cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget ved Cartagena (1643)
Slaget ved Cartagena mellom Frankrike og Spania utenfor Cartagena avsluttet det hundreårige spanske hegemoniet i den vestlige del av Middelhavet. Flere katastrofale nederlag mot Nederland og Frankrike i 1639 til 1644 til sjøs ødelagt den spanske flåtens anseelse som en av Europas sterkeste sjømakter, førte til en dyp politisk krise som rystet det spanske kongedømmet for flere år.
For første gang siden 1559 ble den spanske sjømakten i Middelhavet utfordret i direkte konfrontasjon av en andre kristne sjømakt, den nye franske flåten som hadde blitt dannet av kardinal Richelieu, møtte de spanske krigsskipene på lik fot. Den dyktige admiralen Jean Armand de Maillé-Brézé som overtok ledelsen, vist seg å være en kompetent og formidable sjøoffiser for den franske middelhavsflåten som var forsterket med avdelinger fra Atlanterhavsflåten. Han var dessuten en dyktig taktiker spesielt med de dødelige brannskip som ble sendt mot seilskip for å totalødelegge disse.
3. september 1642 utenfor Cartagena hendt det lenge ventede oppgjøret mellom de to rivaler om herredømmet over det vestlige Middelhavet. Admiral Brézé med 22 skip og 12 brannskip gikk til angrep på den spanske flåten på 29 skip og 14 galeier, påført dem et meget knusende nederlag der 12 spanske skip var ødelagt eller erobret. Den franske taktikken med manøvrerbare brannskip i koordinerte angrep ble så voldsomt at den spanske flåten flyktet tilbake til den viktige flåtehavnen i Cartagena. 3000 er sagt å ha omkommet eller blitt tatt til fange.
Den franske seieren sikret kommunikasjonene til Italia der en ny front mellom Frankrike og Spania om de spanskholdte besittelsene og de italienske allierte av Spania ble åpnet. I 1644 var ikke spanjolene lenge i stand til å sende ut en ny krigsflåte for å slåss med franskmennene som dermed beholdt herredømmet over vestlige Middelhavet. Få ganger våget spanjolene i desperasjon å seile ut i konfrontasjon mot den franske middelhavsflåten omkring de spanske besittelsene i Den italienske halvøya.
Men den politiske krisen i 1648 i Frankrike utviklet seg til en stygg borgerkrig kalt Fronde og sjøkrigen ebbet ut i tiden fram til 1659. Begge parter utmattet av de voldsomme krisene og de lange stridighetene tilsynelatende uten ende hadde ikke lenge midler for å ruste ut nye flåtestyrker mot hverandre. Uansett hadde Slaget ved Cartagena gjorde slutt på det spanske hegemoniet som den ledende kristne sjømakten i middelhavsregionen, Frankrike ble den rådende sjømakten i vestlige del av Middelhavet og senere hele Middelhavet.
Richmond jernbanestasjon (Melbourne)
Richmond jernbanestasjon i Melbourne er en del av byens jernbanenettverk og et knutepunkt for jernbanelinjene Alamein, Belgrave, Cranbourne, Frankston, Glen Waverley, Lilydale, Pakenham og Sandringham i Victoria, Australia. Den betjener forstaden Richmond i den sørøstre delen av Melbourne og åpnet 8. februar 1859 som Punt Road. Den skiftet navn til Swan Street 12. desember 1859 og så til Richmond 1. januar 1867.
Historie
Richmond stasjon har blitt flyttet og gjenoppbygget fire gangen. Den første stasjonen var på marknivå og åpnet 8. februar 1859 som Punt Road. Den stengte samme år, 12. desember 1859. På samme dag ble en ny stasjon kalt Swan Street åpnet også på marknivå. Den skiftet navn til Richmond 1. januar 1867. I 1885 ble en forhøyet stasjon nord for Swan Street med seks plattformer.
I 1930-årene var det for få som benyttet stasjonen. I 1940 ble det anbefalt at den gjenoppbygd, men finansieringsproblemer under andre verdenskrig forhindret at det skjedde. Stasjonen hadde forfalt så mye at den ble kondemnert av de lokale myndighetene og arbeid med en erstatning startet i 1950-årene, som del av Operation Phoenix, som var gjenoppbygging av Victoris jernbane i etterkrigstiden. Men det var ikke før 26. mars 1960 at den nåværende stasjonen var fullført. Den er plassert litt vest for den forrige stasjonen, med broer på hver ende av stasjonen, over Punt Road og Swan Street og kunne håndtere ti spor. En stund ble plattformer både på den nye og gamle stasjoner benyttet før den opprinnelige stasjonen stengt og revet.
Stasjonen ble brukt til åpningsscenen av på den australske filmen Romper Stomper fra 1992. I filmen ble den kalt Footscray stasjon.
I 1994 ble det utført et stort arbeid med signalsystemet mellom Richmond og South Yarra stasjoner.
Richmond ble oppgradert til en Premium stasjon 4. desember 1996.
I 2018/2019 var den niende travleste jernbanestasjonen i storbyområdet Melbourne, med 4,17 millioner påstigninger per år.
Toby Sandeman
Toby Sandeman (født 2. mars 1988 i Hammersmith i London) er en britisk friidrettsutøver som konkurrerer i sprint. Han er også modell.
Han er født i London, men bodde på Barbados fra han var seks til han var 15 år gammel.
Idrettskarriere
Sandeman vant 200 meter ved det britiske mesterskapet i friidrett i 2009 (Aviva World Trials & National Championships), med tiden 20,69, som var ny personlig rekord. Linford Christie, som var treneren hans, anbefalte at han deltok ved U23-EM i friidrett 2009, og der vant han både 200 meter og 4 x 100 meter. På 200 meter satte han ny personlig rekord med 20,37 sekunder.
Sandeman ble tatt ut til å delta ved VM i friidrett 2009, men måtte trekke seg fordi han ikke hadde fått trent tilstrekkelig, på grunn av en vond fot.
Unmasked
Unmasked er det åttende studioalbumet fra hardrock-bandet Kiss.
Fuyang Huaren kullkraftverk
Fuyang Huaren kullkraftverk er et kullkraftverk ved byprefekturet Fuyang helt nordvest i provinsen Anhui, i det østlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1.280 MW fordelt på 2 like store turbiner.
Unmasked
Albumet ble utgitt 20. mai 1980 av Casablanca Records. Albumet solgte til Gullplate og nådde #35 på den amerikanske Billboard-listen.
Fuyang Huaren kullkraftverk
Anlegget stod ferdig i 2006. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 55% av anlegget.
Jiangbian-demningen
Jiangban-demningen er en demning med et vannkraftverk under utbygging i provinsen Sichuan i det sentrale Kina. Det ligger i Jiulong fylke i prefekturet Garze. Arbeidet med anlegget skal etter planen bli ferdigstilt i 2011. Ved igangsettelse får vannkraftverket en kapasitet på 310 MW, fordelt på tre like store generatorer.
Operatør er energiselskapet China Light & Power (CLP Group). Turbinene leveres av Toshiba.
Cathryn Finlayson
Cathryn Finlayson (født 24. august 1988) er en newzealandsk landhockeyspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på fjerdeplass med det newzealandske landslaget.
Santa Adélia
Santa Adélia er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Strongheart
Strongheart er en amerikansk stumfilm fra 1914, regissert av James Kirkwood Sr..
Handling
Frank Nelson og søsteren Dorothy er på jakt. Soangataha også kalt «Strongheart» er sønnen til en indianer-høvding, og redder Frank fra å drukne. Frank og Dorothy er ham dypt takknemlige for hans vennlighet.
Og Strongheart er så imponert over Franks historier, at han bestemmer seg for å reise tilbake sammen med dem for å tilegne seg ytterligere visdom. Men ting går ikke som planlagt.
Fiat 124 Spider
Fiat 124 Spider (Type 348), er en bakhjulsdrevet roadster produsert av Mazda for FCA, etter å ha debutert i 2015 på LA Auto Show for modellåret 2016.
Bilen er i store trekk basert på fjerde generasjon Mazda MX-5 roadster, og er produsert sammen med MX-5 hos Mazda ved Hiroshima-anlegget. 124 deler plattform, mekanikk, interiør og softtop-mekanikk med MX-5. Den har en turboladet MultiAir-motor, konstruert og produsert av FCA. I tillegg har den annerledes innstilte støtdempere, uik utvendig styling og litt økt lengde og lastekapasitet sammenlignet med MX-5.
Solur
Et solur er en enkel innretning som viser tiden på døgnet ut fra solens plassering på himmelen. Det består av en gnomon som danner en skygge. Dens retning virker som en viser og angir tidspunktet om dagen.
Historie
Soluret er et av de eldste kjente astronomiske instrumenter, kjent fra Kina ca. 500 f.Kr. og fra det gamle Egypt. En form for solur er også nevnt i Det gamle testamentet, i Esaias' bok 38:8 fra rundt 700 f.Kr. «Skyggen som går ned på Akaz' solur, fører jeg ti trinn tilbake ved hjelp av solen. Så gikk den de ti trinn tilbake på soluret som den var gått ned.» Trolig dreide det seg om et ur av egyptisk eller babylonsk opphav.
Verdens eldste solur befinner seg på museum i Berlin og skriver seg fra farao Thutmose 3.s regjeringstid (1479-25 f.Kr), ettersom navnet og titlene hans står skrevet på siden.
Beskrivelse
Det finnes mange ulike typer solur både av ulik form og bruk. Noen konstrueres for et bestemt sted, noen kan flyttes og må stilles inn for det aktuelle stedet, og noen er bærbare. De aller fleste solur består av en gnomon som kaster skygge på en urskive. Det finnes også solur som består av et speil som lager en flekk av lys på urskiven.
Gnomonen kan være en enkel stang eller en kant på en eller annen figur.
I områder hvor det er midnattssol, kan noen typer solur brukes hele døgnet om sommeren.
Ulike typer solur
Det finnes mange forskjellige solur som kan deles opp i ulike grupper avhengig av orienteringen til urskive og gnomon. Urskivene er vanligvis horisontale, vertikale eller parallelle med himmelekvator. Samtidig kan gnomonen orienteres i to hovedretninger. De eldste typene hadde ofte en loddrett gnomon, men i middelaldren begynte man å benytte gnomoner som er parallelle med polaksen, det vil si jordens rotasjonsakse. Den går fra pol til pol og gnomonen sies da å være polrettet.
Ekvatoriale solur
Dette er den enkleste formen for solur.
Armillariske solur
Armillariske solur kan betraktes som en undergruppe av ekvatoriale solur, men med en ringformet urskive. Et eksemplar finnes ved Hisøy kirke. Ringen som utgjør urskiven, er her parallell med ekvator.
Armillariske solur benyttes i dag ofte som hageornamenter.
Horisontale solur
Horisontale solur er definerte ved at de har horisontal urskive. Den eldste typen hadde vanligvis en loddrett stang som gnomon. Avstanden mellom timelinjene blir da ulik gjennom døgnet. De er bestemt av breddegraden hvor soluret skal stå og kan konstrueres slik at den tar hensyn til lengdegraden. Kun spissen av gnomonen viser riktig tid utenom ved jevndøgnene og ved middag/midnatt.
Et eksempel er rundkjøringen på Torvet i Trondheim hvor selve rundkjøringen er urskiven, og Olav Tryggvason-monumentet er gnomonen.
Horisontale solur med polrettet gnomon er en mer moderne utgave. Den er da ofte formet som en trekant hvor en av kantene er parallell med polaksen og danner skyggen. Avstanden mellom timemarkeringene er ulik gjennom døgnet, men i dette tilfellet faller hele skyggen av gnomonen langs disse linjene.
Richard Beymer
Richard Beymer (født 20. februar 1938, i Avoca i Iowa i USA) er en amerikansk skuespiller mest kjent for hovedrollen i storfilmen West Side Story fra 1961, som han vant sin første og eneste Golden Globe-statuett for.
Solur
Horisontale solur
Siden gnomonen er parallell med jordaksen, vil soluret vise rett tid dersom man korrigerer for tidsjevning og evt lengdegrad.
Vertikale solur
Vertikale solur har vanligvis en polrettet gnomon montert på en vegg som danner urskiven. Skyggen kan også dannes av en trekant eller bøyle med en kant parallell med polaksen. Avstanden mellom timemarkeringene tilsvarer de på horisontale solur. Samtidig må de justeres etter veggens orientering.
Vertikale solur kan ikke vise tiden i mer enn 12 timer.
Richard Beymer
Samme året hadde Richard Beymer et forhold til skuespillerinnen Sharon Tate, som han klarte å overbevise om å satse på en karriere som skuespiller.
Richard Beymer er også kjent for sin rolle i The Diary of Anne Frank fra 1959, The Longest Day fra 1962 og ikke minst i rollen som utspekulerte figuren Ben Horne i den legendariske TV-serien Twin Peaks som gikk fra 1990 til 1991.
Solur
Vertikale solur
På veggen til Sofus Lie auditorium på Blindern i Oslo finnes et slikt vertikalt solur. Der er datolinjene markert med de astrologiske tegnene fra dyrekretsen.
Analemmatiske solur
Hvis man kjenner datoen, kan man konstruere et solur med en vertikal gnomon hvor hele skyggen og ikke bare spissen peker i samme retning uavhengig av årstiden. Gnomonen må da flyttes i nord-syd-retning avhengig av årstiden. De kalles analemmatiske solur hvor urskiven er en ellipse og anlegges ofte i parker eller på offentlige plasser. En oppreist person kan benyttes som gnomon og dennes plassering avhengig av datoen, er angitt på bakken.
Landskapet som solur
I Norge er solen aldri langt unna horisonten og man kan lett se sola og landskapet samtidig. Dette gjorde at man i tidligere tider bruket landskapsmerker som tidsmål. Navn som Middagsfjell og Nonstind er ofte rester etter denne bruken.
Montering av armillariske solur
Har man anskaffet et vanlig solur for montering i hager, bør man først finne en plassering uten sjenerende skygger. Soluret bør monteres på en sokkel slik at det kommer et stykke over bakken. Dernest er det viktig at stangen som kaster skygge er orientert tilnærmet nøyaktig mot himmelens polpunkt. Det enkleste er å foreta orienteringen om kvelden/natten ved å sikte langs stangen mot polarstjernen. Hvis det ikke er mekaniske justeringsmuligheter på selve soluret, må selve sokkelfestet justeres til orienteringen av stangen er riktig.
En alternativ metode er å bruke et kompass. Først bestemmes gnomons horisontale projeksjon. Med kompasset rettes denne mot nord. En bør ta hensyn til stedets misvisning dersom en benytter et vanlig magnetisk kompass. En annen metode for å finne sann nord er å setta av retningen til soloppgang og til solnedgang på en sirkel. En trekker en rett linje mellom punktene. En ny linje vinkelrett på den første vil peke mot sann nord.
Før soluret monteres fast, må den graderte klokkeslettinndelingen på soluret kontrolleres. Det mest riktige er at soluret viser sann soltid etter lengdegraden på oppstillingsstedet. Det vil si at laveste punktet på graderingsskalaen skal være når solen står høyest på himmelen og vise kl. 12:00 på skalaen. I Oslo (10,75° Ø) vil dette være ca. kl. 12:17 når sommertid ikke er medregnet.
Tidsjevning
Tidsjevning er forskjellen mellom sann soltid og middelsoltid målt i middelsoltid. Solur som ikke er justert for lengdegrad, viser er sann (lokal) soltid, mens klokker går etter norsk normaltid. Sann soltid er tiden gitt av den sanne (fysiske) solen, og norsk normaltid er basert på middelsoltiden ved 15° Ø. Å gå fra lokal middelsoltid til middelsoltiden ved 15° Ø, er relativt enkel og den samme gjennom hele året.
Forskjellen på sann soltid og middelsoltid varierer gjennom året, en effekt som oppstår på grunn av jordaksens helling i forhold til jordbaneplanet, og jordbanens elliptiske form.
Siden forskjellen endres gjennom året, må man enten bruke en tabell eller en graf som vist til høyre.
Fra solurtid til klokketid
Det er tre forhold som vil skape avvik mellom klokketid og solurtid.
Et solur plassert i Oslo (10,7°Ø) vil derfor 1. juli vise 12:00 når klokketiden er 13:21 (12:00 + 0:17(1) + 0:04(2) + 1:00(3) )
Et solur plassert i Vadsø (31,1°Ø) vil 1. juli vise 12:00 når klokketiden er 12:00 (12:00 – 1:04(1) + 0:04(2) + 1:00(3) )
Det keiserlige osmanske harem
Det keiserlige harem (tyrkisk: Harem-i Hümâyûn) i det ottomanske rike var den avdeling av det osmanske hoffs hushold tildelt for hustruer (tidligere eller fortsattt formelt slavinner), konkubiner (slavinner), kvinnelige slektninger og tjenerskap (slavinner eller slaveevnukker) til de osmanske sultaner frem til 1908. Haremet spilte en stor og viktige rolle innen det ottomanske hoff, og var også sentrum for en viktig innflytelser over statens anliggender. Haremet var anbragt i en avskilt del av Topkapipalasset frem til 1853, da det flyttete til Dolmabahçepalasset, og det ble oppløst da monarkiet ble avskaffet i 1923.
Evnukker
Haremet ble bevoktet av evnukker, som også var slaver, og også de inndelt i klasser. Høyest i rang var Kızlar Ağası («den svarte sjefsevnukk»), som hadde ansvaret for å vokte haremets ytre grenser og sikkerhet. Han hadde høy rang også i hele hoffet, og hadde rang direkte under storvisiren. De svarte evnukker var så å si utelukkende nilotiske.
Olav Vs gate (Stavanger)
Olav Vs gate (3–13, 18–22) er en gate i Stavanger sentrum. Gaten går fra rundkjøringen ved Rogaland Teater, hvor Muségata møter Kannikgata og den lille Teaterpassasjen til Haakon VII's gate. Gaten løper langs Breiavatnet, og har en avstikker på toppen av Jernbanelokket.
Det keiserlige osmanske harem
Evnukker
Nest høyest i rang stod Kapı Ağası («den hvite sjefsevnukk»), som hadde ansvar for haremets indre administrasjon og sikkerhet og kontrollerte palassadministrasjonen. Posten ble avskaffet i 1591.
Bruken av hvite evnukker forsvant i løpet av 1700-tallet. Og på 1800-tallet var alle evnukker svarte. Evnukkene ble tatt til fange som barn, ble kastrert og solgt av slavehandlere til Istanbul, eller gitt som gaver til sultanen av lokale storfolk. De fikk så trening i etikette og sine yrkers oppgaver og kunne spille en innflytelserik rolle i haremet, selv om de fleste imidlertid ikke ble utsett til de høyeste postene, men kunne ha flere forskjellige tjenesteoppgaver. I 1903 oppgis det at det osmanske dynastiet eide 194 svarte evnukker fordelt på forskjellige palasser og familiemedlemmer.
Kira
Kvinnene forlot normalt sett ikke haremet, men fikk besøk utenfra av kvinnelige oppkjøpere/selgere kalt kira, som var mellomhender for haremskvinnenes innkjøp og som også kunne tiltros som økonomiske fullmektigede for forretninger.
Tjenestepiker
Ettersom det var forbudt for muslimer å ha andre muslimer som slaver, kom kvinnene til sultanens harem fra slaveraid i Europa (saqaliba) ved slavehandelen på Krim og slavehandelen på Barbareskkysten, og fra det ikkemuslimske Afrika ved den arabiske slavehandelen.
Slavehandelen av kvinner fra Europa ebbet ut etter Russlands erobring av Krim i 1783 og barbareskkrigen mot Nordafrika i begynnelsen av 1800-tallet. Denne slavehandelen ble formelt forbudt i 1854, men forbudet fungerte bare på papiret. Etter 1854 var nesten alle slavekvinner i haremet av cirkassisk opphav; cirkasserne var blitt utvist fra Kaukasus av russerne på 1860-tallet og flyktet særlig til Det osmanske rike, der flere flyktningeforeldre solgte sine døtre til haremene, en handel som staten tolererte trass i det formelle forbudet.
De Cariye-slavepiker som ikke ble utvalgt til å ha seksuell omgang med sultanen og bli hans konkubiner, fungerte istedet som tjenere og ble kalt odalisker med tittelen kalfa (selv de de som senere ble konkubiner var kalfa innen det). De betjente sultanens konkubiner, mor og kvinnelige slektninger, og kunne også tildeles prinser og kunne da bli deres konkubiner.
De kunne ha flere titler ut fra den tjenestestilling de hadde, og hvere kongelighet og konkubine hadde en seniorkalfa og en juniorkalfa. En kalfa med høy stilling ble ofte kalt Hanim («dame»). En kalfa med titteldn hazinedar ellerUusta var kalfas med kvalifiserte oppgaver, underordnet Hazinedar Usta; en Hünkar Kalfalari var en kalfa som tjente sultanen personlig. Hver kongelighet hadde sitt eget hushold av kalfas, som lød under Daire Kalfasi, som var sjef over kalfas i deres hushold; alle Daire Kalfasi i sin tur lød under Büyük Kalfa. Samtlige kalfas lød under Saray Ustas, som var hele hoftets hovedkalfa.
Grunnet kjønnssegreringen var de fleste av haremets personal kvinnelige slaver, odalisker, som fylte de fleste embeter tilsvarende de som fyltes av menn i den mannlige delen av hoffet. De fikk dermed omtrent samme utdannelse som sine mannlige motstykker i sultanens hushold. Tjenerinner ble enten forfremmet til tjeneste hos validesultanen, eller forlot hoffet når de ble bortgift med mannlige tjenere som forlot hoffet, eller blie forfremmet til politiske embedsmenn.
Konkubiner
De kvinner som ble innkjøpte til sultanens harem var ofte svært unge, og de gjennomgikk en lang treningsperiode der de blant annet konverterte til islam og fikk muslimske navn. De kom til haremet med tittelen cariye (ofte feilaktig oversatt til «hoffdame»), og de kunne enten velges til sultanens konkubiner (hanimefendi) eller bli tjenestepiker (kalfa). Konkubinene ble videre inndelt i kategoriene Gözde ('favoritten') og mellomgraden Ikbal ('den begunbstigede'). Konkubiner i almenhet kunne også respektfullt tiltales som Kadin.
Hustruer
De konkubiner som fødte en arving, eller ble særlig godt likt av sultanen, kunne bli en av hans fire «hustruer» (de var imidlertid ikke formelt gifte) og fikk de tittelen kadın ('hustruen') med tiltale Kadinefendi. Det er viktig å påpeke at disse konkubiner ikke var rettslig sett hustruer, men fortsatt slavekonkubiner, selv om de hadde sosial status som hustruer. Periodevis eksisterte også tittelen haseki sultan ('sultangemal'), som kunne gis til en av hustruene. Hun kunne ved behov erstatte sultanens mor, validesultan.
Sultanmoren
Sultanmoren hadde en stilling som tilsvarte dronningens i vesterlandske hoff: hun hadde høyest rang av alle kvinner ved hoffet, hadde makt over hvilke kvinner som ankom eller forlot haremet, og selv over liv og død, ettersom hun hadde makt over hvordan de skulle straffes.
Slektninger
Haremet huset også den osmanske sultans ugifte kvinnelige slektninger, såsom døtre og søstre, alle med sine egne tjenere. Det inngikk i sultanens prestisje å ha mange kvinner i sitt harem. Med unntak av de få ganger sultanen inngikk politiske ekteskap med utenlandske prinsesser (noe som ble sjeldent etter 1400-tallet), var alle sultanens gemaler, både hustruer og konkubiner, slaver. Selv hans mor var formelt sett slavinne. Derimot var hans søstre og døtre eksempler på fri kvinner i haremet. Haremskvinnene levde sterkt avskilt fra kontakt med alle menn foruten sultanen. Hans søstre og døtre forlot haremet når de giftet seg, og hans sønner levde der bare mens de var ganske små. Sultanens mor och de osmanske prinsesser var de eneste kvinner som hadde tillatelse til å bære tittelen sultan i sitt navn. Prinsessene forlot haremet når de giftet seg (svigersønnene ble kalt damad) og vendte tilbake når de skilte sig eller ble enker.
Oppløsning
Krimkhanatets slavehandel opphørte ved Russlands erobring av Krim i 1783, og barbarekspiratenes slavehandel etter Frankrikes erobring av Nordafrika i 1830-årene. I 1830 frigav man alle hvite slaver (européere og cirkassere fra Kaukasus) i Det osmanske rike på ordre fra sultan Mahmud II, i 1854 kom forbud mot handel med slaver fra Kaukasus og Georgia, og i 1890 signerte Det osmanske rike den internasjonale antislavehandelsakten i Brussels, Brussels Conference Act of 1890. I praksis fortsatte imidlertid slavehandelen uoffisielt frem til første verdenskrig, særlig hva gjaldt kvinnelige slaver, og det er bekreftet at kvinner ble solgt så sent som i 1908. Sultanens slaver ble frigitt i 1909, og Mustafa Kemal Atatürk avskaffet slaveriet ved innføringen av republikk.
Tamás Lőrincz
Tamás Lőrincz (født 20. desember 1986) er en ungarsk bryter, som spesialiserer seg i gresk-romersk stil. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok sølv i 66-kilosklassen.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021 tok han gull.
Arkitekturåret 1490
Arkitekturåret 1490 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1490.
Anglo-frisiske språk
Anglo-frisiske språk er en gruppe vestgermanske språk som består av gammelengelsk, gammelfrisisk og deres etterkommere som engelsk og frisisk. Underinndelinga av den anglo-frisiske språkgruppa er:
Anglo-frisiske språk skiller seg fra andre vestgermanske språk ved flere lydendringer: den nordsjøgermanske (eller ingvaeoniske) nasale spirant-lov, anglo-frisisk pusting, og palatalisering (lydendring) av /k/:
Huadian Suzhou kullkraftverk
Huadian Suzhou kullkraftverk er et kullkraftverk i byprefekturet Suzhou i provinsen Anhui, i det østlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1.200 MW fordelt på 2 like store turbiner. Anlegget stod ferdig i 2007.
Operatør er Huadian International Power Co Ltd, som eier 97% av anlegget.
Hotel Viking
Hotel Viking i Biskop Gunnerus' gate, stod ferdig til Vinter-OL 1952, og var den gang Skandinavias største. Hotellet var finansiert og bygget av Oslo kommune, som var vertskap for OL.
Bakgrunn
Det var utleid til det statlige Norsk Spisevognselskap. Første direktør var Harald Grieg Martens og første gjest var J.K. Christensen fra Haugesund, ved åpningen 10. desember 1951. Etter tre år med underskudd ble det overskudd i 1955.
Hotel Viking var Knut Knutsens første hotelloppdrag, da det ble gitt ham like før andre verdenskrig. Sammen med Fredrik Winsnes mottok han, en god tid senere, Houens fonds diplom for arbeidet (1961).
Byggingen gjorde at Ester Bøhlers Hospits, tidligere Bøhlers Hotel i Nygata ved Jernbanetorget, ble revet. Fast husorkester var Åse Wentzel og hennes orkester Spotlights 1952–1956. Andre hyppige musikere her var Mikkel Flagstad, Per Nyhaug, Håkon Nilsen, Tor Hultin, samt Bent Sølves i 1968.
Det var her Arne Treholt og Gennadij Titov ble observert spisende sammen 24. februar 1972.
I 1976 vedtok kommunen salg til Eiendomsinstituttet A/S. I praksis viste det seg at kommunen ikke hadde innkrevd leie for hotellet siden 1952. Hotellet ble tvangsauksjonert til Norges Brannkasse i 1982. I 1990 ble det utvidet og modernisert, og kalt Sara Hotel, den gang Norges største med 535 senger. Senere skiftet hotellet navn til Hotel Royal Christiania. Bygningen eies per 2019 av DNB Forsikring, som leier ut til Nordic Choice Hotels under navnet Clarion Hotel The Hub.
Protantigius superans
Protantigius superans er en glansvinge som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Utseende
En middelsstor stjertvinge med en lang, tynn stjert på bakvingen. Undersiden er hvit med noen tynne, svarte tverrstreker og to oransje flekker på bakvingen.
Utbredelse
Arten er utbredt i det sørøstlige Sibir (Primorje), det nordøstlige Kina og Korea.
Julie Nichols
Julie Nichols (født 21. april 1978) er en amerikansk roer som spesialiserer seg i dobbeltsculler, lettvekt. Under Sommer-OL 2012 i London representerte hun landet sitt, der hun ble nummer 11.
Liz Weekes
Liz Weekes (født 22. september 1971) er en australsk vannpolospiller.
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2000 i Sydney, hvor laget hennes tok gull.
Jason Čulina
Jason Čulina (født 5. august 1980 i Melbourne) er en australsk fotballspiller som spillere for den australske fotballklubben Newcastle Jets i den australske ligaen A-league, og for det australske landslaget.
Han har tidligere spilt for Sydney United, Sydney Olympic, Ajax, Germinal Beerschot, De Graafschap, FC Twente og PSV Eindhoven.
Hemoglobin A1c
Glykosylert hemoglobin A1c, forkortet HbA1c (også kalt GMI, indikator for blodsukkerbehandling), viser nivået av glykosylert hemoglobin (HbA1c) i blodserum. HbA1c blir i det daglige ofte kalt langtidsblodsukker.
Langtidsblodsukkeret måler hvor stor andel av de røde blodcellenes hemoglobin som har bundet seg til glukose de siste 6–12 ukene. (Halveringstiden for de røde blodlegemene som inneholder hemoglobin er omtrent 6–8 uker.) Samlet, gjør dette at langtidsblodsukkeret fungerer som et tall på gjennomsnittlig blodsukker de siste 8–10 ukene. Desto mer hemoglobin A1c som finnes i blodet, desto høyere blir HbA1c.
Normalt HbA1c hos personer uten diabetes er mellom 20 og 42 mmol/l. Diabetes diagnostiseres ofte ved langtidsblodsukker over 48 mmol/l. Langtidsblodsukkeret gir også et mål på hvor god insulinbehandlingen er hos personer med diabetes type 1. Personer med diabetes type 1 anbefales et behandlingsmål for HbA1c rundt 53 mmol/l. For eldre på sykehjem, eller andre med reduserte leveutsikter, anbefales ikke en bestemt HbA1c verdi, men at diabetikeren er symptomfri for både hypo- og hyperglykemi. Hos en person uten diabetes, er omtrent 5 % av hemoglobinmolekylene festet til glukose, men når diagnosen stilles er det ofte mellom 10,9 til 15,5 %.
Abydos (Lilleasia)
Abydos (gresk: Ἄβῡδος) var by i antikken i Troas (det historiske navnet på Bigahalvøya) i nordvestlige Anatolia, beliggende ved Nara Burnu på Hellespont (dagens Dardanellene i Tyrkia). Det var den beste havnen i på den asiatiske siden av Hellespont. På motsatt side av Abydos lå Sestos på den europeiske siden, og markerte et av de smaleste stedene i sundet Hellespont, knapt 1,6 km bred. Dette strategiske stedet har vært forbudt sone for bosetning siden 1900-tallet.
Byen er berømt i gresk mytologi som hjemstedet for Leandros (latin: Leander).
Historie
Den eldste omtalen av Abydos er i en oppramsing av allierte for byen Troja i Homers Iliaden. Den var antagelig en trakisk by, slik omtalt av Strabon, men den ble senere kolonisert av folk fra Miletos en gang rundt 700 f.Kr. med godkjennelse av Gyges, en delvis legendariske konge av Lydia i oldtiden. Byen ble okkupert av perserne i 514 f.Kr., og Dareios I av Persia brente den i 512 f.Kr. Det var ved dette området som Xerxes bygde to pongtongbroer (flytende broer) og krysset sundet da han i 480 f.Kr. invaderte Hellas.
Abydos var et medlem av det athenske sjøforbundet, men gikk over til akamenidene. Kong Agesilaus II av Sparta krysset her da han dro tilbake til Hellas. Aleksander den store slo et spyd ned jorda ved Abydos da han krysset stredet for å markere at han gjorde krav på Asia.
Abydos ble berømmet for sin heftige motstand mot kong Filip V av Makedonia i 200 f.Kr. Byen preget mynter fra tidlig på 400-tallet f.Kr. og fram til midten av 200-tallet e.Kr.
Abydos var et bispested i den romerske provinsen Hellespontus i henhold til Notitiæ Episcopatuum fra midten av 600-tallet og fram til tiden til den bysantinske keiser Andronikos III Palaiologos (1341).
Myten om Hero og Leandros
I henhold til gresk mytologi var det en ung mann fra Abydos ved navn Leandros (Λέανδρος) som elsket en ung prestinne av Afrodite i Sestos ved navn Hero (Ἡρώ). Hver natt ville Leandros svømme over sundet mellom de to byene, ledet av en lampe som brant i Heros tårn. En natt var det uvær og Heros lampe sluknet; Leandros mistet retningen og druknet. Hero skal ha kastet seg fortvilelse fra tårnet da hun forsto at hennes elskede var død.
Den 3. mai 1810 svømte den 22 år gamle lord Byron over Hellespont mellom Abydos og Sestos i en selvbevisst etterligning av Leandros' elskovssyke nattlige svømmeturer. Det tok ham en time og ti minutter. Strømmen i vannet var så sterk og utmattende at han undret på Leandros var i stand til elske Hero.
Lord Byron fortalte om opplevelsen i «Written After Swimming From Sestos To Abydos», og ga også en hentydning til denne prestasjonen og Leandros i Don Juan, sang II, strofe105.
All Those Years Ago
«All Those Years Ago» er en sang skrevet av George Harrison, utgitt i løpet av våren 1981 som en personlig hyllest til John Lennon et halvt år etter at han ble myrdet. Harrison hadde opprinnelig skrevet sangen for Ringo Starr med en ganske annen tekst, men etter drapet på John Lennon endret han innholdet for å gi sin kommentar til det meningsløse tapet av en god venn og kollega. Strofen, som reflekterer oppfordringen om aldri å nevne morderens navn, lyder:
Innspillingen av «All Those Years Ago» omfattet alle de gjenværende Beatles-medlemmene; Paul McCartney, Ringo og George. Pauls hustru, Linda McCartney, bidro også på koringen. Likevel ble den utgitt som en solosingel i George Harrisons navn. De tre Beatles-medlemmene ga sine bidrag i flere omganger og mastertapene ble sendt rundt mellom de ulike innspillingstedene. De tre Beatlesene kom aldri til å opptre sammen på samme tid under innspillingene. Resultatet av de ulike bidragene ble til sist mikset sammen for å skape et utgivelsesklart produkt.
Det skulle gå nye 13 år før de alle tre endelig møttes i et studio igjen, og 25 år etter innspillingen av Abbey Road albumet, som er The Beatles' egentlige svanesang. Dette skjedde først i anledning arbeidet med The Beatles Anthology i 1994, da de mottok tre uferdige komposisjoner av John Lennon for pålegg av instrumenter og vokal, hvorav de gjorde to av dem ferdig til Anthology-serien.
Singelen nådde 2.-plass i USA og 13.-plass i Storbritannia.
Sangen ble produsert av George Harrison og Ray Cooper, og finnes også inkludert på George Harrisons album Somewhere In England, som ble utgitt i 1981.
Aztekiske språk
Aztekiske språk eller nahuiske språk er en undergruppe av de uto-aztekiske språkene. Disse språkene skiller seg fra resten av de uto-aztekiske språkene ved at de undergikk Whorfs lov, hvor /t/ ble til /tɬ/ før /a/, men noen av disse språkene forandret /tɬ/ tilbake til /l/ eller til /t/. Man regner med at de aztekiske språkene skilte seg fra de øvrige uto-aztekiske språkene rundt 2000 år f.Kr.
Variantene av nahuatl og pipil er de eneste nålevende aztekiske språkene. Pochutekisk, som døde ut en gang rundt midten av 1900-tallet, tilhørte denne undergruppa; det samme gjorde cora.
Visse høyere autoriteter, slik som den meksikanske regjering, Ethnologue, og Glottolog anser de forskjellige variantene av nahuatl som distinkte språk, grunnet de store forskjellene som gjør det vanskelig for folk å oppnå gjensidig forståelighet, men nahuatl blir likevel ofte behandlet som et individuelt språk.
Forskjell mellom språkene
Forskjellene mellom språkene er som oftest store, i mange tilfeller er forskjellene så store at de kan føre til vanskeligheter med å kommunisere. Derfor er det mange forskjellige ISO-koder for språkene. Likevel er det mange likheter mellom språkene.
Historisk forskning rundt aztekiske språk
Lite forsking og arbeid har blitt gjort rundt de aztekiske språkene, men noe forsking har blitt gjort.
Lyle Campbell og Ronald W. Langacker ga ut en bok i 1978 som fokuserte på rekonstrueringen av vokalene i proto-aztekisk (eller proto-nahuisk).
Una Canger ga ut en bok hvor hun utforsket den historiske og grammatiske utviklingen av aztekiske verb, og hvordan verb som slutter med -oa eller -ia skiller seg sterkt fra verb som slutter på -owa og -iya historisk sett, selv om forskjellene ofte ikke uttales i moderne dialekter. Hun forteller også om det historiske grunnlaget for de fem verbklassene i de aztekiske språkene.
Moderne dialekter og klassifisering av dem
Inntil det 20. århundre var nedskrivinger av aztekiske språk nesten fullstendig begrenset til det skrevede språket som ble brukt mellom 1540 og 1770, nå kjent som klassisk nahuatl (selv om påfulgsordet «klassisk» ikke ble brukt før det 20. århundre). Siden 1930-tallet har flere dialekter av nahuatl med mange vide grammatiske forskjeller dukket opp, både i skrevet og muntlig språk.
Klassifisering
Før 1978 baserte mange klassifiseringer seg på de tilsvarende lydene /t͡ɬ/, /t/ og /l/, hvor /t͡ɬ/ i klassisk nahuatl tilsvarer /t/ i mange sørlige og vestlige dialekter og /l/ bruker i mange andre dialekter.
Mange skiller mellom flere dialektområder som har visse fellestrekk; en av klassifiseringsmetodene skiller mellom de radikale dialektene som blir brukt rundt Mexico by, og de mer konservative dialektene som brukes på landet nord, sør og øst for byen og lengre unna andre store byer. En annen skiller dialektene i østlige og vestlige varianter.
Øst-Vest skillet
Karen Dakin (2003:261) foreslår de følgende klassifiseringene av de nahuiske dialektene basert på hennes tidligere publiseringer, altså hennes studier fra 2000:
De fleste som studerer pipil, sier at språket avviker så sterkt fra nahuatl at det burde bli omtalt som et separat språk istedenfor som en variant av nahuatl. De fleste spesialister i aztekiske språk sier også at pochutekisk aldri var en variant av nahuatl, og har alltid vært veldig distinkt fra nahuatl.
Senter-utkant-skillet
Una Canger og Yolanda Lasta de Suarez har forslått et annet type skille mellom språkene i den aztekiske språkgruppen, et skille mellom dialektene som blir snakket i Mexico City, og de som blir snakket lengre unna store byer. Hypotesen er at dette skillet oppsto under det aztekiske riket.
Danielle Woodhouse
Danielle Woodhouse (født 23. januar 1969) er en australsk vannpolospiller.
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2000 i Sydney, hvor laget hennes tok gull.
Stenobiini
Stenobiini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, brunlige trebukker. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Dekkvingene har markerte "skuldre" og er jevnt tilsmalnede bakover fra disse. Oversiden er knudrete.
Levevis
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.
Utbredelse
Gruppen er vidt utbredt i Afrika.
Student-TV Trondheim
Student-TV ble opprettet i Trondheim i 1991 som Nordens første student-drevne TV-stasjon. Organisasjonen har i dag 75 studenter som jobber på frivillig basis.
Sommeren 2013 slo Student-TV, Radio Revolt, Under Dusken og dusken.no seg sammen til en gjeng - Studentmediene i Trondheim.
Organisering og eierskap
Gruppene ledes av en redaksjonsleder, som både fungerer som underredaktør og leder for sin gruppe. Styret i Student-TV består av daglig leder, ansvarlig redaktør, nestleder, humorredaktør, aktueltredaktør, featureredaktør, serieredaktør, teknisk sjef, produksjonssjef og flerkamerasjef.
I tillegg til å lage TV for Trondheimstudentene og byens øvrige befolkning, filmer Student-TV flerkamera på Samfundsmøter og konserter på Studentersamfundet som direktesendes på www.stv.no. Student-TV produserer også reklamefilmer og flerkameraproduksjoner for eksterne aktører og Samfundets gjenger.
Student-TV eies av Mediastud AS som samler Studentradion, studentavisa Under Dusken og Student-TV i ett selskap. Den daglige driften støttes delvis av Studentsamskipnaden ved Velferdstinget (50 %) og delvis av Studentersamfundet i Trondhjem (50 %).
Ressurser og økonomi
Student-TV har utstyr for opptak og redigering på både XD, HDV og DV-format. I tillegg har organisasjonen mange medlemmer som går, eller har gått film- eller media-relatert utdanning. Mange tidligere medlemmer har brukt Student-TV som springbrett inn i en videre mediekarriere. Av disse har noen fortsatt kontakt med Student-TV, og fungerer som viktige kontakter og støttespillere i forbindelse med kursing, evaluering, egenutvikling og ansikt utad.
Student-TV har flyttet 5 ganger siden 1991, og kan sies å være Studentersamfundet i Trondhjems nomader. Student-TV har også flere ganger vært nedleggingstruet; siste tilfellet var 1997–1999 da Studentsamskipnaden etter oppfordring fra Velferdstinget sa opp Mediastudavtalen, for å kunne kutte den økonomiske støtten til Student-TV.
Redaktøransvar
Student-TV er redigert på uavhengig grunnlag, i henhold til de prinsipper som er nedfelt i Redaktørplakaten, og i norske mediers etiske normer slik de er uttrykt i Vær Varsom-plakaten og Tekstreklameplakaten. Ansvarlig redaktør står etisk og rettslig ansvarlig for det redigerte innhold, overfor medienes selvjustis (Pressens Faglige Utvalg) og overfor lov og domstol.
Emil Julius Gumbel
Emil Julius Gumbel (1891–1966) var en tysk statistiker, skribent og pasifist. Gumbel påviste ved bruk av statistikk at tysk rettsvesen under Weimarrepublikken i stor grad forskjellsbehandlet politisk motiverte drap, avhengig av om gjerningspersonene var høyre- eller venstreorienterte.
Student-TV Trondheim
Oppstarten 1990–1991
Den første redaksjonen ble så rekruttert dels fra miljøet rundt Samfundet (Under Dusken mm), dels fra Fjernsyn, Film, Video-miljøet på Lade. Produksjonslokaler måtte også skaffes. Først prøvde man å få bruke det gamle TV-studioet i hovedbygningen på NTH (senere NTNU), men fikk avslag fra NTH-ledelsen. De første redaksjonslokalene ble det gamle radiostudioet på Moholt Studentby. Det var på den tiden disponert av studentorganisasjonen Venstrevind, men kjellerstudioet var opprinnelig bygget for TKSFs nærradio Radio KonRad på midten av 80-tallet.
Emil Julius Gumbel
I følge Gumbel ble det i perioden 1918 til 1922 utført minst 354 politisk motiverte drap med antatt høyreorienterte gjerningsmenn, og 22 tilsvarende motiverte drap fra venstresiden. Gumbel fant ingen ulikheter i de to gruppenes moral som kunne forklare den tallmessige forskjellen. Hans teori var at venstresidens kollektive organisering medførte at drap ikke var like aktuelt for dem. Høyresiden var ikke likedan organisert og skolert. Et rådende synspunkt på høyresiden var dessuten at historien ble skapt av «heltene». Høyreradikale gjerningspersoner handlet derfor ofte alene, uten organisatorisk tilknytning.
Stafett-VM i friidrett
Stafett-VM i friidrett (IAAF World Relays) er en internasjonal friidrettskonkurranse som arrangeres av IAAF hvert andre år, der lagene konkurrerer i stafettøvelser som ikke er en del av det olympiske programmet.
Emil Julius Gumbel
Gumbels statistikk viste at venstreradikale gjerningspersoner ble straffet vesentlig hardere enn tilsvarende høyreradikale, blant annet med ti dødsdommer. Ingen høyreorienterte gjerningspersoner fikk dødsdom, men overveiende milde fengselsstraffer.
Gumbel ble i 1932 avskjediget som professor ved universitetet i Heidelberg, for å ha forstyrret det akademiske samfunns ro og orden. Gumbel hadde uttalt at «en lettkledt jomfru med en seierspalme i hånden» ikke burde tjene som minnesmerke over de falne under første verdenskrig, men heller en stor kålrot, som var det tyskerne hadde overlevd på gjennom krigsårene.
Bakgrunn
Gumbel ble født inn i en jødisk, kunnskapsorientert familie i München, men ble selv konfesjonsløs senere i livet. Faren Hermann Gumbel (1857– ca. 1917) eide en privatbank. Moren Flora (1869–1917) som også var født Gumbel, fikk ytterligere en sønn, Paul, som falt i første verdenskrig og en datter, Helene (født 1901). Gumbels forfedre ble i senmiddelalderen som jøder, fordrevet fra dagens Heilbronn til det nærliggende Stein am Kocher. Gumbels bestefar, Isaak Gumbel, var blant de første jøder som på 1800-tallet flyttet tilbake til Heilbronn.
Gumbel studerte matematikk og nasjonaløkonomi fra 1910 til 1914. I 1913 ble han assistent ved seminaret for statistikk og forsikringsvitenskap, og tok doktorgrad i 1914. Han meldte seg først til frivillig krigstjeneste, og arbeidet deretter fra 1917 i flyindustrien i Adlershof, senere hos Telefunken. Han ble i 1921 lærer ved utdannelsessenteret til fagforbundet Allgemeiner Deutscher Gewerkschaftsbund, og studerte fysikk ved siden av. I 1923 tok han eksamen i statistikk ved universitetet i Hamburg og fikk der en lærerstilling i dette faget.
Pasifist
Få måneder etter utbruddet av første verdenskrig ga Gumbel uttrykk for sin motstand mot krigen. Han meldte seg inn i ulike pasifistiske foreninger og ble tiltrukket av den sosialdemokratiske politikken. I likhet med flere av sine samtidige, for eksempel journalisten Carl von Ossietzky, holdt han en kritisk-intellektuell distanse til de store partiene. Han er sagt å kunne hevde sine synspunkter på en ikke-dogmatisk og rasjonell måte. Gumbel bidro selv til spaltene i ukeavisen Die Weltbühne der Ossietzky var redaktør. Senere ble han medlem av kampanjen som arbeidet for å få Ossietzky fri fra konsentrasjonsleiren han befant seg i.
Forskjellsbehandling av politisk motiverte drap
Gumbel utga i 1921 sitt dokumentasjonsskrift Zwei Jahre politischer Mord (To år med politiske mord). En utvidet utgave fra 1922 bar tittelen Fire år med politiske mord. I sin siste bok påviste Gumbel at det i tidsrommet 1918–1922 ble begått minst 376 politisk motiverte drap i Tyskland. Av disse var 354 utført av høyreorienterte grupper, mens 22 tilsvarende motiverte drap ble utført av venstreorienterte. Gumbels undersøkelse gikk på rettsvesenets behandling av sakene. Den dreide seg ikke først og fremst om den ene side var mer tilbøyelig til vold enn den andre.
Domstolenes behandling av de venstreorienterte drapsmennene var meget streng. Drapene førte blant annet til ti henrettelser. De 354 drapene utført av høyreorienterte grupper, førte til én livstidsdom, ingen henrettelser og til sammen 90 år i fengselsstraff. Dette ga for høyreorienterte gjennomsnittlig fire måneders fengsel per drap.
Gumbel ga blant annet uttrykk for at forskjellen mellom fløyene med hensyn til tallene for drap, ikke hadde påviselig grunnlag i gruppenes moral. Forskjellen var i hvordan venstre-, henholdsvis høyresiden var organisert. Venstresiden utkjempet sin samfunnskamp med organiserte masseaksjoner. Høyresiden var ikke i samme grad organisert. Oppfatningen på høyresiden gikk ut på at historien ble skapt av heltene, og derfor handlet de enkeltvis.
Kjente tilfeller
Blant de sakene Gumbel nevner, er drapene i 1919 på spartakistene Rosa Luxemburg og Karl Liebknecht og Bayerns ministerpresident Kurt Eisner. Fra 1921 nevner han drapene på USPD-politikeren Karl Gareis og minister Matthias Erzberger. Utenriksminsiter Walter Rathenau ble myrdet i 1922.
Gumbel understreker i sin bok at han bare tok med tilfeller av planlagte drap utført av enkeltpersoner, med kjente tyskere som ofre, og som var utført med en innenrikspolitisk begrunnelse. Han tok bare med saker der det dreide seg om enkelte gjerningsmenn. Saker der den utførende part hevdet å være angrepet, ble ikke tatt med. Heller ikke saker der liv gikk tapt i en lynsjing utført av en navnløs mobb, ble tatt med. Han hadde imidlertid vært langt mer forsiktig med å medregne saker som kunne være knyttet til gjerningsmenn på høyresiden. Listen over drap begått av venstreradikale omfattet også dødsfall som hadde hatt karakter av opprør og tumulter, snarere enn planlagte drap.
Fyrstedømmet Mirandola
Fyrstedømmet Mirandola eller også Hertugdømmet Mirandola utgjorde et område i dagens Emilia-Romagna (region i Italia), med byen Mirandola som senter.
Emil Julius Gumbel
Professor i Heidelberg, «kålrotsaken»
Gumbel ble i 1930 etter mange år som lærer, utnevnt som ekstraordinær professor ved universitetet i Heidelberg. Utnevnelsen førte til store protester fra den nasjonalistiske studentbevegelse i Heidelberg. Det ble avholdt et møte med 1 900 studenter til stede for å ta avstand fra utnevnelsen.