cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amsterdam
Historie
Alle byggverk i Amsterdam (inkl. broer, kanalmurer, etc.) hviler på 10–12 m lange påler, i stor grad hentet fra Norge, som hadde rikelig med tømmer. Også eventyrlystne norske gutter tok hyre på nederlandske skip. Mye av sjøfarten var underlagt restriksjoner med hensyn til destinasjoner, og norsk skipsfart var på den tiden ellers begrenset til kystfart. Den genetiske utvekslingen førte bl.a. til en del nederlandske slektsnavn i Norge. Et par kvartaler i Flekkefjord heter fortsatt «hollenderbyen». Utflytting fra Norge til Amsterdam er belagt fra sist på 1500-tallet til tidlig 1700-tall. Ca 5 000 norske menn og ca. 3 000 norske kvinner tok ut lysning på Amsterdams rådhus i perioden 1621–1720. Byens befolkning økte fra 30 000 til 200 000 for å stabilisere seg på det nivået, hvorav utlendinger utgjorde ca. 30%, for det meste tyskere, mens skandinavene utgjorde 13-15%. Rundt 1650 var den norske andelen av Amsterdams befolkning ca. 13 000, dvs at Amsterdam på 1600-tallet var Norges største by.
På 1500-tallet ble byen et fristed for religiøse som var forfulgt i sine hjemland, blant annet jøder fra Spania og Portugal, som flyktet fra den spanske inkvisisjonen, og hugenotter fra Frankrike. Jødene grunnla en omfattende diamanthandel, som byen dog stort sett mistet etter andre verdenskrig fordi den jødiske befolkningen ble deportert. Diamanthandelen og den stadig stigende østersjøhandelen gav byen et nytt oppsving. Da åttiårskrigen (1568–1648) brøt ut, holdt Amsterdam seg en tid tilbake, og først i 1578 sluttet den seg til opprøret. Da Antwerpen ble erobret av Spania i 1585 og dens handel ødelagt, var Amsterdam kvitt sin største konkurrent, og da noen av kjøpmennene fra de erobrede provinsene flyktet til Amsterdam, begynte byens egentlige storhetstid. Mellom 1585 og 1595 ble byens innbyggertall nesten fordoblet.
På 1600-tallet var byen en av verdens ledende finans- og sjøfartsbyer, samt sentrum for landets kolonirike. I 1602 ble Det nederlandske ostindiske kompani etablert, etterfulgt av Det nederlandske vestindiske kompani i 1621; i 1622 hadde Amsterdam 100 000 innbyggere og var en av Europas største byer. Amsterdam gjorde kraftig motstand mot stattholdernes overgrep. Prins Vilhelm II av Oranien erobret dog byen i 1650, mens et tilsvarende forsøk mislyktes for Ludvig 14. av Frankrike i 1672.
På midten av det 1700-tallet var Amsterdam Europas ledende handelsby, men i 1787 ble den erobret av prøysserne, igjen i 1795 av franskmennene og deretter gjort til hovedstad i Den bataviske republikk og i 1808 hovedstad i Kongeriket Holland. Da dette i 1810 ble forent med det franske keiserriket, ble Amsterdam fellesrikets tredje største by. Napoleonstiden medførte dog en betydelig nedgang i handel og befolkningstall. Etter etableringen av Det forente nederlandske kongedømme som en selvstendig stat i 1815, kom det igjen en stabil utvikling, og Amsterdam ble atter en av verdens rikeste byer. Slutten av 1800-tallet blir derfor av og til betegnet som Amsterdams annen gullalder.
Kort før første verdenskrig ble nye forsteder bygget. Under krigen var Nederland nøytralt, men led som resten av Europa under mat- og brenselsmangel som utløste større opptøyer, hvor flere mennesker ble drept.
Under andre verdenskrig invaderte Tyskland Nederland den 10. mai 1940 og oppnådde kontroll over landet etter fem dager. Tyskerne innsatte et nazistisk sivilt styre i Amsterdam, som blant annet forfulgte jødene. Kun omkring 5 000 av de 107 000 deporterte nederlandske jødene overlevde krigen. Amsterdam var den eneste vesteuropeiske byen der tyskerne vurderte å etablere en getto, men trakk planen etter protester fra Amsterdams byråd og den nederlandske regjeringen.
I de siste månedene av krigen brøt kommunikasjonen med resten av landet sammen, og det ble vanskelig å skaffe mat og brensel. Hunder, katter og rå sukkerroer ble spist for å overleve, og de fleste trær i Amsterdam ble felt for å skaffe brensel. Alt treverk ble også fjernet fra de deportertes hjem.
Etter andre verdenskrigs ødeleggelser ble byen gjenoppbygd. Fra 1960-årene av ble mildere illegale rusmidler tolerert. I perioden var husokkupasjoner også utbredte. Okkupasjonene ledet til demonstrasjoner mot regjeringen og kongehuset. På 1980-tallet steg antallet utenlandske innbyggere kraftig, primært personer fra Surinam, Tyrkia og Marokko. I denne perioden skjøt utflyttingen til forstedene også fart, og Amsterdam utviklet seg fra å være en relativ fattig nederlandsk by til å være en av de rikeste, grunnet den økte andelen av serviceyrker i forhold til industriyrker.
Geografi
Byen Amsterdam ligger ved breddene av Amstel elven, samt ved Ĳ-sjøen.
Amsterdam sprer seg ut syd for Amsterdam hovedbanestasjon. Hovedgaten heter Damrak og leder ut i Rokin. Området øst for Damrak er det eldste området og er kjent som de Wallen («murene») etter de middelalderske murene rundt byen – dette området inneholder blant annet byens red-light district. Øst for de Wallen ligger det gamle jødiske kvarteret Waterlooplein. Et område, opprinnelig fra det 1600-tallet, kjent som Grachtengordel, som blant annet inkluderer tre konsentriske kanaler, omkranser byens hjerte. Utenfor Grachtengordel ligger bydelene Jordaan og Pijp, som opprinnelig ble bygget til arbeidere, men som nå er befolket av studenter, kunstnere og familier, som vil litt vekk fra sentrum, og disse bydelene utgjør til sammen latinerkvarteret. Øst for Grachtengordel ligger Museumplein, som rommer byens vigtigste museer, og Vondelpark, som er en park fra 1800-tallet oppkalt etter den nederlandske forfatteren Joost van den Vondel.
Flere deler av byen og det omgivende området ligger på polder og kan kjennes på dets suffiks -meer, som betyr «sjø», som for eksempel Aalsmeer, Bijlmermeer, Haarlemmermeer og Watergraafsmeer.
Kanalene
De nåværende primære konsentriske kanalene er fra innerst til ytterst: Singel, Herengracht (Herrekanalen), Keizersgracht (Keiserkanalen), Prinsengracht (Prinsekanalen) og ytterst Singelgracht. Amsterdams kanalsystem er et resultat av vellykket byplanlegging. Før 1700 gjennomgikk byen fire utvidelser. Den første var rettet vestover og begynte allerede i 1586. Innbyggertallet var da sterkt økende bl.a. p.g.a. den spanske okkupasjonen av Antwerpen (1585). Ca. 1700 var den fjerde utvidelse ferdig. Fire primærkanaler formet som konsentriske halvsirkler munnet ut i IJ-fjorden. De tre innerste kanalene omkranser det gamle bysenteret, og området fra innerste kanal til ytterste kanel er kjent som grachtengordel, og var planlagt til boligområder. Den fjerde og ytterste kanalen, den nåværende Nassau/Stadhouderskade, var planlagt til forsvarsformål og styring av vannet. Forsvarsverkene ved Nassau/Stadhouderskade besto av en vollgrav og jordvoller med porter ved hovedveiene, men ellers ikke noen teglstensbebyggelse.
Det var også planlagt å grave kanalen mellom de konsentriske hovedkanalene langs radier; å grave et sett prallelle kanaler i Jordaan-kvarteret til transport av varer; å omdanne den eksisterende innerste kanalen (Signel) fra forsvarsformål til beboelsesformål samt å bygge mer enn 100 broer.
Utgravingene beveget seg fra vest til øst i hele bredden av prosjektet som en gigantisk vindusvisker (som historikeren Geert Mak beskriver det) – ikke fra sentrum og ut. Arbeidet med bygninger i den nordvestlige sektoren ble påbegynt i 1613. Etter 1656, når kanalene i den sydlige sektoren hadde vært ferdige en tid, begynte man også å bygge bygninger her. Den østlige delen av kanalprosjektet mellom Amstel og IJ-sjøen ble dog aldri ferdigstilt. I de følgende århundrer ble området brukt til parker, pleiehjem, teatre og andre offentlige fasiliteter samt til kanaler uten en overordnet plan.
Når byen består av rundt 90 øyer er det behov for mange bruer og Amsterdam har mer enn 1200 av dem. En av bruene er Python Bridge som ble bygget i 2001 og vant International Footbridge Award i 2002.
Veinettet
Motorveinettet i Nederland er designet med Amsterdam som sentrum. I 1932 ble det bestemt, at 8 motorveier nummerert fra 1 til 8 alle skulle gå ut fra Amsterdam. Forhindringer, som utbruddet av andre verdenskrig og skiftende prioriteter, ledet dog til endringer, hvorav veiene A1, A2, A4 og A8 nå begynner i Amsterdam, mens resten av de planlagte veiene sammenkobles med hverandre utenfor byen. Mellom 1968 og 1974 ble ringveien A10 åpnet.
Avkjøringer på A10 lar biler komme inn i sentrum via en av de 18 byveiene, som er nummerert s101 til s118. S100 kalles sentrumring og er en mindre ringvei, som omslutter den sentrale delen av byen.
Klima
Amsterdam har et moderat temperert klima, hvor værsystemene er sterkt påvirket av Amsterdams nærhet til Nordsjøen mot vest og dennes fremherskende nordvestvinder. Vintrene er milde, i gjennomsnitt over frysepunktet, kuldegrader er dog ikke uvanlig for eksempel i forbindelse med, at østlige og nordøstlige vinder blåser inn fra Sentral-Europa, Skandinavia og Russland. Somrene er lune. Dager med målbart nedbør er alminnelige, men allikevel har Amsterdam et gjennomsnitt på mindre end 760 mm nedbør pr. år. Mesteparten av nedbøren faller som støvregn eller lett regn. Stormer fra vest kan derimot ta med seg mye regn på en gang, noe som skaper problemer i byen, fordi de store vannmengdene må pumpes til høyereliggende landområder eller til havet rundt byen. De store vannområdene gjør at overskyete og tåkete dager er vanlige, særlig i de kjøligere månedene oktober til mars..
Sjöbo sommarby och Svansjö sommarby
Sjöbo sommarby och Svansjö sommarby var et tettsted i Sjöbo kommune i Skåne län i Sverige frem til 2015, hvoretter disse ble regnet som en del av tettstedet Sjöbo.
Amsterdam
Byadministrasjon
Som alle nederlandske kommuner ledes Amsterdam av en borgmester, en oldermand og et kommunalråd. I motsetning til de fleste andre nederlandske kommuner er Amsterdam underinndelt i 15 stadsdeler (bydeler), et system som ble innført på 1980-tallet for å øke det lokale selvstyret. Bydelene er ansvarlige for mange aktiviteter som tidligere ble styrt fra sentralt hold. Fjorten av disse har egne folkevalgte byråder. Den femtende, Westpoort, dekker Amsterdam havn og har svært få innbyggere og ledes derfor av de sentrale kommunale myndighetene. Lokale avgjørelser treffes på bydelsnivå og kun beslutninger som berører hele byen, som for eksempel store infrastrukturprosjekter, treffes av det sentrale byrådet.
Stor-Amsterdam
Stor-Amsterdam er en betegnelse for et større område bestående av flere kommuner. Det benyttes forskjellige definisjoner på hva som er inkludert i Stor-Amsterdam. Følgende navn er i bruk:
Grootstedelijke Agglomeratie Amsterdam hadde i 2006 en befolkning på 1 021 870. Denne definisjonen inkluderer kun kommunene Amsterdam, Zaanstad, Wormerland, Oostzaan, Diemen og Amstelveen.
Groot Amsterdam inkluderer 15 kommuner og hadde en befolkning på 1 211 503 i 2006. Dette er COROP-region 23. Utover Amsterdam er Aalsmeer, Amstelveen, Beemster, Diemen, Edam-Volendam, Graft-De Rijp, Haarlemmermeer, Landsmeer, Oostzaan, Ouder-Amstel, Purmerend, Uithoorn, Waterland og Zeevang.
Stadsregio Amsterdam inkluderer 16 kommuner og hadde pr. 1. januar 2004 en befolkning på 1 343 346. Forskjellen til Groot Amsterdam er at den relativt tett befolkede Zaanstad og Wormerland er inkludert og Graft-De Rijp ikke er. Hele området har en størrelse på 896,96 km², hvor 718,03 km² er land.
Stadsgewest Amsterdam består av den sentrale del, dets satellittbyer og det mellomliggende landbruksareal, som er sosio-økonomisk forbundet til Amsterdam. Dette inkluderer utover de ovenfor nevnte kommuner i den sentrale del blant annet kommunene Abcoude og Almere. Dette området har et areal på 1 896,97 km², hvor 1 447,36 km² er land. Pr. 1. januar 2006 hadde området et innbyggertall på 2 191 259.
Amsterdam er dessuten en del av det sammenhengende området Randstad, som har en befolkning på ca. 7 500 000 og utover Amsterdam blant annet består av byene Haag, Rotterdam og Utrecht.
Nasjonaladministrasjon
Den nåværende versjonen av den nederlandske grunnloven nevner kun «Amsterdam» og «hovedstad» ett sted (kapittel 2, paragraf 32): «Kongens kroning finner sted i hovedstaden Amsterdam» («de hoofdstad Amsterdam»). Tidligere versjoner av grunnloven nevnte «byen Amsterdam» («de stad Amsterdam»), uten å nevne ordet hovedstad. I alle fall ligger regjeringsbygningen, parlamentet og høyesterett for Nederland i Haag (og har alltid gjort det, hvis man ser bort fra perioden 1808–1810). Utenlandske ambassader ligger i Haag. Selv om Amsterdam er hovedstad for landet, er Amsterdam ikke hovedstad i provinsen Noord-Holland, hvor den ligger, hvis hovedstad er Haarlem.
Kromosom 21
Kromosom 21 er ett av de 23 kromosomparene hos mennesker. Mennesker har normalt to versjoner av dette kromosomet, ett fra hver av foreldrene. Dette kromosomparet dekker omtrent 46 millioner basepar som er byggematerialet til DNA. Kromosom 21 står for omtrent 1,5 % av den totale mengden DNA i cellene.
Identifiseringen av genene på hvert kromosom har i lang tid blitt sett på som ett av de viktigste forskningsområdene, og blitt viet mye tid og resursser. Siden forskere bruker forskjellige metoder til å identifisere genene, har man ikke klart å stadfeste ett nøyaktig antall gen. Det er antatt at kromosom 21 inneholder omtrent 300 gen.
Louis Vernet
Louis Vernet var en fransk sportsutøver som konkurrerte i bueskyting i de olympiske leker 1908 i London..
Vernet vant en olympisk sølvmedalje i bueskyting under OL 1908 i London. Han kom på andreplass i continental round, han fikk 256 poeng på 40 piler, sju poeng mindre enn gullvinneren og landsmannen Eugène Grisot. Vernet kom på tjuendeplass i double York round.
Raul Soares
Raul Soares er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Den thailandsk-laotiske grensekrigen
Den thailandsk-laotiske grensekrigen var en kort konfrontasjon mellom Thailand og Laos om kontrollen over omstridte områder på grensen mellom de to landene. Suverenitet over byen Ban Romklao på grensen til Phitsanulok-provinsen og tre små landsbyer i Uttaradit-provinsen var uklar, ettersom Thailand var uenig i at grensene skulle ligge på samme sted som grensene til den tidligere franske kolonien Fransk Indokina.
I 1907 inngikk Frankrike og Siam en grenseavtale som førte til en disputt om enkelte grenselandsbyer. I 1984 var det skyteepisoder mellom thailandske og vietnamesisk-støttede laotiske styrker. En annen faktor var Hmong-opprøret i Laos, hvor Hmong ofte benyttet seg av baser inne i Thailand. I tillegg bidrog den kalde krigen til å distansere partene fra hverandre. Mens Thailand var en alliert av USA, var Laos en nær alliert av Vietnam og Sovjetunionen.
En rekke mindre skyteepisoder mellom thailandske og laotiske styrker fant sted i 1984. I desember 1987 rykket thailandske styrker inn i den omstridte byen Ban Romklao. De okkuperte byen, og heiste det thailandske flagget over den. Styresmaktene i Laos reagerte sterkt, og insisterte på at byen var en del av Xaignabouli-provinsen. Thailand svarte med at byen tilhørte Phitsanulok-provinsen. Pathet Lao-styrker gjennomførte et nattangrep på den relativt små thailandske garnisonen, drev de thailandske styrkene fra byen og tok ned det thailandske flagget. Direkte krig mellom partene brøt dermed ut, som varte helt til 19. februar 1988, da en våpenhvile ble undertegnet.
Totalt ble omtrent 1000 soldater drept eller skadet. De thailandske styrkene hadde mye større tap enn de laotiske, ettersom de ofte måtte kjempe mot sterkt befestede laotiske posisjoner. General Chavalit Yongchaiyudh var lederen for den kongelige thailandske hær, og ble kritisert for sin håndtering av krigen.
Vietnam støttet sin kommunistiske allierte, og sendte en andrevidisjons infanteritropp til Baan Nakok i Xaignabouli for å støtte de laotiske militære operasjonene.
Se også
Liste over kriger Vietnam har deltatt i (etter 1945)
Liste over kriger Thailand har deltatt i
Liste over kriger Laos har deltatt i
Kylähullut
Kylähullut er et finsk punkrock-band som består av medlemmene Alexi Laiho (Children of Bodom), Tonmi Lillman (tidligere To/Die/For) og Vesku Jokinen (Klamydia). Bandnavnet betyr «Bygdetullingene».
Bandet ble formet av Alexi Laiho i 2004, som et sideprosjekt.
Bureau des longitudes
Bureau des longitudes er en fransk vitenskapelig institusjon, grunnlagt av dekret av 25. juni 1795 og ansvarlig for forbedring av nautisk navigasjon, standardisering av tidsstyring, geodesi og astronomiske observasjoner. I løpet av det 19. århundre var det ansvarlig for synkronisering av klokker over hele verden. Den ble på denne tiden ledet av Dominique François Jean Arago og Henri Poincaré. Institusjonen fungerer nå som et akademi og møtes fremdeles månedlig for å diskutere temaer relatert til astronomi.
Roscheider museum
Roscheider museum er et friluftsmuseum som formidler kulturhistorie i SaarLorLux regionen, grenseområdet der Tyskland, Luxemburg og Frankrike møtes. Museet ligger i byen Konz i Tyskland, ved elvene Saar og Mosel, 8 km vest for Trier og 30 km øst for Luxembourg. Museet eies av en ideell organisasjon med over 1000 medlemmer. Museet finansieres av medlemskontingent, inngangsavgift og gaver.
Historien om Roscheider Hof
"Roscheider Hof" er i dag et friluftsmuseum med mange bygninger. Sentralt plassert finner en storgården Roscheiders eget gårdstun, en rektangulær plass med bygninger rundt. Gården nevnes første gang i dokumenter fra omkring år 1330. Da bygningene ble restaurert i 1978 ble det klart at noen bygningsdeler stammer fra tidlig 1500-tallet, bl.a. et lite vindu i sengotisk stil. Fram til den franske revolusjonen i 1794 tilhørte gården et Benediktinerkloster. De franske revolusjonstroppene erobret også Trier-området. Seinere ble gården solgt til inntekt for den franske stat, og den nye eieren, Nicholas Valdenaire, var en tidligere fransk soldat som hadde bosatt seg i området. Han og sønnen var aktive under revolusjonen i 1848, og ble flere ganger fengslet.
Video fra friluftsmuseet
Pressing av eplesaft
She Shan
She Shan (kinesisk: 佘山), også kjent som Xixia Shan eller Zose, er et lite fjell ved Songjiang nær Shanghai i Kina som er mest kjent som et katolsk valfartsmål for Maria-valfarter fra hele Kina. Høydepunktet er den 24. mai.
Fjellet ligger i en idyllisk skog med skogsveier og rislende bekker, og har to topper, en vestlig og en østlig. Det høyeste er på 100 meter over havet, slik at det i Norge vel ville blitt kalt en ås eller en høyde, selv om ordet fjell (shan) brukes på kinesisk.
Ifølge en gammel legende bodde det en eneboer her med familienavnet She, derav Sheshan. Under Song-dynastiet var det store og små templer her; idag er det kun tilbake en liten pagode som er det eneste som er igjen av tempelet Puzhao.
I 1720 var Kangxi-keiseren på reise forbi, og han gav fjellet navnet Lansunshan (De blåaktige bambusskudds fjell).
Ved høydens fot er ordene De kristnes hjelp hugget inn på hovedporten. På vei opp til toppen kommer man halvveis oppe til en kirke bygget i 1894. Inskripsjonen der sier: ''«Hvil deg lit ved dette lille kapell halvveis opp til toppen og frembær din barnlige pietet. Stig så noen trinn lenger opp og trygle om Guds Mors miskunn».'' Her er det tre paviljonger med statuer av jomfru Maria, Josef og Jesu Hellige Hjerte. Bygningene bak kirken huset et katolsk presteseminar mellom 1982 og 1986, et regionalseminar for kandidater fra bispedømmet Shanghai og for bispedømmene i provinsene Jiangsu, Zhejiang, Anhui, Shandong, Fujian og Jiangxi. Etter at prestestudentene flyttet til et større anlegg nedenfor høyden, er det gamle seminaret blitt et gamlehjem, Guanqi konvalesenshjem (åpnet oktober 1988).
Arbeidet på den nåværende Maria-basilikaen begynte i 1925 og pågikk i ti år. Den ble dedisert 16. november 1935. Arkitekt og byggmester var den portugisiske jesuittprest Diniz. I 1946 fikk gav Vatikanet kirken rang som Basilica minor.
Basilikaen er vestvendt, har en lengde på 56 m, en bredde på 25 m og et hvelv i 17 m høyde. Spiret er på 38 m. Alteret er av marmor. Kirkens grunnplan er korsformet.
Under kulturrevolusjonen ble basilikaen og tilliggende bygninger enten ødelagt eller konfiskert til annet bruk. I mai 1981 ble Sheshan-basilikaen gitt tilbake til Shanghai bispedømme. Bispedømmet restaurerte anlegget, og fikk også offentlig støtte til det. Den 1. mai 2000 ble en ny Maria-statue på 3,87 m satt på basilikaens spir som erstatning for den originalstatue som var blitt ødelagt under kulturrevolusjonen. Mange tusener overvar takksigelsesmessen som biskop Aloysius Jin Luxian av Shanghai feiret ved anledningen.
Sövde
Sövde er et tettsted i Sjöbo kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 291 innbyggere.
Florența Crăciunescu
Florența Țacu-Crăciunescu (født 7. mai 1955 i Craiova i Dolj, død 8. juni 2008) var en rumensk diskoskaster, best kjent som bronsevinner i øvelsen fra OL 1984 i Los Angeles. Hennes personlige rekord var på 69,50 m, fra august 1985.
London-Nytt
London-Nytt var en av de største illegale aviser i Norge under andre verdenskrig.
Hobart’s Funnies
Hobart's Funnies er kallenavnet på en serie spesial-stridsvogner, utviklet av den britiske 79th Armoured Division (79. panserdivisjon) under andre verdenskrig. Kallenavnet oppsto som følge av divisjonens sjef, Percy Hobart, og det at de i forhold til «vanlige» stridsvogner så ganske artige (og annerledes) ut. De var derimot ettertenksomt designet og godt utprøvd, og ved deres ilddåp 6. juni 1944 fremsto de som alt annet enn latterlige.
London-Nytt
Avisen ble utgitt i nesten 2 1/2 år (1942–1944), hvor Oslo og den nasjonale delen kom ut med i alt 540 nummer, og over 1.5 millioner eksemplarer. Herlov Rygh ble utnevnt som «pressesjef» av Hjemmefrontens ledelse. Petter Moen og Andreas Riis var hovedredaktører for avisen.
Hobart’s Funnies
Bakgrunn
Årsaken til opprettelsen av 79th Armoured Division var en diskusjon over de to vedtatte måtene å landsette tropper på en befestet strand, og fordelene og ulempene mellom dem:
Den første metoden var en kombinasjon av marinebombardement og å hurtig landsette tropper så langt opp på stranden som mulig (ved høyvann), noe som ville redusere tap av menneskeliv, men øke tapet av materiell, da landgangsfartøy lett kunne bli ødelagt av undervannshindre og miner. (En metode som var foretrukket av Royal Marines og US Marine Corps.)
Den andre metoden var å landsette troppene ved lavvann, slik at eventuelle undervannshindre var synlige, og minerydding og fjerning av hindre kunne gjennomføres. Selv om landingsfartøy (og annet spesialmateriell) slik lettere ville unngå å bli ødelagt, ville angrepstroppene derimot være lette mål på stranden og tap av menneskeliv bli større.
I forbindelse med invasjonen av Normandie ble den sistnevnte metoden foretrukket, da grundig rekognosering hadde vist at tyskerne hadde forsterket invasjonsstrendene med mange undervannshindre og miner. Det ble dog besluttet at strendene i forkant skulle bombarderes av marinen og flyvåpenet, i håp om å sette flest mulige tyske forsvarsverker ut av spill. I stor grad påvirket av de erfaringene de hadde gjort i forbindelse med Dieppe-raidet, valgte britene å utvikle spesial-stridsvogner til understøttelse av den første angreps-bølgen. Amerikanerne, derimot, valgte den «gammeldagse metoden» – å la ingeniør-soldater fjerne undervannshindre og miner. I og med at amerikanerne hadde lagt så grundige planer, og opprettet spesial-avdelinger for formålet, takket de nei til de aller fleste av de spesial-stridsvognene de ble tilbudt av britene (med unntak av DD-stridsvognen).
Sjefen og divisjonen
Ansvaret med å danne denne spesielle enheten ble gitt til generalmajor Percy Hobart. Han var en stor forkjemper av Liddell Harts prinsipper og teorier, og hadde i mellomkrigstiden stått hardt på for å danne et stridsvogn-kavaleri som egen våpenart. Han møtte stor motstand fra tradisjonelle infanteri- og kavalerioffiserer (som fremdeles mente hester var det rette kavaleri) og ble tvunget til å gå av tidlig i 1940. Umiddelbart etter gikk han inn i sin lokale Home Guard-enhet (britiske HV), med grad av korporal.
Hans gjeninntreden i hæren skjedde som følge av at Winston Churchill ble statsminister, og han fikk kommandoen over en panser-divisjon i Nord-Afrika. Churchill var også en stor tilhenger Liddel Hart og hadde lagt merke til Hobarts «kamp». I 1943 ble han forelagt muligheten til å bli sjef for og etablere 79th Armoured Division, og lede utviklingen av spesial-stridsvogner til bruk under en invasjon av Vest-Europa.
Det spesielle ved 79th Armoured Division var at den ikke opererte som en samlet divisjon, panservognene ble derimot i stedet spredt som små avdelinger blant de andre panserdivisjonene i det britiske kavaleriet. Opprinnelig besto divisjonen av 27. panserbrigade (sammensatt av 4th/7th Royal Dragoon Guards, 13th/18th Royal Hussars og East Riding Yeomanry) og 185. infanteribrigade (sammensatt av King’s Own Shropshire Light Infantry, The Royal Norfolk Regiment og Royal Warwickshire Regiment), i tillegg til vanlige enheter av artilleriet, ingeniør-korpset og andre hær-avdelinger.
20. august 1945 ble divisjonen formelt oppløst, siden krigen i Europa forlengst var over og divisjonens oppgaver ikke lenger ble ansett som nødvendig. Den avsluttet krigen med en stående styrke på nesten 2 000 (spesial-)stridsvogner, et antall nesten fire ganger så stort som i en normal divisjon.
«Kjøretøyparken»
I tillegg utviklet avdelingen pansrede bulldosere, bergnings-stridsvogner og pansrede amfibiske landingsvogner:
Oadby and Wigston
Oadby and Wigston er et administrativt distrikt i Leicestershire i England. Det består av administrasjonsbyen Wigston Magna, byen Oadby og noe landsbygd, og er et av de minste distriktene i England utenom noen av Londons bydeler og Scilly-øyene. I nordvest strekker distriktet seg inn i Leicesters byområde.
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved sammenslåing av de to bydistriktene. Distriktet dekker et areal på 23,52 km² og hadde 56 170 innbyggere i 2011.
Recreio
Recreio er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Hydrogendeuterid
Hydrogendeuterid er et diatomisk molekyl bestående av de to isotopene for hydrogen: hovedisotopen 1H protium og 2H deuterium. Den molekylære formelen er.
Aula-brannen
Aula-brannen var en brann i aulaen i Universitetet i Oslo, natten til 28. november 1943, like før den tyske okkupasjonsmakten skulle arrangere en konsert der. De tyske okkupasjonsmyndighetene benyttet brannen som et påskudd for å arrestere og deportere studentene ved universitetet.
Brannen
Skadene var ubetydelige da brannvesenet raskt kom til stedet, siden brannstifterne selv hadde varslet brannen. Fra norsk hold ble det hevdet at brannen var en nazistisk provokasjon, etter mønster av Riksdagsbrannen i Berlin i 1933. Tyske okkupasjonsmyndigheter hevdet at kommunistiske studenter sto bak, og Josef Terboven beordret en større aksjon mot studentene ved Universitetet i Oslo den 30. november. 1 166 personer, hovedsakelig mannlige studenter, ble arrestert, og universitetet ble stengt. Blant de arresterte var det mange som hadde lite eller ingenting med motstandsbevegelsen å gjøre, og arrestasjonene har derfor blitt sett på som en form for represalier. 644 av de arresterte ble sendt til leirer i Tyskland, og 17 personer døde under oppholdet.
De ansvarlige
Det kom i 1949 frem at personer i kretsen rundt den illegale avisen London-Nytt hadde stått bak ildspåsettelsen på initiativ av Petter Moen. Hensikten var, ifølge Svein Wilhelm Bruuns vitnemål i en landssvikersak, å legge skyld på nazistene, og «piske opp hatet mot tyskerne». Dette oppdraget hadde de fått fra England, da britene mente at det var for gemyttlige tilstander mellom den norske befolkning og den tyske okkupasjonsmakt, hevdet Bruun. Motstandsgruppen skrev selv i sin illegale avis at det var tyskerne som sto bak. I 1993, ved femtiårsmarkeringen for arrestasjonene som fulgte brannen, kom det fram at det var fire menn som sto bak, og at lederen var Petter Moen. Moen omkom da fangeskipet han var med på vei til Tyskland sank i 1944.
Hanne Sophie Greve
Hanne Sophie Greve (født 14. april 1952 i Tønsberg) er en norsk jurist. Hun er lagmann ved Gulating lagmannsrett i Bergen.
Bakgrunn og virke
Hun avla i 1988 juridisk doktorgrad ved Universitetet i Bergen på en avhandling om kambodsjanske flyktninger (Kampuchean refugees "between the tiger and the crocodile". International law and the overall scope of one refugee situation).
Greve ble i 1997 tildelt Norske kirkeakademiers Brobyggerpris og ble i 2003 tildelt prisen Fangenes Testamente for sitt arbeid for menneskerettighetene. Hun var leder av styringsgruppen til Verdikommisjonen frem til 1. november 1998.
Fra 1998 til 2004 var Greve dommer ved Den europeiske menneskerettsdomstolen i Strasbourg.
Fra 2014 frem til 1. mai 2022 var hun nestleder i Karantenenemnda.
Familie
Hanne Sophie Greve er søster av medisineren Gottfried Greve (f. 1958).
Eduardo Gallardo
Eduardo Gallardo (født 20. april 1969) er en argentinsk håndballtrener, som siden 2007 har vært landslagssjef for det argentinske herrelandslaget.
Karriere
Gallardo var tidlig i sin karriere trener og senere sportsdirektør for den argentinske hovedtadsklubben River Plate.
Landslag
Gallardo overtok ansvaret for det argentinske herrelandslaget etter Mauricio Torres i 2007.
I 2011 satte han en stopper for Brasils overlegenhet i søramerikansk håndball ved å vinne gull under de Panamerikanske leker.
Seieren over Brasil i de Panamerikanske leker sørget samtidig for at Argentina kvalifiserte seg til Sommer-OL 2012 i London, der de endte på en 10.-plass.
Spansk kjørvel
Spansk kjørvel (Myrrhis odorata) er en flerårig plante i skjermplantefamilien (Apiaceae), særlig i eldre tider (1700- og 1800-tallet) dyrket som krydderurt. Blader og frø brukes som krydder i matlaging og i brennevin. Planten er hjemmehørende i fjellstrøk i Mellom-Europa, blant annet i Alpene. I Norge, der den er uønsket og står oppført på fremmedartslista, forvillet i kyststrøk nord til Trøndelag, samt i Tromsø.
Smaken minner om lakris eller anis.
Oldell
Secret Intelligence Service-agent og admiral Edvard Christian Danielsen fikk i oppdrag å etablere senderen for å oppnå kontakt med Norge. 28. juni 1940 forlot han Storbritannia med Farsund som mål i en undervannsbåt. Han ble landsatt på Ullerøy 2. juli og kom seg videre til Oslo med tog, med radiosenderen, koder og instrukser i en koffert på fanget.
Senderen ble rigget opp hjemme i kjelleren til marinekaptein Gabriel Smith. Telegrafist Sigurd Johannessen og Lyder Larsen opererte senderen. Dette ble den første senderen under andre verdenskrig som hadde regelmessige sendinger mellom Oslo og London.
Det ble sendt 631 meldinger fra senderen, og 137 ble mottatt. Den var den mest aktive radiosenderen i Norge i den første del av krigen. Odell ble så erstattet av senderen Beta, også denne var organiser initiativ av Gabriel Smith i sjøforsvaret.
Lick It Up
Lick It Up er det ellevte studioalbumet fra hard rock-bandet KISS, utgitt i 1983.
Albumet er det første som ble gitt ut av bandet etter at de sluttet å bruke sminke og kostymer. Det er også den siste platen Vinnie Vincent medvirker på. Vinnie Vincents bidrag er imidlertid store, ettersom han var med på å skrive åtte av albumets ti låter. Hans låtskrivertalent var det som hadde gitt ham jobben som gitarist etter Ace Frehley i utgangspunktet. Men personligheten hans passet ikke særlig godt sammen med Paul Stanley og Gene Simmons, noe som skapte problemer etter det forrige albumet, Creatures of the Night, og etter Lick It Up-turneen. Han har imidlertid medvirket i låtskrivingsprosessen på noen sanger på albumet Revenge, som kom ut i 1992.
Lick It Up markerte starten på en ny popularitetsbølge for Kiss som ville fortsette til tidlig på 1990-tallet og senere bli avløst av en retro-bølge og noen meget suksessfulle gjenforeningsturneer med originalbesetningen.
Adalstein av England
Æthelstan eller Adalstein (angelsaksisk: Æþelstan, Æðelstān, betydning «edel stein»; født ca. 894, død 27. oktober 939) var konge av angelsakserne fra 924 til 927, en tittel etablert av Alfred den store, og konge av englenderne fra 927 til 939. Han var sønn av kong Edvard den eldre og hans første hustru Ecgwynn. Moderne historikere vurderer ham som den første konge av England og som en av de største angelsaksiske konger. Han giftet seg derimot aldri, og ble etterfulgt av sin halvbror Edmund.
Æthelstan er kjent i norsk historie som Adalstein ved at han var fosterfar til den seinere norske kong Håkon den gode, som av den grunn ble kalt Håkon Adalsteinsfostre. Kong Håkon fikk en kristen oppdragelse av sin formynder, og forsøkte forgjeves å innføre kristendommen i Norge. I de norske kongesagaene, Snorres Heimskringla, ble Adalstein omtalt som «kong Adalstein». Egil Skallagrimson og broren Torolv var leiesoldater i Adalsteins tjeneste. Da Torolv falt i et slag ble Egil svært morsk, forteller Egils saga, og den engelske kongen måtte blidgjøre ham med flere gylne gaver, foruten to kister med sølv som erstatning for brorens død. En søster av Adalstein ble i 926 giftet bort til Sigtrygg Caech, en norrøn-gælisk konge av Jorvik (York).
Da Edvard døde i juli 924 ble Æthelstan akseptert av stormennene i Mercia som konge. Hans halvbror Ælfweard kan ha blitt akseptert som konge i Wessex, men han døde kun 16 dager etter deres fars død. Æthelstan møtte fortsatt motstand i Wessex i flere måneder og ble ikke kronet før i september 925. I 927 erobret han det gjenværende norrøne kongedømmet Jorvik i Northumbria, og det gjorde ham til den første angelsaksiske hersker som styrte over hele England. I 934 invaderte han Skottland og tvang Konstantin II til å underkaste seg, men Æthelstans styre var mislikt av både skotter og norrøne, og i 937 invaderte de England med en felles hær. Æthelstan beseiret dem i det avgjørende slaget ved Brunanburh, en seier som ga ham stor prestisje både på De britiske øyer og på det europeiske fastlandet. Etter hans død i 939 tok de norrøne tilbake kontrollen over Jorvik, og det ble ikke endelig erobret på nytt før i 954.
Æthelstan sentraliserte regjeringen; han økte kontrollen over produksjonen av chartere og samlet de ledende menn fra fjerne områder til sine råd. I disse møtene deltok også herskere fra utenfor hans rike, særskilt walisiske konger, som således anerkjente hans overherredømme. Flere juridiske tekster er bevart fra hans styre enn fra noen andre angelsaksiske konger fra 900-tallet. De viser hans bekymring for utstrakte tyverier, og den store trussel det utgjorde for den samfunnsmessige orden. Hans juridiske reformer bygde på de til hans bestefar, Alfred den store. Æthelstan var en av de mest fromme av de vestsaksiske konger, og var kjent for å samle relikvier og grunnlegge kirker. Hans husholdning var et senter for angelsaksisk lærdom som under hans bestefar, og det la grunnlaget for den benediktinske klosterreform senere i århundret. Ingen annen vestsaksisk konge spilte en slik aktiv rolle i europeisk politikk som Æthelstan, til og med i Norge, og sørget for ekteskap for flere av sine søstre til herskere i europeiske stater.
Bakgrunn
På 800-tallet var det mange kongeriker i den tidlige angelsaksiske perioden som hadde blitt konsolidert til fire: Wessex, Mercia, Northumbria og East Anglia. På 700-tallet hadde Mercia var det mektigste riket i sørlige England, men tidlig på 800-tallet hadde Wessex blitt dominerende under Æthelstans tippoldefar Egbert. På midten av århundret kom England under et økende antall angrep fra norrøne vikinger, kulminert med invasjonen av den store hedenske hæren i 865. Ved 878 hadde vikingene overkjørt East Anglia, Northumbria, og Mercia, og nær også erobret Wessex. Vestsakserne greide å kjempe tilbake under Alfred (som siden fikk tilnavnet «den store»), og han oppnådde en avgjørende seier i slaget ved Edington. Alfred og den norrøne høvdingen Guthrum inngikk en fredsoverenskomst hvor Alfred tok vestlige Mercia mens østlige Mercia ble en del av norrøne East Anglia. På 890-tallet ble nye vikingangrep med hell slått tilbake av Alfred, støttet av hans sønn (og Æthelstans far) Edvard og Æthelred, herre av mercianerne. Æthelred styrte angelsaksiske Mercia under Alfreds overherredømme og ble gift med hans handlekraftige datter Æthelflæd. Alfred døde i 899 og ble etterfulgt av Edvard. Æthelwold, sønn av Alfreds eldre bror Æthelred, og således berettiget til tronen, gjorde et forsøk på å ta makten, men ble drept i slaget ved Holme i 902.
Lite er kjent om krigen mellom angelsakserne og danene i de neste får årene, men i 909 sendte Edvard en hær samlet fra Wessex og Mercia for å herje Northumbria. Året etter kom danene fra Northumbria sørover og angrep Mercia, men gikk på et avgjørende og tungt nederlag i slaget ved Tettenhall. Æthelred av Mercia døde i 911 og ble etterfulgt som hersker over Mercia av hans enke Æthelflæd. I løpet av det neste tiåret erobret Edvard og Æthelflæd den norrøne delen av Mercia og East Anglia. Æthelflæd døde i 918 og ble kortvarig etterfulgt av sin datter Ælfwynn, men det samme året avsatte Edvard sin niese, fraktet henne vekk og tok selv direkte kontroll over Mercia.
Da Edvard døde i 924 kontrollerte han hele England sør for elven Humber. Den norrøne konge Sigtrygg Caech hersket over norrøne Jorvik (York) i sørlige Northumbria, mens Ealdred opprettholdt angelsaksisk styre i det minste deler av det tidligere kongeriket Bernicia fra hans hovedkvarter i Bamburgh i nordlige Northumbria. Konstantin II hersket i Skottland, bortsett fra de nordligste delene og et område i sørvest som var det britonske kongedømmet Strathclyde. Wales var inndelt i en rekke mindre koneriker, inkludert Deheubarth i sørvest, Gwent i sørøst, Brycheiniog umiddelbart nord for Gwent, og Gwynedd i nord.
Tidlig liv
I henhold til William av Malmesbury var Æthelstan tretti år gammel da han kom på tronen i 924. Det innebærer at han ble født en gang rundt 894. Han var den eldste sønnen til Edvard den eldre og også den høyeste. Han var Edvards eneste sønn med hans første hustru Ecgwynn. Svært lite er kjent om henne, og hun er ikke nevnt med navn i noen kilde før den normanniske erobringen. Middelalderens kronikører ga ulike beskrivelser av hennes rang: en beskrev henne som en hustru av lav stand fra en ubetydelig fødsel, mens andre har beskrevet hennes som fra adelen. Moderne historikere er heller ikke samstemte om hennes status. Simon Keynes og Richard Abels tror at ledende menn i Wessex ikke var villige til å akseptere Æthelstan som konge i 924 delvis for hans mor hadde vært en elskerinne av Edvard den eldre. Imidlertid har Barbara Yorke og Sarah Foot argumentert at påstandene om at Æthelstan var et utenomekteskapelig barn var et produkt av striden over etterfølgelsen til tronen, og at det er ingen grunn til å tvile på at hun var Edvards lovmessige hustru. Det er indikasjoner på at hun kan ha vært i slekt med Dunstan, erkebiskop av Canterbury.
William av Malmesbury skrev at Alfred æret sin unge sønnesønn med en seremoni hvor ha ga gutten en skarlagenrød kappe, et belte med edelsteiner, og et sverd med et forgylt skjede. Forsker på middelalderlatin, Michael Lapidge, og historikeren Michael Wood, har sett på dette som at Alfred markerte Æthelstan som en mulig arving på en tid da Alfreds nevø Æthelwold krevde tronen og representerte en direkte trussel til Alfreds direkte slektslinje, men historikeren Janet Nelson foreslår at det burde bli vurdert i konteksten av konflikten mellom Alfred og Edvard på 890-tallet, og kan reflektere en hensikt å dele riket mellom sin sønn og sønnsønn etter sin død. Historikeren Martin Ryan går lengre og forslår at mot slutten av sitt liv kan Alfred ha favorisert Æthelstan framfor Edvard som sin etterfølger. Et akrostisk dikt som lovpriste prins «Adalstan», og spådde en stor framtid for ham, har blitt tolket av Lapidge som en referanse til den unge Æthelstan og som drev ordspill på den angelsaksiske betydningen av hans navn, edelstein. Lapidge og Wood vurderer diktet som en minnefest av Alfreds seremoni av en av hans ledende lærde, John the Old Saxon. Michael Woods oppfatning bekrefter diktet sannheten i William av Malmesburys redegjørelse av seremonien. Wood foreslår også at Æthelstan kan ha vært den første engelske konge som ble undervist fra barndommen av som en intellektuell, og at denne John antagelig var hans lærer. Imidlertid har Sarah Foot argumentert for at det akrostiske diktet gir bedre mening om det dateres til begynnelsen av Æthelstans styre.
Edvard giftet seg med sin andre hustru, Ælfflæd, en gang rundt hans fars død, antagelig for at Ecgwynn var død, skjønt hun kan ha blitt presset til side. Det nye ekteskapet svekket Æthelstans posisjon da hans stemor naturlig favoriserte interessene til hennes egne sønn, Ælfweard og Edwin. Ved 920 hadde Edvard tatt til seg en tredje hustru, Ædgifu, antagelig etter å ha skjøvet Ælfflæd til side. Ædgifu hadde også to sønner, de framtidige kongene Edmund og Eadred. Edvard hadde også flere døtre, kanskje så mange som ni.
Æthelstans senere utdannelse var sannsynlig ved hoffet i Mercia hos sin tante og onkel, Æthelflæd og Æthelred, og det er sannsynlig at den unge prinsen fikk sin militære trening på Mercias kampanjer for å erobre Danelagen. I henhold til en avskrift datert fra 1304 ga Æthelstan i 925 et charter med privilegier til nonneklosteret St Oswald's Priory i Gloucester hvor hans tante og onkel var gravlagt «i henhold til en pakt om faderlig fromhet som han tidligere hadde forpliktet med Æthelred, ealdorman av folket i Mercia.» Da Edvard tok direkte kontroll over Mercia etter Æthelflæds død i 918, kan Æthelstan ha representert sin fars interesser der.
Kamp for makten
Edvard døde i Farndon i nordlige Mercia den 17. juli 924, og de påfølgende hendelser er uklare. Ælfweard, Edvards eldste sønn med Ælfflæd, hadde blitt rangert over Æthelstan som vitne på et charter i 901, og Edvard kan utsett Ælfweard som sin etterfølger som konge, enten av kun Wessex eller av hele kongeriket. Om Edvard hadde tenkt at kongeriket skulle bli delt etter hans død, kan hans avsettelse av Ælfwynn i Mercia i 918 vært en del av forberedelsene for Æthelstan som konge av Mercia. Da Edvard døde var Æthelstan tilsynelatende sammen med ham i Mercia mens Ælfweard var i Wessex. Mercia anerkjente Æthelstan som konge, og det er mulig at Wessex kan ha valgt Ælfweard. Imidlertid levde Ælfweard kun 16 dager lengre enn sin far, noe som avbrøt enhver plan om etterfølgelse.
Selv etter Ælfweards brå død synes det å ha vært opposisjon til Æthelstan i Wessex, særskilt i Winchester, hvor Ælfweard ble gravlagt. I begynnelse oppførte Æthelstan seg som en konge i Mercia. Et charter angående land i Derbyshire, som synes å ha blitt utstedt en gang i 925 da hans autoritet ennå ikke hadde blitt anerkjent utenfor Mercia, hadde kun mercianske biskoper som vitner. I vurderingen til historikerne David Dumville og Janet Nelson kan han ha gått med på å ikke gifte seg eller skaffe seg arvinger for å bli akseptert. Imidlertid beskrev Sarah Foot hans beslutning for å forbli ugift til «en religiøst motivert avgjørelse på kyskhet som et livsvalg».
Kroningen av Æthelstan skjedde den 4. september 925 ved Kingston upon Thames, kanskje grunnet dens symbolske lokalisering på grensen mellom Wessex og Mercia. Han ble kronet av Athelm, erkebiskop av Canterbury, som antagelig formet eller organiserte en ny ordo (religiøs tjenesteorden) hvor kongen bar kronen for første gang framfor en hjelm. Den ny ordo var påvirket av vestfrankisk liturgi og ble deretter en av kildene middelalderens franske ordo.
Opposisjonen synes å ha fortsatt selv etter kroningen. I henhold til William av Malmesbury skal en ellers ukjent adelsmann ved navn Alfred å konspirert for å blinde Æthelstan grunnet hans påståtte uekte fødsel, skjønt det er ukjent om han ønsket selv å bli konge eller om han handlet på vegne av Edwin, Ælfweards yngre bror. Blinding ville ha vært en funksjonshemming som var nok for gjøre Æthelstan uegnet som konge, uten at det at man gjorde den større forbrytelse med kongemord. Spenninger mellom Æthelstan og Winchester synes å ha fortsatt i en del år. Biskop av Winchester, Frithestan, var ikke tilstede ved kroningen og var ikke vitne til noen av Æthelstans kjente chartere før i 928. Etter det er han oppført som vitne rimelig jevnlig fram til han gikk av i 931, men han var opplistet i en lavere posisjon en hva som ellers ville ha vært normalt for en geistlig i hans posisjon.
I 933 druknet Edwin i et skipbrudd i Nordsjøen. Hans fetter, grev Adelolf av Boulogne, tok hans legeme med for gravleggelse ved klosteret Saint Bertin i Saint-Omer. I henhold til klosterets annalist Folcuin, som feilaktig trodde at Edwin hadde vært konge, hadde flyktet fra England, «fordrevet av forstyrrelser i sin kongerike». Folcuin nevnte også at Æthelstan hadde sendt almisser til klosteret for sine døde bror og tok nådig mot munker fra klosteret da de kom til England, skjønt Folcuin innså ikke at Æthelstan var død før munkene gjorde sin reise i 944. Symeon av Durham, en kronikør fra 1100-tallet uttalte at Æthelstan hadde beordret at skulle Edwin druknes, men det er stort sett blitt avvist av historikerne. Edwin kan ha flyktet fra England etter et ikke vellykket opprør mot sin brors styre, og hans død antagelig bidro til at opposisjonen i Winchester ebbet ut.