cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Odd René Andersen
Backingbandet hans bestod av blant andre Rino Johannessen på bass og Ole Petter Hansen Chylie på trommer. De var også med i Dream Police.
Andersen har vært korist for Paul McCartney under Nobels fredspriskonsert i Oslo Spektrum og han har vært supportartist for blant andre Joe Cocker.
Verdensutstillinga i Barcelona 1929
Fra Europa deltok land som Belgia, Danmark, Frankrike, Italia, Norge, Romania, Sveits, Tyskland og Ungarn. Det deltok også private utstillere fra Japan og USA.
Ideen til verdensutstillinga i 1929 ble født i 1905, og ble promotert av arkitekten Josep Puig i Cadafalch.
Agriopis
Agriopis er en slekt av de egentlige målere (Geometridae) som tilhører underfamilien Ennominae. Hannene er middelsstore, slanke, mer eller mindre brunlige målere, mens hunnene er vingeløse. Slekten omfatter sju beskrevne arter som lever i den palearktiske sone. Fem av dem forekommer i Europa, i Norge finnes gul frostmåler, eikefrostmåler og vårfrostmåler. Larvene lever på busker og løvtrær, noen av artene kan ha masseforekomster og snauspise trærne. Disse målerne flyr enten sent på høsten eller tidlig på våren.
Landskyld
Landskyld (dansk landgilde ) var en årlige avgift en leilending betalte til jordeierne for leie av jorda. Landskylda ble fra middelalderen et mål for en jordeiendoms verdi og ble brukt i forbindelse med arv, kjøp og salg og ved skattlegging.
Eiendomsforhold for jordeiendommer var i fra middelalderen og fram til 1800-tallet ofte kompliserte, med mange eiere til ett og samme gårdsbruk. Dette var et resultat av både arv, byttehandel, kjøp og salg. På 1600-tallet var de aller fleste bønder leilendinger, det vil si at de leide jorda av andre. Gårdbrukeren hadde full bruksrett til gården, og selve gårdsdriften ble vanligvis ikke påvirket av innfløkte eiendomsforhold. Eierne kunne være kirken, embedsmenn, byborgere og andre bønder. Som leilending måtte en betale landskyld til eierne, etter en takst fastlagt for hver gård. Landskylda var ofte fastsatt i naturalier, som smør, fisk, korn, skinn, tjøre eller never. Et gårdsbruk kunne for eksempel ha ei landskyld på to lauper smør.
Etter hvert som stadig flere bønder ble selveiere, falt bruken av landskyld bort.
Nasjonale eiendomsforhold
Landskylda var opprinnelig den avgift som jordbrukere i et føydalsystem betalte til sin overherre (jorddrott) for bruk av ressursen. Med tiden regnet jorddrottene seg som eiere av den jord de mottok landskyld for.
I Norge var lenge kongen og kirken de største jorddrottene. Kongen kunne øke krongodset ved å legge under seg jord fra eiere som ikke greidde å betale skatter eller bøter. For kirken kom størstedelen av inntektsgrunnlaget fra jordegodset, helt fra kristendommen ble innført.
Det er anslått at før reformasjonen i 1536 eide kongen om lag 4 % av jorda i Norge, mens kirken eide 44 %. Til «kirken» regner en da både kloster, prester og bisper - alt som hadde med kirken å gjøre. Adelen eide 12 %, og private - for det meste bønder - eide 40 %. Etter reformasjonen tok kongen over mye av godset eid av kirken sentralt, mens den lokalkirkelige eiendommen forble nokså uendret.
I 1661 var krongodset vokst til ca. 31 % av totalen, mens kirkegodset utgjorde ca. 21 %. Adelen hadde ca. 8 %. De resterende 40 % var hovedsakelig eid av bønder, omtrent halvparten som selveie og halvparten leid bort til andre. Byborgere og embetsmenn hadde maksimum 5 % av jordeiendommene. De aller fleste av bøndene var leilendinger.
I 1660- og 1670-årene ble mye krongods solgt i store deler. Mye ble kjøpt av borgere og embetsmenn, som etter hvert også solgte videre til bønder. Dette var et viktig skritt i overgangen til selveie for bøndene.
På landsbasis var omkring 1820 65 % av jorda eid av selveiende bønder, 20 % var eid av godseiere (proprietærer) og 15 % var offentlig gods.
Eiendomsforhold for en enkelt gård
Et gårdsbruk kunne i middelalderen og helt fram til 1800-tallet ha mange eiere, i en eiendomsform som er kalt skyldeie. Hver eier hadde rett på en brøkdel av landskylda. Brøkdelene kunne kjøpes og selges eller byttes ved makeskifte.
I tillegg til å være eiendomsdelt, kunne en gård også være bruksdelt, med flere brukere. Bruksdelingen trengte ikke følge eiendomsdelingen.
Et eksempel kan hentes fra gården Lunde i Suldal. I første halvdel av 1600-tallet satt det to brukere på gården. Den ene brukeren eide ingen part i gården, men hadde derimot en eierandel i en annen gård, på Sand i Suldal. Den andre brukeren eide 28 merker smør i Lunde. I tillegg var gården eid av tretten andre eiere, bosatt ulike steder i Ryfylke.
Hver andel i landskylda var vanligvis en ideell part, som ga rett til en del av den årlige leien. I Agder er det kjent at eier-andelene kunne være knyttet til spesifikke jordstykker, som partseieren hadde rett til å utnytte.
For gårder der det var flere eiere, var forholdet mellom eierne regulert ved bygselretten. Den som eide den største parten hadde som regel rett til å leie bort eiendommen. Bygselavgifter var leieavgifter i tillegg til landskylda.
Landskylda ble brukt som mål på en eiendom. I Trøndelag, på Østlandet og vestover til og med Aust-Agder var markebol en måleenhet for jordeiendommer, svarende til en eiendom som normalt skulle betale ei landskyld på én forngild mark. Denne måleenheten forsvant i Trøndelag på 1400-tallet og noe senere i andre områder. I Trøndelag og Nord-Norge ble i stedet brukt spannsleie (eller bare spann), svarende til en eiendom som ga ett spann smør eller tilsvarende i årlig landskyld. Tilsvarende var vettleie størrelsen på en eiendom som hadde én vett mel i landskyld.
Landskylda til en eiendom ble brukt i arveoppgjør, også for eiendommer som var selveid. I arv etter en selveiende bonde som etterlot seg to sønner og to døtre, hadde hver sønn rett på 1/3 av landskylda, mens hver datter fikk en halvpart av dette, 1/6. Den som overtok gården, måtte betale ut de andre arvtakerne eller betale den årlige landskylda. Etter hvert som stadig flere gårder kom på selveie, ble det mer vanlig i arveoppgjør å taksere gården og bruke taksten som arvegrunnlag.
På en eiendom som ikke var selveid, satt leilendingen trygt på gården, også under et arveoppgjør. Vanligvis hadde en leilending bruksretten i hele sin levetid, så lenge han betalte landskylda og overholdt andre forpliktelser, og etter han fikk eldste sønnen overta. I 1710 kom det en lov som sikret en leilending forkjøpsrett om gården kom på salg.
Fastsetting av landskyld
Den første fastsettingen av landsskylda ble antagelig gjort i forhold til gårdens bruksverdi etter tradisjonele normer. Undersøkelser viser at landskylda ofte svarete til 1/6 av brutto avkastning. Landskylda ble fastsatt i naturalier, i en viss mengde smør, fisk, korn, tjøre, huder, skinn eller never. Var landskylda satt til én laup smør, så svarte det omtrent til mengden smør som ei ku kunne produsere i løpet av ett år.
I tiden etter svartedauden sank landskylda, fordi det var overskudd av jord til leie. Dette er omtalt som landskyldfallet i senmiddelalderen. Landskylda ble nå fastlagt direkte mellom leilending og jordeier. I 1539 kom det en bestemmelse om at en endring i landskylda måtte fastlegges i en lagrette. Denne muligheten ble sjelden benyttet, og den fastsatte landskylda fra senmiddelalderen ble dermed stående uendret til inn på 1800-tallet. Grunnen til dette var at landskylda var grunnlaget for skatter, og eierne kunne i steden få inntekter fra jordeiendommene i form av ekstra bygselavgifter.
Betaling av landskyld
Etter både Christian IVs norske lov og Christian Vs norske lov skulle landskylda være betalt innen julaften. Som kvittering for betaling fikk leilendingen en landskyldseddel.
Landskyld og skattlegging
Det norrøne ordet leiðangr (leidang) ble brukt både om landvern og om skatt betalt for å understøtte dette vernet. Med tiden gikk denne skatten med både til å verne landet i ufred og til allmenn inntekt for kongen. Magnus Lagabøtes landslov fra 1274 beskriver en nær sammenheng mellom leidangsskatten og landskylda. Denne sammenhengen holdt seg fram til etter svartedauden, da landskylda gikk ned, mens leidangen holdt seg mer uendret.
Leilendingsskatten (landskatten) er en betegnelse for hovedskatten for landbefolkningen, spesielt i tidsrommet 1646-1816. Navnet er noe misvisende, fordi også selveiende bønder betalte slik skatt. Reglene for utligning av skatten varierte, både med tid og sted, men ofte ble landskylda brukt for å beregne skatten. Landskylda var imidlertid ikke noe godt grunnlag: Gammel fastsetting som ikke tok hensyn til nyere utvikling, kunne resultere i at likeverdige gårder endte opp med nokså ulik landskyld.
Kobling mot skatter gjorde at staten hadde interesse av å føre likster over landskyld. Slike lister er viktige i vurderinger av historiske økonomiske forhold.
Fra 1647 var grunnlaget for landskatten en blanding av landskyld og gårdsklasse. Gårder ble klassifisert som fullgårder, halvgårder, kvartgårder, ødegårder og rydningsplasser. En «ødegård» var ikke en øde gård, men bare en skatteklasse. Det ble ført lokale registre over eierforhold, bygselrettigheter og landskyld, i en skattematrikkel. Disse skatteregistrene gikk igjennom en rekke revisjoner.
I 1665 skulle en matrikuleringskommisjon regne om alle de ulike varene i landskylda til tre hovedkategorier, tungeskyld (mel og korn), smørskyld og fiskeskyld. Etter omregningen skulle nivået justeres opp eller ned, alt etter en gårds skatteevne. Det nye nivået skulle være matrikkelskyld eller skatteskyld, det nye grunnlaget for skatteutligning. En slik justering ble gjennomført i Søndre og Nordre Bergenhus amt, men ellers i landet fortsatte landskylda nokså uendret som skattegrunnlag.
Kortformet «skylda» er brukt både om landskyld, bygselavgifter og skatteskyld. Ved skader på en eiendom, for eksempel i form av ras eller flom, kunne skylda settes ned, i en avtaksforretning. Både landskylda og skatteskylda kunne settes ned, ofte med forskjellig beløp. Avtaksforretningen skulle beskrive og vurdere skaden og ble før 1830 gjennomført av fogden, senere av sorenskriver og lagrette. Avtaket måtte også godkjennes ved kongelig resolusjon.
Løs landskyld
Etter som stadig flere bønder ble selveiere, ble landskylda mindre og mindre brukt. Parter eid av det offentlige kunne likevel bli værende, og særlig presteskapet eide mange slike små skyldparter. Disse mistet etter hvert karakter av eiendom og ble mer betraktet som heftelser og avgifter. Slike skyldparter eller avgifter ble kalt løs landskyld. En som eide løs landskyld i en eiendom hadde ingen bygselrettigheter.
Løs landskyld ble avskaffet i 1939.
Jan Johansen: Jakten på den norske mannen
Jan Johansen: Jakten på den norske mannen er en norsk dokumentarserie med Christine Koht som gikk på NRK1 i 2005. I denne dokumentaren reiste Koht landet rundt og snakket med norske menn som het Jan Johansen. Jan Johansen var på dette tidspunktet Norges vanligste navnekombinasjon, og Koht tok utgangspunkt i dette for å finne ut av hvordan norske menn egentlig hadde det og hva de drømte om. En av episodene omhandlet NRK-mannen Jahn Otto Johansen.
Serien ble kåret til beste nyskapning under Gullruten 2005, mens programleder Koht vant klassen for beste kvinnelige programleder.
Premieren ble sett av 662 000, mens siste episode ble sett av 525 000.
Dennis Ritchie
Dennis MacAlister Ritchie (født 9. september 1941, død 12. oktober 2011 ) var en amerikansk ingeniør, kjent for sin innflytelse på programmeringsspråkene ALTRAN, B, BCPL og C, samt operativsystemene Multics og Unix. Han mottok Turing-prisen i 1983, og den amerikanske National Medal of Technology i 1998.
Ritchie var uteksaminert fra Harvard University med en grad i fysikk og anvendt matematikk. I 1967 begynte han å arbeide i dataavdelingen til Bell Laboratories.
Spydblåvannymfe
Spydblåvannymfe er en vannymfe som tilhører familiegruppen blåvannymfer (Coenagrionidae).
Utbredelse
Spydblåvannymfe er utbredt i Europa, øst gjennom Asia. Også i Sibir. Finnes i Danmark, Sverige og Finland. I Norge, i lavlandet og i fjellet under alpin sone, til Troms.
Utseende
Kjønnene er ulike. Hannen er klart blå med mørke tegninger. Eldre hanner kan få en mørkere blågrønn farge. Hunnen har en lysere, gulbeige underside, men er mørk nesten svart på oversiden.
Vingene holdes taklagt bak på kroppen i hvile. Vingespennet er mellom 30 og 45 millimeter.
Levevis
Nymfene lever i mindre vann, men helst i myrtjern og små dammer i lavlandet. De voksne (imago) vannymfene finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe. Arten kan enkelte steder opptre svært tallrikt og er blant de vanligste vannymfene i Norge.
Eggene legges på flytende vannplanter, vanligvis under vannlinjen. Utviklingen tar 1-2 år. Nymfen overvintrer på vegetasjonen eller ved røttene.
Spydblåvannymfe har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte vannymfen  blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Sector General
Sector General er fellesnavn på en rekke romaner og noveller av den irske science fictionforfatteren James White. De ble startet ca. 1958 og fortsatte til 1999 som var forfatterens dødsår.
Serien er kommet i bokform i flere bind, men er ikke oversatt til norsk (listen står i artikkel om forfatteren).
Utgangspunktet en gang i en meget fjern framtid er at der er mange skapninger som er romfarere. De har ikke alltid felles interesser, og ikke samme sans for kropps- og annet språk. Dette fører først til krig, men en finner etterhvert et felles mål i å bygge et romhospital der alle kjente og ukjente skapninger skal kunne få den ypperste behandling som rasene til sammen kan yte. Byggingen blir beskrevet i en del historier. Det må ganske spesielle individer til for å kunne ordne opp i alt det som kan lage problemer, og en menneskelig psykolog klarer dette best. De medisinske problemene får sine løsninger ved at psykisk sterke leger får innlagt minner og kunnskaper avgitt av eksperter av andre raser – og må bruke all sin kreativitet i tillegg.
Klassifiseringen av forskjellige åndedrett (Klorgass, vann, ren energiabsorpsjon osv.) antall lemmer, evt vinger, empati, kroppsbygning osv. blir elegant løst ved et firebokstavsystem som kan tjene som brukbart for xenobiologien når menneskene endelig møter fremmede vesener. Han beskriver også hvor mye kreativitet og innsikt som vil kreves når en stadig møter nye xenopatologiske utfordringer.
I og med at handlingen ligger så langt i framtiden, er det få av hans «oppfinnelser» som står i fare for å «gå ut på dato».
Christoffer Torris Olsen
Christoffer Torris Olsen (født 16. juni 1986) er en norsk politiker (V). Han var Venstres førstekandidat og ble valgt inn i Frogner bydelsutvalg for perioden 2011–2015. Olsen er generalsekretær i foreningen Digitalt personvern.
Olsen har tidligere vært nestleder i Norges Unge Venstre for perioden 2008–2009, samt styremedlem og nestleder i Oslo Unge Venstre. Han var medlem av landsstyret i Forbundet Unge Forskere fra 2003 til 2005.
Olsen har bakgrunn fra musikklinjen på Manglerud videregående skole. Han spiller bass, og var revysjef for Manglerudrevyen i 2003 og 2004.
Kristelig Folkepartis Ungdom
Kristelig Folkepartis Ungdom (KrFU) er ungdomspartiet til Kristelig Folkeparti (KrF) og ble stiftet i 1946. Ungdomspartiet definerer seg selv som et kristendemokratisk parti som plasserer seg i sentrum av norsk politikk.
Fra høsten 2021 leder ungdomspartiet av Hadle Rasmus Bjuland fra Nærbø i Rogaland.
Ideologi og politikk
KrFU har tre grunnpilarer som er styrende for politikken. Disse er:
FA-cupen 1893/94
FA-cupen 1893/94 var den 23. sesongen av den engelske FA-cupen. Finalen ble spilt mellom Notts County og Bolton Wanderers på Goodison Park i Liverpool den 31. mars 1894.
Kristelig Folkepartis Ungdom
Ideologi og politikk
I tillegg til de tre grunnpilarene har ungdomspartiet noen styrende prinsipper. Disse er:
Med ideologien som utgangspunkt blir noen av de viktigste sakene for KrFU disse:
Organisasjon
Mellom landsmøtene fungerer landsstyret som øverste organ. Landsstyret består av fylkesledere, sentralstyremedlemmer og to direktevalgte til sentralstyret.
KrFU har sitt hovedkontor i St. Olavs gate 28 i Oslo.
Giovanni Umberto Colombo
Giovanni Umberto Colombo (født 6. desember 1902 i Caronno Pertusella ved Caronno Pertusella i Italia, død 20. mai 1992 i Milano) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Erkebiskop
Han var erkebiskop av Milano 1963–1979.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal i 1965 av pave Paul VI, som han etterfulgte som erkebiskop av Milano.
Han deltok ved konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, og ved konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul II.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Vråsjåen
Vråsjåen er en innsjø i kommunene Tinn og Vinje i Telemark. Selve innsjøen ligger i Vinje, mens den nordøstlige bredden danner kommunegrensa mot Tinn. Hovedtilløpet kommer via Sletteåi som drenerer Kallungsjåen, og utløpet skjer via Holatjønni og elva Hola til Grytefjorden og videre til Kalhovdfjorden. Sjøen er en del av Skiensvassdraget.
Eophona
Eophona er en gruppe finker som omfatter to arter med østasiatiske kjernebitere.
Relasjoner mellom Mali og Russland
Relasjoner mellom Mali og Russland (russisk: ) utgjør det bilaterale forholdet mellom Mali og Russland.
Eophona
Systematikk
Clements et al. (2010) plasserte de to artene i slekten Hesperiphona sammen med med Coccothraustes, men molekylære data fra en studie i 2012 slår fast at Coccothraustes er monotypisk og kun omhandler én art, som er vidtspredd i Eurasia, mens Eophona omhandler to arter i Øst-Asia og Hesperiphona to arter i Nord-Amerika. Kjernebiter (C. coccothraustes) er derfor eneste art i denne slekten, mens de to nordamerikanske artene gulbrynkjernebiter (H. vespertina) og tåkekjernebiter (H. abeillei) hører hjemme i slekten Hesperiphona. Denne plasseringen støttes også av HBW Alive og BirdLife International.
Relasjoner mellom Mali og Russland
Relasjoner i sovjettiden
Sovjetunionen anerkjente Malis uavhengighet den 7. juli 1960, og diplomatiske relasjoner mellom de to landene startet 14. oktober 1960. Som følge av Mali-føderasjonens kollaps og den franske støtten til Senegal, knyttet Modibo Keïta, den første presidenten av Mali, sterkere bånd til Sovjetunionen. I 1961 signerte de to landene handels- og kulturpakter, og Sovjetunionen lovet Mali lån og annen hjelp, blant annet kjøp av to Ilyushin Il-18 passasjerfly for Air Mali. Som en del av den undertegnede kulturpakten sendte Russland sirkusartister, sportstrenere og et fotballag til Mali.
Leirvatnet (Sørfold)
Leirvatnet er en innsjø på grensen mellom Norge og Sverige. Den norske delen ligger i Sørfold kommune i Nordland, den svenske delen ligger i Jokkmokk kommune i Lappland.
Relasjoner mellom Mali og Russland
Diplomatiske bånd
16. januar 1992 anerkjente Mali Den russiske føderasjon som en etterfølger til Sovjetunionen. Russland har en ambassade i Bamako, og Mali har en ambassade i Moskva. Den nåværende russiske ambassadøren i Mali er Anatolij Pavlovitsj Smirnov, som presenterte sine akkreditiver til presidenten av Mali den 4. november 2005. Den nåværende malisiske ambassadøren i Russland er Bréhima Coulibaly, som presenterte sine akkreditiver til den russiske presidenten Dmitry Medvedev den 16. januar 2009.
Eiketannspinnere
Eiketannspinnere (Drymonia) er en slekt av sommerfugler som tilhører familien tannspinnere (Notodontidae). Disse spinnerne er grå sommerfugler uten noen spesielt slående kjennetegn. De har en antydning til en "tann" ved forvingens bakkant. Larvene, som er nakne og grønne, lever gjerne på eik eller andre løvtrær. Denne slekten finnes bare i den palearktiske sone.
Systematisk inndeling
tannspinnere]], Notodontidae
Eophona
Inndeling
Inndelingen og rekkefølgen av den følger HBW Alive og er i henhold til Collar, Newton & Bonan (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser i påvente av offisielle navn.
Pottemaker
En pottemaker eller keramiker er en håndverker som lager gjenstander i leire. Pottemakerfaget er et av verdens eldste håndverk.
Historie
Det er funnet brente leirformer i Lilleasia som er laget ca. 6.500 år f.Kr. Dette er den eldste kjente keramikken. I Kina ble det utviklet forskjellige former for glasur på steingods som ble brent i store vedovner ca. 500 f.Kr. Kineserne videreutviklet dette til teknikker for fremstilling av porselen.
I Norge har keramikk blitt brukt siden yngre steinalder. I folkevandringstiden var det svært mange dyktige pottemakere i Norge. Fra rundt år 400-550 e.Kr. virker det å ha eksistert flere håndverksmiljø som laget keramikk, spesielt på Sørlandet og Vestlandet. På midten av 500-tallet tok imidlertid produksjonen slutt, uten at arkeologer har funnet ut hvorfor.
I dag
I Norge er i dag utdannelsen til dette yrket innen utdanningsprogrammet Design og håndverk, og heter keramikerfaget. Utdanningen innebærer ett års skolegang og tre år i lære i bedrift. Første skoleåret er Vg1 Design og håndverk. Utdanningen fører frem til svennebrev og mesterbrev som keramiker.
Landsforbundet for næringsdrivende keramikere heter nå Norske Keramikere (tidligere Landsforbundet for Pottemakere).
Klassisk arabisk
Klassisk arabisk, også kjent som koransk arabisk, er en form for arabisk kjent fra litterære tekster fra umajjadisk og abbasidisk tid (600- til 800-tallet). Det er sannsynlig at dette språket er svært likt talespråket fra det området som var kjent som Hijaz da Muhammed levde der.
Klassisk arabisk er en form for standard arabisk i likhet med moderne standard arabisk (MSA). Morfologi og syntaks er ikke i stor grad endret fra klassisk til moderne standard arabisk.
Paul Waaktaar-Savoy
Kongen utnevnte i 2012 Waaktaar-Savoy til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for «innsats for norsk musikkliv». Waaktaar-Savoy ble i 2011 sammen med a-ha innlemmet i Rockheim Hall of Fame.
Nasjonsbygging
Nasjonsbygging er et begrep innen sammenlignende politikk og historisk sosiologi som betegner prosessen fra etablering av en statsmakt til en nasjonalt integrert nasjonalstat der befolkningen føler en utstrakt grad av nasjonal identitet. Oftest er denne prosessen initiert av en kulturell eller politisk elite («nasjonsbyggere»), men etter hvert griper nasjonalfølelsen om seg i større lag av befolkningen.
Stein Rokkan oppfatter nasjonsbygging som en prosess av kulturell grensedannelse utad og kulturell standardisering innad, en utvikling av nasjonale institusjoner som vernepliktig forsvar, allment skolevesen, utbredelse av kommunikasjonsmedier og som følge av slike prosesser, en nasjonal bevissthet.
I de nordiske land var perioden fra nasjonalromantikken innledningen til nasjonsbyggingsprosessen. Virkemidler i nasjonsbygging kunne være skapelse av nasjonalt skriftspråk, skriving av historieverk som konstruerte en kontinuitet bakover i tid for denne befolkningsgruppen, og skoleverk der nasjonale holdninger ble innprentet.
Etter kommunismens fall ca. 1990 blomstret nasjonalismen opp igjen i Øst-Europa. På slutten av 90-tallet ble derfor forskning på nasjonsbygging et av de mest debatterte tema i samfunnsforskningen.
DS «Thyra» (1919)
DS «Thyra» var et dampskip bygget i 1919, forlist i 1941.
Skipet ble bygget av Nova Scotia Steel & Coal Co. Ltd. i Canada og døpt Canadian Miner. Frem til 1925 gikk det i den canadiske handelsflåten før det da ble solgt til A/S William Hansens Rederi og omdøpt til «Thyra».
«Thyra» gikk i konvoi for de allierte under 2. verdenskrig. Lasten var blant annet jernmalm og masse for papirproduksjon. Mens skipet seilte i konvoi fra Clyde i Skottland til Halifax i Canada kolliderte det med den den britiske destroyeren HMS «Leamington» og sank. Fem mennesker omkom, alle nordmenn. De overlevende ble plukket opp av «Leamington» som bare hadde fått mindre skader i kollisjonen.
Glomdalsmuseet
Glomdalsmuseet i Elverum er et av Nordens største frilufts-museum, og Norges tredje største i forhold til bygningsmasse. Museet ble stiftet av Magnus Hamlander i januar 1911. Det ble etablert som et kulturhistorisk museum for Solør og Østerdalen og museets område består idag av nærmere 100 bygninger; organisert i tun etter beliggenhet/kommune som begynner med Tynset og går i tilnærmet geografisk rekkefølge fram til Solør/Finnskogen. Et av museets eldste hus er Stemsrudstua, datert til ca. 1620.
I dag er Glomdalsmuseet en av syv avdelinger i Anno museum, tidligere Hedmark fylkesmuseum. Formidling av romanifolkets (taterne) historie ble oppnevnt til museets særoppgave av Kulturdepartementet, hvoretter det flerkulturelle Norge gjennom flere hundre år fortelles gjennom utstillingen Latjo drom. En annen fast utstilling er Fra sverd til stridsvogn - Hedmarks militære historie gjennom 1000 år, som finnes i Steinbygningen. Glomdalsmuseet huser over 60 000 bind fra Helge Væringsåsens samlinger, i tillegg til en omfattende kunstsamling som ble skjenket til Elverum kommune av hans arvinger.
Museuniverset
Museuniverset er et ikke-offisielt uttrykk som ofte brukes om verdenen Disney-figuren Mikke Mus og hans slekt, venner og fiender bor i. Dette brukes i motsetning til andeuniverset, verdenen der Donald Duck-historier finner sted.
Glomdalsmuseet
Det flerkulturelle Norge
Glomdalsmuseet har i sitt friluftsmuseum flere bygninger som representerer byggeskikken til skogfinner som slo seg ned i grensetraktene mot Sverige. Sørsamisk kultur er også representert i samlingene. På 1990-tallet påtok museet seg oppgaven å dokumentere og formidle romanifolkets kultur og historie gjennom utstillingen. For å styrke formidlingen av romanifolkets historie og kultur lanserte museet i 2006 den permanente utstillingen Latjo drom, som ble til i samarbeid med blant annet Taternes Landsforening (TL) og Landsorganisasjonen for romanifolket (LOR). Vandreutstillingen Latjo drom ble ferdig i 2008. Museet lanserte senere nettutstillingen Latjo drom med utgangspunkt i samme materiale som vandreutstillingen.
Museuniverset
I historier produsert av Egmont, som lager de fleste av historiene som står på trykk i norsk Donald Duck & Co, heter byen Mikke Mus bor i Andeby (engelsk: Duckburg). Det er underforstått og flere ganger også vist i klartekst at dette er samme by som Donald Duck og hans slekt, venner og fiender holder til i. Historier der både de fra andeuniverset og museuniverset deltar sammen forekommer imidlertid så sjelden at de kan regnes som gjesteopptredener.
I klassiske amerikanske tegneserier forekommer det klare eksempler på at Donald Duck og Mikke Mus bor i samme by. Blant annet har Carl Barks laget en historie hvor Tipp og Topp hjelper Petter Smart med å lage en oppfinnelse, og serieskaperparet Carl Fallberg og Paul Murry lot også Mikke og Langbein flere ganger møte Bestemor Duck. På slutten av 1980-årene valgte den daværende Disney-utgiveren i USA, Gladstone, å døpe Mikkes hjemby Mouseton, og slik markere at det ikke var samme by som Donald Duck bor i. I italienske Disney-tegneserier, som det er overvekt av i Donald Pocket, har det alltid vært et skille mellom Donalds hjemby Paperopolis og Mikkes hjemby Topolipolis, men dette har normalt vært fjernet eller dysset ned i den norske oversettelsen.
Uttrykket «Museuniverset» er skapt av fans og har ikke blitt brukt av Disney eller deres utgivere.
Skandinaviska Kriminalsällskapet
Skandinaviska Kriminalsällskapet (SKS) er en selvstendig regional organisasjon innen Asociación Internacional de Escritores Policíacos (AIEP – «Den internasjonale foreningen for kriminalforfattere»). SKS ble konstituert den 12. mai 1991 i Krogerup, Danmark. Medlemmene skal ha «dokumentert seriøs virksomhet innen kriminalgenren». Våren 2006 ble SKS omorganisert, slik at det bare fungerer som en formell «paraply» for de respektive lands kriminallitterære foreninger.
Foreningens formål er ifølge statuttene
Hvert år utdeler foreningen prisen Glassnøkkelen til det beste kriminallitterære verk (roman eller novellesamling utgitt av en dansk, finsk, islandsk, norsk eller svensk forfatter) forrige år.
Eksterne lenker
Skandinaviska Kriminalsällskapets blog
Måneblåvannymfe
Måneblåvannymfe er en vannymfe som tilhører familiegruppen blåvannymfer (Coenagrionidae).
Utbredelse
Måneblåvannymfe har et vidt utbredelsesområde i Eurasia, men forekommer i få og spredte populasjoner. I Norge er arten kjent fra tre adskilte områder: indre Aust-Agder, langs svenskegrensa fra Halden til Rena og i Finnmark.
Den er noe vanligere enn tidligere antatt, men nye funn er stort sett gjort i områder der den tidligere var påvist. I Norge er arten ofte registrert i små og næringsfattige vann i skogsterreng, gjerne i tilknytning til myr. Dette habitatet kan ha vært utsatt for grøfting, drenering og nedbygging gjennom det siste århundret, men det finnes trolig store områder som ikke har vært utsatt for slik påvirkning.
Nymfene tolererer lav pH, men er ikke avhengige av det, og kan til og med øke i antall hvis pH øker. Arten minker derimot raskt i antall eller forsvinner hvis fisk introduseres, antakelig i større grad enn hos mange andre arter.
Utseende
Hannen har en måneformet tegning på det andre bakkroppssegmentet, herav kommer navnet. Undersiden er lyst gulgrønn.
Vingene holdes taklagt bak på kroppen i hvile. Vingespennet er mellom 32 og 40 millimeter.
Verdensutstillinga i Barcelona 1888
Verdensutstillinga i Barcelona 1888 ble avholdt fra 8. april 1888 til 9. desember 1888 i Barcelona. Den hadde rundt 400 000 besøkende totalt. Utstillinga fant sted på et 380 000 m² stort område som strakk seg fra Parc de la Ciutadella til det som i dag er Hospital del Mar på Barceloneta.
Måneblåvannymfe
Levevis
Nymfene lever i sure og næringsfattige myrtjern og mindre dammer i lavlandet, med sumpvegetasjon. Eggene legges på flytende vannplanter, vanligvis under vannlinjen. Utviklingen tar 1-2 år. Nymfen overvintrer på vegetasjonen eller ved røttene. De voksne (imago) vannymfene finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe.
Verdensutstillinga i Barcelona 1888
Parc de la Ciutadella ble ombygd i forkant av utstillinga, og man konstruerte triumfbuen Arc de Triomf som inngangsport til utstillingsområdet. Gustave Eiffel presenterte prosjektet sitt Eiffeltårnet for at det skulle bygges i Barcelona, men de ansvarlige for utstillinga syntes det var et rart og dyrt byggverk, og foretrakk den mer klassiske Arc de Triomf.
I forbindelse med verdensutstillinga ble også andre deler av byen modernisert, blant annet hele havneområdet mellom La Rambla og Parc de la Ciutadella. Columbusmonumentet ble også reist før utstillinga.
Måneblåvannymfe
Levevis
Flygetiden er fra mai til juli.
Måneblåvannymfe har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte vannymfen  blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Lauvmålere
Lauvmålere (Cyclophora spp.) er en slekt av sommerfugler som tilhører familien egentlige målere (Geometridae). Det er funnet fem arter i Norge.
Måneblåvannymfe
Rødlistevurdering
Det er ikke registrert noen betydelig tilbakegang av arten, men bestandene ser ut til å være små ved de fleste kjente lokaliteter. Funnstedene i Norge gir inntrykk av at populasjonen er fragmentert, men via svenske og finske bestander, og en antatt større utbredelse i Norge, er disse del av et kontinuerlig utbredelsesområde.
Lauvmålere
Utseende
De er middelsstore (vingespenn 20 – 32 mm for de norske artene), slanke, gjerne blekt okerfargede målere. Vingene har oftest spredte, mørkere skjell. Mange arter har en liten, mørk ring på hver vinge (det latinske navnet på slekten betyr "ringbærer"). Mange har også en mørk eller rødlig tverrstripe som går over begge vingepar. Larvene er nakne, slanke, gjerne grønne eller brune på farge, ofte med røde, hvite eller gule tegninger.
Måneblåvannymfe
Rødlistevurdering
Ifølge Norsk rødliste for naturtyper er en rekke varianter av myr rødlistet, inkludert våtmarksmassiv, som omfatter så å si all myr. Konklusjon: Måneblåvannymfe klassifiseres i 2021 som Livskraftig (LC), da det antas at det er store mørketall og ingen indikasjoner på nedgang i utbredelse eller bestand. Arten ser ut til å være knyttet til en type ferskvannshabitat som finnes i stor utstrekning i Norge, men som er mangelfullt kartlagt. Vi trenger imidlertid mer feltdata for å kvalitetssikre vurderingen av arten.
Lauvmålere
Artstall og utbredelse
Omtrent 260 arter blir plassert i denne slekten, men for mange av dem er denne plasseringen usikker. Man regner at rundt 50 arter med sikkerhet hører hjemme her. I Europa er det funnet 16 arter. Av de fem artene som forekommer i Norge er bjørkelauvmåler vidt utbredt her i landet, de andre fire er bare funnet langs kysten av Østlandet og Sørlandet.
Storvatnet (Kvalsund)
Storvatnet (nordsamisk: Vuolit Borsejávri) er en innsjø i Hammerfest kommune i Troms og Finnmark. Storvatnet er regulert som magasin for Nedre Porsa kraftverk. Det ligger nedenfor Bjørnstadvatnet og har innløp derfra via Øvre Porsa kraftverk.
Unit4
Selskapet har sine røtter fra 1983, da som Inenco AS. Agresso AS ble i 2000 fusjonert inn i det nederlandske selskapet Unit4, og endret i 2010 navn til Unit4 Agresso AS. Programvareutviklingen har siden starten blitt utført i Nydalen i Oslo og senere via etablering av nye utviklingssentre i Granada i Spania og Wrocław i Polen. Nordisk leder er per 2018 Jeremias Jansson. Det finnes ca. 270 ansatte i Oslo og Kristiansand.
Programvare
Unit4 Business World (Agresso) er en norskutviklet ERP-programvare.
Unit4 Business World støtter bruken av relasjonsdatabasene Microsoft SQL Server og Oracle og tilbys on-premise såvel som skyløsning via egne datasentre eller gjennom Microsoft Azure.
Dvergstjerne
Dvergstjerne eller dverg kalles ulike typer mindre stjerner, som ikke nødvendigvis har noe med hverandre å gjøre. Begrepet kan sikte til:
Moderne standardarabisk
Moderne standardarabisk (forkorta MSA) er en form for standard arabisk i likhet med klassisk arabisk, og bygger på sistnevnte.
Dette er den formen for arabisk som benyttes i det meste av det som skrives, omtrent 99 %. MSA benyttes i aviser, brev, tv, radio, magasiner, blader, internett. Det brukes i formelle sammenhenger, ofte også kalt «fusha» og høyarabisk.
MSA er offisielt skriftspråk i alle arabiske land.
Alice i Eventyrland (andre betydninger)
Alice i Eventyrland kan vise til:
Rasmus Bregnhøi
Rasmus Bregnhøi (født 1965 i Langerød ved Fredensborg i Danmark) er en dansk illustratør, avistegner og billedkunstner. Han har utdannelse fra Danmarks Designskole, der han var ferdig i 1992, og Akademiet i Reykjavík i Island. Han har illustrert en mengde barnebøker, deriblant en rekke bildebøker til egne og andres tekster, ofte med ville historier eller barnevers. Han har også arbeidet som avistegner for Dagbladet Information og Berlingske Tidende. Rasmus Breghhøi arbeider ellers som fri billedkunstner og har blant annet dekorert Danmarks Akvarium (2002) og Gentofte Hovedbiblioteks barneavdeling (2004).
Bregnhøis illustrasjoner og malerier er ekspressive, lekne og frekke med naive figurer og elementer inspirert av tegneserier, blant annet Jan Lööfs serier om Felix. Han beskriver selv sine energiske arbeider som «vibrerende».
Araberoppstanden
Araberoppstanden (arabisk: الثورة العربية‎; Ath-Thawra al-`Arabīya; moderne tyrkisk: Arap İsyanları) var et opprør mot Det osmanske riket i Arabia og Levanten mellom 1916 og 1918 som en del av Midtøstenfelttoget under første verdenskrig. Oppstanden ble startet av Husayn ibn Ali, sharif av Mekka og lederen for den arabiske Banu Hashim-stammen, med det målet å oppnå arabisk uavhengighet fra osmanene og å opprette en arabisk stat som strakte seg fra Aleppo i Syria til Aden i Jemen.
Opprøret endte med et osmansk nederlag i sammenheng med den allierte seieren i verdenskrigen, og de tyrkiske områdene i Midtøsten ble deretter hovedsakelig gjort til britiske og franske mandatområder under Folkeforbundet. Araberne som deltok i opprøret følte seg derfor etterpå forrådt da de alliertes planer om å dele de "frigjorde" tyrkiske områdene mellom seg ble kjent.
Bakgrunn
Nasjonalismens fremvekst hos ulike nasjonaliteter under Det osmanske rike går tilbake til 1821 og den greske selvstendighetskrigen. Den arabiske nasjonalismen hadde sine røtter i Mashriq, den arabiske regionen øst for Egypt og nord for Arabia, særlig i ash-Shām-regionen. Før første verdenskrig hadde de arabiske nasjonalistene generelt vært politisk moderat orienterte.
3. juli 1908 hadde reformgruppene innenfor Ungtyrkerne startet en revolusjon som fort spredte seg gjennom imperiet og førte til at sultanen Abd-ul-Hamid II erklærte at 1876-grunnloven skulle gjeninnføres og at parlamentet igjen skulle samles. De følgende årene har dermed blitt kjent som den andre grunnlovsperioden i Det osmanske riket. Arabernes krav var reformistiske og var hovedsakelig begrenset til krav om selvstyre, økt bruk av arabisk i utdannelsen og forandringer i rikets vernepliktssystem i fredstid for arabere slik at kunne tjenestegjøre lokalt innenfor den osmanske hæren.
I I 1908-parlamentsvalget klarte Ungtyrkerne gjennom deres Union- og framskrittskomité å få overtaket over deres motstandere, som ble ledet av prins Sabahaddin. Komitéen var tilsynelatende mer liberal, sterkt britiskinspirert og sto nærmere sultanen. Det nyvalgte parlamentet besto av 142 tyrkere, 60 arabere, 25 albanere, 23 grekere, tolv armenere, fem jøder, fire bulgarere, tre serbere og én vlak. Innenfor det osmanske parlamentet fokuserte Komitéen på sentraliserings- og moderniseringsprogrammer. På dette tidspunktet var ennå ikke arabisk nasjonalisme en massebevegelse, ikke en gang i Syria hvor bevegelsen sto sterkest. Mange arabere var først og fremst lojale mot deres religion, sekt, stamme eller deres egne regjeringer. Videre ble arabernasjonalismen sterkt utfordret av ideologier som osmanisme og palislamisme.
De arabiske parlamentsmedlemmene støttet Motkuppet i 1909, som hadde som mål å avvikle grunnloven og gjeninnføre monarkiet til Abdul Hamid II. Den avsatte sultanen forsøkte å få tilbake stillingen som kalif ved å stoppe Ungtyrkernes sekulære politikk, men han ble deretter tvunget i eksil i Selanik av 31. mars-hendelsen og ble deretter erstattet av sin bror Mehmed V.
I 1913 møttes arabiske intertekstuelle og politikere fra Mashreq i Paris på den første araberkongressen. Der framsatte de en rekke krav om større selvstyre innenfor Det osmanske rike og igjen om at arabiske vernepliktige i den osmanske hæren ikke skulle måtte tjenestegjøre i andre regioner bortsett fra i krigstid.
Styrkene
Det har blitt anslått at rundt 5000 arabiske soldater tok del i opprøret, men dette tallet inkluderer sannsynligvis bare de regulære styrkene som kjempet i den britiske feltmarskalk Edmund Allenbys hovedarmé og ikke de irregulære styrkene under Thomas Edward Lawrence og Faysal ibn al-Husayn. Ved et par anledninger, spesielt under de siste kampene i Syria, vokste dette tallet betydelig. Mange arabere var sporadisk med i opprøret, ofte mens et felttog pågikk eller da kampene nådde deres hjemregion. For eksempel best den arabiske styrken i begynnelsen av Akaba-raidet av bare et par hundre menn som senere fikk støtte av over tusen lokale irregulære soldater fra lokale stammer som slo seg sammen med dem før det endelige angrepet på Akaba. Anslag på hvor stor sharif Husayns effektive styrke var varierer, men i alle fall regner man med at han hadde opptil 30.000 soldater gjennom mesteparten av 1918.
Man burde også merke seg at tidlig i opprøret besto Husayns styrker hovedsakelig av beduiner og andre nomadiske ørkenstammer som bare var vagt allierte med ham og mer lojale mot deres egne stammer enn mot opprørets sak. Faisal håpet han kunne overtale de arabiske soldatene som tjenestegjorde i den tyrkiske hæren til å gjøre mytteri og bli med i opprøret, men den tyrkiske regjeringen hadde sendt de fleste av de arabiske soldatene til krigens frontlinjer, og dermed ble først bare få arabiske mytterister med i opprøret før de senere felttogene.
Araberoppstandens hovedbidrag til verdenskrigen var å holde igjen flere tusen tyrkiske soldater som ellers kunne ha angrepet Suezkanalen, og dette gjorde at britene kunne utføre operasjoner i Midtøsten da tyrkerne hadde små muligheter til å gå til motangrep. Det var dette som var britenes rettferdiggjørelse for å starte opprøret, som ble et klassisk eksempel på asymmetrisk krigføring, som har siden blitt studert av både historikere og militære ledere.
Juni-september 1916: Innledning
Det osmanske rike kjempet i Midtøstenfelttoget under første verdenskrig på grunn av deres allianse med Keiserriket Tyskland. Mange arabiske nasjonalistledere i Beirut og Damaskus hadde blitt arrestert og deretter henrettet. På grunn av tyrkerne og deres allierte sentralmaktenes undertrykkelse av araberne inngikk sharif Husayn som leder for de arabiske nasjonalistene rundt 8. juni 1916, den faktiske datoen er ukjent, en allianse med Storbritannia og Frankrike. En mystisk, ung arabisk løytnant i den tyrkiske hæren, Muhammed Sharif al-Faruqi, hjalp til med å gjøre alliansedanningen lettere.
Britene forsøkte under første verdenskrig å alliere seg med sa'udiyyah-staten Najd under kong Abdul Aziz As-Sa'ud, som var hashemitenes senere kongerike (som de opprettet med Husayn som konge etter å ha slaget om Mekka i 1916) Hejaz' fiende og lå i nesten kontinuerlig krig med disse for å samle Arabia. Likevel inngikk britene Darin-traktaten med Najd i 1915, hvor sa'udienes land ble et britisk protektorat mot at Najd skulle gå til krig mot omanernes allierte Ar-Rashid og fikk derfor stor støtte av britene, men As-Sa'ud gjorde ikke dette før i 1920, og to år senere erobret han Rashid-riket.
Husayn hadde omtrent 50,000 væpnede soldater, men under 10,000 av disse hadde rifler. Tegn som tydet på at osmanene ville avsette Husayn ved krigens slutt gjorde at han utvekslet brev med den britiske høykommissæren Henry McMahon, som overtalte ham til å tro at hans støtte til trippelententen ville bli belønnet med et arabisk rike som inkluderte hele området mellom Egypt og Persia med unntak av britiske besetninger og interesseområder i Kuwait, Aden og Syriakysten. De franske-britiske marinestyrkene hadde ryddet Rødehavet for osmanske kanonbåter tidlig i krigen. 10. juni 1916 angrep 3500 arabere havnebyen Jidda støttet av britiske krigsskip og sjøfly, og seks dager senere overga den osmanske garnisonen seg. I slutten av september 1916 hadde de arabiske styrkene inntatt kystbyene Rabegh, Yanbu og Qunfida og med støtte fra Royal Navy tatt 6000 osmanske soldater til fange. 15.000 godt utstyrte osmanske soldater befant seg nå i Hejaz-regionen. I oktober ble de arabiske styrkene slått tilbake med store tap i et direkte angrep mot Medina.
Oktober-desember 1916: T.E. Lawrence
De britiske styresmaktene i Egypt sendte den unge kapteinen Thomas Edward Lawrence for å samarbeide med araberne i oktober 1916. Lawrence fikk støtte fra marinen for å slå tilbake et osmansk angrep mot Yanbu i desember. Lawrence viktigste innsats i oppstanden ble å overtale de arabiske lederne, Husayns sønner Faysal og Abd Allāh ibn al-Husayn, til å samordne sine angrep med den britiske strategien. Han overtalte araberne til å ikke drive osmanene ut av Medina, som deretter ble beleiret av Husayns styrker helt til januar 1919, men i stedet angripe Hejaz-jernbanen ved mange anledninger. Dette holdt igjen enda flere tyrkiske soldater, som måtte beskytte jernbanen og reparere den konstante skaden.
Kystbyen Al Wajh ble basen for angrepene på Hejaz-jernbanen. 3. februar 1917 begynte Faysal å rykke nordover land rødehavskysten med 5100 dromedarryttere, 5300 fotsoldater, fire Krupp-fjellkanoner, ti maskingevær og 380 bagasjedromedarer. Den britiske marinen forsynte ham med stadig nye forsyninger på hans marsj til Wajh. Mens den 800 mann store osmangarnisonen forberedte seg på et angrep sørfra, angrep et landgangsparti bestående av 400 arabere og 200 britiske blåjakker Wajh nordfra 23. januar 1917. Etter 36 timer overga garnisonen seg, og osmanene ga opp deres framrykking mot Mekka, som araberne hadde erobret i juli 1916, og fokuserte heller på å bygge opp en forsvarsposisjon i Medina og utplassere spredte avdelinger langs Hejaz-jernbanen. Den arabiske styrken hadde økt til rundt 70.000 mann væpnet med 28.000 rifler og inndelt i tre hovedavdelinger. Husayns styrke truet Medina, mens 'Abd Allāh opererte med Wadi Ais som base og angrep osmanske kommunikasjonslinjer og tok deres forsyninger, og Faysal baserte sin styrke i Wajh. Arabiske angrepsgrupper bestående av dromedarryttere kunne slå til innenfor en effektiv radius på 1600 km, og de bar sin egen mat mens de tok vann fra et brønnsystem med ca. 160 km mellom hver brønn.