cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norsk Kvinnesaksforening
Utenriks- og utviklingspolitikk
Utenriks- og utviklingspolitikk har lenge vært et viktig fokus for NKF, i tråd med den liberale kvinnesaksbevegelsens vekt på internasjonalt samarbeid. Foreningens hovedfokus i utenriks- og utviklingspolitikken er styrking av alle jenters og kvinners rettigheter, særlig gjennom internasjonale organisasjoner og samarbeidsmekanismer. NKF og paraplyorganisasjonen International Alliance of Women (IAW) har et liberalt internasjonalistisk grunnsyn og stort fokus på FN-systemet; i IAWs tidsskrift International Women’s News het det i 1946 at «støtte til FN og demokratiet må være i fremste rekke i vårt program». NKF hadde en sentral rolle i utviklingen av kvinnerettet utviklingspolitikk og var blant de viktigste initiativtakerne til Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål. NKF støtter hovedlinjene i norsk offisiell utenriks-, sikkerhets- og utviklingspolitikk. NKF har i det 21. århundre også stilt seg positiv til ideen om en interseksjonell, feministisk utenrikspolitikk, opprinnelig vedtatt av den svenske regjeringen i 2014, og slik den også fremmes av den tyske regjeringen og organisasjoner som Centre for Feminist Foreign Policy. NKF har aldri vært en pasifistisk organisasjon og grunnla tvert imot Norske Kvinners Sanitetsforening for å støtte det norske forsvaret; foreningen hadde følgelig også et mer forsvarsvennlig ståsted og et mer positivt syn på vestlig sikkerhetspolitikk i sin alminnelighet under den kalde krigen enn de venstreorienterte kvinneorganisasjonene. NKFs internasjonale paraplyorganisasjon IAW var klart provestlig og arbeidet fra 1946 aktivt for å demme opp for kommunismen i utviklingsland. NKFs tverrpolitiske ståsted medførte at NKF stilte seg bevisst og gjennomført nøytral til mange politiske spørsmål av mer generell natur som ikke var knyttet til likestilling og som det var uenighet om i foreningens politiske nedslagsfelt fra sentrum-venstre til sentrum-høyre. F.eks. har NKF alltid vært nøytral til norsk medlemskap i EU og har hatt profilerte medlemmer som både var tilhengere og motstandere av EU-medlemskap; NKF-leder Clara Ottesen var f.eks. sentralstyremedlem i Europabevegelsen samtidig som hun var leder i NKF rett før EF-avstemningen i 1972. Ottesens etterfølger som NKF-leder Kari Skjønsberg uttalte at «vi kunne ikke gå ut mot EF. Det ville splittet foreningen». NKF ville heller ikke støtte kampanjer mot atomkraft i 1970-årene, siden dette kom i konflikt med norsk sikkerhetspolitikk og NKF mente det ikke var relevant for kvinnesaken.
Seksuelle og reproduktive rettigheter
NKF støtter trygg tilgang på abort, prevensjon og seksualundervisning for alle. Foreningen tok initiativet til etableringen av det som nå er Sex og Politikk. I tråd med den liberale kvinnesaksbevegelsens fokus på den offentlige sfæren – som politiske og juridiske rettigheter – mente NKF opprinnelig i stor grad at seksualitet var en privatsak, og engasjerte seg lenge lite i disse spørsmålene. Det viktigste unntaket var abortsaken, der NKF-lederne Margarete Bonnevie og Dakky Kiær fra 1930-årene var opptatt av reform av abortlovgivningen og der NKF til slutt gikk inn for selvbestemt abort i 1970, en sak som bidro til et brudd med Norske Kvinners Nasjonalråd og som også var kontroversiell internt i NKF den gangen. I tråd med den gradvise endringen av synet på seksuelle og reproduktive rettigheter i samfunnet begynte NKF fra 1960- og 1970-årene etterhvert også å engasjere seg i dette på et mer overordnet nivå. NKF var lenge svært skeptisk til å engasjere seg mot pornografi, og vektla at foreningen ikke kan tas til inntekt for et seksualfiendtlig moralsyn. Samtidig har foreningen tatt avstand fra utnytting og den kjønnsdiskriminerende siden ved pornografi, men forsøkt å finne en nyansert middelvei i spørsmålet. På den annen side står ikke dette spørsmålet like sentralt for NKF som det gjør for de radikale kvinneorganisasjonene, og NKF har primært arbeidet med saken i et lov- og forskriftsperspektiv, i tråd med sin vanlige arbeidsmetode.
Kjønns- og seksualitetsmangfold
NKF tilhører den tradisjonelt «borgerlig-liberale» kvinnesaksbevegelsen, som står i en menneskerettsorientert og progressiv politisk tradisjon og dermed har individets rettigheter som utgangspunkt. Kvinnesaksbevegelsen ser på et likestilt samfunn som feminismens/kvinnesakens overordnede mål og arbeider gjennom konstruktive reformer for å fremme alle jenters og kvinners menneskerettigheter og oppnå likestilling. Kvinnesaksbevegelsen har i tråd med sin menneskerettsorienterte tradisjon i det 21. århundre et moderne interseksjonelt perspektiv på kvinners menneskerettigheter, diskriminering og likestilling, i tråd med utviklingen i forståelsen av likestillingspolitikk og kvinners menneskerettigheter – herunder CEDAW-komiteens økende vektlegging av et interseksjonelt perspektiv. Som menneskerettsorientert bevegelse arbeider kvinnesaksbevegelsen dermed for å «ivareta jenter og kvinner i all sin mangfoldighet», et ståsted NKF deler med moderorganisasjonen International Alliance of Women (IAW) og sine søsterorganisasjoner. NKF er dermed mot all diskriminering som krenker minoritetsgruppers menneskerettigheter, herunder diskriminering basert på seksuell orientering, kjønnsidentitet og kjønnsuttrykk.
NKF har alltid oppfattet seg som inkluderende og ikke-diskriminerende, men foreningens politikk har likevel gjennomgått en utvikling som har fulgt samfunnsutviklingen. Daværende NKF-leder Eva Kolstad uttalte i 1959 at kvinnesaken er «en kamp for det frigjorte menneske» og i 1960-årene markerte hun seg som en tidlig støttespiller også for homofiles rettigheter. NKF viet likevel som forening lenge LHBT+-spørsmål begrenset oppmerksomhet, i tråd med at foreningen var og er dominert av heterofile majoritetskvinner, og dessuten tradisjonelt så på seksualitet som en privatsak og var mest opptatt av «den offentlige sfæren» som politikk og arbeidsliv. Selv om NKF anså seg som inkluderende og ikke-diskriminerende mente NKF i 1970-årene f.eks. at lesbiskes situasjon ikke «vedkom» NKF og mente at lesbisk aktivisme var «ekstrem» og ødela for kvinnebevegelsen. Denne holdningen delte NKF på den tiden med andre store liberale og likestillingsorienterte kvinnesaksorganisasjoner, f.eks. amerikanske National Organization for Women (NOW). I tråd med at LHBT+-rettigheter har fått bred aksept i samfunnet fra slutten av 1900-tallet har også NKF siden slutten av 1980-årene i økende grad stått for klart LHBT+-inkluderende politikk og støttet opp om den offisielle politikken og rettsutviklingen på området, og NKF har på 2000-tallet uttalt at foreningen står for inkluderende feminisme. NKF har videre uttalt at foreningen støtter en interseksjonell tilnærming til likestilling og diskriminering. Standpunktet er i tråd med foreningens vekt på menneskerettsperspektivet, det vil si individets rettigheter, og utviklingen i tenkningen om seksuelle- og kjønnsminoriteter i dette perspektivet. Jusprofessor, ekspert på FNs kvinnekonvensjon (CEDAW) og mangeårig NKF-medlem Anne Hellum har uttalt at «[CEDAW-]komiteens forståelse av kvinnekjønn som en sammensatt og flerdimensjonal kategori innebærer at både lesbiske kvinner og transkvinner er omfattet av konvensjonsvernet». I tråd med dette har foreningen uttalt at «NKF kjemper for alle jenter og kvinner – selvfølgelig også jenter og kvinner med transbakgrunn». Foreningen støttet i 2015/2016 lov om endring av juridisk kjønn, og NKF-leder Margunn Bjørnholt uttalte at «loven er en milepæl for skeives rettigheter i Norge» som kvinnesaksbevegelsen ønsker velkommen. Anne Hellum har uttalt at loven er et uttrykk for at statens tilnærming til transpersoner endelig er i tråd med menneskerettsforpliktelsene og forbudet mot diskriminering. I 2018 støttet NKF også utvidelsen av det strafferettslige diskrimineringsvernet (straffeloven §§ 185, 186, 264, 272 og 352) til å omfatte blant annet kjønnsidentitet og kjønnsuttrykk ved siden av blant annet seksuell orientering.
NKF deler bl.a. syn med paraplyorganisasjonen IAW og søsterorganisasjonene internasjonalt, herunder sine nærmeste samarbeidspartnere gjennom mer enn hundre år, Dansk Kvindesamfund (IAW Danmark), Kvenréttindafélag Íslands (IAW Island) og Fredrika Bremer-förbundet (IAW Sverige). I forbindelse med kvinnekommisjonsmøtet i FN (CSW) i 2021 arrangerte IAW og Kvenréttindafélag Íslands et forum om hvordan kvinnesaksbevegelsen kan motvirke «transfiendtlige stemmer [som] truer feministisk solidaritet». Kvenréttindafélag Íslands har uttalt at foreningen arbeider for «kvinners rettigheter og likestilling av alle kjønn i alle deler av samfunnet» og «for alle kvinner – feminisme uten transkvinner er ikke feminisme». Dansk Kvindesamfund har ​uttalt at foreningen tar homofobi og transfobi svært alvorlig og at «vi støtter op om alle initiativer der fremmer homo- og transkønnedes rettigheder (...) vi ser LGBTQA som nære allierede i kampen mod ulighed og vi kæmper sammen for et samfund, hvor køn og seksualitet ikke på nogen måde skal kunne begrænse et individ».
NKFs tyske søsterorganisasjon Deutscher Frauenring (medlem av IAW) arbeider for en transinkluderende feminisme. Foreningens amerikanske søsterorganisasjon og USAs største feministorganisasjon, National Organization for Women (NOW), vektlegger også LHBT+-rettigheter som en feministisk kjernesak og har uttalt at «transkvinner er kvinner. De fortjener like muligheter, helsehjelp, et trygt samfunn og arbeidsliv, og de fortjener å drive med sport». NOW har uttalt at kampen mot transfobi er en viktig feministisk sak. NOW har fordømt forsøk på å utestenge transkvinner fra garderober og uttalt at «'debatten' om transjenter og -kvinner» i idrett er en hatkampanje som sprer transfobi og fordommer. Uttalelsen er i tråd med en erklæring fra 16 andre kvinnesaksorganisasjoner, som f.eks. National Women’s Law Center, som uttalte at «diskrimineringsvern for transpersoner – herunder jenter og kvinner som er trans – er ikke i konflikt med kvinners likestilling eller interesser, men fremmer dem». Også NKFs søsterorganisasjon og store historiske forbilde League of Women Voters deler dette ståstedet og arbeider mot diskriminering av transkvinner.
NKF, med sin nærhet til den offisielle likestillingspolitikken i Norge og sin vekt på FN, legger også betydelig vekt på den offisielle politikken som føres på dette området både i Norge og i FN-systemet, f.eks. av UN Women, som arbeider for LHBT+-rettigheter som en av sine kjerneoppgaver.
I tråd med den liberale kvinnesaksbevegelsens ståsted arbeider også NKF for at «alle kjønn skal ha samme muligheter og rettigheter». Oslo Kvinnesaksforening har uttalt at «anti-gender-bevegelsen jobber nå systematisk i en rekke land og i flere internasjonale fora for å reversere og underminere både kvinners og seksuelle minoriteters rettigheter» og at foreningen «står solidarisk med internasjonale kvinne- og LHBT+-organisasjoner i kampen mot disse tilbakeslagene». Paraplyorganisasjonen Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål (FOKUS) tok tidlig opp antigenderbevegelsen som en trussel mot alle jenters og kvinners menneskerettigheter. Paraplyorganisasjonen Norges kvinnelobby, som NKF også tok initiativ til, har som oppgave å «ivareta interessene til alle som identifiserer seg som jenter og kvinner» og er mot bl.a. homofobi og transfobi, og har uttalt at «jenter og kvinner med transbakgrunn er en særlig utsatt gruppe jenter og kvinner. Derfor har vi alle et ansvar for å ikke bidra til dehumanisering og marginalisering – i et klima med stigende hat og diskriminering. Det er viktig å understreke at transpersoners rett til å eksistere som mennesker ikke er et debattspørsmål (...) jenters og kvinners menneskerettigheter kan bare oppnås dersom vi kjemper for alle jenter og kvinner». Også Norske Kvinners Sanitetsforening, som også springer ut av NKF, vektlegger at «ingen skal oppleve diskriminering på bakgrunn av seksuell identitet eller kjønnsidentitet».
Kvinnesaksbevegelsen har i det 21. århundre stilt seg positiv til innføringen av et tredje kjønn i lovgivningen i de landene hvor slike forslag har vært aktuelle. Kvinnesaksbevegelsen vektlegger at et tredje juridisk kjønn fremmer menneskerettighetene og et mer mangfoldig samfunn. NKFs islandske søsterorganisasjon Kvenréttindafélag Íslands har utgitt en rapport som pekte på utfordringer for å oppnå reell likestilling av ikke-binære på Island.
Organisasjon
NKF er en landsdekkende politisk organisasjon som består av et landsforbund og av lokallag i flere byer og regioner. Landsmøtet er øverste organ, og velger sentralstyret. Foreningen har lokallag i Oslo, Bergen og Drammen, og har tidligere hatt lokallag i Trondheim, Stavanger, Hamar, Lillehammer, Eidsvoll, Arendal, Haugesund, Fredrikstad og andre byer. Landsforbundets hovedoppgave er å jobbe rikspolitisk og internasjonalt gjennom å være et talerør overfor f.eks. regjering, Storting, FN-systemet, andre landsdekkende organisasjoner og samarbeidende organisasjoner i utlandet, herunder å delta i en systematisk myndighetsdialog i Norge og i ulike arenaer og prosesser i FN-systemet, og å formidle kvinnesaksbevegelsens politikk til offentligheten. Lokalforeningenes formål er særlig å arrangere åpne møter, foredrag og debatter, drive skoleringsvirksomhet i sine regioner og jobbe opp mot mer regionale eller lokale myndigheter og organisasjoner (typisk på fylkes- og kommunenivå). NKF har alltid vært åpen for alle uansett kjønn.
NKF var fra starten en rikspolitisk organisasjon og fikk fra 1885 tilsluttede foreninger (filialer) i Bergen og Trondheim. Hovedforeningen i Christiania ble ledet av et hovedstyre (Hovedbestyrelsen). Likevel var NKF sterkt Christianiadominert, og lokallagene var ikke direkte representert i hovedforeningens styrende organer. Fra utgangen av 1800-tallet og frem til 1946 var lokalforeningene formelt selvstendige; Norsk Kvinnesaksforening hadde likevel en klar rikspolitisk rolle til tross for at de direkte medlemmene hovedsakelig var fra Osloområdet, og de lokale kvinnesaksforeningene var politisk på linje med NKF. På det meste var det 15 lokale kvinnesaksforeninger i tillegg til hovedforeningen Norsk Kvinnesaksforening. Etter initiativ fra NKF-leder Margarete Bonnevie og Signe Swensson fra Trondheim startet foreningen i slutten av 1930-årene en reformprosess for å gi foreningen en mer reelt landsdekkende struktur med representasjon av lokallagene i styrende organer. Reformprosessen ble avbrutt av krigen og først fullført i 1946, da foreningen fikk nye vedtekter. Den allerede eksisterende Norsk Kvinnesaksforening ble videreført og rendyrket som landsforbund, mens de mer lokale aktivitetene ble skilt ut i et nytt lokallag for Oslo og omegn, Stor-Oslo Kvinnesaksforening (senere Oslo Kvinnesaksforening). Den tidligere hovedbestyrelsen ble fra 1946 betegnet landsstyre og det ble etablert et landsråd som bestod av landsstyret og lederne for lokalforeningene. Lederduoen ble også utvidet til en nasjonal ledertrio; 1. nestleder var forventet å fokusere på det riksdekkende politiske arbeidet mens 2. nestleder ble regnet som en representant for lokallagene i den nasjonale ledelsen. I 1970 ble rådet nedlagt og erstattet av en ordning med et landsstyre og et mindre arbeidsutvalg (senere også kalt sentralstyre); i landsstyret satt medlemmene av arbeidsutvalget og ex officio lederne for lokallagene; arbeidsutvalget/sentralstyret stod for den daglige ledelsen og løpende politiske saker, mens landsstyret møttes sjeldnere for å vedta overordnet politikk og strategi. Fra 2018 ledes NKF på nasjonalt nivå av et sentralstyre valgt av landsmøtet.
NKF beskriver sin arbeidsform som «dialog med myndighetene om lov- og politikkutforming, opplysningsarbeid og arbeid gjennom internasjonale fora for kvinners menneskerettigheter, på et faglig solid grunnlag» og beskriver NKF som et «bindeledd mellom myndigheter og faglig ekspertise på likestilling». Foreningen har uttalt at «NKF er vant til at myndighetene legger stor vekt på våre synspunkter». Fokuset har helt siden 1884 vært på saksfokusert lobbyvirksomhet gjennom myndighetskontakt, særlig overfor Stortinget og regjeringen, og NKF har kunnet trekke på egne tillitsvalgte og medlemmer med høy juridisk og annen kompetanse, som dommere, akademikere og personer med sentrale stillinger i departementene. Grunnleggeren Gina Krog var sterk tilhenger av en saksfokusert arbeidsform, og demonstrasjoner og aksjonisme har aldri vært en sentral del av NKFs organisasjonskultur eller arbeidsform. NKF skilte seg tydelig fra den nye kvinnebevegelsen i 1970-årene gjennom sin saksfokuserte (og særlig lovfokuserte) og akademiske arbeidsform, formelle organisasjonskultur og vekt på myndighetskontakt. NKF-leder Kari Skjønsberg fremhevet som foreningens styrke i 1973 at «vi nyter offentlig prestisje og arbeider gjennom offisielle kanaler» og uttalte at «jeg synes det er svært viktig at Norsk Kvinnesaksforening består som den institusjon den er» for å kunne «øve press på myndighetene for å oppnå større likestilling», og avviste at NKF skulle engasjere seg i grasrotaktivisme. NKF hadde gjennom det meste av 1900-tallet ikke noe forhold til 8. mars og markerte ikke dagen før i 1970-årene, da dagen fikk en mer tverrpolitisk profil og ble FN-dag. NKF har likevel fokusert mest på sine egne arrangementer. I Oslo er OKFs hovedarrangement en kransnedleggelse ved Camilla Collett-monumentet i Slottsparken som foreningen selv fikk oppført i 1911. NKF har til tider vært uvillig til å delta i 8. mars-tog og har ikke prioritert slike arrangementer like høyt.
Medlemstallet i NKF med tilsluttede foreninger har aldri vært mer enn ca. 2 000 medlemmer; ved inngangen til 1980-årene hadde NKF ca. 1 200 medlemmer. Foreningen har i sin historie heller ikke lagt særlig vekt på bred rekruttering av medlemmer, men først og fremst bestått av offentlig kjente og høyt utdannede medlemmer som så det som sin oppgave å være en avantgarde og lede kvinnebevegelsen og likestillingskampen. I flere år ble medlemmene votert inn av styret, og så sent som i 1950-årene ønsket foreningen primært å ta opp kjente og meritterte personer som medlemmer. Flere av de organisasjonene NKF tok initiativ til etableringen av, som Norske Kvinners Sanitetsforening, Norske Kvinners Nasjonalråd og en tid Landskvindestemmeretsforeningen, ble i større grad masseorganisasjoner. Elisabeth Lønnå skriver at «organisasjonen har aldri vært stor. Men den har bestått av en elite av innsatsvillige og forutseende kvinner og menn, ofte med god utdanning, som har visst å gripe de mulighetene som har budt seg». Margarete Bonnevie mente at en kvinnesaksorganisasjon gjerne kunne være en «elitetropp», bare den arbeider effektivt. Dette noe elitære organisasjonssynet har også gjort seg gjeldende internt, og NKF er tradisjonelt en forholdsvis hierarkisk organisasjon der sentralstyret ofte har gått i bresjen for å gjennomføre progressiv politikk; som oftest har den sentrale ledelsen i NKF vært mer progressiv enn lokallagene. Organisasjonen har blitt beskrevet som «noe preget av akademikere». I tråd med foreningens fokus på lovarbeid har den tiltrukket seg mange jurister gjennom hele sin historie. Også NKFs paraplyorganisasjon International Alliance of Women var tradisjonelt preget av en «ovenfra-og-ned-tilnærming, der eliten ses som de viktigste endringsagentene».
Leder i Trondhjems Kvinnesaksforening Aud Trætteberg oppsummerte i 1980 NKFs profil på denne måten:
Lokallag
NKFs lokallag er knyttet til og navngitt etter større byer, men lokallagene i Oslo, Bergen, Trondheim og Stavanger er egentlig regionale organisasjonsledd med disse byene som sentrum.
Oslo Kvinnesaksforening (1946)
Oslo Kvinnesaksforening er NKFs lokallag for Osloregionen. Oslo Kvinnesaksforening deler kontor på Majorstuen med NKF sentralt.
Lokallaget ble grunnlagt i 1946, da de lokale aktivitetene ble skilt ut fra den allerede eksisterende Norsk Kvinnesaksforening (grunnlagt 1884) som i stedet rendyrket rollen som landsforbund. Lokallaget het Stor-Oslo Kvinnesaksforening til 1949, da navnet ble endret til dagens navn. Henriette Bie Lorentzen fikk en sentral rolle i gjenoppbyggingen av NKF fra 1945, i samarbeid med Margarete Bonnevie, og stod sentralt i omorganiseringen. Hun hadde akkurat vendt tilbake fra konsentrasjonsleir i Tyskland da hun holdt åpningstalen på landsmøtet i NKF i 1945, der hun sa at «sann humanisme er stridende humanisme ... vi må følge våkent med og alltid rope fra når det skjer urett. Vi må gjøre vår innflytelse gjeldende overalt.» Da Stor-Oslo Kvinnesaksforening ble etablert ble hun den første nestlederen. I det første styret satt ellers Liv Schjødt, Grete Bonnevie Høyer, Henny Ording og to av Bie Lorentzens kusiner, Eva Gram og Nora Schjander.
Oslo Kvinnesaksforening hadde fra etableringen et nært forhold til Oslo Venstre, og særlig i 1940-, 1950- og 1960-årene var dette samarbeidet særlig tett og viktig for å få politisk gjennomslag i saker som NKF arbeidet for, herunder arbeidet med samskatten.
Ledere for foreningen har blant andre vært Liv Schjødt, Ingerid Gjøstein Resi, Eva Kolstad, Lillan Steen, Gunvor Øwre Havrevold, Sidsel Bauck, Elisabeth Colbiørnsen, Liv Anker, Birgit B. Wiig, Aslaug Moksnes, Bente Onsager Lund, Bitten Modal, Bjørg Schonhowd Leite, Anne Kari Lande Hasle, Sigrun Hoel, Kjellaug Pettersen, Anne Grethe Solberg, Aud Langbo, Gunhild Ramm Reistad og Karin Beate Theodorsen. Laget utgav tidligere medlemsbladet Solsikken (solsikken er NKFs symbol).
Trondhjems Kvinnesaksforening (1885)
Trondhjems Kvinnesaksforening ble stiftet 20. januar 1885 av 29 kvinner og menn etter initiativ fra Antonie Løchen og Thora Storm, og ble dermed NKFs første lokallag. Stiftelsen fant sted hos Antonie Løchen. Fra starten var «den trondhjemske Filialafdeling af 'Norsk Kvindesagsforening' [...] en Underafdeling under Hovedforeningen» i Christiania. Foreningen omfattet hele Trøndelag, ikke bare Trondheim by. Den var NKFs første lokallag og i mye av sin eksistens gjennom 120 år også NKFs mest aktive og innflytelsesrike lokallag utenfor Oslo. Foreningens historie var de første årene dominert av samme slektskrets fra et liberalt og progressivt orientert miljø i det trønderske storborgerskapet, særlig av kvinner fra familiene Løchen, Jenssen og Richter og deres mannlige slektninger, hvorav flere var aktive venstrepolitikere. Blant stifterne og styremedlemmene de første årene var general og forsvarsminister August Spørck, sentralbanksjef Karl Gether Bomhoff og jurist og stortingsrepresentant Jacob Lindboe. Blant lederne i foreningen er Nicolai Jenssen, Antonie Løchen, Thora Storm, Mimi Spørck, Elisabeth Wexelsen Jahn, Elise Henschien, Signe Swensson, Ragnhild Hartmann Varmbo, Sigrid Follestad Kulvik, Lise Skjåk Bræk, Aud Trætteberg og Turid Ellingsen. Trondhjems Kvinnesaksforening tok initiativ til organisasjonsmodellen som ble vedtatt i 1946, der Norsk Kvinnesaksforening ble landsforbund. En bok om foreningens historie ble utgitt i 1967. Trondhjems Kvinnesaksforening var representert i den nasjonale ledertrioen med Signe Swensson og Jeanne Eirheim, og Swensson rykket opp fra 2. nestleder til NKF-leder i 1956. Laget har vært inaktivt siden 2005, til tross for forsøk på å gjenopplive det.
Stavanger Kvinnesaksforening (1893)
Stavanger Kvinnesaksforening ble stiftet i 1893. De tidlige medlemmene tilhørte Stavangers venstrekretser og var medlemmer i den liberale Stavanger Frisindede Forening. Foreningens virkeområde var hele Rogaland (Stavanger bispedømme), og foreningen er i realiteten et fylkeslag for Rogaland. Blant lederne i foreningen var Anna Gjøstein, Anna Backe, Helga Laake og Kristin Aspelund. Foreningen har de siste årene vært sovende.
Drammen Kvinnesaksforening (1896)
Drammen Kvinnesaksforening ble stiftet i 1896 av Betzy Kjelsberg, som var en av grunnleggerne av NKFs forløper Skuld. Blant lederne i foreningen har vært Wenche Sivle, Marta Tærum, Dagny Sveaas, Gertrud Günther, Gunhild Ramm Reistad, Janicke Karin Solheim og Turid Lilleheie. Bøker om foreningens historie ble utgitt i 1956 og 1996.
NKF-ledere
NKFs leder er organisasjonens øverste tillitsvalgte på nasjonalt nivå og leder sentralstyret. Ledervervet i den daværende Hovedbestyrelsen ble opprinnelig betegnet «formann» (Formand). Tittelen «leder» ble tatt i bruk i 1974. Den engelske tittelen er President. Forløperen Skuld brukte tittelen «president» (Præsident(inde)) også på norsk, kanskje fordi tittelen var mer kjønnsnøytral enn den vanlige ledertittelen i foreninger (Formand) på den tiden.
Forhold til andre organisasjoner
NKF var den første interesseorganisasjonen for kvinner i Norge – selv om foreningen alltid har vært åpen for menn – og har direkte eller indirekte påvirket etableringen av hele kvinnebevegelsen og senere også det statlige likestillingsapparatet.
International Alliance of Women og søsterorganisasjoner internasjonalt
Gina Krog var sterkt inspirert av den liberale kvinnesaksbevegelsen i USA og spesielt av forløperne til League of Women Voters (LWV), og tok til orde for å bruke «den amerikanske plattform» for å arbeide for like rettigheter i Norge. I dag har NKF flere fellestrekk i fokus og arbeidsform med den nyere National Organization for Women (NOW), som NKF deler politisk grunnsyn med. Den liberale kvinnesaksbevegelsen i USA har hele tiden vært et viktig forbilde for NKF, og NKF tok i 1890-årene i bruk den logoen som ble brukt av LWVs forløpere.
Den internasjonale kvinnestemmerettsalliansen (nå International Alliance of Women; IAW) ble dannet i 1904; den første presidenten var Carrie Chapman Catt, som også var første president i League of Women Voters. Kvinnestemmerettsalliansen var den dominerende internasjonale organisasjonen som arbeidet for kvinners stemmerett og den viktigste organisasjonen innen den borgerlige eller liberale kvinnesaksbevegelsen internasjonalt. Organisasjonen tok den amerikanske liberale kvinnebevegelsens symboler, herunder symbolikken med gul/gull. Organisasjonen hadde nære bånd til Folkeforbundet og var siden, under navnet IAW, den fjerde organisasjonen som fikk generell konsultativ status i FNs økonomiske og sosiale råd. Dagens IAW er en internasjonal paraplyorganisasjon for rundt 50 organisasjoner som jobber for kvinners menneskerettigheter, med flere hundre tusen medlemmer, og har særlig fokus på utviklingsland og FN-systemet. Da organisasjonen ble etablert i Berlin i 1904 var NKF representert med nylig avgått NKF-leder Fredrikke Marie Qvam, som også representerte Landskvindestemmeretsforeningen, som i praksis var en datterorganisasjon av NKF. NKF sendte telegram til Qvam om at NKF ønsket å bli medlem, men det endte med at Qvam tegnet medlemskap for Landskvindestemmeretsforeningen i stedet. NKF arvet i 1937 Landskvindestemmeretsforeningens medlemskap, og anser seg derfor som et av de stiftende medlemmene av IAW.
IAW er NKFs primære paraplyorganisasjon i politisk forstand, og den organisasjonen NKF samarbeider internasjonalt gjennom, særlig inn mot FN-systemet. NKF har vært representert i IAWs internasjonale styre med NKF-lederne Margarete Bonnevie, Eva Kolstad, Karin M. Bruzelius og Margunn Bjørnholt. Margarete Bonnevie ble medlem av IAWs styre i 1939; fra 1949 var NKF representert i IAWs styre med Eva Kolstad som var svært aktiv i IAW frem til slutten av 1970-årene da hun ble likestillingsombud. Gjennom IAW ble Kolstad godt kjent med FN-systemet og hun ble innvalgt i FNs kvinnekommisjon da hun gikk av som NKF-leder, nominert av regjeringene i de nordiske landene.
Gjennom IAW er NKF en søsterorganisasjon av organisasjoner som Kvenréttindafélag Íslands, Dansk Kvindesamfund, Fredrika Bremer-förbundet, Deutscher Frauenring, All India Women’s Conference og All Pakistan Women’s Association. Organisasjonene samarbeider særlig om arbeidet i FN. Med de nordiske søsterorganisasjonene har NKF også alltid hatt et nært samarbeid i den nordiske konteksten.
Stemmerettsorganisasjoner
Under stemmerettskampen stiftet sentrale NKF-medlemmer to avleggere for å arbeide mer fokusert med stemmeretten, selv om de også ble værende i NKF: Kvindestemmeretsforeningen (KSF; 1885, nedlagt 1913) og senere Landskvindestemmeretsforeningen (LSKF; 1898, nedlagt 1938). NKF samarbeidet etterhvert med Kvindestemmeretsforeningen og hadde fra etableringen av Landskvindestemmeretsforeningen et nært forhold til denne organisasjonen; de to organisasjonene hadde i flere år samme leder (Fredrikke Marie Qvam). NKF anser Landskvindestemmeretsforeningen som en tidligere datterorganisasjon av NKF og forstår seg som forvalter av arven etter LSKF.
Norske Kvinners Sanitetsforening
I 1896 tok NKF initiativ til opprettelsen av den humanitære organisasjonen Norske Kvinners Sanitetsforening (NKS). Sanitetsforeningen ble en forening som favnet bredt blant norske kvinner, og hadde på det meste 250 000 medlemmer. Per 2015 var medlemstallet i NKS i overkant av 40 000.
Norges Kvinne- og familieforbund
Hjemmenes Vel, forløperen til Norges Husmor­forbund og Norges Kvinne- og familieforbund, ble stiftet av NKF-leder Ragna Nielsen og andre personer fra den mer konservative fløyen av NKF, og ble en stor masseorganisasjon med rundt 60 000 medlemmer.
Norske Kvinners Nasjonalråd
NKF var et dominerende medlem i Norske Kvinners Nasjonalråd (NKN), og var direkte eller indirekte opphav til flere av de andre medlemsorganisasjonene i nasjonalrådet. NKNs første leder var NKFs stifter, Gina Krog. NKN ble den sentrale paraplyorganisasjonen for den borgerlige kvinnebevegelsen. Fra slutten av 1930-årene knivet NKN under Sigrid Strays ledelse og NKF under Margarete Bonnevies ledelse om å være den viktigste organisasjonen i den politiske kvinnesaksbevegelsen. Mens NKF var en klart politisk organisasjon med et mål om å endre politikken i progressiv retning for å fremme likestilling, var NKN en bred koalisjon som også omfattet upolitiske organisasjoner som husmorforbundet, og NKF mente NKN derfor ikke kunne være den sentrale organisasjonen i det politiske kvinnesaksarbeidet. Over tid fikk nasjonalrådet en mer konservativ profil enn NKF, og NKF meldte seg ut i 1972 på grunn av uenighet i abortsaken og lengre tids irritasjon over de lokale kvinnerådenes innflytelse i paraplyorganisasjonen.
Nordiske kvinnesaksforeningers samorganisasjon
Nordiske kvinnesaksforeningers samorganisasjon var en paraplyorganisasjon for den borgerlig-liberale kvinnesaksbevegelsen i Norden og ble etablert i Stockholm i 1916 på et nordisk kvinnesaksmøte. Organisasjonen bestod av bl.a. NKF, Dansk Kvindesamfund, Kvenréttindafélag Íslands og Fredrika Bremer-förbundet, som fortsatt samarbeider gjennom International Alliance of Women. Nordiske kvinnesaksforeningers samorganisasjon hadde sekretariat i Stockholm og holdt kongresser hvert fjerde år.
Sex og Politikk
NKF var medstifter og lenge medlem av Norsk forening for familieplanlegging, nå Sex og Politikk. Initiativet til foreningen ble tatt på NKFs landsmøte i 1966 av bl.a. Gertrud Günther.
Statlige likestillingsorganer
NKF arbeidet for lovmessig forankring av likestillingsarbeidet og for etableringen av Likestillingsrådet og Likestillingsombudet, to av forløperne til Likestillings- og diskrimineringsombudet. Både gjennom at «staten overtok [NKFs] grunnsyn» i 1970-årene og gjennom at det statlige likestillingsapparatet ble bygget opp av sentrale NKF-medlemmer, representerer disse institusjonene «en videreføring av NKFs politiske tradisjon». NKF har hele tiden hatt et tett forhold til det statlige likestillingsapparatet. Likestillingsrådet uttalte ved NKFs hundreårsjubileum i 1984 at «Norsk Kvinnesaksforening la grunnlaget for Likestillingsrådets arbeide».
FOKUS Kvinner
NKF var sentral i TV-aksjonen «Kvinner i den tredje verden» (1989) og i etableringen av TV-aksjonens etterfølger, Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål (FOKUS Kvinner) (1995). FOKUS Kvinner hadde indirekte delvis røtter i Norske Kvinners Nasjonalråds u-landsinformasjon, som NKFs tidligere paraplyorganisasjon Norske Kvinners Nasjonalråd stod bak. FOKUS er et svært bredt samarbeidsforum for norske kvinneorganisasjoners arbeid knyttet til utvikling i det globale sør, og omfatter mange organisasjoner med svært ulike ståsteder. Det er International Alliance of Women (IAW) som er NKFs paraplyorganisasjon i politisk forstand – dvs. med et felles politisk idégrunnlag – og den organisasjonen NKF primært samarbeider internasjonalt gjennom, særlig i FN-systemet.
Norges kvinnelobby
NKF tok initiativ til etableringen av Norges kvinnelobby i 2014, en paraplyorganisasjon for kvinnebevegelsen som omfatter blant annet NKF og Norske Kvinners Sanitetsforening. Etableringen av en slik paraplyorganisasjon var et svar på et ønske fra regjeringen om én partner som kan representere kvinnebevegelsen i visse sammenhenger i dialogen med sentrale myndigheter, og Norges kvinnelobby deltar i den norske offisielle delegasjonen til møtene i FNs kvinnekommisjon. Organisasjonen var inspirert av European Women's Lobby og fra NKFs side i noen grad forstått som en erstatning for nå nedlagte Norske Kvinners Nasjonalråd, særlig med tanke på funksjonen som bred paraplyorganisasjon.
Andre menneskerettsbevegelser
Kvinnesaksbevegelsen som NKF tilhører er en menneskerettsorientert bevegelse, og har dermed deler av sitt politiske idégrunnlag felles med andre menneskerettsbevegelser, også de som ikke bare har fokus spesifikt på (majoritets)kvinners menneskerettigheter. NKF har dermed alltid vektlagt et godt forhold til mer generelle menneskerettsorganisasjoner som f.eks. Amnesty International, og mange NKF-medlemmer var tidlige medlemmer av Amnesty. I tråd med utviklingen i tenkningen om kjønn, likestilling og diskriminering, og med at kvinnesaksbevegelsen har blitt mer interseksjonelt orientert, har også organisasjoner som arbeider for minoriteters (f.eks. minoritetskvinners eller skeives) menneskerettigheter blitt naturlige samarbeidspartnere som NKF og resten av kvinnesaksbevegelsen vektlegger å ha et godt forhold til.
Symboler
NKF har hatt solsikken (også kalt solblomsten) og fargene gul(l) og hvitt som symboler siden 1890-årene. Bruken av solsikken (noen ganger analogisk Solen), og fargen gul/gull, som symbol for kvinnesak og suffragistbevegelsen kan føres tilbake til de liberale kvinnesaksforkjemperne Elizabeth Cady Stanton og Susan B. Anthonys kampanje for kvinners stemmerett i Kansas i 1867. De er kvinnesakens eldste symboler og de ble på 1800-tallet de fremste symbolene for den liberale kvinnesaks- og stemmerettsbevegelsen i USA. Symbolikken med solsikke og gull stammet fra Kansas' delstatssymbol, og kom til å symbolisere opplysning, det erklærte målet for den liberale kvinnesaksbevegelsen i USA. Stanton og Anthony var også Gina Krogs store forbilder da hun i 1884 grunnla NKF for å kjempe for kvinners rettigheter basert på «den amerikanske plattform». Gina Krog innførte solsikken og fargene gull og hvitt i den norske kvinnebevegelsen fra 1894 etter forslag fra Aasta Hansteen og inspirasjon fra USA.
NKFs internasjonale paraplyorganisasjon International Woman Suffrage Alliance (siden International Alliance of Women; IAW) tok i 1904 gull som hovedfarge etter modell av den liberale kvinnesaksbevegelsen i USA, og særlig gjennom IAWs innflytelse ble gull/hvitt utbredte symboler på den borgerlige kvinnesaksbevegelsens kamp for stemmerett internasjonalt.
NKF har i moderne tid bl.a. brukt en gul solsikke som logo. Oslo Kvinnesaksforening utgav fra 1980-årene medlemsbladet Solsikken. Solsikken var brukt på forsiden av en nyutgave av Anna Caspari Agerholts klassiske bok Den norske kvinnebevegelses historie fra 1973 med en innledning av Kari Skjønsberg. Etter forslag fra Torild Skard tok NKF under 125-årsjubileet i 2009 i bruk en logo med solsikke på feministtegn (♀), der solsikken er hovedsymbolet. Denne har senere vært gjengitt i ulike grafiske utforminger, og gjengis nå som hovedregel som en stilisert solsikke (fortrinnsvis med tolv blader) i hvitt på rosa feministtegn, eller på farget bakgrunn som negativlogo med feministtegnet i hvitt og solsikken i rosa. Logoen er primært definert abstrakt som solsikke på feministtegn, med åpning for bruk av ulike grafiske utforminger. NKF som tverrpolitisk organisasjon bruker det mer politisk nøytrale rene feministtegnet (det vil si uten knyttneve). NKF oppgir at solsikken symboliserer NKFs «røtter i den første bølgen av feminisme og vårt systematiske arbeid siden 1884 for å fremme likestilling gjennom konstruktive politiske reformer forankret i det liberale demokratiet».
Symbolikken med gul/gull og solsikke/sol er mest knyttet til den amerikanske liberale kvinnesaksbevegelsen. Også i noen andre land bruker tradisjonelle liberale eller «borgerlige» kvinnesaksforeninger lignende logoer. For eksempel har den sveitsiske kvinnesaksforeningen SVF-ADF (Schweizerischer Verband für Frauenrechte/Association suisse pour les droits de la femme; grunnlagt 1909) en logo med en sol på feministtegn.
Både NKFs paraplyorganisasjon IAW, NKF selv og organisasjonens nærmeste søsterorganisasjoner som Dansk Kvindesamfund har tradisjonelt gul/gull og hvitt som sine farger, avledet av solsikkesymbolikken. Fargene gul(l) og hvitt var den internasjonale borgerlig-liberale stemmerettsbevegelsens viktigste farger, brukt særlig av IAW og mange tilsluttede foreninger. Både NKF, Dansk Kvindesamfund og flere andre organisasjoner som står NKF nær har i moderne tid også brukt en rosa farge for å symbolisere tilknytningen til en moderne feministbevegelse (feminismens tredje/fjerde bølge).
Tidsskrifter
NKFs første tidsskrift Nylænde ble utgitt 1887–1927, med Gina Krog og fra 1916 med Fredrikke Mørck som redaktører. I perioden 1893–1916 var Gina Krog også tidsskriftets utgiver og eier, og tidsskriftet var dermed formelt selvstendig; etter hennes død overlot hennes bror Fredrik Arentz Krog tidsskriftet til NKF og bad foreningen fortsette utgivelsen. Nylænde var sterkt knyttet til NKFs grunnleggergenerasjon og ble nedlagt i 1927 da denne generasjonen i stor grad var døde, 43 år etter etableringen av foreningen.
I 1950 fikk Nylænde en etterfølger i tidsskriftet Kvinnesaksnytt, som ble utgitt frem til 2016. I 66 år var Kvinnesaksnytt NKFs viktigste organ, og bragte nyheter og kommentarer om norsk og internasjonal kvinnesak. Blant redaktørene i Kvinnesaksnytt var Ingerid Gjøstein Resi, Marit Aarum, Gunvor Øwre Havrevold, Eva Kolstad, Kari Skjønsberg, Karin M. Bruzelius, Torild Skard og Margunn Bjørnholt. Redaktørvervet ble ofte, men ikke alltid eller automatisk, innehatt av NKFs leder.
Foreningen utgav fra 2015 til 2016 også det debattorienterte tidsskriftet Feministen.
Kontorer
NKF eier kontor- og møtelokaler i Majorstuveien 39 (1. etasje) i Oslo. NKF fikk lokalene i gave av psykologen og filantropen Bente Onsager Lund og flyttet inn i 1994; Lund var opptatt av at NKF burde ha tilhold på Majorstuen, der hun selv bodde. Sentralleddet deler lokalene med Oslo-lokallaget.
NKF ble stiftet i Kristian Augusts gate 6 og hadde per 1887 kontorer i Universitetsgaten 9 (1. etasje, senere 2. etasje). I 1893 flyttet kontoret til Edvard Storms gate 3 (1. etasje). Per 1897 lå kontoret i Møllergaten 16, på den adressen som idag er Venstres Hus. Fra 1898 til 1906 hadde NKF kontorer hos advokatkontoret til foreningens styremedlem og juridiske konsulent Morten Thams i Stortingsgaten 14 (4. etasje). Fra 1906 til 1916 hadde foreningen kontor i Wergelandsveien 19. Fra 1936 til 1940 lå kontoret i Stortingsgaten 30; kontoret ble utsatt for en razzia fra Gestapo i 1940 og foreningens arkiv beslaglagt. Nylænde hadde i flere år kontor i Parkveien 62B.
Navn
Begrepet «kvinnesak» betyr kvinners rettigheter, spesielt politiske og juridiske rettigheter. Dette er også tydelig av foreningens engelske navn, Norwegian Association for Women's Rights. Begrepet ble brukt synonymt med den borgerlige kvinnesakstradisjonen der Norsk Kvinnesaksforening var den eldste og mest sentrale organisasjonen. Begreper som «kvinnesakskvinne» og «kvinnesaksforkjemper» ble i norsk kontekst tradisjonelt brukt først og fremst om medlemmer av Norsk Kvinnesaksforening eller sammenlignbare utenlandske organisasjoner; Bodil Chr. Erichsen skriver at «fram til rundt 1960 refererer kvinnesakskvinne hovedsakelig til medlemmer i Norsk Kvinnesaksforening (NKF) og brukes utelukkende om borgerlige kvinner. Fra tiden etter viser uttrykket kvinnesakskvinne eksplisitt til medlemskap i NKF». Begrepet feminisme ble først vanlig i Norge i 1970-årene og først tatt i bruk av NKF i 1980-årene, og har siden vært brukt om kvinnesaken også i det foregående århundret. NKF forstår kvinnesak som det samme som kampen for et likestilt samfunn. NKF-leder Karin M. Bruzelius har uttalt at NKF med «kvinnesak» «faktisk egentlig mener likestilling».
Æresmedlemmer
Æresmedlemskap er NKFs høyeste utmerkelse og ble første gang tildelt Camilla Collett på stiftelsesmøtet i 1884. Æresmedlemmene er først og fremst landskjente politiske ledere, herunder flere statsministre, og enkelte stiftere og tidligere ledere i NKF. Ifølge foreningen tildeles æresmedlemskap til «kvinner og menn som har virket i samfunnet for kvinners interesser» og «ved sjeldne anledninger til personer som gjennom et helt ekstraordinært livsverk står som inspirasjon for alle som arbeider for de idealene NKF ble grunnlagt for å fremme». I dette ligger det at æresmedlemmene må kunne identifiseres med NKFs politiske grunnsyn, den progressive, liberale kvinnesakstradisjonen som kjemper for et likestilt samfunn og alle jenters og kvinners rettigheter innen en liberaldemokratisk ramme og informert av en menneskerettstenkning.
Humanisterna
Humanisterna (tidligere Human-Etiska Förbundet) er en svensk humanistisk livssynsorganisasjon, og søsterorganisasjon til Human-Etisk Forbund i Norge.
Blant aktivitetene er humanistisk konfirmation, bistand ved gravferd og lobbyarbeid for at den obligatoriske svenske skolen skal være ikke-konfesjonell, dvs. ikke ha religiøst formål. De arbeider også for å gi livssynshumanismen like mye tid i media som religionene.
Humanisterna er medlem av International Humanist and Ethical Union. De gir ut tidsskriftet Humanisten seks ganger årlig.
Humanisterna opprettet i 2005 prisen «Kristallkulan» med det formål å motvirke pseudovitenskap. Prisen på SEK 100,000, som bygger på en idé av James Randi, tildeles den som kan demonstrere en paranormal eller overnaturlig hendelse uten vitenskapelig forklaring. Forutsetningen er at fenomenet kan demonstreres under tilfredsstillende kontrollerte testformer.
Livssynssamfunnet ble etablert i 1979 under namnet Human-Etiska Förbundet, men byttet navn i 1999. Humanisterna har lokale avdelinger i Stockholm, Göteborg, Umeå, Uppsala, Malmö og Jönköping. De har ca. 5 200 medlemmer.
De fem detektivene
De fem detektivene er en engelsk romanserie for barn skrevet av Enid Blyton. I Norge ble bøkene utgitt av Forlagshuset. Sten Nilsen var omslagsillustratør.
Det postindustrielle samfunn
Det postindustrielle samfunn er en betegnelse for samfunnsstrukturen når industrisamfunnet omdannes til neste fase; et servicesamfunn basert på kunnskap.
De fem detektivene
De fem i serien er jentene Bets og Daisy og guttene Fatty, Larry og Pip. Pip og Bets er søsken, og det er også Larry og Daisy. Fatty er enebarn og har hunden Buster.
Det postindustrielle samfunn
I flere vesteuropeiske land er innsats av kunnskap og teknologi blitt den viktigste innsatsfaktoren både i vareproduksjon og i tjenesteytring.
Begrepet ble først lansert av sosiologen Daniel Bell i 1973 i boken The Coming of the Post-Industrial Society. Den norske forfatteren Kjartan Fløgstad har karakterisert utviklingen som en utvikling frå industrikultur til kulturindustri.
Eksterne lenker
Концепція постіндустріального суспільства
Stieg Larsson
Stieg Larsson (født 15. august 1954 i Skelleftehamn i Västerbottens län, Sverige, død 9. november 2004 i Stockholm), døpenavn Karl Stig-Erland Larsson, var en svensk forfatter, journalist og redaktør.
Liv og virke
Larsson arbeidet i 20 år som nyhetsgrafiker og journalist i Tidningarnas Telegrambyrå. I sitt virke som journalist og sakprosaforfatter var han særlig kjent for sitt engasjement mot høyreekstremisme og rasisme. Han var en av initiativtagerne til stiftelsen eXpo med formål å «studere og kartlegge antidemokratiske, høyreekstreme og rasistiske tendenser i samfunnet». De siste årene av sitt liv arbeidet han som sjefredaktør for stiftelsens tidsskrift Expo. Larsson var én av Sveriges og Europas fremste eksperter på høyreekstremisme og nynazisme.
Før han begynte å skrive kriminalromaner, manifesterte Larssons interesse for sjangerlitteratur seg først og fremst gjennom at han tidlig i livet utga science fiction-fanziner. Han satt lenge i styret for og ble tilsist (1980) formann i Skandinavisk förening för science fiction.
På 2000-tallet forfattet Larsson kriminalromaner under samlenavnet Millennium-serien, med en handling vevd rundt det umake paret Mikael Blomkvist og Lisbeth Salander. Ingen av bøkene var utgitt før Larssons død, men da den første (Män som hatar kvinnor, 2005) kom et år etter dødsfallet ble den en øyeblikkelig bestselger. Romanen ble belønnet med Skandinaviska Kriminalsällskapets pris Glassnøkkelen. En fjerde bok i serien var påbegynt da Larsson døde brått av hjerteinfarkt, men familien har blitt enige om at den ikke vil bli publisert.
Kampen om millionene
28. mai 2008 sendte SVT1 dokumentaren «Uppdrag granskning: Milleniummiljonerna». Det handlet om Larsson og konflikten i familien etter hans bortgang. Grunnet drapstrusler fra svenske nynazister og behovet for å holde seg skjult, giftet Stieg Larsson og arkitekten Eva Gabrielsson seg aldri. Ettersom de ikke var gift, var ikke Gabrielsson arveberettiget. Hun fikk kun halvparten av leiligheten som paret hadde bodd i.
Faren og broren fikk rettighetene til Larssons litteratur. Innen sin død rakk Larsson nesten å bli ferdig med en fjerde bok i Millennium-serien. Etter å ha kranglet lenge om rettighetene, har familien og Gabrielsson blitt enige om å ikke utgi boken. 17. desember 2013 ble det kjent at svenske David Lagercrantz skal skrive den fjerde boken i Millennium-serien.
Bibliografi
Sammenlagt har krimbøkene Män som hatar kvinnor, Flickan som lekte med elden og Luftslottet som sprängdes solgt 4,6 millioner eksemplarer per 29. mai 2008. 750 000 av dem bare i Norge.
To filmer og to Tv-serier, som er basert på bøkene, er underveis.
Kvadratrotsformelen
Kvadratrotsformelen (engelsk navn «Economic order quantity», forkortet «EOQ») er en økonomisk modell som definerer optimal bestillingsmengde ved lavest mulige variable omkostninger og et gitt lagernivå.
Stieg Larsson
Oversettelser til norsk
Alle bøkene har blitt oversatt av Elisabeth Bjørnson, og gitt ut av Gyldendal-forlag.
Kvadratrotsformelen
Formel
EOQ-formelen kan bli sett på som minimumspunktet for den følgende omkostningsfunksjonen:
Total omkostning = innkjøpsomkostning + ordreomkostning + beholdningsomkostninger, som kan skrives