cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gamle Aker kirke
Skader og ombygging
Arkitektene Heinrich Ernst Schirmer og Wilhelm von Hanno ble i 1856 forespurt om forslag til istandsettelse i samme stil og basert på opprinnelig murverk; arkitektenes forslag gikk langt ut over denne rammen. Fortidsminneforeningen mislikt forslaget og Georg Andreas Bull fikk i oppdrag å lage et nytt forslag. Formannskapet godkjente Bulls forslag. Schirmer og von Hanno fikk i oppdrag å gjennomføre arbeidet. Ved dette arbeidet ble kirken forsøkt tilbakeført til en antatt opprinnelig form og flest mulig spor av endringer etter middelalderen ble fjernet. Av hensyn til lys ble det brukt større vinduer enn det hadde vært da kirken var ny. Utvendig ble den restaurert i 1861 og den fikk da sitt store sentraltårn i stedet for den tidligere takrytteren. De kraftige pilarene under det nye tårnet viser at et slikt tårn trolig var planlagt i utgangspunktet og av ukjente grunner aldri oppført. Et mål var å føre kirken tilbake til en opprinnelig stand og samtidig var det en modernisering; blant annet ble utvendig kalkpuss fjernet og flere nye større vinduer ble satt inn på sørveggen. Vinduene fikk teglsteinsomramminger. Ved restaureringen rundt 1860 fikk bygget nytt yttertak. Ved renovering på 1600-tallet ble det kjøpt omkring 10.000 takstein. Apsiden ble tekket med bly. Det er usikkert hva takket var dekket med opprinnelig. Dørene slo opprinnelig innover. Det var ikke inngang på nordsiden. I 1673 ble et våpenhus foran sørinngangen omtalt og kort etter ble det oppført våpenhus ved vestinngangen og ved kordøren.
Restaurert 1950
Kirken ble bygget på gården Aker, som dermed kom til å gi navn til sognet og senere herredet (se Aker). Gårdens areal strakte seg helt ned til Akersneset ved Oslofjorden. Da kong Håkon V anla sin borg på neset omkring 1300, fikk også den navn etter gården: Akershus. Borgen ble lensresidens, og derfor fikk hele lenet, senere amtet og fra 1918 fylket også navnet Akershus, indirekte etter gården Aker. Endelig fikk stiftet eller bispedømmet som omfattet det meste av Østlandet i 1664 navn etter stiftamtet: Akershus stiftamt.
Bygning
Gamle Aker kirke er en treskipet romansk basilika med kor, sidekapell og sentraltårn, bygd av kalkstein fra et steinbrudd der Vår Frelsers gravlund ligger idag, og fra øyene i Oslofjorden. Ifølge Øystein Ekroll er byggematerialet lokal orthokalkstein som finnes på Ekeberg og Økern. Ytterveggene er av fint tilhugget kvaderstein unntatt midtskipets langvegg som er av grovt tilhugget stein. Murene hviler på sokkel som stikker ut. De innvendige veggene er mindre presist tilhuggget enn utvendige flater. Enkelte steder er kvaderstein reparert med kunststein. Øverst på murene og rundt vinduene er det teglstein. Alle murflatene er ubehandlet.
Bygget er omtrent 40 meter langt. Midtskipet har høyere tak enn de smalere sideskipene og tre par kraftige runde pilarer bærer veggene mellom midtskip og sideskip. Midtskip og kor har saltak, sideskip har pulttak og tårnet en spiss pyramideformet hjelm. Apsidetakene over kor og over kapellet har kjegleform. Sentraltårnet blir båret av vinkelformede pilarer (tårnfot) som danner små tverrskip som er synlige bare innenfra; den sørlige har en alternisje som vender mot det sørlige sideskip, den nordlige en åpning til kapellet som har en egen apside. Kapellet er et eget rom nord for koret hvor det er en smal dør. I midtsskipsveggen er det høyt oppe vinduer som slipper lys direkte inn i hovedskipet. Skipet har inngang fra vest og sør. Vestmuren har to vinduer, et stort over døren og et lite i gavlen. Sørveggen har fem vinduer (til sideskip og tverrskip), midtskipet har tre vinduer og nordveggen har gjennmurte vindusåpninger. Koret har vindu mot sør og de to apsidene har vindu mot øst (korets apside har gjenmuret vindu mot sør). Tårnet har to åpninger mot alle fire sider øverst, mot nord og sør har tårnet ytterligere to vinduer på hver side. Kapellet har ikke inngang utenfra. De er nedgangen til kjelleren nord i tverrskipet. Kapellets tak er til dels tønnehvelv og de to apsiden halvkuppelhvelv; de øvrige rom har flat himling og bærende takkonstruksjon av treverk.
Nikolaikirken på Granavollen og Ringsaker kirke er også blant de fåtallige østenorske basilikaene. Tårnet satt opp i 1860-årene er trolig laget etter modell av Ringsaker kirke; Nikolaikirken har et lignende tårn og denne typen tårn finnes i Norge bare i disse tre kirkene.
Gamle Aker er en av få norske middelalderkirker i stein der hele vegger er laget av fint tilhugget kvaderstein; blant annet finnes slikt i Nidarosdomen, Giske kirke og Alstahaug kirke. Dette var en kostbar byggemetode fordi det var mye arbeid for steinhuggere å hugge til hver stein. Skipet er 27 meter langt, nesten like langt som Hallvardskatedralens skip på 28 meter. I vestveggen, inne i den tykke muren, er det en smal vindeltrapp som opprinnelig gikk opp til loftet og tårnet. Ved ombyggingen i 1860 ble deler av vestmuren bygget opp på nytt og bare nedre del av vindeltrappen er bevart. Adkomsten til loftet og klokketårnet går etter det via stige inne i kirkerommet.
Nordsiden hadde fra begynnelsen av ingen vinduer eller innganger, noe som var typisk for bispedømmene Hamar og Oslo, og ellers ikke i landet. De opprinnelige vinduene var små og ga lite lys. Rundt 1630 ble lysforholdene søkt forbedret med det som ble kalt takvinduer. Senere kom det seks store rektangulære vinduer (tre på nordsiden og tre på sørsiden), som på 1800-tallet ble erstattet av rundbuevinduer i romansk stil og samtidig ble vinduer på nordsiden og på apsidens sørside murt igjen for få tilbake middelalderens vindusordning.
Etter restaureringen på 1950-tallet har kirken et enkelt interiør med nakne umalte vegger og løse stoler (ikke benker). I middelalderen var veggene pusset og hvitkalket. Det er ikke bevart inventar fra middelalderen. Prekestolen og døpefonten ble skåret i 1715 av Thomas Blix. Prekestolen er barokk helt dekket av akantus og ble inspirert av Oslo domkirkes prekestol fra 1700. Prekestolen har en nyere himling og er reparert med nyere fot. Døpefonten forestiller et barn som bærer en skå og er dekorert med frukter og bånd; denne stilen var populær på den tiden. Glassmaleriet i apsidens østvindu er laget Thorvald Moseid.
Før restaurering og ombygging rundt 1860 hadde kirken takrytter med firkantet underbygg og åttekantet, sponkledd hjelm med forgylt spir. Spiret var toppet med kule, vindfløy og kors. Vindfløyen hadde Frederik IVs monogram. Ved ombyggingen ble terrenget foran vestveggen senket og kirkegårdsporten fjernet.
Folket på Innhaug
Folket på Innhaug er en roman av den norske forfatteren Anne Karin Elstad, utgitt i 1976. Romanen var hennes debut, og var det første av i alt fire bind i serien om Innhaug-folket; de påfølgende bindene er Magret (1977), Nytt rotfeste (1979) og Veiene møtes (1980).
Gamle Aker kirke
Gravlunden
På Gamle Aker kirkegård finnes gravminner over blant andre Herman Major Schirmer og Adolf Schirmer sønner av arkitekt Heinrich Ernst Schirmer som sto for restaureringsarbeid på 1800-tallet. Gravminne over Enevold de Falsen, jurist og forfatter, står rett ved kirken. Hans Nielsen Hauge, lekpredikant, ble gift i Aker kirke. Han og hans kone ble gravlagt der; hun døde etter en fødsel og ble gravlagt samme dag som barnet ble døpt.
Folket på Innhaug
Handlingen i verket foregår over tre generasjoner, fra ca. 1810 til 1870; i fjellbygdene i Sør-Trøndelag og på Mørekysten. I første bind blir Oline alenemor til verkets hovedperson Magret, etter at Olines kjæreste, en skotte som leste til prest i hjemlandet, dør før Magrets fødsel. I det andre bindet handler det om Magret, hennes oppvekst og modning til voksen; og også i hennes liv er kjærlighetsforviklinger et ledemotiv: hun elsker én, får barn med en annen, og gifter seg med barnefarens bror. De flytter deretter til Møre hvor de får kjøpt seg en gård. I det tredje bindet kretser handlingen rundt forholdet mellom Magret og sønnen Mons. I det fjerde bindet følger vi familien over i enda en generasjon.
Verket preges av en kyndig skildring av gammel bondekultur, blandet med en anakronistisk kvinneskildring, hvor et nåtidig kvinneideal tilbakeskrives til en annen tid. Spesielt skildres kvinner som slåss mot omgivelsenes fordømmelse.
Romanen ble i 1986 kåret til den mest populære utgivelse i Den norske bokklubbens til da 25-årige historie, i en medlemsavstemming som ble gjennomført i forbindelse med jubileet.
Titusbuen
Titusbuen (italiensk: Arco di Tito) er en romersk triumfbue som ligger på Via Sacra på Forum Romanum i Roma.
Historie
Titusbuen ble reist av Domitian etter Titus' død. Titusbuen ble bygget til ære for det felttoget som Vespasian og Titus hadde gjennomført i Palestina. Under felttoget ble Jerusalem ødelagt og viktige symbolske gjenstander som sølvtrompeter og den 7-armete lysestaken ble i triumf ført hjem som krigsbytte til Roma. Det er blitt fortalt at lysestagen senere ble kastet i Tiberelven under et angrep fra barbarere.
Beskrivelse
Titusbuen er ca. 15 meter høy, 13,5 meter bred og nesten 5 meter dyp.
Relieff 1
På dette relieffet ses unge mennesker som bærer krigsbytte i triumftog. De bærer på trompeter og en stor 7-armet lysestake.
Innskrifter
Øverst på buen er en innskrift, som forteller hvorfor triumfbuen ble bygget.
Eksterne lenker
Relief from the Arch of Titus, viser krigsbyttet fra Jerusalem som fraktes inn i Roma. Khan Academy.
Statsråd
Statsråd er en betegnelse som brukes i skandinaviske land om møter der landets regjering samles for å fatte offisielle beslutninger, om den samlede regjering, og/eller som en embetsmannstittel for de enkelte medlemmer i regjeringen. Som navn på organet er statsråd på norsk nøytrum («et statsråd», «statsrådet»), mens som tittel for medlemmene av statsrådet er ordet maskulinum («en statsråd», «statsråden»).
I Norge brukes betegnelsen om møtene der regjeringen samles hver fredag under Kongens ledelse. Betegnelsen brukes dessuten om det samlede kollegium av regjeringsmedlemmer, og som en embedsmannstittel av dets medlemmer (med unntak av stats- og utenriksministeren). Også i Danmark møtes regjeringen i statsråd under monarkens ledelse, og betegnelsen brukes videre om kollegiet av regjeringsmedlemmer som helhet, men ikke som en embedsmannstittel for dets medlemmer. I Sverige gikk en i 1974 bort fra å holde møtene under monarkens ledelse, og statsråd betegner der kun selve møtene der regjeringen samles for å fatte offisielle beslutninger. I Finland er derimot statsråd kun en tittel for regjeringens medlemmer og regjeringen som helhet, ikke dens møter.
I en del andre land benyttes betegnelsen statsråd om en engere del av regjeringen, også kalt kabinett.
I Norge
Ved oppnevning av regjeringer er det nå praksis at statsminister og utenriksminister oppnevnes som sådan, mens de øvrige medlemmene oppnevnes som statsråder. I eget vedtak fordeles så departementer og ansvarsområder på statsrådene.
Regjeringens offisielle beslutningsmøter, normalt under Kongens ledelse, betegnes som statsrådsmøter, kortform statsråd. Beslutningene betegnes som kongelige resolusjoner, fattet av Kongen i statsråd – det vil si av Kongen i et møte i Statsrådet.
Carl von Hanno
Carl von Hanno (født 24. november 1901, død 13. februar 1953) var en norsk maler.
Utdannelse
Carl von Hanno var elev ved SHKS i 1920, ved Kunstakademiet 1920-22, H. Hoffmann München 1922 og hos Marcel Gromaire, Paris 1932-1933.
Kunstnerisk virke
Carl von Hannos tidlige stil var influert av kubismen. Han var også politisk engasjert. Senere utviklet han en personlig, fargerik stil, hvor han ofte malte landskapsmotiver nær sjøen. I 1927 var han en av kunstnerne og arkitektene som etter invitasjon fra Arno Berg, daværende byantikvar i Oslo, utarbeidet forslag til hvordan hovedstadens bygningsmasse kunne bli mer fargerik og innbydende. Initiativet til dette byutviklingsprosjektet kom fra kunstneren Henrik Sørensen.
Privatliv
Carl von Hanno var gift med billedhuggeren og arkitekten Rigmor von Hanno.
Shane Stefanutto
Shane Peter Stefanutto (født 12. januar 1980) er en australsk fotballspiller som for øyeblikket spiller for Brisbane Roar FC.
5. august 2009 gikk han til den australske klubben North Queensland Fury og 13. april 2010 undertegnet han en tre-årskontrakt med den australske klubben Brisbane Roar. Han har tidligere spilt for Lillestrøm, Fotballklubben Lyn, Edge Hill SC og Brisbane Strikers.
Dachshund
Dachshund (FCI #148) er en fellesbetegnelse som omfatter de tre størrelsesvariantene standard, dvergdachshund og kanindachshund, som hver igjen også finnes i de tre pelsvariantene korthåret, strihåret og langhåret - altså totalt ni varianter. Dachshund (av tysk = grevling) er også kjent som grevlinghund. I Danmark heter de gravhund, av dansk grave som betyr «hi». Det er likevel som lavbeint drivende hund på rådyr, hjort, rev og hare at rasen blir mest brukt som jakthund i Norge.
Opprinnelse og alder
Dachsens opprinnelse er fra Tyskland, og korthåret dachshund er trolig den eldste hårlagsvarianten. Kynologene mener at opphavet stammer fra krysninger mellom en liten jurastøver (bruno de jura) og pinscher. Andre hevder at dachsen stammer helt tilbake ifra de kortbente lange hihundene som romerne tok med seg opp til den tyske delen av romerriket. Den korthårede dachshunden ga så i neste omgang opphav til de to andre pelsvariantene ved innkrysning av andre hunderaser.
Langhåret dachshund, som altså er yngre enn den korthårede, ble typebestemt alt på 1600-tallet. Strihåret dachshund ble imidlertid først skapt i siste halvdel av 1800-tallet, og som sådan beskrevet første gang i 1879. Den skal ha et opphav gjennom krysninger mellom korthåret dachshund, schnauzer, Dandie Dinmont terrier og skotsk terrier. Fra disse tre variantene utgår så de to andre størrelsesvariantene, der kanindachshund ble skapt på begynnelsen av 1900-tallet og dvergdachshund først lenger inn i samme århundre. Den første raseklubben, Deutscher Teckel Club, ble dannet så tidlig som i 1888.
Utseende, anatomi og fysikk
Man kan trygt hevde at dachshunder er store hunder i små kropper. Den kan kanskje karakteriseres som en hund med normal kropp og korte bein.
Korthåret og langhåret dachshund finnes i en rekke farger og kombinasjoner. De kan for eksempel være ensfarget røde, rødgule eller gule, med eller uten innslag av sorte stikkelhår. De kan også være tofarget dypsorte eller brune med rustbrune eller gule tegninger over øynene, på siden av snute og underleppe, på innsiden av ørene, på forbrystet, på inn- og baksiden av beina, på potene, rundt anus og til ca. 1/3–1/2 ut på undersiden av halen. Også flekket (tigret/stripet/merle) er tillatt, men da skal grunnfargen alltid være den mørkeste fargen (sort, rød eller grå). Det er ønskelig med uregelmessige grå eller beige innslag, men store fargeflak er uønsket. Verken den mørke eller den lyse fargen må dominere. Tigret skal være rød eller gul med mørkere striper.
Strihåret dachshund skal være overveiende lys til mørk viltfarget, nærmest som fargen på tørt løv. Forøvrig gjelder det samme som ovenstående fargebeskrivelse for korthår og langhår.
Bruksområde
Dachshunden er som navnet sier, opprinnelig avlet som jakthund på grevling og andre dyr som søker tilflukt i huler og ganger utgravd i bakken, for eksempel rødrev og kanin. I så måte ble altså kanindachshund opprinnelig avlet for jakt på nettopp kanin. Dachshunder egner seg som hihund, drevhund og sporhund.
De er kjent for å varsle og vil derfor gjerne også utgjøre gode vakthunder. Foruten å være en god jakthund er rasen også en habil familiehund som ofte er å se på hundeutstillinger.
Lynne og væremåte
Dachshunden er liten av vekst, men robust, tøff og pågående som få. De er kjent for å kunne være strie å håndtere, selvstendige i sin væremåte og ofte dominante overfor andre hunder og dyr. Den langhårede varianten regnes gjerne som den beste familiehunden, mens den korthårede er en meget pågående egenrådig jakthund, uten at man kan slå fast noe slikt annet enn på et generelt grunnlag. Alle variantene trenger såvel fysiske som psykiske utfordringer for å trives godt. Av samme årsak ser du sjelden dachshunder hevde seg i lydighetsringen, utover at noen har gjort det godt i agility.
Helse
Dachshunden er gjennomgående en svært sunn rase med få helseproblemer og de blir ofte svært gamle. Men rasens hovedproblem er ryggprolaps som kan gi varierende symptomer avhengig av hvor i ryggen dette skjer. Hvis det skjer i hals- eller lenderegionen og prolapset klemmer mot ryggmargen kan det gi symptomer: alt fra lettere uvilje mot å bevege seg, til total lammelse. Avlsorganisasjonen Norske Dachshundklubbers Forbund oppfordrer til å ryggrøntge alle dachshunder mellom to og fire års alder, samt å unngå å bruke i avl hunder som har mange forkalkninger. I dag er prognosen for helbredelse etter prolaps god og med rett behandling blir opp til 90 prosent friske igjen. Behandling og rekonvalesens er imidlertid oftest langvarig og plagsom for hunden, så av hensyn til dyrevern må forekomsten ned. Det er også dyrt og ressurskrevende for eier, og å forebygge sykdom er langt å foretrekke.
Nagantrevolver
Nagantrevolveren er en revolver som ble konstruert og produsert av belgiske Fabrique d'armes Émile et Léon Nagant. Revolveren kom i flere forskjellige varianter, M1893 modellen var standardpistol i norsk tjeneste frem til Colt M1914 kom i bruk. Den russiske varianten, M1895 så svært ubredt bruk frem til slutten av andre verdenskrig.
Utprøvninger av Nagant
Norge innførte Lefaucheux-revolvere på 1860-tallet. Den største anskaffelsen skjedde i 1864. Ikke mange år etter startet prøver for å finne en bedre og mer moderne revolver, med enhetspatroner, og ikke stifttenning. To prøverevolvere i kal 9 mm ble mottatt fra Nagant sent i 1880, en enkeltspent («single action») og en med spennavtrekk («double action»). Trolig var disse revolverne identiske med belgiske revolvere M/1878.
De 40 Nagantrevolverne ble utprøvd under rekruttskolen ved «Akershusiske og Oplandske ridende Jægerkorpser» sommeren 1882. Hver av disse avdelingene mottok ti revolvere av hver type med tilhørende hylstre. Et par revolvere ble sendt til Kongsberg Våpenfabrikk for å få en uttalelse om «Revolvernes Konstruktion, Soliditet og Fabrikation». KVs direktør uttalte seg positivt, og hevdet at revolverne var både solide og velkonstruerte. Det ville også være mulig å fabrikkere dem i Norge om så var ønskelig.
9 mm
På bakgrunn av prøveresultatene ble 9 mm revolverne approbert den 4. juni 1883 (begge typer). Revolverne hadde nr 8 ("selvspente", dvs "double action") og nr 22 (enkeltspent, dvs dvs "single action") ) som modelleksemplarer. Det var forutsatt at menige eventuelt kun skulle ha enkeltspente, mens offiserene selv skulle kunne velge hvilken type de ville anskaffe.
Det var imidlertid ikke mulig å finne midler til en større anskaffelse av revolvere, så først i 1884 ble en mindre bestilling gjort. Hovedarsenalets (HA) regnskaper viser at 150 stk 9 mm revolvere (selvspente) ble mottatt på HA den 15. mai 1885. Dette er den eneste leveransen som er kjent, men noen få ytterligere eksemplarer kan ha kommet noe senere. Etter alt å dømme var revolverne nummerert i fortsettelsen av revolverne fra prøveserien. Dette viser at minst 192 revolvere faktisk ble levert. Serienumre opp til litt over nr 200 er registrert, samt noen få revolvere med nummer som også har en bokstav i nummeret, eksempelvis nr 2a og 2b, 60a og 60b osv. Revolverne i partiet på 150 våpen hadde fått et noe forskjellig utseende fra de tidligere utprøvde. De hadde nå en sylinder med ovale utfresinger, hanens form var endret, utstøteren var endret, og det var også gjort enkelte andre mindre endringer. Pipene var åttekantet og ca. 14 cm lange. De hadde fire venstrevridde rifler, og hadde noe endret form i forhold til de tidligere revolverne. Samme endringer ble gjort fra Nagants side i leveranser av tilsvarende revolvere til belgiske myndigheter. Sammen med leveransen av 9 mm revolvere i 1885 kom det tre revolvere i kaliber 7,5 mm (7,5 mm Nagant). Disse revolverne ble utprøvd og la grunnlaget for den senere M/1893. De fleste revolverne i 9 mm ble solgt til offiserer. Mange ble så tilbakekjøpt av Forsvaret fra offiserene på 1890-tallet da det ble besluttet at de skulle få utlevert 7,5 mm Nagantrevolvere i stedet. Så sent som på 1920-tallet var 183 revolvere i bruk i Forsvaret (ved Tønsbergs befestninger). I 1931 var det 161 stk igjen i bruk samme sted, og det ble da bestemt å formelt utrangere dem. Deretter må revolverne ha blitt avhendet fra Forsvaret.
7,5 mm
7,5mm Nagant revolver M/1893 ble approbert av Forsvarsdepartementet den 23. juni 1893 (modellbetegnelsen er følgelig M/1893 for Hærens revolver). Gjennom årene som fulgte ble et stort antall slike revolvere levert fra Nagant i Belgia (totalt 12 400 stk) og fra Husqvarna i Sverige (totalt 465 stk) til Hæren. Disse var alle utstyrt med et avrundet korn.
Leveransene fra Nagant i Belgia foregikk slik:
Merking
I tillegg til de norske kontrollmerkene under serienummeret på venstre side av rammen var revolverne merket fra belgisk trykkskyting på høyre side av pipen. Også sylindere var belgisk merket. I tillegg ble 465 revolvere med samme avrundede korn levert fra Husqvarna i Sverige til Hæren slik:
De siste 115 revolverne var ikke merket med «HUSQVARNA», kun serienummer og Cranners merke. Dette etterlater et hull i serienummerrekken mellom nr 4901 og 4999. Det er ingen som helst bevis på leveranser av revolvere i dette serienummerområdet. I Hærens papirer for Nagantrevolverne er det anført at revolvere med serienummer i dette området ikke er levert. Det har vært spekulert på om Kongsberg Våpenfabrikk (KV) leverte Nagantrevolvere. Det er klart at KV produserte en del reservedeler, men ingen hele (sammensatte) revolvere er noengang bekreftet levert fra KV.
Leinekvernene
Leinekvernene ved Vennis på nordsiden av Vangsmjøsa fem kvernhus langs Leinefossen. De ligger ved elva Leineåne som kommer fra Sanddalen. Det eldste kvernhuset er fra 1700-tallet. De andre er gjenoppbygget etter storflommen i 1860, da de fleste gamle kvernene i området ble ødelagt.
Nagantrevolver
Nagant til marinen
I tillegg til revolverne nevnt over for Hæren anskaffet også Marinen mange Nagantrevolvere. Disse var forskjellig fra Hærens modeller idet de hadde firkantet korn (sett fra siden), helt identisk med de svenske revolverne M/1887. Anskaffelsene til Marinen begynte i 1891 og ble avsluttet omkring 1900 (små leveranser hvert år). Det er er bekreftet levert 2852 revolvere, men da er ikke tallene fra 1891-1893 tatt med (er ikke funnet detaljer om den perioden). Totalt er det trolig at om lag 3 200 revolvere ble levert totalt, alle fra Nagant i Belgia. Observasjoner av et stort antall slike revolvere, og oversikter over numre fra Marinens beholdning av revolvere, tyder på at revolverne hadde serienummer fra omtrent nr 2500 til ca. nr 5700. De aller fleste av Marinens revolvere ble IKKE kontrollmerket, dvs de har Nagant-fabrikkens merke og serienummeret på venstre siden av rammen foran sylinderen, men ikke noe kontrollmerke fra en norsk kontrollør. En del revolvere er kjent med kontrollmerket «N med krone» (Prlt Nandrup). Det er sannsynlig at han kontrollerte et mindre parti marinerevolvere samtidig med kontroll av revolvere for leveranser til Hæren i 1899. De marinerevolvere som har hans merke har serienummer fra omkring 4500 til ca. 5000. I tillegg finnes et lite antall norske marinerevolvere omkring nr 4000 som har en merking H.M. som foreløpig ikke er identifisert. Omtrent 16 000 Nagantrevolvere i kaliber 7,5 mm ble levert til Norge fra ca. 1891 til 1902, og var offisielt i bruk i Hæren og Marinen fram til 1940. De aller siste revolverne som var i Hæren ble solgt så sent som på 1980-tallet. Mange revolvere er bevart hos samlere og skyttere.
Leinekvernene
Tidligere hadde hver gård sitt eget kvernhus på samme måte som korngårdene i dag har hver sin skurtresker. I 1729 ble det registrert hele 79 kvernhus i Vang. Kvernene var i bruk helt fram til begynnelsen av 1900-tallet. Mot slutten av 1800-tallet ble det bygget større, konsesjonspliktige møller, som kunne male kornet i flere kvaliteter. Det viste seg imidlertid vanskelig å få bøndene til å frakte kornet til de større anleggene, ettersom dette tok tid og kostet penger. Ikke før etter at korntrygdloven ble innført i 1929, begynte bøndene å gjøre bruk av de nye møllene i større grad. Korntrygdloven virket slik at den ga et tilskudd til dem som benyttet de nye møllene.
Nagantrevolver
Rivertonprisen
Rivertonprisen «Den gyldne revolver» deles ut hvert år av Rivertonklubben for det beste arbeid innen norsk kriminallitteratur. Selve prisen er en Nagantrevolver.
Leinekvernene
Valdres Folkemuseum på Fagernes har det faglige ansvaret for vedlikeholdet av kvernene, mens det er Vang kommune som har det økonomiske ansvaret.
I elveleiet ved kvernene ligger flere jettegryter. I nærheten ligger også Leinesanden, hvor det hevdes at Olav den hellige prøvde å kristne vangsgjeldingene.
Georg Is orden
Georg Is orden (gresk: Τάγμα του Γεωργίου Αʹ) var en gresk orden. Den ble innstiftet 16. januar 1915 av Konstantin I av Hellas og til minne om hans far, kong Georg I, og erobringen av nye områder for Hellas. Den ble tildelt grekere og borgere av andre land for innsats for Hellas. Ordenen fikk i 1921 en militær avdeling. Ved overgangen til republikk i 1924 ble ordenen opphevet. Den ble gjeninnført ved gjeninnføringen av monarki i 1935 og igjen avskaffet i 1975 ved etableringen av den demokratiske republikken som fulgte monarkiets fall og diktaturet i årene 1967 til 1974. Kongen var ordensherre. Under monarkiet rangerte Georg Is orden først som nummer to i det greske ordensvesenet, etter Frelserens orden, og før Føniksordenen og Velgjørenhetens orden. Senere ble ordenen plassert som nummer fire, etter Frelserens orden, husordenen Sankt Georgs og Sankt Konstantins orden og det militære Tapperhetskorset. I 1975 ble Georg Is orden erstattet av Æresordenen.
Inndeling
I tilknytning til ordenen fantes også et minnekors, i to valører: sølv og bronse. Det ble tildelt med sverd til underoffiserer og uten sverd til lavere statstjenestemenn.
Insignier
Ordenstegnet for Georg Is orden besto av et hvitemaljert gullkors med utbøyde korsender. Korset var lagt på en oval laurbærkrans i gull. Midtmedaljongen hadde Georg Is kongelige monogram i gull på rød bakgrunn, det hele omgitt av en bord i hvit emalje der innskriften «IΣXΥΣ MOΥ H AΓAΠH TOΥ ΛAOΥ» (folkets kjærlighet min styrke) var plassert. Dette var kongens valgspråk. Baksiden bar årstallene 1863 – 1915 – 1913, det vil si årene for Georg Is regjeringstid og året for ordenens innstiftelse. Korset hadde en kongekrone på toppen. Ved tildeling i den militære avdeling var ordenstegnene utstyrt med korslagte sverd. Ordenstegnene var i utforming identiske for de ulike gradene, men varierte i størrelse. Ordenskorset for laveste grad, sølvkors, var laget i sølv.
Ordensstjernen var i sølv og hadde åtte grupper av tagger. Ordenstegnet med krone var plassert i midten. Ordensbåndet var mørk rødt.
Tildeling
Georg Is orden ble tildelt som belønning for den som hadde utmerket seg i nasjonens tjeneste ved fremragende sivil eller militær innsats. Ordenen supplerte Frelserens orden ved at den ble tildelt flere og for innsats av mindre omfang enn det denne fornemste orden belønnet. Georg Is orden ble tildelt for innsats innen politikk, vitenskap, kunst og kultur, landbruk, handel og skipsfart. Ved innstiftelsen i 1915 ble det satt begrensninger på tildeling til grekere: 12 storkors, 30 storkommandører, 100 kommandører og 300 gullkors. Dette ble i 1960 utvidet til 20 storkors, 60 storkommandører, 200 kommandører og 600 gullkors. Antallet tildelinger av sølvkors var ubegrenset. Det samme gjaldt tildeling av enhver grad med sverd i den militære avdelingen. Ordenen kunne også tildeles utlendinger for fortjenester av Hellas. Slike tildelinger kom i tillegg og ble ikke medregnet i begrensningene på antallet tildelinger for hver grad.
Norske innehavere
Georg Is orden ble også tildelt nordmenn.
Fortellinger fra myrlandet
Fortellinger fra myrlandet (forenklet kinesisk: 水浒传, tradisjonell kinesisk: 水滸傳; pinyin: Shuǐhǔ Zhuàn) er en kinesisk folkloristisk preget røverroman med muntlig opprinnelse som første gang ble nedtegnet på 1300-tallet. Den er ikke kanskje blitt så meget forandret siden utgivelsen da. Den fant sin endelige form ca. 1573 eller noe senere, under Wanli-keiserens tid.
Romanen regnes som en av de fire klassiske romaner i den kinesiske litterære kanon.
Innholdsbeskrivelse
Romanen forteller om alskens folk med varierende bakgrunn i det gamle Kina (mange er riktignok tidligere militære offiserer, og de aller fattigste er dårlig representert), og deres forskjellige skjebner og eventyr. Veldig ofte kommer de i kontakt med røvere og slutter seg til de glade røverbandene. Disse røverne er alltid ytterst hyggelige og omgjengelige. Etterhvert slår bandene seg sammen for å danne en gjeng på 108 lovløse menn (disse 108 er kun lederne for gjengen – selve opprørshæren består av nærmere 30.000 mann). Disse 108 (105 menn og 3 kvinner) tilsvarer 108 "skjebnestjerner" som har blitt gjenfødt som helter, og det finnes derfor en spesiell forbindelse mellom heltene.
Et gjennomgående trekk hos hovedpersonene er hvor generøse og gode de er. Røverne stjeler ikke fra fattige, og er ridderlige til tross for at de er forbrytere. De virkelig skurkaktige er lovens voktere som praktiserer sitt yrke alt for nidkjært, uten hensyn eller nåde (keiseren er et viktig unntak – røverne anerkjenner hele tiden hans autoritet, og det er heller ikke hans skyld at landet er korrupt). Ofte blir offiserer og embedsmenn imponert over deres høviske opptreden, mens de korrupte myndighetene fremstiller dem som banditter. Røverne kan derimot tilgi nærmest hva det enn måtte være, til og med mord dersom det ble begått i fylla eller i sinnesutbrudd snarere enn ut av ondskap.
I den siste delen av boka får opprørerne amnesti av keiseren (Song Jiangs høyeste ønske), og kjemper for ham mot Liao og mot opprørere i andre deler av Kina, fram til gruppen blir oppløst.
De forskjellige kapitlene
Følgende oppsett baserer seg på en utgave med 100 kapitler. Yang Dingjians 120-kapitlersutgave har med stoff om andre røvertokter på oppdrag av Song-dynastiet, mens Jin Shengtans 70 kapilter utelater røvernes amnesti og etterfølgende tokter.
Forfatterspørsmålet
Det er stor uenighet om forfatterskapet. De fleste antar at de første 70 kapitler ble skrevet av Shi Nai'an, og de siste 30 av Luo Guanzhong, som også har skrevet Beretningen om de tre riker. Luo kan ha vært Shi Nai'ans disippel.
Historisk inspirasjon
Det tilkom en rekke fortellinger om denne banden, og de plasserer den på varierende steder. En tradisjon plasserer dem i Taihangfjellene, en annen i fjellene i Liangshan i Shandong.
Oversettelser
Den er blitt oversatt til en rekke språk, deriblant til svensk. Den svenske versjonen er ved sinologen Göran Malmqvist, og er utgitt i fire bind i 1976–79.
Der er på dansk utgitt en bok Tiger, tiger – Wu Song og tigeren i kinesisk historiefortælling om den del av romanen som heter Wu Song og tigeren.
I Japan heter oversettelsene Suikoden, og den eldste er fra 1757. Siden er det kommet mange flere; det ble også laget suikoden-kort for samlere og senere videospill og tegneserier basert på fortellingen.
Noen andre oversettelser:
Når Pearl S. Bucks oversettelse har en såpass avvikende tittel, skyldes det at hun henspiller på et kjent sitat fra verket:
Knapstad
Knapstad kan referere til
Nattravn
Systematikk
I systematikken plasseres gjerne nattravner i gruppen Caprimulgiformes, som også inkluderer de fire familiene uglesvaler (Aegothelidae), fettfugler (Steatornithidae), potuer (Nyctibiidae) og froskemunner (Podargidae). Klassifiseringen av familiene i denne gruppen er imidlertid fortsatt omdiskutert.
Beskrivelse
Nattravnen har lange, falklignende vinger og lang hale og er kamuflasjefarget i gulbrunt og grått. Den har et lite nebb omgitt av stive hårbørster, strupen er lys. Hannen har lyse flekker nær vingespissene og på de ytre stjertfjærene. Den blir ca. 28 cm lang, og veier mellom 65 og 100 gram.
Få fugler har en bedre kamuflasjefarge enn nattravnen. Oversiden er fint vatret i brungult og grått, og når fuglen ligger på bakken, ligner den et stykke granbark.
Utbredelse
Nattraven er utbredt i Europa og i Russland østover til Bajkalsjøen og Mongolia, og sørover til Iran. Den finnes også i et smalt belte vest i Nord-Afrika. I Norge er nattravnens utbredelse stort sett begrenset til Østlandet, fra Telemark og østover. Det er også en viss spredning av arten fra Aust-Agder til Rogaland og i fylkene Buskerud, Oppland, Akershus og Hedmark. I Norge var fuglen tidligere ført på rødlista som sårbar (VU), men regnes nå som livskraftig (LC).
Habitat
Nattravnen holder til i utkanten av barskog, gjerne i strøk med knauser og tørr og glissen skog. Når en kjører med bil på skogsveier en sommernatt, hender det at en fugl på størrelse med en gjøk letter fra veikanten og skjener på lange vinger inn i skogtykningen. Lyset fra billyktene kan gi gjenskinn i et par store, blanke øyne. Da er det nattravnen som er ute og fanger insekter i natten. Om dagen sitter nattravnen helt stille, gjerne langsetter en gren eller på marken i stekende sol. Om kvelden og natten er den på vingene og fanger insekter i flukten. Nebbet dens er lite og svakt, men den har et veldig gap med hårbørster rundt som gjør det lettere å snappe nattsvermere.
Atferd
I de senere årtier er nattravnen blitt mer og mer sjelden, og det er ikke ofte en hører dens surrende låt i sommernettene. Surringen minner om lyden fra en spinnrokk og er meget eiendommelig. Det høres ut som om lyden stadig stiger og synker, antagelig fordi fuglene under spillet vender hodet snart hit, snart dit. Men selv når lyden er konstant kan det være umulig å si hvor langt unna fuglen sitter. Av og til høres et skarpt «kruuit» eller «vik-vik». Nattravnen bygger ikke rede, men legger de to hvite eggene med brunlige flekker i en grop på bakken. Den kan muligens ha to kull. Begge kjønn ruger 17-18 dager, og ungene er flyvedyktige etter ca. 16-17 døgn, men de fôres av foreldrene i ytterligere 16 dager.
Føden består av insekter; nattfly, nattsvermere, oldenborrer, tordivler. Med sitt veldige gap kan nattravnen snappe store nattsvermere i luften.
Nattravnen er en trekkfugl som kommer på våren i mai og reiser om høsten i august – september til Øst- og Sør-Afrika.
Rockefeller-familien
Rockefeller-familien er en velstående amerikansk bank- og finansslekt som har tysk-amerikansk opprinnelse.
Den begynte å bli innflytelsesrik gjennom industriherren og filantropen John D. Rockefeller (1839–1937).
John D. Rockefeller hadde et meget nært og godt forhold til sin mor, Eliza Davison Rockefeller (1813–1889), men faren, William Avery Rockefeller, forlot hustruen og de 5 barna og giftet seg på nytt i Canada på 1850-tallet uten å ha skilt seg fra Eliza. Dette skapte senere skandale da pressen fikk nyss om de snuskete forholdene i familien til en av verdens rikeste menn. John D. Rockefeller hadde 4 søsken:
John D. Rockefeller ble i 1864 gift med Laura Celestia Spelman (1839–1915), datter av Harvey Buel Spelman (1811–1881) og Lucy Henry (1810–1897). De fikk 5 barn:
John D. Rockefeller led av skrantende helse i årene rundt 1900 og mistet i en periode alt håret. Han overlot stadig mer ansvar til sin sønn i løpet av disse årene, og sønnen ble også en viktig rådgiver for faren. I 1904 ble hustruen Laura rammet av et slagtilfelle og kom seg aldri helt igjen. Hun var ofte avhengig av rullestol for å komme seg rundt etter dette og døde våren 1915, 75 år gammel. Til tross for farens valg av livsstil - han var bigamist og kvakksalver - hadde John D. Rockefeller et godt forhold til han og det finnes bl.a. et bilde fra 1897 som viser 4 generasjoner samlet; William, John D., Edith og Ediths barn. Faren ble meget gammel og døde så sent som i 1906, 95 år gammel.
John D. Rockefeller arvet farens sterke helse og var innpå 98 år da han døde i sitt hjem i Florida våren 1937.
John D. Rockefeller jr., som i 1901 hadde giftet seg med Abby Aldrich (1874–1948) hadde 6 barn:
Alle barna var mer eller mindre involvert i familiens filantropiske arbeid, blant annet i Rockefeller-stiftelsen. Nelson Rockefeller og broren Winthrop Rockefeller gjorde også karriere innen politikken, Nelson som visepresident og Winthrop som guvernør av Arkansas.
John D. Rockefeller var barnebarn av John (1774–1858) og Sophia Davison (1776–1823) på morssiden og Godfrey (1783–1857) og Lucy Rockefeller (1786–1867) på farssiden. Lucy var datter av Miles Avery (1760–1850).
Phillyrea angustifolia
Phillyrea angustifolia er en eviggrønn busk i oljetrefamilien.
Den har en tett vekst og blir opptil 2,5 m høy. Bladene er motsatte, linje- til lansettformede og helrandede eller fintannede; de har 4–6 par nerver som er lite synlige. Blomstene er grønngule og dufter. Busken er vindpollinert og tilhører de svært få androdiøcie organismene. Noen planter har tvekjønnede blomster, mens andre bare har hannblomster. Frukten er et blåsvart, kjøttfullt bær med en liten spiss.
Phillyrea angustifolia vokser i åpen skog, maquis og på steinete steder. Den er utbredt i det vestlige og sentrale middelhavsområdet østover til Albania. Arten er naturalisert på Krim.
AFC Champions League
AFC Champions League er en asiatisk fotballturnering som avholdes årlig av det asiatiske fotballforbundet AFC. Cupen består av de 32 beste lagene fra nasjonale ligaer tilknyttet AFC.
Rhinoskopi
Rhinoskopi er en metode for å undersøke innsiden av nesen og nesekaviteten.
Den er vanlig både i allmennpraksis og på øre-nese-hals-avdelinger (ØNH). Indikasjonen for å gjennomføre rhinoskopi kan for eksempel være tett nese, hyppig neseblod, dottfornemmelse i øret, eller andre ØNH-relaterte problemstillinger.
Steiger
Steiger er etternavnet til flere personer:
British Empire Medal
British Empire Medal (fullt navn Medal of the Order of the British Empire for Meritorious Service, forkortet BEM) er en britisk medalje som tildeles for fortjenstfull sivil eller militær innsats som fortjener Kronens anerkjennelse. Mottagere av medaljen blir ikke medlem av Order of the British Empire, men utmerkelsen er likevel forbundet med denne ordenen.
Tildeling av medaljen i Storbritannia opphørte i 1993, men fortsatte i enkelte samvelderiker. I forbindelse med 60-årsjubileet for kroningen av Elisabeth II i 2012 begynte man igjen å tildele medaljen. I juni 2012 ble 293 briter tildelt medaljen.
Tibetplatået
Med tilnavnet «verdens tak» er Tibetplatået det høyeste og største fjellplatået i verden. Det dekker et område på 2,5 millioner km².
En rekke større elver har sitt utspring her, blant annet Huang He, Yalong, Chang Jiang, Mekong, Irrawaddy, Salween, Brahmaputra, Ganges og Indus.
Hevingen av Tibetplatået antas å hatt stor effekt på regionalt og globalt klima. Den kan ha ført til at den asiatiske monsunen oppstod og til at de første isdannelsene kom på den nordlige halvkule. Mekanismen og tidspunktet for hevingen er omdiskutert. Et synspunkt er at platået oppstod i tidlig miocen for 20 millioner år siden og nådde sin maksimale høyde for ca. åtte millioner år siden. Med tiden senket erosjon platået og dannet dets daler, bergvegger og klipper. Et alternativ teori er at hevingen ikke begynte før for 4,5 millioner år siden og pågikk i sen pliocen og pleistocen.
Høylandet avgrenses i nord av ørkenlandet i Tarimbekkenet og Qaidambekkenet og i sør og vest av fjellkjedene Himalaya, Karakorum og Pamir. Her ligger en rekke saltsjøer, som for eksempel Tilicho, som ligger i en slukt på 4,290 meters høyde og er en av verdens høyestliggende innsjøer. Platået har vide stepper, tette skoger og ørkener. Dyrelivet er overraskende omfattende, med for eksempel jaker, saigaantiloper, asiatiske svartbjørner, sauer og kianger.
Nils Amund Raknerud
Nils Amund Raknerud (født 31. mars 1949, død 20. mai 2023) var en norsk forfatter. Raknerud publiserte artikler, essay og petiter både under eget navn og psevdonym, blant annet i tidsskiftet Bok og bibliotek, Dagsavisen og Klassekampen.
Han romandebuterte med boka Ikke ring meg, ikke glem meg på Tiden Norsk Forlag i 1992. Han utga også Uten tilknytning til riket i 1996 og Min venn utlendingen i 2006.
Han var sønn av billedkunstneren Gladys Raknerud og pianisten Amund Raknerud, og far til rapartisten Don Martin.
Christoffer Andersson
Christoffer Tobias Andersson (født 22. oktober 1978) er en svensk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for.
Han har tidligere spilt for Nybro IF,, og Hannover 96.
Husefjellveien (Arendal)
Husefjellveien (1–19, 2–20) er en kommunal vei på Eydehavn i Arendal kommune, Aust-Agder.
Veien går fra krysset Nesgata / Trygve Næss vei til veis ende. Sideveier er Direktør Hammonds vei og Sikaveien. Veien er delvis asfaltert og er 310 meter lang.
Sikaveien (Arendal)
Sikaveien er en kommunal vei på Eydehavn i Arendal kommune, Aust-Agder.
Veien går fra Husefjellveien til veis ende. Veien er 110 meter lang. Veien er oppkalt etter Sika (silisiumkarbid), som er produktet som ble tidligere fremstilt på Arendal Smelteverk. Bedriften eksisterer stadig, som en avdeling av Saint-Gobain CM, og videreforedler sika.
Skjevik
Skjevika er et tettbebygd sted som ligger i Molde kommune i Møre og Romsdal, rundt to mil utenfor Molde sentrum. Skjevika rommer både skole (Skjevik barne- og ungdomsskole), barnehage, bensinstasjon, nærbutikk, kafé bruktbilforhandler og propellfabrikk. Bygda har også et skolekorps i Hjelset Kleive skolekorps.
Rock mot rus
Rock Mot Rus er en musikkfestival som avholdes hvert år i mars/april på Andenes i Nordland. Festivalen avholdes alltid i palmehelga (helga før påske), og strekker seg over to dager.
På nattestid (fra midnatt natt til lørdag, og fram til lørdag ettermiddag) blir det avholdt en rockemønstring hvor unge og relativt ukjente band får spille noen få låter hver. Deretter blir et av bandene kåret til mønstringens vinner, og mottar en pengepremie; premiebeløpet har variert opp gjennom årene.
Blant «amatørene» som har opptrådt på Rock Mot Rus er Vidar Vang, Sivert Høyem og Robert Burås i Madrugada, Pål «Moddi» Knutsen, Kråkesølv og Tungtvann.
Willy Oftedals Ærespris
Under Rock Mot Rus-festivalen 2011 ble Willy Oftedals Ærespris delt ut for første gang. Prisen ble innstiftet til minne om Willy Oftedal, som var festivalsjef for Rock Mot Rus i 28 år, frem til han døde 16. april 2010 i en alder av 52 år. Prisen består av en bronsestatuett, et diplom og 5,000 kroner.
Rock Mot Rus 2018
Band som spilte på Rock Mot Rus 2018:
Rock Mot Rus 2017
Band som spilte på Rock Mot Rus 2017:
Rock Mot Rus 2016
Band som spilte på Rock Mot Rus 2016:
Rock Mot Rus 2015
Band som spilte på Rock Mot Rus 2015:
Rock Mot Rus 2014
Band som spilte på Rock Mot Rus 2014:
Rock Mot Rus 2013
Band som spilte på Rock Mot Rus 2013:
Rock Mot Rus 2012
Band som spilte på Rock Mot Rus 2012:
Rock Mot Rus 2011
Band som spilte på Rock mot rus 2011:
Rock Mot Rus 2010
Band som spilte på Rock mot rus 2010:
Rock Mot Rus 2008
Band som spilte på Rock mot rus 2008:
Rock Mot Rus 2007
Band og artister som spilte på Rock mot rus i 2007:
Rock Mot Rus 2006
Band og artister som spilte på Rock mot rus i 2006:
Rock Mot Rus 2005
Band og artister som spilte på Rock mot rus i 2005:
Rock Mot Rus 2004
Band og artister som spilte på Rock mot rus i 2004 (ikke ferdig):
Rock Mot Rus 2003
Band og arister som spilte på Rock Mot Rus 2003 (ikke ferdig):
Rock Mot Rus 2002
Band som spilte på Rock Mot Rus 2002:
Rock Mot Rus 2001
Band som spilte på Rock Mot Rus 2001 (ikke ferdig):
Rock Mot Rus 2000
Band som spilte på Rock Mot Rus 2000 (ikke ferdig):
Rock Mot Rus 1999
Band som spilte på Rock Mot Rus 1999 (ikke ferdig):
Rock Mot Rus 1998
Band som spilte på Rock Mot Rus 1998:
Rock Mot Rus 1997
Band som spilte på Rock Mot Rus 1997 (ikke ferdig):
Rock Mot Rus 1996
Band som spilte på Rock Mot Rus 1996 (ikke ferdig):
Rock Mot Rus 1995
Band som spilte på Rock Mot Rus 1995 (ikke ferdig):
Rock Mot Rus 1994
Band og artister som spilte på Rock mot rus i 1994 (ikke ferdig):
Rock Mot Rus 1993
Band og artister som spilte på Rock mot rus i 1994 (ikke ferdig):
Rock Mot Rus 1992
Band som spilte på Rock Mot Rus 1992:
Deltakere i rockemønstringa (påmeldte):
Rock Mot Rus 1991
Band som spilte på Rock Mot Rus 1991 (ikke ferdig):
Alle Rock Mot Rus-vinnerne
Til og med år 2000 ble det kåret vinnere i både en lokal andøyklasse, og en åpen klasse for alle aktørene.
Frederiksholm
Frederiksholm er en del av Holmen i København. Etter at Søværnet forlot området i 1993 har flere av bygningene fått nye bruksområder. Det gamle torpedobåtverkstedet er gjort om til moderne leiligheter og alle C.T. Andersens bygninger fra siste halvdel av 1800-tallet er fredet.
Danmarks første kystradiostasjon OXA ble oppført her i 1908. OXA er senere flyttet til Nyholm hvor det fungerer som museum.
På Frederiksholm holder Statens Teaterskole, Den Danske Filmskole, Kunstakademiets Arkitektskole og Rytmisk Musikkonservatorium til.
Frederiksholmbroen forbinder Frederiksholm og Arsenaløen.
Tomter
Tomter er et tettsted i Indre Østfold kommune i Østfold. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger omtrent 40 kilometer sør for Oslo, og ca. 15 kilometer nordvest for Askim sentrum. Tomter er ett av fem tettsteder og byer i Indre Østfold kommune. De andre er Spydeberg, Skjønhaug, Mysen og Askim. Tomter har vært preget av stor vekst de siste årene, på grunn av mye utbygging. Siden 2012 har Tomter fått rett i underkant av 500 nye innbyggere.
Fasiliteter og aktiviteter
Tettstedet har en barneskole, dagligvarebutikk, kiosk, Krigshistoriske samlinger, Frivilligsentral,  utlånssentral,  Innbyggertorg og bibliotek, postkontor, pizzabakeri og frisør. Tidligere var det også bensinstasjon og brannstasjon. Det er også en idrettsplass med to fotballbaner (kunstgress og gress), idrettshus og Granskollen skianlegg med åtte hoppbakker. Anlegget eies av Hobøl Idrettslag.
Bert Grabsch
Bert Grabsch (født 19. juni 1975 i Wittenberg, Tyskland) er en tysk tidligere profesjonell syklist.
I 2007 ble han tysk mester på tempo. Et par måneder senere vant han den første tempoetappen i Vuelta a España med en hastighet på 54,9 km/t, noe som er svært høyt på en 52 km lang tempo. Han kom på fjerdeplass på temporittet i VM.
I 2008 ble han også tysk mester på tempo. Han vant en etappe i Østerrike rundt, og tok et etappeseier og sammenlagtseieren i Sachsen Tour. I september tok han karrierens største seier da han ble verdensmester på tempo.
Hans to år eldre bror, Ralf, har også vært profesjonell syklist.