cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hilmar Reksten
Straffesak, sykdom og død (1978–1980)
Tidlig i etterforskningens gang viste en legeundersøkelse at Reksten var rammet av kreft i tykktarmen. Han ble operert, men behandlingen fikk kortvarig virkning, for sommeren 1978 konstaterte legene at sykdommen hadde spredt seg til lungene. Etter det forsvant utsiktene til å bli helbredet, og nye undersøkelser viste at spredningen bare fortsatte. Reksten forventet at en kjennelse i byretten ville bli anket, uansett utfall, men regnet ikke med å være i live når ankesaken kom opp. Han søkte derfor regjeringen om å få saken ført direkte for lagmannsretten, fremfor i byretten først. Da dette ble avslått, protesterte Reksten ved å nekte å forklare seg for byretten. Han hadde på forhånd gjort det kjent at de utenlandske selskapene, som han ifølge tiltalen stod bak, var blitt opprettet med norske myndigheters velsignelse. I tillegg mente han at selskapene hadde blitt tilført midler fra Norge på lovlig vis. Da rettssaken startet 20. august 1979 i Bergen Tinghus, fremstod Reksten som kampvillig, til tross for at han var hardt rammet av sykdom og måtte til behandling på sykehus etter rettsmøtene. Forsvaret hans ble ført av advokatene Erik M. Martens (1906–1991) og Per Hagelien (f. 1943).
Den gamle rivalen Erling Dekke Næss dro på eget initiativ til Bergen og vitnet til Rekstens forsvar, noe som vakte en del oppsikt. Rettssaken endte med at Reksten 17. desember ble frifunnet på alle åtte punkter unntatt ett. For dette, som gjaldt utelatelsen av 13,6 millioner kroner i 1973-selvangivelsen etter salget av T/T «Clementine Churchill», fikk han en bot på en million kroner. Reksten så likevel på dommen som en seier og vedtok den. På den andre siden ville han ikke akseptere den ene domfellelsen, og mente den hadde sammenheng med at han ikke hadde forklart seg. Etterpå gjorde Reksten et kortvarig forsøk på å engasjere seg i rederidriften igjen. Dessuten utkom hans erindringsbok, Opplevelser, som tok for seg hendelsene i perioden 1966–1979, foruten å inneholde opplysninger om Fred. Olsens hittil ukjente utenlandsimperium. Boken fikk en blandet mottakelse, mye preget av de nå polariserte oppfatningene av Reksten i det offentlige rom. Imidlertid var opinionen i Bergen i overveiende grad og på en svært synlig måte på Rekstens side.
Hilmar Reksten var avholdt blant sjøfolkene som arbeidet for ham. Dette manifesterte seg igjen under Rekstens begravelse i Storetveit kirke, da hans kiste, drapert i det norske flagget, ble båret av seks av rederiets sjøkapteiner i full uniform. Pastor Sverre Riisøen (1906–1986), som hadde kjent Reksten siden 1930-årene, forrettet i begravelsen. Han forsøkte der i sin tale å sammenfatte Rekstens personlighet:
Konkursoppgjøret
Dødsboet etter Hilmar Reksten ble slått konkurs 17. november 1980. Bakgrunnen var et skattekrav, etter salget av T/T «Clementine Churchill», som myndighetene hadde fremmet da Reksten lå på dødsleiet og ikke lenger hadde krefter til å bestride kravet. Rederiet Johan Reksten ble fra nå av i realiteten styrt av jurister. Forsøkene på å redde rederiet og å tilføre kreditorene de utestående beløpene hadde heller ingen produktiv virkning. Rederidriften viste seg snarere som et stadig økende tapssluk for staten. De bedre tidene i skipsfartsnæringen uteble. I 1981 stanset staten sine lånegarantier til rederiet. Gjelden var da på 1,5 milliarder kroner. 8. november året etter ble Johan Reksten slått personlig konkurs, på konkursboets begjæring. Rederiet ble da tvangsavviklet, og omtrent 300 rederiansatte mistet arbeidet sitt. Rederiflåten ble solgt av kreditorene, til bunnpriser ettersom markedet da var på sitt laveste. Tankskip som var verdt oppimot 400 millioner kroner i 1973, hadde nå en verdi på 15–20 millioner kroner. De fleste av de solgte skipene gikk til opphugging. Like etter konkursen gjenoppstod Johan Reksten som skipsreder og drev, sammen med en håndfull av sine gamle rederimedarbeidere, shippingvirksomheten gjennom disponentfirmaet Reksten Management. Også noen av Hilmar Rekstens forhenværende skip hørte innledningsvis til rederiets flåte, men i 1986 var det siste av dem, T/T «Sir Charles Hambro», blitt solgt. Staten og konkursboet brukte i tidsrommet 1980–1990 mer enn 250 millioner kroner på å finne pengene de mente Reksten hadde gjemt i utlandet. Til slutt ble omtrent 300 millioner kroner bragt tilbake til Norge. 240 millioner ble utbetalt til konkursboet allerede i 1981 fra Hambros Bank, som var anklaget for å ha bistått Reksten med forvaltningen av utenlandsformuen og som valgte å inngå et uventet forlik for å slippe videre rettsprosesser. Banken benektet etter forliket at pengesummen stammet fra Rekstens utenlandsformue og innrømmet heller ingen skyld. De 240 millionene gikk i sin helhet med til å finansiere konkursboets jakt på Rekstens utenlandsmidler. Justert for renter brukte følgelig konkursboet flere penger enn de fikk inn. Imidlertid hadde konkursboets overskudd i 2003 steget til godt over en milliard kroner, ettersom de hjemførte beløpene ble satt på en høyrentekonto med et uvanlig sjenerøst rentenivå, foruten at konkursboet hadde innkassert først 80 millioner og dernest 300 millioner kroner etter nye forlik med henholdsvis Hambros Bank og Garantiinstituttet i midten av 1990-årene.
Kunstsamlingen som Reksten møysommelig hadde bygget opp, ble trukket inn i konkursoppgjøret og tvangservervet av konkursboet etter en kjennelse i Høyesterett i 1988. Både byretten og lagmannsretten hadde tidligere enstemmig avvist konkursboets krav. Høyesterett felte sin dom til tross for at Reksten juridisk sett hadde donert kunstsamlingen til offentligheten i 1972, på et tidspunkt da Reksten stadig var milliardær. Konkursboet hadde derimot gjort et poeng av at deler av kunstsamlingen ble fysisk overført til sine nye utstillingslokaler først i årene 1974–1979, da Reksten var insolvent, og argumenterte for at den opprinnelige overdragelsen ikke var legitim. Hver enkelt kunstgjenstand ble i virkeligheten fysisk overført etterhvert som de ble katalogisert. Dette arbeidet, som ble tatt hånd om av Rekstens datter Bjørg, en utdannet kunsthistoriker, ble fullført i 1979 og kunstkatalogen over samlingene ble da publisert. Kunstsamlingen, som var den største privateide i Norge og verdsatt til 160 millioner kroner, ble etter dommen splittet opp og auksjonert bort i utlandet. Norske myndigheter unnlot å forhindre at kunstverkene forsvant ut av landet. Bare deler av sølvsamlingen, samt de antikke persiske teppene, forble værende i Bergen. At det skulle gå slik med kunstsamlingen etter Rekstens død, var stikk i strid med de forventningene han selv hadde hatt. Kunstsamlingen skulle ifølge statuttene bevares og forvaltes som en samlet enhet. Selv skrev Reksten i 1979: «For meg er kunstsamlingene toppen av alt. Skip og aksjer er forgjengelige verdier. Men innholdet i mitt «kunsttempel» har evig verdi. De gjenstander som finnes der, er samlet med kjærlighet og interesse gjennom nær et halvt århundre.»
Konkursboets advokater hadde tidligere hevdet at utenlandsformuen omfattet en milliard kroner, men den langvarige og nitide jakten på utenlandsformuen bragte ikke for dagen funn som tydet på at denne påstanden stemte. Revisjonsfirmaet Ernst & Young hadde på oppdrag fra boet beregnet størrelsen på utenlandsformuen, og kom da frem til at den i august 1975 hadde vært på cirka 213 millioner kroner. Funnene som ble gjort utover i 1980-årene var også langt mer beskjedne enn dette. Et endelig forlik i 1990 mellom boet og Rekstenfamilien ved enearving Grace Reksten avsluttet jakten på de skjulte midlene: 60 millioner kroner ble overført til boet, sammen med et helsesenter på Lanzarote verdsatt til 10–12 millioner kroner.
Samfunnsborgeren og velgjøreren
Hilmar Reksten føyde seg inn i rekken av skipsredere og forretningsfolk som donerte betydelige summer til veldedige formål. Dette medvirket til å gjøre ham til en populær og respektert mann, særlig i Bergen. Hans ambisjoner om bli en slags mesén kom for alvor til uttrykk da han i 1951 ble bedt av Bergens ordfører, Nils Handal, om å være fødselshjelp for Festspillene i Bergen. Reksten bidro økonomisk og var i fem år president og styreformann for Festspillene, som åpnet første gang i 1953. Da hadde han allerede, i 1950, gitt et atelier i gave til billedhuggeren Emil Lie. Senere donerte han blant annet vesentlige beløp til krigsveteranenes ervervelse av Kronstad hovedgård, kulturhuset i Leirvik på Stord, det innovative alderssenteret Havglytt i Florø, samt en bygning som skulle huse kunstsamlingen til Rolf Stenersen i Bergen. Dessuten brukte han cirka 7,5 millioner kroner til å kjøpe opp tomter og saneringsklare hus rundt den planlagte Grieghallen, slik at byggingen av dette konserthuset kunne starte.
Han ga ellers økonomisk støtte til Det norske institutt i Roma. I 1967, da foreningen Bergen Skoleskip slet med økonomiske problemer og styret innstilte seg på å selge deres eneste skoleskip «Statsraad Lehmkuhl» til utlandet, hvor mulig opphugging truet, kjøpte Reksten dette seilsskipet. Med sin inngripen sørget Reksten på den måten for at «Statsråd Lehmkuhl» forble i Bergen, nå som en del av hans skipsflåte, men fortsatt i sin funksjon som skoleskip. To år senere ordnet Reksten en donasjon på tre millioner kroner som muliggjorde opprettelsen av et sjøfartshistorisk forskningsfond ved Bergens Sjøfartsmuseum. I 1971 opprettet han sitt største veldedighetsprosjekt, stiftelsen Hilmar Reksten Almennyttige Fond, med et grunnfond verdsatt til 80 millioner kroner. Fondets hovedfokus var på kulturelle og humanitære oppgaver, først og fremst på Vestlandet, med bidrag til økonomisk vekst og menneskelig trivsel som mål. «Hilmar Rekstens fond til Bergen bys vel» ble opprettet i 1974 og hadde de samme formålene, denne gangen riktignok avgrenset til Rekstens hjemby.
Rekstens ambisjoner om å bli en dynamisk faktor som skapte varige verdier på handelens og kulturens område, kom til syne gjennom opprettelsen av de to fondene. Hans fall som skipsreder satte imidlertid en stopper for videre forsetter om å la sine ervervede rikdommer komme en større del av samfunnet til gode.
Familie
Grace Reksten Skaugen (f. 1953) er datter av Hilmar Reksten og hans eneste barn fra andre ekteskap. I sitt testamente av 1978 utpekte han Grace til sin arving. Året etter ble hun den siste og eneste medinnehaveren av Firma Hilmar Reksten. For på dette tidspunktet hadde de øvrige av Rekstens barn som hadde vært engasjert i rederivirksomheten, blitt utstøtt fra firmaet etter uoverensstemmelser med ham. Hans nest eldste sønn Rolf Reksten (1932–1999) hadde hatt en fremtredende plass i rederivirksomheten i årene 1956–1962, på en tid da han var utsett til å etterfølge faren, men ble ugjenkallelig skjøvet ut i 1964 etter en toårig forretningsmessig og familierelatert konflikt.
Sønnen Audun Reksten (1936–2007) hadde formelt tittelen som skipsreder i Firma Hilmar Reksten og overtok noe av Johny Danielsens posisjon i firmaet etter dennes avgang i 1967. I 1971 opptok Hilmar ham som medinnehaver. En kortvarig stund fungerte Audun også som leder for rederiets direksjon, for så å få sparken fra firmaet av Hilmar fem år senere, i kjølvannet av forretningsmessige stridigheter med faren og personlige problemer. Han hadde frem til da, med ulikt hell, forsøkt å kombinere stillingen i rederiet med driften av sitt eget rederi, Audun Rekstens Rederi A/S. Adoptivsønnen Johan Reksten (1948–2017) var blitt opptatt i Firma Hilmar Reksten i 1974, men fjernet fire år senere da han ble utnevnt av myndighetene til å drive Hilmar Rekstens skipsflåte gjennom Rederiet Johan Reksten.
Eldste sønn Tore Reksten (1930–1957) hadde tidlig i barndommen blitt syk av rakitt og såpass kognitivt svekket at han manglet forutsetningene for å kunne gå inn i virksomheten. Hans interesser og evner gikk heller i praktisk retning. Faren fikk derfor i 1951 ideen om å kjøpe en større bondegård på Slattum i Nittedal til Tore. Løsningen skulle vise seg å bli ulykkelig. Bare seks år senere omkom Tore i en traktorulykke på gården. Datteren Bjørg Nora (1939–2006) utdannet seg til kunsthistoriker og var ansvarlig for katalogiseringen av kunstsamlingen på Fjøsanger, men hadde aldri noen rolle i farens rederi. Det hadde heller ikke Astrid (1935–2020), den siste gjenlevende av Rekstens fem barn fra første ekteskap. Hun bodde i Florida i USA til sin død.
I 2022 publiserte Aftenposten saken «Arven som forsvant» Den er en beretning om hvordan Astrid og ektemannen hennes, Sigurd Høyer (f. 1934), selv tilegnet seg hele den skjulte arven som Hilmar Reksten hadde testamentert til Astrids barn. Året etter publiserte Rekstens barnebarn, Richard Hoyer, e-boken The Poisoned Well om denne affæren og kom med biografien The Enlightened Self Interest of Hilmar Reksten, også den i e-bokformatet.
Annet
Hilmar Reksten ble i 1956 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for sin innsats for Festspillene i Bergen. I 1976 ble Reksten utnevnt til æresmedlem i Aktive Krigsdeltakeres Forening og tildelt plakett og diplom, som andre person, for sin mangeårige støtte til norske krigsveteraner. I 1979 ble han tildelt Norges Skibsførerforbunds plakett, som tredje person og første skipsreder, for sitt forhold til norske sjøfolk. Samme år som Reksten døde, havnet han i Guinness rekordbok, ettersom han i 1974 hadde betalt 491 prosent av sin inntekt i skatt. Hans verdensrekord i skattelegging stod oppført der så sent som i 1993. Et museum om Hilmar Reksten ble i 2005 åpnet på Fjøsanger og inngår i Rekstensamlingene.
Rasul
I islam er en rasul (  رسول ; arabisk: «budbringer») en av fem personer sendt av Allah med et budskap.
Ifølge Koranen sendte Gud mange profeter (anbiyaa, entall nabi) til menneskeheten, og Muhammed omtales både som nabi og rasul; begge ordene betyr profet eller sendebud. Senere muslimsk teologi trekker et skille mellom de mange og de fem.
Blant de mange profetene som nevnes i Koranen trekkes fem fram som rasul: Ibrahim, Musa (Moses), David, Isa (Jesus), og Muhammed, fordi de bringer en «lov» eller «tekst» til sitt folk.
Siraba Dembélé-Pavlović
Siraba Dembélé-Pavlović (født 28. juni 1986 i Dreux) er en fransk profesjonell håndballspiller, som spiller for den rumenske hovedstadsklubben og det franske håndballandslaget.
Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl
Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl er et historisk astronomisk observatorium som ligger nær toppen av Königstuhl, en ås i byen Heidelberg i Tyskland. Observatoriet er en del av Senteret for astronomi ved Universitetet i Heidelberg.
Siraba Dembélé-Pavlović
Klubb
Leynaud spilte for flere franske håndballklubber før hun i 2012 flyttet til Danmark og signerte for. Der ble hun kun i én sesong før Leynaud signerte for den makedonske storklubben.
Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl
Historie
Instrumentene i observatoriet skriver seg fra observatoriet i Mannheim, grunnlagt i 1774. I 1880 ble observatoriet midlertidig flyttet til Karlsruhe fordi de atmosfæriske forholdene for astronomiske observasjoner var blitt vanskelige. I tiden etter ble det vurdert tre alternative plasseringer for et nytt observatorium, før valget endelig falt på Heidelberg og Königstuhl.
Siraba Dembélé-Pavlović
Landslag
Hun ble tatt ut til å representere Frankrike under Håndball-VM 2011 for kvinner i Brasil.
Hun tok sølv under Sommer-OL 2016.
Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl
Historie
Den 20. juni 1898 ble «Großherzogliche Bergsternwarte», «det storhertuglige fjellobservatoriet» høytidelig åpnet av Storhertug Fredrik I av Baden. Det astronomiske instituttet besto av to avdelinger. Den astrofysiske avdelingen, ledet av Max Wolf, og den astrometriske avdelingen under ledelse av Karl Wilhelm Valentiner. Valentiner var direktør for observatoriet i Mannheim, og var den som sto bak flyttingen til Karslruhe. Etter at Valentiner gikk av med pensjon i 1909 ble Max Wolf leder for begge avdelingene.
Max Wolf klarte å skaffe private givere, blant andre den amerikanske Catherine Wolfe Bruce, slik at det kunne kjøpes inn nye kraftige teleskop.
Hovedområdet for aktiviteten ved observatoriet var undersøking av stjernetåker og leting etter asteroider. Wolf, hans stab og deres etterfølgere oppdaget over 800 asteroider, blant annet den første trojanske asteroiden, 588 Achilles, som ble oppdaget i 1906. Karl Wilhelm Reinmuth oppdaget mellom 1912 og 1957 nesten 400 asteroider fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl.
I 1967 åpnet Max Planck-instituttet for astronomi like ved observatoriet.
Siden 2005 er observatoriet ikke lenger et institutt underlagt delstaten, men ble slått sammen med «Institutt for teoretisk astrofysikk» og «Institutt for astronomiske kalkulasjoner» ved Universitetet i Heidelberg, til det nye «Senter for astronomi», og er dermed del av universitet.
Fylkesvei 348 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 348 i de følgende fylkene:
Pål Johannessen
Pål Johannessen (født 19. juli 1959) er en norsk skuespiller som er kjent for sin rolle som sønn av «Valborg» og «Kjell Jensen» i de norske filmene om Olsenbanden. Han er sønn av platedirektør Totto Johannessen.
Han spilte rollen som «Basse» i de syv første filmene i serien og i den siste, Olsenbandens siste stikk fra 1999. I Olsenbanden og Dynamitt-Harry kalles han for «Birger», som var hans eldre bror i den første filmen.
Fylkesvei 392 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 392 i de følgende fylkene:
Victoria
Victoria eller Viktoria har flere betydninger:
Krigsdekorasjoner
Liste over stortingsrepresentanter 1985–1989
Liste over stortingsrepresentanter 1985–1989 omfatter alle som ble valgt til stortingsrepresentanter for perioden 1985 til 1989, og deres fast møtende vararepresentanter.
Stortingsvalget 1985 endte med at de 157 representantplassene ble fordelt med 71 til Arbeiderpartiet (Ap), 50 til Høyre, 16 til Kristelig Folkeparti (KrF), 12 til Senterpartiet (Sp), 6 til Sosialistisk Venstreparti (SV) og 2 til Fremskrittspartiet (Frp). Etter valget fortsatte Kåre Willochs regjering (H, Sp, KrF). Den ble avløst av Gro Harlem Brundtlands andre regjering (Ap) 9. mai 1986. Jo Benkow var stortingspresident i denne perioden.
John Nicolay Næsgård
John Nicolay Furuodden Næsgård (født 22. juni 1993) er en norsk ishockeyspiller. Han spiller back for Tønsberg Vikings.
Panzer General II
Panzer General II er et turbasert videospill. Det ble utviklet av Strategic Simulations, Inc og utgitt den 30. september 1997. Spillet er det sjette SSI-spillet «Panzer General»-serien og det første i «Living Battlefield»-serien. Spillets handling utspiller seg under andre verdenskrig, og dekker hendelser fra Den spanske borgerkrigen i 1938 frem til hypotetiske slag i 1946. Panzer General II kom på 44.-plass i PC Gamers kåring av tidens beste videospill i april 2000, noe som var best av alle spillene i «General»-serien.
Spillets oppbygning
Panzer General II er delt inn i scenerier, der hvert scenario representerer et spesifikt slag. Alle slag spilles på et kart inndelt i sekskanter, der feltene representerer én til to kilometer. Hele kartet er synlig for spilleren fra starten av scenariet, men fiendtlige enheter dekkes av en såkalt «fog of war» og er dermed ikke synlige.
Spilleren angriper fienden og erobrer felter ved å flytte enheter, som omtrentlig representerer bataljoner, regimenter eller skvadroner. Det er åtte hovedgrupper av enheter, hver med spesielle egenskaper: Infanteri, stridsvogner, anti-panser, rekognosører, antiluftskyts, artilleri, jagerfly og taktiske bombefly. Hver enhet har verdier for ting som forflytning, angrepsegenskaper både mot pansrede og ikke-pansrede mål, drivstoff, ammunisjon og så videre. Den viktigste verdien er helse, som vanligvis representeres som en verdi fra én til ti. Alt utstyret i spillet representerer virkelig utstyr fra perioden, og etterhvert som et felttog trekker ut i tid vil spilleren kunne oppgradere enhetene og kjøpe nye og mer moderne enheter som blir tilgjengelig.
Spilleren har flere muligheter når enhetene hans har tur. Enheten kan først flytte, for deretter å skyte eller eventuelt skaffe nye forsyninger eller forsterkninger. Forsterkninger er en knapp ressurs, og koster «prestisje» (spillets valuta). Trekker man inn for mye forsterkninger under et slag vil man ha mindre prestisje til å anskaffe nye enheter mellom slagene. Man får tilført prestisje ved å erobre byer og andre militære mål fra fienden.
Etterhvert får enhetene bedre erfaring, noe som representeres på en skala fra én til fem. Når erfaringsnivået øker kan enhetene få spesielle egenskaper, representert som «ledere».
De fleste slagene i spillet er hentet fra virkeligheten, men har ofte en egen vri for å få dem til å passe inn i spillet. For eksempel er slaget ved Suomussalmi med i hovedfelttoget om man velger å spille Tyskland, på tross av at ingen tyske tropper i virkeligheten deltok i slaget. Spillet har også en del hypotetiske slag, disse får man typisk spille om man har gode resultater i løpet av felttoget. For eksempel kan man invadere Storbritannia om man som Tyskland gjør det bra i Frankrike i 1940, eller man kan invadere USA om man nedkjemper Sovjetunionen.
Strategi
Spillerens enheter blir med videre gjennom slagene, noe som gjør at man vil få problemer om man optimaliserer styrken for ett spesifikt slag. Det er relativt vanskelig å finne en optimal strategi for et helt felttog. Boken The Panzer General II Official Strategy Guide (ISBN 978-0761501053) tar opp mulige spillstrategier.
Latvias russiske union
Latvias russiske union (latvisk: Latvijas Krievu savienība, LKS) til 2014 kjent som «For menneskerettigheter i et forent Latvia» (Par cilvēka tiesībām vienotā Latvijā, PCTVL) er et latvisk politisk parti som tidligere var en allianse av flere partier. PCTVL blei danna i 1998 som en allianse av partiene Folkets harmoniparti, Latvias sosialistparti og Like rettigheter. Alle de tre partiene fikk sin støtte hovedsakelig blant den russiskspråklige minoriteten. I 2003 brøyt de to første partiene ut av alliansen, men et annet parti, Fritt valg i folkenes Europa, kom inn som nytt medlem. I 2007 blei de to daværende medlemmene i alliansen slått sammen til ett parti under navnet til alliansen. For menneskerettigheter i et forent Latvia gikk da altså over fra å være en allianse til å bli et politisk parti.
PCTVL motsatte seg latvisk medlemskap i NATO og ønsker sterkere bånd til Russland.
Flyprodusent
En flyprodusent er en industribedrift / konsern som produserer fly. Eksempler på flyprodusenter er Airbus, Boeing og Lockheed Martin. I Norge var Kjeller Flyfabrikk en flyprodusent fra 2012, mens Marinens flyvebaatfabrikk eksisterte fra 1915 til 1972 og produserte rundt 130 fly i perioden 1915–1940.
Gro Solemdal
Gro Solemdal (født 23. september 1956) er en norsk skuespillerinne.
Solemdal har blant annet spilt Silvias mor i Maja Steinansikt og Noerholms kokk i Hamsun, samt Solrun Jensen i Hotel Cæsar.
Boeing F/A-18E/F Super Hornet
Boeing F/A-18E/F Super Hornet er amerikansk, hangarskip-basert, multirollejagerfly utviklet fra Boeing F/A-18 Hornet.
For å komplementere F/A-18, og erstatte de aldrende Grumman F-14 Tomcat-flyene, planla US Navy en ny flytype. Man valgte da å utvikle F/A-18E/F Super Hornet, som er et større fly og kan bære større vekt. Flyet ble introdusert i 1999.
I motsetning til originalversjonen er ikke F/A-18E/F Super Hornet planlagt skiftet ut, men har derimot tatt over for Grumman F-14 Tomcat, Grumman A-6 Intruder/KA-6D og Lockheed S-3 Viking.
Eksterne lenker
McDonnell Douglas F/A-18 McDonnell Douglas F/A-18 Hornet
Superutbruddet i 2011
Superutbruddet i 2011 var et voldsomt utbrudd av tornadoer, hovedsakelig i det sentrale og sørlige USA. Utbruddet begynte den 25. april og opphørte den 28. april. I løpet av utbruddet ble delstatene Alabama, Arkansas, Georgia, Mississippi, Nord-Carolina, Tennessee og Virginia rammet av flere ødeleggende tornadoer. En del andre områder i det sørlige og østlige USA, samt de sørlige delene av Ontario i Canada, ble også rammet av uværet. Målt i antall dødsfall, er dette utbruddet mer katastrofalt enn det kraftige superutbruddet i 1974 hvor mellom 315 og 330 mennesker mistet livet. 27. april 2011 er den dødeligste dagen med tornadoer i USA siden Trestats-tornadoen den 18. mars 1925. Over 425 tornadoer ble rapportert så lenge utbruddet varte, og over halvparten av dem ble bekreftet og fikk sin styrke estimert.
25. april
Storm Prediction Center sendte ut varsel om moderat risiko for alvorlig uvær for de neste tre dagene, hovedsakelig over Arkansas og Tennessee. Om ettermiddagen ble det rapportert om flere tornadoer i enkelte delstater, hvorav to forårsaket store skader i Oklahoma og Texas. Den samme ettermiddagen ble det utsendt et varsel om fare for tornadoer for store deler av Arkansas og deler av Missouri, Oklahoma og Texas. Helt til utpå kvelden var tornadoaktiviteten ganske spredt, men det tok slutt da en intens supercelle drev over nærområdet til Little Rock. Det ble rapportert om en tornado, mellom cirka en kilometer og 5 kilometer bred, som etterhvert passerte gjennom byen Vilonia i Arkansas. Det ble rapportert om fire omkomne der. I tillegg til tornadoene, forårsaket uværet også alvorlige oversvømmelser mellom Red River Valley og De store sjøer.
26. april
Denne dagen ble det sendt ut et varsel om høy risiko for alvorlig uvær for deler av Louisiana, Arkansas, Oklahoma og Texas i det forholdene ble enda mer ideelle for ekstremvær. Om ettermiddagen ble det sendt ut et omfattende tornadovarsel for det samme området, og om kvelden ble det rapportert om skader fra flere tornadoer.
Tornadovarsel ble også sendt ut for flere fylker i delstaten Michigan, og om kvelden passerte flere superceller over delstaten. En tornado ble bekreftet i Allegan County, og sju personer ble skadd av et lynnedslag i Kalamazoo County hvor det ble rapportert om en mulig trakt. Lenger øst i landet begrenset uværet seg til generelt kraftig vind og kraftige haglbyger.
27. april
For andre dag på rad sendte Storm Prediction Center ut et varsel om høy risiko for alvorlig uvær i det sørlige USA. Forholdene lå helt til rette for et stort tornadoutbrudd. Stormer som inntraff om morgenen den dagen slo ut deler av radiosenderne til NOAAs værradioer. Om ettermiddagen ble det sendt ut et tornadovarsel for Neshoba County i Mississippi, idet en stor tornado hadde blitt observert av stormjegere.
Litt over klokken 5 CDT traff en stor og spesielt ødeleggende tornado byen Tuscaloosa i Alabama. Cirka 40 minutter senere ble nordlige deler av byen Birmingham i Alabama truffet av den samme tornadoen. Det ble slått katastrofealarm i begge disse byene. En sky av vrakrester ble observert av dopplerradar i Birmingham, og bilder tatt av området viste enorme skader. Alabama Emergency Management Agency satte dødstallet i Tuscaloosa til 45 den 30. april. Siden leteaksjonen etter savnede fortsatt pågår, så kan dette tallet fortsatt øke. En foreløpig oversikt viser at 249 mennesker har mistet livet i Alabama, noe som gjør denne delstaten til en av de hardest rammede.
Også i Ringgold i Georgia har det blitt rapportert om omfattende ødeleggelser og dødsfall. Tornadovarsel ble sendt ut for områder så langt nord som til Sør-Ontario og Ottawa. Ifølge Storm Prediction Center, ble det rapportert om 260 tornadoer i løpet av denne dagen.
28. april
Også denne dagen ble det sendt ut generelle tornadovarsel, men det var nå ventet at tornadoene ville bli svakere og mer spredt. Til tross for dette ble flere tornadoer observert med påfølgende dødsfall langs deler av det østlige USA, inkludert i Pennsylvania, New York, Virginia, Nord-Carolina, Sør-Carolina, Georgia og Florida. I etterkant av tornadoene kom det store mengder regn som i sin tur forårsaket store oversvømmelser.
Området rundt de store sjøer opplevde ikke flere tornadoer, men sterk vind hamret likevel løs på landskapet. Vinden var så sterk at den skapte en stormflo i de store sjøene som skadet flere båter. Flere broer måtte stenges som følge av den sterke vinden.
Vilonia-tornadoen
Denne tornadoen var den første som tok liv under utbruddet, og den hadde en styrke på EF2. Om kvelden den 25. april klokken 7:30 CDT rammet tornadoen byen Vilonia i Arkansas. 30 minutter tidligere hadde et tornadovarsel blitt sendt ut, og man antar at dette bidro til det relativt lave dødstallet. Mange bygninger ble enten helt eller delvis rasert av de voldsomme vindene, inkludert flere mobile hjem, og så langt er fire personer bekreftet døde i byen.
Smithville-tornadoen
Denne tornadoen rammet byen Smithville i Mississippi om ettermiddagen den 27. april. Tornadoen bevegde seg ikke langt, mindre enn 4,8 kilometer, men til gjengjeld var bredden til tornadoen omtrent 800 meter. Undersøkelser i ettertid har estimert styrken til EF5, det øverste trinnet på Fujita-skalaen. 18 hjem ble jevnet med jorden samt dusinvis av mursteinshus som også ble fullstendig ødelagt. Skadeundersøkelser viste at 150 hjem, 14 forretninger og to kirker ble ødelagt av tornadoen. Dette til tross for at bygningene som ble rammet var av nyere design. Vindhastigheter på 330 kilometer per time var sterke nok til å rive elektriske ledninger og vannrør ut av husene som lå i tornadoens bane. Totalt ble 22 personer drept av denne tornadoen, og dette var den første EF5-tornadoen siden Parkersburg-tornadoen i 2008.
Rainsville-tornadoen
Denne tornadoen begynte sitt liv nordøst for Geraldine i Alabama om ettermiddagen den 27. april. Den fortsatte deretter sin ferd i nordøstlig retning mot og etter hvert gjennom Fyffe, Rainsville og Sylvania. 26 personer mistet livet i disse byene.
Tornadoen begynte som en smal trakt på omtrent 45 meter i bredde, men etterhvert vokste den seg til cirka 800 meters bredde. Foreløpig har eksperter estimert tornadoens styrke til EF4, og skader inkluderer: Hus med forsterkede fundamenter revet vekk, knuste mobile hjem og trær med barken revet av.
Hackleburg-/Tanner-tornadoen
Denne tornadoen begynte i Marion County i Alabama på ettermiddagen den 27. april, hvor den gjorde store skader. Den nådde etterhvert Hackleburg, hvor den jevnet flere bygninger med jorden. Tornadoen drepte totalt 71 personer, og ble først estimert til styrke EF3, men ble senere oppgradert til styrke EF5 hvilket er Alabamas første EF5/F5-tornado siden Birmingham-tornadoen i 1998. Etter å ha rammet Hackleburg, fortsatte tornadoen inn i Franklin County hvor EF4-skader ble observert langs hele tornadoens bane. Solid konstruerte hus ble fullstendig ødelagt, og flere mobile hjem ble revet i stykker med restene slengt mellom 22 og 50 meter bort. Mange steder hadde trær enten blitt revet vekk, knekt eller fått barken sin revet av.
Tornadoen fortsatte inn i Lawrence County med tilnærmet uforminsket styrke, og med omtrent det samme skademønsteret som før: Knekte trær, hus revet fra hverandre, biler kastet rundt og mobile hjem totalskadet. Tornadoen slo også ut deler av strømnettet i området, noe som førte til at produksjonen på Browns Ferry kjernekraftverk måtte stanses.
Den lille byen Tanner ble også rammet av den samme tornadoen, som blåste hus fullstendig bort i en bred stripe av ødeleggelse som tydet på vinder mellom styrke EF4 og EF5. Hus som var forankret til fundamentene sine med bolter, kunne ikke stå imot tornadoens styrke, og bare grunnmuren til disse husene ble stående igjen. Biler og en stor container ble kastet flere hundre meter bortover. 11 mennesker ble drept og enda flere ble skadet. Tanner ble også rammet av hele to F5-tornadoer under superutbruddet i 1974.
Tuscaloosa-/Birmingham-tornadoen
Dette var en kraftig og bred tornado som passerte gjennom Tuscaloosa County i Alabama. Deler av byen Tuscaloosa ble rasert, og det ble observert fallende vrakrester i Birmingham som ligger over 30 kilometer unna. Kameraer tilhørende lokale TV-kanaler filmet tornadoen idet den passerte gjennom denne byen. University of Alabama måtte stenge ned sin virksomhet i etterkant av tornadoen.
Etter å ha rasert bygninger i Tuscaloosa, så fortsatte tornadoen nordøstover mot Birmingham. Her ble det meldt om store skader i en 1,6 til 2,4 kilometer bred stripe. Undersøkelser som hittil har blitt utført, har estimert styrken på denne tornadoen til EF4, og ytterligere undersøkelser skal bli gjennomført. Dødstall for både Tuscaloosa og Birmingham ligger på 61, men letingen etter savnede er ennå ikke ferdig. Den 29. april besøkte President Barack Obama og Førstedame Michelle Obama området, og presidenten uttrykte at han aldri hadde sett slike ødeleggelser før. Han iverksette samtidig en katastrofeerklæring for hele Alabama, noe som åpner for føderal støtte til hjelpearbeidet.
Ringgold-tornadoen
Dette var en EF4-tornado som begynte ved David Ridge Road i Catoosa County i Georgia, og som etter kort tid gikk inn i byene Ringgold og Cohutta. Her ble mellom 75 og 100 hjem ødelagt, og langs motorvei 151 ble flere bensinstasjoner ødelagt. Klokken 8:25 EDT krysset tornadoen delstatsgrensa mellom Georgia og Tennessee, hvor den nådde maks styrke (EF4) før den forsvant. I løpet av sin ferd i Tennessee, ødela tornadoen 150 hjem.
I løpet av sin levetid, drepte tornadoen 20 personer langs en 77,2 kilometer lang stripe med ødeleggelse. Vindstyrken til tornadoen ble estimert til å ligge mellom 282 km/h og 306 km/h. Denne tornadoen er den åttende som får klassifiseringen EF4/F4 i Georgia siden statistikken begynte i 1950.
Cullman-tornadoen
Denne tornadoen ble klassifisert som en EF4-tornado. Den gikk i en ganske rett bane gjennom byen Cullman. Flere TV-kameraer filmet tornadoen, og radiostasjoner rapporterte om dens ferd helt til sendeutstyret deres ble ødelagt. Tornadoen ødela også rettsbygningen og flere andre landemerker i Cullman. Utrolig nok, med unntak av ødeleggelsene nevnt ovenfor, så ble få hus ødelagt i Cullman. Likevel mistet seks personer livet.
Vindeln kommune
Vindeln kommune (sørsamisk: Vudtele, umesamisk: Vyöddale) er en kommune i Västerbottens län i landskapet Västerbotten i Sverige. Kommunen har grenser til nabokommunene Norsjö, Skellefteå, Umeå, Vännäs, Bjurholm og Lycksele. Kommunens administrasjonssenter ligger i Vindeln.
Geografi
Kupert barskogkledd landskap. Store myrområder. Umeälven og Vindelälven renner gjennom kommunen.
E12 går gjennom kommunen. Vindeln er knytta til det svenske jernbanenettet gjennom Stambanan genom övre Norrland. Fra Hällnäs går en tverrbane via Lycksele til Storuman på Inlandsbanan.
Tettsteder
Vindeln kommune hadde fem tettsteder i 2010. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Eksterne lenker
Offisiell hjemmeside for Vindeln kommune.
Arvo Viitanen
Arvo Albert Viitanen (født 12. april 1924, død 28. april 1999) var en finsk langrennsløper som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Kortelainen vant en olympisk sølvmedalje i langrenn under vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Han var med på det finske stafettlaget som kom på andreplass på 4 x 10 km bak Sovjetunionen, de andre på det finske laget var August Kiuru, Jorma Kortelainen og Veikko Hakulinen.
Han vant femmilen i Holmenkollen i 1956.
Eddie Guerrero
Eddie Guerrero døde av hjertestans som følge av mange år med narkotika og alkoholmisbruk. Hovedårsaken til hjertestansen var bruk av anabole steorider, men han hadde ikke brukt dette på cirka fire år.
Audrey Deroin
Audrey Deroin (født 6. september 1989) er en fransk profesjonell håndballspiller som spiller for den franske håndballklubben Toulon St-Cyr Var Handball. Hun spiller i posisjonen høyreving, og er også en del av det franske håndballandslaget.
Xanadu
Xanadu er en legendarisk by som skulle befinne seg i Kina eller i Himalaya. Det historiske forbildet er egentlig Shangdu i Indre Mongolia, som var de mongolske herskeres sommerhovedstad da de hersket over Kina på 1200- og 1300-tallet (Yuan-dynastiet). Shangdu ble tidligere kalt Kaiping. Ifølge Dørumsgård er «Xanadu» en engelsk skrivemåte for Shang-tu eller Shangdu der Kublai Khan hadde sin sommerresidens og der han i mai 1260 lot seg utrope til keiser over alle mongoler. Marco Polo og hans følge kom til Shangdu eller Xanadu i 1275 (i 1267 ifølge Haw ), og «Xanadu» ble kjent for et bredere publikum da det kom trykk første gang i Nürnberg 1477.
Xanadu gikk inn i diktningen som en metafor for et sted fullt av prakt og velstand. Samuel Taylor Coleridge omtaler Xanadu i diktet «Kubla Khan» (begge navnene beskrevet som oppdiktet). Bårdtvedt skriver at Xanadu var en region i Tartary, Mongolia og at Kubla Khan var den mongolske herskeren Kublai-khan.
Xanadu knyttes også til Shangri-La og noen teorier går ut på at Xanadu og Shangri-La er samme byen/stedet.
Toppskarv
Toppskarv (Gulosus aristotelis) kalles også småskarv og er en kystbunden dykkende sjøfugl og eneste art i slekten Gulosus, som videre inngår i skarvefamilien (Phalacrocoracidae). Arten hekker i kolonier langs kystene i det vestlige og sørlige Eurasia og i Nord-Afrika. Tre underarter anerkjennes midlertidig; aristotelis (nominatformen), desmarestii, og riggenbachi. Nominatformen hekker på utvalgte plasser langs hele norskekysten og er tallrik her.
Arten er ifølge IUCNs rødliste livskraftig, men det finnes ingen nyere estimater av den globale populasjonen. Wetlands International anslo populasjonen av nominatformen til cirka 199,000–205,000 individer i perioden 1990–2000; underarten desmarestii ble anslått til cirka 30,000 individer uten en direkte årsangivelse (men før år 2000); underarten riggenbachi ble anslått til cirka 5,000 individer i 1994. I perioden 2005–2014 utgjorde ifølge SEAPOP den europeiske populasjonen av nominatformen cirka 81,000 hekkende par, hvorav Norges andel var cirka 35 % eller 28,000 par.
Røst kommune i Nordland har tre stiliserte toppskarver i sitt kommunevåpen.
Etymologi
Det vitenskapelige navnet består av slektsnavnet Gulosus og det egentlige artsnavnet aristotelis. Gulosus er latin og betyr fråtsende, noe som forteller litt om hvordan matvanene til disse fuglene kan oppleves av oss mennesker. Slektsnavnet gir også assosiasjoner til jervens vitenskapelige navn – Gulo gulo, som dessuten har en tilsvarende betydning – storeter. Selve artsnavnet aristotelis følger til ære for den greske filosofen, historikeren og naturalisten Aristoteles, som levde i årene 384–322 f.Kr. Hans bokverk over 10-bind «Ton peri ta zoia historion» blir av mange regnet som selve starten på den beskrivende zoologien.
Den norske betegnelsen på fuglene i skarvefamilien er skarv og har sitt opphav i den norrøne betegnelsen skarfr. På engelsk skiller man imidlertid mellom såkalte «cormorants» (alle skarver uten hodepryd) og «shags» (alle skarver med hodepryd). Molekylære studier støtter imidlertid ikke en inndeling av disse fuglene i distinkte underfamilier (Phalacrocoracinae og Leucocarboninae).
Det offisielle norske artsnavnet er toppskarv og stammer fra den karakteristiske fjærpryden hannene bærer på hodet i hekkedrakt. Dette gjør toppskarven enkel å skille fra andre skarver i denne perioden, men i vinterdrakt kan den på litt avstand lett forveksles med storskarv (Phalacrocorax carbo). Siden det bare hekker to arter med skarv i Norge og toppskarv er fysisk mindre enn storskarv, ble det for mange naturlig å betegne toppskarven som småskarv. Arten er imidlertid kun er fjern slektning av de ekte småskarvene (Microcarbo).
Taksonomi
Toppskarv er kjent fra kvartære forekomster langs kysten av Atlanterhavet, Middelhavet og Svartehavet. Den ble inntil ganske nylig (2018) regnet til slekten Phalacrocorax, men den ble flyttet til den monotypiske slekten Gulosus med bakgrunn i en studie publisert av Kennedy & Spencer (2014). Arten har ingen nære slektninger i skarvefamilien, men Gulosus er trolig søstergruppen til en amerikansk klade bestående av de to slektene Nannopterum og Leucocarbo.
Tre underarter blir midlertidig anerkjent, men toppskarvens taksonomi har trolig behov for ytterligere revisjon. Underarten riggenbachi kan være uatskillelig fra desmarestii, og ytterligere undersøkelser av forholdet er nødvendig. På den annen side kan fugler fra Galicia representere en hittil ubeskrevet underart, og genetiske bevis kan tyde på at fuglene er nærmere beslektet med vestlige middelhavsfugler enn med de atlantiske fuglene underarten har blitt tilordnet. Det er også avslørt at nominatformen består av to haplotyper; en vestlig som omfatter fugler i Bretagne i Frankrike og det meste av De britiske øyer, og en nordlig som omfatter fugler i Nord-Skottland, Island og Skandinavia/Kolahalvøya.
Beskrivelse
G. a. desmarestii er fysisk mindre enn de to atlantiske underartene og har dessuten et finere nebb. Størrelsen på hodepryden hos voksne hekkende individer avtar fra nord til sør, mens omfanget av gult på nebbene hos voksne individer har en tendens til å øke mot sør. Ungfugler i sør er dessuten blekere enn i nord.
Habitat og atferd
Toppskarv er en kystbunden dykkende sjøfugl som hekker på steinete grunn og øyer og jakter på føden i havet utenfor. Den er sjelden å se i elvemunninger og bare unntaksvis i innlandet. Fuglene flyter tungt i vannet og er en ypperlig dykker. Arten ernærer seg nesten eksklusivt på fisk, som den hovedsakelig fanger under dykking i det midtre sjiktet og nær sjøbunnen, som typisk består av tareskogsområder eller bunn med sand og grus. Typiske dykk når til dyp rundt 21–40 m under vannoverflaten. En norsk studie fra koloniene på Sklinna og Hornøya viser imidlertid at hannene i snitt dykker dypere etter føden enn hunnene.
En norsk hekkesesongstudie på Sklinna, en øygruppe i Norskehavet som ligger i Leka kommune cirka 40 km utenfor kysten av Trøndelag, avdekte at tobisfisker bare utgjorde en ubetydelig andel av fiskesortene toppskarven jakter på, som i alt utgjorde 17 ulike slag. Gadoide arter, som sei (Pollachius virens), torsk (Gadus morhua) og sypike (Trisopterus minutus) utgjorde hele 90 % av hovedføden i studietiden. Hele øygruppen ved Sklinna ble fredet som naturreservat i 2003, Sklinna naturreservat, og i 2011 fikk naturreservat også Ramsarstatus. I gode år kan hekkebestanden av toppskarv ifølge SEAPOP telle over 3,000 hekkende par.
Ringmerking av fugler viser at toppskarv for det meste er helt eller delvis standfugler, men populasjonene av nominatformen lengst nord i Norge og på Kolahalvøya er sanne trekkfugler som drar sørover når hekketiden er over og vender tilbake neste vår. På Island viser ringmerking at fuglene der er standfugler. I Storbritannia og Irland viser ringmerking at et overveldende flertall av fuglene der er standfugler, som bare sjelden beveger mer enn 50–100 km fra koloniene. En liten minoritet trekker imidlertid over til Norge, Danmark og den sørlige kysten av Nordsjøen og Den engelske kanal, noen få så langt sørover som til kysten rundt Biscayabukten. Det samme gjelder for fugler på Den iberiske halvøya. Et lignende mønster rapporteres også fra ringmerkede fugler av underarten desmarestii, selv om det finnes individuelle eksempler på at enkelte fugler kan ha dratt lenger fra koloniene. Fugler i de kroatiske koloniene i Adriaterhavet kan ha migrert opp mot 300 km fra koloniene sine, for å overvintre langs kysten av Triestebukten og Venezialagunen, kanskje som følge av at den lokale fiskeindustrien der gir enklere tilgang på mat. Fugler av underarten riggenbachi, som hekker langs sørkysten av Marokko, overvintrer trolig utenfor kysten av El Jadida.
Hekking
Arten danner sparsomme kolonier og plasserer redet i sprekker eller huler, på avsatser eller blant steinblokker, ofte bare noen få meter over havoverflaten. Redet er haug av tang (makroalger) fôret med gress, og det blir ofte gjenbrukt i påfølgende sesonger. Parforholdene er typisk sterke, men bigami forekommer. Nominatformen legger normalt eggene i mars–juni, men eggleggingen varierer mye med utbredelsen. Øst i Middelhavet skjer eggleggingen i november–mai, med en topp i januar–februar. Hunnen legger normalt 1–6 egg, typisk tre, som ruges i 30–31 dager. Kyllingene er nakne når de klekkes, men får raskt brun dun og flygedyktig fjærdrakt etter cirka 53 dager.
Overvåkning
Kolonier med toppskarv som overvåkes av SEATRACK finnes ved Látrabjarg på Island, Isle of May like utenfor østkysten av Skottland, Jarsteinen rett utenfor Karmøy i Rogaland, Sklinna utenfor kysten nord i Trøndelag, Røst ytterst i Lofoten, og Hornøya rett utenfor Vardø i Finnmark.
Inndeling
Inndelingen av skarvefamilien følger Birds of the World. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl. Navn i parentes er uoffisielle.
MS «Storsjø»
MS «Storsjø» ble bygd i 1905 ved Drammen Jernstøberi & Mek. Verksted. Motoren var av merket Heyerdahl & Co. Denne motoren ble senere byttet ut med en større type, for at båten skulle gå fortere. Jomfruturen var 17. mai 1905.
Ombord i båten var det salong til passasjerene, både dame- og herresalong, samt krakker på dekk.
Varer kom til Skarnes med jernbane og ble fraktet med MS «Storsjø» videre til butikkene i Nord-Odal og Oppstad. Båten fraktet så returvarer fra Nord-Odal og Oppstad som skulle med jernbane videre til Kristiania (Oslo). Det var ofte dyr som ble sendt med MS «Storsjø».
Ettersom vannstanden forandret seg i løpet av året, hadde MS «Storsjø» problemer med å komme under Osbrua på Os ved høy vannstand, og ved lav vannstand var det for grunt i Songnessjøen og igjennom Hanorsundet. Derfor ble det mudret for å komme frem både i Songnessjøen og Hanorsundet.
MS «Storsjø» var en flott attraksjon og et stort fremskritt for Nord-Odal i tiden 1905 til 1926. På høsten 1926 ble båten lagt i opplag og ble liggende til 1937. Da ble den hugget opp av Hamar Jernstøperi. Dette fordi biltransporten nå hadde blitt enklere, raskere og billigere.
James Simon Galerie
James Simon Galerie er et planlagt nytt besøkssenter på Museumsinsel i Berlin. Det er en futuristisk bygning tegnet av David Chipperfield, og oppkalt etter kunstmesenen James Simon (1851–1932), som gav museene på Museumsinsel store gaver.
Bygningen vil ta imot de besøkende og tilby dem orientering i museumsanlegget. Den vil også inneholde auditorium, mediesenter, rom for midlertidige utstillinger, bokhandel, kaféer og restauranter.
At the Earth’s Core
At the Earth's Core er en britisk-amerikansk science fiction-, fantasy- og eventyrfilm fra 1976 regissert av Kevin Connor. Hovedrollene spilles av Doug McClure, Peter Cushing og Caroline Munro. Filmen er basert på Edgar Rice Burroughs' roman At the Earth's Core fra 1914.
Handling
Handlingen er lagt til Viktoriatidens England der forskeren Dr. Abner Perry og hans amerikanske sponsor David Innes skal testkjøre Perrys nye oppfinnelse. Oppfinnelsen blir kalt The Iron Mole og er et slags fartøy som er i stand til å drille seg ned i jorden. Fartøyet viser seg å være langt kraftigere enn de hadde ant, og etter en stund ender de ved jordens sentrum. De setter så kursen oppover mot overflaten, men på vei dit kollapser fartøyet. Da de går ut oppdager de at de befinner seg i en grottelignende verden og oppdager til sin forbløffelse den er bebodd av levende skapninger og planter. Der blir de utfordret både av menneskelige urskapninger og forhistoriske dyr fra dinosaurusenes tidsalder.