffensiv utført av det amerikanske flyvåpenet etter slutten på den andre verdenskrigen. Linebacker II var en kortvarig, men intense gjenopptakelse av Operasjon Linebacker som hadde foregått fra mai til oktober i det samme året, men dette gang mot krigsviktige mål i byområdene Hanoi og Haiphong.
Ana Titlić
Ana Titlić  (født 13. juni 1952) er en jugoslavisk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva.
Titlić vant en olympisk sølvmedalje i håndball under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Hun spilte på det jugoslaviske laget som kom på andreplass i håndballturneringen for damer bak Sovjetunionen. Det var seks lag som deltok, og turneringen ble gjennomført med seriespill der alle lagene møttes en gang. Jugoslavia vant tre kamper, tapte en og spilte en uavgjort. Titlić spilte to kamper i turneringen.
Aglibol
Aglibôl var en månegud som ble dyrket fremfor alt i det antikke Syria i byen Palmyra, sammen med Malakbel. Navnet Aglibôl betyr «Bels kalv», eller «Herrens kalv». Gudeparet ble mange ganger kalt «de hellige brødre», med Aglibol av rang høyere enn Malakbel.
Begge guddommer hadde en helligdom, kalt «den hellge have», i Palmyra. Dette tempelet er ikke så langt blitt lokalisert, men er kjent fra omtale.
Aglibôl kobles med solguden Yarḥibôl i en berømt treenighet. Han assosieres også med den syrianske versjonen av Astarte «Venus» og med Arṣu «Aftenstjernen».
Dyrkingen av Aglibôl fortsatte inn i hellenistiske tider og spredte seg senere til Romerriket.
Cleveland Browns i NFL-sesongen 2021
Draft
Bytter før draftet
Terminliste
Merk: Divisjonslag vises i fet tekst.
Uke 16: at Green Bay Packers
Julekamper i NFL
Pro Bowl 2022
Den 20. desember ble det annonsert at G Joel Bitonio, RB Nick Chubb, DE Myles Garrett, G Wyatt Teller og CB Denzel Ward ble utnevnt til AFCs spillerstall i Pro Bowl, med Bitonio og Garrett som startere. Dette var Biotnios fjerde Pro Bowl, Chubb og Garretts tredje, Wards andre og Tellers første.
Jan Egil Andresen
Jan Egil Andresen (født 25. september 1978 i Mo i Rana, bor nå i Elverum) er en norsk langrennsløper som representerer Hamar Skiklubb. Han gikk tidligere for Nesna Idrettslag. Tatt ut på Team Cresco allround landslaget i 2005. Beste nasjonale resultat er sølvmedalje på 15 km fri teknikk i NM 2005, beste internasjonale resultat er 4.-plass 15 km fri teknikk i Word Cup i Nové Město 15. januar 2005.
Han tok videregående utdanning på Norges Toppidrettsgymnas i Lillehammer.
Nor-Tech
Nor-Tech er et båtbyggerfirma etablert i Norge i 1987, og fra tidlig 1990-tallet basert i Florida. Selskapet bygger høyprestasjonsbåter på opptil 50 fot, og har også 2 yacht på 80 fot på modellisten.
Historie
Nor-Tech ble i 1987 etablert av kameratene Trond Schou fra Drøbak og Nils Johnsen fra Oslo. Første modell som ble produsert var en 50 fots v-bunnsbåt under navnet High-Tech 5000 i Norge/Lysekil (Sverige), men denne solgte ikke spesielt bra.
Gründerne flyttet så bedriften til USA, nærmere bestemt Fort Myers på vestkysten av Florida i 1992, for å produsere og selge høyprestasjonsbåter til det amerikanske markedet. Etter noen år kom modellen V-380, deretter katamaranen Supercat 5000. Etterhvert kom V-4300, Supercat 3600 og SuperCat 4300. V-380 fikk i 2005 et nytt design i både skrog og innerliner, og ble relansert under navnet 3900.
Selskapet opprettet også Nor-Tech Norway i Arendal for salg til det norske markedet. Nor-Tech produserer per 2009 båter av typene yacht, katamaran, v-bunn og «center console».
Komsa skole
Komsa skole er en norsk offentlig grunnskole i Alta kommune, Finnmark fylke. Den har 293 elever i 14 skoleklasser, disse er fordelt på klassetrinn fra første til syvende.
Skolen ledes av rektor Toril Helene Isaksen.
Fylkesvei 3320
Veien inngår som en del av nasjonal sykkelrute nr. 2 «Kanalruta», som går mellom Porsgrunn og Stavanger.
Historie
Den delen av veien som går mellom Fjågesund og Flåbygd ble hovedsakelig bygd som en del av veiprosjektet «Bandakvegen» (fra 1980-tallet omtalt som «Kanalvegen»), der et arbeidsutvalg satt av kommunene Skien, Holla, Lunde og Kviteseid, og senere også Lårdal og Mo, fra 1952 jobbet for å få bygd en sammenhengende vei langs Bandak–Norsjøkanalen mellom Lunde og Dalen. Folk langs Flåvatn og Kviteseidvatnet var stort sett veiløse, og selv bygda Kilen var helt veiløs fram til veien over til Seljord ble åpnet i 1956. Kraftutbyggingene i vassdraget hadde også ført til bortfall av isen som kjørevei, noe som ga rett på erstatninger til grunneierne. Dette ble aktivt benyttet til å finansiere veien, men den ble også finansiert ved hjelp av sysselsettingsmidler og tilskudd fra kommunene og fylket. I stor grad ble grunn og masse til veien avgitt gratis. Mellom de bebygde områdene ble veien bygget som skogsbilvei klasse 1 med kommunalt eller privat eierskap. Fylket overtok etter hvert veistrekningene, som ble oppgradert til fylkesveistandard.
Den 7,7 km lange strekningen Kilen–Omnes (Ytre Flåbygd) ble påbegynt i 1978, mens de siste 3,5 km inkludert en tunnel ble satt på vent grunnet manglende bevilgninger. Omnestunnelen og den siste biten av strekningen ble åpnet som kommunal vei den 16. mai 1984. 1. januar 1986 ble den overført til fylket og klassifisert som fylkesvei.
Strekningen Kilen–Fiskarbekk, omtrent halvveis fram til Østenå, ble første gang stikket opp i 1913, men noe byggevedtak kom ikke før våren 1974. Veien ble bygget ferdig som kommunal skogsbilvei i 1975, mens fortsettelsen mot Østenå ble påbegynt i 1976 og drevet som en privat jordbruks- og skogbruksvei inntil forbindelsen videre til Fjågesund ble etablert. Dette skjedde først i form av kabelferga «Østenå», som startet å trafikkere sundet mellom Fjågesund og Østenå i regi av Kviteseid kommune fra 26. januar 1987. Ferga var liten, kunne bare ta tolv personer, to personbiler eller til sammen fire tonn last. Den gikk kun til tre tider på døgnet, og hadde problemer med å legge til ved lav vannføring. Etter dette ble det satt igang arbeid med å oppgradere standarden på veistrekningen mellom Kilen og Østenå, som blant annet innebar grøfting, montering av rekkverk og legging av fast dekke i form av ottadekke. 18. desember 1997 åpnet Fjågesund bru, og veistrekningen ble overført til fylket. Med det ble det for første gang fast veiforbindelse mellom Kviteseid og Nome langs kanalen. Ikke alle utbedringene langs veien var ferdige til åpninga av brua, så først 1. juli 1999 ble det holdt en offisiell seremoni for åpningen av veien.
Prosjektet Bandakvegen er ikke blitt helt fullført. Strekningen mellom Fjågesund og Kviteseid gamle kirke ble åpnet i 1963, en fire kilometer lang skogsbilvei ble bygget på sørsida av Strauman i 1974, og strekningen Lauvvik–Dalen ble kjørbar i 1987, mens en strekning på snaut halvannen mil på sørsida av Bandak opp til Bandaksli gjenstår uten noen som helst form for vei. I planene var det også ønske om å knytte Lårdal til Bandakvegen. Å bygge veien på nordsida av Bandak var blant alternativene som ble vurdert, samt å bygge en bru over Bandak litt vest for Lauvvik for å knytte Lårdal og Bandaksli sammen.
Jan Erik Mikalsen
Jan Erik Mikalsen (født 6. mai 1979 i Kristiansund) er en norsk komponist (samtidsmusikk) som er bosatt i Oslo.
Biografi
Mikalsen studerte ved Griegakademiet i Bergen, og ved Det Kongelige Danske Musikkonservatorium i København. Han er medlem av Norsk Komponistforening.
Mikalsen har hatt en rekke verk bestilt og fremført, blant annet av Oslo Filharmoniske orkester, Tokyo Filharmoniske orkester, Bergen filharmoniske orkester, Stavanger symfoniorkester, Norrköping symfoniorkester, Kringkastingsorkestret, Oslo Sinfonietta, Bodø Sinfonietta, Thomas Bloch, Reykjavik Kammerorkester, Quartet Artis Wien, Stavanger Samtidsensemble, Orchestre de Flutes Francais, Manger Musikklag, Ingrid Torvund, Tori Wrånes og Bård Ask.
Mikalsen har deltatt på festivaler som Présences Festivalen, Pablo Casals Festivalen, Ultima-festivalen, Casa Da Musica, Performa 13, Ung Nordisk Musikk og Nordic Music Days.
Mikalsen har også vunnet pris fra Kavlifondet, og deltatt på Stavanger symfoniorkesters nordisk/baltiske komponistworkshop 2004-2005 med verket Ghouls & Moons urfremført av samme orkester under deres hovedserie, 20. oktober 2005. Hans samarbeid med billedkunstner Bård Ask har i løpet av 2013 og 2014 resultert i en rekke verker, inkludert Notio Viri Placet vist i Bergen, London, Paris og Oslo.
I januar 2010 urfremførte Björn Nyman og Kringkastingsorkesteret Clarinet Concerto ved scene 2 i Den norske opera og ballett i Oslo. I 2014 ble bestillingsverket Music for solo flute and sinfonietta urfremført av Elisabeth Kristensen Eide og Bodø Sinfonietta. 20. januar 2012 ble verket Parts II for Orchestra urfremført av Tokyo Filharmoniske orkester, som ett av fire verk i finalen i komponistkonkurransen Toru Takemitsu Composition Award (dommer Salvatore Sciarrino). Samme verk vant Edvardprisen 2012. Verket Wagner Prelude ble bestilt av Dronning Sonjas Internasjonale Musikkonkurranse 2013 og urfremført i hovedsalen i Den Norske Opera av operaorkesteret under finalekonserten. Høsten 2014 urfremførte Kringkastingsorkesteret bestillingsverket Songs for Orchestra. Ensemblet bit20 bestilte Too much of a good thing for solo piano og sinfonietta som ble urfremført høsten 2014 i Bergen. Verket ble igjen fremført under Huddersfield festivalen i England samme år. Mikalsen ble tildelt Music Norways internasjonale satsningsprogram Intro komponist for perioden 2014-2016. Verket Songs for Orchestra vant i 2015 International Rostrum of Composers, og har blitt kringkastet i rundt 30 land rundt om i verden. I september 2017 fremførte Oslo-Filharmonien Mikalsens seneste orkesterverk, Just for You for Piano Solo and Orchestra, med Ellen Ugevik som soloist og under ledelse av Lars-Erik Ter Jung.
Tottori! Sommeren vi var alene
'Tottori! Sommeren vi var alene' er en norsk barnefilm fra 2020 skrevet og regissert av ekteparet Silje Salomonsen og Arild Østin Ommundsen. Ekteparets to døtre, Vega og Billie Østin på ni og fem år, spiller hovedrollene som to søstre som må hente hjelp når faren, spilt av Thomas Skjørestad, faller ned i en fjellsprekk og skader benet under en fjelltur.
Trioplus
Trioplus er en slekt av biller som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
En middelsstor, blankt svart hornbille. Hannen har to nokså lange horn på hodet, og pronotum er uthulet foran med fire spisse knøler langs kanten at uthulingen. I midten er det en ganske dyp, jevnbred, kraftig punktert midtfure. Dekkvingene har markerte punktrader.
Utbredelse
Arten er beskrevet fra Brasil og er også kjent fra Paraguay.
Marius Skjelbæk
Marius Skjelbæk (født 4. september 1990 i Oslo) er en norsk programleder og sportskommentator i TV 2 Sporten. Han veksler mellom å være programleder, kommentere fotball, langrenn, alpint, ishockey og sykkel.
Memories the ’68 Comeback Special
Memories the '68 Comeback Special er et samlealbum med Elvis Presley, utgitt 13. oktober 1998.
Marius Skjelbæk
Bakgrunn
Skjelbæk bodde sine syv første leveår på Etterstad i Oslo, før familien hans flyttet til Ottestad ved Hamar. Skjelbæk var sportsjournalist i Hamar Arbeiderblad og NRK før han begynte i TV 2.
TV og media
Skjelbæk deltar i podkasten B-Laget som gis ut av ModerneMedia sammen med Jesper Mathisen og Simen Stamsø Møller.
Skjelbæk har også flere ganger ledet Tour de France-sendingene til TV 2.
I 2021 debuterte Skjelbæk som artist med låta «Superbowl (Ja eller nei)» med pseudonymet Mario S.
Han har blant annet opptrådt på Allsang på Grensen og var deltager i sesong 3 av TV 2s realityserie Kompani Lauritzen hvor han endte på fjerdeplass.
Andrej Hlinka
Biografi
Hlinka var den slovakiske nasjonalismens leder og satt under det østerriksk-ungarske styre flere år i fengsel. Etter sammenbruddet i 1918 krevde han autonomi for Slovakia, og innledet da dette mislyktes i 1921 en hensynsløs opposisjon mot den nye stat, fra 1926 mer modifisert under parlamentariske former.
Hlinkas lederskap var misbilliget av mange ettersom han manglet respekt for demokratiet og han hadde en sterk antipati mot tsjekkerne. Hlinka døde før han fikk oppleve det «selvstendige» Slovakia som ble dannet etter at Tyskland invaderte Tsjekkoslovakia i 1939.
Etter kommunistregimets fall ble Hlinka en respektert person, mest for nasjonalistiske bevegelser og for visse kristendemokratiske i Slovakia.
Før Slovakia ble medlem av EU i 2009, og sluttet seg til den europeiske valutaunionen, var portrettet av Hlinka å finne på de slovakiske tusenlappene.
Litteratur
Biografier
Videreførende litteratur
Vegard Sletten
Vegard Sletten (født 8. mai 1907 i Kristiania, død 17. desember 1984 i Oslo) var en norsk journalist og redaktør. Han arbeidet i Stavanger Aftenblad fra 1929 til 1945, med unntak av en periode under andre verdenskrig da han ble fengslet. Fra 1945 arbeidet han i VG, som ansvarlig redaktør fra 1967 til 1977. Han var valgt leder av Norsk Journalistlag i to perioder, først som første leder fra 1946 til 1949, deretter fra 1956 til 1962. Han var også styreleder av Norsk Presseforbund. Som sin far Klaus Sletten var han en forkjemper for nynorsk.
Personlig liv
Sletten var sønn av avisredaktør Klaus Daae Sletten (1877–1946) og Margit Bruun (1875–1958). Han var nevø av Jakob Hveding Sletten og grandsønn av Christopher Bruun. Familien flyttet fra Kristiania til Stavanger via Trondhjem og Ålesund. Han fullførte sin videregående utdanning i Stavanger i 1925 og studerte videre på Universitetet i Oslo, samt ved Sorbonne og Écoles des Hautes Études Sociales et Politiques i samme by, mellom 1925 og 1928. Han ble ansatt som journalist i Stavanger Aftenblad i 1929. I 1933 giftet han seg med Synnøve Erika Gudmundson (1909–2001).
Andre verdenskrig
I 1940 ble Norge besatt av tyske tropper. Raskt begynte nazifiseringen av de ulike delene av samfunnet, inkludert pressen. Da et medlem av NS ble kommisarisk tilsatt som ny redaktør i Stavanger Aftenblad i 1941, sluttet Sletten i jobben. Han arbeidet deretter som lærer, på deltid, samt i den illegale pressen. Han ble arrestert i Stavanger i juni 1944 og sendt til Grini fangeleir der han satt fram til februar 1945. Han ble deretter sendt til Berg fengsel der han satt inntil frigjøringsdagen 8. mai. Dette skjedde tilfeldigvis på hans egen bursdag.
Karriere
Etter krigen flyttet Sletten tilbake til Stavanger og sin gamle jobb i Stavanger Aftenblad. Han sluttet imidlertid etter et par måneder som en følge av uenigheter etter at Christian S. Oftedal ble ansatt som ansvarlig redaktør. Han ble deretter ansatt i VG en nyetablert avis i Oslo, høsten 1945. Han arbeidet der samtidig som han var redaktør av ukeavisa Norsk Tidend (1946 - 1975). I 1946 ble han valgt som den første lederen i det nyetablerte fagforbundet Norsk Journalistlag, først fram til 1949, deretter også mellom 1952 og 1956. Han var en av organisasjonens fødselshjelpere. I Norsk Presseforbund var han hovedstyrets nestleder mellom 1947 og 1951 og styreleder mellom 1962 og 1971. Han var styremedlem i International Federation of Journalists mellom 1962 og 1964.
Sletten ble ansvarlig redaktør i VG i 1967, og beholdt stillingen inntil pensjonsalderen i 1977. Sletten erstattet Christian A. R. Christensen som ansvarlig redaktør og hadde stillingen sammen med Oskar Hasselknippe, som ble ansatt i stillingen i 1953. Mellom 1969 og 1974 var Arne Bonde en tredje redaktør. Hasselknippe og Sletten ble erstattet av Tim Greve og Andreas Norland. I Slettens redaktørperiode utviklet VG seg til å bli en av landets største aviser etter en tredobling av opplaget. I 1981 ble VG landets største avis målt i opplag etter å ha vokst fra Aftenposten.
Sletten var styreleder i nynorskorganisasjonen Noregs Ungdomslag fra 1947 til 1955, og fulgte dermed i sine fars fotspor. Han var også medlem av Norsk språkråd og styremedlem av Norad. Som pensjonist skrev han Pressestøtte og pressefridom (1979), en bok om den norske pressestøtten. Han skrev en biografi om Christopher Bruun (1986), men alt i 1964 hadde han utgitt en samling med Bruuns brev. Han ble dekorert som Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden og Finlands løves orden. Han døde i desember 1984 i Oslo.
Adolf Skjegstad
Adolf Skjegstad, som kalte seg selv A. Skjegstad (født 11. oktober 1902 i Løten, død 27. februar 1988) var en norsk journalist.
Skjegstad var sønn av Kristian Olsen Skjegstad (1871–1959) og Marie Krog Borchgrevink (1873–1954). Han hadde fire brødre og to søstre. Han giftet seg med Petra Røhne (1903–1984), og fikk selv to sønner og en datter. De feiret sitt gullbryllup i 1983.
Han begynte som journalist i Østerdalens Arbeiderblad. Han fortsatte i Demokraten på Hamar, og han ble involvert i arbeiderbevegelsen. I 1923 da Norges Kommunistiske Ungdomsforbund etablerte seg som ungdomsorganisasjonen til Norges Kommunistiske Parti, ble han medlem av fylkesstyret i Hedmark. Han ble senere en av få journalister som gikk fra en av arbeiderbevegelsens aviser til den borgerlige presse, i dette tilfellet Aftenposten. Han var en sportsjournalist og var også redaktør av Hamar ILs nyhetsbrev i 1928. Han var spesielt interessert i hurtigløp på skøyter og orientering. Som representant for Hamar IL, var han styremedlem i Norges skøyteforbund fra 1951 til 1952 og visepresident fra 1952 til 1953. Han tok opp aktiv orientering da han ble 70 år og konkurrerte til han ble over 80. Han var medarrangør for det første orienteringsmesterskapet i Hedmark i 1934.
Skjegstad skrev mye om økonomi og politikk, men særlig om skogsdrift. I tillegg til virket som journalist, gav han ut bøker som Norsk journalistlag gjennom 25 år (1971), Skogbruk i Hedmark: Hedmark skogselskap 1901–1976 (1976), Østlendingen om avisa Østlendingen (1976), Skogeierforeningenes faglige virksomhet gjennom 25 år (1978) og Norske eggcentraler S/L 50 år: 1929–1979 (1979). Han lvar leder av Norsk Journalistlag fra 1949 til 1956, og var også styremedlem i Norsk Presseforbund. Han var redaktør av Norsk Journalistlags medlemsblad Journalisten fra 1962 til 1973. Han ble tildelt Det norske Skogselskaps diplom og Norsk Presseforbunds hederstegn.
Skjegstad ble arrestert og sendt til Grini våren 1942. Han fikk fangenummer 2873. I perioden april til august 1942 korresponderte han med sin kone fra Grini. Denne korrespondansen finnes i arkivet etter dem som også inneholder også annen dokumentasjon, blant annet NS-rapporter fra Stange og ”Historien til O 22 Milorg” i Stange, Hedmark. Materialet omfatter også fotografier fra blant annet frigjøringen våren 1945. Videre finnes materiale om gården Uthus (gnr/bnr 88/1 i Romedal). Foreldrene til Petra ble drept på gården Uthus i 1937, og Petra og Adolf kjøpte gården. Arkivet ble innlevert til Statsarkivet i Hamar høsten 2014 av Annar Skjegstad.
Norgesmesterskapet i boksing 1960
Norgesmesterskapet i boksing 1960 ble arrangert 6. mars i Oslo.
Adolf Skjegstad
Adolf Skjegstad døde i 1988, og er gravlagt på Hamar.
Norgesmesterskapet i boksing 1960
Kongepokalen ble vunnet av Dagfinn Næss. Beste klubb ble Sportsklubben Bergen Sparta.
Absalon
Oppvekst
Absalon vokste opp på en stormannsgård i Fjenneslev med sin storebror Esbern Snare og sin lillesøster Ingegerd, i lag med fosterbroren, den senere kong Valdemar den store. Asser Rigs far, jarlen Skjalm Hvide, hadde hatt Valdemars far Knud Lavard som fostersønn. Slik ble det naturlig at Skjalms sønn Asser oppdro Knud Lavards sønn, etter at Lavard var drept av sin fetter Magnus Nilsson 8 dager før Valdemar ble født, i kampen om kongemakten. Absalon og fosterbroren forble nære venner hele livet. Alt fra fødselen var nok Absalon som yngste sønn tiltenkt en karriere innenfor kirken. Trolig ble han likevel opplært til å forsvare seg med sverd og pil og bue. I attenårsalderen ble han sendt til Sorbonne i Paris for å studere teologi.
I folkelig tradisjon, kjent gjennom Adam Oehlenschlägers episke dikt De tvende Kirketaarne, ble de to tårnene på Fjenneslev kirke reist av Inge Eriksdatter for å fortelle sin mann som var ute på leidang, at hun hadde fått to sønner, tvillingene Absalon og Esbern. Esbern var imidlertid flere år eldre enn Absalon.