cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Melodi Grand Prix 1963
En finale for de få
Melodi Grand Prix 1963 er kanskje den mest anonyme norske finalen noen gang, siden showet ikke ble sendt i radio. I 1963 hadde bare 23 prosent av Norges befolkning tilgang til fjernsyn, noe som innebar at det store flertallet derfor aldri fikk med seg sendingen fra Store Studio. Blant annet ble hele Nord-Norge ekskludert, siden landsdelen ikke hadde tv-dekning vinteren 1963.
Programledelsen og underholdningsavdelingen i NRK hadde på forhånd blitt enige om ikke å sende konkurransen i radio. «Det er selvsagt resultatet av en kvalitetsvurdering.» sa NRKs informasjonssjef Oddvar Folkestad til Dagbladet. Avisen kommenterte deretter sarkastisk at radiolytterne hadde blitt favorisert og skrev at finalen ikke var noe solverv på noen som helst måte – «for både seere og arrangører var det et spørsmål om å holde seg sterk og vise utholdenhet».
Kritikk i pressen
Det var ikke bare NRK Radio og Dagbladet som var negative til konkurransen. Aftenposten kommenterte at finalen hadde «et visst gammelmodig preg» og la til at «samtlige fem komposisjoner kunne like gjerne vært skrevet for tredve år siden, og vi kan bare takke arrangørene for at det hele ikke ble en temmelig likegyldig forestilling». VG var også lite imponert og konkluderte med at finalen «bragte fem melodier uten særlige vinnersjanser i den europeiske finale i London».
Også vinnerkomponisten selv, Dag Kristoffersen, var overrasket over seieren: «Jeg har aldri komponert en slager før, skrevet noen småting til kor har jeg jo, men aldri følt meg kallet som slagerkomponist.» uttalte han til VG dagen etter finalen.
Brockstedt takket nei
Også dette året forbeholdt NRK seg retten til å avgjøre hvilken artist som skulle framføre Norges bidrag i den internasjonale finalen, som dette året ble holdt i London. Vinneren Nora Brockstedt kunne ikke reise til London, siden hun allerede hadde takket ja til en landsomfattende turné sammen med Jens Book-Jenssen. Ryktene ville imidlertid ha det til at Brockstedt ikke likte låten og fryktet en dårlig plassering i London, og til slutt valgte NRK Anita Thallaug til å representere Norge.
Ingen slagere
Anita Thallaug spilte aldri inn «Solhverv» på plate. Vinnerlåten ble bare spilt inn av Jan Høiland, og «Solhverv» er trolig en av de minst kjente Melodi Grand Prix-vinnerne gjennom tidene. Ingen av de andre finalelåtene bemerket seg heller på hitlistene. Den manglende suksessen kan ha sin forklaring i at de fleste nordmenn aldri fikk hørt sangene, siden finalen ikke ble sendt i radio.
Edith Ranum skrev teksten til «Drømmekjolen», men deltok under pseudonymet Edith Thronsen.
Svenskøya
Svenskøya er den vestligste av de tre store øyene som utgjør Kong Karls Land på Svalbard. Den ligger mellom Kongsøya i øst og Olgastretet i vest. Øya har et areal på 137 km². Det høyeste punktet er Mohnhøgda på 288 moh. som ligger på nordspissen av øya.
Landformene er regelmessige med orientering nord-sør, fra nord med klokken har vi Arnesenodden, Rivalensundet, Kapp Weissenfels og Kapp Hammerfest.
Den ble en del av Nordaust-Svalbard naturreservat ved opprettelsen av naturreservatet i 1973. I 1985 ble det innført ferdselsforbud på øya, grunnet områdets store betydning for isbjørn-vandringen.
Aleksandra Król
Aleksandra Krol (født 20. november 1990) er en polsk snøbrettkjører som konkurrerer i parallell. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste resultat var nummer 30 i parallellslalåm.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble hun utslått i kvartfinalen.
Maria Szymanowska
Maria Szymanowska (1789–1831) var en polsk komponist og en av 1800-tallets første profesjonelle klavervirtuoser.
Liv
Szymanowska ble født inn i en velstående polsk familie. Det finnes lite opplysninger om hennes tidlige år, spesielt om den musikalske utdanningen, men det synes som hun studerte piano med Antoni Lisowski og Tomasz Grem, og komposisjon med Józef Elsner, Franciszek Lessel og Karol Kurpiński. Hun gav sine første offentlige konserter i Warszawa og Paris i 1810.
I 1810 giftet hun seg med godseieren Szymanowski som hun på kort tid fikk tre barn med. Men ekteskapet var ulykkelig, for eksempel tillot ikke mannen henne å opptre offentlig, og i 1820 krevde hun skilsmisse. Hun bestemte seg for å ta opp igjen musikk-karrieren, og etter en forsiktig start med flere konserter i Warszawa utvidet hun fra 1822 virksomheten. I årene 1823 til 1827 var hun på turnéreise gjennom Europa med de tre barna på slep, turen gikk gjennom Tyskland, England, Frankrike, Sveits, Italia og Russland. Maria Szymanowska spilte for de kongelige hoff i Berlin og London, og i Weimar for Johann Wolfgang von Goethe. I 1828 ble hun ansatt som tsarinaens hoffpianist, og gav klaverundervisning ved hoffet. Hun slo seg derfor ned i St. Petersburg, der hun også holdt en musikalsk salong som ble et samlingspunkt for mange polske og russiske kunstnere og aristokrater.
Szymanowska døde av koleraen 41 år gammel.
Datteren Celina Szymanowska giftet seg med den polske dikteren Adam Mickiewicz
Komposisjoner
Hun skrev over hundre komposisjoner. Flesteparten, og de mest interessante var klaverstykker, som etyder, preludier, danser, fantasier, masurkaer, menuetter, nokturner og mye annet. Hun skrev over 20 lieder med klaverakkompagnement og tre kammermusikkstykker. Komposisjoner regnes som førromantiske og kjennetegnes av en briljant og virtuos klaversats, dypsindige uttrykksterke romanser, enkelhet i form og tekst, og en av mangefull polyfoni og motivisk utvikling (Poniatoska 1993). Polske og russiske musikkvitere betrakter henne som en viktig forløper for Frédéric Chopin, særlig når det gjelder den briljante stilen, av masurkaer, poloneser, nokturner etc.
Det er først i de seneste årene Szymanowska har fått anerkjennelse som komponist, i sin egen tid var hun mer kjent som utøver.
Ry
F. Malewski betegnet henne som en «høyst usedvanlig kvinne», Adam Mickiewicz som «tonenes dronning» og Goethe som «musikkens sjarmerende gudinne». Goethe, skal ha vært betatt av henne, skrev diktet An Madame Marie Szymanowska: Aussöhnung. Musikkjennere satte pris på Szymanowskas briljante, uttrykksterke fortolkninger. Mochnacki skrev i 1827: «Hun får klaveret til å snakke og synge».
På grunn av musikksalongen og statusen som utøvende kunstner, opparbeidet Szymanowska et tett nettverk av forbindelser med flere av tidens mest berømte komponister, som Luigi Cherubini, Gioacchino Rossini, Johann Nepomuk Hummel og John Field – de to siste dediserte komposisjoner til henne. Hun sto dessuten i kontakt med personligheter som fiolinisten Pierre Baillot, sopranen Giuditta Pasta og dikterne Johann Wolfgang Goethe og Adam Mickiewicz.
Reksjå
Reksjå er en innsjø i Tinn kommune i Telemark. Reksjå er delt i tre deler av to sund. Den vestre og nordligste delen heter Nordfjorden, den midtre delen heter Midtfjorden, og den østre og søndre delen heter Sudfjorden.
Kevin Lisbie
Kevin Lisbie (født 17. oktober 1978 i Hackney, England) er en jamaicansk landslagsspiller i fotball som har spilt for seks engelske klubber. Han spiller nå for Charlton Athletic i Premier League.
Lisbie har spilt 10 landskamper og scoret 2 mål for.
Biografi
Lisbie startet sin fotballkarriere i Charlton i 1995, og han har fortsatt kontrakt med denne klubben. I 1999 hadde han to korte låneopphold i klubbene Gillingham og Reading, mens han i desember 2000 ble lånt ut til Queens Park Rangers.
Hans fjerde låneopphold i engelsk fotball var i Norwich City i september 2005, og han debuterte mot Plymouth den 10. september 2005. Hans første mål for Norwich ble scoret den 13. september 2005 mot Watford. Etter en måneds opphold i Norwich returnerte han til Charlton før han den 22. februar 2006 ble lånt ut til nok en engelsk klubb, denne gang Derby County. Også i denne klubben var debuten mot Plymouth, og hans første mål mot Watford.
Mit danske eventyr
Mit danske eventyr er en samleplate utgitt av Åge Aleksandersen i 2000.
21. august
21. august er den 233. dagen i året, 234. i skuddår. Det er 132 dager igjen av året.
Bernhard Krüger
Bernhard Krüger (født 26. november 1904, død 3. januar 1989 i Hamburg) var under andre verdenskrig en tysk SS-offiser (Sturmbannführer) som ledet en avdeling i SD som forfalsket pass og andre dokumenter. Han hadde ansvaret for Operasjon Bernhard, et omfattende prosjekt for å produsere falske britiske pengesedler for å forstyrre den britiske økonomien, og som var oppkalt etter ham.
Etter krigen ble han holdt i britisk fangenskap i to år, før han ble overlevert til franskmennene som slapp ham fri i 1948, uten at det var reist tiltale mot ham. Etter krigen ble han kategorisert som «medløper» (det vil si som en person som ikke hadde vært aktivt involvert i regimet, men som heller ikke hadde vært motstander av det) av et «denazifiserings»-panel, hvor det ble fremført vitnemål fra fanger i konsentrasjonsleire som han hadde reddet.
Fra 1951 arbeidet han som bokholder (økonomisjef) hos sin gamle samarbeidspartner fra Operasjon Bernhard, den ærverdige papirprodusenten Hahnemühle FineArt.
Den tysk-østerrikske filmen Falskmyntnerne i Sachsenhausen (2007) er løst basert på Operasjon Bernhard.
21. august
Fødsler
Se flere som er født 21. august i Kategori:Fødsler 21. august.
Dødsfall
Se flere som døde 21. august i Kategori:Dødsfall 21. august.
Richard Burr
Richard Mauze Burr (født 30. november 1955 i Charlottesville i Virginia) er en amerikansk politiker (R). Han var senator for Nord-Carolina fra 2005 til 2023.
Burr ble valgt inn i Representantenes hus i 1994, og satt der i fem perioder, fra 1995 til 2005. I 2004 stilte han som kandidat til USAs senat, da John Edwards trakk seg fra sitt senatsete for å stille som visepresidentkandidat for John Kerry. Burr vant 52% – 47% etter en av de mest kostbare valgkampene i landet dette året. Før sin politiske karriere arbeidet han i det private næringslivet hos Carswell Distributing.
Retten til våpen
Burr støtter retten til å bære våpen og stemte imot lovforslaget i 2013 som innebar bakgrunnsundersøkelser på våpenkjøpere. Han har støttet lovforslag for å hindre Krigsveterandepartementet fra å legge til navnene til veteraner automatisk i et nasjonalt system for bakgrunnsjekk (National Instant Criminal Background Check System; NICS) om departementet har gitt økonomisk støtte eller lån uten sikkerhetsstillelse for å ivareta deres økonomi grunnet mentale problemer. Personer som finnes i NICS-systemet har ikke tillatelse til å kjøpe eller eie skytevåpen i USA.
Henrik Børseth
Henrik Børseth (født 1885 i Haugesund, død 1970 i Oslo) var en norsk skuespiller.
Børseth debuterte på Det Norske Teatret i 1914, og kom til Nationaltheatret i 1921. Med unntak av korte engasjementer i Bergen og Trondheim tidlig på 1920-tallet, forble han ved denne scenen i nærmere 40 år. Hans debut ved hovedscenen var som Horatio i Hamlet, og han spilte senere i en lang rekke klassiske dramaer, blant annet Kong Lear, Maria Stuart og Vår ære og vår makt. Han spilte også i muntre stykker som Atten år og Geografi og kjærlighed. I årene før pensjonsavgang utfoldet han seg i flere store Ibsen-roller, som Mortensgaard i Rosmersholm og Gamle Ekdal i Vildanden. Han tok avskjed med Nationaltheatret som 75-åring i 1960 ved å spille Gamle Storm i det klassiske Bjørnson-stykket Paul Lange og Tora Parsberg.
Børseth spilte også en del roller i Radioteatret. Han filmdebuterte som Tellef i 1921-filmen Jomfru Trofast, og spilte siden mindre roller i filmer som Gjest Baardsen og Trollfossen.
Henrik Børseth var gift med Aagot Børseth, som også var skuespiller ved Nationaltheatret.
Studentsamfunnet i Grenland
Studentsamfunnet i Grenland, stiftet 12. januar 1898, drives på dugnad av studenter på Høgskolen i Telemark, Sonans, Telemark Tekniske Fagskole og Folkeuniversitetet.
Historie
Den 12. januar 1898 tok direktør Kr. Dick ved Skiensfjordens Skole – Uddannelse af mekniske Arbeidere initiativ til å holde et marked, slik at skolen skulle få penger til et piano og en fane. I forbindelse med dette markedet innså elevene at de trengte et skolesamfunn og samfunnet så dermed dagens lys.
Siden opprettelsen utviklet både samfunnet og skolen seg gradvis, skolen fikk etterhvert navnet Skiensfjordens tekniske fagskole. I 1972 flyttet skolen fra lokalene på Osebakken til Kjølnes, og byttet navn til Telemark Tekniske Skole.
Til å begynne med fungerte skolesamfunnet som studentråd og studentsamfunn. Organiseringen av studentråd og studentsamfunn har endret seg flere ganger siden 1898, og man vet med sikkerhet at studentsamfunnet og studentrådet ble driftet som én organisasjon da skolen flyttet til Kjølnes.
Etter denne fisjonen vokste behovet for å skille studentsamfunn og det som nå var blitt to studentråd, og i 1984 ble samfunnet gjenopprettet som egen uavhengig organisasjon med navnet Porsgrunn Tekniske Studentsamfunn (PTSS). Samtidig med nyopprettelsen i 1984 fikk studentsamfunnet huset Elverhøy i bytte mot studenthuset i Storgata 205 i Porsgrunn. Studenthytta på fjellet ble skjenket til speideren, som frem til nå hadde hatt Elverhøy.
Senere fikk studenter ved Telemark sjukepleierhøgskole, BI og Folkeuniversitetet bli medlemmer og studentsamfunnet byttet da navn til Studentsamfunnet i Grenland.
I 1994 ble Telemark Sjukepleierhøgskole og Ingeniørhøgskolen en del av den nyopprettede Høgskolen i Telemark, etterhvert forsvant BI fra Grenland og Høgskolen tok over bygningsmassen. Selv om medlemmene til SiG nå studerer i Porsgrunn, har SiG beholdt Grenland i navnet.
I dag
Samfunnet som ble stiftet i 1898 eksisterer i dag som tre organisasjoner, Elevrådet ved Telemark Tekniske fagskole, Studentrådet ved fakultet for Teknologiske Fag ved Høgskolen i Telemark og Studentsamfunnet i Grenland.
I dag er det stort sett studenter ved Høgskolen i Telemark som er medlemmer ved studentsamfunnet.
I tillegg til et styre med 10-12 personer jobber rundt 70 studenter frivillig i samfunnet, med alt fra torsdagskro, oppstartsuke, UKA i Grenland, tirsdagskafe og undergrupper. Samfunnet har rundt 400 medlemmer.
Aktive undergrupper:
Salomon Smolianoff
Salomon Smolianoff (født mars 1899, død 1976) var en tysk/russisk falskmyntner og holocaustoverlevende som var en av hovedpersonenen i Operasjon Bernhard. I filmen ''Falskmyntnerne i Sachsenhausen er han fremstilt under navnet «Salomon 'Sally' Sorowitsch»
Liv
Salomon Smolianoff ble født av jødiske foreldre i russiske Krementsjuk i dagens Ukraina. Han studerte maling i Russland, men måtte forlate landet i 1922, da foreldrene hans var på tapende side i oktoberrevolusjonen. Han dro gjennom Europa, ble gift i Italia, og forsøkte å starte et nytt liv i Tyskland. Der traff han en falskmyntner, og slo også selv inn på denne banen. Da andre verdenskrig brøt ut var han etterlyst av politiet i flere europeiske land. , og hadde dommer for falskmyntneri fra Nederland, Sverige og Tyskland. I 1939 ble han arrestert av Bernhard Krüger, den fremtidige SS Sturmbannführer og leder for Operasjon Bernhard. Han ble sendt til konsentrasjonsleiren Mauthausen, hvor han gjorde seg nyttig for vaktene ved å male portretter. Han ble i 1944 plukket ut til å være med i Operasjon Bernhard og overført til Sachsenhausen, og etterhvert til en leir ved Ebensee hvor han ble satt fri av amerikanske styrker 6. mai 1945. Etter dette mistet sporene etter Smolianoff i Europa, og han ble igjen etterlyst av politiet for falskmyntneri. Det blir og antatt at han forfalsket emigrasjonspapirer for jøder som ville flytte til Israel. Salomon Smolianoff imigrerte til Uruguay, hvor han forfalsket russiske ikoner. Politiet i Uruguay kom på sporet av ham, og han flyttet derfor til Brasil, hvor han gikk inn i leketøysindustrien. Han døde i Argentina på 1960-tallet. Sine siste år skal han ha levd av «gjenoppdagede» gamle malerier
Karolina Sztokfisz
Karolina Sztokfisz (født 15. februar 1989) er en polsk snøbrettkjører som konkurrerer i parallell. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste resultat var nummer 25 i parallellslalåm.
Marie Elisabeth Lüders
Marie Elisabeth Lüders (født 25. juni 1878 i Berlin, død 23. mars 1966 samme sted) var en tysk liberal politiker og kvinnesakskvinne.
Liv og virke
Hun tilhørte en prøyssisk embedsmannsfamilie, og studerte nasjonaløkonomi ved universitetet i Berlin. I 1912 tok hun den samfunnsvitenskapelige doktorgraden som første kvinne i Tyskland. Hun grunnla en forening som fremmet kvinners håndverksutdannelse, og innehadde ledende funksjoner i sosialt arbeid og kvinnearbeid mellom 1912 og 1918.
Lüders ble medlem av det liberale Deutsche Demokratische Partei i november 1918, og i august 1919 ble hun medlem av Riksdagen, etter at hun rykket opp som følge av Friedrich Naumanns død. Fra 1920–1921 og 1924–1930 var hun medlem av den tyske Riksdagen, og gikk særlig inn for kvinners likestilling, for en bedring av situasjonen for de arbeidsledige, for beskyttelse av barn og unge og for reform av strafferetten.
I 1926 grunnla hun Deutscher Akademikerinnenbund sammen med Agnes von Zahn-Harnack og Margarete von Wrangell, og ledet det kvinnelige akademikerforbundet fra 1930.
Lüders fikk yrkes- og publikasjonsforbud av nasjonalsosialistene, og satt en stund i fengsel, men ble løslatt etter protester fra internasjonale kvinneorganisasjoner og medlemmer av det diplomatiske korps.
Etter krigen ble hun først medlem av LDPD og var kortvarig byråd for sosialvesen for partiet, men hoppet raskt av til Vest-Berlin og ble medlem av det høyreliberale FDP. Fra 1953 til 1961 var hun medlem av Forbundsdagen, og åpnet Forbundsdagen i 1953 og 1957 som alderspresident (eldste medlem). Hennes politiske virke konsentrerte seg også i Forbundsdagen om kvinnepolitiske temaer, selv om barn og unge også lå henne på hjerte.
Lüders var ugift og hadde en sønn (f. 1922), noe som i sin tid ble regnet som skandaløst.
Hun ble utnevnt til æresborger av Berlin i 1958. Marie-Elisabeth-Lüders-Haus ved Riksdagsbygningen er oppkalt etter henne.
Hun regnes av Arbeitsgemeinschaft Orte der Demokratiegeschichte å være blant de 100 viktigste personer som i løpet av de siste 200 år, har bidratt til dannelsen av demokratiet i Tyskland.
Ricardo María Carles Gordó
Ricardo María Carles Gordó (født 24. september 1926 i Valencia i Spania, død 17. desember 2013 i Tortosa) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og tidligere erkebiskop av Barcelona.
Liv og virke
Han ble presteviet i 1951 i Valencia, og etter videre studier ved Det pavelige universitet i Salamanca tok han lisensiat i kirkerett i 1953. Deretter utførte han pastoralt arbeid i erkebispedømmet Valencia (1953–69). Han ble utnevnt til biskop av Tortosa i 1969, og promovert til erkebiskop av Barcelona i 1990.
Han ble i 1994 kreert til kardinal; han ble da gitt Santa Maria Consolatrice al Tiburtino som tittelkirke.
Han reorganiserte det enorme erkebispedømmet med fire millioner troende i fire soner betrodd til fem hjelpebiskoper, som er utnevnt etter at han kom til Barcelona. I forbindelse med hans avgang i 2004, da han var 77 år gammel, ble erkebispedømmet delt i tre.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Austrumdalsvatnet
Austrumdalsvatnet er en innsjø i Bjerkreim kommune i Rogaland. Det er ett av flere større vann i nedbørfeltet til Bjerkreimselva.
HeidelbergCement
Heidelberg Materials (tidligere HeidelbergCement) er et tysk sement- og byggemateriale selskap. Det er (2021) verdens fjerde største sementprodusent og verdens største produsent av tilslag (pukk og grus). Selskapet er verdens fjerde største produsent av ferdigbetong. I 2021 produserte selskapet 126 millioner tonn sement, 306 millioner tonn tilslag og 47 millioner kubikkmeter ferdigbetong. Selskapet sysselsetter 51 000 mennesker på 3000 avdelinger i over 50 land, med årlig omsetning på EUR 18 milliarder.
Selskapet er notert på Frankfurt-børsen med ticker HEI. Den tyske Merckle-familien er hovedeier i selskapet.
Selskapet ble grunnlagt den 5. juni 1874 av Johann Philipp Schifferdecker, ved Heidelberg, Baden-Württemberg, Tyskland.
I 1999 overtok selskapet det norsk-svenske selskapet Scancem AB. I den norske virksomheten til Heidelberg Materials inngår selskapene Contiga (betong- og stålelementer), NorBetong (ferdigbetong), Norcem (sement), NorStone (tilslag) og Renor (alternativt brensel).
Konsernet endret i 2022 navn fra HeidelbergCement til Heidelberg Materials. Inntil 2001 het selskapet Heidelberger Zement.
Aloysius Matthew Ambrozic
Aloysius Matthew Cardinal Ambrozic (født 27. januar 1930 i Gabrje i Slovenia i kongeriket Jugoslavia, død 26. august 2011 i Toronto i Canada) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Toronto fra 1990 til 16. desember 2006.
Liv og virke
Ambrozic ble født i Slovenia og navnet er i slovensk form Alojzij Ambrožič. I mai 1945 flyktet familien til Østerrike, der han fullførte vanlig skolegang i forskjellige flyktningleirer, i Vetrinj (Viktring bei Klagenfurt), Peggez (ved Lienz) og Spittal an der Drau, der han maturerte.
Familien kom til Canada i 1948.
Prest
Som seminarist ved Almo Collegio Capranica i Roma studerte han katolsk teologi og filosofi og mottok prestevielsens sakrament den 4. juni 1955 i Toronto.
Han virket først ved menighetssjelesorgen i Port Colborne i Ontario, og senere underviste han ved presteseminaret i Toronto. Han fortsatte så sine teologiske studier ved det pavelige universitetet Angelicum i Roma. I 1970 tok han teologisk doktorgrad ved universitetet i Würzburg i Tyskland med et arbeid om evangelisten Markus. Han underviste i teologi ved Toronto School of Theology fra 1970 til 1976, og var også dekan for seminaret.
Biskop, erkebiskop, kardinal
I 1976 ble han utnevnt til hjelpebiskop av Toronto. I 1990 ble han byens erkebiskop. Han ble kreert til kardinal i 1998.
Ambrozic ble gjenstand både for støtte og avvisning innen kanadisk katolisisme, og han ble gjenstand for opposisjon fra noen liberale eller progressive katolikker og tidligere katolikker for sine gjennomgående konservative standpunkter. Samtidig avviste han en søknad fra Toronto Traditional Mass Society om å invitere det prestelige St.-Peter-brorskapet til å tilby feiring av den tridentinske messe i erkebispedømmet.
Den 16. desember 2006 innvilget pave Benedikt XVI hans aldersbetingede avskjedssøknad som erkebiskop av Toronto. Han ble etterfulgt av erkebiskop, senere kardinal, Thomas Collins.
Ambrozic døde 26. august 2011 etter lengre tids sykdom. Begravelsesmessen ble holdt 31. august 2011 i Saint Michael's Cathedral i Toronto, celebrert av erkebiskop Thomas Collins, og med en sørgeskare på over tusen personer.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Mobile County
Mobile County er et fylke i den amerikanske delstaten Alabama. Det ligger i det sørvestlige hjørnet av staten og grenser mot Washington County i nord og mot Baldwin County i øst. Det har også grense mot delstaten Mississippi i vest og Mexicogulfen i sør og sørøst.
Mobile Countys totale areal er 4 258 km² hvorav 1 064 km² er vann. I 2000 hadde fylket 399 843 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Mobile som også er fylkets største by.
Fylket ble etablert i 1812 og har fått sitt navn etter indianerstammen Maubila. I september 1979 og i september 2005 ble fylket erklært som katastrofeområde på grunn av orkanene Frederic og Katrina.
Kaptein Sabeltann og den forheksede øya
Kaptein Sabeltann og den forheksede øya er en teaterforestilling for barn om Kaptein Sabeltann som ble vist i Kristiansand Dyrepark sommeren 2000 og 2001. En ny og omskrevet versjon ble satt opp i 2007–2009 og 2016–2017.
Forestillingen ble filmet i 2000 og 2008. Den første innspillingen ble utgitt på VHS og DVD av SF Norge. Denne versjonen er på 77 minutter og ble lansert den 20. oktober 2000. Den andre utgivelsen er basert på opptak fra den omskrevne versjonen som gikk fra 2007 til 2009. Den er i widescreen og har en varighet på 88 minutter. Den ble lansert på DVD den 19. november 2008.
Historien ble utgitt som lydbok på CD allerede i 1999 og på nytt i 2000 (av Grappa Musikkforlag). En ny versjon på to timer ble utgitt i juni 2009. Denne var dobbel og besto av 15 sanger, samt selve historien. To av sangene var helt nye, og flere av dem ble spilt inn på nytt med skuespillerne som deltok i versjonen 2008. I 2016 ble en ny CD utgitt med sanger fra forestillingen i oppussede versjoner og noen nye vokaler.
Handling
Greven av Gral med sine tjenere Grisk, Slu og Grufull (i originalen, Lola Lucifer og Piodor) vil ved hjelp av heksa Miriam av Gral prøve å lokke Kaptein Sabeltann fra sin borg over sjørøverlandsbyen Abra, på øya Det usynlige land, til Gral, på Den forheksede øya. Lokkematen er en stor sabeltanntiger i rent gull. Planen til Greven av Gral er å fange Kaptein Sabeltann og bli den nye herskeren av alle hav. Kaptein Sabeltann blir fanget, og Pinky og Sunniva må forsøke å redde kapteinen.
Lydspor på de fire CD-utgivelsene
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
NTS
NTS kan være en forkorting for:
Lauvsnesvatnet
Lauvsnesvatnet er en innsjø i Flatanger kommune i Trøndelag. Den er regulert som magasin for Lauvsnes kraftverk.
Bilens historie
Bilens historie kan spores tilbake til 1700-tallet, men det var det 20. århundre som var perioden der bilen modnet.
Forhistorien
Allerede på midten av 1600-tallet hadde jesuittmisjonæren Ferdinand Verbiest utviklet et dampdrevet kjøretøy mens han var ved Qing-dynastiets hoff, dette regnes som historiens første dokumentarisk belagte dampdrevne bil.
Dampdrevne vogner hadde en viss popularitet i Storbritannia, inntil en lov som krevde at de skulle ha en mann med rødt flagg gående foran vogna ble innført. Dette var upraktisk og uøkonomisk, og gjorde at britene konsentrerte seg om å utvikle jernbanen i stedet for.
Tidlige forsøk
Det var den interne forbrenningsmotoren som gjorde det praktisk med selvdrevne kjøretøyer. Den tyske oppfinneren Carl Benz fikk ferdig en bensindrevet bil 3. juli 1886 i Mannheim, Gottlieb Daimler og Wilhelm Maybach nesten samtidig i Stuttgart og tyskeren Siegfried Marcus i Wien.
I begynnelsen av århundret
Like før 1900 begynte masseproduksjon av biler i Frankrike og USA. Det første selskapet startet for å utelukkende bygge biler var franske Panhard et Levassor i 1889, og to år senere fulgte Peugeot etter. I USA stiftet Duryea-brødrene en bilfabrikk i 1893, men det ble Oldsmobile som dominerte på den tiden der. De hadde produksjonen i gang i 1902. Innen året så produserte Cadillac (startet av Henry Ford Company), Winton og Ford biler i tusentall.
Mellomkrigsårene
Tekniske forbedringer gjorde at de fleste biler fikk innelukket karosseri, styring med ratt og motoren framme. På motorsiden kom overliggende kamaksler og flere ventiler per sylinder for de dyreste bilene. Citroën Traction Avant var den første masseproduserte bilen med forhjulstrekk, lansert i 1934.
Erling Maartmann
Erling Maartmann (født 3. november 1887 i Christiania, død 10. februar 1944 i Oslo) var en norsk fotballspiller fra Christiania, kjent fra landslaget.
Bilens historie
Den moderne bilen
En rekke tekniske løsninger som ble vanlige på 1960- og 1970-tallet er fremdeles i bruk: Selvbærende karosseri, tverrstilt motor med overliggende kamaksler og elektronisk tenning, montert framme i bilen og med drift på framhjulene, uavhengig hjuloppheng, klimaanlegg og trepunkts sikkerhetsbelter. Der hvor bilreklamen i tidligere år la vekt på tekniske finesser, fremstilles bilen i dag som et tilbehør til kjøperens livsstil.
Fra oljekrisen på 1970-tallet og fram til i dag har bilbruken fått stadig mer kritikk. Kritikken går blant annet på energibruk, lokal og global forurensning og ulemper for lokalmiljøet i byene. Bilfabrikanter i dag er nødt til å framheve bilenes miljømessige fortrinn i tillegg til andre kvaliteter.
Erling Maartmann
Maartmann spilte åtte kamper (alle sammen med broren) for det norske landslaget, blant annet i Sommer-OL 1912 mot Danmark og Østerrike. Debuten kom mot Sverige i 1911.
Bilens historie
Trafikk
Bilen ble introdusert i Norge ved omkring 1900. I 1900 kom nederlandske Petrus Scheltema Beduin til Norge med bil og kjørte fra Kristiania over Ringerike og opp Begnadalen, over Valdres og ned til Lærdal. Motoren var for svak til å trekke opp bilen i enkelte bakker, men han fikk hjelp av bønder med hest. Men allerede i 1880, seks år før Gottlieb Daimler, hadde Paul Henning Irgens fra Østerdalen tegnet en bil med forbrenningsmotor. Imidlertid manglet han penger til å realisere planene. I 1920 fortalte den da 77 år gamle Irgens til Norsk Motorblad at automobilen stod ferdig teknisk sett i 1880, «men den kom dessverre aldri lenger enn på papiret». Han hadde satt sylindrene på tvers av bilens forpart, mens moderne biler har sylindrene langsetter. Da Paul Irgens kom til Bergen i 1895, slo han seg sammen med slektningen Jacob Irgens som hadde startet vognfabrikk i USA, og startet vognfabrikk i Bergen da han kom tilbake i 1892. Paul Irgens startet verksted for montering av gass- og petroleumsmotorer. I 1898 ble den ferdige bilen fotografert utenfor verkstedet i Nygårdsgaten 84 med Jacob Irgens ved rattet. Teknisk hadde bilen utviklet seg, og var nå utstyrt med to spaker; den venstre til å styre bilen med, den høyre trolig til å bremse med. Motoren var en ensylindret petroleumsmotor. 20. januar 1955 fortalte ingeniør Erik Asker i Norges Handels- og Sjøfartstidende at han i 1895 eller 1896 i sin sommerferie på Nesttun passerte et hjul- og vognmakerverksted som han mente lå på Minde. Det ble det laget en motorvogn som lignet de første Oldsmobiler som ble solgt i Kristiania i 1905. En dag så Erik Asker en slik motorvogn kjøre i retning Nesttun, men den greide ikke å komme seg opp Nesttunbakken. «Den var bygd som en trille med jernbandasjerte hjul og en liggende motor i en kasse bak.» På samme tid, i 1895, konstruerte Hans Torgersen Vestby fra Vestby i Strømmen det som må ha vært den første eller andre bilen med forbrenningsmotor som er konstruert i Norden.
Ifølge Morgenbladet var veidirektør Hans Hagerup Krag den første innehaver av en bil i Norge, og kjørte den første langturen opp Gudbrandsdalen og ned til Åndalsnes. I april 1915 var det 1,100 biler i hele landet, av disse var 360 registrert i Kristiania og ingen i Troms og Finnmark. Ifølge Aftenposten kom den aller første bilen i Norge til Gjøvik i 1895. I 1920 var om lag hvert tredje motorkjøretøy en motorsykkel, i 1930 var 5,800 av totalt 52,000 motorkjøretøy motorsykkel.
Produksjon
Tidlig på 1900-tallet var det flere bedrifter som forsøkte seg på produksjon av person- eller lastebiler. Strømmens Værksted bygget busser på 1930-tallet. I Telemark ble det bygget noen få eksemplarer av Troll før bedriften ble innstilt. Produksjon av elbilen Think kom i gang på 1990-tallet.
Skjetten Sportsklubb
Fotball
Hjemmekampene foregår på kunstgressbanen på Skjetten. Klubben spiller i 2019 i Norsk Tipping Ligaen avd. 6
Tabellen
Hjemmeside
Håndball
Skjetten Håndball består av ti lag på aldersbestemte nivåer som spiller sine hjemmekamper i Skjettenhallen.
Hjemmeside
Basketball
Skjetten Basketballklubb består av nesten tyve lag på forskjellige aldersnivåer og er en av de største klubbene på østlandet.
Svømming
SSK Skjetten Svømming er en av Norges største klubber med 2500 medlemmer. Klubben ble juridisk selvstendig i 2001.
Hjemmeside/
Volleyball
SSK Skjetten Volleyball ble startet i 1986 og har flere lag på aldersbestemte nivåer og damelag både i 1 divisjon og 2 divisjon
Hjemmeside
Kongsøya
Kongsøya er den midtre og største av de tre øyene som utgjør Kong Karls Land på Svalbard. Den ligger mellom Svenskøya i vest og Abeløya i øst. Sør for Kongsøya ligger to små øyer – Helgolandøya og Tirpitzøya. Kongsøya er for det meste flat med unntak av Retziusfjellet og Sjögrenfjellet i vest og Johnsenberget i øst.
Landformene er uregelmessige, med flere tydelige nes og bukter. Fra vest med klokken er disse Kennedyneset, Bünsowbukta, Nordneset, Nordaustpynten, Lydiannasundet, Tømmerneset, i sør Victoriabukta og Breibukta, og i sørvest Kapp Altmann og Rivalensundet. Øya har et areal på 191 km².
Den ble en del av Nordaust-Svalbard naturreservat ved opprettelsen av naturreservatet i 1973. I 1985 ble det innført ferdselsforbud på øya, grunnet områdets store betydning for isbjørn-vandringen.
Storgåsvatnet
Storgåsvatnet (sørsamisk: Stoerrereetjke) er en innsjø i Namsskogan kommune i Trøndelag. Den har utløp mot sørvest til Storgåsvasselva, ei sideelv til Storfrøyningselva.
Ukrainas administrative inndeling
Ukrainas administrative inndeling bygger på at landet er organisert som en enhetsstat. Under Ukrainas nasjonale organer finnes i første nivå 24 oblaster, metropolene Kyiv og Sevastopol og den autonome republikken Krim. Det nest høyeste nivå består av rajoner. Et tredje nivå dannes av øvrige byer og landdistrikter. Disse kan være underlagt enten oblaster eller rajoner.
Administrativ inndeling på øverste nivå
På det øverste nivået finnes det 27 regioner:
Administrativ inndeling på nest øverste nivå
Under oblastene er Ukraina per 2021 delt inn i 136 rajoner (kommuner) og 108 bydistrikter (urbane rajoner). Ordningen med «byer av regional betydning» ble avskaffet i 2020.
Bratsbergbanen
Bratsbergbanen er etter 2008 navnet på jernbanestrekningen mellom Eidanger og Nordagutu. Før 2008 gikk Bratsbergbanen mellom Eikonrød og Tinnoset. Banen blir betjent av Vys linje 52 som går mellom Notodden og Porsgrunn. På den opprinnelige Bratsbergbanen finnes Norges høyeste jernbanebro, broa over Hjuksa, som går 65 meter over det laveste punktet under den.
Hva som menes med Bratsbergbanen før og etter 2008
Hvor Bratsbergbanen faktisk går, har ofte vært uklart. Dette ble ikke mindre uklart etter at Jernbaneverket i 2008 endret innholdet i en del banenavn. Uklarhetene har sin grunn i at banen er bygget som en sammenbinding mellom to baner og at den samtidig hadde driftsmessig fellesstrekning med Sørlandsbanen mellom Hjuksebø og Nordagutu.
I nord ble de normalsporede privatbanen Rjukanbanerne ferdig i 1909 som Norsk Hydros jernbaneforbindelse mellom Rjukan og Notodden. Selskapet fikk navnet Norsk Transportaktieselskab. Rjukanbanerne bestod av strekningene Rjukan – Mæl og Tinnoset – Notodden, med jernbaneferge på Tinnsjøen som forbindelse mellom de to enkeltstående banene. Banene fikk elektrisk drift fra 1911. Man brukte Norsjø–Skienkanalen for transport mellom Notodden og Skien.
9. juli 1908 gjorde Stortinget vedtak om å bygge en parsell av Sørlandsbanen fra Kongsberg til Neslandsvatn, og en linje mellom Hjuksebø og Notodden som dermed koblet Rjukanbanerne til det nasjonale jernbanenettet. Tre år senere, (25. juli 1913), vedtok man å bygge en bane fra Nordagutu til Eikonrød i Skien, for dermed å oppnå en sammenhengende og direkte jernbaneforbindelse mellom Rjukanbanerne og Skien-Porsgrunnsområdet. Norsk Hydro ønsket en slik forbindelse helt fram til kysten. Strekningen mellom Notodden og Eikonrød ble åpnet i 1917, tre år før Sørlandsbanen ble åpnet mellom Kongsberg og Hjuksebø. Hele strekningen Notodden – Hjuksebø – Nordagutu – Skien N – Eidanger ble kalt Bratsbergbanen. Etter en overenskomst 25. juli 1913 ble Tinnosbanen av Rjukanbanerne overtatt av statsbaneselskapet Tinnoset-Porsgrunnbanen (banemerke T.P.B.) og administrert av Norges Statsbaner fra 1920. Rjukanbanerne (flertall) ble dermed forkortet til Rjukan – Mæl og kalt Rjukanbanen, mens Bratsbergbanen fikk tillagt strekningen Notodden – Tinnoset. Allerede fra åpningen av strekningen Notodden – Eikonrød 17. desember 1917 gikk Bratsbergbanen offisielt fra Tinnoset til Eikonrød.
I syd var Vestfoldbanen blitt bygget som smalsporet jernbane fram til Skien allerede i 1882. Jernbanestasjonen i Skien lå nede i sentrum og fikk etter at Bratsbergbanen ble bygget med ny stasjon på Nylende betegnelsen "Skien G" (Skien gamle stasjon). Bratsbergbanens stasjon ble kalt "Skien N" (Nylende ). Bratsbergbanen normalsporede bane møtte Vestfoldbanens smalsporte i Eikonrød beliggende 1,9 km syd for Skien G. Norsk Hydro hadde transportbehov helt til Borgestad, så det ble etablert en 3-skinnestrekning mellom Eikonrød og Borgestad allerede fra 4. desember 1916. Slik sett kan man si at Bratsbergbanen i praksis gikk helt til Borgestad fra starten. Norsk Hydro fikk kjøre massetransport på banen allerede fra 1916, mens anlegget ennå ikke var ferdigstilt som fullverdig jernbane. Fra 1. juli 1923 ble strekningen mellom Porsgrunn og Skien tillagt Bratsbergbanen, slik at navnet «Tinnoset-Porsgrunnbanen» ble fra den dato en korrekt beskrivelse på «Bratsbergbanen». Fra 16. juni 1921 ble hele strekningen fra Skien G til Eidanger normalsporet og tredjeskinnen fjernet. Slik sett kom Bratsbergbanen i praksis til å strekke seg helt ned til Eidanger, som dermed ble sporbruddstasjon mot Vestfoldbanen.
I 2008 foretok Jernbaneverket flere endringer av sine banebetegnelser. Ut fra Jernbaneverkets egne nettsider er det noe uklart hva som regnes som Bratsbergbanen, se for eksempel Banestrekninger - Bratsbergbanen Men legger man |JBVs Network Statement 2012 til grunn, kan det virke som Bratsbergbanen i dag regnes som strekningen Skien N - Nordagutu. Nordagutu-Hjuksebø er blitt en del av Sørlandsbanen, mens Hjuksebø - Notodden - Tinnoset er benevnt «Tinnosbanen».
Banenor skrev i 2020: «Navnet Bratsbergbanen ble opprinnelig brukt om hele strekningen fra Skien til Notodden. I dag brukes det om den 44 kilometer lange banen fra Porsgrunn til Nordagutu.»
Historikk
Da Bratsbergbanen ble tatt i bruk for massetransport 4. desember 1916 besto den av den nye strekningen mellom Notodden og Eikonrød i Skien, og strekningen mellom Eikonrød og Eidanger som den delte med Grevskapsbanen. Grevskapsbanen var smalsporet, derfor hadde den felles strekningen tre skinner, slik at den kunne betjene begge systemene. Vanlig drift ble igangsatt 17. desember 1917, og høytidelig åpning skjedde 9. februar 1920. Fra 1. juli 1920 ble Tinnosbanen offisielt en del av Bratsbergbanen. Før vanlig trafikk ble igangsatt i 1917 ble det kun kjørt godstog for Norsk Hydros behov mellom Rjukan og havnen på Menstad. Den 11. februar 1920 ble forbindelsen Hjuksebø – Kongsberg åpnet, strekningen Kongsberg – Hjuksebø – Nordagutu er i dag del av Sørlandsbanen. Strekningen mellom Notodden og Borgestad ble elektrifisert 7. mai 1936. Brua over Sagtjernelva, i noen kilder kalt Svartufsbrua, ble sprengt 14. mars 1945, som en del av Operasjon Betongblanding. 27. august 2005 ble det satt opp ei minnetavle om aksjonen, denne befinner seg noen få minutters gange fra Valebøveien.
Etter 2000
I 2000 ble persontrafikken Porsgrunn-Notodden forsøkt drevet av Timetoget Bratsbergbanen AS som kjøpte inn tre svenske 20 år gamle dieselmotorvogner litra Y1. Selskapet ble nedlagt i november samme år, og NSB overtok vognene og driften.
I 2004 ble det åpnet et nytt sidespor fra Notodden stasjon ned til Notodden kollektivterminal. Sporet har ikke elektrifisering. Dermed kunne man ikke bruke elektriske motorvogner i togene som betjener denne terminalen, men fordi togene ble kjørt med dieselmotorvogner var det i og for seg unødvendig.
Per 2004 ble stasjonene Porsgrunn, Skien, Nisterud, Nordagutu og Notodden kollektivterminal betjent av Telemark fylkeskommune i samarbeid med NSB. I 2004 ble stasjonene Hoppestad, Valebø, Dalsvatn, Holtsås, Hjuksebø, Trykkerud, Tveitan, Tinnegrend og Notodden stasjon nedlagt. Borgestad forsvant fra ruteplanen i 2006, Trykkerud ble gjenåpnet i 2008.
Våren 2010 var persontrafikken igjen nedleggingstruet, men staten bestemte seg senere for å videreføre den, i første omgang frem til 2014.
Sommeren 2011 var det en stor flom som førte til jordras under skinnene på Notodden stasjon som førte til at strekningen mellom Nordagutu og Notodden ble stengt en lengre periode.
20. august
20. august er den 232. dagen i året, 233. i skuddår. Det er 133 dager igjen av året.
Bratsbergbanen
Etter 2000
I august 2015 ble de to siste svenske Y1-vognene utrangert. Etter en kort periode med vekselvis kjøring av tovogns NSB type 69 og type 70 er ordinær materiellbruk fra våren 2016 to tovogns 69B-sett.
20. august
Navnedag
Navnedagen er etter den hellige Bernhard av Clairvaux, som døde 20. august 1153.
Bratsbergbanen
Etter 2000
Før 14.desember 2020, - ankom togene til Notodden, - den opprinnelige Notodden stasjon, - 700 meter fra skysstasjonen.
20. august
Fødsler
Se flere som er født 20. august i Kategori:Fødsler 20. august.
Bratsbergbanen
Etter 2000
Den 14. desember 2020 ble det igjen mulig, - å gå over fra buss til tog, - eller motsatt på Notodden skysstasjon, - ettersom den ønskede strekningen som tidligere ikke var elektrifisert, - fikk elektrifisering som gjorde det mulig for elektriske tog, - å ankomme Notodden skysstasjon..
20. august
Dødsfall
Se flere som døde 20. august i Kategori:Dødsfall 20. august.
Rygge flystasjon
Rygge flystasjon er en flystasjon i Moss og Råde kommuner, cirka ti kilometer fra Moss sentrum i Viken.
Sivil lufttrafikk
I november 2004 fikk Luftforsvaret konsesjon av Samferdselsdepartementet til på Rygge flystasjon å anlegge, drive og inneha den sivile lufthavnen Moss lufthavn, Rygge. I 2007/2008 åpnet Rygge for sivil luftfart. Norwegian Air Shuttle var det første flyselskapet på Moss lufthavn, og per 2013 var Ryanair det største flyselskapet ved lufthavnen.
Se også: Moss lufthavn, Rygge
Historie
Luftstridskrefter spilte en sentral rolle i NATOs planlegging for en integrert europeisk forsvarsstyrke. Som et ledd i utbyggingen av en rekke flyplasser for jetjagerfly, vedtok NATO-møtet i Lisboa i februar 1952 at Rygge skulle utbygges til NATO-standard.
Fysisk miljø
Rygge hovedflystasjon ligger på raet på østsiden av E6 sør for Moss. Området er flatt med utstrakt jordbruksvirksomhet. Stasjonen er et komplekst anlegg med bygninger og stridsanlegg fra ulike perioder spredt ut over et område på nærmere 2800 dekar.
Stasjonen har flere områder med hangarer og spredningsplasser for fly. I nordvest ligger et relativt konsentrert område med utbygging fra både den første fasen ved etableringen av flystasjonen og utbyggingen tidlig på 1970-tallet. To av hangarene i betong fra 1950-tallet for flyparkering og vedlikehold er godt bevart både utvendig og innvendig. Både portene på skinner og tjærepappen på taket er opprinnelig. Innvendig er det satt opp ny belysning i tillegg til at den opprinnelige er bevart. Ved etableringen ble det også laget spredningsplasser i tilknytning til hangarene. Senere er det kommet til såkalte flybunkere for beskyttelse av flyene.
Historikk
1949–50: Luftfartsdirektoratet foretok undersøkelser på Rygge med tanke på etablering av en flyplass.
1952–54: På NATO-møtet i Lisboa i februar 1952 ble det bestemt at det skulle bygges en flyplass på Rygge. Flyplassen ble finansiert gjennom NATOs infrastrukturprogram. Anleggsarbeider tok til i april samme år og flyplassen ble åpnet i september 1954. Luftkommando Østlandet ble samme dag flyttet fra Lille Rygge til Rygge flystasjon. Første fly landet på den nye rullebanen 15. juli 1953.
1954–57: Selv om stasjonen formelt ble åpnet i 1954, ble hovedtyngden av stasjonens bygninger for forlegning, administrasjon, sanitet, velferd etc. oppført i perioden fram til 1957.
1955: 1. juli 1955 ble første skvadron overført til Rygge hovedflystasjon.
1970–74: Stor byggevirksomhet ved stasjonen. Blant annet ble det bygget flere flybunkere – såkalte sheltere – i betong for spredning og beskyttelse av flyene.
1980: Det første F-16 levert til Rygge. I forbindelse med de nye flyene ble det foretatt arbeider og nybygg for mellom 20 og 30 millioner kroner.
2004: Hangar 0044 og 0045 fredet.
2007: I løpet av de siste årene har Rygge gått fra å være en rendyrket jagerfly-base til å bli et senter for mangeartet virksomhet. I 2002 ble 332 skvadron flyttet til Bodø, og 1. januar 2003 mistet Rygge status som hovedflystasjon og ble i stedet til Rygge flystasjon. Rygge er fortsatt en av Luftforsvarets større baser, selv om den militære flyaktiviteten ikke er like stor som før.
2016: Rygge flystasjon blir til Luftforsvarets base Rygge og det er vesentlig helikoptre som opererer fra basen.
2019: I januar startet bygging av ny base til de nye redningshelikoptrene. Den sto ferdig i 2020.
2023: I mars ble det kjent at det amerikanske luftforsvaret skal investere to milliarder kroner på oppgraderinger på flystasjonen. Det skal blant annet bygges fire hangarer for kampfly, lagerhaller, økt kapasitet for ammunisjonslagring og utbedring av sikkerheten frem mot 2027.
De fortaptes elv
De fortaptes elv (engelsk: River of No Return) er en amerikansk westernfilm fra 1954, regissert av Otto Preminger og Jean Negulesco, og produsert av 20th Century Fox. I hovedrollene spiller Robert Mitchum og Marilyn Monroe. Filmen handler om en mann og hans sønn som blir frastjålet hesten og riflen sin av en slu gambler, som er på vei for å registrere et gullfelt. For å ta hevn reiser far og sønn, sammen med gamblerens kjæreste, nedover en farlig elv i håp om å registrere gullfeltet før ham. Manus er skrevet av Frank Fenton, basert på en fortelling skrevet av Louis Lantz.
Handling
Handlingen foregår i Canada under gullrushet. Matt Calder må ta over ansvaret for sønnen Mark etter at moren dør. Far og sønn har ikke sett hverandre på mange år, men har bestemt seg for å møtes i en avsidesliggende gullgraverlandsby. På møtestedet blir Mark kjent med barsangerinnen Kay, som passer litt på ham før faren kommer. Far og sønn reiser hjem til farens lille hus, som han har bygget selv. De kommer godt overens og jobber hardt for å overleve for seg selv ute i villmarken. Likevel er de i konstant fare for indianerne, som med jevne mellomrom er i området.