cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
James J. Jeffries
Forholdet til fargede
Med seieren over Corbett hadde Jeffries nå slått de tre ledende tungvekterne i verden to ganger hver. Det begynte å bli tynt med verdige motstandere, så Jeffries utfordret Fitzsimmons, Sharkey og Corbett til kamp på samme dag, altså én kamp mot hver av dem på én og samme dag. Alle tre takket nei. På denne tiden var det flere fargede boksere som begynte å få oppmerksomhet. De to mest kjente var Sam Langford, og den fremtidige mesteren, Jack Johnson. Langford var en bokser med enorm erfaring og var villig til å møte hvem som helst hvor som helst. I 1903 satte han inn notiser i flere av de største avisene i landet der han utfordret alle tungvektere, «unntatt James Jeffries». Jack Johnson var villig til å møte Jeffries, men tanken på at en farget bokser skulle få VM-kamp var ikke til å leve med i USA på tidlig 1900-tallet. Jeffries respekterte publikums ønske og erklærte at han ikke var villig til å forsvare tittelen sin mot fargede boksere. Han hadde møtt en høyt rangert farget bokser tidligere, Peter Jackson, men det var før han ble VM-mester. Jack Johnson gjorde det han kunne for å lokke Jeffries inn i ringen.
Ettermæle
I 1904 gjorde Jeffries sitt siste forsvar av tittelen til en i utgangspunktet uverdig bokser, ved navn Jack Munroe. Munroe hadde skapt et navn ved å slå ned mesteren i en sparringsøkt året før. I kamp holdt han kun halvannen runde knockout, og Jeffries vant med det sin siste offisielle kamp.
Etter Munroe-kampen var det ingen motstandere igjen som var ansett som verdige for Jeffries. Han kunngjorde at han la opp og at Marvin Hart og Jack Root skulle kjempe om hans ledige tittel i en kamp han fungerte som dommer.
I pensjonisttilværelsen levde Jeffries et behagelig liv sammen med familien sin på en ranch. Det var ikke før seks år senere, i 1910, at han ble lokket til å gjøre comeback som det hvite håp mot den forhatte Jack Johnson i det som ble kalt «Battle of the Century».
Som mange amerikanere ble han slått konkurs som følge av det store børskrakket i 1929, men fikk stablet seg på bena noen år etter. Han levde et stille og anonymt liv etter han trakk seg tilbake fra bokseringen for godt i 1910. Hans endelige recliste lyder 18-1-2 (15 KO).
Jeffries dominerte tungvektsklassen med en jernhånd i fem år og slo alle topprangerte utfordrerne.Han huskes imidlertid best for sin rolle i kampen mot Johnson, en kamp som viser en gammel mester som bukket under fra press fra innflytelsesrike og pengesterke personer. Jack Johnson, som vant kampen, mente Jeffries var tidenes største VM-mester i tungvekt helt til sin død i 1946. Jeffries hadde trolig en enorm respekt som mester med tanke på at han var favoritt i kampen mot Jack Johnson seks år etter at han la opp.
Fylkesvei 2980
Fylkesvei 2980 går mellom Nøklegård i Porsgrunn og Dolven i Larvik.
Strekningen ble fastlagt 2019, og består av de tidligere fylkesvei 60 (Telemark) og fylkesvei 60 (Vestfold).
Bruskganoider
Bruskganoidene er en liten gruppe svært primitive beinfisker. Bruskganoidene er en parafyletisk gruppe og representerer den den første store radiasjonen av strålefinnefisker fra slutten av silur. De fleste fossile on noen av de nålevende artene har store, tunge beinskjell dekket med ganoin (derav navnet), et emaljeaktig stoff.
Aristobulos av Kalkis
Aristobulos av Kalkis (gresk: Ἀριστόβουλος) var konge av Armenia Minor (Mindre Armenia) fra 55 til 72, utpekt av keiser Nero, og styrte i forståelsen av sitt rike som et romersk klientkongedømme, noe som er en moderne betegnelse: romerne benyttet betegnelsen «vennligsinnede konger».
Bruskganoider
Bygning
I dag lever det bare to grupper av bruskganoider: Stører og bikirer som på hver sin måte har bevart en del av de typiske trekkene for gruppen:
Aristobulos av Kalkis
Bakgrunn
Aristobulos var sønn av Herodes av Kalkis og hans første hustru Mariamne. Herodes var et barnebarn av Herodes den store, «vennligsinnet konge» av Judea, via hans far Aristobulos IV. Mariamne var også barnebarn av Herodes den store via sin mor, Olympias. Aristobulos av Kalkis var således barnebarns barn av Herodes den store både på morssiden og farssiden.
Da hans far Herodes døde i 48 ga keiser Claudius kongedømmet Kalkis til Aristobulos' fetter Herodes Agrippa II som tetrark eller fjerdingsfyrste. Da Agrippa senere ble gitt områdene tidligere styrt av Herodes Filippo og Lysanias i 52, ble Kalkis gitt til Aristobulos. Kalkis var et lite kongerike nord for Judea i hva som er i dag er byen Qinnasrin i nordlige Syria, rundt 25 km sørvest for byen Aleppo.
Bruskganoider
Systematisk plassering
Bruksganoidene har gitt opphav til de øvrige strålefinnefiskene i overgangen til devon. Hvorvidt det er størene eller bikirene som er nærmest beslektet med de resterende strålefinnefiskene er usikkert, og resultatet av analyser av slektskapsforholdet varierer med hvilke faktorer man vektlegger. Det er også mulig at de øvrige strålefinnefiskene har sitt opphav i en nå ukjent gruppe bruskganoider, og at de to nålevende gruppene av bruskganoider er hverandres nærmeste slektninger.
Dona Emma
Dona Emma er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Bruskganoider
Systematisk plassering
Selv om de eldste fossilene vi kjenner av bruksganoider er fra trias, er det liten tvil om at grupper er langt eldre. Bruskganoidene med sine særegne bygningstrekk og store tunge skjell gir oss et glimt av devontidens fiskeliv, et vindu inn i en fjern fortid.
Klassifisering
De aller fleste gruppene av bruskganoider er bare kjent fra fossile funn. De nålevende gruppene fordeler seg på tre familier
Aristobulos av Kalkis
Bakgrunn
I 55 ble han utnevnt av keiser Nero som konge av Armenia Minor, og deltok med sine styrker i deler av den romersk-partiske krigene i 58–63. Som gjenytelse for sin deltagelse mottok han en mindre andel av Armenia. I 73 synes det som om han deltok sammen med prokonsulen av Syria i en krig mot Antiokos av Kommagene.
Han var gift med Salome (i kristen tradisjon knyttet til fortellingen om drapet på Johannes Døperen ) etter at hun var blitt enke etter sin første ektemann Herodes Filippo. Med henne fikk Aristobulos tre sønner: Herodes, Agrippa og Aristobulos. Det er blitt funnet tre mynter med portretter av Aristobulos og Salome.
Navnet «Salome» er blitt gitt til en stedatter av Herodes Antipas i Josefus' Ioudaike archaiologia (Jødisk forhistorie), men er omtalt uten navn i Markus- og Matteusevangeliet i Det nye testamente.
Primus inter pares
Primus inter pares (gresk: Πρῶτος μεταξὺ ἴσων, prōtos metaxỳ ísōn) er et latinsk uttrykk for «den fremste (første) blant likemenn». Det er en funksjonsbeskrivelse som brukes om den som er anerkjent som leder eller talerør for en gruppe, men som ikke har høyere rang eller nødvendigvis instruksjonsmyndighet over resten av gruppen.
Et eksempel er kardinalkollegiet i den katolske kirke, der dekanen som primus inter pares har noen representative og koordinerende oppgaver, men uten å være overordnet de andre kardinalene i egentlig forstand. Et annet eksempel er universiteter, der verv som rektor og dekan tradisjonelt gjerne er ansett som et administrativt og representativt tilleggsansvar for professorer som innehar vervene, men uten at de står over de andre professorene i rang. Begrepet kan også brukes om situasjoner der lederskapet har et uformelt preg og der personen ikke har annen myndighet over sine likemenn enn den som følger av vedkommendes anerkjennelse i gruppen, som kan skyldes ansiennitet, alder eller tradisjon. I de lutherske folkekirkene i Norden brukes uttrykket som en beskrivelse av at erkebiskopen (Sverige og Finland) eller den ledende biskopen (Danmark og Norge) er en symbolsk leder som ikke er kirkerettslig overordnet de andre biskopene.
129 (tall)
129 (ett hundre og tjueni) er det naturlige tallet som kommer etter 128 og kommer før 130.
Fylkesvei 2972
Fylkesvei 2972 går mellom Helgeroa og Strandebakk i Larvik kommune. Veien er 880 meter lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 53 (Vestfold).
125 (tall)
125 (ett hundre og tjuefem) er det naturlige tallet som kommer etter 124 og kommer før 126.
125 er et oddetall.
125 er CXXV i romertall.
Silver Creek gasskraftverk
Silver Creek gasskraftverk er et varmekraftverk i Jefferson Davis County i Mississippi, USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 250 MW, fordelt på 3 turbiner. Operatør er energiselskapet South Mississippi Power Electric Power Association.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 2005. Brenselkilden er naturgass.
Harold Mahony
Harold Segerson Mahony (født 13. februar 1867 i Edinburgh, død 27. juni 1905) var en britisk tennisspiller som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris.
Mahoney vant tre olympiske medaljer i tennis under OL 1900 i Paris. Han tok sølv i single, han tapte singlefinalen til sin landsmann Lawrence Doherty og i  mixeddouble sammen med franske Hélène Prévost. I doubleturneringen for menn kom han på tredjeplass sammen med Arthur Norris, de tapte semifinalen mot brødrene Reginald og Lawrence Doherty som siden vant finalen og ble olympiske mestere.
Danmarksmesterskapet i fotball
Danmarksmesterskapet i fotball er navnet på hele det danske seriespillet i fotball.
Mesterskapet er spilt siden sesongen 1912/13. I København hadde man fra 1889/90 avviklet Københavnsmesterskabet, men etterhvert som fotballspillet ble mer utbredt ble dette erstattet av en nasjonal liga. Serien arrangeres av det danske fotballforbundet, DBU.
Barne- og ungdomslitteratur
Barne- og ungdomslitteratur er tekster og bøker som er skrevet av voksne for å bli lest av eller for barn eller ungdom. Barnebøker har tradisjonelt blitt lagd bare for å underholde eller belære. I dag er det imidlertid mange som likestiller barne- og ungdomslitteratur med voksenlitteratur og betrakter sjangeren som en fullverdig kunstnerisk uttrykksform. 2. april kalles Den Internasjonale Barnebok-dagen.
Danmarksmesterskapet i fotball
Flest titler
Danmarksmesterskapene er hittil fordelt på 18 forskjellige klubber. Medaljene har blitt fordelt på følgende klubber:
Barne- og ungdomslitteratur
Undergrupper og begreper
Barne- og ungdomslitteraturen har blitt ordnet i en mengde forskjellige undergrupper eller sjangre etter bøkenes innhold, form eller bruksområder. Denne litteraturen kan omfatte pekebøker, billedbøker, rim og regler, eventyr, fantasy, høytlesningsbøker, ungdomsromaner osv.
Økt status, medieoppmerksomhet og allmenn bevissthet om barne- og ungdomsbøker i nyere tid har ført til mer barnebokforskning, særlig fra 1980-tallet, og nye begreper som allalderlitteratur, ikonotekst osv. I Norge har særlig det akademiske miljøet ved Høgskolen i Agder i Kristiansand vært aktive på dette området.
Pedagogikk, kunst og underholdning
Den tradisjonelle barnelitteraturen har ikke bare vært tilpasset den unge leseren språklig og tematisk, men har også ofte hatt et overordnet pedagogisk og oppdragende formål. Både populær- og barnekulturen har imidlertid fått høyere status i vår tid, og gode barnebøker blir i dag betraktet som kunst og selvstendig litteratur med en egen verdi. I mange nyere bøker står forfatterne, og illustratørene, derfor mye friere til å gi leseren opplevelser og underholdning. Dette har ført til et rikere utvalg av bøker der nær sagt alle tanker og følelser kan behandles i forskjellige formspråk.
Ungdomsbøker
Ungdomslitteraturen er relativt ny som egen litterær sjanger. Den henvender seg til unge mennesker, ifølge forlagene i aldersgruppa 12-18 år. Disse bøkene behandler ofte ungdommens hverdag og problemer fortalt på deres egen måte, men kan like gjerne være biografier, ungdomsrelaterte faktabøker eller spennende science fiction.
Ungdomsbøkene har som regel mer til felles med voksenlitteraturen enn med barnebøkene, både tematisk og språklig. Ungdomslitteratur kalles derfor «Young adult literature» på engelsk. God litteratur bryter imidlertid grenser og lar seg ikke så lett sette i bås, og målgruppene kan like gjerne defineres ut fra litterær smak og personlighetstyper som alder. Forlag, bokhandlere og bibliotek grupperer likevel ungdomsbøker av praktiske hensyn sammen med barnebøker.
Faktabøker
Faktabøker for barn klassifiseres vanligvis også som barnelitteratur, mens skolebøker ikke gjør det.
Historikk
Orbis Pictus fra 1658 av Jan Ámos Komenský regnes for å være den første bildeboka for barn.
I Norge
Lommebog for børn fra 1798 regnes som første norske barnebok fordi den er trykt og utgitt i Norge av en navngitt person, Willum Stephanson (1762-1816). Jørgen Moes I brønden og i tjernet fra 1851 av regnes også som banebrytende med sin synsvinkel hos barna i fortellingen.
Den første «gullalderen» i norsk barnelitteratur kom på 1890-tallet. Derfra stammer blant annet den klassiske billedboka Norsk Billedbog for Børn som kom i tre bind fra 1888 og 1903. Det var en samling av regler og barnevers nedskrevet av Elling Holst og illustrert av Eivind Nielsen.
Breaking Benjamin
Breaking Benjamin er et amerikansk alternativ metal-band. Bandet ble startet i 1998 av Benjamin Burnley (gitar og vokal) og Jeremy Hummel (trommer). Bandet byttet navn fra Breaking Benjamin til Plan 9 etter en kort periode, men i 2000 da Mark Klepaski og Aron Fink ble med i bandet, byttet de navn tilbake til Breaking Benjamin.
Barne- og ungdomslitteratur
I Norge
1890-årene var også preget av heimstaddikting, også i barnelitteraturen, hvor realisme og en ny sans for autentiske barneperspektiv bidro til å skape troverdige skildringer av barndom, blant annet av forfattere som Per Sivle, Barbra Ring, Regine Normann, Rasmus Løland, Hans Aanrud, Dikken Zwilgmeyer, Bernt Lie, Gabriel Scott og Lars Kjølstad.
Barnelitterære priser
Det er opprettet en lang rekke små og store priser for å belønne god barne- og ungdomslitteratur og formidlinga av den. Flere er nevnt i denne lista.
Breaking Benjamin
Benjamin Burnley fikk navnet Breaking Benjamin etter at han brakk en mikrofon på en nattklubb.
Historie
I 2000 signerte Breaking Benjamin en kontrakt med Hollywood Records. Kort etter ga de ut en EP, hvorav alle 2000 kopier av den ble solgt. Den 27. august kom de med sin første ordentlige utgivelse; Saturate. Albumet fikk noe radiospill, men ble ingen stor hit.
29. juni 2004 ga de ut sitt neste album, We Are Not Alone. Albumet inneholdt blant annet sangen «So Cold», som nådde helt opp til 2.-plass på United States Billboard Mainstream Rock chart. «So Cold» ble også brukt i en reklame til filmen Hellboy. Dette ble en god markedsføringsinnvestering, som bidro til at ablumet oppnådde platinastatus i 2005.
I september 2004 ble Jeremy Hummel kastet ut av bandet. Kort etter saksøkte han bandet gjenværende medlemmer for at han ikke hadde fått betalt for sanger han hadde vært med å skrive. Om påstandene er sanne, er uvisst. Hvordan søksmålet endte, er også uvisst, men de to partene skal ha «kommet til enighet». Jeremy Hummel har nå blitt erstattet med Chad Szeliga.
Phobia, deres tredje album, ble gitt ut 8. august 2006. Albumet fikk god kritikk, spesielt sangene «The Diary of Jane» og «Breath» ble meget godt mottatt av både radio og hitlister.
Bandmedlemmene, Aaron Fink og Mark Klepaski, fikk i 2011 sparken fra bandet etter at de utga en remix-versjon av "Blow Me Away", feat. Valora, uten tillatelse av vokalist og grunnlegger, Benjamin Burnley. Burnley valgte å gå til søksmål for bl.a. å få rettighetene til bandnavnet. Fink og Klepaski har i ettertid stiftet bandet Stardog Champion.
Den 19. april 2013, bekreftet Breaking Benjamin at de var tilbake etter en tre år lang pause. Vokalist, Benjamin Burnley, skrev bl.a. følgende: "I am pleased to finally put this matter behind me and focus on the future for Breaking Benjamin. I wish to express my never ending love and gratitude to the best fans in the world for their undying love and support. Words cannot express my love to you all! Thank you!!"
Oslo Reptilpark
Oslo Reptilpark er en privateid norsk dyrepark, og Norges eneste reptilpark.
Parken åpnet i Storgata 26 i januar 2002, men flyttet til nåværende adresse høsten 2007.
Utvalg av dyr
I Oslo Reptilpark kan man se rundt 60 forskjellige dyrearter. Noen av disse er:
Herkelås
Herkelås er en kolle på Tjøme i Færder kommune i Vestfold. Herkelås er med sine høye på 80,5 moh. Tjømes høyeste punkt, og det mest karakteristiske med sin stupbratte fjellside mot sørvest. Herkelås er omkring 2 meter høyere enn Holtekjæråsen som ligger litt lenger sør på Tjøme. Som resten av Tjøme består Herkelås av dypbergarten larvikitt. Topografisk er Herkelås delt på langs i Store og Lille Herkelås.
På toppen av Herkelås er det flere gravrøyser fra bronsealder eller jernalder. Totalt er det registrert to gravrøyser på det høyeste punktet på fjellet, og to graver på bakkenivå ved stien mot hulen.
Fra Herkelås er det god utsikt over gårdene Holtekjær og Gjervåg, skjærgården utenfor Tjøme, samt Oslofjorden. En ser blant annet Færder fyr og øya Store Færder.
Herkelås er også kjent for Herkelåshula. Denne hula er blitt til ved at fjellet har sprukket opp og fjellblokker er flyttet slik at det er dannet et hulrom. Hula ligger på le side av det store svaberget som åsen utgjør. I hula er registrert funn etter bosetting av eldre sivilisasjon, og den er registrert som kulturminne. Herkelåshula er vanskelig å finne for ukjente.
Herkelås er turmål for lokalbefolkningen og hyttegjester.
Norges herrelandslag i fotball
Norges herrelandslag i fotball er landslaget til Norge som representerer landet i internasjonal herrefotball. Norge har hatt et herrelandslag siden 1908.
Den beste sammenhengende perioden var i 1990-årene, under ledelse av Egil «Drillo» Olsen og siden Nils Johan Semb. Det ledet til deltagelse i VM-sluttspillene i 1994 og 1998, samt Europamesterskapet i 2000.
Andre meritter er Bronselaget fra 1936 og deltakelse i VM i fotball 1938.
Blant de mest berømte enkeltkampene er seieren over Brasil i VM i Frankrike 1998, seieren over Tyskland i OL i Berlin 1936, og triumfene mot England i VM-kvalifiseringskampene i 1981 og 1993.
Historie
Fotballen kom til Norge fra Storbritannia i 1880-årene, og ble raskt en populær sport både blant de aktive og publikum. Norges første fotballklubb, Christiania Footballclub ble stiftet i 1885. Flere klubber kom til, og det oppsto på etterhvert et behov for å få organisert fotballen i Norge. På initiativ fra Ski- og Fotballklubben Lyn ble Norsk Fodboldforbund stiftet i 1902. Samme år fikk NFF ansvaret for å organisere Norgesmesterskapet i fotball, og i 1908 fikk NFF invitasjon fra det svenske fotballforbundet om å spille en landskamp. I anledning NFFs 100-årsjubileum i 2002 åpnet Fotballmuseet på Ullevaal Stadion. Her kan man oppleve norsk fotballs historie og gjenoppleve de store øyeblikkene.
1910-årene
Norges første landskamp ble spilt 12. juli 1908. spilte også sin første landskamp noensinne denne julidagen i Göteborg. Ni av spillerne på det norske laget kom fra Oslo-klubben Mercantile, som hadde blitt norgesmestere året før.
Den historiske kampen begynte veldig bra for det norske laget. Minotti Bøhn satte inn kampens første mål rett fra avspark, uten av noen av de svenske spillerne hadde vært borti ballen. Deretter gikk det dårligere. Det hjalp lite at Bøhn satte inn enda et mål, og at Hans Endrerud også tegnet seg på scoringslisten. Da kampen var over hadde svenskene vunnet 11-3.
Det gikk to år til neste gang et norsk landslag ble samlet. Også denne gangen var det svenskene som var motstander, og denne gangen ble kampen spilt på Gamle Frogner i Kristiania. Det var imidlertid svenskene som vant denne gangen også, 4-0 ble sluttresultatet. Tormod Kjellsen fra Larvik Turn debuterte i denne kampen, 15 år og 11 måneder gammel, og er fortsatt tidenes yngste med det norske flagget på brystet. To strake tap ble det også i 1912, da Norge deltok i OL i Stockholm. Motstandere var og Østerrike.
I det hele tatt er perioden mellom 1908 og 1917 et sorgens kapittel i norsk landslagshistorie. I denne perioden vant ikke Norge en eneste kamp, og bunnen ble nådd 7. oktober 1917 da Norge tapte hele 12-0 for Danmark – Norges største tap noensinne.
1920-årene
Våren 1918 ankom svenske Birger Möller Kristiania, og tok fatt på sin nye jobb som norsk landslagstrener. Det sies at Möller var en god inspirator, og brukte mye tid på samspill, tekniske ferdigheter og terping på detaljer. Dette skulle snart gi resultater. Etter å ha spilt 27 kamper uten en eneste seier, kom vendepunktet for det norske landslaget 16. juni 1918. Bare et drøyt halvår etter fadesen i København tok Norge sin aller første seier da de vant 3-1 over Danmark. Noen måneder senere ble det også seier over Sverige, og året etter ble svenskene feid av banen med 5-1 i Göteborg – Norges første borteseier.
Norges største stjerne i denne perioden var Odd-spissen Einar «Jeja» Gundersen, som scoret til sammen 26 landslagsmål mellom 1917 og 1928. Andre profiler var lagkaptein Gunnar Andersen (Lyn), Per Skou (Lyn og Odd) og Asbjørn Halvorsen (Sarpsborg). Disse spillerne utgjorde stammen i det norske laget som deltok i OL i Antwerpen i 1920, hvor Norge tok sin hittil største skalp.
Få hadde levnet Norge noen muligheter i åpningskampen mot. Riktignok var det engelske laget et amatørlag, men de ble uansett regnet som store favoritter – ikke bare til å slå Norge, men til å vinne hele turneringen. Det sies at Gunnar Andersen var den første som viste at engelskmennene slett ikke var overmennesker, ved å drible av opptil tre-fire engelskmenn om gangen. Selvtilliten smittet over på de andre norske spillerne, og da kampen var over hadde Norge vunnet 3-1 etter to scoringer av «Jeja» Gundersen og ett mål av Einar Wilhelms.
Som belønning for den sensasjonelle seieren fikk Norge møte i neste runde. Den kampen tapte Norge 4-0.
Norge tok noen flere skalper i årene som fulgte. De vant 2-0 over i Paris i 1923, og tok også noen flere seire mot svenskene. I siste halvdel av 1920-årene var imidlertid landslaget tilbake i hverdagen. Mellom 1924 og 1928 vant Norge bare fire landskamper – samtlige mot.
I 1929 og i begynnelsen av 1930-årene begynte den svake trenden igjen å snu, mye takket være keeper Henry «Tippen» Johansen og målkongen Jørgen Juve, som begge noen år senere skulle bli med på det som kanskje den dag i dag fortsatt er norsk landslagsfotballs største øyeblikk. 23. juni 1929 ble det seier med 5-2 over Danmark i København – Norges første borteseier over Danmark.
1930-årene
Da Halvorsen returnerte fra sitt Tysklandsopphold ble han ansatt som generalsekretær i NFF. Han ble dermed formann i landslagets uttakskomité, og fungerte også som landslagstrener. På denne tiden hadde landslagstreneren kun ansvar for å trene spillerne, mens alt som hadde med laguttak ble foretatt av uttakskomitéen. Den kombinerte rollen gjorde imidlertid at Halvorsen ble Norges første «moderne» landslagssjef.
Selv om Norge hadde hatt ganske gode resultater i årene før Berlin-OL (deriblant seire over Østerrike og ) var det få som trodde laget kunne hevde seg blant de beste i OL-turneringen. Den første kampen gav en oppskriftsmessig seier over. Neste motstander var vertsnasjonen, som hadde slått 9-0 i sin første kamp. Det sies at de norske lederne allerede hadde planlagt hjemreise to dager etter Tysklands-kampen. De planene måtte i så fall endres.
Med Hitler og Goebbels blant tilskuerne vant Norge fullt fortjent 2-0 over Tyskland. Begge målene ble scoret av Magnar Isaksen. Tyskerne var slått ut, og Norge var klare for semifinale mot. Semifinalen ble jevnspilt, men det var italienerne som trakk det lengste strået. Sluttresultatet ble 2-1 etter ekstraomganger, og Arne Brustad scoret det norske målet. Brustad ble også den store spilleren i bronsefinalen mot, hvor Norge vant 3-2, og sikret seg bronsemedaljene. Brustad scoret alle de tre norske målene, og ble fremhevet som en av turneringens beste spillere av både norsk og utenlandsk presse. Bronselaget var født.
Bak fra venstre: Brustad, Isaksen, Kvammen, Ulleberg, Holmberg, Martinsen, Frantzen, Juve. Foran fra venstre: Eriksen, Johansen, Holmsen.]]
To år senere deltok Norge i fotball-VM. Norge hadde kvalifisert seg etter å ha slått 6-5 sammenlagt over to kamper. Reidar Kvammen scoret to mål i begge kampene. I sluttspillet, som ble arrangert i Frankrike og ble spilt i cupformat, ble Norge trukket mot de regjerende verdensmesterne Italia.
Kampen, som ble spilt i Marseille, var svært jevnspilt og spennende. Italia tok en tidlig ledelse, men Norge utlignet sju minutter før slutt da Brustad driblet seg gjennom hele det italienske forsvaret og satte ballen i mål. Noen minutter senere trodde alle at Brustad hadde scoret sitt andre, men dette målet ble meget tvilsomt annullert for offside. «Hvordan dommeren kunne annullere dette flotte mål står for tilskuerne ennå som en gåte», skrev Dagbladet i sitt referat. Dermed ble det nok en gang ekstraomganger, hvor Italia gikk seirende ut etter en scoring av Silvio Piola. Akkurat som i OL to år tidligere tapte Norge for Italia etter ekstraomganger, og akkurat som i Berlin-OL gikk Italia til topps i hele turneringen. Brustad fikk et plaster på såret da han noen måneder senere ble tatt ut på Europalaget som møtte på Wembley.
22. oktober 1939 tapte Norge 4-1 for Danmark i København. Det skulle vise seg å bli Norges siste landskamp på nesten seks år.
1940-årene
Da tyskerne invaderte Norge ble det slutt på praktisk talt all organisert fotball i landet som følge av idrettsboikotten. Flere av heltene fra 1936, deriblant Reidar Kvammen og Asbjørn Halvorsen, havnet i konsentrasjonsleir. Det lange oppholdet satte naturlig nok norsk fotball et langt skritt tilbake, noe som skulle bli ettertrykkelig klart 21. oktober 1945, da Norge møtte Sverige i Stockholm.
Nesten alle de gamle heltene var med da Norge møtte Sverige for første gang på over seks år. Det norske laget inkluderte Brustad, Øivind Holmsen og Alf «Kaka» Martinsen, som alle hadde vært med på Bronselaget, samt Kristian Henriksen, Knut Brynildsen og Rolf Johannessen, som var med på VM-laget i 1938. Seks år er imidlertid lang tid i fotball, og svenskene, som ikke hadde vært med i krigen, hadde et storlag på gang. Sluttresultatet ble 10-0 til Sverige. Da svenskene scoret sitt niende mål skal Henriksen ha sagt «Nå satsær vi på uavgjort, guttær» til lagkameratene. Bronsealderen i norsk fotball var definitivt over.
Det skulle imidlertid komme nye spillere utover i slutten av 1940-årene. To av de største profilene var Gunnar Thoresen og Thorbjørn «Klippen» Svenssen. I tillegg hadde bronsehelten Reidar Kvammen ennå litt å bidra med på banen. Noen storseire ble det også. I 1946 ble feid av banen med 12-0, og to år senere vant Norge 11-0 over  i en kamp hvor Odd Wang Sørensen scoret fem mål – noe som fortsatt er norsk rekord for antall mål i én og samme landskamp.
I 1949 debuterte en 18 år gammel indreløper fra Ørn ved navn Per Bredesen. Han scoret i debuten og fikk strålende kritikker. Norge hadde fått en ny stjerne, og ved inngangen til 1950-årene snakket man om at Norge hadde et nytt storlag på gang. Dessverre ble unge Bredesen et kortvarig bekjentskap for landslagspublikummet. I 1952 reiste Bredesen til Italia, og signerte proffkontrakt for Lazio – og ifølge datidens selvpålagte amatørbestemmelser ble han dermed utelukket fra videre landslagsspill. I en alder hvor de fleste andre nasjonene i Europa hadde innført profesjonell fotball, sto det gamle amatøridealet fortsatt høyt i kurs her hjemme.
1950-årene
[[File:Landskamp Norge-Danmark, Ullevål - L0061 938Fo30141701190190.jpg|thumb|Landskamp mot Danmark 11. september 1955
Bak fra venstre:: Per Knudsen, Arne Kotte, Thor Hernes, Gunnar Dybwad, Finn Gundersen, Harry Kure. Foran fra venstre: Thorleif Olsen, Arne Bakker, Asbjørn Hansen, Harry Boye Karlsen, Arne Legernes. Billedbladet NÅ/Arkivverket]]
Det var langt mellom seirene for det norske landslaget i 1950-årene, og de få kampene Norge klarte å vinne var stort sett mot Finland og. Riktignok klarte Norge å dra i land en sensasjonell 2-1-seier over Ungarn i 1957 – og det attpåtil i en VM-kvalifiseringskamp, men ellers var det langt mellom høydepunktene. I returkampen mot Ungarn ble forøvrig Norge sendt hjem med 0-5 i kofferten.
Blant lyspunktene holdt forsvarsklippen Thorbjørn Svenssen stand gjennom hele tiåret, og da han avsluttet sin landslagskarriere i 1962 hadde han spilt utrolige 104 landskamper – 93 av dem som kaptein. Sammen med engelske Billy Wright var han den eneste spilleren i verden som hadde passert 100 landskamper på dette tidspunktet. En annen norsk profil på denne tiden var Harald Hennum, som med sine 25 mål er landslagets mestscorende spiller etter krigen.
Det er imidlertid liten tvil om at Norge kunne trengt en spiller som Per Bredesen, men amatørreglementet gjaldt fortsatt, selv om det i 1960 ble oppmyknet slik den hjemvendte proffen Ragnar Larsen igjen fikk lov å spille med flagget på brystet.
1960-årene
Etter den begredelige avslutningen året før, ble østerrikske Willi Kment hentet inn som ny trener i 1960. Senere samme år debuterte en ung bergenser som var døpt Roald Jensen, men var bedre kjent under kallenavnet «Kniksen», på landslaget. Den spedbygde tenåringen driblet seg forbi alt og alle, og med ett hadde Norge funnet en ny stjernespiller – og ny optimisme. Et annet stortalent, Vikings Olav Nilsen debuterte et par år senere. Landslaget fikk glede av «Kniksen» i fire år, før han, akkurat som Per Bredesen før ham, ble proff i utlandet, og dermed ble uaktuell for videre landslagsspill.
Det var lite forbedring å spore i resultatkolonnen, men av og til greide Norge å presterte et sjokkresultat. I 1961 vant ikke landslaget en eneste kamp. I 1962, derimot, ble det seier over både og Sverige. I det hele tatt var 1960-årene en periode hvor Norge fortsatt tilhørte det nedre sjiktet i europeisk fotball, men ved enkelte anledninger klarte å slå de store gutta. Et eksempel på dette var den høyst overraskende 4-3-seieren over i Bergen. Man kom imidlertid brutalt ned på jorda igjen senere samme år da Norge tapte 9-0 for.
Et av Norges mest oppsiktsvekkende resultater i 1960-årene var seieren over i en VM-kvalifiseringskamp i 1965. Jugoslavia hadde spilt EM-finale noen år tidligere, men måtte reise hjem fra Ullevaal med 0-3 i kofferten, etter scoringer av Finn Seemann, Olav Nilsen og den nye stjernespilleren fra nord, Harald Johan «Dutte» Berg. Norge spilte også jevnt med i denne kvalifiseringen, men det ble til slutt to knepne tap for franskmennene. Dette var uansett det nærmeste Norge hadde kommet et sluttspill siden storhetstiden i 1930-årene.
Norge møtte Frankrike på nytt i kvalifiseringen til VM i 1970. I hjemmekampen tapte Norge oppskriftsmessig 1-3, men i bortekampen gjorde landslaget et nytt skippertak og sjokkerte det franske hjemmepublikummet med å vinne 1-0. Odd Iversen scoret kampens eneste mål.
Det kan ellers nevnes at Fredrikstad-stopperen Roar Johansen spilte 54 landskamper på rad mellom 1960 og 1967, hvilket er rekord. Selv ikke Thorbjørn Svenssen kan vise til en slik rekke. En annen kuriositet var at keeper Kjell Kaspersen scoret på straffespark i seieren over i 1965, og er dermed den eneste målvakten som har scoret for det norske landslaget.
1970-årene
I 1969 ble NFFs selvpålagte amatørparagraf opphevet. Dermed kunne utenlandsproffer som «Kniksen» og Finn Seemann igjen ta på seg landslagstrøya, og Harald Berg og Odd Iversen kunne reise ut med god samvittighet, uten at det ødela deres muligheter for videre landslagsspill.
Resultatmessig var det dog lite forbedring å spore som følge av regelendringen. Faktisk ble landslagets resultater i første halvdel av 1970-årene om mulig enda dårligere. Under kvalifiseringen til EM i 1972 tok Norge ett poeng på seks kamper, og i 1972 tapte Norge 9-0 for Nederland i en VM-kvalifiseringskamp. Året etter gikk Norge på et kanskje enda mer ydmykende nederlag da de tapte for.
Det var imidlertid noen lyspunkter å spore. Først og fremst gjennom vår nye stjernespiller Tom Lund, som debuterte i 1971. «Tommy» var en fantastisk spiller, og blir av mange regnet som Norges beste spiller noensinne – men selv ikke han klarte å bære laget på egen hånd, og Norge endte som regel helt sist i sine kvalifiseringsgrupper til VM og EM.
I siste halvdel av 1970-årene var det imidlertid en liten forbedring i resultatene. Anført av Tom Lund og den nye treneren Tor Røste Fossen ble det seire over både og Sverige i kvalifiseringen til VM i 1978. Sistnevnte kamp huskes nok likevel best på grunn av Svein Grøndalens grisetakling av den svenske stjernespilleren Ralf Edström. Da Norge spilte sin siste kvalifiseringskamp borte mot Sveits hadde Norge fortsatt en teoretisk mulighet til å nå sluttspillet. Kampen endte imidlertid 1-0 til sveitserne, og dermed måtte Norge nok en gang bli hjemme.
Ved siden av A-landslaget hadde Norge også et eget OL-lag i siste halvdel av 1970-årene. Kriteriet for å spille på OL-laget var at du ikke var profesjonell, og ikke hadde spilt noen VM-kvalifiseringskamper. OL-laget var med andre ord et B-landslag, men kampene deres ble likevel regnet som offisielle landskamper i Norge – og i 1979 kvalifiserte OL-laget seg til sluttspillet i Moskva etter å ha slått Finland og amatører i kvalifiseringen. Arne Larsen Økland ble den store helten med sitt vinnermål i den avgjørende bortekampen mot tyskerne. Økland ble forøvrig proff i tysk fotball kort tid etterpå.
Det ble imidlertid aldri noe OL-sluttspill på de norske spillerne ettersom Norge, sammen med USA og de fleste landene i Vest-Europa, boikottet Moskva-OL som protest mot den sovjetiske invasjonen i Afghanistan.
1980-årene
Knepne tap for Ungarn og våren 1981 sikret at Norge ikke kom til noe VM-sluttspill denne gangen heller, men vi hadde fortsatt æren å spille for da selveste England inntok Ullevaal 9. september 1981. Våre fem tidligere møter med engelske heltidsproffer hadde gitt fem tap og en målforskjell på 2-24. Riktignok hadde vi slått England i Antwerpen 61 år tidligere, men det var jo mot et engelsk amatørlag. Det var med andre ord få som trodde på noe annet enn nok et tap denne høstdagen, men forhåpentlig kunne man kanskje begrense tapet til et par mål. I denne kampen hadde jo Norge Tom Lund og den nye stjernen Hallvar Thoresen tilbake på laget. Ingen av dem hadde spilt kampen på Wembley året før.
Kampen begynte heller dårlig sett med norske øyne. England tok en oppskriftsmessig ledelse ved Bryan Robson bare noen minutter etter avspark – men i stedet for å gi opp, kjempet nå de norske spillerne seg inn i kampen igjen, og midtveis i første omgang utlignet Norge da Roger Albertsen forstyrret den engelske keeperen slik at Tom Lunds innlegg gikk rett i mål. Albertsen ble kreditert målet, men TV-bilder viste senere at han ikke traff ballen. Det viktigste var uansett at Norge var med i kampen igjen, og da Hallvar Thoresen satte inn det andre målet for Norge rett før pause luktet det sensasjon. Til tross for et kraftig engelsk press i andre omgang, ble det ingen flere mål, og Norge hadde (i alle fall i medias øyne) prestert sitt beste resultat noensinne. Norge hadde slått selveste England, noe som fikk radiokommentator Bjørge Lillelien til å gå helt av hengslene, og sende en hilsen til engelske personligheter som Churchill og Maggie Thatcher.
OL-laget ble også samlet igjen, denne gangen for å kvalifisere seg til olympiaden i Los Angeles. Norge kom imidlertid bare på tredjeplass i sin gruppe bak og  – men da østblokklandene senere valgte å boikotte OL som et slags takk for sist, fikk Norge den ledige plassen. Norge klarte å bite godt fra seg i OL-turneringen, men til tross for et vedvarende press ble det målløst i åpningskampen mot. I den andre kampen ble det et knepent tap for Frankrike, og da hjalp det lite at Norge vant 2-0 over i den siste kampen. Norge ble slått ut i det innledende gruppespillet. På den lyse siden inneholdt OL-laget en rekke spillere som skulle bli viktige bidragsytere for A-landslaget i årene fremover – spillere som Per Egil Ahlsen, Terje Kojedal, Tom Sundby og ikke minst keeper Erik Thorstvedt.
I midten av 1980-årene tok landslaget to nye skalper. I 1985 vant Norge borte over de regjerende verdensmesterne fra Italia, og våren etter ble de kommende verdensmesterne slått på Ullevaal. Begge disse kampene var imidlertid privatlandskamper, og i de kampene som virkelig hadde betydning var Norge fortsatt en kasteball. Bare noen uker etter seieren over Italia tapte Norge 5-1 for Danmark i en VM-kvalifiseringskamp på Ullevaal, og i kvalifiseringen til EM i 1988 ble en imponerende seier over Frankrike etterfulgt av to strake tap for Island. Norge i 1980-årene var et lag som på en god dag i stand til å slå hvem som helst. Problemet var bare at Norge på en dårlig dag var i stand til å tape for hvem som helst – og at det var flere dårlige enn gode dager.
1990-årene
Etter en dårlig start på kvalifiseringen til EM i fotball 1992, valgte landslagssjef Ingvar Stadheim å trekke seg i oktober 1990. Han ble erstattet av U21-landslagets trener Egil «Drillo» Olsen, og dette trenerbyttet skulle innlede landslagets beste periode i moderne tid.
Drillo hadde klare oppfatninger om hvordan fotball skulle spilles, og hadde noen ufravikelige prinsipper i sin spillestil: gjennombruddshissighet, soneforsvar, at ballen alltid skulle spilles i lengderetningen, at man skulle slå langt når motstanderen var i balanse og utnytte overganger når motstanderen var i ubalanse. Spillestilen ga resultater.
Hvis man ser på enkeltspillerne var nok ikke dette det beste laget Norge noensinne hadde hatt. Strengt tatt hadde Norge anno 1990 bare to spillere som holdt høy internasjonal klasse – Erik Thorstvedt og Rune Bratseth. Disse to ble bærebjelkene i landslaget, som ellers ble supplert med unggutter som Øyvind Leonhardsen, Stig Inge Bjørnebye, Lars Bohinen og Erik Mykland.
Den første indikasjonen på at Norge hadde noe stort på gang kom i EM-kvalifiseringskampen mot Italia 5. juni 1991, hvor Norge vant 2-1 etter scoringer av Bohinen og Tore André Dahlum. Tidligere samme kveld hadde U21-landslaget slaktet Italias unggutter med hele 6-0. Noe EM-sluttspill ble det likevel ikke, men Norge hang med i gruppa helt til siste kamp og endte til slutt på en respektabel tredjeplass, bak Sovjetunionen og Italia.
Mot slutten av EM-kvalifiseringen børstet Drillo støvet av den tidligere ungdomsstjernen Kjetil Rekdal, som hadde vært ute av landslagsdiskusjonen i over to år etter et mislykket opphold i tysk fotball. Han skulle bli en av landslagets viktigste spillere i 1990-årene.
I kvalifiseringen til VM i fotball 1994, havnet Norge i gruppe med England, Nederland og Polen – en tilsynelatende umulig oppgave. Norge åpnet kvalifiseringen med å slå miniputtstaten hele 10-0. Denne kampen ble fulgt av en overraskende seier over Nederland, og da Norge også klarte uavgjort borte mot England takket være Kjetil Rekdals drømmetreff fra drøyt 20 meter begynte man for alvor å tro på VM-billett.
Veien til VM fortsatte i 1993, hvor Norge tok en flott seier mot og regelrett utspilte England på Ullevaal. Norge hadde marginene på sin side da bortekampen mot Nederland endte målløst, og da Norge feide Polen av banen med 3-0 i Poznan etter scoringer av Jostein Flo, Jan Åge Fjørtoft og Ronny Johnsen, var Norge klare for VM-sluttspill for første gang siden 1938. For årets prestasjoner fikk landslaget tildelt Sportsjournalistenes statuett som «Årets idrettsnavn». Dette er forøvrig første og eneste gang prisen er gitt til et helt lag.
I sluttspillet var Norge preget av den sterke varmen, og muligens også av stundens alvor. Turneringen begynte med seier over i en ikke altfor velspilt kamp, hvor innbytter Kjetil Rekdal ble matchvinner. Denne kampen ble fulgt av et 1-0-tap for Italia, hvilket betød at alle lagene i gruppen hadde tre poeng etter to kamper, og at Norge ville gå videre med seier over, og også med uavgjort hvis kampen mellom Mexico og Italia fikk en vinner. Det endte imidlertid målløst mot Irland i en svært lite velspilt kamp, og da også Mexico-Italia endte uavgjort var Norge slått ut med minste mulige margin. Etter turneringen begynte for første gang kritiske røster høres mot Drillos spillestil, men denne kritikken falt snart til ro, i hvert fall hjemme i Norge.
Norge så lenge ut til å kvalifisere seg til EM i fotball 1996, men snublet i de siste kampene mot og Nederland, og måtte dermed bli hjemme. På dette tidspunktet hadde Bratseth og Thorstvedt gitt seg, og blitt erstattet av henholdsvis Henning Berg og Frode Grodås. To andre nye fjes i neste VM-kvalifisering var de unge spissene Tore André Flo og Ole Gunnar Solskjær. Sistnevnte ble tomålsscorer da Norge vant 5-0 over Aserbajdsjan og ble senere proff i Manchester United. Flo fikk sitt store gjennombrudd da han lagde to mål i seieren over på Ullevaal i en privatlandskamp. VM-billettene ble sikret da Norge vant 1-0 borte over Aserbajdsjan i nest siste kvalifiseringskamp.
Akkurat som 60 år tidligere var Norge klare for VM i Frankrike. Historien skulle etterhvert gjenta seg på flere måter. Som i det forrige VM-sluttspillet åpnet Norge med relativt svakt spill. De to første kampene mot Marokko og Skottland endte begge uavgjort, og dermed sto man overfor en tilsynelatende umulig oppgave for å sikre videre avansement, Norge måtte slå Brasil.
23. juni 1998 i Marseille vil alltid bli husket som en merkedag i norsk fotballs historie. Det var nok Brasil som hadde det meste av spillet, og da Bebeto gav brasilianerne ledelsen etter 78 minutter trodde de fleste at kampen var over. Tore André Flo utlignet imidlertid med et flott mål bare noen minutter senere, og da samme mann ble lagt i bakken to minutter før slutt fikk Norge straffespark. Kjetil Rekdal satte ballen sikkert i mål, og Norge var klare for åttendedelsfinale, nok en gang i Marseille, og nok en gang mot Italia.
Kampen mot Italia var en spillemessig skuffelse. Italia tok en tidlig ledelse ved Christian Vieri, og i resten av kampen ble det norske angrepsspillet nøytralisert av det bunnsolide italienske forsvaret, og akkurat som i 1938 ble Norge slått ut av Italia. Drillo hadde før turneringen annonsert at han kom til å gi seg som trener etter VM, og den nye landslagssjefen ble Nils Johan Semb.
Semb fortsatte i samme løypa som Drillo. En del nye spillere kom til, blant annet Steffen Iversen, John Carew og John Arne Riise. Etter en treg start på kvalifiseringen til Fotball-EM 2000 vant Norge sine sju siste kamper, og ble til slutt en suveren gruppevinner, og Semb hadde dermed ført Norge til sitt første EM-sluttspill. Dette tiåret under ett må derfor kunne kalles landslagets beste, etter å ha gjennomført fire gode kvalifiseringer på rad, som resulterte i deltakelse i tre mesterskap.
2000–2007
EM-sluttspillet begynte bra, men endte med skuffelse. I den første kampen vant Norge over etter at Steffen Iversen scoret på et typisk Drillo-angrep. I den andre kampen tapte Norge for, men kunne likevel avgjøre selv i siste gruppekamp mot Slovenia. Uavgjort mot ville holde hvis Jugoslavia slo Spania, eller hvis den endte uavgjort.
Det ble til slutt målløst mellom Norge og Slovenia i det som må kunne beskrives som en begredelig kamp. I den andre kampen ledet Jugoslavia 3-2 ved slutten av ordinær tid, så det virket som om Norge likevel hadde klart å gå videre. Spania scoret imidlertid to kjappe mål på overtid og vant kampen. Dermed var Norge slått ut, og denne gangen var det ikke bare i utlandet at landslaget måtte tåle kritikk. Også hjemme i Norge ble spillestilen og taktikken slaktet i media.
En svak start på kvalifiseringen til VM i 2002 bidro ikke til å dempe kritikken mot Semb. Etter fem spilte kamper sto Norge bokført med fattige to poeng, og etter et tiår med nesten bare oppturer ble det klart at VM i Japan og Sør-Korea ville bli spilt uten norsk deltagelse. Norge avsluttet kvalifiseringen med tre strake seire, men på det tidspunktet var det for sent.
Til tross for økende mistillit forble Semb i sjefsstolen også i den påfølgende EM-kvalifiseringen, hvor Norge til slutt kapret andreplassen bak Danmark, og måtte ut i «playoff» mot Spania. I den første kampen, som ble spilt i Spania, ble det et knepent 2–1 tap, hvilket sørget for optimisme foran returkampen på Ullevaal. Returkampen ble imidlertid et mareritt. Spanjolene var best i absolutt alt, og vant til slutt 3–0. Dermed ble det ikke noe EM-sluttspill, og etter denne kampen valgte Semb å gå av, etter selv å ha erklært at det var naturlig å bare ha to forsøk på å føre Norge til mesterskap før noen andre fikk prøve seg.
Norges nye landslagssjef ble den gamle storspilleren Åge Hareide, som kom fra trenerjobben i Rosenborg og ble ansatt i januar 2004. Hareides «Nye Norge» vant sine seks første kamper. Riktignok var mange av disse kampene mot annenrangs motstand, men de gode resultatene skapte uansett ny entusiasme rundt landslaget. I kvalifiseringen til VM i 2006 ble resultatene svært varierende, fra en imponerende 3–0 seier over Slovenia til en skuffende uavgjort mot Moldova og hjemmetap for Skottland. Norge endte til slutt på andreplass i gruppen, bak Italia, og måtte ut i playoff igjen, denne gangen mot. Norge leverte en hederlig innsats i Praha, etter en svært dårlig kamp på Ullevaal. Begge kampene endte imidlertid med ettmålstap, og dermed måtte Norge nok en gang bli hjemme.