cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Renessanse og reformasjon i Europa
Oppdagelsen av fastlands-Amerika – og verden
Portugisernes fremferd i Brasil var brutal. I utgangspunktet var ikke Portugal spesielt interessert i å kolonisere Brasil, men da franskmenn dukket opp og interesserte seg for fargestoffet til brasiltreet – landet er oppkalt etter treet – ble det konkurranse. Frankrike anerkjente ikke Tordesillas-avtalen. For dem var det ikke nok å kontrollere et territorium på papiret. Portugal måtte derfor velge mellom å oppgi Brasil eller å kolonisere landet. Dermed begynte portugisisk kolonisering av Brasil, med spesielt brutale forhold på sukkerplantasjene. Portugal hadde ikke hatt en diskusjon om indianere som undersåtter, og i over 200 år ble de nærmest som «fritt vilt» å regne. For å rettferdiggjøre deres grusomme behandling av indianerne, kom portugiserne med anklager om kannibalisme blant indianerne. Fra 1534 ble det innført lenssystemer i Brasil, lenge etter at Spania hadde avskaffet dem. Imidlertid ble lenssystemene avskaffet. Ikke fordi det var inhumant, men fordi det rett og slett ikke var nok folk – indianere – til å kunne gjennomføre det.
Den andre hendelsen i 1519 var at den portugisiske sjøfareren Fernão de Magalhães, kjent som Magellan, reiste i Castillas tjeneste for å finne en sjøvei til India. Magellan lyktes etter mye strev med å komme seg forbi Kapp Horn helt sør i Amerika. Dermed oppdaget han det svært store Stillehavet og øygruppen som senere ble kjent som Filippinene. Her ble Magellan drept, og nestkommanderende Juan Sebastián Elcano tok over. Elcano dro via Molukkene – et stort handelssted for krydder – og tilbake til Spania i 1522. Handelen med krydder betalte utgiftene med reisen og ga et solid overskudd. Elcano selv dro til sjøs igjen, og forsvant sporløst i 1526.
Reformasjonen (1517–1556)
Kirken hadde lenge slitt med anklager om å være splittende, og i tillegg ikke etterleve sine egne krav om nøysomhet. Koblet med dette ble Europa i stadig større grad en verdensdel med enevelder. Eneveldene gjorde at kongen hadde nok makt til å kreve kontroll også over kirken. Mange prester krevde rett til å gifte seg. Det var et økende press på at noe måtte skje.
I 1517 innledet den tyske teologen Martin Luther sin kamp mot kirkelig praksis, især misbruk av avlatssystemet til personlig berikelse for kirkens menn. Dette utviklet seg til å bli en åndelig kamp. Det var et tydelig skille mellom de i hovedsak nordtyske fyrstedømmene som støttet Luther, mot de i hovedsak sørlige katolske som kjempet mot ham. Luther og hans menn – og enkelte som opererte på egen hånd, gjorde opprør, og det foregikk både ikonoklasme (ødeleggelse av bilder) og regelrette store protester mot adel og kirke. Protestantene fikk imidlertid en formidabel motstander i keiser Karl V av både Spania og Det tysk-romerske rike. Han var en humanist, men også en katolikk som kjempet kraftig mot protestantisme.
Protestantismen spredte seg til Norden, der den i Danmark, Finland og delvis Sverige ble godt mottatt, mens den i Norge og Island ble mottatt med skepsis. Protestantismen spredte seg til Sveits, der teologen Ulrich Zwingli skapte sin egen versjon av den som slo an godt. I utgangspunktet var England et fristed for katolisisme, men da storpolitikk forhindret at kong Henrik VIII fikk annullert sitt ekteskap, brøt også England med den katolske kirke og skapte sin egen.
Kalvinismen, opprinnelig fra Sveits, ble populær delvis i Frankrike, helt nord i Skottland og i Nederland. Den ble lagt merke til i Polen. Böhmen på sin side hadde allerede sin egen trosretning i husittisk retning, som var en katolsk sekt mer enn en protestantisk. Ungarns eventuelle reformasjon ble avbrutt da de ble beseiret av Det osmanske rike gjentatte ganger, og måtte kjempe mot dem og etter hvert sin egen borgerkrig samtidig.
Anacondas: Trail of Blood
Anacondas: Trail of Blood (også kjent som Anaconda 4) er en amerikansk skrekkfilm fra 2009.
Thomas Piketty
Thomas Piketty (født 7. mai 1971) er en fransk samfunnsøkonom. Han er særlig kjent for sin forskning på hvordan fordelingen av inntekt og formue har utviklet seg over tid. Piketty er ansatt ved École des hautes études en sciences sociales (EHESS) og er professor ved École d'économie de Paris. Piketty tok doktorgraden i samfunnsøkonomi som 22-åring og ble i 1993 assistant professor ved Massachusetts Institute of Technology i Boston, men vendte tilbake til Paris etter tre års forskningsopphold. Han har vært økonomisk rådgiver for det franske sosialistpartiets presidentkandidat Ségolène Royal.
Anacondas: Trail of Blood
Regissør var Don E. FauntLeRoy. Hovedrollene spilles av Crystal Allen, Linden Ashby, Danny Midwinter, og John Rhys-Davies. Filmen var en oppfølger til Anaconda 3: The Offspring (fra 2008) som hadde premiere den 28. februar 2009. Filmen ble fulgt av Lake Placid vs. Anaconda (fra 2015) som var en crossover med Lake Placid-film serien.
Handling
En baby-anakonda blir brukt til eksperiment av Peter Reysner, som skaper en hybrid av blod-orkider fra Borneo som gjorde det mulig for anakonda å vokse seg veldig stor og leve mye lenger, og skape et serum for celle-regenerering. Men den lange anakondaen unnslipper fra buret, og dreper Peter i en gruve fylt med blod-orkideer. Peter "J.D." Murdoch, en milliardær som lider av kreft, sender leiemorderen Eugene og hans håndlangere for å finne Peter og serumet Peter skapte slik at serumet kan kurere Murdoch.
Han ber dem også finne Dr. Amanda Hayes, og drepe henne om nødvendig. Dr. Amanda Hayes, den eneste overlevende etter forrige film, leter også etter Peter - fast bestemt på å ødelegge serumet og bli kvitt anakondaen for godt. I mellomtiden blir en gruppe oppdagelsesreisende: Jackson, kjæresten Wendy, Wendys beste venninne Heather, samt brødrene Patrick og Scott, dratt inn i jakten på slangen. På grunn av det spesielle serumet kan ikke anakondaen lenger dø uten betydelig skade på indre organer.
Cathy Ryen
Cathrine Ryen  (født 16. september 1964) er en norsk sanger fra Arendal, bedre kjent som Cathy Ryen.
Renessanse og reformasjon i Europa
Religiøsitet og politikk rundt 1500
John Wyclif og Jan Hus var viktige forgrunnsfigurer i reformarbeidet i den katolske kirken. Mot slutten av 1400-tallet kom også Erasmus av Rotterdam med sine tanker. Erasmus var ikke provoserende og anti-kirkelig, men han latterliggjorde det pompøse og overdrevne. For Erasmus handlet veien ut av kirkens blindvei om utdannelse og opplæring av massene. Han argumenterte også for at verken handel eller kunstmaleri av hedenske skikkelser var uforenelig med å være en god kristen, og han mente at Det nye testamentet burde oversettes til mer moderne språk i stedet for å være på latin og gresk. Fordi han argumenterte mot misbruk av makt og dovenhet innen kirken uten å angripe kirken selv, ble han en svært populær figur blant de ledende skikkelsene i Europa.
Kristendommen hadde, med påvirkning av pest, sult og krig, utviklet seg i retning angst og nesten panikk. Endetiden var nær i manges oppfatning, da det het i Johannes' åpenbaring at den skulle komme med Apokalypsens fire ryttere, død, pest, sult og krig. I tillegg hadde djevelen fått en ny rolle, ettersom hans makt var svært reell i mange europeeres oppfatning. Den tyske kirkemannen Heinrich Kramer kom i denne sammenhengen med boken Heksehammeren. Boken viste hvordan man kunne avsløre Djevelens tjenere, altså heksene.
Politisk var 1500-tallet preget av indre splid mellom de europeiske maktene. Italia opplevde uro på 1500-tallet. Firenze undervurderte de interne problemene og den manglende stabiliteten, mens Venezia fikk mer og mer problemer med eksterne krefter, spesielt Det osmanske riket, men også forskjellige koalisjoner av europeiske makter. Utover 1500-tallet ble stadig flere italienske bystater offer for europeiske styrker, da særlig selvstendige monarkier med store hærer og flåter. De moderne vesteuropeiske stormaktene (Spania, Portgal, England, Frankrike, Nederland) var kongedømmer med en sterk konge, en svekket adel og en mer eller mindre utradert føydalisme.
Reformasjonen i Det tysk-romerske rike
Kirken hadde en rekke utgifter, blant annet til bygging av Peterskirken, og disse ble delvis finansiert ved salg av avlatsbrev. Praksisen ble misbrukt, og det var i utgangspunktet dette misbruket munken og professoren Martin Luther kritiserte. Kritikken hans gikk imidlertid innen kort tid lenger og utviklet seg til en teologisk bevegelse kjent som protestantisme. Han mente at frelse krevde kristen tro alene, og ikke gode gjerninger. Troen var privat mellom personen og Gud, og dermed trengtes ikke den katolske kirke som mellomledd. Luther ble lederen for en religiøs, antiklerikal og fremmedfiendtlig gruppe. Budskapene til Luther var flere: Bibelen var det eneste redskapet til rettroenhet. Faste, helgendyrkelse, pilegrimsreiser og messer var unødvendige. Skjærsilden eksisterte ikke. Av kirkens syv sakramenter ble bare to igjen hos protestantene, dåp og nattverd. Transsubstansiasjon, at i munnen blir vinen til Jesu' blod og kjeksen til Jesu legeme, ble også avskrevet. Munkeordener skulle avskaffes og prester kunne gifte seg. Han anmodet også mange fyrster og andre monarker å ta kontroll over religionen i sitt land. Mange av de nye monarkiene benyttet seg gladelig av denne muligheten. Takket være trykkekunsten, ble disse ideene raskt spredt til store deler av riket.
Cathy Ryen
Cathy Ryen sang i bandet Fatal i en årrekke, bandet ga ut flere musikkassetter lokalt i Arendal. Hun turnerte også med Dag Spantell allerede som 15-åring. Hun ga ut musikkalbumet Vind fra vest sammen med Lars Børke (1947–2007) i 1982. Hun deltok i Melodi Grand Prix 1983 med sangen «Lengsel», som kom på sjetteplass, og i Melodi Grand Prix 1984 med sangen «Jeanne d'Arc», som kom på åttendeplass. Hun har vært med på flere samlealbum med julesangen «Feliz Navidad».
Renessanse og reformasjon i Europa
Reformasjonen i Det tysk-romerske rike
Luther og hans tilhengere gikk skarpt ut. Luther selv sa at han brukte sine motstanderes skriverier som toalettpapir. Flere tilhengere hadde offentlige brenninger av pavebuller som advarte om mulig ekskommunikasjon av Luther. Profanisering av hellige objekter foregikk også, i tillegg til tresnitt som fornærmet paven og sammenliknet ham med et esel eller demon. Fra 1520 av ble det stadig flere opprør i tyske byer. Det begynte med Erfurt, og spredte seg til mange andre byer. Gjennomgangstonen var at kirken hadde utgitt seg for å være hevet over eller i det minste bedre enn lekmennesker, mens Luthers lære sa at de ikke hadde noen vesentlig funksjon.
Cathy Ryen
Cathy Ryen bor på Hisøy, rett utenfor Arendal.
Renessanse og reformasjon i Europa
Reformasjonen i Det tysk-romerske rike
Grunnen til at Luther hadde fått være i fred de første årene skyldtes delvis at det skulle utpekes en ny keiser for Det tysk-romerske rike. I den anledning ville ikke paven, som støttet Frans I som ny keiser, starte en konflikt. Imidlertid vant Karl V. Dette gjorde at Europa fikk en av de mektigste kongene siden Karl den store. Karl V styrte i tillegg til Det tysk-romerske rike, Spania (siden 1516), de spanske besittelser i Italia og Amerika, Flandern og Burgund. Fra tidlig av ble det krig mellom Karl V og Frans I, som var konge av Frankrike. Den fransk-tyske krigen varte under begges regimer og enda lengre. Frankrike fryktet Habsburgernes hegemoni i Europa, mens Habsburg så med bekymring på franske krav på områder de selv kontrollerte, inkludert Milano og Burgund.
Karl V var katolikk, og dessuten leder av den spanske inkvisisjonen. Slik var han forpliktet til å bekjempe Luther. Samtidig var han en humanist uten dogmatiske trekk. Luther hadde mektige venner, som Fredrik den vise av Kurfyrstedømmet Sachsen. Fredrik fikk forhandlet frem en avtale om at Luther skulle få fritt leide til å forsvare seg under Riksdagen i Worms i 1521. Der nektet han å trekke tilbake sine meninger, og sa at bare Bibelen eller egen fornuft kunne få ham til å forandre mening. Karl V erklærte Luther fredløs så fort Riksdagen var over, men Fredrik den vise forutså at det ville skje, og hans soldater kidnappet Luther og dro ham øyeblikkelig til Fredriks slott. Under oppholdet brukte Luther et år på å oversette Bibelen til tysk. Bibelen fikk betydning både religiøst og språklig, da den ble det første standardiserte tyske verk. Etter utgivelsen av boken brukte Luther mesteparten av livet på å organisere den nye kirken, med utfordringer blant annet fra frikirker som gikk langt vekk fra hans tolkning. Han gikk langt i å fordømme dem, men det store gjennombruddet kom med den ortodoks-lutheranske teksten Confessio Augustana i 1530, som ble del av den lutheranske kirkens trosartikler.
Utfordringene med protestantismen handlet om mer enn bare religiøs uenighet. Lutheranere kunne forfølge katolikker, stjele skatter fra kirker og på andre måter gjøre opprør. Det største opprøret kom i Det tysk-romerske rike, der en stor gruppe bønder gjorde opprør, i ettertiden kjent som den tyske bondekrigen. Adelen måtte inn, og til sammen over 100 000 mennesker ble drept i det som trolig var den største bondereisningen i Europas historie. I 1526 ble det i Riksdagen i Speyer bestemt at protestanter skulle få lov til å tro det de ville. Imidlertid varte dette bare i tre år, før en ny riksdag i Speyer avviklet den første.
Zwiglis Sveits og Bucers Strasbourg
Strasbourg hadde en spesiell religiøs reformasjon. I motsetning til Sachsen, som hadde trygghet i kurfyrstens soldater, og Sveits' som med sine fjell var vanskelig å erobre, var byen åpen for alle. Det var også en handelsby med mange handelsvarer innom, inkludert bøkene til blant andre Luther. En av de første reformatorene var Matthäus Zell, som angrep kirkens maktmisbruk. Han påvirket andre religiøse ledere, inkludert Martin Bucer, en i utgangspunktet fattig, ukjent og arbeidsledig person. Han hadde blitt opplært i en dominikansk orden og kunne sin bibel. Zell lot seg imponere av Bucer, og han og flere andre protestanter, ble prester i forskjellige kirker i byen i begynnelsen av 1520-årene. Alle preket evangelikalisme, hvilket vil si en boklig forståelse av Bibelen og et personlig forhold til Gud. Bevegelsen var i tillegg imot bildebruk i kirken, uten at dette medførte ikonoklasme. Strasbourgs ledere viste stor forståelse for denne bevegelsen, og byen ble et fristed for mange forfulgte protestanter. I tillegg mente Bucer og andre samtidige, at mens det var viktig med enighet om de store saker, var det stor åpning for uenighet på andre emner. Imidlertid var det ikke slik at Karl V hadde ubegrenset tålmodighet, og da Det schmalkaldiske forbund, et forbund av protestantiske monarker, tapte den schmalkaldiske krig mot Karl V, falt Strasbourg, og byen måtte signere et katolskvennlig interim. Bucer valgte heller å dra til England, og den protestantiske bevegelsen svant hen. Da byen igjen ble protestantisk, var det ikke med den samme gløden.
Reformasjonen i Norden
Norge hadde hatt lang periode med nedgang så ut til å gå mot slutten. Landet var i motsetning til Danmark ikke klar for reformer. Erkebiskop Olav Engelbrektsson var med på å tvinge frem en streng håndfestning som krevde at Frederik I forfulgte lutheranere. Frederik I hadde signert et liknende dekret i Danmark, men ignorert det. Engelbrektsson spilte et dobbeltspill der han og flere andre biskoper støttet Christian IIs forsøk på å ta tilbake landet. Dette skapte en situasjon der Engelbrektsson, som var katolikk, støttet Christian II, en lutheraner, mot Frederik I som i navnet var en katolikk. Da Frederik I vant, måtte Engelbrektsson ydmykende støtte Frederik I. Da Frederik I døde, ble Engelbrektsson og andre engasjert i Christian IIs svigersønn som konge, men dette mislyktes, og da Christian III tok over tronen i 1536, mistet Norge sin selvstendighet. I 1537 ble Norge et protestantisk lydrike under Danmark. Kronen forsynte seg grovt av skattene i de norske kirkene. Christian III bestemte seg likevel for ikke å provosere nordmennene for mye, og nye biskoper ble sakte innsatt. Også Island var dårlig forberedt på overgangen til reformasjonen, slik at først i 1550-årene kjenner en til at Danmark lyktes.
Sverige hadde et annet utgangspunkt enn sine nordiske naboer. Kirken var langt mer selvstendig, og det var ikke et like klart brudd med kongemakten som i Danmark og, om enn ufrivillig, Norge og Island. Kong Gustav Vasa hadde behov for de store formuene til kirken, men han var ikke interessert i å la kirken være et rike innen riket. Dermed gjorde han seg selv til kirkens overhode. Olaus Petri ble den store reformatoren. Likevel var det flere som angrep Petri, som giftet seg og dermed ble ekskommunisert av den katolske kirken, som han selv ikke mente å tilhøre. Vasa bedrev en balansegang ved at han tillot begge trosretninger. I praksis startet han likevel en protestantisk bevegelse. Denne ble møtt av opprør som Vasa slo ned. Mye maktspill senere ble Sverige først luthersk i 1571. Finland på sin side var under Sverige og fulgte mye av deres bevegelse. Imidlertid hadde den store reformatoren Mikael Agricola en stor påvirkning i Finland da han skrev religiøse tekster på finsk. Slik spilte han en like viktig rolle for finsk språk som Luther gjorde for tysk.
Anglikanismen
England bestod av troende katolikker i middelalderen, men utviklingen i senmiddelalderen med paver og motpaver skapt en tydelig skepsis der. Kirken ble langt på vei nasjonalisert i 1351 da engelske styresmakter reduserte pavens makt. Den universale kirke, som den katolske kirke ønsket å fremstå som, var dermed universell i et stadig mindre univers som ikke inkluderte Frankrike eller England, og bare delvis Castilla og Aragón, administrativt. Det skjedde utover på 1300- og 1400-tallet en utvikling der statsadministrasjonen, tidligere forbeholdt kirkens menn, ble sekularisert. Engelske kanslere og skattkammermestre ble i stadig mindre grad geistlige. Selv med denne endringen i statsforvaltningen var England et grunnleggende katolsk land.
I lang tid var Henrik VIII av England sett på som troens forsvarer. Da han styrte var England et av få land der den romersk-katolske kirken i Roma hadde god politisk kontroll over landets kirke. I både Spania og Frankrike hadde kongen tatt over kontrollen selv, og det samme gjaldt flere tyske riker som konverterte til protestantismen. Det var i tillegg et problem at Henriks hustru, Katarina av Aragon, hadde født ham seks barn, men fem av dem var dødfødte eller døde unge. Bare Mary overlevde. Katarina var hans eldre brors enke, og han måtte be om tillatelse for å ekte henne. Da hun ikke lyktes i å gi ham barn, bestemte han seg i 1527 for å få seg en ny ektefelle for å få en arving. Henrik hadde fattet interesse for Anne Boleyn. Han trengte imidlertid en annullering – skilsmisse var ikke akseptert – for å kunne gifte seg igjen. I utgangspunktet virket det i orden, ettersom det korrekt var slik at Katarina av Aragon ifølge loven ikke kunne gifte seg med ham, og at man kunne oppheve tillatelsen. Imidlertid mente keiser Karl V, som var nevøen til Katarina av Aragon, at det ikke var gyldig grunn til å annullere ekteskapet.
Paven, Klemens VII, valgte ikke å gjøre noe, dermed tok Henrik VIII saken i egne hender i 1533. Han fikk Thomas Cranmer, erkebiskop av Canterbury, som hadde oppfatninger i protestantisk retning, til å oppheve ekteskapet med Katarina slik at han kunne gifte seg med Anne Boleyn. Deretter fulgte han opp med å få gjennom Act of Supremacy i 1534, da han erklærte Kongen å være Englands kirkes overhode. Henrik VIII gikk lenger enn kongene i Spania og Franrkike. Han forbød kommunikasjon og utbetalinger til paven, tok over retten til å utnevne biskoper og abbeder og gjorde det til forræderi ikke å akseptere kongens overhøyhet. Dette maktpolitiske handlinger – selve den religiøse doktrinen fikk stå i fred, noe han også gjorde klart gjennom De seks artikler. Transsubstansiasjon var fortsatt del av troen, prester måtte forbli i sølibat og muntlig skriftemål var del av troen. Det eneste sterke bruddet med katolisismen var opphevelsen av munkeordener. Han brukte landområdene beslaglagt fra munkene delvis for egen berikelse og delvis for å styrke eller utnevne nye adelsmenn som støttet hans brudd med kirken. Selv om Henrik VIII brøt med kirken, gjennomførte han en streng praksis, og mange protestanter mistet livet.
Kalvinismen
Den fransk-sveitsiske teologen Jean Calvin var en reformist som måtte rømme Frankrike etter at en rekke katolikker tok til orde for å forfølge protestanter og reformister. Han endte opp i Genève. Calvin passet godt inn i byen, og ble der fra 1532 av – med et tre års opphold i Strasbourg 1538–1541. Kalvinismen, Calvins lære, inkluderte troen på predestinasjon. Inspirert av blant andre Zwingli mente Calvin at Gud hadde bestemt hvem som skulle få frelse allerede før man ble født. De som viste evne til fromhet og overvinning av fristelse viste sin evne til å la seg forene med Kristus. Slik ble ikke frihet fra gode gjerninger en åpning til dekadanse og moralsk forfall, men heller pietisme og inderlighet for å fremstå som en god kristen. I forfølgelsen av dette ble gode gjerninger ikke lenger en religiøs plikt, men noe man gjorde for å prise herren. For kalvinister var det utenkelig at kirken kunne underlegges staten, slik at man i stedet valgte å ha frie kirker.
Fra Genève spredte kalvinismen seg til Nederland og enkelte tyske riker. Den kom seg også til Frankrike (med hugenottene) og Skottland (med presbyterianerne). I begge disse landene ble kalvinismen fulgt av politisk-religiøs vold. I Skottland tok kalvinisme gradvis over fra katolisisme. I Frankrike startet den en form for borgerkrig, og i en stund var det en minoritetsreligion.
Sentral- og Øst-Europa under reformasjonen
Preussen var under katolske Polens overherredømme, men hadde en god del internt selvstyre. I løpet av kort tid ble området, som var startet som et katolsk kristningsprosjekt, selv konvertert til protestantismen. Polske myndigheter var selv forberedt på reformer. Et av de vesentligste temaene, etter at Preussen var innlemmet, var retten til å utnevne biskoper og abbeder. Løsningen ble at det ble gitt en kongelig anbefaling, men denne anbefalingen inkluderte ofte folk som svekket kirkens rykte for heder og pietisme. Likevel var det en rekke reformistiske tanker, blant annet for å bekjempe kirkeliges hang til drikking, konkubiner, dansing og en rekke andre omstrite praksiser. Problemet for Polen var imidlertid at de allerede hadde en rekke religioner. Polen hadde et lite vellykket forsøk på å nærme seg den gresk-ortodokse kirke, og dessuten hadde det polske riket et stort antall slaviske ortodokse, både rutenere og russere. Sigismund I av Polen var forberedt på å gjøre noe med den voksende reformistiske bevegelsen, men var ikke like klar for å gå hardt ut. Likevel ble import av «kjetterske» bøker, en forbrytelse straffet med døden, og i 1534 ble det påkrevet at kjetterske universiteter måtte gå tilbake til den katolske troen. Dette var mest under press fra kirken. Lutheransk protestantisme var ikke spesielt populært uansett i Polen, men da Sigismund I døde i 1548, dukket det opp en ny bevegelse som slo langt bedre an, kalvinismen. Her var særlig teologen Jan Łaski en viktig figur. Polen gikk ikke over til protestantene, men det ble en sterk tilstedeværelse av kalvinisme.
Böhmen hadde tildigere tatt et skritt ut i hva paven anså som kjetteri under Jan Hus og de påfølgende krigene. Husittisk tro var imidlertid lite forskjellig fra katolisisme, og fokuserte i utgangspunktet mest på kirkens praksis mer enn dens teologi. Likevel ble gudstjenestene gjennomført på innbyggernes eget dagligspråk og de religiøse skriftene ble oversatt. Det største stridsspørsmålet handlet om såkalt utaquisme, troen på at lekfolk skulle motta både kristi blod og kristi legeme, da kristi blod ble forbeholdt prestene. Imidlertid, da Det osmanske rike bekjempet ungarerne, ble Böhmens parlament skremt til å velge som ny konge i 1520 en sterk leder, Ferdinand, den yngre broren til Karl V. Han anså utaquistene som en katolsk sekt heller enn kjettere, og prøvde å få dem tilbake i folden ved å få den katolske kirke til å se bort fra deres nattverd og krav om at prester skulle kunne gifte seg. I 1547 lyktes han i å svekke parlamentet, som hadde støttet den tapende side i den schmalkaldiske krig. Det lyktes ikke Ferdinand å bekjempe opprøret helt, og det var mange reformister i Böhmen, eller som hadde flyktet til nabolandene og arbeidet videre derfra.
Ungarn hadde lang tradisjon med selvstendighet. Pave Sylvester II skal visstnok ha gitt Ungarns første konge, Stefan I av Ungarn, retten til selv å velge biskoper. Det er usikkert om denne historien er en myte eller sann, men de ungarske kongene på 1500-tallet brukte den for å få makt over kirken ved å utnevne sine folk til biskoper. Dette medførte at mange adelige manglet den formen for ydmykhet og fromhet som var nødvendig da Ungarn etter hvert ble angrepet av Det osmanske rike, og dessuten presset av lutheranere. For lutherske bøker og ideer fløt over grensen, og etter hvert ble enhver oppførsel som hintet av annerledeshet stemplet som luthersk. Flere kirker ble lutherske uten å vite om det. I tillegg var det mange tyske områder i Ungarn som valgte en luthersk retning. Flere ble straffet, enkelte med dødsstraff, om de var for åpne i sin reformasjon. Da Ungarn ble beseiret i slaget ved Mohács i 1526, fulgte en 20 år lang borgerkrig med gjentatte osmanske angrep inn i Ungarn. Den ungarske kirken – og adelen – tapte stort, og mange bispeseter forble uten biskop. Dog var det i områder av Ungarn at Det osmanske riket gjorde seg gjeldende, at mange konverterte til protestantisme. For disse protestantene var det klart at Gud ikke straffet ungarerne med tyrkerne for deres feil, men heller at ungarere var Guds folk som skulle kjempe vekk overmakten.
Dagligliv i renessansen
Renessansen var en tid der overtro og vitenskap overlappet hverandre. Livet for vanlige mennesker handlet i stor grad om fødsel, arbeid, ekteskap og alderdom. Samtidig var dette en periode med langt større sosial mobilitet enn tidligere, spesielt på grunn av økning i antall byer. Mange vitenskaper utviklet seg markant, mens andre, som medisin, hadde beskjeden utvikling. Perioden var også en tid der byene fikk økt betydning og vokste jevnt. Bylivet hadde sine klare regler for væremåte og påkledning.
Livet i byene
Den generelle utviklingen i byene gjennom renessansen var markant vekst, både i antall innbyggere og rikdom. Denne økningen var ikke unik for byene, men skjedde også i områdene utenfor. I Flandern og Nord-Italia hadde byene lenge vært relativt store, men i renessansen vokste også andre byer i Europa. Rhinområdet var en av områdene som særlig utviklet seg, og det gjorde også en rekke byer i Italia. Padua, Verona, Vicenza og særlig Napoli vokste kraftig. Napoli var Paris' største konkurrent til tittelen Europas største by på den tiden. Samtidig var det motsatt utvikling i Milano, Firenze, Bologna og Brescia, som hadde en sterk nedgang.
Samtidig var det ikke bare slik at det kun var få og store byer. Antall mindre byer (under 10 000 innbyggere) økte kraftig på 1500-tallet. Det var over 700 i England, 2000 i Frankrike, 3000 i Det tysk-romerske rike og 800 i Polen. Flere byer, kombinert med at føydalisme ble avskaffet, medførte også at mange, spesielt i vest, flyttet fra landsbygden til større eller mindre byer. Enkelte, blant dem omtrent 250 000 spanjoler, fant veien over til Den nye verden. Denne fraflyttingen gjorde at det stadig var behov for arbeidskraft i byene. I tillegg var byene i Europa farlige, både på grunn av vold og dårlige leveforhold, som forurenset vann, lite renhold og manglende mat.
Livssyklusen
I renessansen var verdens- og menneskeforståelsen markant forskjellig fra den som senere utviklet seg i opplysningstiden. Livet var ofte delt inn i forskjellige aldre, som skolegutt, romantiker, soldat og etablert mann. For kvinner var det ofte rollen som jomfru, kone, mor eller enke. Dette var ofte portrettert i glassmalerier og skulpturer, skuespill og dikt. I stykket Som dere vil ha det skrevet i 1599, altså noe etter denne perioden, beskriver rollefiguren Jacques mannens syv roller: Barnet, skolegutten, elskeren, soldaten, dommeren, den gamle og så den senile som går i barndommen.
Barndom
Kjønnsmodenhet startet også den perioden som ble omtalt som romantiker eller «elsker». Dette var den seksuelle perioden, skjønt ord som «sex» ikke eksisterte på 1500-tallet. Det var vanlig å omtale kjønnsorganene som rene reproduksjonsorganer. I denne sammenhengen var det kvinnelige kjønnsorgan oppfattet som det mannlige, bare vrengt innover. Selv da klitoris ble «oppdaget» på 1500-tallet, var penis-sammenlikningen ofte brukt. Elskov var uansett vurdert ut fra en religiøs sammenheng, altså som en uting, spesielt i Øst-Europa, der det også var nedvurdert innenfor ekteskapet. En teori dukket opp om at Jesus ble født gjennom Jomfru Marias øre i stedet for den moralsk tvilsomme veien nedentil. I Vest-Europa var det mer tvetydig; siden Gud skapte mennesket, måtte også reproduksjon og sanselighet være en guddommelig gave. Samtidig var sølibat det som katolikker vurderte høyest. Protestanter satte derimot ekteskapelig kjødelighet høyere enn sølibat, og mente at par, og spesielt kvinner, trengte elskov for å leve et godt liv. Utenomekteskapelig seksuell aktivitet ble ofte hyllet i sanger dersom det var menn, men foraktet i samme sanger dersom det var kvinner som utfoldet seg.
Ekteskap
Ettersom døden var nærværende, var arv et viktig anliggende. Kontrakter mellom blivende ektefeller var svært vanlig, spesielt om en av partene eller begge hadde tidligere ekteskap bak seg. En av grunnene til dette var at kvinner som giftet seg fikk sin del av arven som medgift. Det var som oftest mannen som kontrollerte, men ikke eide, sin kones medgift, men her varierte lovene i de forskjellige regionene. Ellers var ekteskapstradisjonene markant forskjellige rundt om i Europa. I nordvest var det vanlig å vente helt til midten av 20-årene med å gifte seg, for deretter raskt å bli en selvstendig familie. Aldersforskjellen mellom parene var også beskjeden, der mannen typisk bare var et par år eldre enn bruden. I Irland og resten av Europa var det mer vanlig å gifte seg som tenåringer og å bli i storfamilien, eller at mannen var godt oppe i 30-årene mens kvinnen var betydelig yngre.
Frankrike under VM i friidrett 1993
Frankrike deltok under VM i friidrett 1993 (utendørs) fra 13. august til 22. august 1993 i Stuttgart i Tyskland, men tok ingen medaljer under mesterskapet.
Vasilina Khandoshka
Vasilina Khandoshka (født 16. august 2001) er en belarusisk synkronsvømmer.
Thomas Piketty
Thomas Piketty reagerte negativt på matematiseringen og det teoretiske preget over amerikansk samfunnsøkonomisk vitenskap. Han fattet tidlig interesse for å tilnærme økonomifaget til de andre samfunnsvitenskapene, og bidro til å opprette en business-utdanning – Paris School of Economics – i et blandet samfunnsvitenskapelig universitetsmiljø. I Paris har Piketty særlig forsket på historisk nasjonalregnskap, fordelingsøkonomi og problemstillinger omkring økonomisk vekst. Han inngikk i en forskningsgruppe som gjennom ti år studerte økonomisk ulikhet, ledet av Samuel Bowles og Pranab Bardhan, og hvor også den norske samfunnsøkonomen Karl Ove Moene deltok. . Pikettys kanskje nærmeste samarbeidspartner i forskningen har vært Emanuel Saez ved University of California, Berkeley, mens britisk forskning har hvilt på samarbeidet med Tony Atkinson ved Oxford University.
Vasilina Khandoshka
Hun representerte Belarus under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble nummer 11 i duett.
Sho Uchida
Sho Uchida (født 28. september 1987) er en japansk svømmer.
Han representerte Japan under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor han ble utslått i forsøkene på 200 meter fri.
Thomas Piketty
Kapitalen i det 21. århundre
I 2013 utgav Piketty boka Le Capital au XXIe siècle (Kapitalen i det 21. århundre) som ved hjelp av en stor mengde historiske data ga en oversikt over inntektsulikhet i vestlige land siden omkring år 1800, særlig i Frankrike hvor kildematerialet av liknings- og arveoppgaver er omfattende og ubrutt. Analysen gir også en sammenstilling av data fra Storbritannia, og med senere tidsserier fra USA, Tyskland, Japan og Sverige. Utgivelsen innebar en popularisering av datamaterialet som Piketty og et titalls andre forskere har sammenfattet siden 2011 i World Top Incomes Database (WTID). Det norske datamaterialet er sammenfattet av Rolf Aaberge ved Statistisk sentralbyrå. Boka fikk begrenset oppmerksomhet i hjemlandet, men som ble en bestselger da den året etter ble utgitt på engelsk.
I ''Kapitalen i det 21. århundre'' tar Piketty utgangspunkt i at den økonomiske veksten og inflasjonen i de tradisjonelle jordbrukssamfunnene helt fram til 1800-tallet var svært lav, i praksis mindre enn 1 prosent per år. Samtidig har avkastningen på kapital hele tiden vært høyere, gjerne 3 - 5 prosent, slik at kapitalen (formuene) har en tendens til å vokse raskere enn inntektene av arbeid og produksjon. Dette akselererte med den industrielle revolusjonen, og medførte at de private formuene nådde opp i 6-7 ganger nasjonalinntekten i både Frankrike og Storbritannia, mot 4-5 ganger nasjonalinntekten i USA. Det var denne sterke «akkumulasjonen» som også Karl Marx observerte, og den løp parallelt med en stagnasjon i prisene og tidvis tilbakegang i lønningene. Med første verdenskrig og de påfølgende krisene og andre verdenskrig ble dette mønsteret radikalt brutt, veksten økte, inflasjonen ble tidvis sterk, og kapitalformuene sank til typisk 2-3 ganger BNP. Dette lave nivået på kapitalakkumulasjonen holdt seg lenge, takket være progressive skatter, nasjonalisering, inflasjon, og ulike høye engangsskatter på formue.
Tendensen til rask akkumulasjon tilskrives bare i begrenset grad den kapitalvennlige politikken som eksempelvis Margaret Thatcher og Ronald Reagan igangsatte på denne tiden. Hovedårsaken til den sterke kapitalakkumulasjonen tilskriver Piketty den generelle motviljen mot kapitalbeskatning, nedgangen i den økonomiske veksten, som falt fra typisk 3–5 prosent i etterkrigstiden, til et nivå på 0–2 prosent årlig de siste førti årene. Dermed har kapitalinntektenes forsprang på arbeidsinntektene (r > g) økt, og forskjellene har blitt større. Mens Marx mente at kapitalakkumulasjonen ville fortsette uhemmet og dermed redusere avkastningen på kapital ned mot null (r = g, «profittratens fallende tendens»), peker Piketty på noen krefter som holder kapitalavkastningen oppe selv om den relative mengden kapital øker. Krefter som ifølge Piketty kan motvirke de stadig økende forskjellene, er økt utdanning, innovasjon og økonomisk vekst, befolkningsvekst og innvandring, inflasjon, kapitalkontroll og skattlegging av kapital og formue. Av disse virkemidlene anbefaler Piketty en internasjonal skatt på kapital for å motvirke de ulikhetstendensene som følger av forholdet r > g.
I desember 2014 arrangerte tankesmien Agenda et offentlig foredrag med Piketty i Oslo, hvor han blant annet pekte på utfordringene for den nordiske velferdsmodellen.
Piketty ble i 2015 utnevnt til ridder av Æreslegionen, men avslo å motta ordenen.
Renessanse og reformasjon i Europa
Ekteskap
Det var vanlig å bli enke eller enkemann før en ble gammel, noe som ga størst endring for kvinners liv. For kvinnene forsvant den økonomiske sikkerheten ved bortfall av mannens inntekt. Samtidig kunne kvinner arve fra sine ektemenn og investere dem klokt dersom paret var i det minste moderat rike. Enker ble familieoverhodet, dermed kunne de bestemme barnas fremtidige ektefeller og ta andre avgjørelser. Det var også vanligere for menn enn for kvinner å gifte seg på nytt.
Rosa Kellner
Rosa Kellner (født 21. januar 1910, død 13. desember 1984) var en tysk friidrettsutøver.
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 1928, hvor hun tok bronse på 100 meter stafett.
Renessanse og reformasjon i Europa
Alderdom og død
Nøyaktig når et menneske gikk over fra voksen til gammel var uavklart. Tradisjonelt var overgangsalderen et utgangspunkt for kvinner, og mange kvinner fikk gjerne sine siste barn i 40-årsalderen. For menn var det ingen klar overgang. De fulgte mønsteret fra familiene nevnt over, altså at nordvest i Europa levde de eldre for seg selv så lenge de kunne, mens ellers var de del av et kollektiv med tre generasjoner med familie. Mens de som var i en storfamilie ble tatt vare på, var det i nordvest vanligere at enkemenn ble tatt vare på i familien enn enker. Enker kunne ofte alliere seg med andre enker eller andre bekjente og skape en felles løsning der alle bidro litt. Det var også fordommer overfor eldre. Enkelte fordommer gjaldt for begge kjønn, som at de gamle ble senile, men de fleste var rettet mot eldre kvinner, som at de kunne skade dyr, barn og brystfødende kvinner.
Døden var langt mindre knyttet til alderdom i renessansen enn den var senere. Dette skyldtes at dødeligheten var høy i alle deler av livet, spesielt de første årene. Derfor var det viktig for folk å ha en god død, og kunsten å dø, eller ars moriendi, ble et vanlig begrep. Man måtte veie opp for sine synder, unngå Djevelens fristelser og være klar til å møte Gud. Mer praktisk burde man alltid ha et testamente og ha klar betalingen for sjelesørging og minnestunder. Dersom man visste, eller trodde, at den siste time var nær, tilkalte man som oftest en prest som gjennomførte ritualer som gjorde overgangen lettere. Liket ble vasket av familiens kvinner eller av profesjonelle og så påkledd likklede før de ble begravet innen en dag eller to. Begravelsen var ofte gjennomført som en prosesjon, og profesjonelle gråtekoner kunne gjøre prosesjonen spesielt imponerende for de som så på. Begravelsen og bønnen om at sjelene måtte hvile i fred sto knyttet til overtro; det het at mødre, hevnlystne mordere og de som hadde begått selvmord kunne gå igjen og skape problemer for de levende. Mange lærde prester var imot denne overtroen, og for katolikker ble troen om at de døde gikk til Skjærsilden for å bøte for sine synder, sterkere. Tanken var at man kunne hjelpe sine kjære ut fra Skjærsilden til himmelen ved å betale avlatsbrev. Denne praksisen fikk sterk motbør hos blant andre Martin Luther, og var avgjørende for tilblivelsen av protestantismen.
Medisin
Medisinen hadde i liten grad utviklet seg siden antikken og opp til renessansen. Aristoteles, Hippokrates og særlig Galen var regnet blant de store medisinere. Galen levde i Romerriket, som forbød disseksjon av mennesker. Derfor var hans observasjoner basert på disseksjon av dyr og antakelser. Galen skrev svært mange verker på gresk på midten av 100-tallet e.Kr.
I renessansen ble stadig flere av disse tekstene tilgjengelige for publikum. Galen vektla særlig ideene om humoralpatologi, ideen om at kroppen måtte forstås ut ifra balansen mellom de fire kroppsvæsker blod, slim, gul galle og sort galle. Disse væskene hadde som hovedfunksjon, trodde man, å påvirke humøret. I mesteparten av denne perioden hadde man ikke en god forståelse av blodomløpet, så allmenn teori var at blodet ble skapt i leveren av mat, og fløt som flo og fjære rundt i kroppen, og ga næring. Blodet hadde to funksjoner og var av to typer, og de to blodtypene var markant forskjellige. Den ene typen beveget seg fra leveren til blodårene. Den andre var i hjertet, der den ble blandet med luft og skapte en livskraft som videre fraktet de andre tre væskene rundt i lungene og arteriene. Sykdom var manglende balanse mellom væskene. Ettersom forståelsen av hva gul og svart galle hadde som funksjon, og slim, altså spytt, var vanskelig å produsere, mente man at det enkleste var å justere blodet. Et svært populært medisinsk inngrep var blodlating. Samtidig ble diett, trening, søvn, seksuell aktivitet og kontakt med familie og venner med på å forstå menneskets fysiske tilstand. Blodet ble oppfattet til å være livgivende. Selv sæd mente man var blod som kroppen hadde omgjort, mens kvinners menstruasjonsblod ble oppfattet til å bli omskapt til næring for fosteret under graviditeten. Menn var «varmere» enn kvinner, men «virile» kvinner, det vil si kvinner med høyere kroppstemperatur enn vanlig, ble antatt å kunne produsere sæd. Først mot slutten av renessansen ble Galens forståelse av menneskekroppen kritisert av den nederlandske legen Andreas Vesalius, som gjennomførte disseksjon på mennesker.
For folk flest var den praktiske betydningen av læren om humoralpatologi, at stadig flere sykdommer ble behandlet med blodlating. Inngrepet ble som oftest gjennomført av slaktere eller barberere. Medisin besto som oftest av blandinger av urter, salter, mineraler og andre ingredienser, både som remedium mot sykdommer og som styrkedrikk. En form for proto-homøopati var også del av medisinen, for eksempel var tanken at urter som hadde prikker kunne kurere sykdommer som skapte prikker, som for eksempel meslinger.
Mat
Den generelle oppfatningen ville ha det til at hvitt brød, det vil si loff og andre brød av finmalt hvete, var godt for helsen, mens brød laget av sammalt mel ikke hadde samme effekt. Grønnsaker ble også spist, for det meste rotfrukter, med også noe salat i sør. I nord var grønnsaker nærmest ikke-eksisterende om vinteren og våren, utover det man hadde lyktes å preservere. C-vitamin var ikke lett tilgjengelig, og skjørbuk var vanlig. Mot slutten av perioden dukket surkål opp som et alternativ. Kålrot, som er rik på vitamin C, ble ikke dyrket – i det minste ikke i nord – før på 1600-tallet.
For mange av de fattigere, det vil si flesteparten, var det å lage mat – spesielt varm mat – en stor utfordring. Selv om arnesteder (kokested) eksisterte, tok skikkelige ovner stor plass, og fyring var dyrt. Det var ikke uvanlig at folk flest kjøpte ferdiglaget mat fra vertshus eller kjøpmenn. Kjøtt var luksus. De dyrene som ble slaktet, var dyr som en regnet med neppe ville overleve vinteren eller som det ikke var nok fôr til. Av de dyrene som ble spist, var det også et rangsystem. Fuglene fløy i himmelen, og var nærmere Gud. Adelige foretrakk fugl på tallerkenen, og det het at man ble smartere og mer følsomme av å spise dem. Griser rotet i jorda, og var mest mat for bønder. Kvinner skulle spise grønnsaker og supper, mens menn trengte mer kjøtt. For begge kjønn var både øl og vin vanlig, spesielt siden rent vann var vanskelig å finne.
Mattradisjoner var også forbundet med religionen. Jøder og muslimer spiste ikke svin; muslimer fastet på spesielle tidspunkter og jøder spiste ikke skalldyr. Katolikker og ortodokse spiste ikke kjøtt på visse dager. Konvertitter ble derfor nøye observert for å se om de hadde konvertert også i matveien, og ikke bare i teorien.
Avslutningen av perioden
Renessansen hadde startet en utvikling innen kunst, utdannelse, handel og samfunnsoppbygning som markant skilte seg fra det tidligere Europa. Selv om det var tegn til at føydalismen ble svekket og at kirken mistet makt på slutten av 1300-tallet, var renessansen annerledes på flere punkter. For det første var perioden ikke bare en endring av maktforhold mellom konge og kirke, men også et angrep på doktrinene til kirken. Adelen opplevde ikke bare et midlertidig tilbakeskritt, men det ble klart at de som makthavere var markant svekket, og at utviklingen nærmet seg enevelde i flere land. Kunsten utviklet seg sterkt med tanke på perspektiver, nøyaktig gjengivelse av menneskekroppen, motivvalg og aktmalerier. Handelen forandret maktforholdene til fordel for lavadelige og borgere, mens høyadelen før hadde vært mektigst.
Samtidig var det ikke bare protestantene som hadde problemer med kirken. Også katolikker hadde det, og særlig hadde Spania tatt dette på alvor. Allerede sent på 1400-tallet hadde en reformistisk og moralsk bølge slått over dem. Den sluttet ikke der. Samtidig som Martin Luther ble stor i Det tysk-romerske rike i 1521, fikk Ignatius av Loyola en åpenbaring og ble leder av en religiøs bevegelse, som senere skulle føre til motreformasjonen. Han skulle være Jomfru Marias ridder som skulle lære opp barn både i lesing og skriving og i den rette tro. Han studerte selv latin på skolen og ved Sorbonne. Sammen med studiekamerater stiftet han Jesu samfunn, og medlemmene kalte seg jesuitter. Jesuittene hadde en nær fanatisk tiltro til paven, og det het at «Det hvite jeg ser vil jeg tro er sort dersom Kirken befaler det slik». Jesuittene gjorde en god innsats i å utdanne befolkningen, men de lyktes mindre godt med sine forsøk på å påvirke forskjellige lands politiske kurs slik at den sammenfalt med kirkens. Likevel telte Jesu Samfunn 1500 medlemmer da Loyola døde i 1556. Disse medlemmene ble et effektivt våpen for paven.
Samme år som Loyola døde, trakk keiser Karl V seg som konge av Spania og Det tysk-romerske riket. Han delte opp sine riker slik at Det tysk-romerske riket, Habsburg (etter hvert Østerrike), Böhmen og Ungarn tilfalt hans bror Ferdinand, mens Spania, Nederlandene, Burgund og Aragons italienske eiendeler, i tillegg til spanske eiendeler i Amerika, gikk til Karl Vs sønn, Felipe II. Luther selv hadde dødd i 1546. I 1555, året før han døde, hadde Karl V måttet inngå religionsfreden i Augsburg, der protestantene fikk nærmest fullt gjennomslag for å la hertugen velge religiøs retning.
For Øst-Europas del var det ikke helt likt. I Russland skjedde det store endringer under det harde, men også samlende, styret til Ivan den grusomme. Han lyktes imidlertid bare delvis. Ved å innføre et system der deler av Russland ble styrt utenom det byråkratiske systemet, fikk han venner som var lojale og anga de som var imot ham. Siden det først og fremst var adelen som kjente seg rammet av hans styresett, mistet Ivan adelens støtte. Siden adelen hadde mest krigserfaring, fikk Ivan store problemer med tartarene da de invaderte Russland. Dermed måtte systemet avvikles for å få adelen tilbake på Ivans side. Ungarn var på sin side kraftig redusert etter 1526, og var ikke lenger å regne som en stormakt, knapt en mellomstor. Dette ble forsterket ettersom Ungarn etter den tid var delt i tre områder, én kontrollert av Habsburgerne, én av Ungarn og én av Det osmanske rike. Adelen utviste liten lojalitet til de ungarske herskerne, og byttet side alt etter hvem som ga dem best fordeler. Det osmanske riket opplevde også en nedgangstid, som gikk fram og tilbake fra slaget ved Lepanto og fram til den totale ydmykelsen i 1699.
Moss Fotballklubb
Moss Fotballklubb er en fotballklubb som holder til på Melløs stadion i Moss kommune, helt nordvest i Østfold. Klubben spiller 2023-sesongen i OBOS-ligaen. Klubben rykket ned fra OBOS-ligaen i 2010, og i 2016 rykket klubben ned i Norsk Tipping-ligaen og nivå fire, men rykket umiddelbart opp igjen året etter. Sesongen 2022 endte med et overraskende opprykk, og MFK spiller i 2023 i OBOS-ligaen.