cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hiroshima, min elskede
Handling
En utvidet prolog viser en mann og en kvinne som omfavner hverandre midt i fallende aske. En kvinne-stemme forteller at hun var vitne til ødeleggelsene forårsaket av atombomben over Hiroshima, den 6. august 1945. Men en mannlig stemme tilbakeviste kvinnens påstander, og sier at hun ikke var vitne til noe som helst. Kvinnen og mannen fortsetter å være uenige med hverandre, ettersom nyhetsopptak fra angrepet blir vist sammen med opptak av ofrene, nye krigsminner og nye bygninger som blir reist i Hiroshima etter krigen.
Elle står på en hotell-balkong i Hiroshima, med utsikt over resten av byen. Hun går inn igjen for å se kjæresten Lui, som sover naken på sengen deres. Han våkner, og de to begynner dagen. Elle går på jobb ved et film-sett for en antikrigsfilm, og Lui reiser til et museum som handler om andre verdenskrig før han skal besøke det samme film-settet. Gjennom hele filmen diskuterer Elle og Lui videre om hukommelse og glemsomhet, samtidig som Elle forbereder seg på å komme tilbake til Frankrike - og hun ønsker å avslutte deres korte forhold.
Madecapaederus
Madecapaederus er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien smalkortvinger (Paederinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Små (gjerne 3-4 millimeter), slanke kortvinger. De er livlig farget i skarpt rødt og metallisk blått. Hodet er avsnørt fra kroppen ved en smal "hals". Kroppsformen er omtrent sylindrisk. I motsetning til en del andre smalkortvinger har de velutviklede fasettøyne og flygevinger.
Utbredelse
Slekten er utbredt i sentrale deler av Afrika.
Lopez Lomong
Lopez Lomong (født Lopepe Lomong, 1. januar 1985 i Kimotong) er en sudanskfødt amerikansk friidrettsutøver. Han kom til USA da han var 16 år gammel, som en av «Lost Boys of Sudan», og ble amerikansk statsborger i 2007. Hans egentlige fødselsdato er 5. januar 1985, men immigranter til USA får tildelt 1. januar som fødselsdato dersom de ikke har gyldig fødselsattest når de kommer til USA.
Bakgrunn
Lopepe Lomong ble bortført under Den andre borgerkrigen i Sudan, seks år gammel, da han deltok på en katolsk messe. Han ble antatt død, og begravd in absentia. Han døde nesten i fangenskap, men fikk hjelp til å flykte til Kenya. Der tilbragte han 10 år i en flyktningleir nær Nairobi, før han ble flyttet til USA av organisasjonen «Catholic Charities» i 2001. Navnet Lopez var et tilnavn han fikk i flyktningleiren.
Inspirasjonen til å begynne med løping fikk han da han så Michael Johnson i sommer-OL 2000.
Karriere
Lomong kvalifiserte seg til USAs OL-lag 6. juli 2008, etter å ha vært amerikansk statsborger ett år. Ved sommer-OL 2008 deltok han på 1500 meter, og gikk videre fra innledningsheatene, med femteplass i sitt heat. I semifinalen ble han imidlertid slått ut, og nådde ikke finalen. Han kom sist i sitt semifinaleheat, med tiden 3.41,00. Lomong ble valgt til å være USAs flaggbærer ved åpningsseremonien, av de andre lagkapteinene.
I 2009 vant han sin første nasjonale tittel som amerikansk statsborger, da han vant 1500 meter ved USA-mesterskapet utendørs. Samme år kom han også på åttendeplass ved VM i friidrett i Berlin.
Han ble amerikansk mester igjen i 2010, da han vant 1500 meter ved utendørsmesterskapet. Senere på året forbedret han sin personlige rekord til 3.32,20 ved Diamond League-stevnet i Monaco.
Ved VM i friidrett innendørs 2012 nådde han finalen på 3000 meter. I finalen løp han på 7:44,16, som var ny personlig rekord, og endte på sjetteplass. Landsmannen Bernard Lagat vant gull på denne distansen. Han kom på andreplass på 3000 meter ved USA-mesterskapet innendørs 2012.
Ontario Reign
Ontario Reign er en ishockeyklubb i Ontario i California, USA, grunnlagt i 2015. Klubben har vært et farmerlag til Los Angeles Kings siden 2015/2016-sesongen. Laget spiller hjemmekampene sine på Citizens Business Bank Arena.
MS «Erling Jarl»
MS «Erling Jarl» (kallesignal LNXC) var et hurtigruteskip bygd i 1949 med byggnummer 229 ved det italienske verftet Cantieri Naval Riuniti i Ancona. Skipet ble overlevert Det Nordenfjeldske Dampskibsselskab i august 1949, og ble som første nybygde hurtigruteskip etter krigen satt inn i trafikk 5. september 1949. Det seilte i fast rotasjon som hurtigrute i perioden 1949 til 1980, bare avbrutt av verkstedopphold. I 1985 ble skipet solgt til Belgia for opphugging.
Historie
I løpet av andre verdenskrig gikk mange av hurtigruteskipene tapt, og eldre skip måtte settes inn i ruten som en midlertidig løsning. En gjenoppbygging av hurtigruteflåten ble startet, og MS «Erling Jarl» med prislapp på 9,66 millioner kroner var det første nybygde hurtigruteskipet etter krigen. Det var utseendemessig svært likt de 3 andre hurtigrutene som ble bygget i Italia, ofte kalt «Italiaskipene» eller «klippfiskskipene». Kallenavnet «klippfiskskipene» fikk de fordi en del av kjøpesummene ble betalt med klippfisk. De andre «Italiaskipene» var MS «Midnatsol», MS «Vesterålen» og MS «Sanct Svithun».
MS «Erling Jarl» ble døpt av Brynhild Lysholm i august 1949, og var det andre hurtigruteskipet som ble oppkalt etter Erling Jarl (bedre kjent som Erling Skakke). Det første var DS «Erling Jarl» fra 1895. Den 5. september 1949 la skipet ut på sin første rundtur i hurtigruten på nordgående fra Trondheim, og startet dermed en ny epoke i hurtigrutens historie. Våren 1950 erobret MS «Erling Jarl» det uoffisielle «Vestfjordens blå bånd» da hun gjorde unna strekningen Bodø – Svolvær på 3 timer og 35 minutter.
8. januar 1958 brøt det ut brann i skipet mens det lå til kai i Bodø. Brannen startet i akterenden på 2. plass (2. klasse), og under kraftig røykutvikling omkom 14 mennesker. Brannen som blir betegnet som den største katastrofen i Bodø, etter krigen. MS «Erling Jarl» ble reparert ved Trondheims mekaniske verksted, og var tilbake i trafikk igjen i midten av mars 1958. Ulykken førte til at brannsikkerheten ombord på de to andre hurtigruteskipene (MS «Vesterålen» og MS «Sanct Svithun») ble forbedret med blant annet brannhemmende lugarer og bedre nødutganger.
17. august 1972 grunnstøtte MS «Erling Jarl» i Raftsundet. Ingen personer ble skadet, og skipet ble trukket av grunnen og reparert i Harstad. En uke senere var hun tilbake i rutetrafikk. 13. mars 1980 fikk skipet sitt banesår da det grunnstøtte ved Brattholmen i Ytre Steinsund i Solund, Sogn og Fjordane. Hun ble trukket av grunnen og slept til Bergen for å inspiseres i tørrdokk. Det viste seg at skipet hadde betydelige skader. Bunnen var skadet, akterskipet hadde skjevheter, og propellanlegget var ødelagt. Omfanget av skadene gjorde at skipet ble kondemnert. NFDS kjøpte skipet tilbake fra forsikringsselskapet, og hun ble i en periode brukt som hotellskip i Trondheim. Etter noen eierskifter ble MS «Erling Jarl» i januar 1985 solgt til Belgia for opphugging.
Skipet
Ved levering var MS «Erling Jarl»s tonnasje 2 098 bruttoregistertonn, 1 086 nettoregistertonn, og lasteevnen var på 500 dødvekttonn. Lasterommenes volum var totalt 580 m³. Hovedmotoren var en åttesylindret Fiat totakts EV dieselmotor med ytelse 2 500 hestekrefter ved 150 omdreininger. MS «Erling Jarl» var utstyrt med en KaMeWa vribar propell, noe som ga bedre manøvreringsevne. Skipet var sertifisert for 575 passasjerer i kystfart, og hun hadde 185 køyeplasser fordelt på 77 på 1. plass (1. klasse) midtskips og 108 på 2. plass akter. Alle lugarene hadde innlagt varmt og kaldt vann.
Charlie Phillips
Charlie Phillips (født 26. februar 1988) er en britisk terrengsyklist.
Zhuxi (Shiyan)
Zhuxi (kinesisk: 竹溪县; pinyin: Zhúxī Xiàn) er et fylke i byprefekturet Shiyan i provinsen Hubei i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 3 300 km² og ca. 360 000 innbyggere (2003).
Kulturminner
Cixiaogou-Caihuangmus steinskulpturer (Cixiaogou “Caihuangmu” moya, 慈孝沟“采皇木”摩崖) fra Ming-dynastiets tid ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Trigonophorus delesserti
Trigonophorus delesserti er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En ganske stor (opptil 42 millimeter), avlang, glinsende grønn gullbasse. Hannen har et flatt, spadeformet framspring i pannen (slektsnavnet betyr "trekant-bærer") og også en kort pigg som går fra bakhodet forover. Hunnen har lignende, men noe mindre, framspring. Kroppen er ganske fint punktert, uten tydelige punktstriper på dekkvingene. Beina er grønnlige.
Utbredelse
Arten lever i det sørlige India.
Burry Stander
Burry Stander (født 16. september 1987, død 3. januar 2013) var en sørafrikansk terrengsyklist. Han vant U23 World Cup i 2009, og Absa Cape Epic med lagkamerat Christoph Sauser i 2011 og 2012. I de olympiske leker i London i 2012 kom han på femteplass i øvelsen rundbane.
Stander giftet seg i 2012 med syklisten Cherise Taylor. Han ble påkjørt og drept på en treningstur i 2013.
Klostergata 22 (Moss)
Klostergata 22 er en enebolig, som er en del av Klostergata, Moss. Bygningen er vernet etter Plan- og bygningsloven. Huset er bevaringsverdig på grunn av sin alder og representativt som en del av et gammelt gatemiljø i Moss. Huset ble bygget i sveitserstill før 1885. Boligen har spiss tak-ark som peker mot øst og vest, og pult-tak mot øst.
Historie
Huset ble bygget før 1885. Da var huset en del av det som da het Klostergaden 24. Denne tomten skilte seg en gang mellom 1885 og 1891. Da ble tomten hetende Klostergaden 24b. Etter dette byttet tomten navn til det den heter i dag, som er Klostergaten 22. Dette skjedde en gang mellom 1914 og 1930. Andreas O. Höglien solgte huset til Ole Jensen i 1911 for 9000 kr. Ole Jensen selger huset til C. J. Andresen i 1937 for 4500 kr. Årsaken til at huset ble solgt for så lite er ukjent, men den økonomiske depresjonen på 30-tallet kan være en årsak. Man kan spekulere at depresjonen også kan ha ført til økonomiske hos Ole Jensen, noe som igjen kan ha ført til at han måtte selge huset for en lavere pris for å få inntekter så fort som mulig.
Beboere
Huset har byttet eiere flere ganger og det har vært flere leiligheter i huset. Det er dessverre veldig vanskelig å finne informasjon om hvem som har bodd i huset før 1891, siden det da var en del av Klostergata 24. Den første folketellingen etter det er i 1891 og da var det 4 leiligheter.
Energimerking av forbruksartikler
Energimerking er et system for å merke energikrevende apparater med sammenlignbar informasjon om forbruk av energi ved bruk av apparatet.
Klostergata 22 (Moss)
Beboere
I leilighet 1 bodde huseier og slakter Laurits Helgesen sammen med Marie Jensen og Hans Pedersen. I leilighet 2 bodde hus-tømreren Hans Svendsen sammen med Petrine Hansen og hennes to barn. I leilighet 3 bodde familien Johansen på tre, familien Abrahamsen på tre, Theodor Lauritsen og Johan Kristiansen. I leilighet 4 bodde Fabrikkarbeideren Karl Theodor Olsen sammen med Julie Marie Hansen, Thoraf Knud Karlsen, Karen Kristine Karlsen og Anne Magrethe Kristiansen. I alt bodde de 20 mennesker i huset i 1891.
Energimerking av forbruksartikler
I henhold til norsk lov om merking av forbruksvarer og tilhørende forskrifter samt en rekke ulike EU-direktiv (92/75/CEE, 94/2/CE, 95/12/CE, 96/89/CE, 2003/66/CE) må de fleste hvitevarer, lyspærer (forpakningen) og biler være utstyrt med et energimerke når de frembys for salg eller leie. Utstyrets energieffektivitet angis i form av ulike energieffektivitets-klasser fra A til G. A er mest energieffektivt, G minst energieffektivt. Merkene skal også gi forbrukerne annen nyttig informasjon. Informasjonen må også oppgis i brosjyrer og på utsalgstedenes internett-sider.
Klostergata 22 (Moss)
Beboere
Neste folketelling var i 1900, og da var det 3 leiligheter. I leilighet 1 bodde fortsatt slakteren Laurits Helgesen sammen med Marie, men nå er de gift og Marie heter Marie Helgesen. De bodde sammen med slaktergutten Hilmar Nielsen og læregutten Ole Jensen. I leilighet 2 bodde kun Steffen Aslagsen sammen med sin kone Berthe Aslagsen. I leglighet 3 bodde Olaf Torgersen sammen med hans kone Inga Eriksen, deres sønn Einar Torgersen, Olia Hansen og Tomas Olsen.
I neste folketelling i 1910 var det kun 2 leiligheter. I leilighet 1 bor nå den fremtidige eieren Ole Jensen som nå er blitt en pølsemaker-mester og slakter sammen med sin kone Karen Jensen, sønnen Ernst Jensen, datteren Lisbeth Jensen og pølsemaker-svenn Hans Johansen. I den andre leiligheten bodde familien Høglien på 5 med to sønner og en datter.
Energimerking av forbruksartikler
Forvaltning av regelverket
Norges vassdrags- og energidirektorat (NVE) er tilsynsmyndighet for energimerkeordningen. Tilsynet omfatter å kontrollere at apparater i butikkene er riktig merket, og at opplysningene på merkingen er korrekt. Olje- og energidepartementet (OED) forvalter sammen med andre departementer det norske lovverket knyttet til energimerking. Statens institutt for forbruksforskning (SIFO) gjennomfører kontroll i butikkene og testing av produkter på oppdrag fra NVE.
Klostergata 22 (Moss)
Beboere
Den neste folketellingen var i 1914, og da var det også bare 2 leiligheter. I leilighet 1 bor fortsatt Ole Jensen og familien, men pølsemaker-svennen Hans Johansen har nå flyttet ut og tjenestepiken Olivia Gunhilda Alfheim har flyttet inn. Dette kan anses som uvanlig siden Klostergata var en håndverkergate og det var svært få håndverkere som hadde tjenestepike. I tillegg til Olivia har også butikkdamen Hanna Sofie Hansen, pølsemaker-lærlingen Alf Halvorsen og slakteriarbeideren Anton Syversen flyttet inn. I den andre leiligheten bodde familien Johansen på 6 med 1 datter og 3 sønner. Far i familien, Karl Oskar Johansen, er en pølsemaker-svenn.
Energimerking av forbruksartikler
Ansvarsområder
Utsalgstedene er ansvarlig for at produktene er tydelig merket ved salg eller utleie. Det er leverandørene (produsentene) som har ansvar for at butikkene får riktige merkelapper til produktene. Kontroller som er gjennomført har avslørt store mangler både hos butikkene, men også feilmerking fra produsentene.
Klostergata 22 (Moss)
Beboere
I den neste folketellingen i 1930 er det bare en leilighet og det er bare Ole Jensen og familien som bor der sammen med hushjelpen Ragna Marie Olsen. Ole Jensen selger huset i 1937.
Kari Lerum
Kari Ørbech Lerum (født 1883, død 1953), grunnla sammen med sin mann, Nils H. Lerum, næringsmiddelbedriften Lerum Fabrikker.
Energimerking av forbruksartikler
Gyldighetsområde
Hvitevarer som skal energimerkes, er: Kjøle-/fryseapparater, oppvaskmaskiner, vaskemaskiner, tørketromler, kombinerte vask-/tørkmaskiner, lyskilder, stekeovner og klimaanlegg (luft-luft varmepumpe eller airconditionanlegg, vann-luft varmepumpe eller airconditionanlegg og væske-luft varmepumper) med kjøleeffekt under 12 kW.
Kari Lerum
I 1905 startet de en liten landhandel i kjelleren sin i Luster. Landhandelen var blant annet mellomstopp for bær som skulle transporteres til Bergen, og innen 1909 hadde de bygd sitt første, kommersielle saftpressehus.
Energimerking av forbruksartikler
Fremtidig revisjon
I dag finner man nesten ikke hvitevarer i dårligere energiklasser enn C i butikker i Norge. Den positive utviklingen har medført at det er naturlig at kravene til de ulike energiklassene skjerpes. EU-kommisjonen har derfor besluttet å revidere rammedirektivet for energimerking av hvitevarer til husholdningsbruk, Energy Labelling Directive 92/75/EEC.
Kari Lerum
Foreldrene var Hans Lerum og Kari Ørbech Hjermann. Bestefaren var Peder Severin Pedersen Hjermann.
Energimerking av forbruksartikler
Merkingen
Energimerkelappen er delt inn i minimum 4 kategorier:
Kjøleskap, frysere og kombiskap
Tabellen angir energieffektivitet. Indekstallet beregnes for hvert produkt avhengig av energiforbruk og produktets volum. Indekstallet beregnes med andre ord ikke utfra antall kilowatt-timer kWh.
Merkelappen inneholder også:
For kjøleskap (og kun for disse) vil modeller som er mer energieffektive enn kategori A kunne merkes A+ eller A++.
Vaskemaskiner, tørketromler og kombinasjoner av disse
For vaskemaskiner beregnes energieffektivieten ved en 60°C bomullsvask med maksimal last, typisk 6 kg. Indekstallet er kWh per kilo vasket tøy.
Merkelappen inneholder også:
For tørketromler blir energieffektiviteten beregnet ved tørking av bomullstøy og maksimal oppgitt last. Energieffektivitet oppgis i kWh per kilo tøy. Ulike skalaer finnes for kondenstørketromler og ventilerte tørketromler.
Kondenstørketromler Ventilerte tørketromler
For kombinasjoner av vaskemaskiner og tørketromler er energieffektivitet oppgitt og målt som for tørketromler.
Oppvaskmaskin
Energieffektivitet måles i forhold til antall kuverter. For den mest vanlige typen, en 12-kuverters maskin gjelder skalaen nedenfor. Måltallet er kWh per 12 kuverter.
Merkelappen inneholder også:
Stekeovn
Merkelappen inneholder også :
Air conditioning
Forskriftene gjelder bare enheter under 12 kW. Merkelappen skal inneholde: For air conditioning med varmekapasitet skal merkelappen også inneholde:
Lyspære
Merkelappen skal inneholde:
Biler
Merkelappen inneholder også informasjon om:
Planophileurus
Utbredelse
Arten lever på Cuba og Bahamas.
Georg Monrad Krohn
Georg Herman Monrad Krohn (født 14. mars 1884 i Bergen, død 9. september 1964 i Oslo) var en norsk lege. Han var professor i medisin og spesialist i nevrologi.
Han ble spesielt kjent for sine nevrologiske undersøkelsemetode, og læreboken han skrev Den kliniske undersøkelse av nervesystemet ble fort i 1919 oversatt til engelsk og kalt The Blue Bible. Senere også andre språk.
Han er særlig kjent for sin bok om nervesystemet fra 1914. Den ble oversatt til mange språk og fikk tilnavnet «The Blue Bible» fordi den var så viktig i sin tid. Han har også blitt kjent for sin utredning om en pasient med Foreign Accent Syndrome (FAS), eller utenlandsk aksent-syndrom på norsk. Fra 1941 til 1946 behandlet han «Astrid L.», som etter en bombe i byen, begynte å snakke med tysk aksent.
I 1933 innstiftet han Monrad-Krohns pris for nevrologisk arbeid, gitt til blant andre Alf Brodal (1941 og 1960), Vidar Gundersen (2007), i 2010 til det danske Rigshospital.
Liv og familie
Han var far til informatikeren Lars Monrad-Krohn (født 1933). Tippoldefaren het Michael Krohn (forretningsmann) og var kjøpmann.
Virke
I 1911 da han tok medisinsk embetseksamen hadde han allerede som takk til familiens gode økonomi brukt sommersemestrene i 1905 og 1908 til studier i Berlin og Wien. Dessuten hadde han stiftet familie og i 1910 fikk han Skjelderups gullmedalje. Han praktiserte en periode og studerte litt i utlandet, før han mottok sin dr.med. 1919 på avhandlingenOm abdominalrefleksene. Ved Rikshospitalet var han reservelege 1917, overlege og professor i nevrologi fra 1922 til 1954, dekan 1940-45.
Blodveien
Blodveien er en veistrekning nordøst for Rognan i Saltdal i Nordland som ble bygget av krigsfanger under andre verdenskrig. Veien var en ny parsell av riksvei 50 mellom Rognan og Langset på østsiden av Saltdalsfjorden, der det før krigen var fergesamband. Den konkrete hendelsen som ga veien navnet, var et kors av blod som ble malt på en fjellskjæring i juli 1943. Blodet kom fra en krigsfange som ble skutt ved veien, og korset ble malt av hans bror.
Georg Monrad Krohn
Virke
Krohn utviklet samt faget nevrologi til å komme opp på et internasjonalt nivå. Han hadde mange reiser og kontakter med utlandet og ble særlig kjent for arbeidet med epilepsi- og multippel sklerose-forsknngen, samt en klinisk undersøkelsesteknikk.
Blodveien
Krigsfangene hørte til i Botn fangeleir i bygda Botn, knapt 2 km utenfor Rognan. Krigsfangene hadde svært små dagsrasjoner, lange arbeidsdager, dårlige klær for vinterbruk, primitive brakker, elendige sanitære forhold og ble behandlet grusomt. Botn-leiren ble først ledet av SS, og under deres ledelse ble det også utført massehenrettelser.
Da Wehrmacht tok over ledelsen i Botn-leiren i oktober 1943, ble forholdene gradvis bedre. Forholdene ble ytterligere forbedret da Røde Kors fikk kjennskap til leirene, og flere inspeksjoner ble gjennomført.
Botn-leiren var en av fem opprinnelige krigsfangeleirer i Nord-Norge. I leiren var det krigsfanger fra Jugoslavia, Sovjetunionen og Polen. De yngste krigsfangene var bare 12 år gamle. Forholdene ved alle de fem leirene var dårlige med stor dødelighet. Tallet på krigsfanger i Botn-leiren, har man bare estimater på - fra vitneforklaringer til overlevende. Det dreier seg om nesten 900 krigsfanger som totalt ankom leiren; av disse var det rundt halvparten som døde ved henrettelse, straff, underernæring og utmattelse.
Ved krigens slutt var det rundt 7,500 krigsfanger i Saltdal, men antallet er usikkert. Det var opptil 18 leirer fra Saltfjellet og nordover til Saltdalsfjorden, men behandlingen som krigsfangene fikk i disse leirene, var adskillig bedre. I rettsoppgjøret etter krigen ble leirene omtalt som utryddelsesleirer. Det sjokkerte norske myndigheter at norske ungdommer helt ned i 16 årsalderen hadde vært del av vaktstyrken i leiren. Ungdommene var medlemmer av Hirdvaktbataljonen og hadde behandlet krigsfangene grusomt. Under rettsoppgjøret fikk flere av de norske vokterne fengselsstraffer, mens noen av de tyske SS-offiserene ble dømt til døden.
Vei- og jernbanebygging
Under okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig hadde tyskerne et stort transportbehov, ikke minst i Nord-Norge der en blant annet skulle få frem forsyninger til nordfronten, transport av malm fra LKAB via Narvik, nikkel fra Finland, samt mannskapsforflytninger og materielltransport i hele landsdelen. Transport med skip langs norskekysten var risikofylt på grunn av alliert bombing. Veinettet hadde lav standard og var mangelfullt utbygget. Nordlandsbanen gikk ikke lenger nord enn til Mosjøen og på stamveiene var det mange fergestrekninger. Jernbaneutbygging ble sentralt sett på som eneste løsning for å få tilfredsstillende samferdsel. Adolf Hitler ga ordre om hurtig utbygging av «Polareisenbahn» til Kirkenes; øverstkommanderende i Norge, generaloberst Nikolaus von Falkenhorst, forlangte å få 145 000 krigsfanger for å få utført utbyggingen av jernbane frem til Kirkenes i løpet av fire år.
Den svært omfattende planen ble satt til side, og i første omgang ble 30,000 krigsfanger satt inn for å utføre jernbanebygging fra Mosjøen til Tysfjord. Organisation Todt hadde ansvar for all veiutbygging i de okkuperte landene, og en underavdeling kalt Einsatzgruppe Wiking fikk ansvaret for banebyggingen mellom Mo i Rana og Fauske.
Ved krigens slutt var det 78,200 krigsfanger i Norge som Wehrmacht hadde brukt som slavearbeidere. Av disse var rundt 1,600 polakker, 1,600 jugoslaver og majoriteten på 75,000 var sovjetiske statsborgere.
Fem hovedleirer i Nord-Norge
Krigsfangene ble sendt gjennom Sentral-Europa til Stettin ved Østersjøen. På veien til Norge hadde de vært innom forskjellige tyske fangeleirer. Transporten videre fra Stettin gikk med skip til enten Bergen eller Trondheim, og videre nordover til fem hovedleirer. Den nordligste leiren var i Karasjok, leiren i Beisfjorden var den største, i Saltdal var Botn-leiren, og sør i Nordland var Osen-leiren og Korgen-leiren. Disse fem første leirene er også kjent som «serberleirene». Imidlertid var det mange flere små leirer rundt omkring i Nord-Norge. Bare mellom Korgen og Narvik var det på det meste 50 leirer, med rundt 30 000 fanger.
Sommeren 1942 ankom ca. 2,500 jugoslaviske krigsfanger til disse fem leirene, og sommeren etter var bare ca. 750 i live. Det sier sitt om forskjellene mellom leirene at det i leiren på Bakken lenger opp i Saltdal ikke døde noen i løpet av tre år.
Forholdene i mange av leirene var grusomme. Ansvaret i leirene var splittet opp systematisk, slik at den enkelte tyske offiser som hadde ansvar i hver leir med et visst skinn av rett kunne si seg fri for elendigheten. Leirkommandantens personlige karakter ble avgjørende for forholdene i hver enkelt leir.
Riksvei 50 mellom Rognan og Fauske
Veiutbyggingen skulle foregå samtidig med jernbanebygging. Riksvei 50 over Saltfjellet (i dag E6) ble åpnet i 1937, men hadde lav standard. Fra Rognan til Langset noen kilometer nord i Saltdalsfjorden var det ferge. Lenger nord i Salten var det også flere lengre fergestrekninger. I desember 1941 krevde tyskerne forsert veiutbygging. Samtidig tilbød de veidirektøren krigsfanger for å utføre arbeidet. Det ble enighet om å prioritere de tre veianleggene i Korgen, i Botn i Saltdal og omkring Beisfjorden i Ofoten.
Ny vei over Korgfjellet i Korgen kommune skulle erstatte en annen fergeforbindelse langs Riksvei 50, mellom Elsfjord og Hemnesberget. Den 23. juni 1942 ble jugoslaviske krigsfanger plasserte i to leirer, ved Fagerlimoen i Korgen og i Osen i Knutlia. Leirene var i bruk til sommeren 1943. En provisorisk bru ble åpnet over Beisfjorden i Ofoten i juli 1943, og erstattet fergeforbindelsen mellom Fagernes og Ankenes. Den ble i 1959 erstattet av Beisfjordbrua. I Beisfjord, 13 km sør for Narvik, lå Beisfjord fangeleir, som var i bruk fra juni 1942 til krigens slutt.
Blodveien er en veistrekning nordøst for Rognan i Saltdal. Veien var en ny parsell av Riksvei 50 mellom Rognan og Langset på østsiden av Saltdalsfjorden der det før krigen var fergesamband. En regner at selve Blodveien er strekningen på dagens Europavei 6 mellom Saltnes og Saksenvika. Fangene som bygget veien tilhørte Botn-leiren.
Nora Borge
Nora Borge, (født Nilsen 13. april 1910 i USA, død 12. juni 1995 i Stavanger ), var en norsk pianist og musikkpedagog.
Blodveien
Botn-leiren
Den største og mest beryktede leiren i Saltdal lå i Botn ved Saltdalsfjorden, rundt 2 km fra Rognan. Leiren lå tilbaketrukket fra øvrig bebyggelse, men allikevel nært arbeidsstedet og fjorden. Rundt Botn er det høye fjell, områdene innenfor mot øst er nakne øde høyfjellsstrekninger. Før Blodveien ble bygget var den vesle bygda veiløs.
Fangene utførte veiarbeid på strekningen fra Rognan til Langset. Folk fra Statens vegvesen ledet arbeidet rent teknisk, og var skytebaser og anleggsledere.
Krigsfangenes bakgrunn
Krigsfangene som ble benyttet i Saltdal, var fra Jugoslavia og Sovjetunionen, samt noen fra Polen.
Majoriteten av fangene fra Jugoslavia var politiske fanger, men kriminologen Nils Christie gjør rede for at de hadde forskjellig bakgrunn som det i ettertid var vanskelig å få full oversikt over. Christie gjør også noen vurderinger for hvorfor det er sannsynlig at de har vært politisk aktive. En del var både politiske fanger og partisaner, de kom fra alle samfunnslag og i alle aldre, de yngste var bare 13–14 år gamle. Flertallet var serbere, noen var kroater.
Arbeidsleirene i Norge og i andre områder hærtatt av Tyskland, var ofte tilnærmet like ille som Nacht und Nebel-leirer, der spesielt politiske fanger skulle «forsvinne». I land okkuperte av Nazi-Tyskland oppstod det motstandsbevegelser. Henrettelser av tilfangetatte motstandsfolk virket mot sin hensikt ved at opinionen ble forsterket. Nacht und Nebel-leirene skulle holde fangenes slektninger og befolkningen uvitende om deres skjebne. Dette systemet ble benyttet både mot motstandere i Tyskland og okkuperte områder. I tillegg utgjorde leirene et viktig økonomisk grunnlag for SS-staten. Utgiftene til arbeidskraft ble svært små, og tilgangen på arbeidskraft nesten ubegrenset.
Den første tiden i leiren
Leiren i Botn var i bruk fra juli 1942 til juni 1944. Leiren var oppført av Statens veivesen, etter at de hadde fått ordre om å bygge brakker i begynnelsen av juni 1942. Leiren var inngjerdet med to piggtrådgjerder, disse var rundt 2 m høye med 0,5 m mellomrom. Det var tre vakttårn i leiren. Det ble oppført to brakker med enkel bordbekledning, og gulv uten grunnmur. I brakkene var det køyesenger i fem høyder. Utenfor leiren var vaktmannskapenes brakker. Da vaktstyrken gjorde sitt innrykk den 20. juni, var byggingen enda ikke ferdig. Kommandant for leiren var Hauptsturmführer Fritz Kiefer, og under seg hadde han seks offiserer og to underoffiserer, alle fra SS. I tillegg var det ti til tolv politisoldater og en underoffiser. Kommandanten for Osen-leiren, Sturmbannführer Dolph, hadde i tillegg overoppsyn med Botn-leiren og Korgen-leiren.
De første fangene til Botn-leiren var 472 jugoslaver som ankom med skip den 25. juli 1942. Disse var kommet med skip fra Stettin i Tyskland til Bergen den 22. juni. Allerede i Bergen ble 28 av fangene skutt. Videre fra Bergen ble de sendt nordover med skip til Botn, 400 fanger ble sendt videre til Karasjok. Gården Furumo lå rundt 150 m fra leiren og de som bodde der fortalte at fangene marsjerte fra sjøen og opp til leiren avdelingsvis, mens vaktene brølte og slo løs på dem slik at flere stupte over.
Underernæring og rangorden
De to leirene i Botn var så simpelt bygget at snø føk inn i fangenes senger. Dagsrasjonene var meget små, og en tidligere fange beskriver matforsyningene slik: «Typisk delte 4 eller 5 mann ett brød, 50 mann delte 1/2 kg margarin og 100 mann delte 1 kg pølser. Daglig ble det servert 1/2 liter suppe til hver.» Arbeidsøktene var på 14 timer. Sanitære forhold var ytterst mangelfulle, fangene hentet vaske- og drikkevann fra åpne renner i leiren. Rennene hadde ofte tilsig fra avtrede.
Motsetninger mellom kroater og serbere ble utnyttet av SS-vaktene. Noen få utvalgte kroater fikk de mer privilegerte stillingene som «kapoer». Kapo-systemet var vanlig i nazistenes konsentrasjonsleirer. Kapoene fikk mer mat enn de greide å spise selv. Dermed begynte handel med mat, der den mette selger sin supperasjon og får igjen en halv brødrasjon fra de som fra før har lite. En tidligere fange fortalte på haltende norsk om forskjellen på matinntaket til kapoene og resten av krigsfangene: «Mellom disse var det flere som var så feite at de veide over 100 kg, mens størstedelen var under 50 kg».
Norske vakter fra Hirdvaktbataljon
Den 1. august 1942 ankom anslagsvis 30 norske vaktmannskaper. Disse var fra Hirdvaktbataljonen som var opprettet av NS for å beskytte bedrifter mot sabotasje. Medlemmene i Hirdvaktbataljonen var unge, helt ned til 16 år, og var derfor, eller av andre grunner ikke godtatt for fronttjeneste. De skulle kun forhindre flukt og hadde ikke ansvar for arbeidsledelse. Ved flukt var instruksen å skyte for å drepe. De hadde formelt ikke lov til å straffe fangene, men dette ble ikke overholdt. Vaktmannskapene hadde geværer påsatt bajonett, noen hadde maskingevær.
Ungdommene fra Hirdvaktbataljonen utførte mishandling i form av slag, sparking og steinkasting, samt slag med geværkolben og stikk med bajonett. Jo yngre vaktene var, desto mer brutalt opptrådte de. Etter arbeidstid hendte det at vaktene rapporterte til leirledelsen om dårlig arbeidsinnsats. Påstand om manglende innsats ble straffet med 25 stokkeslag, noen ganger helt opp mot 50. Fanger som ofte fikk pryl, levde sjelden lenge.
Etter krigen fikk en også greie på at ungdommenes innsats i leiren også hadde sjokkert den høyeste ledelsen i Nasjonal Samling. Vidkun Quisling ble i et internt brev (se utdrag til høyre) innstendig bedt om å få ungdommene vekk fra denne tjenesten.
SS Hauptsturmführer Fritz Kiefer
SS Hauptsturmführer Fritz Kiefer, som var kommandant i Botn-leiren, var etter samtlige vitneforklaringer en usedvanlig brutal mann. En ung mann fra Hirdvaktbataljon forteller i et intervju til Christie: ''«Tyskerne der oppe var sinnssvake. Kiefer en satan uten like. Satte knyttneven rett opp i ansiktet på oss da vi kom. Vi hadde å lystre ordre, ellers ville vi bli hengt med en gang. 15–16-åringer levde så lenge der at de trodde det var slik det skulle være»''.
Et annet vitne fra Hirdvaktbataljon forteller: ''«Var så overrasket at vi ikke skjønte noe. Det var snø, kaldt og trist og ulendt. Grisne brakker. Fangene gikk og skulte og ante uråd de også. Tyskerne oppførte seg overraskende. Leirkommandanten Kiefer kom direkte fra sinnssykeasyl i Tyskland. Gikk rundt med en liten svepe som han brukte til å slå både oss og andre. Selv har jeg fått rapp av ham i fjeset. I fylla var han helt fra seg selv. Hvorfor stakk dere ikke av, spør folk etterpå. Jeg viste ikke hvor jeg var, bare omtrent retningen, og rundt oss var det snø, is og fjell alle steder»''. Christie bemerker at Kiefer neppe kom fra sinnssykeasyl, men at det er interessant som en karakteristikk.
Kiefer hadde fått smidd en hammer med pigg på som han brukte til å mishandle fanger med. Et vitne fortalte at han kunne slå rundt seg med sin korte hammer i vilt raseri.
Norske vakter fra SS-Vaktbataljon
De første norske vaktmannskapene ble avløst etter fire til fem måneder av 180 menn fra SS-Vaktbataljon. Mange av mannskapene fra SS-Vaktbataljon var like brutale som Hirdvaktbataljonen, men allikevel var det nå et større antall som behandlet fangene på en nokså skikkelig måte.
Fluktforsøk
Det neste og siste fluktforsøket som ble gjort mens SS-Vaktbataljon hadde ansvaret i leiren, ble utført av Svetislav Nedeljković («Gale Sveta»). Dette skjedde den 12. februar 1943 og var også mislykket. Straks det ble kjent at en fange hadde rømt, ble det gjort omfattende undersøkelser i alle hus og bygninger i Botn. Sivilbefolkning ble forhørt og beskyldt for å skjule rømlingen.
Etter at Wehrmacht overtok vaktholdet, var Cveja Jovanović en av fangene som greide å flykte til Sverige. I 1985 ble hans bok Flukt til friheten utgitt på norsk. Boken beskriver flukten og gir også en oversikt over fluktforsøkene som ble gjort fra leirer i Norge. Jovanović gir utførlig beskrivelse av risikoen som rømlingene utsatte seg for, samt hvilke represalier medfangene kunne forvente seg. Omstendighetene og farene med å flykte fra Botn-leiren og andre leirer i Salten er også grundig omtalt.
Luonan
Luonan (kinesisk: 洛南县; pinyin: Luònán Xiàn ) er et fylke i byprefekturet Shangluo i den kinesiske provins Shaanxi. 1999 hadde det 440.675 innbyggere.
Blodveien
Fluktforsøk
Fra leirene i Saltdalen greide rundt 30 fanger å rømme i løpet av 3 år. Jovanović sier at det rømte 23 mann fra Botn-leiren, men nevner ikke hvor mange av disse som var vellykket.
Massehenrettelser
Den første massehenrettelsen i Botn-leiren skjedde i slutten av november 1942, rett etter at den nye puljen med norske vaktmannskaper var ankommet. En av disse forteller hva som skjedde: «Det var laget en gravplass ca. 200 m fra leiren, og de serbiske fangene ble samlet rundt denne. Graven var 30 m lang, 2,5 m bred og 2 m dyp. Tre norske vaktmenn ble beordret til å holde vakt rundt gruppen av fanger, mens SS-vaktene foretok avrettelse ved nakkeskudd. Da jeg kom ut, var tyskerne allerede begynt med henrettelsene, og en gutt i 13-årsalderen stod for tur. Gutten kastet seg ned på kne og bad for sitt liv, men han ble skutt i bakhodet og falt ned i graven.»
Fangene var stilt opp på kanten av graven, slik at de falt rett ned i den etter at skuddet falt. De ble skutt i puljer på ti mann, som etter tur ble stilt opp ved kanten. Den norske vakten gikk mot graven og så at flere fremdeles var i live. Han ble helt fra seg og skrek: «Men de lever jo ennå!» Han ble straks truet med pistol av en av SS-vaktene og ført vekk fra retterstedet. Da han fortalte om dette på brakken, mente de andre vaktene at han var bløt.
En fange som gravde over likene, fortalte den norske vakten at rundt 77 fanger ble skutt, og at deres alder var fra rundt 12 til 70 år. Likene lå i den ene enden av graven. Det ble bare lagt et tynt lag jord over, fordi stadig nye fanger daglig ble begravd. De tyske SS-vaktene sa at fangene var syke og ble henrettet for å unngå smitte. Selv mente den norske vakten at grunnen var at de var så utsultet at de ikke hadde krefter til å arbeide.
Ifølge Den jugoslaviske krigsforbryterkommisjonen skjedde dette den 26. november 1942, og 73 fanger ble skutt. Skytingen ble beordret av Untersturmführer August Riemer. Den neste massehenrettelsen av syke fanger skjedde i januar 1943. Krigsforbryterkommisjonen fastslo at 50 personer ble henrettet ved denne anledningen; videre ble datoen satt til 23. januar. Norske vakter var til stede, men visstnok var det bare tyske mannskaper som stod for henrettelsene.
Lokalbefolkningens forhold til leirene
Lokalbefolkningen kunne ikke unngå å få kjennskap til forholdene i leirene. Selv om det i norske hjem under krigen ikke var noen overflod av mat, ble mat gitt til fangene. Spesielt de som bodde i nærheten av leirene ga så ofte de kunne og kjente igjen «snille» vakter som åpenlyst tillot at fangene fikk overlevert mat. Oftest skjedde imidlertid matoverleveringen i skjul ved at matvarer ble gjemt på anleggsplassene eller langs veiene. Hjelp til fangene kunne imidlertid være farlig på grunn av represalier. Julie Johansen bodde like ved Botn-leiren og ble kjent som «jugoslavenes mor», for sin innsats fikk hun en utmerkelse fra president Josip Broz Tito etter krigen.
I løpet av tre år greide som nevnt rundt 30 krigsfanger å rømme fra leirene i Saltdal og over til Sverige. Lokalbefolkningen gjorde en betydningsfull innsats for rømte fanger med anvisning av vei, hjelp med husly, mat og utstyr. Noen saltdalinger virket som grenseloser, og fluktruten gikk oftest til den svenske fjellgården Mavas via Saltfjellet. Om vinteren var dette en strabasiøs ferd, og på svensk side var det enda mange mil gjenstående til sivilisasjonen. Flyktningene var dermed også avhengig av svenske hjelpere.
For øvrig gikk en fluktrute over Sulitjelma noe lenger nord. Noen ansatte i Sulitjelma gruver som bodde i det lille gruvesamfunnet Jakobsbakken var en kjent losgjeng. Måtte de til fjells og ble borte noen dager, ble dette ikke registrert som fravær, og de fikk lønn som om de hadde vært på arbeid. Før en kommer til fjellbygda Sulitjelma, ligger den lille bygda Lakså ved Øvervatnet, hvor det også var grenseloser for en litt nordligere rute. I Salten var det organiserte grenseloser, kurerer, etterretningsmenn og motstandsfolk, slik at disse fluktrutene kunne fungere.
Den mest brukte losen i Saltdalen var sannsynligvis Peter Båtskar. Han bodde i en gamme i fjellet sør for Rognan, livnærte seg mye av jakt og fiske, og ble sett på som en raring. Han ble anbefalt til rømlinger som kom fra fangeleirene. Blant folk i Saltdal ble det et munnhell å si: «Send han til Båtskar!» når noen var i klemme.
Wehrmacht overtar vaktholdet
Forholdene forbedret seg da Wehrmacht overtok ansvaret ved påsketider 1943. Av 472 fanger som til da hadde ankommet leiren, var minst 302 døde. Dermed var det 170 fanger i leiren da Wehrmacht tok over. Den 12. april kom det en ny pulje på 300 fanger til leiren, deriblant den da 20 år gamle Ostoja Kovačević, som skrev boken En times frihet. Den første søndagen han var i leiren, måtte alle de nye fangene vaske seg ute i et lite vann hvor det ennå fløt isflak. De tyske soldatene slo løs på fangene og tvang dem ut i vannet.
Kovačević forteller at badesøndager var noe som skjedde ofte: ''«Badesøndagene endte alltid med store og små tragedier. Mange var så stivfrosne at de ikke greide å få på seg klærne, så andre måtte kle på dem. Ofte hendte det at nesten halvparten av fangene måtte bæres tilbake til leiren etter badingen. Og sigøynerne som hadde klart å motstå både sult og pryl, ble knekket her. En etter en måtte de bæres bevisstløse til leiren, hvor de senere døde.»'' En tysk underoffiser hadde tidligere vært sykepasser, han pleide å behandle frostbitt med å hugge av frosne fingre med bajonetten.
Forholdene forbedres
En jugoslavisk lege og sanitetsmajor som ankom i oktober 1943, beskrev tilstanden i leiren ved sin ankomst: ''«Det var over 400 jugoslaviske fanger, en meget broket forsamling, noen tidligere gendarmer fra det jugoslaviske politi, noen lærere og intellektuelle, men vesentlig folk som hadde kjempet som irregulære i Jugoslavia. En rekke av disse var kommunister. 50 % av fangene kunne neppe gå, så svekket var de av sult og sykdom. En del hadde skabb. I en sykehusbrakke lå det ca. 40 pasienter, hvorav 15 hadde tuberkulose i meget fremskredet stadium, andre pasienter lå med ubehandlede benbrudd og en med kjevebensbrudd. Alt medisinsk tilsyn ble gitt av en ung jugoslavisk medisinsk student, men det fantes nesten ikke medikamenter eller instrumenter av noen art.»''
Nora Borge
Nora Borge fikk sin pianoundervisning hos Dagmar Walle-Hansen, N. Larsen og I. Johnsen. .
Som pianist var Borge ofte å se som akkompagnatør for norske og utenlandske solister. Sent i 1920-årene var hun medlem av jazzbandet Big Ben Jazzband i Hamar. Hun ble også med da bandlederen, klarinettisten Einar Bjærke dannet Bjærkes orkester i 1930.
Etter at hun ble gift, flyttet Nora Borge til Stavanger med ektemannen. Hun ble ansatt i Stavangerensemblet, og var dessuten lærer ved Stavanger musikkonservatorium. Hun var også medlem av Byorkesteret og Radioorkesteret samme sted.
Blodveien
Forholdene forbedres
Legen kom raskt i konflikt med leirkommandanten som var kaptein i Wehrmacht. Han forsøkte å stoppe søndagsbadingen, men uten hell. Han turte å sykmelde fanger selv om kommandanten mente at han saboterte arbeidet på veianlegget. Da det kom en leirinspeksjon til Botn-leiren, fremførte legen sine klager. Noe tid etter ble kommandanten skiftet ut, i tiden etter ble inspeksjonene hyppigere og utført av høyere tyske offiserer. I et tilfelle kom også en general fra Oslo på inspeksjon. Etter den siste inspeksjonen ble korporlig straff forbudt, samt at matrasjonene ble forhøyet. Det ble også sendt medikamenter og medisinske instrumenter til leiren. En tysk lege kom på inspeksjon og alle fanger ble undersøkt, alle som var alvorlig syke ble sendt sørover. Etter at den jugoslaviske legen kom til leiren døde bare fire eller fem fanger.
Øvrige leirer i Saltdal
I Saltdal var det opptil 18 fangeleirer under andre verdenskrig. Fangene arbeidet med både vei- og jernbanebygging, og som nevnt var forholdene i de andre leirene i Saltdal generelt betydelig bedre.
Rognan fangeleir lå midt i Rognan sentrum.
Avvikling og hjemsendelse
En oversikt utført av overlege Simon Frostad (1903–1984) viste at det totalt var 7,465 krigsfanger i Saltdal per 14. mai 1945. Dette tallet er et minimum. Det store antallet fanger utgjorde mer enn en fordobling av kommunens befolkning. Leirene ble avviklet og mange trengte rehabilitering, slik at hjemsendelsen tok tid. Etter tre måneder var alle leirene tømt.
De russiske fangene som ble frigitt ble enten henrettet ved ankomst i Murmansk, eller sendt til Gulagleirer, fordi de etter sovjetisk straffelov var landssvikere ved at de hadde latt seg ta til fange.
Krigsbegravelsene i Saltdal
Etter at fangene var reist ble det i Saltdal vigslet en kirkegård på Hestbrinken for de russere som var begravd ved fangeleirene Bjørnelva, Krokelva, Lønsdal, Kjemåga, Varghola (Berghulnes), Langånes. Russånes og Pothus. Levningene av 682 russiske krigsfanger ble ført til denne kirkegården. I tillegg ble likene av 11 serbere ført dit. Kirkegården ble vigslet av daværende sogneprest i Saltdal. Han ledet også det arbeide som førte til flyttingen av levningene etter de døde krigsfangene. I juni 1951 besluttet den norske regjering at samtlige graver skulle flyttes til Tjøtta.
Rettsoppgjøret
Nils Parelius (1912–1995) var statsadvokat i Møre og Romsdal og i 1945 hjelpedommer i Salten. Han var også lokalhistoriker og skrev en artikkel om Botn-leiren i Samtiden. Artikkelen gir en fyldig oversikt over det som hendte i forbindelse med Blodveien og rettsoppgjøret.
Rettsoppgjør i Beograd
32 vakter fra de jugoslaviske leirene i Norge ble stilt for en militærdomstol i Beograd høsten 1946. Vitner var tidligere fanger. Det ble også lagt frem forklaringer gitt av norske øyenvitner og nedskrevet av British War Crimes Commission i Norge. Saken gikk for en militær domstol som avsa dom den 14. oktober 1946. Det ble gitt dødsdom til 22 personer og fengselsstraffer fra 5 til 20 år for de øvrige. Av de dødsdømte hadde 17 tjenestegjort i de opprinnelige fem leirene i Nord-Norge. Fem av de dødsdømte var SS-offiserer fra Botn-leiren, blant annet untersturmführer August Riemer. Han fikk dom både for massehenrettelsene i november 1942 og januar 1943.
Avsagte dommer
I Norge kom etterforskningen av forholdene i Botn-leiren først i gang sommeren 1947. Det antas at 363 nordmenn deltok som vaktmannskaper i norske leirer. Christie fant 249 navn, flere enn den offisielle etterforskning oppsporet. Det ble avsagt dødsdom i Eidsivating lagmannsrett mot en tidligere vakt i Botn-leiren. Han ble kjent skyldig i drap på én fange, samt mishandling. Dommen ble anket til høyesterett, men forkastet. Senere gjenopptakelse av saken førte til at dommen ble omgjort til 14 års tvangsarbeid. En annen sak som førte til dødsdom, ble også ført av Eidsivating lagmannsrett. Dommen gjaldt drap på fire fanger i Korgen-leiren. Høyesterett avsa også enstemmig dødsdom. Den domfelte ble senere benådet.
Forskjellig syn på straffeutmålingen
Det var forskjellig syn på hvordan straffeutmålingen skulle vurderes. Parelius sier at det i dommene ble foretatt vurderinger både av de tiltaltes personlighet og av selve handlingene. To prinsipielle grunnsyn kan legges til grunn ved straffeutmålingene, det ene synet kommer frem i en ankeerklæring i en drapssak fra Botn-leiren, hvor forsvareren anfører: «Fangeleiren var en tilintetgjørelsesleir, hvor drap og dødsfall så å si hører til dagens orden. Betydningen av et fangeliv var som følge herav ikke særlig stor, og de forestillinger om menneskeverd og respekt for menneskeliv som normalt skulle ha gjort seg gjeldende, og som begrunner lovens strenge reaksjon mot å ta liv, tapte sin relative vekt. Drapshandlingene er derfor ikke utslag av et så forbrytersk sinnelag som hva der i alminnelighet er tilfelle med et drap forøvet under normale forhold. Dette må komme tiltalte til gode i straffeformildende retning.»
I Høyesterett ble det andre synet på straffeutmålingen tillagt utslagsgivende vekt. Dommer Reidar Skau uttalte i en av sakene mot fangevokterne: ''«Denne tiltaltes forbrytelse er ikke bare et drap begått under særdeles skjerpende omstendigheter, men den er i virkeligheten også en krigsforbrytelse – en forbrytelse mot «menneskehetens lover». Folkeretten setter strenge regler for behandling av fanger under en krig, og anerkjenner anvendelsen av den strengeste straff for forbrytelse mot dem. Fanger under en krig – det være seg militære eller sivile – er i en særlig utsatt stilling og har ikke annen verge enn det som en sterk rettsbeskyttelse kan gi. Med en sterk rettsbeskyttelse i forhold som disse forutsetter ikke bare strenge rettsregler, men også en streng håndhevelse av dem».''