cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sør-Afrikas historie
Britene
Mens dette ikke bidro med noe for å få slutt på grensetvisten, befestet dette britenes nærvær i området og splittet dermed den relative enheten i det hvite Sør-Afrika. Hvor boerne og deres idéer tidligere hadde vært ubestridt, hadde det sørlige Afrika nå to språkgrupper og to kulturer. Det dukket snart opp et mønster hvor de engelskspråklige i høy grad ble urbanisert og dominerte politikk, handel, finanser, gruvedrift og industri, mens de stort sett uutdannede boerne ble begrenset til gårdene sine.
Gapet mellom britiske bosettere og boerne ble ytterligere utvidet med avskaffelsen av slaveri i 1833, et trekk som boerne vanligvis så på som mot Guds ordning av rasene. Men de britiske bosetternes konservatisme og forståelse av overlegenhet stoppet ytterligere radikale sosiale reformer, og i 1841 vedtok styresmakten en ordning for herrer og tjenere som sikret hvit kontroll. Imens økte antallet briter raskt i Cape Town, området øst for Kappkolonien (dagens iMpuma-Koloni), Natal og, etter at det ble oppdaget gull og diamanter, deler av Transvaal, for det meste rundt dagens Gauteng.
På begynnelsen av 1800-tallet var det en tid med omfattende oppbrudd som skyldtes ekspansjonen til zuluenes kongedømme. Sotho-språklige kjenner denne perioden som difaqane («tvunget migrasjon»), mens zulu-språklige kaller den mfecane («knusing»).
De fullstendige årsakene til difaqane forblir omdiskutert, selv om enkelte faktorer peker seg ut. Fremveksten til et forent zulukongedømme var spesielt viktig. Tidlig på 1800-tallet begynte ngunistammene i iKwaZulu-Natali å endre seg fra løst organiserte samlinger av kongedømmer til en sentralisert, militaristisk stat. Shaka Zulu, sønn av høvdingen i den lille zuluklanen, ble den drivende maktfaktoren bak denne endringen. Shaka ble til å begynne med sett på som en avviker, men fremhevet seg i slag og lyktes gradvis i å konsolidere makten i sine hender. Han bygget store hærer, brøt med klantradisjonene ved å plassere arméene under sine egne offiserers kontroll fremfor de nedarvede høvdingene. Shaka satte så i gang et massivt program som innbefattet ekspansjon og drap eller slavegjøring av de som gjorde motstand i territoriene han erobret. Hans impier (krigerregiment) var ekstremt disiplinerte: Nederlag i slag betydde døden.
Folkene som var i Shakas hærers vei, flyttet vekk og trengte seg aggressivt inn på sine naboer. Denne bølgen av forflytning spredte seg gjennom det sørlige Afrika og videre. Den akselererte også dannelsen av flere stater, mest kjent av disse er Sotho (dagens Lesotho) og Swazi (nå Swaziland). Shaka ble i 1828 drept av sine halvbrødre Dingane og Umthlangana. Den svakere og mindre dyktige Dingane ble konge og løsnet på den militære disiplinen mens han fortsatte despotismen. Dingane forsøkte også å etablere relasjoner med britiske handelsmenn på kysten av Natal, men hendelser begynte å skje som ville gjøre slutt på zuluenes uavhengighet.
Imens hadde boerne begynt å bli stadig mer misfornøyde med det britiske styret i Kappkolonien. Den britiske proklamasjonen om likeverd mellom rasene hadde særlig irritert dem. Flere boergrupper, sammen et stort antall khoikhoi og svarte tjenere, begynte i 1835 å dra inn i den indre delen av landet på leting etter større uavhengighet. Denne migrasjonen ble kjent som det store trekket. Nord og øst for elven Oranje som utgjorde Kappkoloniens grense, fant disse boerne eller voortrekkers («pionérer») store områder av tilsynelatende ubebodd beiteland. Det virket som de hadde gått inn i sitt lovede land med rom nok for deres kveg og hvor deres kultur av anti-urban uavhengighet kunne blomstre. Lite visste de om hva de hadde funnet, forlatt land utarmet av beiting, uorganiserte flyktningebander og fortellinger om brutalitet, dette skyldtes difaqane og representerte ikke normaltilstanden i området.
Med unntak av de mektige ndebelene, møtte voortrekkerne lite motstand blant de spredte folkene på slettene. Difaqane hadde spredt dem, og de som var igjen manglet hester og skytevåpen. Deres svekkede tilstand befestet også boernes tro på at europeisk okkupasjon betydde ankomsten til sivilisasjon til et barbarisk land. Men fjellene hvor kong Moeshoeshoe I hadde startet å smi basothonasjonen som senere ble Lesotho og de skogdekkede salene i Zululand viste seg å være en mye vanskeligere utfordring. Her møtte boerne sterk motstand, og deres inntrengninger utløste en rekke trefninger, krangler og skjøre avtaler som skulle prege de neste 50 årene med økende hvit dominans.
Great Trek stoppet først ved Thaba Nchu, nær dagens Bloemfontein, hvor pionérene etablerte en republikk. Etter uenigheter i deres lederskap, delte forskjellige voortrekkergrupper opp. Mens noen dro nordover, krysset de fleste Drakensberg og dro inn i Natal med plan om å etablere en republikk der. Siden zuluene kontrollerte dette territoriet, besøkte lederen for voortrekkerne, Piet Retief, kong Dingane. De mistenksomme zuluene drepte ham umiddelbart. Dette drapet utløste andre angrep fra zuluene mot boerbefolkningen og et hevnangrep fra boerne. Kulminasjonen kom 16. desember 1838 i slaget ved Blood River som ble utkjempet ved elven Ncome i Natal. Flere boere ble skadet, men de drepte flere tusen zuluer, noe som skal ha farget elven Ncome rød.
Etter denne seieren som skyldtes overlegne våpen, følte boerne at deres ekspansjon virkelig hadde guddommelig godkjennelse, noe de mistenkte fra før. Men deres håp om å etablere en republikk i Natal forble kortvarig. Britene annekterte området i 1843 og grunnla sin nye koloni, Natal, ved dagens Durban. De fleste boerne følte at de i økende grad ble klemt mellom britene på den ene siden og innfødt afrikansk befolkning på den andre og dro nordover.
Britene satte i gang med å etablere store sukker-plantasjer i Natal, men fant få innbyggere i naboområdene til zuluene som var villige til å bidra med arbeidskraft. Britene stod ovenfor sterk motstand i sin ekspansjon fra zuluene, en nasjon med godt etablerte militærtradisjoner som påførte British Army et av de mest ydmykende nederlagene i slaget ved Isandlwana i 1879 hvor over 1400 britiske soldater ble drept. I løpet av anglo-zulu-krigene etablerte britene til slutt sin kontroll over det som ble kalt Zululand og i dag er kjent som Natal.
Britene vendte seg til India for å løse sin mangel på arbeidskraft siden zulumennene nektet å finne seg i tjenerposisjonen som arbeidere, og i 1860 ankom dampskipet Truro i havnen til Durban med over 300 mennesker ombord. I løpet av de neste 50 årene ankom det ytterligere 150 000 indiske kontraktstjenere, i tillegg til tallrike frie «indiske passasjerer» som la grunnlaget for det som skulle bli det største indiske samfunnet utenfor India. Så tidlig som i 1893, da Mohandas Karamchand Gandhi ankom til Durban, var det flere indere enn hvite i Natal.
Det uavhengige Sør-Afrikas vekst
Boerne fortsatte sin leting etter land og frihet og etablerte seg til slutt i forskjellige boerrepublikkene Transvaal, eller Den sørafrikanske republikk, og Oranjefristaten. For en stund så det ut til at disse republikkene skulle utvikle seg til stabile stater, til tross for at de var tynt befolket av individuelle boere, ikke hadde industri og bare hadde minimal agrikultur. Oppdagelsen av diamanter nær Kimberly snudde boernes verden på hodet i 1869. De første diamantene kom fra landområder som tilhørte griqua, men som både Transvaal og Oranjefristaten la krav på. Storbritannia gikk raskt inn og løste saken ved selv å annektere området.
Looking for Alaska
Looking for Alaska (norsk tittel, Hvem er du, Alaska?) er den første romanen til den amerikanske forfatteren John Green, og ble publisert i mars 2005. Boken er strukturert med et før- og etter-format, der den første halvdelen av boken foregår før en viktig hendelse og den siste halvdelen foregår etter denne hendelsen.
Sør-Afrikas historie
Det uavhengige Sør-Afrikas vekst
Oppdagelsen av diamanter ved Kimberly utløste et skred av europeisk og svart arbeidskraft inn i området. Landsbyer spratt opp hvor innbyggerne ignorerte «korrekt» adskillelse av hvite og svarte, og boerne uttrykte sinne over at deres fattige republikker hadde gått glipp av de økonomiske fordelene fra gruvene.
Looking for Alaska
Handling
Boken begynner med at hovedpersonen Miles Halter skal reise hjemmefra, for å begynne på en kostskole i Alabama. Foreldrene arrangerer en avskjedsfest for han, og de blir skuffet når bare to personer dukker opp til tross for at dette ikke ser ut til å påvirke Miles. Han bruker François Rabelais' siste ord for å forklare hvorfor han drar hjemmefra; «I go to seek a Great Perhaps». Dette sitatet blir det filosofiske fokuspunktet for romanen. Miles møter snart Chip Martin, som gir Miles kallenavnet "Pudge" og han introduserer Pudge for vennene hans: Takumi Hikohito og Alaska Young, en intelligent og attraktiv men følelsesmessig ustabil ung kvinne. Alaska Young arrangerer et stevnemøte mellom Pudge og en rumensk klassekamerat, som heter Lara.
Sør-Afrikas historie
Boerkrigene
Boernes langvarige oppgitthet vendte seg til et fullstendig opprør i Transvaal som kom under britenes kontroll i 1877, og første boerkrig, kjent for afrikandere som «uavhengighetskrigen», brøt ut i 1880. Konflikten endte nesten like fort som den begynte med en knusende boerseier i slaget ved Majuba Hill (27. februar 1881). Republikken fikk tilbake sin uavhengighet som Zuid-Afrikaansche Republiek («Den sørafrikanske republikk»), eller ZAR. Paul Kruger, en av lederne i opprøret, ble president i ZAR i 1883. Britene så på sitt nederlag ved Majuba som en feiltakelse og fortsatte arbeidet med sitt ønske om å skape en føderasjon av sørafrikanske kolonier og republikker. De så på dette som den beste måten å komme den store hvite afrikandermajoriteten i møte på, i tillegg til at det fremmet deres større strategiske interesser i området.
Looking for Alaska
Handling
Men dette møtet Pudge og Lara er katastrofalt, som ender med at en hjernerystelse og Pudge spyr på Laras bukser. Men Alaska og Pudge får etter hvert et nærmere forhold, og han begynner å bli forelsket i henne. Imidlertid insisterer hun på å holde forholdet deres platonisk, fordi hun allerede har en kjæreste ved Vanderbilt University som heter Jake - som hun insisterer på at hun elsker. En beruset Alaska betror seg til Pudge om at moren hennes døde, på grunn av av en aneurisme, når Alaska var åtte år gammel. Pudge antyder at det var morens død som har gjort Alaska så impulsiv. Senere kjører Alaska i alkohol-påvirket tilstand, og vennene hennes får snart vite at Alaska hadde dødd.
Sør-Afrikas historie
Boerkrigene
Zululand kom under britisk kontroll i 1879. En australsk gullgraver oppdaget gull i Witwatersrand i 1886, noe som akselererte føderasjonsprosessen og ga boerne nok et slag. Befolkningen i Johannesburg eksploderte til rundt 100 000 innen midten av 1890-årene, og ZAR gjestet plutselig tusenvis av uitlandere, både svarte og hvite, mens boerne var skjøvet ut på sidelinjen. Det var særlig mengden av svart arbeidskraft som bekymret boerne, mange av dem led harde tider økonomisk og så ned på svarte lønnsmottakere.
Den økonomiske velstanden i gruvene som stort sett ble kontrollert av europeiske «randlorder», ble snart uimotståelig for britiske imperialister. En gruppe eventyrere ledet av kaptein Leander Starr Jameson gikk i 1895 inn i ZAR med mål om å starte et opprør på Witwatersrand og innsette en britisk administrasjon. Denne inntrengningen ble kjent som Jameson-raidet. Planen endte i fiasko, men det virket opplagt for Kruger at det i det minste hadde stilltiende støtte av styresmakten i Kappkolonien og at hans republikk stod i fare. Han svarte med å danne en allianse med Oranjefristaten.
Situasjonen toppet seg i 1899 da britene krevde stemmerett for de 60 000 utenlandske hvite på Witwatersrand. Frem til dette punktet hadde Krugers regjering ekskludert alle utlendinger fra stemmerett. Kruger avslo det britiske kravet og krevde at britene skulle trekke tilbake sine styrker fra grensen til ZAR. Da britene nektet, erklærte Kruger krig. Denne andre boerkrigen varte lenger, og britene var langt mer forberedt enn ved Majuba Hill. Innen juni 1900 hadde Pretoria, den siste av de store boerbyene, overgitt seg. Men motstanden fra boernes Bittereinderere fortsatte i mer enn to år med geriljaslag som britene møtte med brent jords taktikk. Innen 1902 hadde 26 000 boere mistet livet av sykdom og grov britisk forsømmelse i konsentrasjonsleirer. 31. mai 1902 ble en overfladisk fred inngått gjennom signeringen av Vereenigingavtalen. Boerrepublikkene anerkjente britisk suverenitet, mens britene forpliktet seg til å gjenoppbygge området under sin kontroll.
Ljudmila Litvinova
Ljudmila Anatoljevna Litvinova (russisk: Людмила Анатольевна Литвинова, født 8. juni 1985 i Lipetsk) er en russisk friidrettsutøver som konkurrerer på 400 meter.
Sør-Afrikas historie
Unionens røtter
I årene etter krigen fokuserte britene på å gjenoppbygge landet, særlig gruveindustrien. Innen 1907 produserte gruvene på Witwatersrand nesten en tredjedel av verdens årlige gullproduksjon. Men freden som avtalte førte med seg, forble skjør og utfordret på alle sider. Afrikanderne levde som fattige bønder i et land hvor store gruveforetak og utenlandsk kapital gjorde dem irrelevante. Storbritannias mislykkede forsøk på å anglifisere dem og å innføre engelsk som det offisielle språket i skoler og på arbeidsplassene irriterte dem. Boer begynte å se på afrikaans som volkstaal («folkets språk») og som et symbol på afrikandernes nasjonalitet, delvis på grunn av dette. Flere nasjonalistiske organisasjoner dukket opp.
Ljudmila Litvinova
Karriere
Litvinova vant gull på 400 meter i U23-EM i friidrett 2007, som ble arrangert i Debrecen i Ungarn. Hun løp på 51,25 sekunder, og vant foran sine landslagsvenninner Olga Sjulikova og Ksenia Zadorina. De russiske jentene vant også 4 x 400 meter stafett i dette mesterskapet, der Jelena Novikova deltok i tillegg til de tre som stod på pallen på 400 meter. I september samme år deltok hun i VM i friidrett 2007 i Osaka. Der kom Russland på 4.-plass på 4 x 400 meter stafett, kun 21 hundredeler bak Storbritannia.
Sør-Afrikas historie
Unionens røtter
Britene fortsatte imens med planene sine om en union. Etter flere år med forhandlinger, førte Sør-Afrikaresolusjonen 1909 koloniene og republikkene, Kappkolonien, Natal, Transvaal og Oranjefristaten, sammen som Unionen Sør-Afrika. Under betingelsene til resolusjonen forble unionen britisk territorium, men med selvstyre for afrikanderne. Britisk høykommissærterritoriene Basutoland (nå Lesotho), Bechuanaland (nå Botswana), Swaziland og Rhodesia (nå Zambia og Zimbabwe) fortsatte under direkte styre fra Storbritannia.
Ljudmila Litvinova
Karriere
Hun var med på det russiske stafettlaget på 4 x 400 meter i OL 2008 i Beijing, der russerne tok sølvmedaljene på plassen bak USA. Hun deltok også på stafettlaget som tok bronse på 4 x 400 m i VM 2009 i Berlin, der hun også løp 400 meter individuelt. Individuelt ble hun imidlertid slått ut i semifinalen, der hun løp på 50,52, og fikk med det 10. beste tid.
Hun var også med og vant bronse på 4 x 400 meter i VM 2011 i Daegu, der Russland løp inn på tiden 3.19,36.
Sør-Afrikas historie
Unionens røtter
Engelsk og nederlandsk ble de offisielle språkene. Afrikaans fikk ikke anerkjennelse som offisielt språk før 1925. Til tross for en betydelig kampanje fra svarte og fargede, forble stemmeretten som den var før unionen i republikkene og koloniene, og bare hvite kunne bli valgt til parlamentet.
Første verdenskrig
Sør-Afrika var tett knyttet til det britiske imperiet og sluttet seg automatisk til Storbritannia og deres allierte mot det tyske riket i første verdenskrig. Både statsminister Louis Botha og forsvarsministeren deltok i betydelige militære operasjoner mot Tyskland. Til tross for motstand fra boerne hjemme, nølte ikke den afrikanerledede regjeringen under Botha med å slutte deg til de allierte i første verdenskrig og kjempe sammen med deres arméer. Den sørafrikanske regjeringen gikk med på at enheter fra den britiske hæren trakk seg ut slik at de kunne slutte seg til krigen i Europa. Den planla også å invadere Tysk Sydvest-Afrika. Elementer fra den sørafrikanske hæren nektet å kjempe mot tyskerne, og sammen med andre opponenter av regjeringen brøt det ut åpent opprør. Regjeringen erklært unntakstilstand den 14. oktober 1914, og regjeringslojale styrker under kommandoen til generalene Louis Botha og Jan Smuts satte i gang med å slå ned Maritzopprøret.
Den sørafrikanske Union Defence Force deltok i aksjoner i et antall områder:
Mer enn 146 000 hvite, 83 000 svarte og 2500 mennesker av blandet bakgrunn («Coloured») og asiater tjente i den sørafrikanske hæren under krigen, inkludert 43 000 i Tysk Sydvest-Afrika og 30 000 på vestfronten. Det er anslått at 3000 sørafrikanere også sluttet seg til Royal Flying Corps. De totale sørafrikanske tapene under krigen var rundt 18 600 der 12 452 ble drept, mer enn 4 600 bare i Europa.
Der er ingen tvil om at Sør-Afrika i stor grad hjalp de allierte, og særlig Storbritannia, i å erobre de to tyske koloniene Tysk Sydvest-Afrika og Tysk Øst-Afrika i tillegg til i slagene i Vest-Europa og Midtøsten. Sør-Afrikas havner som Cape Town, Durban og Simon's Town, var også viktige stoppesteder og forsyningsstasjoner og tjente som en strategisk ressurs for den britiske Royal Navy under krigen. De hjalp til med å holde avgjørende skipsruter til Britisk India åpne.
Andre verdenskrig
Ved utbruddet av den andre verdenskrig befant Sør-Afrika seg i et unikt politisk og militært problem. Landet var nært alliert med Storbritannia gjennom å være likeverdige domener under Westminsterstatuttet av 1931, statsoverhodet var den britiske kongen, men den sørafrikanske statsministeren den 1. september 1939 var ingen ringere enn Barry Hertzog, lederen for det proafrikand og antibritiske Nasjonalistpartiet som hadde inngått regjering sammen med United Party.
Herzogs problem var at Sør-Afrika var konstitusjonelt forpliktet til å støtte Storbritannia mot Nazi Tyskland. Den polsk-britiske forsvarspakten forpliktet Storbritannia, og igjen deres domener, til å hjelpe Polen dersom de ble angrepet av nazistene. Etter at Hitlers styrker angrep Polen natten 31. august 1939, erklært Storbritannia få dager senere krig. En kort, men intens, debatt utspant seg i Sør-Afrika, særlig i Sør-Afrikas parlament, der debatten gikk i favør av de som ønsket å gå inn i krigen på britisk side, ledet av den proallierte, probritiske afrikanderen, eksgeneralen og tidligere statsministeren Jan Smuts mot den daværende statsministeren Barry Hertzog som ønsket å holde Sør-Afrika «nøytralt», om ikke proaksemaktene.
4. september 1939 nektet United Party å akseptere Hertzogs nøytralitetspolitikk i andre verdenskrig og avsatte ham til fordel for Smuts. Smuts erklærte krig mot Nazi-Tyskland og aksemaktene da han ble statsminister. Han satte umiddelbart i gang med å befeste Sør-Afrika mot enhver mulig tysk sjøinvasjon på grunn av Sør-Afrikas globale strategiske posisjon, landet kontrollerte den lange sjøruten rundt Kapp det gode håp. Smuts satte i verk omfattende aksjoner mot den pronazistiske sørafrikanske bevegelsen Ossewabrandwag (de ble tatt for å ha utført sabotasjehandlinger) og fengslet deres ledere under krigen. En av dem, John Vorster, skulle senere bli statsminister i Sør-Afrika.
Sør-Afrikas militære styrker bidro i mange felttog i krigen. Sør-Afrikas bidrag bestod hovedsakelig med militære styrker, menn og materiell i felttoget i Nord-Afrika (ørkenkrigen) og felttoget i Italia i tillegg til allierte skip som lå ved kai i landets viktige havner ved Atlanterhavet og Indiahavet som møtes ved spissen av det sørlige Afrika. Tallrike frivillige fløy også for Royal Air Force. Av de 334 000 mennene som meldte seg frivillig til full tjeneste i den sørafrikanske hæren under krigen (inkludert 211 000 hvite, 77 000 svarte og 46 000 fargede og asiater), ble nesten 9000 drept i tjenesten.
Sør-Afrika kom fra den allierte seieren med sin prestisje og nasjonale ære intakt siden landet hadde kjempet urokkelig for de vestlige allierte. Sør-Afrikas posisjon i det internasjonale samfunnet var oppadstigende i en tid da den tredje verdens kamp mot kolonialismen ennå ikke hadde satt i gang for alvor. I mai 1945 representerte statsminister Smuts Sør-Afrika i San Francisco i skisseringen av FN-charteret. Akkurat som i 1919, oppfordret Smuts delegatene til å skape en mektig internasjonal organisasjon som kunne opprettholde fred. Han var fast bestemt på at i motsetningen til folkeforbundet, skulle FN ha tenner. Smuts signerte Paris-avtalen som avsluttet krigen i Europa og ble dermed den eneste som skrev under i begge avtalene som gjorde slutt på første og andre verdenskrig.
Men intern politisk kamp i det misfornøyde og stort sett fattige afrikandersamfunnet, skulle snart føre til Smuts nederlag ved valgurnene i 1948, hvor bare hvite og fargede fikk stemme, for et fornyet National Party etter krigen. Dette begynte Sør-Afrikas ferd til isolasjonen fra en verden som ikke lenger ville tolerere enhver form for politisk diskriminering eller differensiering kun basert på rase.
Demokratisering
Fra 1910 til i dag har det blitt avholdt en rekke viktig valg i det forente Sør-Afrika. Fra 1910 til 1948 ble stemmeretten kun gitt til hvite og Kapp-provinsens Cape Coloureds (fargede), mennesker av multikulturelt opphav. Etter at National Party overtok makten i 1948, ble de fargede i Kapp-provinsen fratatt sin stemmerett. Kun hvite fikk stemme frem til 1994 da stemmeretten ble gitt til alle sørafrikanere. Valget i Sør-Afrika i 1994 var det første valget som var basert på allmenn stemmerett.
Der har vært tre folkeavstemninger i Sør-Afrika: folkeavstemningen i 1960 om landet skulle bli republikk, innføringen av trekammersparlament i 1983 og innføringen av multikulturelt demokrati i 1992. Alle ble holdt mens National Party satt ved makten.
Apartheid
General Louis Botha ledet den første regjeringen til den nye unionen, med general Jan Smuts som hans nestkommanderende. Deres South African National Party, senere kjent som South African Party eller SAP, fulgte en generelt probritisk, hvit enhetslinje. De mer radikale boerne trakk seg ut under lederskapet til general Barry Hertzog og dannet Nasjonalistpartiet, NP, i 1914. NP kjempet for afrikandernes interesser, talte for en separat utvikling for de to hvite gruppene og uavhengighet fra Storbritannia.
Den nye unionen hadde ikke plass for svarte, til tross for at de utgjorde over 75 % av befolkningen. Unionsvedtaket fratok dem stemmerett i områdene Transvaal og Oranjefristaten, og i Kapp-provinsen fikk svarte stemmerett bare dersom de oppfylte krav til fast eiendom. De svarte så på den manglende stemmeretten som i lys av den britiske krigspropagandaen som lovet dem frihet fra «boerslaveriet», som et rent svik. Det gikk ikke lenge før unionen vedtok undertrykkende lovgivining som gjorde det ulovlig for svarte arbeidere å streike, reserverte krevende jobber for hvite, hindret svarte fra å delta i militæret og institusjonaliserte restriktive passlover. Parlamentet vedtok i 1913 loven om de innfødtes land og reserverte åtte prosent av Sør-Afrikas land som de svarte kunne slå seg ned på. Hvite som bare utgjorde 20 % av befolkningen, kontrollerte 90 % av landet. Svarte afrikanere kunne ikke kjøpe eller leie land eller til og med arbeide som avlingsdyrkere utenfor sine tildelte områder. Styresmaktene forviste tusenvis av husokkupanter fra gårder og tvang dem inn i stadig mer overbefolkede og fattige reservater, eller inn i byene. De som forble fikk lavere status som eiendomsløse arbeidere.
Svart og farget opposisjon begynte å danne seg, og ledende figurer som John Jabavu, Walter Rubusana og Abdullah Abdurahman la grunnlaget for nye ikke-stammelige svarte politiske grupper. Mest betydningsfull var Pixley ka Isaka Seme, advokat utdannet ved Columbia University, som sammenkalte representanter fra de forskjellige afrikanske stammene for å danne en forent, nasjonal organisasjon som skulle representere interessene til svarte og sikre at de hadde en effektiv stemme i den nye unionen. På denne måten oppstod South African Native National Congress, kjent fra 1923 som African National Congress (ANC). Parallelt med dette arbeidet Mahatma Gandhi med den indiske befolkningen i Natal og Transvaal for å kjempe mot den stadig økende frarøvingen av deres rettigheter.
Den internasjonale nedgangstiden som fulgte første verdenskrig, satte gruveeierne under press, og de forsøkte å redusere kostnadene ved å rekruttere lavt betalte, svarte, halvdyktige arbeidere. Hvite gruvearbeidere så på dette som en trussel, og i 1922 gjorde opprør i Randopprørert, støttet av det nye Sør-Afrikas kommunistparty under slagordet «Verdens arbeidere, foren dere og kjemp for et hvitt Sør-Afrika». Smuts slo opprøret brutalt ned, men hendelsen førte til en sammensmeltning av syn mellom afrikandernasjonalister og hvite engelsk-språklige handelsunionister. Kommunistene forklarte nederlaget med manglende mobilisering av svarte arbeidere og reorienterte sin rekruttering.
NP, under Hertzog, kom i 1924 til makten i en koalisjonsregjering med arbeiderpartiet, og afrikandernes nasjonalisme fikk sterkere grep. Afrikaans som tidligere ble sett på som en laverestående dialekt av nederlandsk, erstattet nederlandsk som offisielt språk i unionen, og den såkalte swart gevaar («svarte trussel») ble den dominerende saken i valget i 1929. I midten av 1930-årene forente Hertzog NP med den mer moderate SAP til Jan Smuts og dannet United Party. Denne koalisjonen falt fra hverandre ved starten av andre verdenskrig da Smut på kontroversielt vis inntok førersetet og ledet Sør-Afrika inn i krigen på de alliertes side. Men ethvert håp om at afrikandernes nasjonalisme skulle snu, forsvant da Daniel François Malan ledet en radikal utbryterbevegelse, Purified National Party, inn i en sentral posisjon i afrikandernes politiske liv. Afrikander Broederbond, en hemmelig afrikanderbrødreorden dannet i 1918 for å beskytte afrikandernes kultur, fikk snart ekstraordinær innflytelse bak både NP og andre organisasjoner som skulle fremme volk («folk», afrikanderne).
På grunn av den blomstrende krigsøkonomien, ble svarte arbeidere i økende grad viktige for gruvedriften og industrien, og den svarte bybefolkningen ble nesten fordoblet. Enorme slummer vokste opp i utkantene til Johannesburg og, i mindre grad, utenfor de andre store byene. Til tross for avskyelige forhold i townshipene var det ikke bare de svarte som kjente til fattigdom. Undersøkelser i krigstiden viste at 40 % av hvite skolebarn led av underernæring.
Etterfølgende administrasjoner fra NP formaliserte og utvidet fra 1948 av det eksisterende systemet av segregasjon og fornektelse av rettigheter til lovsystemet apartheid som varte til 1990-årene. Selv om mange viktige hendelser skjedde i denne perioden, forble apartheid det sentrale systemet som de fleste historiske hendelsene i perioden handlet om.
Med den økende opposisjonen til apartheid i de siste tiårene av det 20. århundre, inkludert en væpnet kamp, økonomiske og kulturelle sanksjoner av det internasjonale samfunnet, press fra anti-apartheid-bevegelsen rundt omkring i verden, et opprør blant afrikandere og engelsk-språklige ungdommer samt åpent opprør innenfor det herskende NP, annonserte statspresident F.W. de Klerk forbudet mot ANC og Pan Africanist Congress for opphevet og løslatelsen av Nelson Mandela den 2. februar 1990. Dette signaliserte begynnelsen på overgangen til demokrati. I folkeavstemningen som ble holdt den 17. mars 1992 stemte 68 % av de hvite stemmeberettigede for å oppheve apartheid gjennom forhandlinger.
Etter forhandlinger under konvensjon for et demokratisk Sør-Afrika (CODESA), ble det lagt frem et utkast til konstitusjon den 26. juli 1993 som inneholdt innrømmelser for alle sider: Et føderalt system av regionale forsamlinger, lik stemmerett på tvers av raser og en tokammers nasjonalforsamling.
Den sørafrikanske befolkningen stemte fra 26. til 29. april 1994 i det første valget med allmenn stemmerett. ANC vant valget og fikk makten for første gang og la NP og Inkatha Freedom Party bak seg. Partier som Democratic Parti og PAC inntok seter som del av opposisjonen. Nelson Mandela ble valgt til president den 9. mai 1994 og dannet, i henhold til interimkonstitusjonen av 1993, en regjering av nasjonal enhet som bestod av ANC, NP og Inkatha. Mandela som Sør-Afrikas president og Thabo Mbeki og FW de Klerk som hans visepresidenter ble tatt i ed i Pretoria den 10. mai.
Etter valget ble det viktig å fostre en kultur som anerkjente menneskerettighetene. Parlamentet vedtok en ny konstitusjon og rettighetslovgivning i 1996 etter betydelig debatt og etter innspill fra interessegrupper, individer og vanlige borgere.
Etter apartheid
Fokuset vendte seg så mot sannhets- og forsoningskommisjonen som ble etablert i 1995 for å avsløre apartheidtidens forbrytelser under ledelsen til erkebiskop Desmond Tutu: «Uten tilgivelse er der ingen fremtid, men uten innrømmelse kan der ikke bli tilgivelse.» Kommisjonen hørte mange fortellinger om forferdelig brutalitet og urettferdighet fra alle sider og tilbød katarsis til mennesker og samfunn som var knust av deres tidligere erfaringer.
Kommisjonen opererte ved å la ofre fortelle sine historier og ved å la overgripere innrømme sin skyld, det ble tilbudt amnesti til de som tilstod. De som ikke valgte å stå frem for kommisjonen ville stå ovenfor rettslig forfølgelse dersom myndighetene kunne bevise deres skyld. Men mens noen soldater, politimenn og vanlige borgere tilstod sine forbrytelser, var det få av dem som hadde gitt ordrer eller ledet politiet som stod frem. Statspresident P.W. Botha nektet å møte for kommisjonen. Det har vist seg vanskelig å samle bevis mot disse høyerestående påståtte kriminelle.
Sør-Afrika holdt sitt andre allmenne valg i 1999. Mandela hadde i 1997 overlatt lederskapet for ANC til sin nestleder, Thabo Mbeki, og spekulasjoner vokste derfor om at ANC dermed ville få lavere tilslutning i valget. Men partiet fikk flere stemmer, og ANC var bare en representant fra å ha to tredjedelers flertall som ville tillate dem å endre konstitusjonen.
NP, fornyet som New National Party (NNP), mistet to tredjedeler av sine representanter, i tillegg til statusen som offisielt opposisjonsparti til Democratic Party (DP). DP hadde tradisjonelt fungert som en festning for liberale hvite, og nå fikk de ny støtte fra konservative som var misfornøyde med NP og fra noen svarte fra middelklassen. Rett bak DP kom KwaZulu-Natal Inkathapartiet som historisk sett var stemmen til zulunasjonalismen. Mens Inkatha mistet noe støtte, fortsatte høvding Mangosuthu Buthelezi å utøve makt som innenriksminister.
The Economist har rapportert drap på rundt 1500 hvite bønder i ikke-politiske angrep siden 1991. Sør-Afrika hadde i 1998 det høyeste antallet drepte og ran i verden, selv om Colombia vanligvis hadde litt høyere andel med drap før og etter. South African Police Service og South African Medical Research Council har fra 1994 av publisert statistikker som viser en jevn nedgang i antall drap på nasjonalt nivå og i byene. Et vidt utbredt anslag på over 32 000 drap ble rapportert av SAMRC i finansåret 2000/01. Men dette er et omstridt anslag og regnes nå for å være feil.
Ifølge The Economist er det anslått at 250 000 hvite sørafrikanere har emigrert siden 1994.
Madeline Manning
Madeline Manning (født 11. januar 1948 i Cleveland) er en amerikansk tidligere friidrettsutøver som konkurrerte på 400 meter og 800 meter.
Manning konkurrerte mellom 1967 og 1981 og vant i alt 10 nasjonale mesterskap. Hun deltok i tre OL (1968, 1972 og 1976). Under OL 1968 i Mexico by tok hun gull på 800 meter. I OL 1972 i München deltok hun på USAs stafettlag som tok sølvmedaljene etter Øst-Tyskland.
Hun vant gull på 800 meter under de Panamerikanske leker 1967 i Winnipeg i Canada.
Christina Pickles
Christine Marie Pickles (født 17. februar 1935 i Yorkshire i England) er en britiskfødt amerikansk skuespillerinne. Hun har vært med i TV-serier som Roseanne, Matlock, Diagnosis Murder og Murder, She Wrote. Andre roller er i St. Elsewhere og Venner for livet.
Saalbach-Hinterglemm
Saalbach-Hinterglemm kommune ligger i delstaten Salzburg i Østerrike. Området er kjent for sine gode muligheter innen alpin skisport. VM i alpint 1991 ble arrangert der, det samme skal VM i 2025.
Geografi
Saalbach (1003m) og Hinterglemm (1040m) er to landsbyer som ligger i Saalbach dalen som igjen ligger i landskapet Pinzgau. Elven Saalach renner igjennom dalen. Det høyeste punkt er Spielberghorn (2.044 m) i nord og Hochkogel (2.249 m) i syd. Den nærmeste byen er Zell am See som ligger 20 km unna.
Turisme
Turisme er den største næringen, Saalbach-Hinterglemm kan tilby ca. 17000 gjestesenger.
Vinter
Heisanleggene i Saalbach-Hinterglemm og Leogang er koblet sammen til en av Østerrikes største skiområder. 55 heiser gir tilgang på 200 km med alpinløyper,kulebakker, snøbrett parker og halfpipes. Gondolene, stolheisene og slepekrokene har tilsammen en kapasitet på 95000 personer/time. 10 km med langrennsløyper er også anlagt i området.
Sommer
4 gondolbaner er åpne i sommersesongen, disse gir adkomst til 400 km med stier for fotturister og mountainbikere.
Bo Henriksson
Bo Henriksson er en svensk tidligere fotballspiller. Henriksson spilte sju kamper for Råå IF i Allsvenskan i 1951/52-sesongen.
Darkness Descends
Darkness Descends er det andre albumet til det amerikanske thrash metal-bandet Dark Angel. Det ble utgitt i 1986. Albumet er det ene av den såkalte «uhellige treenighet» fra 1986, sammen med Slayers Reign in Blood og Kreators Pleasure to Kill.
Sporliste
Spor 8 og 9 er bare tilgjengelig på Century Media gjenutgivelse fra 1998
Nyborg (andre betydninger)
Nyborg kan vise til:
Vilhjálmur Þ. Vilhjálmsson
Vilhjálmur Þórmundur Vilhjálmsson (født 26. april 1946 i Reykjavík) er en islandsk advokat og politiker for Sjálfstæðisflokkurinn. Han var Reykjavíks borgermester siden i perioden 2006-2007. Han har vært med i bystyret i Reykjavik siden 1982.
Han går under det uformelle kallenavnet Villi.
Prydblåhegg
Prydblåhegg (Amelanchier ovalis) er en løvfellende busk i rosefamilien.
Den blir opptil tre meter høy og har svart bark og dunete årsskudd. Den har ikke torner. Bladene er ovale og grovtannede, og om høsten blir bladene dyprøde. Blomstene er kremhvite og sitter i opprette klaser. Frukten er et blåsvart bær, som ser ut som et miniatyreple med varige begerblad. Busken vokser på steinete steder og åpen skog, for det meste oppe i høyden og på kalkstein. Arten er utbredt i Europa, Nord-Afrika og Sørvest-Asia og finnes nordover til Belgia, Tyskland og Polen.
Tala! Det er så mørkt
'Tala! Det er så mørkt' (originaltittel: Tala! Det är så mörkt) er en svensk dramafilm fra 1993 regissert av Suzanne Osten. Filmen handler om et møte mellom en svensk-jødisk psykolog og en ung nynazist i Sverige. Hovedrollene spilles av Simon Norrthon og Etienne Glaser.
Handling
Fra togvinduet blir den svensk-jødiske psykologen Jacob vitne til at fem skinheads mishandler en mørkhudet mann. En av dem, Sören, blir skadet i tumultene og kommer blødende inn i togkupeen. Jacob tilbyr seg å stelle såret. Dette skal bli starten på en lang rekke samtaler mellom den kultiverte jøden og den brutale og hatefulle skinheadsen fra Sveriges nynazistmiljø. Det hele utvikler seg til en slags terapi hvor den terapeutiske virkningen er gjensidig.
Om filmen
Filmen vant en Grand Prix ved Créteil International Women's Film Festival (Suzanne Osten).
I rollene
(utvalg)
Terminus post quem
Terminus post quem («tpq») er latin og betyr omtrent tidspunkt etter hendelse. Det brukes med betydningen tidligst, i sammenhenger der man ikke er i stand til å angi noen eksakt alder, for eksempel på datering innen arkeologi. Dersom man for eksempel finner en nedgravd mynt og kan fastslå myntens pregingstid, kan man sette gravens alder til terminus post quem, altså da nedgravingen tidligst ble utført under myntens pregingstid.
Romania under Sommer-OL 1928
Romania under Sommer-OL 1928. 21 sportsutøvere fra Romania deltok under Sommer-OL 1928 i Amsterdam. De vant ingen medaljer.
Edinburgh-festivalen
Festivaler i Edinburgh
Edinburg har også andre festivaler på andre tider av året. Blant disse er:
Heinrich von Braunschweig
Hertug Heinrich II von Braunschweig-Wolfsbüttel (født 10. november 1489 i Wolfenbüttel i Tyskland, død 11. juni 1568 samme sted) var en katolsk fyrste av fyrstedømmet Braunschweig-Wolfenbüttel i Tyskland som motsatte seg reformasjonen. Han ble fordrevet, men ble senere gjeninnsatt og gjeninnførte da den katolske tro. Han ble heftig angrepet av Martin Luther.
Biografi
Heinrich overtok regjeringsansvaret for det nordtyske fyrstedømmet Braunschweig-Wolfenbüttel i 1514. Hans regjering var stramt organisert, og han innførte kanselliorden og hoffrett. Mot sin bror Wilhelms vilje fastla han primogenitur-arverekke (primogenitur, latin: førstefødte [hankjønn]). I fremtiden skulle det dermed heller ikke være tillatt å dele opp hertugdømmet. Han var katolsk og keisertro hele livet gjennom, og for sin troskap mottok han ordenen Det gylne vlies.
Etter Hildesheimstiftsfeiden 1519–1523 kunne han utvide sitt territorium, selv om han led et knusende nederlag i slaget ved Soltau 28. juni 1519 og ble tatt til fange. Men hans nederlag ble til slutt vendt til en stor politisk seier, og motstanderne av den nye keiser Karl V måtte legge på flukt.
I 1524–25 tok han aktivt del i nedkjempelsen av bondeopprøret. Han var blant annet med på slaget ved Frankenhausen, der Müntzer led sitt endelige nederlag.
I 1538 støttet han de tyske katolske riksfyrsters sammenslutning i Den katolske liga, med front mot de reformerte riksstenders såkalte schmalkaldiske forbund.
I 1540 erklærte keiseren et bann mot riksstaden Goslar, etter at byen hadde jevnet en rekke klostre i nærheten med jorden slik at de ikke skulle kunne huse potensielt fiendtlige styrker. Tysklands protestantiske fyrster og byer truet med å la væe å delta på den keiserlige riksdag i 1541 dersom ikke bannet ble hevet. Og det lyktes de i.
Men hertug Heinrich, som var en gammel motstander av Goslar, erklærte tilbakekallelsen for ugyldig, konfiskerte goslarsk eiendom innen sitt eget territorium og gikk til en rekke tiltak for å gjøre livet surt for Goslar og dets borgere.
Riksdagen i Speyer i 1541 førte til at lederne for Det schmalkaldiske forbund bestemte seg for å gi Goslar og den riksuavhengige lutherske byen Braunschweig all den støtte de måtte trenge. Landgreve Philipp av Hessen og kurfyrst Johann Friedrich av Kursachsen bestemte seg i Gandersheim for å forene sine styrker, og dermed oppstod en hær på 4 000 kavalerister og 32 infanterienheter som gikk til kamp sammen med de 20 000 mann som Goslar hadde klart å mobilisere. Hertug Henrik hadde ikke tilstrekkelig militær styrke til å stå i mot, og konsentrerte alt om forsvaret av den vel befestede byen Wolfenbüttel. Så dro han selv avsted for å forsøke å finne forsterkninger. Wolfenbüttel falt den 13. august 1542 etter en kort beleiring. Kanonild hadde ødelagt befestningene og forsåvidt det meste av byen. Hertug Heinrich klarte ikke å rekruttere forsterkninger.
Heinrich ble så grepet (1542) og holdt fanget i Ziegelberg i Hessen. Reformasjonen ble så tvangsinnført i hele hans fyrstedømme. Men da keiser Karl V og den katolske liga var gått seirende ut av slaget ved Mühlenberg i 1547, ble det mulig for hertug Heinrich å vende tilbake. Han satte straks i gang med en katolsk motreformasjon, og bare i Braunschweig møtte den på heftig motstand.
I slaget ved Sievershausen i 1553 vant han sin siste store seier. Riktignok falt begge hans eldste sønner under slaget, men utfallet ble at hans neste sønn og arveprins Julius (158-1589) ble sikret arverett også til fyrstedømmet Calenberg-Göttingen.
Hertug Heinrich var gift to ganger, og var dessuten involvert med en Eva von Trott, noe som han høstet megen spott for. Da Heinrich II døde, var hans eneste gjenlevende arveberettigede sønn Julius, som senere innførte den lutherske reformasjon i sine områder.
We Have Arrived
We Have Arrived er debutalbumet til det amerikanske thrash metal-bandet Dark Angel. Det ble utgitt i 1984.
Lettre de cachet
I Frankrikes historie var lettres de cachet brev som var underskrevet av kongen av Frankrike, kontrasignert også av en av kongens ministere, og lukket med det kongelige segl eller cachet. Brevet inneholdt ordre direkte fra kongen, ofte for å håndheve vilkårlige handlinger og dommen kunne ikke bli påklagd.
Stig Israelsson
Stig Israelsson er en svensk tidligere fotballspiller. Israelsson spilte en kamp for Råå IF i Allsvenskan i 1951/52-sesongen.
Astri Wessel
Astri Marie Wessel (født 9. september 1947) er en norsk offentlig tjenestekvinne og politiker (KrF).
Hun har vært etatsjef for oppvekst og kultur i Stjørdal kommune 2005–2014, og lærer, konsulent og undervisningssjef i Inderøy og Rindal kommuner.
Wessel meldte seg inn i KrF i 1976. Hun har hatt en rekke verv i partiorganisasjonen, blant annet som leder i Nord-Trøndelag KrF 1993–1995. Hun var fylkesvaraordfører i Nord-Trøndelag 1995–2003 og KrFs 1. vararepresentant til Stortinget fra Nord-Trøndelag 1997–2005.
Erling Fagerheim
Erling Fagerheim (født 14. november 1907, død 11. november 1987) var en norsk offiser og prest, født i Stryn av foreldre gårdbruker Elias Monsen Hogrenning og hustru Johanne Torsdatter.
Fagerheim ble i 1929 uteksaminert fra Underoffisersskolen for kavaleriet. I 1938 tok han teologisk embedseksamen ved Det teologiske menighetsfakultet. Etter å ha arbeidet som lærer ble han i 1939 innkalt til det militære, og 1. april 1940 tilsatt som instruktør ved Befalsskolen for kavaleriet.
Under den tyske invasjonen ble Fagerheim tatt til fange. Etter at krigsfangene i Sør-Norge var frigitt, forsøkte han å ta seg til Åndalsnes, men da han kom fram var byen på tyske hender. Han ble identifisert som tidligere krigsfange og truet med henrettelse av en tysk offiser, men klarte å unnslippe og ta seg hjem til Stryn.
I 1941 flyktet Fagerheim til Sverige, hvorfra han tok seg via Sovjetunionen, Irak, India, Sør-Afrika og Island til Storbritannia. Her ble han løytnant i Den norske brigaden i Skottland. I 1942 ble han ordinert til prest i Den norske sjømannskirken med kong Haakon og kronprins Olav til stede. Han var en av to teologer som av den norske eksilregjeringen fikk dispensasjon til å tjenestegjøre samtidig som stridende offiser og feltprest.
Fagerheim var 1943–44 nestkommanderende og feltprest ved Den norske garnisonen på Svalbard. I 1944 kom han til Finnmark som kaptein og feltprest i 2. Bergkompani. Etter krigen tjenestegjorde han som feltprest ved Distriktskommando Nord-Norge og Distriktskommando Vest-Norge, inntil han i perioden 1949–53 ble brigadeprest ved Tysklandsbrigaden og deretter brigadeprest ved Brigaden i Nord-Norge. Etter dette var han i en tid sokneprest i Hamarøy og endelig sokneprest i Sirdal 1961–77.
Erling Fagerheim er hedret med Haakon VIIs Frihetskors.
Vagbladet
Vagbladet var en satirisk nettavis som ble lansert 13. januar 2003 av Håkon M.E. Sundaune, Flemming H. Tveitan og Stian Hovland Pedersen. Den dekker områdene nyheter, sport, kultur og politikk. Avisen er gratis.
Vagbladet fikk en vanskelig start da Dagbladet truet med søksmål nesten umiddelbart etter oppstarten. Årsaken var logoen, som Dagbladet mente lignet for mye på deres. Dagbladet mente også at Vagbladet burde bytte navn. En rekke mennesker tok kontakt med Vagbladet for å bistå, blant annet en advokat og en grafisk designer som laget den nye logoen. Dette ble et slags forlik: Vagbladet beholdt navnet, men byttet ut logoen.
Vagbladet lå på is mellom 2007 og 2011, men ble oppdatert jevnlig fra juli 2011. I 2022 er siden nede. Det forelå planer om å gjøre det gamle arkivet på ca. 1 000 artikler tilgjengelig for brukerne.
Engebøfjellet
Engebøfjellet er et 300 meter høyt fjell som ligger på nordsiden av Førdefjorden i Naustdal i Sunnfjord kommune i Vestland.
En rutilforekomst ble funnet på 1970-tallet. På 1990-tallet gjennomførte DuPont og Norges geologiske undersøkelse prøvetakning og kjerneboringer. Rutil og granat finnes i en eklogittforekomst som strekker seg øst-vest i Engebøfjellets lengderetning. Ekoglittforekomsten består av 400 millioner tonn malm med et rutilinnhold på 3,96 % eller 15 millioner tonn rutil.
Utmålsrettighetene ble overdratt til datterselskapet Conoco. På 1990-tallet ble det drevet steinbrudd/pukkproduksjon i dagbrudd fra fjellet. Kaianlegg ble bygget og en del stein ble skipet ut.
Rutilforekomsten i Engebøfjellet er omfattet av 9 utmål på til sammen vel 2,6 km². Nordic Mining har inngått inngått intensjonsavtale med et større internasjonalt selskap om å starte gruvedrift.
Norges største rutilforekomst finnes i Engebøfjellet i Førdefjorden. Minst 380 millioner tonn malm eller 15 millioner tonn ren rutil finnes der. Nordic Mining søkte om unntak etter forurensningsloven for å få tillatelse til å utvinne denne, og fikk 17. april 2015 tillatelse av regjeringen etter anbefaling fra Miljødirektoratet. Prosjektet er omstridt, særlig fordi det innebærer å deponere store mengder avgang i Førdefjorden. Mijødirektoratet gikk først på faglig grunnlag mot å gi utslippstillatelse, men etter instruks fra Klima- og miljødepartementet om også å vurdere de samfunnsmessige sidene ved gruveetablering, gikk direktoratet med på å gi tillatelse.
Nordic Mining regner med å kunne ta ut omtrent 60 % av rutilen, mens resten vil gå med i deponiet.
Liste over sveitsiske mestere i super-G
Denne listen inneholder en oversikt over alle sveitsiske mestere i super-G siden 1988:
Adrian Sutil
Adrian Sutil (født 11. januar 1983 i Starnberg i Tyskland) er en tysk Formel 1-fører. Han har kjørt for teamene Midland, Spyker og Force India. I kjørte han for Sauber.
Karriere
Før 2008-sesongen ble Spyker F1 solgt til indiske Vijay Mallya og navnet ble byttet til Force India F1 Team. Bilen denne sesongen var Spykers bil fra 2007, men med oppgraderinger samt et nytt livery. Bilen var fortsatt feltets minst konkurransedyktige bil, og Sutils eneste mulighet for poeng ble spolert han ble påkjørt bakfra av Kimi Räikkönen, for å så måtte bryte løpet mens han lå på en 4.-plass i Monaco.
Han fortsatte å kjøre for Force India i og. I -sesongen ble han erstattet av Nico Hülkenberg, men da Hülkenberg i gikk til Sauber ble Sutil igjen Force India-fører.
Fullstendige Formel 1-resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv indikerer raskeste runde) Noter til tabellen: