cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nordre Helgeland
Valgkretsen Nordre Helgeland bestod av herredene Vefsen/Vefsn, Hatfjelddalen/Hatfjelldalen, Dønnes, Nesna, Hemnes, Mo, Lurø/Lurøy, Trænen/Træna og Mosjøen med rundt 26 000 innbyggere og 12 000 stemmeberettigede etter innføringen av kvinnelig stemmerett.
Erling Neby
Erling Neby (født 8. mars 1950 i Trysil) er en norsk forretningsmann og kunstsamler. Neby har agenturet på import av Tivoli-radioen.
Erling Neby er onkel til NRK P3-radioverten Markus Neby.
Kunstsamler
Neby har en av Norges største private kunstsamlinger, hovedsakelig fokusert på konkret kunst som kjennetegnes av enkle, abstrakte, visuelle former. Samlingen er bygget opp gjennom førti år, og inneholder blant annet verk av Jean Dewasne, Bjørn Ransve, Victor Vasarely og Olle Bærtling og yngre nordiske kunstnere. Erling Neby fikk sin samling utstilt hos Henie Onstad Kunstsenter 19. mai til 11. september 2011. Erling Nebys samling ble også presentert i en omfattende publikasjon utgitt av Henie Onstad Kunstsenter.
Joely Richardson
Joely Richardson (født 9. januar 1965 i London, England) er en britisk skuespiller. Hun er først og fremst kjent for sin rolle som figuren Anita Campbell i filmen 101 Dalmatinere fra 1996 og rollen som Julia McNamara i TV-dramaserien Nip/Tuck. Hun er også med i BBC sin nyinnspilling av The Day of the Triffids sammen med moren sin Vanessa Redgrave. Hun debuterte som skuespiller i 1968 med filmen The Charge of the Light Brigade som ble regissert av hennes far.
Richardson ble født inn i den veldige teatralske Redgrave-familien som datteren av den kjente skuespillerinnen Vanessa Redgrave og regissør Tony Richardson. Hun er også barnebarn av skuespiller Sir Michael Redgrave og Rachel Kempson. Hun er niese av skuespillerne Lynn Redgrave og Corin Redgrave og fetter av skuespilleren Jemma Redgrave.
Joely hadde tidlig ambisjoner om å bli en profesjonell tennisspiller og tilbrakte derfor to år i på et tennis-akademi som ligger i Florida. I 1993 dukket Richardson opp med rollen som Lady Chatterley der hun spilte mot Sean Bean i TV-dramaet med samme tittel. Ett år senere spilte Richardson mot Mel Gibson i filmen The Patriot, en amerikansk film som var basert på den amerikanske revolusjonen.
I 2005 spilte Richardson i filmen Lies My Mother Told Me som ble basert på en sann historie om en morderisk artist. I 2007 spilte hun moren i filmen The Last Mimzy der hun spilte mot skuespillerne Timothy Hutton og Chris O'Neil.
Ukerewe
Ukerewe er den største øya i Victoriasjøen og Afrikas største innlandsøy, med et areal på omtrent 530 km². Øya tilhører Tanzania, og utgjør distriktet Ukerewe i regionen Mwanza. Øya ligger 45 km nord for byen Mwanza, og har fergeforbindelse med denne; det er også en kortere fergeforbindelse til den østlige kysten, som danner en veiforbindelse med Kibara og Musoma. Øya har mange bukter, og er omringa av minst et dusin mindre øyer. Den største landsbyen på øya er Nansio.
Ukerewe er kjent for en stor andel av albinoer. Mange av de første albinoene her ble tatt med til øya som barn og forlatt av familiene sine. Til tross for at de utgjør en uvanlig stor andel av befolkninga er de likevel en undertrykt minoritet.
Manolis Kotoulas
Manolis Kotoulas (gresk: Μανώλης Κωτούλας; født 3. april 1978) er en gresk terrengsyklist.
A Serbian Film
A Serbian Film (serbisk: Српски филм/Srpski film) er en serbisk skrekkfilm fra 2010 regissert av Srđan Spasojević sammen med Aleksandar Radivojević. Filmen handler om en pornoskuespiller som sliter med penger og blir med i en «kunstfilm», men senere finner ut av at han skal faktisk være med i en såkalt snuff film med voldtekt av barn og nekrofile temaer. Hovedskuespillerne i filmen er Srđan Todorović og Sergej Trifunović.
Den uklippede versjonen på 99 minutter ble totalforbudt i Norge, og den sensurerte versjonen ble trukket tilbake av distributøren etter at den først ble utgitt, grunnet klager. I forbindelse med forbudet uttalte filmanmelder og redaktør for FilmMagasinet, Einar Aarvig, at et forbud virker mot sin hensikt, jamfør Streisand-effekten hvor et forbud vil bare gi mer oppmerksomhet, og flere vil se filmen grunnet fildeling på Internett.
NRK Filmpolitiet kalte filmen «verdens jævligste film».
Om fullversjonen av A Serbian Film er straffbar å besitte eller å importere av privatpersoner, er ennå ikke avgjort av norske domstoler, og Medietilsynets bestemmelser er underordnet domstolene.
Sammendrag
Miloš, en porno-stjerne kjent for sitt talent for å opprettholde en ereksjon lenge etter utløsning, bor sammen med sin kone, Marija, og deres seks år gammel sønn, Petar. Broren hans, Marko, en korrupt politibetjent, er forelsket i Marija, og er misunnelig på Milos seksuelle dyktighet. Marija er nysgjerrig på ektemannens fortid, samtidig som hun er bekymret for familiens økonomi. Lejla, en tidligere porno-stjerne, tilbyr Miloš hovedrollen i en film regissert av regissør Vukmir. Miloš er skeptisk til å være med, og fortsette sin porno-karriere, men han aksepterer for å sikre familiens økonomiske fremtid. På vei til å møte Vukmir ser han en skallet mann og hans følge som kommer ut av Vumirs kontor.
Filmingen begynner senere ved et barnehjem, og Vukmir gir Miloš instruksjoner samtidig som han blir filmet. Miloš får oralsex fra en sykepleier. Deretter får Miloš beskjed om å motta fellatio fra en mor, samtidig som datteren hennes ser på. Miloš nekter, men blir tvunget til å fortsette. Senere viser Vukmir ham en film av en kvinne som føder en nyfødt baby, men barnet deretter blir voldtatt umiddelbart samtidig som moren ser på. Miloš ser på med avsky, og stormer forferdet ut når Vukmir skryter av at dette er "en ny sjanger" i porno. I et veikryss, i en forstyrret sinnstilstand, blir Miloš kontaktet og forført av en attraktiv kvinne som viser seg å være Vukmirs lege.
En blodig Miloš våkner opp fire dager senere uten å huske hva som har skjedd. Han går tilbake til det nå forlatte film-settet, og finner flere filmer. Når han ser filmene, oppdager Miloš at han ble dopet ned for å indusere ham til en aggressiv, seksuelt opphisset tilstand. I ned-dopet tilstand ble han manipulert til å slå en kvinne samtidig som han voldtar henne, og han ble senere voldtatt av en vakt. Vukmir tar ham med til et lager hvor en lege administrerer flere medisiner til Miloš. Men han stikker en sprøyte i nakken hennes, noe som gjør henne bevisstløs.
Miloš blir deretter ført inn i et stort rom, hvor han blir ledet til å ha samleie med to skjulte kropper som ligger under laken og med pose over hodene deres. Miloš begynner å ha sex med begge to, og bytter jevnlig fra den ene til den andre. Vukmir avslører deretter at hans offer faktisk er Marija og Petar. I samme øyeblikk kommer den kvinnelige legen inn i rommet, dekket av blod før hun kollapser og dør. En rasende Miloš angriper Vukmir, og knuser hodet hans mot gulvet. Han sloss mot vaktene, tar en av pistolene deres, og skyter vaktene og sjåføren til Vukmir. I løpet av alt dette berømmer en døende Vukmir hans handlinger som virkelig kino-verdige.
Miloš, som endelig husker alle handlingene sine frem til dette tidspunktet, vender hjem for å finne sin kone og sønn i sjokk-tilstand. Etter å ha tenkt over saken i timevis, blir Miloš og kona til slutt enige om at de og sønnen deres burde dø sammen. De tre legger seg i en seng og omfavner hverandre før Miloš dreper dem. En stund senere vises et nytt film-mannskap, inkludert den skallede mannen fra begynnelsen av filmen, som spiller inn en film rundt de døde kroppene til Miloš og familien hans. En av sikkerhetsvaktene begynner å ta av seg buksen, og regissøren, den ikke-navngitte skallede mannen, råder ham til å "starte med den lille gutten"
Favignana
Favignana nevnes første gang omkring år 400 f.Kr. som et fønikisk bosted. I 1081 kom normannerne til øya, hvor de blant annet oppførte den fortsatt eksisterende borg på øyas høyeste punkt, Monte S. Caterina. Siden middelalderen har et vesentlig næringsliv på øya vært fangst av tunfisk. Imidlertid er den gått sterkt tilbake på grunn av overfiskeri og konkurranse fra tunfiskfangsten på de store hav. Man kan imidlertid ved kysten umiddelbar vest for byen fremdeles se en av de gamle tunfiskfangerstasjoner som er en av de få i Italia som fortsatt er aktiv.
Favignana er også kjent for sin utnyttelse av den tuff som øya består av. Den har vært utnyttet helt siden romertiden og mange steder på øya sees disse utgravninger stadig. Langs kysten sees enn videre mange klippegrotter. Der har tidligere vært skog på øya, men skogen er i dag borte, og vegetasjonen er typisk maki.
1827 i Danmark
Begivenheter i året 1827 i Danmark.
Janthecla
Janthecla er en slekt av stjertvinger. De er sommerfugler i familien glansvinger.
Utseende
Middelsstore stjertvinger med to ulike lange stjerter på bakvingen (den bakerste lengst). Oversiden er skinnende blå eller blåfiolett med bredt svarte vingespisser, ofte også svart ytterkant. Undersiden er gråbrun med to smale, hvite, siksak-tverrstreker. Ved bakhjørnet er det et parti med grønnlige skjell, og en svart flekk.
Levevis
De fleste av artene lever i fuktige, tropiske lavlandsskoger (særlig regnskog), men én art holder til i tåkeskog i større høyde Forøvrig er biologien deres nesten ukjent.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør- og Mellom-Amerika, fra Mexico til det sørlige Brasil.
Systematisk inndeling
Artene er listet alfabetisk.
Stenophrixothrix
Stenophrixothrix er en slekt av biller som bare finnes i den Nye Verden (Nord-, Mellom- og Sør-Amerika). Hunnene er larviforme, det vil si de ser ut som larver hele livet. Hunnene og larvene, av og til også hannene, har lysorganer og lyser i mørket, men dette lyset er permanent på og kan ikke reguleres. De kalles "glow-worms" eller "railroad worms" på engelsk, det siste fordi de ledd-delte hunnene med et lysorgan på hvert ledd kan minne om en nattog-vogn med opplyste vinduer. Larvene og hunnene er rovdyr som særlig angriper tusenbein, hannene tar trolig ikke mat til seg som voksne.
Utseende
Hannene er nokså små (gjerne 3-4 millimeter), spinkle, lysbrunlige biller. Antennene er fjærformede, fasettøynene middelsstore, rundet utstående. Dekkvingene er forkortede og dekker ikke bakkroppen eller flygevingene.
Levevis
Larvene og de voksne hunnene kryper rundt på bakken, mellom løvstrø og under bark, og fanger ulike slags leddyr. De synes ha en spesiell forkjærlighet for tusenbein. Hannene tar sannsynligvis ikke næring til seg som voksne. Hunnene sender ut feromoner, som de flyvende hannene med sine store antenner lett fanger opp. Det er etter alt å dømme feromonene, og ikke lyset hunnene sender ut, som leder hannene til dem. Man antar at lysets funksjon er som en advarsel overfor rovdyr om at disse dyrene er uspiselige. Phengodidene inneholder forskjellige slags giftstoffer. Dette er et eksempel på aposematisme, der et påfallende utseende (i dette tilfellet lys) advarer om gift.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika.
Holt tingrett
Arkiv
Arkivet etter Holt tingrett og Holt sorenskriveri er avlevert til Statsarkivet i Kristiansand.
Gammarus abstrusus
Gammarus abstrusus er en art i slekten Gammarus innenfor familien Gammaridae, av ordenen Gammaridea - som inngår i gruppen av amfipoder.
Skjelvet
Skjelvet er en norsk katastrofefilm og dramathriller fra 2018 produsert av Fantefilm Fiksjon AS. Filmen er en oppfølger til Bølgen fra 2015. John Andreas Andersen er filmens regissør.
Som i Bølgen spilles hovedrollene som geolog Kristian Eikjord og hans nå fraflyttede kone Idun av Kristoffer Joner og Ane Dahl Torp. Kristian Eikjord har mistanke om at et kraftigere jordskjelv enn Osloskjelvet som fant sted søndag 23. oktober 1904, vil ramme byen.
Under innspillingen brakk Kristoffer Joner beinet i det han karakteriserte som et «ufarlig stunt». Skaden var udramatisk ifølge Joner, og han kunne fullføre innspillingen ved hjelp av medisin. Uhellet gjorde dog at han måtte hoppe av hovedrollen i TV 2-serien Kielergata. Ane Dahl Torp var redd under innspillingen av scenene oppe i høyden, men syntes det var langt mer fryktinngytende å filme scener i vanntanken under innspillingen av Bølgen; «''De ukene i vanntank. Vann liker jeg ikke!''»
Mottakelse
Filmen vant prisene folkets Amanda og beste visuelle effekter under Amandaprisen 2019 og vant også publikumsprisen Filmwebs Kanonpris under Kanonprisen 2018.
Handlingsreferat
I 2016 blir geolog Kristian Eikjord hyllet som en helt, etter sine handlinger under tsunamien i Geiranger. Men tre år senere ønsker hans kone Idun å skilles fra ham, og han blir separert fra barna Sondre og Julia. Kristian bor tilbaketrukket høyt over Geiranger, som for det meste har blitt gjenoppbygd etter tsunamien tre år tidligere. Men resten av familien hans flytter til Oslo. Idun finner seg jobb som hotell-medarbeider ved Radisson Blu Plaza Hotell. Kristian føler seg ansvarlig for de 250 omkomne under tsunamien, og har et hemmelig rom i huset dedikert til hendelsene og dødsulykkene - noe som forårsaker belastninger for resten av familien hans.
Kristian besøker Konrads hjem, der han møter Konrads datter Marit. Han oppdager Konrads forskning, inkludert kjerneprøver og et kart som har registrert mer alvorlig seismisk aktivitet enn det Johannes snakket om. Kristian forsøker å diskutere dette med Johannes, men Johannes ignorerer ham. Kristian besøker Idun, møter Sondre og hans nye kjæreste, og blir invitert til Julias ballett-konsert. Samtidig som Kristian og Idun diskuterer separasjonen, går elektrisiteten for andre gang den uken. Dagen etter oppdager Kristian mer forskning i Konrads hus, og overbeviser Marit om å ta ham med til Oslofjordtunnelen.
Kristian innser at jordsmonnet under Oslo er uvanlig svakt. Plutselig ødelegger en seismisk rift Operahuset i Oslo, hvor Julia holder konserten sin. Men Idun får Julia trygt ut av bygningen. Når Johannes og teamet hans kommer for å inspisere skadene, konfronterer Kristian ham. Men Johannes påstår at kollapsen skjedde på grunn av operahusets forringede støttebjelker. Kristian får også se en video, som viser at Konrad brukte rotter for å undersøke hypotesene sine. Men rottene hadde dødd på grunn av eksponering for giftig gass, og konkluderer med at et stort jordskjelv (opp til 8,5 på Richters skala) kommer til å nå Oslo.
Kollapsen som drepte Konrad, kan ha vært et forvarsel om et mye større jordskjelv som snart kommer til å finne sted. Kristian, Marit og Julia skynder seg til Radisson Blu for å evakuere Idun. På veien ringer Kristian til Sondre for å advare ham. Men Sondre ignorerer anropene hans. Ved hotellet forsøker Kristian å overbevise Idun om å komme sammen med ham. Han trekker også i en brannalarm for å få alle andre til å evakuere fra hotellet. Samtidig som Johannes evakuerer kontoret sitt, merker han en alt for høy seismisk aktivitet på overvåkingssystemet - men deretter blir strømmen brutt igjen. Jordskjelvet som Kristian hadde forsøkt å varsle om begynner, noe som ødelegger store deler av Oslo.
X Games Norway 2019 – Rullebrett Street kvinner
Streetkonkurransen med rullebrett for kvinner under X Games Norway 2019 ble avholdt 31. august i Telenor Arena.
Aori Nishimura fra Japan tok gullet, foran brasilianske Pamela Rosa og Mariah Duran fra USA.
Scatogenus
Scatogenus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En nokså stor, avlang, gulrød trebukk med svarte antenner og bein. Antennene er kamformede og litt under halvparten så lange som kroppen. Pronotum er avrundet, betydelig smalere enn de lange, jevnbrede dekkvingene som har et par opphøyde lengderibber. Beina er nokså korte.
Utbredelse
Arten er utbredt i Sentral-Afrika, kjent fra Gabon og Kongo.
Systematisk inndeling
Slektslisten følger.
Canela (Chile)
Canela er en kommune i Choapa-provinsen i regionen Coquimbo i det nordlige Chile. Canela ligger nord for Los Vilos og administrasjonssenteret et tettstedet Canela Baja. Ifølge data fra folketellingen i 2002 har kommunen en befolkning på 9379 innbyggere. Av dem bor 81,4 % på landet, mens 18,6 % bor i byområdene.
Dag-Erik Kleven
Dag-Erik Kleven (født 19. juli 1984) er en norsk tidligere skøyteløper. Han representerte først Sander Idrettslag, og senere Sand Idrettsforening.
Kleven vant NM på skøyter, sprint i 2007 og 2008 og tok sølv i 2010. Han tok bronse på 500 meter i NM på skøyter, enkeltdistanser i både 2007 og 2010 samt bronse på 1 000 meter i 2010. Hans beste internasjonale resultat er 19.-plass i VM på skøyter, sprint i 2007.
I verdenscup har han har en 3.-plass på 100 meter (Inzell) og en 9.-plass på 1 000 meter som beste plassering. I tillegg har han også deltatt i VM-sprint på Hamar 2007, Hereenveen 2008 (Nederland), Obihiro 2010 (Japan).
Sammenlagt i Verdenscupen
Svart rubrikk = ingen konkurranser avholdt på distansen for nevnte sesong.
0 = ikke samlet poeng under nevnte sesong, men deltatt.
Emmeline Ragot
Emmeline Ragot (født 27. mai 1986) er en fransk terrengsyklist og verdensmester i utforsykling.
Den ortodokse kirke på Kypros
Den ortodokse kirke på Kypros (gresk: Εκκλησία της Κύπρου Ekklēsía tês Kýprou, tyrkisk: Kıbrıs Kilisesi) er en autokefal ortodoks kirke på Kypros. Det er en av de eldste autokefale kirkene, og fikk sin uavhengighet fra patriarken i Antiokia i 431.
Kirken har rundt 700 000 medlemmer, og er ledet av en erkebiskop. Den nåværende erkebiskopen er Chrysostomos II som ble valgt i 2006.
Barva (vulkan)
Barva, også kjent som Las Tres Marías, er en inaktiv vulkan i provinsen Heredia i Costa Rica, om lag 22 km nord for hovedstaden San José. Den ligger 2906 meter over havet.
Vulkanen har et dusin utbruddspunkter. De tre mest synlige har gitt den kallenavnet Las Tres Marías («De tre Maríaene»). Den har ikke vært aktiv de siste 500 åra. Den har en høyde på 2 906 moh.
Etruskisk kunst
Etruskisk kunst er den form for figurativ kunst som ble skapt av den etruskiske sivilisasjon i midtre og nordlige Italia mellom 800-tallet og 100-tallet f.Kr.
I etruskernes kunst hadde figurativ skulptur i terrakotta en sentral plass, særlig skulpturer som avbildninger av hverdagslige mennesker på sarkofager, og bronsestøpte statuer i templene, veggmalerier i fresko og metallarbeid som graverte bronsespeil. Italiensk kunst begynte med etruskisk kunst.
Kun én etruskisk kunstner er kjent ved navn, Vulca fra Veii.
Bakgrunn
Etruskernes opprinnelse er uklar, og det samme gjelder følgelig deres kunstneriske stil. Man har etterhvert festet seg ved at etruskerne har et østlig opphav, muligens fra Anatolia, og at de har innvandret til Den italienske halvøya i løpet av italiensk jernalder (1000-tallet til 100-tallet f.Kr.). Dette mener man også å kunne lese ut av et «orientalsk» element i den etruskiske kunsten, men utenlandsk innflytelse kan også ha kommet sjøvegen ved handelsforbindelser med antikkens Hellas, Fønikia, Assyria, og Midtøsten.
Etruskisk kunst tilsynelatende enkle vesen skjuler uansett en innovativ, karakteristisk og unik stil hvis høydepunkt skjedde samtidig med den greske arkaiske periode (ca. 600 – 480 f.Kr.), og etruskerne fikk senere en dyp innflytelse på romersk kunst. Romerriket kom senere til absorbere den etruskiske sivilisasjon og kultur fullstendig på 100-tallet f.Kr.
Etruskisk forbindelse til den greske verden er kompleks, både til Hellas og ikke minst til de greske kolonier i sørlige Italia, Magna Graecia. Etruskerne overtok det greske alfabetet og flere greske guder ble tilpasset deres egen religion og mytologi. De kjøpte greske kunstgjenstander, spesielt keramikk med malte motiver fra gresk mytologi. Fra 600-tallet f.Kr. er det kjent at greske kunstnere også arbeidet i etruskiske byer. Likevel var etruskisk kunst ikke bare et skyggebilde av gresk kunst, men utviklet seg parallelt med den greske, og på egne betingelser og med en uavhengige særegenhet.
Kunst og religion
Etruskerne har blitt beskrevet av både antikke og moderne forfattere som et folk besatt av døden, og samtidig helt hengitt til livets gleder; både dypt religiøse og samtidig amoralsk sanselige. Den etruskiske kunsten blir beskrevet som religiøs i sitt vesen og preget av kravene og behovene til den etruskiske religionen. De etruskiske forestillingene om døden var negative; i motsetningene til det positive synet på døden som oldtidens egyptere hadde, hvor døden ble betraktet som en fortsettelse av det jordiske livet, eller det tillitsfulle forholdet antikkens hellenere hadde til sine guder. De etruskiske gudene synes fiendtlige og kunne føre med seg uhell og dårlig skjebne. Den etruskiske religion var derfor konsentrert om å tolke gudenes vilje og å akseptere denne, eller forsøke å formilde gudene.
Mye av den etruskiske kunsten vi kjenner er levninger av etruskisk gravkunst som er funnet ved arkeologiske utgravninger (som i Cerveteri, Tarquinia, Populonia, Orvieto, Vetulonia, Norchia). Denne er logisk nok dominert av beskrivelser av religion og spesielt gravkulter; og er ikke nødvendigvis en sann og riktig refleksjon av etruskisk kunst i sin helhet. Fra utgravninger i Murlo, Roselle og andre bystater er det åpenbart at kunst var en normal del av det etruskiske dagliglivet. Det som har gått tapt er langt mer enn det som er blitt bevart. Ved den romerske erobringene av de etruskiske byene ble store kunstobjekter plyndret. Den romerske ødeleggelsen av Volsinii skal ha ført til at 2000 etruskiske bronsestatuer ble smeltet ned for å prege romeske bronsemynter.
Orientalsk innflytelse
Den første etruskiske kunstepoke, slik ettertiden mener å kunne lese den, er den såkalte «orientalske» perioden. Til tross for at kunstobjektene har østlige trekk er det alminnelig enighet blant forskerne at de ble skapt i Italia og fortrinnsvis i etruskiske områder. Objekter i elfenben, antagelig for håndtak for blant annet speil, er dekorert av vandrende løver som de etruskiske håndverkerne neppe har sett i Italia og inspirasjonen må sannsynligvis ha kommet fra assyrisk kunst.
Den «orientalske» stilen fra 600-tallet stadfester de etruskiske byenes posisjon som del av en kulturkrets som hadde sitt sentrum i Assyria, den daværende dominerende makten i Midtøsten. Innflytelsen fra denne verden ble spredt av grekerne, men også av fønikerne som var sjøfarende handelsfolk og som etablerte kolonier i den vestlige delen av Middelhavet. Etruskerne som selv var en sjøfarende nasjon var i tett kontakt med både fønikerne, og med Kartago på nordkysten av Afrika.
I Hellas ble den greske arkaiske stilen etterfulgt av en «orientalisering» på 500-tallet f.Kr., og det synes som om den samme stilpåvirkningen ble introdusert i Etruria av handelsmenn, men også av greske kunstnere. En del av disse kunstnerne var antagelig flyktninger fra Lilleasia etter den persiske erobringen av Jonia og spesielt byen Fokaia ved Kyros den store rundt 562 f.Kr. og 547 f.Kr. Det meste av den etruskisk kunst som er bevart fra denne perioden ble laget av lokale og kanskje greske kunstnere i denne østlige stilen. Et godt eksempel er en fremstående og luksuriøs stridsvogn som smykket med forseggjorte bronsedekke er funnet i en grav i nærheten av Spoleto.
Etruskisk maleri
De etruskiske malerier som har blitt bevart for ettertiden er freskomalerier fra gravanlegg, hovedsakelig fra Tarquinia. Disse er av stor betydning fordi de er de viktigste kjente eksemplene på før-romersk figurativ kunst. Freskomaleri utføres ved at malingen påføres på våt mørtel – «vått-i-vått». Når mørtelen tørker, blir maleriet en del av mørtelen og en integrert del av veggen. Det bidrar også til å bevare maleriene, og bortimot alt som er bevart av etruskisk og romersk maleri er utført i fresko-teknikken. Pigment ene ble hentet fra stein og andre materialer som ble knust og blandet med bindemiddel et. Penslene ble lagd av dyrehår, og de beste penslene ble laget av hår fra okse r. Fra midten av 300-tallet f.Kr. begynte etruskerne å male chiaroscuro (clair-obscur), det vil si med store kontraster mellom en mørk bakgrunn og lyst hovedmotiv, som en metode for å skape større inntrykk av forskjeller i dybde og rom.
Noen ganger er scener fra hverdagslivet avbildet, også vellystige scener av mennesker i seksuelle handlinger, men motivene er oftest tradisjonelle scener fra mytologien. «Korrekt» gjengivelse av proporsjoner forekommer ikke på de freskene som er bevart, tvert i mot finner vi ofte portretter av dyr eller mennesker med noen kroppsdeler som ikke er proporsjonert riktig i henhold til moderne kunstoppfatning. En av mest kjente etruskiske freskene er Løvinnen i Tarquinia.
Den arkaiske stilen i maleriene fra Tarquinia er påfallende lik malerier fra omtrent samme tidsepoke som er avdekket i Lilleasia, eksempelvis gravene i Gordion, noe som igjen sannsynliggjør innflytelse fra greske kunstnere fra Jonia. Et fast dekorativt skjema som synes gjentatt fra rundt 500-tallet f.Kr. viser banketter og drikkegilder med musikere og dansere i naturomgivelser med trær og fugler. Om dette er avbildninger av begravelsesfester, som i Egypt, er vanskeligere å avgjøre, men bildene viser i alle fall de jordiske gledene til den etruskiske overklassen, bortsett fra at etruskerne synes mer som tilskuere enn som deltagere i dionysiske orgier.
Kunsthåndverk
Orientalske løver forekommer også i etruskisk gullsmedkunst, blant annet i et framstående eksemplar, en 32 cm stor fibula (bøylenål, spenne) fra 600-tallet f.Kr. som ble funnet i en aristokratisk grav i Caere, og som i dag bevares Vatikanmuseene. På den øvre oval flaten er fem vandrende løver i relieff plassert i to rader, to øverst og tre under, omkranset av myke border i to rader. På smykkets nedre del er seks rader med bevingede løver omrisset av granulering.
Etruskernes sans for utsmykning merkes kanskje klarest i bronsespeil og smykkeskrin som er inngravert med figurativ formgivning i uttrykksfull eleganse. Speilenes bakside var preget med vakre strektegninger, oftest med mytologiske motiver. Et fremstående eksemplar er et bronsespeil fra 400-tallet f.Kr. som kom fra Praeneste og som er i dag oppbevart i Museo Nazionale Etrusco i Roma. Graveringen viser Afrodite (til venstre) sammen med Paris av Troja, gjengitt sittende, inntullet i en kappe, og Helena fra Sparta, tilbakelent med barnet Hermione i armene. Sammenlignet med gresk vasedekorasjon er figurene avbildet med slående klarhet, nesten som figurene er i silhuetter. I etruskisk dekorasjon er strekføringen både tett og sammenføyet, nesten vanskelig å lese i mengden av detaljer. Likhetene mellom etruskisk og gresk kunst er ofte åpenbar, ikke bare i felles mytologiske tema, men det er også like lett å peke på forskjellene.
Terrakotta
Et karakteristisk eksempel på den arkaiske stilen er den legemsstore, malte terrakottafiguren Apollon fra Veii, nå i Museo Nazionale di Villa Giulia, Roma, som en gang sto plassert i en gruppe på et tempeltak. Statuen er lagd en gang rundt 500 f.Kr. Til tross for den greske innflytelsen står den solid i en etruskisk tradisjon fra den såkalte «Veii-skolen». Figuren har lite gresk over seg, posituren mangler gresk eleganse og contrapposto, men står med den ene foten ført litt foran den andre som i en stakkato bevegelse, og med støtte av en stolpe eller dekorert utstikker mellom leggene. Den har heller ikke det fjerne og kjølige uttrykket som ofte karakteriserte greske skulpturer; derimot er den preget av et truende uttrykk som ikke blir mindre av det arkaiske smilet.
Det lange håret som ligger i krøller eller fletter på skuldrene går igjen i flere sarkofagskulpturer av ektepar, for eksempel i skulpturen Sarcofago degli Sposi («Ektefellenes sarkofag»), som i dag befinner seg i Louvre i Paris. Etruskisk skulptur var lite opptatt av å avbilde guder eller menn med gudelignende fysikk på høyden av sin ungdom. De dødelige ble minnet i sin luksus og vante omgivelser i personlige, skjønt skjematiske uttrykk med sammenknepne lepper, og vanligvis senkete øyenbryn; dette synes å være inspirert av karthansk sarkofagkunst som kombinerte mumiekisten fra oldtidens Egypt med den rektangulære likkisten fra Midtøsten. Etruskisk skulptur synes mer avbildende, mer faktisk, bortimot portrettlignende; sammenlignet med den greske idealiserte ideen av et menneske.
Et annet trekk med Apollon fra Veii er klesdrakten som følger kroppen tett og ligger i regelmessige folder langs kroppen, noe som opplagt er et lån fra grekerne (men dog ikke fra gresk skulptur av menn, de ble vanligvis framstilt nakne). Nakenhet er gjennomgående sjelden i etruskisk kunst, både i skulptur og i maleri. Dette kan tyde på at nakenhet manglet den idealiserte opphøyde status som i gresk kultur, og isteden var å betrakte som den mindreverdige statusen til tjenere og slaver. Således er menneskekroppen og dens nakne hud behandlet med mindre interesse av etruskiske kunstnere. Mens grekerne med stor interesse behandlet knoklene, musklene og senene under huden er det samme behandlet summarisk og nærmest likegyldig i etruskisk kunst. Etruskerne fulgte heller ikke etter greske kunstnere inn i økende naturalisme og viste seg nærmest underlig likegyldig til senere gresk klassisk stil.
Bronse
Det var rikelige mengder av malm i de etruskiske områdene, og dette var grunnlaget for deres rikdom. Derfor var bronsestatuer meget vanlige, og etruskerne brakte kunsten med bronsearbeid opp til et meget høyt ferdighetsnivå. De etruskiske bronsestatuene som har blitt gjenfunnet, står ikke tilbake for bronseskulpturene fra den hellenistiske kulturkretsen. Antallet bevarte bronsestatuer er likevel forsvinnende lavt, sammenlignet med terrakottastatuene. De fleste ble smeltet om av romerne på grunn av bronsens pengeverdi. Etruskiske bronsearbeid ble høyt priset og verdsatt i Athen på 400-tallet f.Kr., på høyden av den greske klassiske periode.
Den berømte Hunnulven på Kapitol, selve symbolet på Romas grunnleggelse, er et av disse mesterverkene. De mytologiske figurene Romulus og Remus ble etter sigende holdt i live av en ulv, men de små barna som suger melk fra ulven ble faktisk skapt under den italienske renessansen, og er altså tilføyd senere. Den 85 cm høye bronseulven er derimot skapt av en etruskisk kunstner. Hunnulven er et mesterstykke i støping og siselering, og den er med sin ekstreme realisme helt forskjellig fra noen dyrestatue som grekerne har framstilt. Det spente, vaktsomme uttrykket, ulvens spisse ører, snerrende kjever og virkelighetstro framstilling er like levende i dag som da.
Et annet eksempel på etruskisk bronseskulptur er et snerrende, løvelignende uhyre, Kimæren fra Arezzo.
Nok et eksempel er skulpturen Mars fra Todi. Figuren er i nær full størrelse (140 cm) og fremstiller en kriger som utfører et drikkeoffer før et slag. Den ble funnet i 1835 ved Montesanto utenfor Todi. Stedet var en helligdom dedikert til en lokal umbrisk guddom, basert på den greske Ares (romernes Mars). Den etruskiske inskripsjonen på kanten av krigerens kyrass eller harnisk vitner om dens opprinnelse fra slutten av 400-tallet f.Kr. Figurens hjelm og øynene – som kanskje var edelsteiner – er forsvunnet. I den ene hånden holdt han antagelig et beger, og i den andre en urne eller et spyd. Til tross for figurens idealiserte uttrykk er den fremstilt i henhold til et ideal som ikke er gresk: mer selvhevdelse enn indre styrke, mer sterk enn atletisk, og stående i en positur som er nærmest ubehagelig. Overkroppen er dekket av rustning, men beina er nakne, skjønt uten den før nevnte greske interessen for kroppslig anatomi. Det synes som om etruskiske skulpturer fra 300-tallet f.Kr. av ble modellert etter individualistisk modell som introduserte en mer realistisk representasjon. En behersket og tilbakeholdt naturalisme er tilstede i bronsehoder og byster, hvor det mest utsøkte eksempelet antagelig hva som en gang var en hel statue. Hodet er, sannsynligvis på grunn av mannens edle, men alvorstunge ansiktstrekk, antatt å være et portrett av Lucius Junius Brutus, grunnleggeren av den romerske republikk. Brutus var også mannen som fikk romerne til å forvise den siste etruskiske kongen, Tarquinius. Hodet til den såkalte «Kapitol-Brutus», som måler 69 cm, er etruskisk selv om den ofte blir omtalt som romersk. Selve bysten er en moderne tillegg. Om identifikasjonen er korrekt eller ikke er dette værbitte ansiktet med stikkende øyne, sammenknepte lepper og stive kjever et portrett av et helt bestemt individ. Hår og skjegg er gjengitt med den nøysomme flid som karakteriserer det beste innenfor etruskisk bronsearbeid.
Julian Musiol
Julian Musiol (født 4. april 1986 i Suhl) er en tysk skihopper som representerer SC Motor Zella-Mehlis.
Han debuterte internasjonalt i junior-VM i Schonach i januar 2002. Han deltok også i junior-VM i 2003 og 2004. Han var på det tyske laget som tok bronsemedaljer i lagkonkurransen i Stryn i 2004. Samme året ble han nummer 5 i det individuelle rennet, hans beste individuelle plassering i junior-VM. Hans beste sammenlagtplassering i kontinentalcupen er 12.-plass i sesongen 2006-07.
I verdenscupen debuterte han med 37.-plass i Oberstdorf 29. desember 2005. Hans beste plassering i verdenscupen er 22.-plass i Sapporo 22. januar 2006 og 31. januar 2009. Sammenlagt i verdenscupen ble han nummer 68 i sesongen 2005-06.
Julian Musiol er sønn av bobsleighkjøreren Bogdan Musiol, som blant annet ble olympisk mester og verdensmester i firerbob.
Sigurd Bødtker
Sigurd Bødtker (født 2. februar 1866 i Trondhjem, død 6. mars 1928 i Oslo) var en norsk forfatter og teaterkritiker.
Liv
Han var sønn av Fredrik Waldemar Bødtker (1824–1901) og Sofie Jenssen (1830–98). Faren var lege av slekten Bødtker. Sigurd tok examen artium i 1884 og kom som student med i bohem-kretsen i Kristiania. Alt som student utga han sin første bok, diktsamlingen Elskov. Diktene vakte en del forargelse på grunn av det sanselige innholdet. Bødtker ble til og med utvist fra universitetet for en tid. I 1890 sto han på nyromantikernes (Tryggve Andersen, Jens Thiis, Vilhelm Krag) side i Studentersamfundet, men han kom ikke selv til å skrive noe i denne stilen.
Etter å ha blitt cand. jur. i 1891 ble han konsulatsekretær i Leith og senere i Hamburg. 1896–1903 var han sekretær i landbruksdepartementet. Han begynte som teaterkritiker i Morgenbladet i 1896, siden kom han over i Verdens Gang (1896–1901 og 1902–08). Bødtker ble den første i Norge som levde av teaterkritikk på heltid.
Våren 1905 bidro Bødtker til det politiske flyvebladet Strax, sammen med Gunnar Heiberg, Nils Kjær og Jacob Worm-Müller. Bladet var sterkt nasjonalistisk og tok til orde for oppløsning av unionen mellom Norge og Sverige for enhver pris.
I 1910 fulgte han redaktør Ola Thommessen over i det nystartede Tidens Tegn i 1910. Våren 1919 røk han imidlertid uklar med Thommessen, og overtok Nils Kjærs anmelderstilling i Aftenposten under redaktør Frøisland.
I 1923 utkom et utvalg av hans teaterartikler i tre bind, Kristiania-premierer gjennom 30 aar, redigert av Anton Rønneberg. Diktsamlingen Elskov ble gjenopptrykket som privattrykk i 1975.
Corps de Garde (Bergen)
Corps de Garde eller Kortegården, ligger i Klostergaten 1, på et av de høyeste punktene på Nordneshalvøyen, 24 meter over havet. En antar at dette var et av utsiktspunktene til Hieronymus Scholeus da han tegnet det kjente prospektet over Bergen i ca. 1575.
Klokkehaugen
Stedet het tidligere Klokkehaugen, fordi det tidligere sto et hus her med en klokke som ringte til borgervakt. Borgervakten utførte brannvakt og polititjeneste.
Corps de Garde
Corps de garde er fransk og betyr vaktkorps. Bygningen ble opprinnelig bygget som vaktstue for Borgervæpningen i 1794. En antar at Borgervæpningen er bakgrunnen for buekorpsene.
Pleiehjem og prestebolig
Corps de Garde ble brukt av fattigstyret som pleiehjem for spedbarn i tiden 1913 til 1925. Siden 1926 har Corps de Garde vært prestebolig for sognepresten i Nykirken. Huset ble restaurert innvendig årene 1979-80 og i 2002.
MIM-104 Patriot
MIM-104 Patriot er et luftvernmissilsystem som er hovedsystemet for luftvern i United States Army og flere andre allierte nasjoner. Det er produsert av det amerikanske forsvarsselskapet Raytheon og navnet kommer fra radar-komponenten på våpensystemet. AN/MPQ-53-radaren er kjernen av systemet og kjent som en «Phased Array Tracking Radar to Intercept on Target», som blir forkortet til PATRIOT. Patriot-systemet erstattet Nike Hercules som U.S. Army's hovedvåpen for luftvern på høy til middels høyde (High to Medium Air Defense (HIMAD)), og erstattet MIM-23 Hawk systemet som U.S. Army's "medium tactical air defense system". I tillegg til disse rollene har Patriot-systemet etterhvert fått rollen som U.S. Army's anti-ballistisk missil (ABM) system, og dette har nå blitt hovedoppgaven. Systemet er forventet å forbli i bruk inntil minst 2040.
Patriot-systemet har blitt solgt til Taiwan, Tyskland (Deutsche Luftwaffe), Hellas, Israel (Israels luftforsvar), Japan, Kuwait, Nederland, Saudi-Arabia, De forente arabiske emirater, Spania og Sverige.
Erika Csomor
Erika Csomor (født 8. november 1973) er en ungarsk triatlet, friidrettsutøver og terrengsyklist.
Gammarus acalceolatus
Gammarus acalceolatus er en art i slekten Gammarus innenfor familien Gammaridae, av ordenen Gammaridea - som inngår i gruppen av amfipoder.
Philip Ernst av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg
Philip Ernst (født 5. mai 1673 i Glücksburg i hertugdømmet Slesvig, død 12. november 1729) var en av de mange avdelte sønderborgske hertuger. Han var hertug av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg fra 1698 til 1729.
Philip Ernst var sønn av hertug Christian og Agnes av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Pløn. I 1686 fikk han av den danske konge tildelt en pensjon på 1000 riksdaler som ble fordoblet i 1689 og stadig ble utbetalt i 1693. I 1689 studerte han i Genève og Turin. Den 19. april samme år ble han ved operahusets brann på Sophie Amalienborg i København reddet ut av flammerne av sin hoffmester Limburg (som selv omkom).
Ved farens død i 1698 arvet Philip Ernst det lille hertugdømmet omkring Glücksborg slott, hvortil han kjøpte ekstra gods. Han døde den 12. november 1729 på Glücksborg, og ble etterfulgt som hertug av sønnen Frederik (1701–1766).
Ekteskap
Hertugen var gift tre ganger; 15. februar 1699 med prinsesse Christine av Sachsen-Eisenberg (1679–1722); 2. september 1722 med Catharine Christine født Ahlefeldt (1687–1726), 17. oktober 1726 med prinsesse Charlotte Marie av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg (1697–1760).
Varen (øy)
Varen er ei lita øy i Topdalsfjorden i Kristiansand kommune. Øya er landfast med Vige i vest med flere bruer og de større Varoddbruene som fører E18 over fjorden øst for Varen. Nord på Varen finnes både hytter og boliger. Deler av den kommunale båthavna i Narviga befinner seg på Varen.
Varodden
Varodden er odden lengst øst. Sør for E-18 ligger et tidligere fergeleie. Nord for E18 ligger tidligere Varodden minestasjon. Minestasjonen ble opprettet fordi Topdalsfjorden ga god dekning for den norske flåten. Med utgangspunkt i minestasjonen på Varodden skulle innløpet til fjorden stenges ved behov. En teglsteinsbygning ble solgt til private, med bevaringsklausul.
Midttjern (Ringerike)
Tjernet nås blant annet via merket sti fra nordenden av Gråsteinveien, denne turen er ca 2,5 km én vei. Det er en gapahuk der, med bl.a. ved, bålpanne og informasjon om området. Tjernet er cirka 50 meter langt.
Hans Erik Matre
Hans Erik Matre (født 14. mai 1955 i Ski) er en norsk pressemann, tidligere sjefredaktør i avisene Vårt Land, Bergens Tidende og Aftenposten, samt i Norsk Telegrambyrå.
Sos Airapetjan
Sos Derenikovisj Airapetjan (russisk: Сос Дереникович Кайрапетян født 12. september 1959 i Hrazdan i nåværende Armenia) var en sovjetisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva, 1988 i Seoul og 1992 i Barcelona.
Hans Erik Matre
Matre har statsvitenskap grunnfag og mellomfag i kristendom fra Universitetet i Oslo.
Sos Airapetjan
Airapetjan vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under Sommer-OL 1980 i Moskva. Han var med på det sovjetiske laget som kom på tredjeplass landhockeyturneringen bak India og Spania. Seks lag deltok og det ble spilt en innledende enkeltserie der alle lagene møttes én gang. Sovjetunionen kom på tredjeplass og fikk møte Polen som ble nummer fire i en bronsefinale. Sovjetunionen vant bronsefinalen med 2-1. Airapetjan spilte fem kamper i OL-turneringen.
Hans Erik Matre
Matre ble sykmeldt fra sin stilling som redaktør 20. oktober 2008, da det samtidig ble gjort kjent at har fått stillet kreftdiagnose. Han gikk av som sjefredaktør i oktober 2009.
Matre ledet Norsk Redaktørforening fra 1988 til 1997. Han var i 1998–2001 med i Verdikommisjonen og var leder av Verdikommisjonens råd. Han var i flere år medlem av hovedstyret i Misjonsalliansen, og formann fra 2002 til han ble ansatt som sjefredaktør i Aftenposten i 2003.
I lokalsamfunnet har han vært aktiv som voksenfrivillig i Justus Ski Ten Sing og flere andre ungdomsgrupper i Ski kirke.
Rayssa Leal
Jhulia Rayssa Mendes Leal (født 4. januar 2008) er en brasiliansk profesjonell rullebrettkjører fra Imperatriz, som kom på 4.-plass i «Street» under X Games Norway 2019.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021 tok hun sølv.
Eric Carter
Eric Carter (født 6. mars 1970) er en amerikansk terrengsyklist.
Nord-Troms
Nord-Troms er et distrikt i den nordøstlige delen av tidligere Troms fylke, mellom Malangen i sør og Finnmark i øst, som omfatter de seks kommunene Lyngen, Storfjord, Kåfjord, Skjervøy, Nordreisa og Kvænangen. Nord-Troms har et samlet areal på 14 476,28 kvadratkilometer og 96 695 innbyggere (1. januar 2015). Regionsenteret er byen Tromsø.
Hele området, unntatt Balsfjord og Tromsø, inngår i Tiltakssonen i Finnmark og Nord-Troms, som omfattes av særlig gunstige distriktspolitiske bestemmelser.
Nord-Troms var opprinnelig en del av det historiske Finnmark, og var da hovedsakelig befolket av samer og kvener. De øvrige delene av dagens Troms inngikk i Hålogaland. Etter hvert som den norrøne bosettingen strakte seg stadig lenger nordover, ble Nord-Troms innlemmet i Nordlandenes amt som en del av Senjen og Tromsø fogderi. Fogderiet ble overført til Vardøhus amt i 1789, skilt ut som Tromsø amt i 1866, og omdøpt til Troms fylke i 1919.
Kommuner
Nord-Troms er inndelt i 9 kommuner:
Befolkningsutvikling
Tabellen viser befolkningsutviklingen i Nord-Troms i årene 1769-2001 basert på kommunegrensene fra 2002.
Tettsteder
Tettsteder i Nord-Troms, rangert etter innbyggertall 1. januar 2017 (kommune i parentes):
Byer
Tromsø fikk bystatus som kjøpstad i 1794.
Byregion
I storbymeldingen til Stortinget (2002–2003) ble Norge delt inn i én storbyregion og 15 byregioner, åtte på Østlandet og åtte utenfor Østlandet. De åtte på Østlandet danner en geografisk sammenhengende helhet. De åtte byregionene utenfor Østlandet er alle geografisk frittstående. Alle byregionene er definert ved en bykommune som senter og med et utvalg omlandskommuner rundt. Drammens- og Mosseregionen er en del av Oslo-regionen, mens de andre byregionene langs Oslofjorden pluss Mjøsbyene i utgangspunktet ikke har en slik relasjon.
Ilse Ghekiere
Ilse Trees Ghekiere (født 1985) er en belgisk skribent, manusforfatter og tidligere danser bosatt i Oslo og Brussel. Hun er danseskribent hos.
Sammen med Kim Hiorthøy skrev hun manus til den norske dramafilmen The Rules for Everything fra 2017. For manuset ble de to nominert til Kanonprisen 2017 i klassen beste manus.
Orkdal DPS
Orkdal DPS (Orkdal distrikspsykiatriske senter) er en avdeling under Divisjon Psykisk Helsevern i St. Olavs Hospital, Univeristetssykehuset i Trondheim, og ble organisatorisk etablert 1. januar 2003, med enheter på Orkanger i Orkdal kommune og Haltdalen i Holtålen kommune. Enheten i Haltdalen er nå nedlagt.
Døgnseksjonen og poliklinikken i Orkdal flyttet inn i nye lokaler 15. oktober 2004 med 14 sengeplasser. Etter et års drift ble sengeplassene økt til 19 og senere til 20. Sengeplassene ble igjen redusert til 15 fra 01.01.2016 grunnet innsparinger.
Orkdal DPS gir tilbud i 13 kommuner som er Orkdal, Skaun, Agdenes, Snillfjord, Hemne, Meldal, Hitra og Frøya, Røros, Holtålen, Midtre Gauldal, Oppdal og Rennebu. Pasienter utenfor disse kommunene kan søkes inn iht. rettigheter om fritt sykehusvalg. Behandlingstilbudet bygger på et nært samarbeid med helsetjenestene i kommunene.
Orkdal DPS består nå av en døgnseksjon med 15 sengeplasser, poliklinikk og et akutt ambulant team (AAT). Behandlerteamet består av overleger/leger og psykologer. Miljøpersonalet ved døgnseksjonen består av psykiatrisk sykepleiere, sykepleiere, vernepleiere, sosionom, fysioterapeut, ergoterapeut og hjelpepleiere.
Akutt ambulant team (AAT) bemannet med psykiater, psykologer og psykiatrisk sykepleier. Dette er en behandlergruppe med bred erfaring fra feltet. AAT er på nåværende tidspunkt tilgjengelig mellom kl. 08:00 og 20:00 mandag - fredag. Det planlegges en utvidelse fram i tid.
Det miljøterapeutiske behandlingstilbudet ved døgnseksjonen består av fysisk aktivitet, undervisning, kreativ gruppe og mindfulness samt miljøterapeutiske faktorer som sosialisering, ernæring/kosthold og hygiene.
Ferrera Erbognone gasskraftverk
Ferrera Erbognone gasskraftverk er et varmekraftverk beliggende i provinsen Ferrara i regionen Emilia-Romagna i Italia. Det har en installert produksjonskapasitet på 1030 MW fordelt på 1 x 250 og 2 x 390 mw blokker med kogenerasjon. Anlegget ble utbygd omkring 2000–2004. Brenselstypen er naturgass og syngass, og operatør er energiselskapet Eni SpA.
Utslippene av CO2 i 2008 var på om lag 3.270.078 tonn, betydelig over dette årets utslippskvote.
Schizogaster
Schizogaster er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En middelsstor, kraftig, brunlig trebukk. Antennene er kamformede og rundt halvparten så lange som kroppen. Pronotum er avrundet med en tann på hver sidekant. Dekkvingene er avsmalnende bakover og spriker i midten slik at deler av bakkroppen og flygevingene ikke er dekket. Hos hannen er antenner, bein og dekkvingenes fremre del lyse, hunnen er helmørk. Beina er nokså korte.
Utbredelse
Arten er utbredt i Sentral-Afrika, kjent fra Kongo.
Systematisk inndeling
Slektslisten følger.
Plaesius
Plaesius er en gruppe (slekt) av stumpbiller.
Utseende
Middelsstore (opptil 15 millimeter), avlange og nokså flate, oftest blankt svarte stumpbiller. Kroppen er nokså jevnbred og temmelig flat. Hodet har forholdsvis kraftige, foroverrettede mandibler, middelsstore fasettøyne og korte, klubbeformede antenner. Pronotum har gjerne skarpe lengdefurer på sidene. Dekkvingene er vanligvis noe forkortede (dekker ikke hele bakkroppen), med få men skarpe punktstriper. Beina er korte og kraftige.
Levevis
Stumpbillene kan finnes i mange ulike habitater, men de fleste er på en eller annen måte knyttet til råtnende dyre- eller plantemateriale. De er rovdyr som lever av andre insekter, for eksempel fluelarver eller billelarver. Mange arter finnes på møkk eller åtsel. Noen arter, som gjerne er flate på form, lever under barken på døde trær. En del arter har spesialisert seg på barkbiller. Disse er tynne og sylindriske slik at de kan komme til i barkbillenes ganger. Noen arter er knyttet til reir av gnagere eller fugler.