cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dunfermline
Historie
Den økonomiske nedgagen til Dunfermline varte fram til en linindustri ble begynt på begynnelsen av 1700-tallet. En grunn til at byen ble et senter for lin, var at det var nok vann til å drive møllene og nærliggende havner langs kysten av Fife. Disse havnene handlet også med Østersjøregionen og Nederlandene. En annen grunn var en industrispionasje i 1709 av en vever kjent som James Blake, som fikk tilgang til verkstedene til en fabrikk for damasklin i Edinburgh ved å late som om han var enkel sjel for å finne ut og lære formelen utenat. Da Blake kom tilbake til hjembyen i 1718, etablerte han en industri med damasklin i byen. Den største av de skotsk fabrikkene var St Leonard's Mill som ble etablert av Erskine Beveridge i 1851. Et lager og kontorblokk ble senere lagt til rundt 1869. Andre linfabrikker ble bygget på land både i nord- og sørenden av byen. I løpet av midten av 1800-tallet begynte maskinvev å erstatte lindamask. Sistnevnte overlevde ikke, og gikk i forfall rett etter slutten av første verdenskrig. I 1909 etablerte Royal Navy Skottlands eneste skipsverft for Royal Navy ved Rosyth i nærheten. Etterkrigstidens boliger begynte på slutten av 1940-tallet med bygging av midlertidige prefabrikker og svenske tømmerhus rundt områder som Kingseat og Townhill. Ytterligere anskaffelser ble gjort for strøm, vann og avløpsanlegg. Kommunale boliger var fokusert mot Abbeyview, på en stor tomt 97 hektar langs Aberdour Road; Touch, sør for Garvock Hill; Bellyeoman og Baldridgeburn. Private boliger ble fokusert nord for Garvock Hill og på stedet for West Pitcorthie Farm. tre nye barneskoler, ny samfunnsinfrastruktur, arbeidsareal og Fritidsparken Fife. Med utvidelsen har det vært en dramatisk økning i byens befolkning; mer enn 20 % over en 15-årsperiode.
Fife Council har begynt å utarbeide planer for en utvidelse av tilsvarende skala på Dunfermlines sørvest, vest- og nordsider, som vil se opprettelsen av 4000 hjem, en ny videregående skole og tre nye barneskoler i første fase.
Dunfermline har opplevd betydelig ekspansjon siden 1999, særskilt i en korridor med utvidelser på østsiden av byen. Denne veksten har ført til det meste av befolkning har gått mot byens grense med M90-veikorridoren; Det er planlagt å fortsette til 2022. Viktige utbygginger inkluderer etableringen av Duloch og Masterton-nabolagene med over 6000 boliger, tre nye barneskoler, ny infrastruktur, arbeidsareal og Fritidsparken Fife. Med denne utvidelsen har det vært en dramatisk økning i byens befolkning; mer enn 20 % over en 15-årsperiode. Fife Council har begynt å utarbeide planer for en utvidelse av tilsvarende skala på Dunfermlines sørvest, vest- og nordsider, som vil se opprettelsen av 4000 hjem, en ny videregående skole og tre nye barneskoler i første fase.
I dag er Dunfermline hovedsenteret for West Fife-området, og regnes også for å være en hybelby for Edinburgh. Byen har shoppingmuligheter, en stor offentlig park, et hovedcampus for Fife Collage ved Halbeath og en fritidspark utenfor byen med en kino med flere saler og en rekke restauranter. Nettforhandleren Amazon.com har åpnet et stort distribusjonssenter i Duloch Park-området i Dunfermline.
Industri
På 1700-tallet skrev den engelske forfatteren Daniel Defoe at byen viste «den komplette perfeksjonen av forfall», men den fikk igjen framgang. Det ble etablert en lintøyindustri og veving av tekstiler ble introdusert i 1718 av James Blake som hadde lært prosessen i Drumsheugh i nærheten av Edinburgh. På denne tiden var prosessen en industrihemmelighet, og det sies at James Blake fikk lurt seg inn ved å spille idiot, og etter 1718 ble handelen med lintøy økt i store byks, men også på grunn av kvaliteten og formgivingen til byens fabrikanter.
Annen industri som har bidratt til byens framgang er farging og bleking, messing- og jernindustri, maskinkonstruksjon, bryggeri og destillering, konfeksjon, reip- og tauproduksjon, produksjon av såpe og talglys.
Bygninger
thumb|[Abbot House, Dunfermline (bakfra) Dagens kloster er dominert av en sognekirke som bærer navnet «Kong Robert The Bruce» rundt dets sentrale tårn. Skottlands store helt er begravd under klosteret, skjønt hans hjerte ligger i Melrose i sydlige Skottland. Da sognekirken ble bygget i 1821 ble kongens kiste bygget inn under prekestolen. Hans endelige hvilested er nå markert med en spektakulær messingtavle.
Foruten New Abbey-kirken finnes United Free-kirken i Queen Anne Street, som ble grunnlagt av Ralph Erskine, og Gillespie-kirken, navngitt etter Thomas Gillespie (1708–1774), en annen leder av bevegelsen for å løsrive kirken fra staten. Erskine er æret med en statue foran hans egen kirke og en sarkofag over graven hans på klosterets kirkegård. Gillespie er æret med en minnetavle i marmor på veggen over hans hvilested inne i klosteret.
Bystyrets bygning, i blanding av skotsk herskap og fransk gotisk stil, har byster av flere skotske overhoder, en byste av Robert Burns og Noel Patons maleri av Spirit of Religion.
Sport
Dunfermline har et profesjonelt fotballag, Dunfermline Athletic FC, som spiller i nest øverste divisjon. Klubben holder til på East End Park i Halbeath Road og har kallenavnet «The Pars». Klubben vant den skotske cupen i 1961 og 1968 og kvalifiserte seg dermed for Cupvinnercupen.
Kultur
Dunfermlines best kjente musikkeksport er punkebandet The Skids som hadde en viss berømmelse på slutten av 1970-tallet. En av deres album hadde tittelen «Dunfermline» og deres største hit, «Into the Valley» er fortsatt sunget av lokale fotballfans.
En annen kjent rockegruppe fra stedet er Nazareth, som hadde en viss suksess i løpet av 1970-tallet, deres største hit var «Love Hurts». Nazareth har fortsatt tilhengere og bandet turnerer ennå.
Slepebåtaksjonen
Slepebåtaksjonen (også kjent som Operasjon Polar Bear VI East) var en militær alliert sabotasjeaksjon under andre verdenskrig i Fredrikstad og Moss den 8. februar 1945. Aksjonens mål var å eliminere tyskernes mulighet til å bruke slepebåtene til å blokkere innseilingene som en del kystforsvaret ved en eventuell alliert invasjon. 11 slepebåter ble kapret i Fredrikstad og 1 bergingsskip ble kapret i Moss. Skipene ble seilt til nøytralt farvann i Sverige der de ble til krigen sluttet.
Bakgrunn
I den siste delen av andre verdenskrig satte de allierte i gang Operasjon Polar Bear VI. Bakgrunnen for dette var at den allierte ledelsen visste av erfaringer fra Frankrike at tyskerne som en del av kystforsvaret ville slepe inn innløpet handelsskip og senke dem for å blokkere havnene. De fikk også opplysninger om at dette var planlagt i Norge. Fungerende havner ville forenklet en allierte invasjon av Norge i tilfelle de tyske styrkene ikke overgav seg. Havnene i Fredrikstad og Moss ble ansett som veldig viktige. Den opprinnelige planen var at Special Operations Executive i samarbeid med Milorg skulle senke båtene på grunt vann, men etter hvert fant man ut at man kunne seile dem til Sverige. Aksjonen måtte foregå i dagslys da ferdselsforbudet trådte i kraft kl. 17.00.
Forløp
Aksjonen ble igangsatt på morgenen den 8. februar 1945. I fullt dagslys ble flere slepebåter kapret midt i den tungt bevoktede havna i Fredrikstad. Kapteinene om bord ble vist den falske operasjonsordren og ble beordret til å sette kursen mot Sverige. Totalt 11 båter satte kursen ut mot møtestedet utenfor Hvalerøyene og deretter satte de kursen mot Kosterøyene i svensk farvann. Tyskerne var helt uvitende til aksjonen. Under aksjonen ble slepebåtene passert av en tysk patruljebåt og de ble observert av flere tyske soldater som svarte med vinking.
Dunfermline
Kjente personer
Av dagens kjente er Ian Anderson, fra rockegruppen Jethro Tull, født her den 10. august 1947, og det samme med forfatteren Iain Banks den 16. februar 1954.
Andrew Carnegie (1835–1919) er den mest feirede av byens sønner ettersom han er stedets største bidragsyter. Han ga sitt fødested et bibliotek og offentlig bad, og i 1903 områdene Pittencrieff Park og Glen, rike i historiske assosiasjoner så vel som i rike naturområder. Han ga også obligasjoner tilsvarende en årlig sum på 25 000 pund i en stiftelse for parkens vedlikehold, støtte for teaterproduksjoener, støtte for periodiske utstillinger av kunst, og selv om New Yorks Carnegie Hall er mer kjent, har Dunfermline sin egen.
Vennskapsbyer
Dunfermline har tre vennskapsbyer:
Björn Borg
Tenniskarrieren
Björn Borg ble tidlig betraktet som et vidunderbarn, og spilte allerede som 15-åring på Sveriges Davis Cup-lag. I debutkampen slo han sin langt mer erfarne motstander. Historien om hvordan Borg slo baller mot garasjen hjemme i Södertälje som barn, spredte seg raskt. Borg fortsatte utviklingen i rask takt, og tok tre år senere sin første Grand Slam-tittel i French Open. Han var da den yngste som noen gang vunnet French Open. Borg skulle vinne i Paris ytterligere fem ganger, men er kanskje mest kjent for sine fem seire på rad i Wimbledon.
Björn Borg var også ankermann for det svenske laget som vant Sveriges første Davis Cup-tittel ved å slå Tsjekkoslovakia i 1975. Han vant hele 37 av 40 singlekamper i Davis Cup. Borg ble rangert som verdens beste spiller i alt 109 uker mellom 1977-81. Borg avsluttet tenniskarrieren i 1983, men gjorde senere et kortvarig comeback.
Han er den eneste sammen med Ingemar Stenmark og Anja Pärson som har blitt tildelt Svenska Dagbladets gullmedalje to ganger, første gangen i 1974 og for annen gang i 1978 da sammen med Stenmark. Björn Borg ble i forbindelse med milleniumskiftet av Svenska Idrottsakademin kåret til «Århundradets svenska idrottsman» foran Ingemar Stenmark og bokseren Ingemar Johansson. Han har gitt navn til det meget populære undertøysmerket «Björn Borg Underwear». De produser også andre produkter som sko, parfyme, briller og moteklær, men Borg har ikke lenger kontroll med disse.
Holgerfeiden
Holgerfeiden kalles en litterær strid som ble utkjempet i Danmark i 1789. Foranledningen var at Jens Baggesen hadde skrevet en operatekst, Holger Danske og emnet var tatt fra Wielands Oberon; den ble oversatt til tysk av professor Carl Friedrich Cramer i Kiel med et sterkt rosende forord. P.A. Heiberg, som var likeså uvillig stemt mot den nye operasmaken som mot den nyvåknende tyskromantiske smaken i litteraturen, parodierte Baggesens opera i Holger Tyske.
Det vellet frem et hav av innlegg for og i mot Baggesens operatekst, 60 – 70 stykker, artikler og andre akter i alt; de viktigste deltakerne i striden i tillegg til Heiberg og Cramer var Knud Lyne Rahbek, Johan Clemens Tode, Friederike Brun, Schack von Staffeldt, Werner Hans Frederik Abrahamson og Christen Henriksen Pram. Baggesen selv holdt seg utenfor feiden, men den hadde så sterk virkning på hans mottakelige nervesystem, at hans venner fant det nødvendig å skaffe ham en større utenlandsreise, og Holgerfeiden ga derfor det første støt til Baggesens omflakkende reiseliv.
Musikken til Holger Danske var skrevet av F.L.Æ. Kunzen.
Zalman Shazar
Zalman Shazar (, født Shneur Zalman Rubashov den 24. november 1889 i Mir nær Minsk i Det russiske rike, død 5. oktober 1974 i Jerusalem) var en israelsk politiker, forfatter og poet, og var Israels 3. president, fra 1963 til 1973.
Bakgrunn
Shazar ble født som Shneor Zalman Robashov (han tok senere navnet Shazar etter initialene fra sitt fødenavn) i en hasidisk familie i Chabad-Lubavitch-bevegelsen i Mir i nærheten av Minsk. I 1892 flyttet han med familien sin til Stolvetzy, hvor han fikk en tradisjonell jødisk utdanning.
Aktivisme, immigrasjon til Palestinamandatet
I tenårene ble han involvert i Poale Sion-bevegelsen, og han flyttet i 1907 til Vilna for å arbeide med bevegelsens utgivelser sammen Dov bar Boroshov.
Shazar besøkte landet som skulle bli Israel for første gang i 1911, deretter en gang i 1920 som en del av Poale Sion-delegasjonen, og immigrerte til Palestinamandatet i 1924.
Politisk virke i Palestinamandatet og Israel
I 1947 var han med i Jewish Agencys delegasjon og sentral i forhandlingene i FN om Irsraels eksistensialrett, og slik viktig i prosessen frem til IUsraels uavhengighetserklæring. I 1951 ble han medlem av – og senere leder for – Jewish Agency for Israel.
Han ble valgt inn på det første Knesset i 1949 som medlem av Mapai og ble utdanningsminister i David Ben-Gurions første regjering (1949–1951). Han var ikke medlem av Ben-Gurions andre regjering, men beholdt plassen i Knesset i valgene i 1951 og 1955. I 1956 trakk han seg fra Knesset.
President
Han var valgt som president av Knesset i 1963, og gjenvalgt i 1968. I 1973 ble han etterfulgt av Efraim Katzir.
Hans portrett er trykket på NIS200-sedlene.
Cliff Bourland
Clifford Frederick «Cliff» Bourland (født 1. januar 1921 i Los Angeles i California, død 1. februar 2018 i Santa Monica i California) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i De olympiske leker i 1948 i London.
Bourland ble olympisk mester i friidrett under Sommer-OL i 1948 i London. Han var med på det amerikanske laget som vant 4 × 400 meter stafett foran Frankrike og Sverige. Bourand løp siste etappen, de andre på laget var Roy Cochran, Arthur Harnden og Mal Whitfield. På 200 meter kom han på femteplass.
Boksing under Sommer-OL 1952
Boksing under Sommer-OL 1952. Boksing var med som olympisk sport for niende gang under OL 1952 i Helsingfors. Det var ti ulike vektklasser, to flere enn under forrige OL. Det ble delt ut fire medaljer i hver vektklasse, gull til finalevinneren og sølv til tapende finalist. Begge tapende semifinalister fikk bronsemedalje. USA ble beste nasjon med fem gullmedaljer.
Jakob Erlandsen (biskop)
Jakob Erlandsen (død 18. februar 1274 på Rügen) var en dansk teolog, biskop i Roskilde og erkebiskop i Lund erkebispedømme – en sentral medspiller i Danmarks første store kirkekonflikt.
Bakgrunn
Jakob Erlandsen tilhørte den danske adelsslekten Hvide-slekten. Han var sønn av Erland og Cæcilie (der var datterdatter av Sune Ebbesen).
Prest
Som domprost i Lund deltok han som advokat for Erik Plogpenning i konsilet i Lyon i 1245, men talte for Niels Stigsen (biskop i Roskilde) mot kongens ønske og fikk deretter beslaglagt både sine kirkelige innkomster og sitt arvegods. Erlandsen ble senere forlikt med kongen.
Biskop av Roskilde, erkebiskop av Lund
Paven utnevnte ham i 1250 til biskop av Roskilde, og han fikk deretter på pavens foranledning utlevert sitt gods og byen København. København fikk av ham sin første stadsrett i 1254, og samme år ble han erkebiskop i Lund.
Strid med kongen: Erkebiskop Erlandsen kom i strid med den danske kongen (på den tiden lå Skåne under Danmark) om en rekke kirkelige forhold (bl.a. geistlige ledingsbyrder, skattebyrder, erkebispens lensplikt og bispevalgene). Jakob Erlandsen opprettet skoler i Roskilde og Lund og fikk ved kirkemøtet i Vejle i 1256 vedtatt, at riket ville bli pålagt interdikt, såfremt en biskop ble fengslet eller led overlast med kongens formodede samtykke.
Under striden med kongen ble erkebispestolen fratatt alle privilegier. Han nektet å krone tronfølgeren og gikk i forbund med kongens fiender. Kristoffer I fengslet ham i 1259, men han ble frigitt av Kristoffers enke, dronning Margarete Sambiria. Han fortsatte sine stridigheter med kongemakten, men oppholdt seg mest i nabolandene. I 1272 fremla han sin sak for paven i Roma, hvor det ble oppnådd forlik med kongen.
Jakob Erlandsen døde på Rügen på vei hjem fra Roma i 1274, og det er senere blitt antydet at han ble myrdet med en pil fra en armbrøst. Det har dog intet hold i virkeligheten. Han ble begravet i fransiskanernes klosterkirke i Lund. Embedet i Lund overgikk til hans bror Erland Erlandsen.
Christy Carlson Romano
Christy Carlson Romano (født Christy Michelle Romano 20. mars 1984) er en amerikansk skuespiller og sanger. Hun er kanskje best kjent for sin rolle i situasjonskomedien Even Stevens og den animerte TV-serien Kim Possible, hvor hun gir stemme til hovedpersonen, Kim Possible. Hun er også kjent for å ha gitt stemme til figuren Yuffie Kisaragi i Kingdom Hearts og Final Fantasy VII Advent Children.
Tamworth
Tamworth er en stor markedsby et administrativt distrikt i Staffordshire i England. Den ligger omkring 23 km nordøst for sentrum av Birmingham og 166 km nordvest for London. Navnet kommer fra elven Tame, som renner gjennom byen; det gjør også elven Anker. Ved folketellingen i 2011 har byen en befolkning på 76 900 innbyggere. Tamworth er den nest største bosetningen i Staffordshire etter Stoke-on-Trent.
I byen finner man de historiske bygningene Tamworth Castle og Moat House, Snowdome som er den første innendørs skibakken med ekte snø i Vest-Europa og fornøyelsesparken Drayton Manor Theme Park. Byen var oldtidshovedstaden til det angelsaksiske kongeriket Mercia.
De viktigste industriene er logistikk, ingeniørvirksomhet og tegl-, flis og papirproduksjon. Bilprodusenten Reliant hadde sitt hovedkvarter i Tamworth inntil selskapet flyttet i 2001. Reliant framstilte den berømte Robin-modellen med 3 hjul, og sportsbilen Reliant Scimitar i flere tiår.
Vennskapsbyer
Tamworth har følgende vennskapsbyer:
Eksterne lenker
Tamworth (district)
Sydnes (Bergen)
Sydnes er et strøk i Bergen i bydelen Bergenhus. Det grenser til strøkene Nøstet, Engen, og Sentrum i øst, Nygård og Møhlenpris i sør, Jekteviken med Hurtigruteterminalen i nord og Puddefjorden i vest, med kontainerhavnen Dokkeskjærskaien.
Opprinnelige grenser
Det gamle Sydnes, som etter de eldste historiske kilder (bl.a. Magnus Lagabøtes bylov av 1276), dannet det opprinnelige «Sydnes» Bjørgvins vestgrense. Det omfattet hele den store halvøy, som i nord og vest grenser mot Puddefjorden, i syd mot Strømmen (gamle Nygårdsbro) og i øst mot Store- og Smålungegaarden (like inntil reformasjonen kalt «Ålrekstadvågen»), samt Jonsvollene (Engen). Således utgjør fra gammelt av «Sydnes» den sydlige motpart av bergenshalvøens «Nordnes», men områdets utstrekning har krympet i takt med at de nye bydeler ble anlagt og utbygget. I dag er dette området oppdelt i strøkene Engen, Møhlenpris, Nygård, Sydnes og (deler av) Sentrum.
Bygninger og struktur
Helt i sør ved grensen mot Nygårdshøyden ligger Muséplassen med Universitetet i Bergens administrasjonsbygg, Bergen Museums naturhistoriske samlinger, og Muséhagen (botanisk hage). Foran museet står Christiestøtten som hedrer stortingspresident Wilhelm Frimann Koren Christie som også var en av museets grunnleggere, dette er Norges eldste portrettstatue. Herfra løper Christes gate ned mot sentrum.
Noe lenger nord for Muséplassen ligger Håkon Sheteligs plass med Bergens Sjøfartsmuseum, Bergen Museums kulturhistoriske samlinger, Universitetsbiblioteket i Bergen og lysthuset Fastings Minde fra 1780-tallet. Herfra løper Møhlenprisbakken ned til Møhlenpris i sørvest, og Olav Kyrres gate ned mot sentrum i øst, forbi Det akademiske kvarter. Videre mot nord ligger Sydnesplassen med Johanneskirken, gamle Sydneshaugen skole og universitetets humanistiske fakultet.
Områdene herfra og nordover mot Dragefjellet er for det meste bygårder og boligområder, med mange gamle trehus og smau, særlig i området rundt Sydneskleiven. På Dragefjellet ligger universitetets juridiske fakultet. Dokkeveien løper nedover mot delområdet Dokken som ligger i sjøkanten, med blokkbebyggelse. Nord for Dragefjellet har man fylt ut med store kaianlegg i Jekteviken, og etablert terminal for Hurtigruten. Like ved ligger Sydnes sjøbad.
Strøket omfattes av grunnkretsene Sydnes, Sydneshaugen, Rosenbergsgaten, Vestre Torvgate, Dokken og Museet, med til sammen 2 387 innbyggere 1. januar 2014 og et areal på 0,46 km². De østligste delene av grunnkretsene Rosenbergsgaten og Vestre Torvgate tilhører henholdsvis strøkene Engen og Sentrum. Strøkets buekorps heter Sydnæs Bataljon.
Historie
Sydneshaugen var brukt som rettersted da galgen ble flyttet fra Nordnes til Dragefjellet i 1640. I 1645 ble her også foretatt halshugging. Det var to bønder som skulle henrettes, men den ene «skapte seg gal» og måtte føres bort.
Der hvor Bergen Museums naturhistoriske samlinger ble reist i 1864 lå Rakkerhaugen og Rakkerdam. Her ble Synnøve Spåkone brent 25. september 1662, sannsynligvis som en av mange "hekser". Retterstedet skal ha vært brukt siste gang brukt i 1803 da lærdølen Anders Lysne ble halshugd for å ha nektet militærtjeneste. 96 mann fra borgermilitsen dannet ring rundt blokken. Navnet Rakkerhaugen var oppkalt etter bøddelens medhjelper rakkeren. Rakkerhaugen ble minert bort da museet ble bygget i 1864-1866. Så sent som i 1960-årene ble barn frarådet å gå for nært "Rakkerdammen" i det som nå er Muséhagen da "gjenferd" kunne dra deg under.
Sydneskleiven er en av Bergens eldste innfartsårer fra vest. Fra 1700-tallet oppstår enkel, spredt trehusbebyggelse med videre spredt utbygging fra 1820 til 1840- årene i tilknytning til Sydneskleiven. I siste halvdel av 1700-tallet ble den vestre delen av Sydneshaugen solgt til Claus Fasting som bygget sitt hjem Fastings Minde der. Fastings Minde representerer en av de første gårdene bygget i 1780-årene med oppdyrking av åker og eng, alleer og busker. Før Bergen Museums bygning ble oppført i 1864-1866, var her friluftsområde som ble benyttet til mange ulike aktiviteter. Borgervæpningen og borgergarden hadde manøvrer her og Rakkerdammen ble benyttet til skøytebane. Framfor der Johanneskirken nå ligger, fantes der tidligere en ridebane. Ellers var Sydnes stort sett oppdyrket beitemark og landlig idyll fram til 1880- årene som representerer en massiv boligutbygging fram til begynnelsen av 1900-tallet. Dette begynner rundt 1882 når man begynner å bygge ut Totlandsmarken med det som nå er kjent som Rosebergsgaten. 1888 markerer også byggestart for Johanneskirken som står ferdig i 1894.
Number One Observatory Circle
Number One Observaroty Circle er den amerikanske visepresidentens embedsbolig. Huset ligger på tomten til United States Naval Observatory i Washington, D.C. og ble bygget i 1893 for å huse USNOs direktør.
I 1974 vedtok den amerikanske Kongressen å bygge om huset til offisiell residens for visepresidenten. Før 1974 holdt visepresidenten til i eget hjem, men kostnaden for å legge sikkerheten til rette i disse hjemmene ble etterhvert store.
Typex
Typex (eller Type X, TypeX) var en britisk krypteringsmaskin som ble brukt fra 1937. Den var basert på den kommersielle versjonen av den tyske Enigma, men med flere forbedringer som ga en betydelig bedre sikkerhet. Typex kunne stilles inn slik at den fungerte tilsvarende Enigma. Typexmaskiner ble derfor brukt ved Bletchley Park til dechiffrering av Enigmameldinger. Typex var også raskere enn Enigma idet den dechiffrerte klarteksten kom direkte på skriver.
Beskrivelse
Typex var en rotor-maskin på samme måte som Enigma. Typex ble laget i en rekke varianter, men med fem rotorer, i motsetning til Enigma, som til å begynne med hadde tre, senere fire rotorer. Typex hadde som Enigma en ikke-roterende reflektor. Derved oppnådde en den fordel over Enigma, at et gitt tegn kunne bli erstattet med seg selv. Typisk stod de to første rotorene stille under kryptering. Disse rotorene tilsvarte dermed Enigmas pluggfelt, noe de tidlige Typexmodellene ikke hadde. En forbedring i forhold til standard tysk Enigma, var at rotorene i Typex hadde flere tagger slik at de kunne skritte frem neste rotor oftere.
Enkelte versjoner av Typexrotorer var sammensatt av to deler. En elektrisk kodebrikke, og enslug, som inneholdt den aktuelle substitusjonskoden. Denne ble plassert i en ytre kapsling som dannet rotoren. En hadde et utvalg av kapslinger med forskjellige antall tagger langs kanten for fremtrekk av neste rotor. Antall tagger kunne dermed velges mellom 5, 7 og 9. I tillegg kunne en velge hvilken vei kodebrikken skulle legges inn. I praksis ble det alltid brukt kapslinger med det samme antall tagger i samme oppsett. Vanligvis ble det valgt ut fem kodebrikker ut fra en populasjon på ti. For å øke den funksjonelle sikkerheten var alle kontaktene utført doble.
Utviklingshistorie
Fra ca 1920 lette de britiske styresmaktene etter en erstatning for sine kodesystemer som hadde vist seg ikke lenger å holde mål og var sene og tungvinte i bruk. I 1926 dannet en en interdepartemental komité som skulle vurdere om kodesystemene skulle erstattes med chiffermaskiner. Gjemmom flere år og med store kostnader undersøkte komiteen en rekke muligheter, men kom ikke frem til noen beslutning. Et forslag ble fremsatt av Wing Commander O. G. W. Lywood om å tilpasse en kommersiell versjon av Enigma ved å koble til en skriverenhet, men komiteen avstod fra å følge Lywoods forslag.
Likevel begynte Lywood i august 1934 arbeidet med en maskin autorisert av RAF. Lywood samarbeidet med J. C. Coulson, A. P. Lemmon, og W. E. Smith i Kidbrooke i Greenwich, med en skriverenhet levert av Creed & Company. Den første prototypen ble levert til Air Ministry den 30. april 1935. Tidlig i 1937 var ca 30 Typex Mark I maskiner levert til RAF, opprinnelig med betegnelsen RAF Enigma med Type X tilleggsutstyr
Konstruksjonen av etterkommeren hadde begynt i februar 1937. I juni 1938 ble Typex Mark II demonstrert for chiffermaskinkomiteen som godkjente en ordre på 350 maskiner. Mark II var en omfangsrik maskin som blant annet inneholdt 2 skrivere: en for klartekst og en for chiffertekst. Den var dermed betydelig større enn Enigma og veide ca 60 kg med målene 30" × 22" × 14". Etter en del innledende prøver ble maskinen akseptert av RAF, hæren og andre departementer. Gjennom andre verdenskrig ble en lang rekke maskiner produsert av Powers-Samas.
Typex Mark III var en mer portable variant. Den benyttet de samme rotorene som Mark II, men ble betjent manuelt med en hendel. Den var imidlertid forberedt også for motordrift. Den var betydelig langsommere å betjene med en vanlig hastighet på ca 60 bokstaver per minutt mot 300 som kunne oppnås med en Mark II.
Typex Mark VI var en annen håndoperert variant med målene 20"×12"×9" og en vekt på 30 pund. Den bestod av over 700 deler.
Pluggbrett for reflektoren kom i november 1941
Til bruk mellom de allierte kom Combined Cipher Machine (CCM) som ble tatt i bruk av Royal Navy fra november 1943.
Typex Mark VIII var en Mark II som i tillegg var utstyrt med en morseperforator.
Typex 22 (BID/08/2) og Typex 23 (BID/08/3) var sene modeller som også inneholdt et pluggbrett for økt sikkerhet. Mark 23 var tilsvarende Mark 22, men modifisert slik at den kunne brukes som en CCM. I New Zealand ble Typex Mark II og Mark III erstattet av Mark 22 og Mark 23 den 1. januar 1950
Erskine (2002) anslo at det ved slutten av andre verdenskrig var produsert ca 12000 Typexmaskiner.
Ville Vesten (TV-program)
Ville Vesten er en norsk reality-tv-serie med Liv Marit Wedvik som gikk på TV3 i 2006. Her skulle 12 deltagere drive en kvegflokk på rundt 100 dyr gjennom Arizonas ørkenlandskap. Poenget var å miste færrest mulig kyr på veien, og at de holdt kveget i best mulig stand. Underveis røk deltakerne ut etter tur når «cowboykunnskapene» ble testet i en rekke konkurranser. Vinneren fikk summen som kyrne oppnådde på en kvegauksjon i Willcox.
Typex
Sikkerhet og bruk
Typex ble brukt av de britiske styrker og i stater innen Commonwealth så som Canada og New Zealand
Transistor
En transistor er en elektronisk komponent som brukes sammen med andre elektroniske komponenter til å forsterke eller generere signaler, eller som en bryter for å slå på og av signaler eller energitransport. Den har tre tilkoplinger og er fremstilt av et halvlederkrystall. To av tilkoplingene brukes til å styre strømmen som går gjennom den tredje tilkoplingen og en av styretilkoplingene. Den styrte energien er større enn den som trengs til å styre, noe som gir energetisk forsterkning av et signal. Transistoren brukes både i analoge og i digitale kretser. Transistorer kan finnes som enkeltkomponenter pakket i et hus med tilkoplinger, eller de kan, sammen med ledningsføring og andre komponenter, pakkes tett sammen i et stort antall inne i en funksjonell enhet, kalt en integrert krets.
Ville Vesten (TV-program)
Serien gikk på søndagskveldene i prime time, men ble flyttet til lørdag ettermiddager på grunn av svært lave seertall. Første episode ble sett av 95 000, den andre av 61 000. Programmet ble i ettertid blitt omtalt som en av de store norske TV-floppene.
Programmet var en av TV3s storsatsinger for 2006 og kostet mellom 10 og 15 millioner å lage.
Transistor
Den første funksjonsdyktige transistoren ble utviklet i 1947 og transistorer ble tilgjengelige fra rundt 1950. Transistoren overtok etterhvert de fleste bruksområder som frem til da hadde vært forbeholdt radiorøret.
Betegnelsen transistor er sammensatt av ordene transfer resistor, som antyder en styrbar motstand.
Forsterkning
Med en transistor kan en større elektrisk strøm gradvis styres ved hjelp av en mindre strøm, slik radiorøret kan (for røret med spenningsstyring). Dette til forskjell fra reléer som bare kan slå store strømmer enten på eller av ved hjelp av mindre strømmer.
Den gradvise styringen er essensiell for å kunne oppnå energetisk signalforsterkning. Med en transformator kan spenningsforsterkning eller strømforsterkning av et signal oppnås, men ikke energiforsterkning. Et mikrofonsignal kan eksempelvis ikke drive en høyttaler; signalet må først forsterkes energetisk. I ytterpunktene av det gradvise, eller analoge, styringsområdet ligger de funksjonene som betegner en bryter: Fullt 'på' eller fullt 'av'.
Komponenter som må brukes for å oppnå energetisk signalforsterkning kalles aktive komponenter. Transistorer og radiorør er de eneste kjente aktive komponentene.
Frekvenser
Frekvensmessig kan transistorer forsterke alt fra likespenningssignaler til frekvenser over 100 GHz, men dagligdagse transistorer slutter å forsterke i MHz-området et sted. Store transistorer som behandler stor effekt er langsommere enn små transistorer.
Halvledermaterialer
Alle transistorer er fremstilt av et halvledende krystallgitter, i dag for det aller meste av grunnstoffet silisium. Germanium var enerådende rundt de første 20 år etter oppfinnelsen. Sammensatte krystaller som galliumarsenid og silisiumkarbid er i bruk i dag for spesielle anvendelser, liksom Silisium-Germanium legeringer. Av prosessteknologiske årsaker tok silisium over fra germanium, først og fremst fordi det med silisium kan dannes oksidlag som er velegnet for kjemisk prosessering. Der var også andre årsaker, som høyere lekkstrømmer, begrenset maksimalspenning og dårligere temperaturstabilitet for germanium.
Størrelser
Transistorer kan i dag (2014) fremstilles så små at det er plass til millioner av dem på en kvadratcentimeter. Når større spenninger og strømmer skal behandles blir transistorene fremstilt adskillig større for å kunne lede bort varmetapene til omgivelsene. Som enkeltkomponenter er de også større; de pakkes inn i plast- eller metallhus, med tilledninger, og er minst et par mm store for mekanisk å kunne behandles (identifiseres, flyttes på, loddes) av mennesker. Analoge kretser forlanger større transistorer enn digitale kretser. I analoge kretser ligger det alltid en spenning over transistoren og det går alltid en strøm gjennom den. Produktet av strøm og spenning er lik den effekten som transistoren får tilført, og som termisk må ledes bort. Digitale kretser bruker transistorene som brytere, som ideelt sett ikke avgir varme. Svært kraftige transistorer kan være så store som en tommel.
Polariteter
I motsetning til radiorøret kan alle transistortyper fremstilles i hver av to mulige polariteter. Både strømmer og spenninger har motsatt retning av hverandre i de to typene. Bokstaven N assosieres ofte med den ene, bokstaven P med den andre typen, der N og P antyder Negativ og Positiv. Radiorør er i denne sammenheng å betrakte som N.
BJT- eller bipolare transistorer
Krystallet i transistorene er fremstilt slik at det danner to dioder koplet i serie. Diodene har forskjellige lederetninger slik at det ikke kan gå strøm noen vei i seriekoplingen ende-til-ende; en av diodene vil sperre. Endepunktene er kollektor og emitter. Basen er tilkoplet midtpunktet, som er enten felles anode for begge diodene (N-typer) eller felles katode (P-typer). Kollektor-base-dioden forspennes i sperreretningen og emitter-base-dioden i lederetningen. Transistorvirkningen oppstår i den felles basen og består i at C-B-dioden kan styres til å lede strøm likevel. Hvordan dette foregår fysisk er beskrevet nøyere i kapitlet "halvledere" nedenfor. Den styrende strømmen går gjennom base-emitterdioden og den styrte strømmen gjennom begge diodene, altså mellom kollektor og emitter.
Felteffekttransistorer
Felteffekttransistorer deles i to underkategorier med noe forskjellig oppbygning. I begge kategorier ledes strømmen gjennom en halvlederkanal forbundet til drain og source. Et ytre felt (sett fra kanalens indre) som styres av spenningen mellom gate og source er i stand til enten å modulere kanalens ledende areal (JFET) eller å trekke ladningsbærerne i kanalen ut av området (MOSFET). Dette er felteffekten: Kanalens ledningsevne styres av feltet som settes opp av inngangsspenningen.
Her beskrives retninger for N-typer i det videre. De har positiv spenning på Drain i forhold til Source. På prinsippskissen ses en snittegning av transistoren. Tegningen viser en klar symmetri om gate. Det er også i virkeligheten slik, mange JFET-typer er i datablader spesifisert som symmetriske, og S og D-terminalene kan forbyttes. De fleste typer er imidlertid fremstilt som ikke-symmetriske. Til forskjell fra andre transistortyper inneholder MOSFET-er konstruksjonsbetinget oftest en diode mellom drain og source som ved normal bruk blir forspent i sperreretningen. På noen skjemasymboler tegnes denne dioden inn og symbolet får to dioder. MOSFET-typene deles nå igjen i to undergrupper.
Enhancement MOSFET er den mest brukte FET-typen. Den er enerådende i alle vanlige digitale regneenheter, som mikroprosessorer, i dag. Den er også populær i analoge kretser, både til småsignal- og kraftformål.
Alle FET transistorer øker drain-source-strømmen når inngangsspenningen gate til source øker i verdi. Polaritetene er som nevnt motsatt for N- og P-typer.
Polaritetsbetegnelser
De bipolare transistorene assosiert med N kalles NPN-typer, og for P er det PNP. Kollektorspenningen gjøres positiv for NPN og negativ for PNP, sett fra Emitter.
Symboler for transistorene
Alle transistorene her er snudd slik at den positive terminalen er oppe. Hovedstrømmen, den som blir styrt, går alltid nedover her. Styringen er alltid gjennom E-B eller S-G og den styrte strømmen går gjennom C-E eller D-S i en eller annen retning.
BJT-transistorer:
Pilene går alltid INN for N-typer FET, noe som gjør det lett å huske. For de bipolare typene er det omvendt, der kan NPN assosieres med Not In.
Typex
Sikkerhet og bruk
Det var et behov for å utveksle meldinger mellom amerikanske og britiske styrker. Dette førte til utviklingen av Combined Cipher Machine (CCM), en felles krypteringsmaskin. Mens britene var villige til å røpe alle konstruksjonsegenskaper ved Typex, var ikke amerikanerne villige til det samme idet deres ECM Mark III var en mer avansert konstruksjon. Det ble derfor laget en tilleggsenhet til hver av de to maskintypene slik at de kunne lese hverandres meldinger.
På britisk side ble det igangsatt et kryptoanalyseforsøk mot Typex. De hadde en ikke ubetydelig fremgang, men resultatene var likevel langt fra like vellykket som dechiffrering av Enigmameldinger. Dette grunnet den høyere kompleksiteten og at det forelå mye mindre trafikk som kunne analyseres. En Typexmaskin ble snappet opp av tyskerne under striden i Frankrike og flere grupper av kryptoanalytikere fremsatte forslag til hvordan Typex kunne knekkes. Etter 6 uker ga imidlertid kodeknekkerne i B-Dienst opp idet de ble nektet ytterligere ressurser. En tysk analytiker hevdet at Typex var mer sikker enn Enigma ved at Typex hadde syv rotorer. De mente at Enigma var uknekkbar og det ble ikke gjort ytterligere forsøk.
Typex maskiner ble fortsatt brukt etter krigen opp til 1970-årene. (New Zealands myndigheter kvittet seg med de siste i 1973. )
En rekke artikler om Typex hevder at det utelukkende ble brukt vaselin til smøring av Typex maskiner. Vaselin ble brukt, men i hovedsak for å smøre kontaktene på rotorene. Resten av maskinen ble smurt med vanlig smøreolje.
Fordeler fremfor Enigma
Alle versjoner av Typex var bedre enn den tyske militære versjonen av Enigma. De tilsvarende tyske fjernskrivermaskinene var Lorenz SZ 40 og Siemens & Halske T52 som av de allierte fikk kodenavnet FISH kryptering.
Transistor
Andre transistortyper
Noen koplinger kalles transistorer, men er ikke annet enn én eller to vanlige BJT transistorer koplet sammen, og med en motstand eller to i tillegg. Darlingtontransistorer og Sziklaitransistorer er bygd av to transistorer og en eller to motstander, og en såkalt 'digital transistor' er en PNP- eller NPN-type som har fått en spenningsdeler til basen for enklere design i digitale kretser. Dobbeltransistorer er komponenter med seks eller fem ben (de to emitterne kan være koplet sammen) som inneholder to mest mulig likeartede transistorer. Dette er viktig i noen koplinger, men det er likevel to helt vanlige transistorer i pakken. Fototransistorer er også vanlige transistorer, men lys kan treffe P-N-overgangen til B-E-dioden og slå løs elektroner der, noe som fører til basestrøm.
IGBT (eng: Insulated Gate Bipolar Transistor) ble utviklet på 1980- og 1990-tallet og er nå (2014) i tredje generasjon hvor barnesykdommene er overkommet. Den er en slags blandingstransistor, med MOSFET inngang og bipolar kropp. Tilsvarende heter tilkoplingene Emitter, Gate og Collector.
IGBT-er brukes kun til kraftelektronikk, og da stort sett som brytere. De er meget hurtige både ved på- og avslag, og kan fremstilles både for svært høye strømmer og spenninger. Det brukes ofte pulsbreddemodulasjon av en solid likespenning før den tilføres lasten, noe som utenfra virker som analog styring, men der effekttapene minimeres. De finner stor anvendelse i elektriske biler, men også i pulsede kraftforsterkere (klasse D) for høyttalerdrift. Transistorene kobles ofte sammen i parallelkopling og pakkes i kraftige moduler. IGBT-er har ikke en intern diode i sperreretning mellom source og drain, slik som MOSFET typer har. Ved bruk mot induktiv last overtar denne dioden strømledning den andre veien i den passive fasen. Den trenger ikke egen styring for dette, noe som er meget praktisk. I dette tilfellet kalles dioden en friløpsdiode (freewheeling diode). I IGBT moduler kan slike dioder være tilføyd som ekstra komponenter.
Halvledere
Her gjennomgås i kompakt form halvlederes oppførsel og fremstilling, samt de grunnlegende mekanismene i dioder og transistorer. Det handler her utelukkende om faststoff-halvledere brukt til elektroniske komponenter, ikke om halvledere generelt. Det introduseres også en del begreper som er knyttet til elektronisk halvlederteknikk.
Utgangspunktet for en halvleder er et egnet grunnstoff som forekommer i krystallinsk form. På engelsk brukes uttrykket 'solid state' for å si at det ikke dreier seg om en gass eller væske. Krystallene gros langsomt ved høy temperatur i ovner og resultatet er et meget homogent og rent (99.9999999 %, eller 1:1 000 000 000) krystall. I denne prosessen blir krystallet av praktiske grunner ofte målrettet forurenset (dopet), men her betraktes først et rent krystall, som kalles en intrisikk halvleder. Krystallet vil ikke kunne lede strøm siden det mangler bevegelige, eller frie, ladningsbærere. Elektroner er i sum bundet til hver sitt atom, selv om de enkeltvis på grunn av termisk energi gjerne bytter plasser med hverandre. Det er helst stoffer med fire elektroner i valensbåndet, som germanium og silisium, som brukes til halvledere for elektronikk. Se Bohrs atommodell og Det periodiske system. I metaller finnes det en del naturlig frie elektroner, altså elektroner som ikke er bundet til atomene sine. Disse sørger for at metall kan lede strøm godt. Det grodde krystallet er stort. Det deles senere opp i tynne skiver (eng: wafers) og poleres, og på hver skive lages et antall halvlederkomponenter (eng: die, dies) som senere skjæres ut enkeltvis.
P-type
Krystallet kan også gjøres ledende på en annen måte; det kan dopes med andre stoffer. Bor og aluminium har færre elektroner i valensbåndet enn halvledermaterialet; begge har tre. At mangel på elektroner kan føre til lede-egenskaper er ikke helt intuitivt. Som før fordeles fremmedstoffets atomer jevnt fordelt i krystallgitteret. Mangelen på elektroner merkes av naboatomene i vertskrystallet, og elektroner der som befinner seg i valensbåndet blir sterkt tiltrukket av mangelstedet. Et elektron besøker da gjerne fremmedatomet en tid, og etterlater et nytt, tomt sted, denne gang i vertsatomet. Et elektron i dets naboskap tiltrekkes på samme vis av det nye mangelstedet og slik vandrer en tom plass videre. Ledning av strøm betyr her at elektronet vandrer fra plassen sin til den neste mangelplassen. Mangelplassen og elektronet bytter derved plass.
Hull
Det kan lønne seg å gå bort fra betraktningen av bare elektroner. Et sted hvor elektronet mangler, altså en mangelplass, kan kalles et hull, og hull kan sies å bevege seg i motsatt retning av elektronet. Et hull har i denne betraktningen en positiv ladning. Selv om det kun er elektroner som virkelig beveger seg, er det lettere å beskrive, tenke og beregne ved å innføre hullet som en egen ladningsbærer. Fremmedstoffet kalles nå en akseptor da det aksepterer mottak av elektroner. Halvlederen er nå av P-type, siden den har positive ladningsbærere.
Felteffekttransistorer har eksempelvis slike dopede halvledere i den strømledende kanalen (se senere), som gir navn til N- og P-kanal FET-er. Merk at strøm i vanlig elektronikk kan betraktes som ledet av positive ladningsbærere. Dette fordi strømretningen er definert som den motsatte retningen av elektronstrømretningen, den flyter altså fra pluss til minus i en last.
Mobiliteter
Germanium oppviser høyere mobiliteter enn silisium og er slik hurtigere, men andre faktorer gjør at silisium likevel foretrekkes. For høyere mobiliteter enn germanium har, anvendes gjerne galliumarsenid.
PN-overgangen
Det rene krystallet kan gis akseptorer eller donorer på en slik måte at de trenger noe inn i dybden i krystallet. Når donorer tilføres den ene siden og akseptorer den andre siden av en svært tynn halvlederplate, dannes en såkalt P-N-overgang midt i. Akkurat i overgangen vandrer elektroner over til akseptorene og hullene over til donorene på grunn av de elektrostatiske kreftene, og de blir værende der. Overgangen har da ikke lengre frie ladningsbærere (den er tømt, eng: depleted) og den isolerer, noe som kan måles ved og med små spenninger. Donoratomene i N-sonen (fastsittende) er nå blitt positive ioner, og i P-sonen sitter negativt ladete akseptoratomer som fastsittende ioner. Dopingen som helhet setter opp et elektrisk felt over overgangen, nå også kalt barrieren (eng: barrier). Elektronene i N-delen kalles majoritetsbærere fordi det er langt flest av dem der. Likeledes er hullene i P-delen majoritetsbærere der.
En ytre spenning kan tilkoples mellom N-delen og P-delen. Feltet fra spenningen ligger over overgangen og virker inn på ladninsbærerne ved elektrostatiske krefter.
Settes den negative spenningen til P-delen og den positive til N-delen, vil elektronene i N-delen tiltrekkes av den positive spenningen og hullene i P-delen av den negative. Overgangen blr derfor bredere og det vil ikke flyte strøm gjennom den. Overgangen kalles utarmingssonen (eng:depletion Zone) eller romladningssonen (eng: space charge layer).
Ompoles den påtrykte spenningen, vil den positive siden av spenningen ligge til P-delen og den negative til N-delen. Spenningens negative side vil nå frastøte elektroner i N-delen, og hull frastøtes i P-delen av den positive delen av spenningen. Overgangen blir således kortere. Økes spenningen nok, blir overgangen smal nok til at elektroner kan krysse den og injiseres inn i P-delen. Likeledes blir hull injisert inn i N-delen. Inne i overgangen rekombineres elektroner og hull. Dette fører til en strømledning gjennom krystallet: Elektronstrømmen går inn i N-delen og den samme mengden strøm går ut av P-delen ved hull-ledning etter rekombinasjonen i midten. Økes påtrykt spenning ytterligere, vil strømmen naturligvis bli sterkere.
Dioden
En PN-overgang er hovedinnholdet av en diode. Resten utgjøres av de metalliske tilkoplingene til krystallet, som blir utført slik at de blir ohmske resistanser. Mengden av strøm som flyter i lederetningen er eksponentielt stigende med påtrykt spenning, så en grensespenningsverdi for at strømledning skal finne sted kan ikke defineres. Likevel kan det sies at med rundt 0.6 V for silisiumdioder vil strømmen ligge i mA-området. Germanium trenger for mA-området rundt 0.25 til 0.3 V spenning. Strøm-spenning-sammenhengene er noe temperaturavhengige.
Terminalen som er forbundet med P-delen kalles diodens anode og N-delen er forbundet med diodens katode. Diodesymbolet er en pil, og lederetningen av strøm følger pilens retning; strømmen går inn i anoden og kommer ut av katoden. Elektroner går da inn i katoden.
At den isolerende utarmingssonen blir lengre jo større spenning som tilføres i diodens sperreretning utnyttes i kapasitetsdioder for å oppnå en spenningsstyrt kapasitet.
Grader av doping
Fremmedatomene er ikke mange i forhold til antall vertsatomer. En konsentrasjon av 1:50 000 er ansett som meget kraftig doping av silisium; og 1:5 000 000 000 som en meget svak doping. Forurensningen i et rent krystall består hovedsakelig av atomtyper som ikke fører til frie ladningsbærere, altså til nyttig doping.
Masker
Under fremstillengen gjøres en utstrakt bruk av midlertidige masker. En maske er et lag eller sjikt som begrenser området som behandles av prosessen. Masken dekker områder som ikke skal behandles, og er åpen der prosessen, for eksempel doping, skal foregå. Masken består av et sjikt som tåler prosessen uten å skades. Ved legging av masken er den lysfølsom. Sjiktet påføres først hele overflaten for etter tørking å bli belyst med maskens form. Deretter blir sjiktet kjemisk behandlet slik at de belyste delene vaskes vekk (eller omvendt, alt ettersom). Etter at prosessen er ferdig blir hele masken vasket vekk. Presisjonen av masken ligger i nm-området; belysningen foregår ikke nødvendigvis med synlig lys.