cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
GNU Emacs
Utviklingen videre
Selv om brukere vanligvis sendte oppdateringer og kode i Emacs Lisp til diskusjonsgruppen  (omdøpt til   27. januar 1987), var deltagelsen i utviklingen av GNU Emacs relativt begrenset inntil 1999. Dette ble i oktober 1999 brukt som eksempel på en «katedral-utvikling» i boken The Cathedral and the Bazaar av Eric Steven Raymond (f. 1957). Prosjektet har senere adoptert en alment tilgjengelig e-postliste for utvikling og en anonym tilgang til Concurrent Versions System (CVS). Utviklingen fant sted i en enkel CVS-stamme frem til 26. mars 2008, da det tok i bruk distribuert versjonskontroll i versjonskontrollsystemet Git.
Richard Stallman er fortsatt den grunnleggende vedlikeholder av GNU Emacs, men han har trådt tilbake fra denne rollen til tider. Stefan Monnier og Chong Yidong har hatt ansvar for vedlikeholdet siden 2008. Den 21. september 2015 kunngjorde Monnier at han ville trekke seg tilbake som når egenskapene til Emacs 25 var frosset. Den langvarige bidragsyter John Wiegley ble ny vedlikeholder den 5. november 2015.
Norske bidrag
Den norske programmereren Erik Naggum (1965–2009) var en bidragsyter til GNU Emacs i nesten et tiår.
Han bidro til mange patcher til GNU Emacs fra versjon 19.26 (lansert 7. juli 1994) til versjon 20.4 (lansert 12. juli 1999).
Erik Naggum var en forsvarer av ANSI-standarden Common Lisp, og prøvde å utvikle Emacs Lisp i retning av Common Lisp.
I denne forbindelse forfattet han   (Common Lisp Hyperspec), et HTML-dokument som ga en gjengivelse av spesifikasjonen til Common Lisp.
Like etter årtusenskiftet syslet han med planene om å lage en Common Lisp Emacs som skulle erstatte Emacs Lisp, noe som fremgår av diskusjoner på diskusjonsgruppen.
I sitt innlegg  skrev han på   den 11. august 2000: «"De som ikke kjenner til Lisp er dømt til å finne det opp på nytt", er en Emacs-innstilling. Dette er et Lisp-miljø, så jeg burde kanskje si: "De som ikke kjenner til Emacs er dømt til å oppfinne det på nytt."»
En annen ting som opptok Naggum var overgangen fra ASCII til flere tegnsett. ASCII er en 7-biters kode med 128 mulige tegn. I oktober 1991 ble første versjon av Unicode lansert, som støttet 7,129 tegn. I versjon 15.0, som ble lansert i september 2022, hadde dette vokst til 161,149 tegn, som innbefattet 186 moderne og historiske skriftsystemer. UCS-2 som er en implementasjon av Unicode, bruker 16 biter til å fremstille tegn, og det arbeides også med UTF-32, som bruker 32 biter.
Emacs var tidlig ute med støtte for flere tegnsett, faktisk forut for Unicode. Implementasjonen i Emacs kalles MULtilingual Enhancement (MULE), og støtter minst 42 tegnsett, 53 kodesett, 128 innmatingsmetoder og 58 språk. Implementasjonen i Emacs er på mange måter mer avansert enn Unicode, og gjør det mulig å ha flerspråklige tekster i ulike språk i et og samme buffer. MULE ble opprinnelig lansert på Nemacs, en japansk versjon av Emacs som ble lansert i 1987. Det ble deretter implementert i XEmacs og i versjon 20.1 av GNU Emacs den 17. september 1997.
Erik Naggum arbeidet på støtten for flere tegnsett i Emacs i flere år. Han sluttet etter introduksjonen av MULE, på grunn av de «semantiske kollisjoner» dette medførte i versjonskontrollsystemet CVS. I denne forbindelse laget han et «multi-byte survival kit» for brukere av Emacs 20 som ønsket å bevare adferden til tegnsettet i Emacs 19. Programvareselskapet Red Hat inkluderte dette programvareverktøyet i Red Hat Linux 5.0 «Hurricane» den 1. desember 1997.
Lisensiering
Vilkårene i GNU General Public License (GPL) sier at kildekoden til Emacs, inkludert både C- og Emacs Lisp-komponentene, er fritt tilgjengelig for undersøkelse, modifisering og redistribusjon. Eldre versjoner av dokumentasjonen til GNU Emacs hadde en ad-hoc-lisens som krevde inkludering av bestemt tekst i enhver modifisert kopi. I GNU Emacs-brukerhåndboken inkluderte dette for eksempel instruksjoner for å skaffe seg GNU Emacs og Richard Stallman's essay GNU Manifesto. XEmacs-manualene har samme lisens. Nyere versjoner av dokumentasjonen bruker GNU Free Documentation License med «uforanderlige seksjoner» som krever at de samme dokumentene inkluderes og at manualene proklamerer at de er GNU-manualer.
Signifikante kodebidrag aksepteres bare hvis opphavsmannen avsier seg rettighetene til koden og sjenker den til Free Software Foundation. Feilrettinger og mindre kodebidrag på færre enn 10 linjer er unntatt fra regelen. Dette er for at FSF kan forsvare programvaren i retten dersom dens copyleft-lisens er krenket.
Den 29. juli 2011 kom det frem at GNU Emacs med uhell hadde utgitt enkelte binærfiler uten samsvarende kildekode i to år, i strid med ånden til GPL. Richard Stallman beskrev dette som «en svært alvorlig feiltagelse», og feilen ble rettet øyeblikkelig. FSF saksøkte ingen distributører som uvitende hadde krenket GPL ved å distribuere disse filene.
Kommandoer
I vanlig redigeringsmodus oppfører GNU Emacs seg som andre teksteditorer. Man setter inn tegn med tilhørende taster og flytter redigeringspunktet med piltastene. Brukeren trykker på modifiseringstaster, sammen med vanlige taster for å påkalle funksjoner fra Emacs Lisp. Modifiseringstastene som brukes er:
Manipulering av databuffere
Følgende kommandoer brukes til å manipulere datafiler:
Modifisering av eksterne programmer
De som foretrekker taster som er i stil med IBM Common User Access kan bruke cua-mode. Dette var opprinnelig en tredjeparts tilføyelse, og ble inkludert i GNU Emacs i versjon 22.1 i 2007.
Minibuffer
Emacs benytter et «minibuffer», vanligvis linjen i bunnen, til å presentere status- og kommandoinformasjon. Dette er funksjoner som vanligvis utføres av dialogbokser i de fleste grafiske brukergrensesnitt. Minibufferet holder informasjon slik som filnavn når man søker etter navnet på en datafil som skal leses eller skrives. Kommandolinjeavslutning er tilgjengelig ved å trykke  eller tabulatoren.
Filhåndtering og visning
GNU Emacs holder tekst i datastrukturer kjent som databuffere. Slike buffere kan vises på skjermen, og egenskapene til bufferene er både tilgjengelig for et program skrevet i Emacs Lisp og for brukergrensesnittet. Brukeren kan skape nye buffere, og forkaste uønskede, og mange buffere kan eksistere samtidig. Det er ingen øvre grense på antall buffere, bortsett fra grensen i datamaskinens minne. Avanserte brukere kan samle hundrevis av åpne buffere av forskjellige typer mens de arbeider. GNU Emacs kan konfigureres til å lagre listen av åpne buffere når programmet avsluttes, og gjenåpne denne listen når det startes på nytt.
Enkelte buffere inneholder tekst som er lastet fra tekstfiler, som brukeren kan redigere og lagre permanent. Slike buffere kalles «besøkende datafiler». Buffere kan også vise andre data, slik som utmatningen av Emacs-kommandoer, kataloglistinger ved hjelp av dired, tekststrenger med dokumentasjon fra biblioteket «hjelp» og meldinger og beskjeder som andre teksteditorer viser i en dialogboks. Noen av disse meldinger vises kort i minibufferet, og GNU Emacs har et eget buffer som holder historien om de mest nylige meldinger av denne type. Når minibufferet brukes for utmatninger av GNU Emacs, kalles det «ekko-området». Lengre meldinger vises i egne buffere. Den maksimale lengden på meldinger som viser i minibufferet er konfigurerbart.
Buffere kan tjene som områder for innmatning og utmatning av en ekstern prosess, slik som et skall eller miljøer med en read–eval–print løkke (REPL). Buffere som GNU Emacs skaper selv har typisk et navn merket med asterisker på slutten, for å skille dem fra brukerbuffere. Også listen over åpne buffere vises i et buffer.
Karen Hultzer
Karen Hultzer (født 16. september 1965) er en sørafrikansk bueskytter. Hun ble tatt ut til å representere Sør-Afrika under Sommer-OL 2012 i London, der hun røk ut i første runde.
GNU Emacs
Filhåndtering og visning
De fleste tastekombinasjoner er funksjonelle i et hvilket som helst buffer. , kan for eksempel brukes til å søke etter et filnavn i flere dired-buffere, og fil-listen kan lagres i en tekstfil på samme måte som i ethvert annet buffer. Modusen til dired-buffere kan byttes slik at de blir skrivbare, og slik at filnavnene og attributtene kan redigeres som tekst; når bufferet blir lagret, blir endringene skrevet til filsystemet. Dette gjør det mulig for mange datafiler å bli omdøpt, ved å bruke søke- og erstatt-funksjonene i GNU Emacs. I slike tilfeller viser GNU Emacs bildefilene i bufferene. GNU Emacs er binærtrygg og 8-biters ren. GNU Emacs kan splitte redigeringsområdet inn i flere separate ikke-overlappende seksjoner kalt «vinduer». Denne egenskapen har vært tilgjengelig siden 1975, og går forut for de grafiske brukergrensesnitt som idag er i vanlig bruk. I Emacs-terminologien tilsvarer «vinduer» det som i HTML kalles «rammer» og i vindussystemer kalles «panerte vinduer». Dette er rektangulære deler av programmets skjermbilde som kan oppdateres og som man har interaksjon med uavhengig av hverandre. Hvert Emacs-vindu har en statuslinje («moduslinje») som vises i bunnen av vinduet. Emacs-vinduer er tilgjengelige både som tekst-terminaler og i grafisk modus og tillater flere buffere, eller flere deler av et buffer, å vises samtidig. Vanligvis viser et dired-buffer alle datafilene i den nåværende katalogen (det er også spesielle moduser som lar filbufferet følge datafilen som er fremhevet i dired). Kildekoden til et program kan vises i et annet vindu, mens et tredje vindu kan vise et skall-buffer med resultatet av å kompilere programmet. I et fjerde vindu kjøres en avluser sammen med et skall-buffer som kjører programmet. I et femte vindu kan det vises frem en man-side eller annen dokumentasjon (som også kan lastes ned via internett ved å bruke en av GNU Emacs sine innebygde nettlesere). Det er også mulig å vise flere datafiler for redigering samtidig, slik som en filheader sammen med dens implementasjon i et C-basert programmeringsspråk. er en mindre modus hvor vinduer lenkes sammen for å vise ikke-overlappende deler av et buffer. I  kan en enkelt datafil vises i flere vinduer side-om-side som oppdateres når de rulles. GNU Emacs støtter også «innsnevring» av et buffer for å vise bare deler av en datafil, mens toppen/bunnen av bufferet navigerer funksjonelt og kalkulasjoner av bufferstørrelsen bare reflekterer det valgte område.
Emacs-vinduer er flislagte og kan ikke opptre «over» eller «under» et annet vindu. GNU Emacs kan starte flere «rammer» som vises som individuelle vinduer i et grafisk brukergrensesnitt. På en tekstbasert dataterminal vises flere rammer på en stakk som fyller hele terminalvinduet, og man kan svitsje mellom dem med standard Emacs-kommandoer.
Store modi
GNU Emacs kan vise eller redigere forskjellige typer tekst og kan oppføre seg i henhold til de programvareutvidelsene som kalles «store modi». Det finnes mange store modi for forskjellige hensikter. Eksempler er redigering av ordinære tekstfiler, såvel som av kildekoden til mange markeringsspråk og programmeringsspråk, visning av nettsider, mapper og annen systeminformasjon. Hver stor modus involverer et program skrevet i Emacs Lisp, som utvider egenskapene til GNU Emacs. Store modi sørger vanligvis for noen eller alle av følgende egenskaper:
Mindre modi
«Mindre modi» åpner for videre tilpasninger. Et buffer kan bruke bare en stor modus av gangen, men flere mindre modi kan operere samtidig. De kan operere direkte på dokumenter, på samme måte som den store modus for programmeringsspråket C definerer en separat mindre modus for hver enkelt av dens innrykkstiler, eller de kan endre redigeringsmiljøet. Eksempler på det siste inkluderer en modus som tilføyer muligheten til å angre på endringer i vinduskonfigurasjonen og en som utfører syntakssjekking under kjøring. Det er også en stor modus som tillater flere store moduser å brukes i en enkelt datafil, for enkelthets skyld når du redigerer et dokument hvor flere programmeringsspråk er innbakt.
Batchmoduser
GNU Emacs støtter muligheten for å bruke Emacs Lisp som en kommandotolk uten å vise teksteditoren i brukergrensesnittet. I batchmodus blir brukerkonfigurasjonen ikke lastet, og teksten som redigeres blir ikke vist til  gjennom kommandoene ,   eller   (eller   ved feil). Interrupt-tegnene  og   vil ha deres vanlige effekt å avslutte et program eller suspendere utførelsen istedet for å påkalle Emacs-tastebindinger. GNU Emacs har kommandolinje-opsjoner som spesifiserer enten en fil som skal lastes og utføres, eller en Emacs Lisp-funksjon som kan sendes inn fra kommandolinjen. GNU Emacs vil starte opp, utføre den innsendte datafil eller funksjon, skrive ut resultatet, og så avslutte. Shebang-linjen  kan skape frittstående skript i Emacs Lisp. Batchmodus er ikke en Emacs-modus per se, men beskriver en alternativ utførelse for Emacs-programmet.
Manualer
I tillegg til innebygd dokumentasjon, finnes brukermanualen GNU Emacs Manual, som er skrevet av Richard Stallman. Den følger med GNU Emacs og kan vises med programvareverktøyet info i Unix og Unix-liknende operativsystemer.
Manualen til XEmacs ligner på GNU Emacs Manual; førstnevnte ble nemlig skapt på samme tid som XEmacs oppstod som en fork av GNU Emacs.
To tilleggsmanualer er også inkludert: Emacs Lisp Reference Manual av Bil Lewis, Richard Stallman og Dan Laliberte og An Introduction to Programming in Emacs Lisp av Robert Chassell (1946–2017). Alle tre manualene er også utgitt i bokform av Free Software Foundation.
Internasjonalisering
GNU Emacs støtter mange alfabeter, skriftsystemer og kulturelle konvensjoner. Stavekontroll er også tilgjengelig for mange språk ved å bruke eksterne programmer som ispell. Fra versjon 24.1 ble det mulig å lese skrift både fra høyre mot venstre, og fra venstre mot høyre, for å støtte skriftsystemer for språk som arabisk, hebraisk og persisk.
Siden 1999 eller før har teksteditoren også vært istand til å vise de fleste naturlige språk.
GNU Emacs støtter mange tegnsett, deriblant UTF-8. Siden versjon 23.1 har programmet benyttet UTF-8, mens tidligere versjoner hadde et eget internt tegnsett og konverterte til unicode under lasting og lagring. Det interne tegnsettet til XEmacs kan ligne på det som ble brukt av GNU Emacs, men er likevel forskjellig.
Brukergrensesnittet til GNU Emacs oppstod i den engelsktalende verden. Med unntak av opplæringsprogrammet, er brukergrensesnittet ikke oversatt til noe annet språk.
Tilleggsprogrammet Emacspeak gjør det mulig for svaksynte og blinde å kontrollere editoren gjennom akustisk tilbakekobling.
Utvidbarhet
Oppførselen til GNU Emacs kan modifiseres og utvides nesten uten grenser ved å inkorporere Emacs Lisp programmer som definerer nye kommander, nye buffermodi, nye tastaturoppsett, tilføyde kommandolinjeopsjoner, og så videre. Mange utvidelser som gir brukersynlig funksjonalitet definerer en stor modus (enten for en ny filtype eller for å lage et nytt brukergrensesnitt); andre utvidelser definerer bare kommander eller mindre modi, eller sørger for funksjoner som forbedrer en annen utvidelse.
Mange utvidelser følger med GNU Emacs-installasjonen; andre kan nedlastes som løse datafiler (diskusjonsgruppen  var en tradisjonell distribusjonskilde). Det har blitt utviklet pakker for nedlasting siden versjon 24, med et innebygd pakkesystem (i seg selv en utvidelse) til å nedlaste, installere og holde dem oppdatert. Listen av tilgjengelige pakker blir i selv vist i et Emacs-buffer satt i en stor modus til.
Eksempler på utvidelser er:
Ytelse
GNU Emacs har ofte kjørt betydelig saktere enn rivaliserende teksteditorer på systemer hvor den først ble implementert. Dette skyldes overhead og forsinkelser knyttet til lastingen av den Lisp-baserte kommandotolken. Moderne datamaskiner er kraftfull nok til å kjøre GNU Emacs uten forsinkelser, men versjoner forut for 19.29 (utgitt i 1995) kunne ikke redigere datafiler som var større enn 8 Mb. Grensen for filstørrelsen ble økt i etterfølgende versjoner, og i 32-biter versjon etter GNU Emacs 23.2 kan redigere filer som er opp til 512 Mb i størrelse. GNU Emacs som er kompilert på en 64-biter datamaskin kan håndtere mye større buffere.
Plattformer
GNU Emacs er et av de mest porterte ikke-triville dataprogrammer, og kjører på et mangfold av operativsystemer, deriblant MS-DOS, Microsoft Windows og OpenVMS. Støtte for enkelte «foreldede plattformer ble fjernet i Emacs 23.1», deriblant VMS og de fleste kommersielle Unix-varianter. GNU Emacs er tilgjengelig for de fleste Unix-liknende systemer, deriblant Linux, ulike derivater av BSD (FreeBSD, OpenBSD, NetBSD, DragonFly BSD, etc.), SunOS/Solaris, AIX, HP-UX, IRIX og macOS, og er ofte inkludert i disse systemenes installasjonspakker. Det finnes også porteringer av GNU Emacs til Android og Maemo fra Nokia.
GNU Emacs kjører både på tekstbaserte terminaler og på systemer med grafiske brukergrensesnitt. På Unix og Unix-liknende systemer, kan GNU Emacs bruke vindussystemet X til å lage sitt eget brukergrensesnitt, enten direkte ved å bruke X Athena Widgets eller ved å benytte widgetverktøyer som Motif, LessTif eller GTK+. GNU Emacs benytter også de grafiske systemene til macOS og Microsoft Windows for å sørge for menylinjer, verktøylinjer, rullefelt og pop-up menyer, for å tilpasses utseendet til disse plattformene.
Isma
Isma er en gruppe (slekt) av sommerfugler som tilhører familien smygere (Hesperiidae).
Pikes Peak International Hill Climb
Pikes Peak International Hill Climb (PPIHC), også kjent som The Race to The Clouds er et årlig bil-og motorsykkelløp til toppen av Pikes Peak i Colorado, USA. Løpet går gjennom 156 svinger, klatrer 1 440 meter fra start ved Mile 7 på Pikes Peak Highway, til mål på 4 300 m, en stigning på gjennomsnittlig 7,2 %. Den bestod av både grus og asfalt, men siden august 2011 er den helt asfaltert og som et resultat holdes alle etterfølgende løp på asfalt fra start til mål
Isma
Utseende
Små til middelsstore (vingespenn 30-40 millimeter), slankvingdede, brune og hvite smygere. Vingene er brune med hvite flekker, i alle fall på forvingen.
Pikes Peak International Hill Climb
Løpet er selvfinansiert og har funnet sted siden 1916. Det startes i en rekke klasser: lastebiler, motorsykler og firhjulinger. Ofte er mange nye klasser blitt prøvd og forkastet fra år-til-år. I gjennomsnitt er det 130 konkurrenter. PPIHC arrangeres av Pikes Peak Auto Hill Climb Educational Museum som organiserer dette årlige motorsportsarrangementet.
Isma
Levevis
Larvene lever på planter i bananslekten (Musa) og skruepalmeslekten (Pandanus).
Pikes Peak International Hill Climb
Tidlig historie
Den første Pikes Peak Hill Climb ble foreslått av Spencer Penrose som hadde bygget om den smale transportveien til den mye større Pikes Peak Highway
Isma
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra Burma i vest til Borneo i øst.
GNU Emacs
XEmacs
Lucid Emacs, som var basert på en tidlig versjon av GNU Emacs 19, ble utviklet i begynnelsen av 1991 av Jamie Zawinski (1968–) og andre ved Lucid Inc. Den er en av de mest kjente forker av fri programvare som fant sted da kodebasen for de to Emacs-versjonene divergerte og de separate utviklingsteamene ikke prøvde å slå dem sammen igjen til et enkelt program.
Etter at Lucid Inc. gikk konkurs, ble Lucid Emacs omdøpt til XEmacs. Utviklingen av XEmacs stanset opp; den siste stabile versjonen er 21.4.22 som ble utgitt i januar 2009, mens GNU Emacs på sin side har implementert mange tidligere egenskaper ved XEmacs. Dette har ført til antagelsen om den snarlige døden til XEmacs.
Andre forker av GNU Emacs
Andre forker av GNU Emacs, inkluderer blant annet:
Versjonshistorie
Endringer i hver versjon av GNU Emacs er opplistet i en NEWS-fil som distribueres sammen med GNU Emacs. Forandringer som er gjort ved nedgradering til en tidligere versjon er opplistet i en «Antinews»-fil, ofte med korte kommentarer om hvorfor dette er ønskelig. For å ta et eksempel: «For de brukerne som lever bakover i tid, her er informasjon om nedgradering til Emacs versjon 24.5. Vi håper at du vil like den større forenkling som resulterer i fraværet av mange Emacs 25.2-egenskaper».
Pikes Peak International Hill Climb
Martin Schanche deltar
I 1984 stilte de første europeiske deltakere i PPIHC, den norske rallykjører Martin Schanche (Ford Escort Mk3 4x4) og den franske rallykjører Michèle Mouton (Audi Sport quattro), og dermed startet en ny æra for de europeiske lagene i det nesten ukjente amerikanske løpet. Men Schanche klarte ikke å sette ny banerekord på grunn av en punktering like før mål, Mouton (sammen med sin Rally-Vm kartleser Fabrizia Pons fra Italia) vant åpen klasse, men klarte ikke å slå den nåværende rekorden.
I 1989 kom en prisbelønnet kortfilm om 1988-løpet av den franske regissøren Jean-Louis Mourey. Filmen med tittelen Climb Dance filmet innsatsen til den tidligere finske rallyverdensmester Ari Vatanen da han vant løpet på en rekordsettende tid med sin turboladede Peugeot 405 Turbo-16.
Asfaltering av motorveien
Byen Colorado Springs begynte å asfaltere motorveien i 2002 etter å ha tapt en rettssak mot Sierra Club. Lokale myndigheter asfalterte om lag 10 % av veien hvert år etter rettssaken. I 2011 var det siste løpet med uasfalterte deler. Om lag 25 % av strekningen.
Hill Climb-mester Rod Millen advarte og mente det ville sette en stopper for løpet. Imidlertid, i 2012, var det 170 deltakere sammenlignet med 46 på samme tid i 2011.
Fremveksten av elbiler
Løpet i 2012 bød på mange uvanlige hendelser, nemlig en lengre løype enn noen gang tidligere, den lengste løpsdagen i løpets historie. Løpet i 2012 var det 90. i løpets historie og gikk første gang på bare asfalt og det ble satt flere rekorder, blant annet samlet tid-rekorden ble satt først av Romain Dumas i åpen klasse, for bare å bli slått senere på dagen av Rhys Millen, sønn av den berømte Rod Millen, i Time Attack-klassen. Nobuhiro Tajima som vant i 2011 i elbil, ble overraskende opprørt da bilen hans tok fyr i den nedre delen av løypen som forårsaket at han måtte bryte. Et av de uvanlige høydepunkter og et bevis på at asfalt har endret løpet var da Mike Ryan veltet i en hårnålssving kalt "W", kjørte inn i rekkverket da han ikke klarte å gjennomføre en tre punkts sving, men fortsatte løpet og forbedret sin gamle rekord med 5 sekunder. Jeremy Foley kjørte av veien i Devil's Playground i sin Mitsubishi Lancer
i 2013 ble tidligere rekorder knust av WRC-legenden Sébastien Loeb, med tiden 8:13.878, mens Rhys Millen endte på andre plass med 9:02.192, og slo sin egen rekord med mer enn 44 sekunder. Jean-Philippe Dayrault kom på tredjeplass med tiden 9:42.740, og Paul Dallenbach på fjerde med tiden 9:46.001, noe som gjorde at fire deltakere slo sine rekorder fra foregående år.
2015 var første gang i historien at en elektrisk bil vant alle klasser. Andreplassen ble også en elbil. Allerede i 2014 vant elbiler 2.- og 3.-plass. I et intervju med vinneren, Rhys Millen, sa han at han hadde mistet strøm til bilens bakre motor før halvgått løp, og hadde forventet at hans tid ville være 30 sekunder bedre.
Løpsrekorder
* Kurs forkortet ** Elektrisk modifisert klasse
Den spanske borgerkrigen fra 1820 til 1823
Den spanske borgerkrigen fra 1820 til 1823 var en spansk konflikt mellom rojalister og liberale i etterdønningene av Napoleonskrigene. Rojalistene fikk støtte av Frankrike, og monarkiet gikk til sist av med seieren.
Vanstyret til kong Ferdinand VII av Spania, som hadde nektet å godta den liberale grunnloven av 1812, forårsaket mye folkelig uro, spesielt i hæren. Kongen var i ferd med å gjenerobre de spanske koloniene i Sør-Amerika som nylig hadde løsrevet seg da opprøret brøt løs. I januar 1820 gjorde tropper samlet i Cádiz opprør mot uregelmessig lønn, dårlig mat og simpelt losji. De avsatte kommandanten og tok oberst Rafael del Riego som leder, sverget troskap til grunnloven av 1812, og marsjerte til San Fernando med planer om å fortsette til Madrid.
Den hellige alliansen (Russland, Østerrike og Preussen) nektet å gi Ferdinand hjelpen han bad om, men ved kongressen i Verona i 1822 ga alliansen mellom de fire landene Storbritannia, Frankrike, Nederland og Østerrike Frankrike tillatelse til å bruke makt for å gjeninnsette det spanske monarkiet. De franske styrkene gikk inn i Spania, erobret Madrid og drev de revolusjonære styrkene til Cádiz og Sevilla. Et slag nær Cádiz den 31. august 1823 tok knekken på dem, og snart hadde franskmennene frigjort Ferdinand og gjeninnsatt ham på tronen. Han tok en uventet brutal hevn på motstanderne sine, forkastet grunnloven av 1812 og gjeninnførte absolutt enevelde i Spania.
Beleiringen av Guadeloupe
Beleiringen av Guadeloupe var et mislykket forsøk av engelske styrker ledet av Christopher Codrington på å erobre den franske øya Guadeloupe under den spanske arvefølgekrigen i 1703. Guvernøren på Guadeloupe satte opp et kraftig forsvar og fikk forsterkinger fra Martinique. Engelskmennene gikk derimot tomme for forsyninger og beleiringen ble avsluttet.
Oskere
Oskere (latin: osci, også gjengitt som opici, opsci, obsci; gammelgresk: Όπικοί, Όσκοί) var et italisk folk i regionene Campania og Latium adiectum på Appenninerhalvøya i antikk og romersk tid.
Beskrivelse
De snakket et oskisk språk, noe som også ble snakket av nabofolket samnitere i sørlige Italia. Selv om språket til samniterne ble karakterisert som oskisk, ble samniterne aldri kalt for oskere eller oskiske samniterne. Lingvisten Carl Darling Buck kom med hypotesen at den befolkningen som opprinnelig snakket det samme språket ble ulike (dissimilasjon) i kun navnet, og at da romerne kom i kontakt med oskerne først ga de deres navn til det felles språket.
Tradisjonene til oskerne sammenfalt med den legendariske perioden i italiensk historie, omtrentlig den første halvdelen av det første millennium f.Kr., ned til opprettelsen av den romerske republikken. Forskerne har ikke kommet til en felles enighet om deres lokalisering og språk. Ved slutten av tiden framsto oskisk språk og ble snakket av et antall selvstendige stammestater. Den fremste stammen i rikdom og militær henseende var samniterne. De var en rival til Roma i rundt femti år på andre halvdel av 300-tallet f.Kr., tidvis allierte og tidvis fiender inntil samniterne ble endelig underkastet med betydelig vanskeligheter av det unike romersk militærsystemet og underlagt den romerske staten.
Lokalisert mellom samniterne og romerne var oskerne. Selv de ofte var ivrig etter å gå i krig, var de aldri en makt som ble tatt alvorlig militært sett. De kostet ikke romerne mer enn et enkelt slag for å beseire deres framskritt. Deres endelige rådighet minnet mer om de farser som det romerske publikum forlystet seg med enn en seriøs krig. De behold likevel sin selvstendighet for en tid ved å spille den ene staten opp hverandre, i særdeleshet romerne og samniterne. Deres selvstendighet opphørte til sist i den andre samnittiske krig da romerne foruten invasjonen av Samnium fant det nødvendig å sikre grensene mot stammene. Etter krigen ble oskerne assimilert inn i den romerske kulturen. Minnet av det oskiske folket har blitt bevart i stedsnavn og i litteraturen.
Klassiske kilder
I henhold til Aristoteles levde oskerne i «den delen av Italia mot Tyrrhenia» og ble også kalt for ausonere (gresk: Αὔσονες;). Antiokos fra Syrakus var enig om at oskerne var ausonere og plasserte dem i Campania. Strabon, den fremste kilden for fragmentene etter Antiokhos, skilte seg imidlertid mellom oskerne og ausonere ved å bemerke at oskerne hadde forsvunnet, men romerne benyttet fortsatt deres dialekt som et litterært språk, og at «åpent hav» i nærheten av Sicilia var fortsatt kalt for «ausonisk» selv om ausonere aldri bodde i nærheten av det. Aurunci er det romerske navnet for ausonere ved en vanlig endring av en «s» til en «r» på latin: *Ausuni> *Auruni> *Aurunici> Aurunci. De er kanskje det samme folket i den tidlige romerske republikken. På 300-tallet f.Kr. kom navnene til å betegne adskilte stammer.
Oskere i den tidlige republikk
Et folk som ble kalt for aurunci av Titus Livius opptrer i den tidligste historie. I 503 f.Kr. gjorde de latinske koloniene Cora og Pometia opprør mot romersk autoritet og fikk støtte fra aurunci, men disse hovedsete er ukjent. To konsulære hærer ble sendt mot dem og som seiret etter et hardkjempet slag hvor «mange flere ble drept enn som ble tatt til fanger; fanger andre steder ble henrettet, selv gisler... ble ofre for fiendens blodtørste hevn.» Fienden trakk seg tilbake til Pometia hvor romerne beseiret dem. Aurunci gjorde utfall, brente beleiringstårnene, massakrerte troppene og såret en av konsulene alvorlig. Romerne trakk seg tilbake og kom tilbake senere med en enda større hær. Etter å ha tatt byen ble lederne halshogd, og resten ble solgt som slaver. Bygningene ble revet ned og landområdet solgt.
Aurunci dukker en gang opp under den tidlige republikk i et mislykket forsøk på å gi støtte til volsci, volskerne, som bodde i området sør for Latium, i deres opprør mot romerne. I 495 f.Kr. dro en hær på marsj mot Roma. Sendebud ble sendt i forveien for å kreve at romerne trakk seg ut av volskernes område. Konsul Publius Servilus Priscus Structus møtte dem ved Arricia og i «et slag ble krigen over». Deretter er det stille fra oskerne i bortimot et århundre.
Konflikt og underkastelse
I løpet av den siste halvdelen av 300-tallet f.Kr. bodde den oskiske befolkningen (som ikke var samnitere) i tre selvstendige stater: Sidicini (sidikinere), aurunci (aurunkere) og ausones (ausonere). Sidikinernes hovedstad var Teanum som preget deres egne mynter med inskripsjoner på oskisk språk. Byen Cales var hovedstaden til ausonere.
Volskiske krig
Begynnelsen på slutten for oskisk selvstendighet var deres forsøk på å utnytte en mulighet til å plyndre romerne i en periode av uro og ustabilitet som følge av en betydelig seier over volskerne, en stamme som bodde i fjellene som bar deres navn, men som nå kalles for Monti Lepini, og som hadde utsyn over og inkluderte de pontinske myrene, italiensk Paludi pontine, et våtmarksområde i Lazio. I løpet av de siste opprøret til volskerne hadde romerne herjet og rasert Satricum i tiden rundt 346 f.Kr. De gjenlevende, som er oppgitt til 4 000 soldatene, ble solgt til slaveri. Uansett hvilken grunn valgte aurunkerne dette øyeblikket å sende et plyndringstokt mot romerne. Panikk brøt ut i byen. Senatorene så en større sammensvergelse med det latinske forbund. De utpekte Lucius Furius Camillus til diktator, stanset forretningene, innkalte menn til hæren på stedet og sendte den ut mot aurunkerne, men «krigen var over i det første slaget». Romerne benyttet denne hæren til å fullføre erobringen av volskerne ved Sora.
Første samnittiske krig
Samnitterne hadde i 343 f.Kr. «gjort et uprovosert angrep på sidikinere», som appellerte til Campania for militær støtte og fikk det. Etter å ha tapt to slag og blitt stengt inne i Capua, dro folket i Campania til Roma med tårer i øynene og gikk ned på kne i senatets hus. Senatet aksepterte deres offer og tilbød støtte på betingelsene at Campania ble en romersk alliert bak equierne og volskerne i tilfelle av ytterligere konflikter med dem. Da romerske sendebud oversendte sine krav om tilbaketrekning fra Campania til det samnittiske senatet var svaret nei. I tillegg fikk sendebudene høre at det ble gitt ordre til hæren om å marsjere til Campania med en gang. Således begynte den første samnittiske krig (343–341 f.Kr.).
Det romerske senatet erklærte krig, folket ratifiserte erklæringen, to konsulære hærer ble sendt til henholdsvis Samnium og Campania. I to år var romerne seierrike inntil til sist samnitterne ba om at deres tidligere allianse ble gjenopprettet, med kun et vilkår: de måtte få lov til å drive krig mot sidikinerne om de så ønsket. Romerne hadde en avtale med Campania, men ingen med sidikinerne. Senatet kjøpte fred ved å bekrefte avtalen og betale ut sine soldater.
Den latinske krig
Samnitterne sendte sin hær mot sidikinerne, og i desperasjon tilbød sidikinerne seg til Roma, men fikk avslag på begrunnelsen av at det var for sent. Sidikinernes allierte seg da med en styrke som ble satt sammen av det latinske forbund og fikk hjelp fra Campania. En flernasjonal styrke begynte å herje Samnium. Samnittene appellerte da til Roma under vilkårene av deres avtale, og spurte om Roma faktisk var enerådende over Campania. Romerne benektet at det var en avtale som forhindret kampanierne og latinerne fra å drive krig med hverandre.
Oppmuntret av at Roma nektet å ta lederskap i regionen, planla latinerne å angripe Roma straks den samnittiske trusselen var blitt nøytralisert. Ord om planene lekket ut til romerne som reagerte med å invitere ti latinske ledere til Roma under påskudd om å få ordre i henhold til avtalen. Da prisen for å underkaste seg Roma krevde latinerne en ny felles regjering hvor en konsul og halve senatet skulle velges blant latinerne. Da Titus Manlius Torquatus, en av de romerske konsulene for 340 f.Kr., hørte dette, sverget han Jupiters statue at om senatet aksepterte dem ville han drepe hver eneste latiner i senatshuset med sverd. Følelser brøt ut rundt statuen, en av de latinske sendebudene, Lucius Annaeus, snublet, slo hodet mot trappene og ble bevisstløs. Ved det øyeblikk brøt det ut et tordenvær ved senatshuset. Det ble tolket som et tegn på at romerne skulle erklære krig mot latinerne og deres allierte, og selv alliere seg med samnittene. I to år raste konflikten, 340–338 f.Kr., og var kjent som den latinske krig.
Cales' sammenbrudd
Aurunkerne og sidikinerne, som hadde vært tvunget inn i den latinske leiren, fikk adskilte vilkår fra Roma. I 337 f.Kr. angrep sidikinerne sine naboer aurunkerne uten noen som helst årsak, ifølge Titus Livius. Det romerske senatet besluttet at vilkårene for sistnevntes avtale garanterte militær innblanding, men i mellomtiden hadde aurunkerne oppgitt og forlatt sine byer i Campania til fordel for en festning i fjellene kalt for Suessa, og som de omdøpte til Aurunca. Ytterligere hendelser eskalerte konflikten: ausonere i Cales gikk sammen med sidikinerne. I 335 f.Kr. sendte Roma en konsulær hær under Marcus Valerius Corvus for å beleire Cales. Informert av en rømt fange (som brøt sine lenker og klatret over muren i dagslys uten å bli sett) om at fienden var full og sov, angrep Corvus byen om natten og erobret den. Senatet sendte 2 500 kolonister. Fiendens landområder ble fordelt mellom dem. Ausonere ble aldri selvstendige igjen siden.
Fred med sidikinerne og aurunkerne
Etter at Cales var erobret av Roma ble begge de konsulære hærene sendt mot sidikinerne som hadde befestet seg selv med en stor hær i Teanum. Titus Livius har ikke avslørt utfallet av dette militære hærtoktet. Romerne ble rammet av en pest (antagelig malaria); begge konsulene ble avsatt grunnet mistanke av ugudelighet, men den romerske hæren forble blant sidikinerne, Titus Livius endret deretter emnet til forholdene med samnittene i forberedelse av sin fortelling om den andre samnittisk krig 326–304 f.Kr. Sidikinerne opptrer ikke igjen i denne krigen eller noen gang senere i historien, men Teanum fortsatte som Teanum Sidicinum og dets område som Sidicinus ager. Om romerne hadde utkjempet et stort slag og hadde utslettet sidikinerne vil man anta at det hadde blitt nevnt eller en del bevis på en diskontinuitet ved Teano. Isteden synes det som om byen blomstret. Antagelig må det ha skjedd en generell konklusjon mellom 335 og 326, mest sannsynlig i 334 f.Kr. hvor sidikinerne la ned sine våpen og ble en del av det større romerske samfunnet, selv om Titus Livius lar det stå uforklart i sin tekst.
Aurunkerne forsvant på tilsvarende vis fra tradisjonen. De forble underlagt Roma, og etter at samnittene ble pasifisert, var det fred i regionen og den blomstret. Det ble et populært feriested da det lå på høyere bakkenivå langt unna den fordervelig luften som i dag er blitt forklart som smitte fra malariamygg.
Levninger av oskerne i Roma
Oskerne var kjent blant sine naboer for deres vellystige festivaler, leker og skuespill; Atellanæ fabulæ, atelliske fabler, eller oskiske leker. Deres skjørlevnet ble tatt opp av det større romerske samfunnet over tid, og begrepet Osci loqui eller Obsci loqui kom til å bety frekt, uanstendig eller grisete språk.
Tigerhaien (1932)
Tigerhaien (originaltittel: Tiger Shark) er et amerikansk historisk drama fra 1932, regissert av Howard Hawks med Edward G. Robinson, Richard Arlen og Zita Johann.
Handling
Historien er sentrert rundt en tunfisk-fisker ved navn Mike, som bare har en hånd.
Men hans kone utvikler romantiske følelser for mannen som ektemannen hennes mistet hånden sin for å redde.
Forvandlingen (roman)
Forvandlingen (engelsk: The Changeover) er en ungdomsroman fra  av den New Zealandske forfatteren Margaret Mahy. Boka ble tildelt Carnegie Medal in Literature da den utkom, og har også vunnet andre priser. Mahy hadde også vunnet Carnegieprisen to år tidligere, med Barneys spøkelse.
Handlingen er lagt i et ytre sett realistisk miljø i forstaden Gardendale ved Christchurch. Hovedpersonen Laura Chant (14) passer på lillebroren Jacko (3) da de møter en mann som tilsynelatende uskyldig setter et merke i Jackos håndflate. Etterhvert som gutten blir syk, tror Laura at han er forhekset, og hun får hjelp fra den 18 år gamle tillitseleven Sorry Carlisle – en vennligsinnet mannlig heks – til å gjennomgå en magisk forvandling slik at hun kan beskytte lillebroren og bekjempe trolldommen. I tillegg til skrekkelementene og Lauras kamp for broren er det gryende vennskapet mellom Laura og Sorry et tredje hovedtema i boka.
Både forfatteren selv og litteraturkritikere har pekt på eventyrstrukturen i fortellingen.
Boka utkom på norsk i 1987, oversatt av Grete Lausund.
Slaget ved Beachy Head i 1690
Slaget ved Beachy Head (i Frankrike kalt slaget ved Bévéziers) var et sjøslag utkjempet 10. juli 1690 under niårskrigen. Slaget var den største franske taktiske seieren mot engelskmennene og nederlenderne til sjøs under krigen. Engelskmennene og nederlenderne tapte omkring 11 skip totalt (kildene varierer), mens franskmennene ikke tapte noen. Med seieren fikk franskmennene for en stund kontroll over Den engelske kanal, men admiral Tourville klarte ikke å forfølge den allierte flåten som kom seg unna opp elven Themsen.
Tourville fikk mye kritikk for at han ikke fulgte opp suksessen og mistet kommandoen. Den engelske admiral Torrington – som hadde frarådet å møte den større franske flåten, ble overkjørt av dronning Maria og ministrene hennes - og ble stilt for krigsrett for handlingene sine under slaget. Selv om han ble frifunnet fjernet kong Vilhelm han fra tjenesten.
Bakgrunn
Kong Jakob II drev felttog i Irland som det første steget i planene om å ta tilbake tronen som han hadde tapt etter «den ærerike revolusjonen». I august 1689 hadde Marskalk Schomberg blitt sendt fra England for å støtte styrkene som var lojale til kong Vilhelm, men arméen hans led gjennom vinteren 1689-1690 av sykdom og desertering. Så tidlig som i januar 1690 ble det klart for Vilhelm at han personlig måtte seile til Irland med store forsterkinger for å redde situasjonen.
Den allierte hovedflåten under admiral Torrington var stasjonert i Den engelske kanal; men en stor del av flåten var i Middelhavet under viseadmiral Henry Killigrew, som Jarlen av Nottingham, en av ministrene til Vilhelm og utvalgt marinerådgiver, håpet skulle nøytralisere den franske skvadronen i Toulon. Sir Cloudesley Shovell forble igjen i Irskesjøen, men skvadronen var for liten til å stoppe franskmennene fra å kontrollere disse farvannene om de hadde valgt dette. Franskmennene valgte derimot å ikke benytte flåten sin til å støtte det irske felttoget og i stedet sendte kong Ludvig XIV marinen sin mot Torrington i Kanalen. Selv om 6 000 franske soldater kommandert av Comte de Lauzun ble fraktet over til Irland for å støtte Jakob den 17. mars, vendte den franske flåten under Comte de Tourville tilbake til Brest den 1. mai og forble inaktiv der gjennom mai og juni mens storflåten ble samlet.
Denne pausen til franskmennene ga Vilhelm den muligheten han trengte. Den 21. juni satte Vilhelm styrkene sine ved Chester ombord på 280 transportskip, eskortert av bare seks krigsskip kommandert av Shovell. Den 24. juni gikk Vilhelm i land ved Carrickfergus med 15 000 mann for det irske felttoget sitt, noe som sjokkerte statthplderen til Jakob i Irland, Jarlen av Tyrconnel.
Opptakten
Flåten til Torrington nådde Isle of Wight og ble møtt av en nederlandsk skvadron kommandert av Cornelis Evertsen. Den 5. juli fikk Torrington øye på den franske flåten, og regnet ut at styrken deres var nesten 80 linjeskip. Det var ikke mulig for ham å gå vestover og slå seg sammen med Shovell og Killigrew, så han annonserte at han ønsket å komme seg unna den franske flåten og dra til Doversundet.
Med Vilhelm borte tok dronning Maria og rådgiverne hennes en hasteavgjørelse om å forsvare landet. Carmarthen mente det var best å gå ut i kamp, og det samme gjorde Nottingham og admiral Russell, som ikke var overbevist om at franskmennene var så sterke som Torrington hadde rapportert, og mente at admiralen var pessimistisk. Da de to flåtene flyttet seg sakte opp kanalen, skrev Russell utkastet til ordren om kamp. Med signaturen til Nottingham i tillegg nådde ordrene admiralen den 9. julen mens han var utenfor Beachy Head. Torrington forsto at om han ikke gikk i slag ville han være skyldig i ordrenekt. Torrington kalte sammen et krigsråd med flaggoffiserene sine og konkluderte med at de ikke hadde noe annet valg enn å følge ordrene.
Slaget
Dagen etter, den 10. juli utenfor Beachy Head nær Eastbourne nærmet Torrington seg den franske slaglinjen. Han plasserte den nederlandske hvite skvadronen med 21 skip - kommandert av Cornelis Evertsen – fremst. Torrington selv var i midten med den røde skvadronen, kommandert av viseadmiral Ralph Delaval som bestod av både engelske og nederlandske skip.
Den franske admiralen delte styrken sin i de vanlige tre skvadronene. Tourville, ombord på «Soleil Royal», kommanderte sentret, den hvite skvadronen Den blåe skvadronen i den franske spissen var kommandert av Château-Renault; Victor-Marie d'Estrées kommanderte den bakre hvite og blå skvadronen. I hver flåte var skvadronkommandanten i midten av sine respektive skvadroner, og flaggoffiserene var i midten av sine respektive divisjoner. Om lag kl. 08ː00 seilte de allierte med vinden på linje. Linjen var strukket ut for å dekke hele den franske flåten og hindre at de ble overrumplet på kantene. Den allierte flåten slet med å komme seg nær nok, og etter å ha tatt imot flere harde treff fra franskmennene avsluttet Torrington, som var i mindretall. Slaget gikk for seg sent på ettermiddagen for å ta fordel av tidevannet og den minkende vinden. Mens skipene hans kaster anker ble franskmennene, som ikke var årvåkne nok, ble ført bort av tidevannstrømmene og havnet utenfor kanonrekkevidde.
Det elleve timer lange slaget ble en komplett seier for franskmennene, men langt fra avgjørende. Da tidevannet snudde kl. 21ː00, heiste de allierte anker. Tourville fulgte etter, men istedefor å gjøre en generell jakt, holdt han strengt slaglinjen, reduserte farten til flåten slik at de langsomste skipene kunne henge med. Likevel satte Torrington syv hardt skadde nederlandske og ett engelsk skip i brann for å hindre at de ble kapret før de kunne søke tilflukt i Themsen. Så snart han var inne i elven ga han ordre om å fjerne alle navigasjonsbøyer, slik at det ville bli for farlig å følge etter ham.
Ettervirkning
Nederlaget ved Beachy Head skapte panikk i England. Tourville hadde nå kommando over Den engelske kanal og det virket som at franskmennene samtidig kunne hindre Vilhelm fra å komme tilbake fra Irland over Irskesjøen og sette i land en invasjonsstyrke i England. I tillegg kom meldingene om den franske seieren i slaget ved Fleurus den 1. juli. For å stoppe den truede invasjonen, ble 6 000 regulære soldater, sammen med en hastig organisert milits, forberedt av Jarlen av Marlborough for å forsvare landet.
I denne atmosfæren av paranoia, ble det ingen som så at tapet kom av at de var i undertall. Nottingham beskyldte Torrington for landssvik. Nottingham var ivrig etter å legge påberopt noen, men ingen kritiserte tolkningen hans. Det var derimot noen gode meldinger for de allierte. Dagen etter Beachy Head, den 11. juli 1690, klarte Vilhelm å så Ludvig sin allierte, kong Jakob, i slaget ved Boyne i Irland. Jakob flyktet til Frankrike, men forsøkene på å få Ludvig til å invadere England ble ikke tatt til etterretning. Markien av Seignelay, som hadde etterfulgt faren, Colbert som marineminister, hadde ikke planlagt en invasjon og hadde ikke tenkt lenger enn Beachy Head. Tourville ankret opp utenfor Le Havre for å reparere skipene og sette i land syke. Franskmennene mislyktes i å utnytte suksessen sin. Ludvig og Seignelay var rasende og summen av seieren til Tourville var den symbolske og fåfengte brenningen av den engelske kystbyen Teignmouth i juli, og han ble fjernet fra kommandoen.
Følger
Det knusende nederlaget til England for Frankrike, den dominerende marinemakten, kulminerte i slaget ved Beachy Head i 1690, og ble med på fremskynde prosessen hvor Storbritannia ble gjenoppbygget som en global makt. England hadde ikke noe annet valg enn å bygge en mektig marine, men siden det ikke var midler tilgjengelig, ble det satt opp en privat institusjon i 1694, Bank av England, for å supplere midler til kongen. De fikk inn 1,2 millioner pund på tolv dager og halvparten av dette ble benyttet til å bygge opp igjen marinen.
Som en sideeffekt førte den store industrien en trengte til dette til at økonomien ble omformet, fra jernverkene som la naglene til jordbruket som brødfødte den mangedoblede styrken i Royal Navy. Dette hjalp det nye Storbritannia - England og Skottland ble slått sammen i 1707 - til å bli velstående og mektig. Sammen med makten til marinen gjorde dette Storbritannia til den dominerende verdensmakten sent på 1700-tallet og tidlig på 1800-tallet, mens Frankrike ble værende en dominerende verdensmakt i napoleonstiden, særlig på kontinentet.
Johannes Franck
Liv og virke
Johan Franck var sønn av Matthias Franck og Anna Rostorpia. Etter studier ved Universität Rostock ble han i 1624 professor i botanikk og anatomi ved universitetet i Uppsala. Er war dort u. a. Lehrer von Olof Rudbeck d.e. Franck beskrev i sine verk de medisinske effektene av ulike planter oppført under deres latinske og svenske artsbetegnelser.
Carl von Linné kalte arten Frankenia i plantefamilien Frankeniaceae opp etter ham.
Volleyball under Sentralamerikanske og karibiske leker 2010
Volleyball under Sentralamerikanske og karibiske leker 2010. Volleyball var en av flere sporter i de tjueførste sentralamerikanske og karibiske leker som ble arrangert i Mayagüez på Puerto Rico i perioden 18. juli til 1. august 2010. Det var tjuende gangen som volleyball var med i de sentralamerikanske og karibiske leker. Det var to turneringer, en for menn og en for kvinner. Puerto Rico vant mennenes turnering og Den dominikanske republikk vant damenes.