cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Forbauselse
Spontan, ufrivillig forbauselse blir ofte uttrykt på veldig kort tid. Den kan ofte bli tett etterfulgt av følelsene frykt, glede eller forvirring. Det at man hever øynebrynene er det mest kjennetegnende og forutsigbare tegnet på overraskelse.
Heterhydrus
Utseende
Denne slekten består av små til middelsstore (ca. 6 millimeter), svarte vannkalver som har en avlangt oval kroppsform. Oversiden er fint og tett punktert og halvmatt på grunn av kraftig mikroskulptur.
Levevis
Artene lever i dammer og myrpytter med tett vegetasjon.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika inkludert Madagaskar.
Sayyida al-Hurra
Sayyida al Hurra (arabisk: السيدة الحرة, fullstendig navn Sayyida al-Hurra ibn Banu Rashid al-Mandri al-Wattasi Hakima Tatwan, født ca 1485 i Chefchaouen i Marokko, død 14. juli 1561 i Chefchaouen) var regjerende dronning (formelt guvernør) av Tétouan i Marokko, og leder av en pirat flåte i Middelhavet fra 1515 til 1542.
Hun er kjent for sin kamp mot portugiserne som okkuperte Ceuta og for sin allianse med den ottomanske korsaren og guvernøren for regenten i Alger, Aruj Barbarossa. Sayyida al-Hurra er en mulig inspirasjon for myten om Califia, og dermed kan hun indirekte ha inspirert spanske oppdagere i Den nye verden til navngivningen av området California som strakk seg langs Nord-Amerikas vestkyst fra et stykke nord på det nåværende Mexicos vestkyst og langt nordover.
UNESCO har valgt å innlemme Sayyida al Hurra i sin oversikt over betydningsfulle kvinner i afrikansk historie.
Bakgrunn
Hun hadde en del av tidlig oppvekst i emiratet Granada i al-Andalus som datter av foreldre av stammen Banu Rashid og av den muslimske andalusiske overklassen; de flyktet til Marokko etter at den siste del al-Andalus ble erobret av monarkparet Ferdinand II av Aragón og Isabella I av Castilla Kastilla i 1492.
Hun giftet seg i 1501 med Sidi Al-Mandri II (død 1519), guvernør i Tétouan. Hennes ektemann lot henne ofte styre Tétouan som sin stedfortreder. hun var populær som stedfortredende guvernør.
Dronning
Da hennes mann døde i 1519, overtok hun hans embete som guvernør. Hun gjorde det med godkjennelse fra allmenheten, som var vant med at hun regjerte byen, og var fornøyd med hennes styre. Hun ble da hyllet med tittelen al Hurra, som var en tittel for en regjerende kvinne, en tittel som var svært uvanlig i den muslimske verden. Hun var formelt klassifisert som guvernør, men var i praksis den regjerende monark.
Som regent i Tétouan var hun kjent for sin piratverksomhet. Denne ble påstått å skyldes, eller være influert av, den fiendtlighet hun kjente mot spanjolene på grunn av den spanske erobringen av al-Andalus, som hadde tvunget henne på flukt som barn. Hun samarbeidet med sjørøveren Aruj Barbarossa i det piratvelde de bedrev med sine sjørøverflåter mot kristne skip på Middelhavet. De overfalt og plyndret kristne skip og gjorde strandhugg mot kristne land for bytte i form av både gods og slaver. Som sådan nevnes hun flere ganger i forhandlinger med kristne makter om traktater, og om frikjøp av ikke minst fanger fra Spania og Portugal. Historikeren Merlissi viser som eksempel til dokumenter fra 1540 som nevner forhandlinger «mellom spanjolene og Sayyida al-Hurra» etter en vellykket piratoperasjon ved Gibraltar der piratene tok mye «bytte og fanger».
Hun giftet seg andre gang i 1541 med sultanen av Marokko. Dette ekteskapet var et diplomatisk ekteskap som bare eksisterte på papiret. Det var det eneste tilfelle der en sultan av Marokko gikk med på å reise til en annen herskers by for å gifte seg, idet hun krevde at han skulle komme til hennes by for bryllupet, og nektet å følge med ham til hans hjem etter bryllupet. Isteden forble hun i Tétouan og fortsatte å styre denne.
Hun ble avsatt av sin svigersønn Muhammad al-Hassan al-Mandri i oktober 1542. Hun skal så ha trukket seg tilbake til Chefchaouen. Der levde hun i 20 år, til sin død den 14. juli 1561.
Hun var den siste kvinne i den muslimske verden som bar tittelen al Hurra, det vil si (regjerende) dronning eller kvinnelig monark.
Francisco Hervás
Francisco Hervás er navnet til flere personer:
Mike Robertson
Michael «Mike» Robertson (født 26. februar 1985 i Edmonton, Alberta) er en canadisk snøbrettkjører som deltok i de olympiske vinterlekene 2010 i Vancouver.
Robertson vant en olympisk sølvmedalje i snøbrett under vinter-OL 2010 i Vancouver. Han kom på andreplass i snowboardcross bak Seth Wescott fra USA.
Erasmus Zahl
Biografi
Erasmus Zahl var fra Nordvika i Dønna, hvor faren Hans Hansen Zahl var handelsmann og gjestgiver. Moren var prestedatteren Anne Sophie Samuelsdatter Budde.
Erasmus Zahl flyttet omkring 1840–50 til Kjerringøy lengre nord i amtet, hvor Anna Elisabeth Ellingsen, f. Sverdrup, nylig var blitt enke etter handelsmann Jens Nicolai Ellingsen. Zahl og Anna Ellingsen inngikk ekteskap, og dermed overtok Zahl handelsstedet Kjerringøy. Det var i Zahls tid at Kjerringøy nådde sine velmaktsdager. Flere oppgangsår, og herunder ti års sildeperiode mellom 1865 og 1876, gjorde at Zahl økte sin formue med nærmere 156 000 spesiedaler til 265 000 spesiedaler.
Anna Ellingsen Zahl døde i 1879, etter hun i en alder 78 år falt ned en av trappene i hovedhuset på Kjerringøy. Som enkemann beordret Zahl en rekke forandringer på handelsstedet. Det ble stans av alt salg av drikkevarer, og alkohol skulle heller ikke nytes til måltider. Zahl lot reise dagens kirke på Kjerringøy, som stod ferdig i 1883.
I den andre halvdelen av 1800-tallet var Kjerringøy større enn den nærliggende kjøpstaden Bodø. Likevel hadde handelsstedet ingen havn som klarte å ta imot stadig større båter og skip. Handelsstedet tjente nemlig som mellomhavn for fiskere som ventet på godt veir for å dra videre til Lofoten. Flere hundre og visstnok opptil tusen fiskere kunne samtidig oppholde seg på stedet. Etterhvert som båtene ble større og dessuten fikk motor, mistet Kjerringøy, i likhet med flere fiskevær langs Nordlands kyst, denne funksjonen.
Erasmus Zahl døde i 1900 av slag. Han var uten barn og livsarvinger. Ved auksjon ble handelsstedet kjøpt og drevet videre, og virksomheten bestod frem til 1956. Nordlandsmuseet overtok virksomheten i 1959, som i dag driver med omvisning og kafé.
Mack
På slutten av 1800-tallet gav Erasmus Zahl pengestøtte til Knut Hamsun som ung og fattig forfatter. Senere takket Hamsun sin velgjører ved å bruke Zahl som modell for figuren Mack, som opptrer i flere av Hamsuns romaner, blant andre Pan (1894), Sværmere (1904) og dobbelromanen Benoni og Rosa (1908).
Samfunnet i Nordland gjennomgikk større forandringer sent på 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet. Tradisjoner ble utfordret av moderne ideer, og det sosiale hierarki, i hvilket Zahl hadde en ledende stilling, kom gradvis til å forandres som følge av blant annet industrialisering og urbanisering. Hamsun var, som det gjennomgående kommer til uttrykk i hans litteratur, forsvarer av det gamle samfunn. For eksempel i Benoni og Rosa skildrer Hamsun en almuens mann og oppkomling, Benoni Hartvigsen, «med ironisk distanse, men også med betydelig sympati».
Hundvåg kirke
Hundvåg kirke er en arbeidskirke fra 1983 på Hundvåg i Stavanger kommune, Rogaland fylke.
Historie
Hundvåg menighet ble utskilt fra Hetland menighet i 1974. Da ble også Buøy, Engøy, Sølyst og Grasholmen utskilt fra St.Petri menighet og lagt til Hundvåg.
Arbeidet med ny kirke til den nye menigheten var ikke ferdig ved utskillelsen, og grunnsteinen til den nye kirken ble ikke lagt ned før i november 1981. Deretter gikk byggingen av kirken relativt fort. Det ble feiret kranselag 1. september 1982, og 13. februar 1983 ble kirken vigslet av biskop Sigurd Lunde, som også hadde stått for grunnsteinnedleggelsen.
Inventar
Orgelet kom på plass i 1986. Det er bygget av Jehmlich Orgelbau i Dresden i Tyskland.
Hundvåg kirke var den første kirken i Stavanger som fikk lysglobe. Den kom i 1986.
The Linux Schools Project
The Linux Schools Project, tidligere kjent som Karoshi, er en Linux-distribusjon som er basert på Ubuntu. Distribusjonen var opprinnelig basert på Red Hat Linux tidlig i 2000, i et forsøk på å gjøre Linux mer ubredt i skolene i Storbritannia. Versjon 5.1 var basert på PCLinuxOS, mens senere versjoner har vært basert på Ubuntu.
Siste versjon er 7.0.3.
Hundvåg kirke
Inventar
Alteret i Hundvåg kirke er blant annet lagd av en stor stein man har funnet på Hundvåg. Denne steinen mener man stammer fra Mariakirken som stod på Hundvåg på 1300-tallet. Dette alteret ble innviet av biskop Bjørn Bue i 1995.
I kirkerommet står det et stort steinkors. Dette korset er beskrevet i kilder fra svært langt tilbake i tid, men brakk i to på et tidspunkt. Korset ble først reist på en gravhaug på gården Husabø. Den øverste delen av korset forsvant, mens korsstammen ble brukt som dørhelle for en låve. Etter lang leting fant man i 1999 toppdelen nedgravd under gulvet i en liten låve like ved Krosshaug, der man mener korset stod opprinnelig. Korset ble så satt sammen og plassert i kirken. Korset har en fullstendig høyde i dag på 3,5 meter.
Aron fra Kangeq
Aron fra Kangeq (født 9. april 1822 i Kangeq, død 12. mars 1869) var en grønlandsk fangstmann, folkeminnesamler, forteller og billedkunstner.
Bispekapellet
Bispekapellet eller Munkekirken er et kapell på Kongsgård i Stavanger sentrum.
Kapellet er bygd etter brannen i 1271-1272, mens kjelleren kan være noe eldre. Nærmeste naboer er Domkirken og hovedbygningen på Kongsgård.
Kapellet var eid av biskopen i den Den katolske kirke fram til reformasjonen. Så overtok kongen. Kapellet sammen med resten av Kongsgård, ble i 1770 solgt på auksjon til amtmann Gunder Hammer. Kongsgård var så i privat eie fram til 10. mai 1825, da den ble innkjøpt for bruk som skole - dagens Stavanger katedralskole. Eiendommen var så eid av en egen stiftelse. Stiftelsen overførte senere eiendomsretten til Rogaland fylkeskommune.
Kapellet fikk navnet Bispekapellet, da det ble innviet igjen 25. desember 1926, for bruk i Den norske kirke.
Kapellet har 40 sitteplasser.
Aron fra Kangeq
Den danske administratoren på Grønland, humanisten Hinrich Rink, som var kjent for sin humane håndtering av rollen sin og sin store interesse for Grønland og grønlendere, har sammen sin kone Signe Rink fått mye av æren for at Arons bilder ble til. De arbeidet for at grønlandske legender og sagn skulle dokumenteres, og utstyrte Aron med utstyr for å male. Rink brukte også Aron som en kilde til informasjon i sitt arbeide, og brukte ham også som illustratør i sine bøker.
Aron døde av tuberkulose.
Bispekapellet
Arkitektur
Tidlig på 1200-tallet ble det satt opp et bygg i den delen av dagens hovedbygg på Kongsgård som er nærmest Kiellandshagen. Dette huset var trolig i to etasjer. Hvilken funksjon bygningen kan ha hatt, vet vi ikke. Senere på 1200-tallet bygde de kjelleren videre i retning mot Domkirken, der Munkekjelleren ble den nyeste delen av kjelleren. Kongsgård er da bygd ut i flere etapper.
Munkekjelleren (rom 001)
Munkekjelleren er kjelleren under Bispekapellet. Dette navnet ble brukt på 1800-tallet. Munkekjelleren er i stor grad bevart urørt siden middelalderen. Rommet er 5,2 meter ganger 7,9 meter, og takhøyden er 2,5m.
Veggene i Munkekjelleren er godt festet med hverandre uten skjøter. Munkekjelleren har dør til naborommet. Dørinnfatningen og hjørnene er av kleberstein. Dørkarmen er bevart i sin opprinnelige form, siden den er i forband med resten av muren. Veggen ved døra er i bygd med liggende tilhogde natursteiner, med lite småstein i mellom. Dette var en kostbar måte å bygge på. I resten av rommet er store steinene satt på høykant for å få en jevn flate. Mellomrommene er så fylt med småstein i kalkmørtel. Dette var en såkalt gotisk byggestil, som ble utviklet da de fikk kalk med høyere styrke.
Munkekjelleren er innvendig omtrent like lang og bred som de andre kjellerrommene, men veggen strekker seg 2,5 m lenger mot Breiavatnet enn de øvrige. Østmuren er da tilsynelatende 3,5m bred. Det er imidlertid to murer, der rommet mellom den indre veggen og gavlveggen er fylt med grus og stein. Kapellet er rimeligvis yngre enn kjelleren, siden grunnmuren i ettertid er forlenget mot øst. Johan Meyer mente at kjelleren var fra kapellets byggeperiode. Andreas Emil Erichsen mente at Munkekjelleren var samtidig med Domkirkens eldste deler (det vil si ca. 1100). Hartvig Sverdrup Eckhoff mente at utførelsen av Munkekirken og kjelleren var så forskjellige at kapellet må ha vært yngre enn kjelleren. Cato Enger mente at ytterveggene mot Rektorhagen var laget slik det var vanlig fra 1250-årene og utover. Jan Hendrich Lexow mente at murverket i kjelleren var fra 1260-tallet. Øystein Ekroll mente det var tenkelig at overetasjen var yngre, men uten å ta stilling til alderen. Kirker ble normalt lagt i øst-vest-retning med koret i øst. Kapellet er i retning nordvest-sørøst. Årsaken er nok at kapellet er orientert i forhold til den eldre kjelleren. Det er uvisst om det var et kapell over kjelleren før brannen i 1271-1272.
Noen av steinene i kjelleren er mørkere enn de andre. Det kan være rester av sot fra en brann.
Vi vet ikke hva kjelleren ble brukt til. En kan se for seg kjelleren som en gravkjeller, som kjelleren under Domkirkekoret. Det er gravd i Munkekjelleren funn fra middelalderen. Om det var en gravkjeller, kan det likevel ha vært kister som var stuet inn uten å være gravlagt.
Svalgangen
I gavlen mot skolegården ble det i 1925 bygd en svalgang. I svalgangen er det en dør inn til kapellet, og toaletter.
En liknende bygningen var det også i 1745 og 1824, men ikke i 1727. Denne bygningen er antatt å være av tre, men var i det minste delvis av stein. Utgravinger der svalgangen sto, har ikke funnet fundamentrester.
Plantegningen fra 1727 viser en veranda, som dekket hele gavlen på kapellet. Det var da neppe en svalgang i middelalderen.
Døra i svalgangen er midt i gavlen. Her har det tidligere vært både grindverksvindu og dør. Omkring 1860 var det et vindu. Det var spor etter en dør som slo utover. Imidlertid slo alle dører i middelalderen innover, for å kunne barrikaderes fra innsiden. Så døra med kan ikke være original. I 1647 hadde kapellet to lange vinduer og to dører. Den ene døra var utvendig, mens den andre var innvendig. Vi får ikke vite hvor de var. Døra i gavlen ble satt inn før 1647, og omgjort til et vindu etter 1824.
I 1874 var portalen til kapellet forvitret, så den ble glatthogd. Vi vet da ikke om det var dør som slo innover eller et vindu i middelalderen. Poleringen gjør det også svært vanskelig å etterprøve hva som er rett. Var det en dør, må det ha vært en veranda eller liknende utenfor. Samtidig må det ha vært åpent til kjellervinduet for utlufting. Det kan da ikke ha vært et skur av den typen vi har i dag.
Kapellet
Kapellet har ett rom, som et kor. Det er bygd i gotisk stil. Mellom hovedbygget og kapellet er det en gang som kalles kapellgangen. I 1727 var det her åpnet fram til portalen. Gangen var innebygd med hovedbygget i 1745.
Kapellet omtales første gang i 1317, da som biskopens kapell. I 1610 og 1641 omtales den bare som kapellet. I 1712 omtales den på latin som capella domestica – huskapellet. I 1745 var kapellet Kongsgårds lager, og omtales som Fadeburet. I 1800-talls kilder omtales Bispekapellet konsekvent for Munkekirken. Den ble brukt blant annet til teater og kjelleren til vinkjeller. Kirken var da biskopens personlige kapell i middelalderen, og en del av Kongsgård («Den gamle bispegården») i ettertid.
Kapellet er bygd i samme stil som koret i Domkirken. Det gjør at kapellet dateres til en gang i perioden 1272-1300. Gerhard Fischer mente at Bispekapellet var noe av det første som ble bygd etter brannen. Louis Kloster mente at Bispekapellet med sin utvidete grunnplan var den nyeste delen av steinbyggene på Kongsgård. Den doble østveggen med to helt ulike fundamentdybder i underetasjen, forteller at kapellet ble forlenget mot øst i forhold til Bispegården og den opprinnelige underetasjen. Han mente videre at etter bybrannen (i 1271 eller 1272) ble kapellets toppetasje bygget i stein, og ca. 1290 overdekket med brannsikre steinhvelv. Den enkle konstruksjon taler for at hvelvene er fullført før det gotiske koret på domkirken. Spissbuesnittene tyder på at det er overført noen erfaringer til domkirkens større og høyere hvelv.
I kapellet er det er steintak (hvelvet). Over denne er det et tretak. Tretaket ble hevet i 1895-1896. Johan Meyer viste til at begge gavltrekantene var oppmurt på nytt. Murverket hadde meget små bruddsteiner, med tykkelse som var halvparten av det nedenforliggende partiet. Den firkantete gluggen øverst i gavlen mente han hadde vært spissbuet, og at taket måtte ha vært høyere for å få plass til vinduet. Veggene og tretaket ble hevet 0,5m på sidene og 2m i mønet på 1890-tallet. Loftet over steinhvelvingen er uten tilkomst. Veggen mot kirkegården nærmest kapellet og skolegården, var forlenget 3,5 meter i tre meters høyde. I forlengelsen var det en spissbuet klebersteinsportal og trappetrinn. Portalen sto tvers overfor bispeportalen i Domkirken. Den var forholdsvis rikt utsmykket i gotiske stil. På kirkegården sto det et skur foran portalen. Portalen og muren ble revet i 1876. Vinduet mot Breiavatnet er nå det eneste vinduet i kapellet. Det er et såkalt grindverksvindu av kleberstein. Det er bygget i samme stil som vinduene i koret i Domkirken. Ordet grindverk viser til at glassflaten er delt opp og støttet av tilhogd stein.
Vi vet ikke så mye om det opprinnelige inventaret, men det var i 1712 tre altere – ett i øst og ett på hver langside. Trolig var de veggfaste, siden de var bevarte. Det har vært heftige diskusjoner om glassmaleriene i vinduet i østveggen, uten at en vet hvordan de var opprinnelig. Det er røde malingsrester i sluttsteiner i taket, men de er fra et ukjent tidspunkt.
Skader og restaureringer
Det ble foretatt flere restaureringer: I 1866, igjen i 1874, 1895-1896 og før innvielsen i 1926. Restaureringene var delvis hardhendte og mange originale detaljer er fjernet eller ødelagt. Senere ble det gjort en innvendig oppgradering i 1954, og en restaurering i 2000-2002.
1600-tallet
15.6.1610 arbeidet Gunder tømmermann med loftet i kapellet. Arbeidet ble unnagjort på tre dager av en mann, så trolig var det en mindre reparasjon.
I 1670 ble det gjort utskiftinger av takene på Kongsgård. Kapellet er ikke nevnt spesifikt, men kan ha vært omfattet av arbeidene.
1700-tallet
I 1726 ble det vist til at: Året etter var enda mer falt ned ved taket, og taket var ganske innfallen.
På 1760-tallet fikk Henrik Lachmann (amtmann 1762-1768) laget et hull i hvelvingen i kapellet, og satte inn en kamin med en skorstein. Den sto på østsiden av vinduet (mot Breiavatnet). I 1763 var kaminen der, så den var nok fra 1762 eller 1763. Muren var også nykalket utvendig, men pipen hadde løse steiner øverst.
1860-1890
13.10.1865 ble det bevilget 500 spesidaler for restaurering, med følgende arbeidsomfang for 1866:
11.7.1874 var det gjort eller påbegynt:
1890-tallet
I 1893 laget Johan Meyer er forslag til restaurering. Forslaget ble i hovedsak vedtatt 21.3.1895. Forslaget omfattet:
Ved grunn av økt vekt ved påbygging av den horisontale gesimsen og gavlene i 1894-1895, skjedde en utglidinger av steinmassivet i det sørøstre hjørnet. Det ble forsøkt strammet inn med en rekke smidde jernbånd mellom de største steinene.
1900-tallet
Omkring 1925 ble:
I 1925 ble det satt opp et skur ("Svalgangen") foran gavlen mot skolegården. Byggingen ble stanset av bygningskommisjonen og Skjønnhetsrådet i begynnelsen av mars 1925, men fikk begynne igjen 31. mars, med en midlertidig løsning. Den ble godkjent som et midlertidig bygg, men står fortsatt i 2022. Det ble restaurert i 1954.
Sokratisk dialog
Sokratisk Dialog er en form for gruppedialog, som har sitt moderne opphav fra den tyske filosofen Leonard Nelson. I en Sokratisk Dialog nærmer man seg svaret på et allment spørsmål gjennom det konkrete og selvopplevde, for så igjen å komme til en konsensus om en ny felles allmenn erkjennelse.
I Norge brukes Sokratisk Dialog ofte i filosofisk praksis, men kan også anvendes av andre med dialogkompetanse. Sokratisk Dialog kan gjennomføres i grupper på mellom 5-15 personer. Den har normalt varighet fra 2-20 timer, og kan gjennomføres over flere dager. Filosofen eller den som fasiliterer gruppen, styrer ordet og tilrettelegger for dialogen.
Selve dialogen gjennomføres ved at alle deltakerne inviteres til å gi et kort riss av en selvopplevd historie som kan antyde et svar på spørsmålet som stilles. Det er en fordel om deltakerne er forberedt på temaet, og at samtlige kommer med et bidrag. Hvis ikke kan det gis noen minutter til å tenke seg frem til sin historie.
I fellesskap blir deltakerne enige om å gå grundigere inn på en av fortellingene, som ofte vil være den fortellingen som best beskrev det allmenne ved spørsmålet/fenomenet; noe gjenkjennelig, noe verdifullt, noe som kaster lys over spørsmålet.
Den valgte fortellingen utdypes av vedkommende som fortalte, mens filosofen eller fasilitatoren fortrinnsvis skriver den opp i stikkordsform, slik at alle kan se. De øvrige deltakerne oppfordres til å komme med synspunkter og spørsmål til fortellingen, og peke på hva i fortellingen som svarer på spørsmålet.
Avslutningsvis forsøker man med utgangspunkt i den utdypede fortellingen å formulere felles svar på spørsmålet man begynte med.
Bispekapellet
1900-tallet
Steinfasader mot sør og vest ble hardt skadet ved den store takbrannen på Kongsgård i 1942, i den perioden da bygningen var okkupert av tyske myndigheter.
Sokratisk dialog
Hva er verdien av Sokratisk Dialog?
Bispekapellet
1900-tallet
I 1953 fikk igjen veggen i det sørøstre hjørnet problemer. Det var sprekker, veggen var ute av lodd, og bulet utover omtrent i halve høyden. Hjørnet består av klebersteiner i forband. Konstruksjonen kan være grunnen til at veggen ikke raste ut. Terrenget var også sunket til under fundamentets overkant. Flere steiner var seget ut, og hjørnesteinen var borte. Den var erstattet av småstein som er dekket med en helle.
Sokratisk dialog
Utgangspunktet for Sokratisk Dialog er levd liv og ikke lest teori. Deltakerne bidrar selv med egenopplevde historier, og en unngår dermed abstrakte diskusjoner om generelle temaer. Det ligger også i dialogens natur at det er det like viktig å kunne lytte til de andres synspunkter, som å fremføre egne påstander. Blant annet derfor kan Sokratisk Dialog bidra til å utvikle dømmekraft og dialogkompetanse, gi deltakerne en opplevelse av å filosofere (se filosofi ) og være et effektivt verktøy for organisasjonsutvikling, teambuilding og utvikling av felles forståelse og kultur. Dette kan være anvendbart f.eks i skoleklasser, på arbeidsplasser, i organisasjoner eller andre grupperinger.
Bodil Biørn
Bodil Catharina Biørn (født 27. januar 1871 i Kragerø, død 22. juli 1960 i Oslo, armensk transkripsjon: Բոդիլ Բիորն) var en norsk misjonær, hjelpearbeider, sykepleier og jordmor. Hun var misjonær blant armenerne i Det osmanske rike (de østlige deler av dagens Tyrkia) og vitne til forfølgelsene av dette folk der.
Sokratisk dialog
Referanser
Denne fremstilingen av Sokratisk Dialog er basert på hjemmesidene til: Anders Holt http://www.sophia.no/sokratisk/index.html Haakon Gaukstad http://www.tenkepause.no/index.html Leif Magne Vollan https://web.archive.org/web/20160304200350/http://www.filosofihjelpen.no/Sokratiskdialog.html samt samtaler med Jon Evang. Alle er filosofiske praktikere.
Bodil Biørn
Bakgrunn
Bodil Biørn kom fra en rik rederfamilie. Hun siktet seg inn mot å bli konsertsangerinne, men fikk ved 25 års alder en religiøs kallelse, og begynte å utdanne seg til sykepleier ved Diakonissehuset i Kristiania. Hun ble i Tyskland ferdigutdannet sykepleier i 1905 og ble sendt til utlandet for misjonering av Kvinnelige Misjonsarbeidere.
Bispekapellet
1900-tallet
Omkring 1954 ble det gamle tregolvet i kapellet erstattet med et støpt betongdekke med innlagde varmekabler og et toppskikt av tynne steinfliser.
Sokratisk dialog
Litteratur
Herrestad, Henning "Short Socratic Dialogue" i Herrestad, Henning/Holt, Anders/Svare, Helge (2002). Philosophy in Society Unipub Forlag ISBN 827471168
Eksterne lenker
For mer informasjon om Filosofisk praksis, se: http://www.nsfp.no/
Bispekapellet
2000-tallet
I 2001-2002 ble det gjort en omfattende restaurering og nyinnredning av Bispekapellet. Det var:
Bodil Biørn
Misjonær blant armenerne i Det osmanske rike, vitne til forfølgelsene
Hun arbeidet først som misjonssykepleierske i Mezereh i Kharberd-provinsen i Det osmanske rike (den østlige av dagens Tyrkia), men er særlig kjent i forbindelse med at hun derpå reiste til den osmanske byen Muş. Hun fortsatte der det arbeidet som var blitt påbegynt av tyske misjonærer og utvidet blant annet en poliklinikk til et hospital med ti sengeplasser. Hun overtok etterhvert ledelsen av stasjonen, og drev videre det barnehjem som var opprettet for piker og gutter. I tillegg var det også en skole der unge piker og gifte kvinner fikk lære å lese, skrive og regne. Sammen med henne var også den svenske hjelpearbeideren Alma Johansson.
Bispekapellet
2000-tallet
I 2004 ble:
Walter Egan
Walter Eugene Egan (født 2. juni 1881, død 12. september 1971) var en amerikansk golfspiller som deltok i de olympiske lekene i St. Louis i 1904.
Bispekapellet
Inventar
I 1649 hadde kapellet en skorstein. I 1674 sto det en gammel ubrukelig jernovn der. I 1762-1763 ble det satt inn en kamin. Skorsteinen ble revet i 1866.
Kapellet hadde i 1712 tre altre – ett i øst og ett i hver ende.
Bodil Biørn
I Armenia og i Syria
Hun tok seg også av armenske foreldreløse i Libanon og Konstantinopel.
Bispekapellet
Inventar
I 1925 ble et orgel satt inn. Kirken fikk et nytt et orgel i 1969, men det fungerte dårlig.
Bodil Biørn
I Armenia og i Syria
I 1921 reiste hun til den nyopprettede armenske republikk, nærmere bestemt til Alexandropol (nå Gjumri), og startet et barnehjem, ved navn Lusaghbyur, for penger som var innsamlet i Norge. Hun ble kastet ut derfra av bolsjevikene i 1924, rett etter at Armenia var blitt del av Sovjetunionen. Bolsjevikene tillot ikke kristne organisasjoner å drive barnehjem og misjonering.
Bispekapellet
Inventar
Vinduet i østveggen fikk glassmalerier laget av Emanuel Vigeland i 1926–1927. Dagslyset ble i stor grad stengt ute ved montering av disse mørke glassmalerier. Det ble skiftet ut med klart glass i 2004.
Bodil Biørn
I Armenia og i Syria
Etter dette reiste Biørn videre til Aleppo i Syria og opprettet et nytt barnehjem og en poliklinikk som hun drev til hun i 1934 reiste hjem til Norge for godt.
Bispekapellet
Inventar
Steinvegger og hvelvkapper var innvendig hvitkalket. Det er røde malingsrester i sluttsteiner i taket, fra et ukjent tidspunkt.
Bodil Biørn
Innsats for armenerne hjemmefra Norge
Helt til sin død fortsatte hun – gjennom innsamlinger, avisartikler og foredrag – sin humanitære innsats for å hjelpe armenske flyktninger og foreldreløse barn som hadde overlevd første verdenskrig og tvangsdeportasjonen i 1915.
Bodil Biørns fotografier
Bodil Biørns fotografier fra flere tiårs opphold i Armenia og tilstøtende områder er tilgjengelige hos Riksarkivet.
Bispekapellet
Undergangen til Domkirken
I 1712 fortalte islendingen Árni Magnússon at det fra koret i Domkirken gikk det en murt undergang til kapellet, men den var i dårlig forfatning. En eldre dame fortalte til Claudius Jacob Schive at hun i sin barndom hadde vært i den tildekkede gangen (på slutten av 1700-tallet).
Bodil Biørn
Minnesmerke i Kragerø
Et minnesmerke over Bodil Biørn ble 29. mai 2004 avduket foran Kragerø rådhus, den såkalte «Biørn-gården». Bygningen hadde i sin tid tilhørt Bodil Biørns farmor, og ble overtatt av hennes foreldre da Bodil Biørn var skoleelev i Kristiania.
Bispekapellet
Undergangen til Domkirken
Det ble gravd for å finne undergangen i 1866 og 1918, men uten hell. I 1866 ble det gravd i østenden av Bispekapellet. Da de kom et stykke ned i bakken støtte de på steiner, og sluttet å grave. I 1918 ble det grad ved vestenden. Det ble også gravd en langsgående grøft mellom Domkirkens kor og Bispekapellet i 1989, uten funn av undergangen. Hverken gradiometerundersøkelsen eller georadarundersøkelsen dekker det aktuelle området.
Bodil Biørn
Minnesmerke i Kragerø
Minnesmerket er en stor sten fra Aleppo med bronserelieff og en plate med inskripsjonen
Bispekapellet
Undergangen til Domkirken
Det er også gjettet på om Magnússon viste til en svalgang, men fundamentene er ikke funnet.
Bodil Biørn
Minnesmerke i Kragerø
Det ble skjenket til Kragerø kommune av en gruppe armenere, i samarbeid med Bodil Biørns sønnesønn Jussi Flemming Biørn, i takknemlighet over Bodil Biørns innsats i Armenia for å hjelpe befolkningen der under den ottomanske tvangsdeporteringen.
Stranraer
Stranraer (skotsk gælisk An t-Sròn Reamhar) er en by i Dumfries and Galloway i Skottland.
Den ligger ved bredden av Loch Ryan, på nordsiden av landtungen som forbinder Rhins of Galloway med fastlandet. Det gæliske navnet betyr «Den fete nesen», en referanse til utstikkeren den ligger ved som kan minne om en stor nese.
Det er fergeforbindelse mellom Stranraer og Belfast, og tidligere Larne i Nord-Irland.
Maria Elisabeth av Leiningen-Dagsburg-Hartenburg
Maria Elisabeth av Leiningen-Dagsburg-Hartenburg (født 10. mars 1648, død 13. april 1724) var en tysk grevinne.
Hennes foreldre var Friedrich Emich av Leiningen-Dagsburg-Hartenburg og Sibylle av Waldeck-Wildungen. Hun giftet seg med danske lensgreven Frederik Ahlefeldt, dette var hans andre ekteskap.
Hellas’ kvinnelandslag i strandhåndball
Hellas' kvinnelandslag i strandhåndball representerer Hellas i internasjonale konkurranser i strandhåndball. Sporten er underlagt Hellas' håndballforbund (Ομοσπονδία Χειροσφαιρίσεως Ελλάδος - OXE). Pr 2018 er Maria Karantoni landslagstrener.
VM i beachhåndball
Hellas' kvinnelandslag i beachhåndball vant VM i beachhåndball 2018, etter at de slo Norge på shoot-out i finalen.
EM i beachhåndball
Hellas deltok første gang i EM ved EM i beachhåndball 2007. Her kom de på 14.-plass av de 18 lagene som deltok.
De deltok ikke ved EM i beachhåndball 2009 i Larvik, men deltok igjen ved EM i beachhåndball 2011, som ble arrangert i Umag i Kroatia. Der kom de på 14. og sisteplass i turneringen.
I juli 2013 deltok de ved EM i beachhåndball 2013 i Randers i Danmark, der de kom på 11.-plass. De deltok ikke i EM i beachhåndball 2015. I EM i beachhåndball 2017 kom de på sjetteplass.
Pippi Langstrømpe
Pippi Langstrømpe (svensk: Pippi Långstrump) er hovedpersonen i en serie barnebøker av Astrid Lindgren; de tre grunnleggende bøkene utkom fra 1945 til 1948. Pippi er Lindgrens mest kjente litterære figur, og har også opptrådt i flere filmer. Olle Hellboms filmer og tv-serie fra 1969 til 1970 er den mest omfattende filmversjonen.
Pippi Langstrømpe er også tittelen på den første av bøkene. Per 1997 var Pippi-bøkene oversatt til 54 ulike språk; til Norge kom hun i 1946 samtidig som hun også ble lansert i Finland og Danmark.
Personer og miljø
Pippi er bøkenes hovedperson – den sterkeste pike i verden. Hennes fulle navn er Pippilotta Viktualia Rullegardina Krusemynte Efraimsdatter Langstrømpe. Astrid Lindgren fremstilte henne som en uvanlig jente, og spesielt på 1940-tallet – da de første bøkene kom ut – kunne hun oppleves som kontroversiell. Hun er verdens sterkeste, har fregner og røde fletter som står rett ut, sier voksne imot og har ingen oppdragelse.
Chandler Egan
Henry Chandler Egan (født 21. august 1884 i Chicago, død 5. april 1936 i Seattle) var en amerikansk golfspillere som deltok i de olympiske lekene i St. Louis i 1904.
Pippi Langstrømpe
Personer og miljø
Hun spiser krumelurpiller og har en veske full av gullpenger. Moren hennes er i himmelen, og kapteinsfaren bor på en sydhavsøy. I bøkene om Pippi finner vi også uttrykket pluttifikasjonstabellen.
Chandler Egan
Egan ble olympisk mester i golf under OL 1904 i St. Louis. Han var med på det amerikanske laget Western Golf Association som vant lagkonkurransen i golf foran to andre amerikanske lag. Det var kun tre lag, ti mann på hver, som deltok i lagkonkurransen i golf i 1904.
Pippi Langstrømpe
Tommy og Annika
Tommy og Annika Settergren er søsken, og de to er Pippis beste venner. De er to svært veloppdragne og lydige barn, og er på et vis en tydelig kontrast til Pippi.
Chandler Egan
Egan kom på en andreplass i den individuelle golfturneringen, bak canadieren George Lyon.
Pippi Langstrømpe
Tommy og Annika
I filmene Pippi Langstrømpe (1969), Pippi rømmer med (1970), Pippi Langstrømpe på de syv hav (1970) og  Her kommer Pippi Langstrømpe (1973), ble Tommy spilt av Pär Sundberg, og Annika ble spilt av Maria Persson.
Pippis pappa
Pippis far er kaptein Efraim Langstrømpe. Opprinnelig ble han omtalt som «negerkonge», som var et vanlig begrep da bøkene ble skrevet. I moderne tid kalles han «sydhavskonge» i de norske oversettelsene. Den svenske sjømannen Carl Emil Pettersson som i en periode bodde på Tabarøyene, antas å ha vært Lindgrens modell da hun skapte Pippis far.
Fortellingenes tilblivelse
Vinteren 1941 lå Lindgrens syv år gamle datter Karin syk med lungebetennelse og hun ba moren fortelle en historie om Pippi Langstrømpe. Astrid Lindgren var meget fantasifull og begynte å fortelle, og med tiden vokste historiene og var til stor glede for både datteren og vennene hennes. Tre år senere, da Astrid Lindgren hadde vrikket foten, fant hun tid til å skrive ned historiene, som en fødselsdagspresang til Karins tiårsdag. Figuren Pippi Langstrømpe var inspirert av Sonja Melin (død 4. juli 2023, 89 år gammel).
Kangeq
Kangeq ble tvangsfraflyttet av kommunen på 1960-tallet, fordi man manglet arbeidskraft på fabrikkene i Nuuk.
Pippi Langstrømpe
Fortellingenes tilblivelse
I april 1944 sendte Lindgren manuset til Bonniers forlag, men ble refusert i september samme år. I brevet som fulgte med manuset beskriver hun filosofien bak Pippifiguren:
Kangeq
Det arrangeres i dag helikopterturer hit fra Nuuk, med omvisning, som særlig omhandler billedkunstneren og folkeminnesamleren Aron fra Kangeq, som var født her, og lagde mange av sine bilder her.
Pippi Langstrømpe
Fortellingenes tilblivelse
Astrid Lindgren omarbeidet manuset og sendte det til en barnebokkonkurranse som Rabén & Sjögren arrangerte og vant førsteprisen for sin historie. Datoen 21. mai (1945) er satt til Pippis «offisielle bursdag», datoen er satt fordi dette også er Lindgrens datter Karin Nymans fødselsdag.
Kangeq
Kangeq har gode fangstforhold, og brukes fortsatt som jaktområde om sommeren.
Pippi Langstrømpe
Fortellingenes tilblivelse
Bøkene om Pippi Langstrømpe ble illustrert av Ingrid Vang Nyman. De første norske utgavene var illustrert av Alice Midelfart.
Adolescentulus Olsen
Adolescentulus Olsen er et kollektivpsevdonym som ble benyttet av Hjalmar Christensen, Vilhelm Dons og Hugo Mowinckel i fellesskap da de i 1895 utga den parodiske diktsamlingen Rythmeskvulp, hvor de imiterte nyromantikerne, særlig Vilhelm Krag, med vers som «''Jeg er bleg og liden / Bitte liden. / Jeg har sting / i siden.''»
I 1912-utgaven av årboken Humør er Adolescentulus Olsen oppført som forfatter av en såkalt parodi med tittelen Bryllup. Dette er et dikt som i sin helhet lyder:
Pippi Langstrømpe
Bearbeidinger
En tegneserie med Pippi gikk i bladet Klumpe Dumpe i årene 1957–59. Astrid Lindgren var selv manusforfatter, og Ingrid Vang Nyman tegnet. Disse tegneseriene ble utgitt i seks små bøker i 1969–71, og er senere gitt ut i to bind.
Nationaltheatret viste Pippi høsten 2005; med Henriette Steenstrup i hovedrollen og regi ved Marit Moum Aune.
Filmer
Pippi Langstrømpe og historiene om henne ble særlig populære i Skandinavia og Vest-Tyskland gjennom flere svensk-tyske TV-serier og filmer som ble sendt fra 1969. Regien i disse filmene var ved Olle Hellbom og hovedrollene som Pippi, Tommy og Annika ble spilt av Inger Nilsson, Pär Sundberg og Maria Persson.
Sylvi Graham
Sylvi Graham (født 17. desember 1951 i Oslo) er en norsk politiker (H). Hun var innvalgt på Stortinget fra Akershus fra 2009 til 2017 og har tidligere vært ordfører i Oppegård.
Hun har førskolelærerutdannelse, og drev musikkundervisning i egen barnehage 1972–1974. Videre var hun avdelingsleder i Husmødrenes Barnehager 1975–1977, barnehagestyrer i Oppegård kommune 1977–1991, leder for barne- og ungdomsavdelingen i Norges Blindeforbund 1991–1993 og konsulent i Norges Røde Kors 1993–1995.
Graham var medlem av Oppegård kommunestyre 1980–1991 og 1995–2009, herunder leder i hovedutvalget for kultur 1984–1991, medlem av formannskapet 1988–1991 og ordfører 1995–2004 og 2005–2009. Hun var også leder i Oppegård Høyre 1991–1995 og statssekretær i Utenriksdepartementet 2004–2005. Andre verv inkluderer styreleder i Norsk nettverk av helse- og miljøkommuner 1996–2001, leder i KLPs representantskap 2002–2004, medlem av Kommunalbankens representantskap i 2004 og styremedlem i Aker universitetssykehus HF 2006–2008, styreleder i KS i Akershus 2007–2009 og leder i Follorådet 2008–2009. Graham ble innvalgt på Stortinget fra Akershus i 2009 og 1. nestleder i Akershus Høyre i 2012. Fra 2017 er hun styreleder i Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål.
Paul Skoe
Skoe ble utdannet telegraftekniker og begynte i Telegrafverket i 1949. Han ble senere lydtekniker i NRK. Det eldste bevarte opptaket med Skoe bak spakene var Øyvind Bolstads bildrapfarse Du er morderen (1950). I 1951 hadde han for første gang teknisk regi helt alene i det tapte krimhørespillet ''Mordet på rom nr. 13. Han debuterte i 1957 som instruktør i Radioteatret med tyske Hans Joachim Hohbergs Hvem er Mr. Milbury?''. Teatersjef Hans Heiberg ansatte Skoe som programsekretær i «særklasse» i 1958 og frem til 1986 arbeidet han som instruktør på heltid.
Han er kanskje best kjent for bearbeidelsen og regien av hørespillseriene Dickie Dick Dickens, God aften, mitt navn er Cox, Damen i tåken, Paul Temple, Tom Jones, De elendige og en rekke andre. Skoe hadde regien på den norske klassikeren Keiser og galiléer (1956), Helge Krogs Kom inn (1951/1972), Hagen Hartvedts krimkomedie Unnskyld, kan jeg få låne telefonen? (1961), Sverdrup/Nordheims radiofantasi Her bor vi så gjerne (1963), grøsseren Trifidenes dager samt det eksperimentelle barnehørespillet Gull alarm i Heie (1978). Skoes oppsetning av Finn Havrevolds En benk i parken (1970) vant Prix Italia.
I tiden i NRK var han involvert i 475 hørespillsendinger. Men Tilman Hartenstein i boka Det usynlige teatret: Radioteatrets historie 1926-2001, Oslo 2001, s. 93, hevder at Skoe – både som instruktør og tekniker – trolig sto bak langt over 600 hørespill totalt.
Nathaniel Moore
Nathaniel «Nathan» Ford Moore (født 31. januar 1884 i Illinois, død 9. januar 1910) var en amerikansk golfspiller som deltok i de olympiske lekene i St. Louis i 1904.
Kommúnistaflokkur Íslands (m-l)
Kommúnistaflokkur Íslands (m-l) (Islands kommunistiske parti m-l) var et politisk parti på Island, etablert i april 1976 av 30 delegater. Partiet var først kjent som Kommunistbevegelsen m-l. Partiet publiserte Stéttabaráttan (Klassekamp) fra 1972. Partileder var Gunnar Andrésson.
Tsvetan Sokolov
Tsvetan Sokolov (født 31. desember 1989) er en bulgarsk volleyballspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der laget hans ble nummer 4.
Lafayette County (Arkansas)
Lafayette County er et fylke i den amerikanske delstaten Arkansas.
Valhall (band)
Valhall er et norsk doom metal band.
De er kjent for å ha hatt Fenriz (fra Darkthrone) og Erik Olivier Lancelot (fra Ulver) som trommeslagere, Og ikke minst Ronny Sorkness (også kjent som ROSO / RONTRON).
Minador do Negrão
Minador do Negrão er en kommune i delstaten Alagoas i nordøstregionen av Brasil.
Nýtt afl
Nýtt afl (Ny kraft) var et politisk parti på Island som fusjonerte med det liberale partiet Frjálslyndi flokkurinn i 2007. Partiet oppnådde ingen politiske posisjoner.
Robert Hunter (golfspiller)
Robert Edward Hunter (født 20. november 1886, død 28. mars 1971) var en amerikansk golfspiller som deltok i de olympiske lekene i St. Louis i 1904.
Valter Aamodt
Valter Emil Aamodt (født 25. mars 1902 i Bergen, død 5. august 1989) var en sentral person innenfor kor og korpsmiljøet i Norge. Han deltok i stiftelsen av flere landsdekkende organisasjoner, arbeidet som musikkanmelder i flere aviser, var dirigent i flere kor og korps, og fikk en rekke utmerkelser.
Tidlig virke og musikant
Aamodt startet sitt virke ni år gammel i det nystartede Fortunens Skoles Musikkorps, og fortsatte i 1915 i ungdomskorpset Fortunens Musikkorps Bergen. I tenårene spilte han også i andre janitsjar- og salongorkstre, blant annet i janitsjarorkesteret Norden der han ble dirigent fra 1920 til 1938.
Selvstudier i musikkteori og i 1922/23 studier hos Johan Ludw. Mowinckel var ballasten da han debuterte som komponist i 1922 i Oslo Filharmoniske Orkester med Idyll for strykeorkester. Snart fanget mannskoret hans interesse og i 1929 utkom to sanger på Norsk Musikkforlag. Disse ble året etter premiert av Universitetets Fond til Mannssangens Fremme. Siden ble det komposisjoner for mannskor, blandet kor, korps, kantater for kor og orkester, romanser og kammermusikk for å nevne litt av omfanget.
Dirigent
I Fortunens Musikkorps var han dirigent fra 1924 til 1969 og i Arne Musikkforening fra 1924 til 1939. Han var samtidig dirigent for flere andre korps i kortere perioder.
I Follesø Mannskor var Valter Aamodt dirigent fra 1926 til 1976, i Bergens Haandværks- og Industriforenings Sangforening fra 1938 til 1955, i Mannsangforeningen Freya fra 1961 til 1967 og i Harmoniens Kor fra 1946 til 1948. Forbundsdirigent i Hordaland Sangerforbund fra 1931 med dirigentoppdrag på utallige landssangerstevner og distriktsstevner, samt fellesdirigent på mange av de samme arrangementene.
Fellesdirigent for Bergen krets av Norges Musikkorps Forbund fra 1928 med oppdrag på stevner både i Bergen og andre steder i Norge. Dirigent for Bergens Janitsjarorkester som var Landsforbundets første representant ved en europeisk janitsjarkonkurranse i Belgia i 1954, og i 1960- og 70-årene var han dirigent for det profesjonelle janitsjarorkesteret Ulriken ved en rekke radiokonserter. Han har dirigert 6 ordinære konserter i Harmonien, samt ”stort jubileumsorkester” for Bergens Musikerforening i 1944. Med Fortunens Musikkorps og Follesø Mannskor har han dirigert ved flere konkurranser – både nasjonalt og internasjonalt – med til dels svært gode resultater.
Lærer og instruktør
Han var leder og lærer ved mange kurs i regi av Tonika, Det folkelige musikkliv og Norges Landssangerforbund, og var svært mye brukt som dommer i konkurranser for både kor og korps.
Organisasjonsliv og yrkesliv
Valter Aamodt innså viktigheten av organisasjonstilhørighet for korene og korpsene, og var selv med på stiftelsen av flere forbund. Han hadde forskjellige verv i både korps- og korforbund, og programkomiteer og musikkutvalg var nesten utenkelige uten hans deltagelse.
Som musikkanmelder skrev han i Arbeidet, Dagen, Morgenavisen, Bergens Tidende'', og han var Bergens-korrespondent til Tonekunst i 1930-årene og medarbeider til verket Sangerliv som kom ut i 1959.
Han mottok reisestipendier som kordirigent og arbeidsstipendier som komponist fra TONO og Det Norske Komponistfond.
Valter Aamodt var fra 1. januar 1946 ansatt i kombinert stilling som generalsekretær i Norges Landssangerforbund, faglig og administrativ leder for Tonika-kursene og redaktør og forretningfører for bladet Norsk Sang. Fra 1949, etter omorganisering, var han disponent og forlagssjef hos Tonika til han gikk av for aldersgrensen i 1972.
Utmerkelser
For sin store innsats for sang- og musikklivet i Norge ble Valter Aamodt tildelt en lang rekke utmerkelser: Æresmedlem i Fortunens Musikkorps, Follesø Mannskor, Hordaland Sangerforbund og Askøy Sang og Musikksamskipnad. Han hadde høyeste utmerkelse fra Norges Musikkorps Forbund, Norges Landssangerforbund og Bergens Sangerforbund. I 1966 ble han tildelt H.M. Kongens fortjenstmedalje i gull, i 1975 ble han utnevnt til Æresborger av Follese og i 1977 ble han utnevnt til Ridder av 1. Klasse av St. Olavs Orden.
Parapropus
Parapropus er slekt av mycelbiller som lever i huler.
Levevis
Artene lever i huler.
Lawrence County (Arkansas)
Lawrence County er et fylke i den amerikanske delstaten Arkansas.
Parapropus
Utbredelse
Artene er bare kjent fra hulesystemer i Slovenia, Kroatia og Bosnia-Hercegovina.
Kilder
Leiodidae i Tree of life
Kommúnistaflokkur Íslands
Kommúnistaflokkur Íslands (Islands kommunistiske parti) var et politisk parti på Island mellom 1930 og 1938.
Historie
Tidlig på 1920-tallet kom en gruppe militante medlemmer av det islandske sosialdemokratiske partiet Alþýðuflokkurinn i kontakt med den internasjonale kommunistiske bevegelsen. Gruppen begynte som en radikal gruppe innenfor partiet som ble kalt for Félag ungra kommúnista (Ungkommunistene) i november 1922. Gruppen utviklet seg til Jafnaðarmannafélagið Sparta (Den sosialdemokratiske bevegelsen Sparta) i 1926, men i 1928 forlot gruppen partiet helt og etablerte sitt eget, blant annet etter forslag fra Komintern.
Islands kommunistiske parti ble etablert i november 1930 og ble Kominternmedlem. Partiet gav ut avisa Verkalýðsblaðið.
I 1938 gikk en annen utbrytergruppe fra sosialdemokratene og kommunistpartiet sammen i Sameiningarflokkur alþýðu - Sósíalistaflokkurinn. Det nye partiet stod utenfor Komintern, men kommunistene domierte det nye partiet og det var stort sett som partiets forgjenger.
4. april 1956 etablerte Sosialistpartiet sammen med en utbrytergruppe fra det sosialdemokratiske partiet den nye Alþýðubandalagið (Folkealliansen), med Hannibal Valdimarsson som første leder. Alliansen ble etablert som politisk parti i 1968.
Thor Listau
Thor Listau (1938–2014) var en norsk politiker (Høyre) og militærtjenestemann. Han var stortingsrepresentant for Finnmark i tre perioder 1973-1985, og fra oktober 1981 til oktober 1985 var han fiskeriminister i Kåre Willochs regjering.
Bakgrunn
Thor Listau ble født i Svolvær i Lofoten som sønn av fiskematprodusent Magnus Listau (1898–1976) og husmor Johanna Jakobsen (1904–1945).
Militær karriere
Listau var sersjant og radiomekaniker ved Sambandskompani Brigade Nord 1958–1960, kvartermesterassistent ved Trøndelag Sambandsbataljon 1960–1961, radiomekaniker ved 3. Dragonregiment i 1961 og ansatt ved Forsvarets Forsøksstasjon i Kirkenes som operatør, teknisk leder, operasjonsleder og etterhvert stasjonssjef 1961–1985. I Forsvaret var han også formann i den stedlige lokalforeningen av Forsvarets sivile tjenestemenns landsforbund 1965–1966 og styreformann i Sportsklubben Vigør i Hesseng 1968–1969.