cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Standardmodellen
Masse og higgspartikkelen
Higgsbosonet er nødvendig får å tilfredsstille gaugesymmetri for vekselvirkningsbosoner med heltalls spinn, spesifikt W+, W- og Z0. Om de kjente vekselvirkningsbosonene var de eneste i standardmodellen, ville dette av symmetrigrunner betinge null masse, som det er tilfelle for gluoner (kvantekromodynamikk) og fotoner (kvanteelektrodynamikk). Ettersom W- og Z-bosonene har svært høy masse (typisk 80–90 GeV/c²) kreves det en mekanisme som kan forklare dette store symmetribruddet. Også andre effekter krever kanselleringer som i prinsippet ville føre til at alle elementærpartikler (leptoner, baryoner og bosoner) måtte ha null masse om det ikke fantes flere bosoner.
For å løse dette problemet, har man postulert et skalarfelt kalt higgsfeltet (etter Peter Higgs). Et skalarfelt har samme konstante verdi i hele universet, og ingen retning (i motsetning til en vektor). Det har en vakuumforventingsverdi (forventet verdi for feltets variabel i vakuum) som er beregnet til 246 GeV. Higgspartikkelen er en kvanteverdi som kopler dette feltet til partikler som har masse (massive partikler), og koblingens styrke (koblingsfaktoren) avgjør dermed hvor stor massen til partikkelen blir. Tidligere eksperimenter setter en nedre grense for higgsbosonets masse på ca. 115 GeV/c². Det ligger i vekselvirkningen at higgspartikkelen kobler svakt til partikler med lav masse (som opp-, ned-, sær-, sjarm-kvarker og leptoner), og kan trolig bare fremstilles via svært massive partikler som topp- og bunn-kvarker og W- og Z-bosoner, og kan siden detekteres via sine henfallsprodukter som vist i figuren.
CERNs LHC har tilstrekkelig energi til å produsere partikler med dette energinivået og forventes enten å finne Higgs bosoner eller partikler med andre egenskaper som forklarer symmetribruddet og opphavet til partiklenes masse.
Utvikling og uløste områder
Selv om standardmodellen gir meget godt samsvar med eksperimentene, har den mangler på en rekke områder som er gjenstand for omfattende forskning:
Strengteori og supersymmetri
Det er naturlig å tenke seg at det finnes et mer fundamentalt beskrivelsessystem (enten virtuelt eller reelt) enn de partikler og vekselvirkninger som beskrives i standardmodellen. En slik modell er strengteorien, som beskriver standardmodellens dimensjonsløse punktformede partikler ved hjelp av endimensjonale strenger. Strengteori er et samlebegrep som også omfatter M-teori (inneholder fem strengeteorier) og superstrengteori.
Men heller ikke for strengteori foreligger det forutsigbare eksperimentelle resultater som entydig bekrefter teoriens gyldighet. Supersymmetri kan være gyldig teori selv om superstrengteorien ikke er korrekt.
King Nothing
King Nothing er en sang av Metallica utgitt i 1996, fra bandets sjette studioalbum, Load. Demoen til sangen ble tidlig i innspillingsprosessen kalt Load, noe som senere skulle utvikle seg til å bli albumtittelen. King Nothing var den siste singelen som ble utgitt fra Load i Nord-Amerika.
Sangtekst
Teksten i sangen refererer til mennesker som bruker hele livet sitt på karriere, og så senere forstår at penger ikke har noen ordentlig verdi her i livet. Den kan også referere til folk som bruker hele livet sitt på å sitte hjemme og ønske at ting var annerledes istedenfor og faktisk forandre på noe.
Musikken
Sangen er blant de klareste bevisene en har på at Metallica var mer Hard rock, enn Thrash metal på 90-tallet. Den har ikke de samme raske og aggressive riffene som blant annet sanger som Battery og Master of Puppets hadde. Sangen starter med et bassriff som etter en stund utvikler seg til hovedriffet i sangen. Sangen har også blitt sammenliknet med en av bandets mest kjente sanger, Enter Sandman. Sangen har en nokså lik oppbygning og på slutten av sangen kan en høre ordene, «Off to never-never land», som også er en del av sangen Enter Sandman.
Webtjeneste
En webtjeneste eller vevtjeneste (engelsk: «web service») er definert av W3C som et program som er utformet for å støtte interopererbar kommunikasjon mellom maskiner i et datanettverk. Webtjenester brukes til å realisere tjenesteorientert arkitektur. Kommunikasjonen foregår over protokollene HyperText Transfer Protocol (HTTP) eller Sikker HTTP (HTTPS).
SOAP
XML-baserte webtjenester bruker i tillegg protokollen Simple Object Access Protocol (SOAP) til å utveksle XML-baserte meldinger i formater som gjerne er beskrevet i Web Services Description Language (WSDL). De kalles derfor også WSDL-baserte webtjenester. Det finnes en rekke supplerende standarder for XML-webtjenester, bl a for å gjøre dem søkbare og for å gjøre tjenesteutvekslingen privat, sikker, autentisert og transaksjonell. Mange av disse tilleggsstandardene forvaltes av organisasjonen Organization for the Advancement of Structured Information Standards (OASIS).
REST
JSON-baserte webtjenester sender i stedet JSON-baserte meldinger direkte over HTTP/HTTPS. Slike webtjenester er gjerne utformet i henhold til RESTful-prinsippene. De kalles derfor også RESTfulle webtjenester. JSON-webtjenester er enklere enn XML-tjenester, og det finnes færre supplerende standarder.
Bruk
Webtjenester blir ofte brukt av offentlige etater som sykehus, apoteker og mange andre, blant annet for å hente informasjon fra folkeregisteret til for eksempel registrering av en ny pasient. Mens XML-baserte webtjenester tidligere var mest utbredt, tar JSON-baserte tjenester mer og mer.
Gullkysten under Sommer-OL 1952
Gullkysten under Sommer-OL 1952. Sju sportsutøvere fra Gullkysten, nåværende Ghana, deltok under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. De vant ikke noen medaljer.
Hédi Annabi
Hédi Annabi (هادي عنابي, født 4. september 1944, død 12. januar 2010 på Haiti) var en tunisisk diplomat og spesialutsending for FNs generalsekretær og leder for FNs Stabilization Mission in Haiti (MINUSTAH). Han var tidligere assisterende generalsekretær for FNs avdeling for fredsbevarende operasjoner i perioden fra 1997 til 2007.
Annabi ble meldt savnet etter jordskjelvet på Haiti i 2010 etter at hovedkvarteret kollapset under jordskjelvet. Kroppen hans ble funnet i restene til FN-hovedkvarteret den 16. januar 2010.
Saudi-Arabia under Sommer-OL 1972
Saudi-Arabia under Sommer-OL 1972. Femten sportsutøvere fra Saudi-Arabia deltok i friidrett under Sommer-OL 1972 i München. Det var første gangen som Saudi-Arabia deltok i et sommer-OL. De vant ikke noen medaljer.
Merete Fjeldavlie
Merete Fjeldavlie (født 13. august 1968 i Oslo) er en tidligere, norsk alpinist.
Karriere
I mars 1992 vant hun et verdenscuprenn i Super-G i Vail (USA) foran østerrikske Petra Kronberger og franske Carole Merle. Dette var første gang en norsk kvinne vant et verdenscuprenn i alpint. Denne sesongen kom hun på andreplass i super-G-cupen sammenlagt. Hun deltok i vinter-OL for Norge i 1992 i Albertville med 15.-plass i storslalåm som beste resultat.
Det beste resultatet i et internasjonalt mesterskap var en niendeplass i utfor under VM 2001 i St. Anton. Hun la opp som alpinist i 2002.
Påskeopprøret i Arbeiderpartiet
Påskeopprøret i Arbeiderpartiet er navnet på en hendelse i 1958, da et AUF-lokallag, Sosialistisk Studentlag, vedtok en resolusjon som krevde at NATO-landet Vest-Tyskland ikke skulle få ha atomvåpen.
Bakgrunnen var at USA hadde tilbudt sine NATO-allierte amerikanske atomvåpen, som opprustning i våpen-kappløpet med østblokken. Sosialistisk Studentlag brukte påskeferien, da partiapparatet i Arbeiderpartiet hadde ferie, til å få mer enn halvparten av medlemmene i Arbeiderpartiets stortingsgruppe til å skrive under på resolusjonen sin. Blant sentrale pådrivere for denne aksjonen var Berge Furre, Finn Gustavsen og Torild Skard.
Da resolusjonen ble offentliggjort hadde 42 stortingsrepresentanter underskrevet. I løpet av de neste tre dagene sluttet ytterligere tre seg til. I tillegg til stortingsrepresentantene fikk resolusjonen støtte av 400–500 fagforeninger og klubbstyrer samt Studentersamfundet i Oslo.
Resolusjonsteksten
Resolusjonsteksten lød slik:
«Norsk veto mot atomopprustning av Tyskland Til den norske regjering.
I løpet av april og mai vil spørsmålet om atomopprustning av Vest-Tyskland bli avgjort. Norge må hindre at vedtaket i Forbundsdagen får tilslutning i NATO. De tyske sosialdemokratenes og fagbevegelsen kjemper innbitt mot dette vedtaket. Den norske arbeiderbevegelse må vise sin solidaritet med den tyske arbeiderbevegelse.
Atom-våpen til Vest-Tyskland vil føre til atom-opprustning av Øst-Tysland og andre øst-europeiske land. En hel verdens håp om avspenning og nedrustning vil være brutt.
Henvisning til Gerhardsen i teksten
En rekke stortingsrepresentanter ble oppringt, og fikk resolusjonen lest opp. «Navnene på underskriverne var så mange at dét gjorde størst inntrykk. Berge Furre forteller at de siste som ble spurt nærmest trodde at det var et vedtak i Arbeiderpartiets stortingsgruppe de skulle slutte seg til», skriver Gustavsen.
Å henvise til Einar Gerhardsen i teksten var en bevisst handling – «ved å bruke Einar Gerhardsen i resolusjonen håpet vi å gi inntrykk av at det hele egentlig var ønsket av selveste ”Einar”», skriver Finn Gustavsen.
Daværende partisekretær Haakon Lie er enig i det antagelig hadde effekt å navngi Gerhardsen i teksten:
"«Aksjonen var tilsynelatende satt i gang for å støtte statsministeren og partiformannen. Det var hos storparten av stortingsmennene ikke snakk om opprør. Tvert imot, de oppfattet aksjonen som en oppslutning om statsministeren. Like fullt skal en naturligvis ikke se bort fra at den lange dragkampen mellom utenriksministeren og Stortingsgruppa også avspeilte seg. Det var nok mer enn én som så på støtte til Einar Gerhardsen som et eselspark til Halvard Lange.»"
I etterkant trakk alle stortingsrepresentantene bortsett fra én underskriftene sine.
Eksklusjon
Da åtte medlemmer av Sosialistisk Studentlag dro til kommunistiske Øst-Tyskland i 1959, som ifølge den sosialistiske ungdomsinternasjonalen IUSY ikke var tillatt, benyttet AUF mulighet til å kvitte seg med medlemmene.
"«Sentralstyret i AUF var på forhånd klar over at Sos. Stud-reisen skulle finne sted, med advarte ikke. De ventet på en sjanse til å bli kvitt brysomme elementer. Påskeaksjonen var ubrukelig som eksklusjonsgrunnlag; da måtte stortingsrepresentanter og klubbformenn ha gått med i raset. Etter Øst-Tysklandsreisen kunne hønene plukkes én for én: Tre medlemmer av Sus. Stud. ble suspendert, Berge Furre, Kaare Sollund, Kjell Gjøstein Reise. Fem andre medlemmer hadde også deltatt i reisen, men for dem skulle det ikke få øyeblikkelige konsekvenser», skriver Gustavsen."
Campbellerslaget
Campbellerslaget var et teaterslag ved andre framføring av Henrik Wergelands dramatiske arbeid Campbellerne 28. januar 1838.
Framføringen av syngespillet Campbellerne fikk Wergelands kulturpolitiske motstandere gjennom flere år, Intelligenspartiet eller «Troppen» (de konservative studentene), til å mobilisere til pipekonsert. De mente at forestillingen var en skam for teateret, skjønt stykket var fullstendig uskyldig og ikke vanskelig å forstå. Wergelands støttespillere, de såkalte «klapperne» slo seg sammen mot «piperne», og klapperne vant. Forestillingen endte med slagsmål i og utenfor teatret. For Wergeland var Campbellerslaget en stor seier, for motstanderne et komplett nederlag. Deres hensikt hadde vært å vippe ham av pinnen med et «coup de main», men de konstaterte at den store publikumssympatien var på hans side. Etterpå hevnet taperne seg i Den Constitutionelle med en serie artikler ved Peter Jonas Collett. Han ble senere Wergelands svoger.
Nguyễn Tấn Dũng
Bakgrunn
Nguyễn Tấn Dũng ble født i Ca Mau-provinsen i Sør-Vietnam, og tok en utdanning innen jus. Han ble medlem av det vietnamesiske kommunistpartiet 10. juni 1967, og vervet seg senere inn som soldat i FNL.
Politiker
Han har blitt valgt til partiets politbyrå ved den åttende, niende og tiende nasjonalkongress.
Statsminister
Han ble valgt til Vietnams statsminister av Vietnams nasjonalforsamling den 27. juni 2006. Han er den yngste vietnamesiske statsministeren som er blitt valgt.
I januar 2007 hadde Nguyễn Tấn Dũng møte med pave Benedikt XVI i Vatikanet. Det var første gang en vietnamesisk leder på et så høyt nivå møtte paven. Møtet ble sett som et viktig steg for å normalisere forbindelsene mellom de to statene.
DS «Kysten»
DS «Kysten» er et kystruteskip bygget ved Trondhjems Mekaniske Værksted som byggenummer 139. Skipet ble levert til Namsos Dampskibsselskap i 1909 og satt i rute mellom Trondheim og Namsos. Ruten hadde 45 anløp og turen tok nesten to døgn.
Nguyễn Tấn Dũng
Statsminister
Etter Nguyễn Tấn Dũng hadde møte med den russiske presidenten Dmitrij Medvedev i Moskva i desember 2009 ble det offentliggjort at Vietnam hadde inngått avtale om store våpenkjøp fra Russland, primært undervannsbåter og jagerfly.
DS «Kysten»
I 1926 ble båten skadet av et vindkast som kastet den av blokkene mens den lå i dokk. I 1940 og 1944 ble den rekvirert av tyskerne. I 1950 ble den satt inn i den opprinnelige ruten igjen etter omfattende reparasjon og renovering, blant annet ble den forlenget med 14 fot.
I 1964 ble «Kysten» solgt til Tvedestrand og fikk navnet «Askaas». Da Tønsberg feiret 1100-årsjubileum i 1971, ble A/S Jubileumsskipet grunnlagt, og «Askaas» ble innkjøpt og omdøpt til «Kysten I» etter en innsamling.
Nguyễn Tấn Dũng
Statsminister
I april 2010 var Nguyễn Tấn Dũng tilstede på president Barack Obamas konferanse om atomkraftsikkerhet i Washington D.C.. . Han møtte der også andre amerikanske ledere og man diskuterte blant annet et nærmere økonomisk og strategisk samarbeid mellom de to landene.
Under et møte med Japans statsminister Naoto Kan i Hanoi oktober 2010 ble det inngått en avtale om et nærmere samarbeid mellom Japan og Vietnam, hvor Japan skal bygge to kjernefysiske reaktorer for Vietnam, samtidig som Japan skal bidra med utvinningen av sjeldne mineraler i Vietnam. I forbindelse med nye samtaler mellom de to statsministrene i april 2012 ble det rapportert om framgang i samarbeidet, samtidig som det ble offentliggjort at en ny avtale som åpner for at vietnamesere kan arbeide som helsearbeidere i Japan.
Wedel kraftverk
Wedel kraftverk er et varmekraftverk utenfor storbyen Hamburg, beliggende i delstaten Schleswig-Holstein i det nordlige Tyskland. Det har en installert produksjonskapasitet på 501 MW, fordelt på 3 fortsatt operative blokker.
Anlegget ble påbegynt omkring 1962 og stod ferdig i 1991. I mellomtiden er 1 blokk stengt. Brenselkilden er kull og råolje. Operatør er energiselskapet Vattenfall.
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 1 376 500 tonn, mot en utslippskvote samme år på 1,32 mill tonn.
Kimba the White Lion
Hovedpersonen er en hvit foreldreløs løve som skal kjempe en kamp for dyrene i skogen.
Det finnes animasjonsentusiaster som tror at Disney stjal fra serien for å skape Løvenes konge. Disney, på sin side, sier at alle likheter mellom Løvenes konge og serien er tilfeldige.
FNs sikkerhetsråds resolusjon 242
'''FNs sikkerhetsråds resolusjon nr. 242''' ble enstemmig vedtatt av FNs sikkerhetsråd den 2. november 1967, i etterkant av seksdagerskrigen. Den ble vedtatt under Kapittel VI av De forente nasjoners pakt. Resolusjonen ble utarbeidet av den britiske ambassadøren Lord Caradon, og ble valgt foran fire andre utkast som var under overveielse.
Kimba the White Lion
Handling
I Afrika på midten av 1900-tallet sørger løven Panja (Cæsar i den engelske versjonen) for at alle jungelens ville dyr skal få et trygt område fri for mennesker. Imidlertid irriterer han landsbyboere i nærheten ved å stjele storfeene deres for å mate alle rovdyrene i jungelen (i den engelske versjonen, frigjør han bare storfeene) og en profesjonell jeger, Ham Egg (eller «Viper Snakely» i engelsk versjonen) blir sendt inn for å stoppe disse raidene. Men jegeren unngår å angripe Panja direkte.
FNs sikkerhetsråds resolusjon 242
Resolusjonen oppfordrer til «etablering av rettferdighet og varig fred i Midtøsten» som kan oppnås ved «innføringen av begge de følgende prinsipper:» «Tilbaketrekking av israelske væpnede styrker fra okkuperte territorier i den nylige konflikten» og: «Avslutning av alle krav eller stater i krigstilstand» og respekt for hver av statene i området sin rett til å leve i fred innenfor sikre og godkjente grenser. Egypt, Jordan, Israel og Libanon ble med i konsultasjon med FNs representant over innføringen av resolusjon 242. Etter først å ha fordømt den i 1967, aksepterte Syria resolusjonen i mars 1972 – med forbehold. Syria aksepterte formelt Sikkerhetsrådets resolusjon 338, våpenhvilen ved slutten av Jom kippur-krigen, som sluttet seg til resolusjon 242.
Kimba the White Lion
Handling
I stedet tar han opp lydene til Panja, og bruker dette for å fange hans gravide følgesvenn, Eliza - som deretter skal brukes som agn i en felle for Panja. Panja blir drept og flådd (men ikke før han ber Eliza om å navngi barnet deres Kimba) og Eliza havner på et skip, underveis til en dyrehage. Kimba (Leo på japansk) blir født på skipet. Eliza forteller ham om farens idealer. Når en enorm tropisk storm nærmer seg, presser hun ungen sin ut gjennom stengene i buret hennes. Stormen ødelegger hele skipet, og Kimba begynner å drukne i havet. Fisker hjelper ham å lære å svømme, og guidet av sommerfugler kommer han seg til land.
Men Kimba befinner seg langt fra sitt forfedres hjem, og blir oppdaget og tatt vare på av noen mennesker. Han lærer fordelene med menneskelig kultur, og bestemmer seg for at når han kommer tilbake til sitt hjem i jungelen skal han bringe kultur til jungelen - og stå for fred som sin far. Showet følger Kimbas liv etter at han vender tilbake til naturen, fremdeles en liten unge, og hvordan han lærer og vokser i løpet av de neste årene. Kimba lærer snart at bare kommunikasjon, og gjensidig forståelse, mellom dyr og mennesker kan bringe ekte fred for dem alle.
Kesälahti
Kesälahti er en tidligere kommune i landskapet Norra Karelen i Finland. Kommunen hadde cirka 5 800 innbyggere og et areal på 582,7 km². Kesälahti var en finskspråklig kommune som grenset til kommunene Kerimäki, Kides, Parikkala, Punkaharju og Savonranta.
Den 1. januar 2013 ble Kesälahti en del av kommunen Kides.
FNs sikkerhetsråds resolusjon 242
Det er en av FNs resolusjoner som det refereres oftest til i politikk knyttet til Midtøsten.
Wilhelmshaven kraftverk
Wilhelmshaven kraftverk  er et varmekraftverk i havnebyen Wilhelmshaven i delstaten Niedersachsen i det nordlige Tyskland. Det har en installert produksjonskapasitet på 747–770 MW (ulike kilder oppgir ulike tall), fordelt på 1 blokk.
Anlegget ble påbegynt omkring 1970 og stod ferdig i 1976. Brenselkilden er kull og råolje, med turbiner og generatorer levert av Siemens AG. Operatør er energiselskapet E.ON Energie AG.
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 3,761 millioner tonn, mens kvoten var om lag 2,334 millioner tonn.
Ernest Shackleton
Ernest Henry Shackleton (født 15. februar 1874 i Kilkea i Kildare i Irland, død 5. januar 1922 i Grytviken på Sør-Georgia) var en britisk polarforsker og en av de sentrale aktørene i perioden som er kjent som den heroiske tidsalder for antarktisutforskning. Hans første erfaringer med polområdene var som tredjeoffiser på Robert Falcon Scotts Discovery-ekspedisjon (1901–04), der han ble sendt hjem tidlig av helsegrunner.
Han var fast bestemt på å rette opp dette personlige nederlaget, og i 1907 returnerte han til Antarktis som leder for Nimrod-ekspedisjonen. I januar 1909 foretok han og tre andre en reise sørover og satte samtidig Farthest South-rekord da de nådde 88° 23′ S, 97 geographical miles (180 km) fra Sørpolen. Dette var den klart nærmeste konvergensen i utforskningshistorien på den tiden, og for dette ble Shackleton slått til ridder av Kong Edward VII da han kom hjem.
Etter at kappløpet om Sørpolen ble avsluttet med Roald Amundsens seier, vendte Shackleton oppmerksomheten mot det han uttalte var et av de store gjenværende, antarktiske ekspedisjonsmål – kryssingen av kontinentet fra hav til hav via polpunktet. Til denne avslutningen gjorde han forberedelser til det som skulle bli Endurance-ekspedisjonen (1914–17). Ekspedisjonen ble rammet av en katastrofe da skipet, «Endurance», satte seg fast i pakkisen og langsomt ble knust før landgruppene var satt i land. Mannskapet kom seg av skipet uten tap av liv, og dette var senere med på å gi Shackleton heltestatus, selv om det ikke var åpenbart med en gang.
I 1921 returnerte han til Antarktis med Shackleton–Rowett-ekspedisjonen med mål om å gjennomføre et program av kartlegging og vitenskapelige aktiviteter. Før ekspedisjonen startet opp dette programmet, døde Shackleton av hjerteinfarkt mens skipet «Quest» lå fortøyd i Sør-Georgia. Etter hans kones ønske, ble han også gravlagt der.
Ved sin død ble han hyllet i pressen, men ble deretter stort sett glemt. Samtidig ble det heroiske omdømmet til rivalen Scott opprettholdt i mange tiår. Senere på 1900-tallet ble Shackleton «gjenoppdaget», og ble raskt en kultfigur, en rollemodell for lederskap som en som, i ekstreme tilfeller, holdt laget sitt samlet på en måte som av polarhistorikeren Stephanie Barczewski blir beskrevet som «utrolig».
Barndom
Shackleton ble født 15. februar 1874 i Kilkea nær Athy i grevskapet Kildare i Irland – ca. 74 km fra Dublin. Hans far var Henry Shackleton, og hans mor var Henrietta Letitia Sophia Gavan. Farens familie var anglo-irsk, opprinnelig fra Yorkshire i England, mens morens familie var irsk fra grevskapene Cork og Kerry. Ernest var den nest eldste av ti søsken og den eldste av to sønner. Den andre, Frank, ble kjent som mistenkt for tyveriet av Irlands kronjuveler i 1907, men ble senere frikjent.
Utdanning
Fra tidlig barndom var Shackleton en glupsk leser, noe som utløste en lidenskap for eventyr. Han ble undervist av en guvernante frem til han var elleve år gammel og begynte på Fir Lodge Preparatory School i West Hill i Dulwich, sørøst i London. Da han var tretten år gammel, begynte han på Dulwich College. Den unge Shackleton skilte seg ikke spesielt ut på skolen, og det ble sagt at «kjedet» seg med studiene. Han ble senere sitert da han uttalte at «Jeg lærte aldri mye geografi på skolen … Litteratur, også, bestod i disseksjonen, analyseringen av visse avsnitt fra våre store poeter og prosa-skribenter … lærere bør være forsiktige så de ikke ødelegger [elevenes] smak for poesi for all tid ved å gjøre den til en oppgave og et påbud». I det siste semesteret på skolen ble han like vel nummer fem av totalt trettien elever.
Offiser i handelsflåten
Shackletons rastløshet på skolen gjorde at han til slutt fikk lov til å forlate skolen i en alder av 16 år for å dra til sjøs. Han hadde valget mellom å være kadett på HMS «Prince of Wales» i den britiske marinen, noe hans far ikke hadde råd til, handelsskipet «Worchester» og skoleskipet «Conway», eller læreplass «før masten» på et seilfartøy. Det tredje alternativet ble valgt. I løpet av de neste fire årene til sjøs, fikk Shackleton sin handelslære og under besøkene i de ytterste hjørnene av verdenen knyttet han kontakt med forskjellige personer fra mange samfunnslag, og han lærte å «være hjemme» med alle typer menn. I august 1894 fullførte han utdannelsen som andrestyrmann, og takket ja til en stilling som tredjestyrmann på en trampbåt tilhørende Welsh Shire Line. To år senere fikk han beviset for førstestyrmann, og i 1898 ble han sertifisert som Master Mariner og ble da kvalifisert til å styre britiske skip over alt i verden.
I 1898 begynte Shackleton i Union-Castle Line, et post- og passasjerfartøy mellom Southampton og Cape Town. Han ble beskrevet som «et avvik fra de vanlige typene unge offiserer» der han virket fornøyd med sitt eget selskap, dog ikke reservert, og han «spydde ut linjer fra Keats [and] Browning», en blanding av sensitivitet og aggresjon, men selvsikkert og sympatisk. Etter boerkrigens utbrudd i 1899, ble Shackleton overført til troppeskipet «Tintagel Castle». Her møtte han i mars 1900 løytnanten Cedric Longstaff, hvis far Llewellyn W. Longstaff var viktigste økonomiske bidragsyter for Discovery-ekspedisjonen, som da ble organisert i London.
Shackleton brukte sitt bekjenskap med sønnen for å få til et intervju med faren, med sikte på å få en plass på ekspedisjonen. Longstaff ble imponert over Shackletons iver, og han anbefalte ham videre til Clements Markham, ekspedisjonens sjef, og gjorde det klart at han ønsket Shackleton som en del av mannskapet. 17. februar 1901 utnevnelsen som tredjestyrmann på ekspedisjonsskipet «Discovery» bekreftet; kort tid etter ble han sub-løytnant i Royal Naval Reserve. Selv om han aldri offisielt fikke permisjon fra Union-Castle, var dette faktisk slutten på Shackletons karriere i handelsflåten.
Discovery-ekspedisjonen (1901–03)
National Antarctic Expedition, kjent som Discovery-ekspedisjonen etter skipet «Discovery», var ideen til Clements Markham, president i Royal Geographical Society, og hadde blitt forberedt i mange år. Ekspedisjonen ble ledet av Robert Falcon Scott, en britisk løytnant i marinen som ble forfremmet til kommandørkaptein, og hadde mål som inkluderte vitenskapelige og geografiske oppdagelser.
Selv om «Discovery» ikke var en marineenhet, krevde Scott at mannskapet, offiserer og vitenskapspersonell frivillig aksepterte marinens disipliner og skipet og ekspedisjonen ble styrt etter marinens linjer. Shackleton godtok dette, til tross for at hans bakgrunn og instinkt tilsa en annen, mer uformell lederstil. Shackletons bestemte oppgaver ble listet som: «Ansvarlig for analyser av sjøvann. Messeansvarlig. Ansvarlig for lasterom, lager og proviant […]». Han arrangerte også underholdninger.
«Discovery» dro fra London 31. juli 1901 og ankom den antarktiske kysten 8. januar 1902 etter å ha seilt via Cape Town og New Zealand. Etter ankomst tok Shackleton del i en eksperimentell ballongferd 4. februar. Sammen med Edward Wilson og Hartley Ferrar deltok han også på den første sledeturen fra ekspedisjonens vinterkvarter i McMurdo-sundet for å etablere en trygg rute mot Rossbarrieren. I løpet av den antarktiske vinteren i 1902, redigerte Shackleton ekspedisjonens magasin, The South Polar Times.
Ifølge stuerten Clarence Hare var han «den mest populære av offiserene blant mannskapet, og var en god blander». Påstander om at dette var et uoffisielt rivaliserende lederskap til Scott er imidlertid ikke støttet. Scott valgte Shackleton til å bli med Wilson og seg selv på ekspedisjonens sørlige ferd, en marsj sørover for å nå den høyeste mulige breddegraden i retning av Sørpolen. Denne marsjen var ikke et seriøst forsøk på å nå polpunktet, selv om det var viktig for Scott å nå en så høy breddegrad som mulig. Inklusjonen av Shackleton indikerte en høy grad av personlig tillit.
4. februar 1903 nådde gruppen til slutt skipet. Etter en medisinsk undersøkelse (som viste seg mangelfull), avgjorde Scott at Shackleton skulle sendes hjem med bergingsskipet «Morgenen», som hadde ankommet McMurdo-sundet i januar 1903. Scott skrev: «Han burde ikke risikere ytterligere motgang i sin nåværende helsetilstand.» Det er formodning om at Scotts motiver for å fjerne ham var harme over Shackletons popularitet, og at den dårlige helsetilstanden ble brukt som en unnskyldning for å bli kvitt ham.
Mellom Discovery-ekspedisjonen og Nimrod-ekspedisjonen (1903–07)
Etter en periode med rekonvalesens på New Zealand, returnerte Shackleton til England via San Francisco og New York. Som den første betydelige personen til å returnere fra Antarktis, fant han ut at han var etterspurt: spesielt Admiralitetet ønsket å konsultere ham om deres videre forslag om bergingen av «Discovery». Med Clements Markhams velsignelse, aksepterte han en midlertidig stilling med å ruste opp «Terra Nova» for den andre redningsoperasjonen av «Discovery», men han takket nei til tilbudet om å seile med henne som overstyrmann.
Han bidro også i utrustningen av den argentinske korvetten «Uruguay», som ble utstyrt for bergningsoperasjonen av den strandete svenske antarktiseskspedisjonen under Nordenskjöld. På utkikk etter en mer permanent ansettelse søkte Shackleton om vanlig tjeneste i marien, via bakveien med suppleringsliten, men til tross for støtte fra Markham og presidenten i Royal Society lyktes han ikke. I stedet ble han journalist for The Royal Magazine, men fant dette lite tilfredsstillende. Han ble så tilbudt og aksepterte en sekretærfunksjon i Royal Geographical Society (RSGS), en stilling han begynte i 11. januar 1904.
I 1905 ble Shackleton aksjonær i et spekulativt selskap som tok sikte på å skaffe en formue i å transportere russiske tropper hjem fra den fjerne østen. Til tross for forsikringer til sin kone om at de praktisk talt var sikret kontrakt, ble det imidlertid ingenting av den. Han forsøkte seg også innen politikken da han stod som Det liberale unionistpartiets kandidat for Dundee under parlamentsvalget i 1906. I mellomtiden hadde han tatt seg jobb med den velstående indstrialisten William Beardmore med en omreisende kommisjon som skulle intervjue potensielle kunder og underholde Beardmores forretningsvenner. Shackleton la imidlertid på denne tiden ikke noe skjul på sine ambisjoner om en retur til Antarktika, denne gangen som leder for sin egen ekspedisjon.
Beardmore ble tilstrekkelig imponert over Shackleton til at han tilbød finansiell støtte, men det viste seg vanskelig å få med andre støttespillere. Likevel presenterte Shackleton sine planer om en antarktisk ekspedisjon ovenfor Royal Geographical Society i februar 1907. Detaljene om ekspedisjonen, som gikk under navnet British Antarctic Expedition, ble publisert i Royal Societys nyhetsbrev Geographic Journal. Målet med ekspedisjonen var å erobre både den geografiske og magnetiske sørpol. Shackleton arbeidet deretter hardt med å overtale andre av sine velstående venner og bekjente til å bidra, inkludert Philip Brocklehurst som bidro med 2,000 pund (157,000 pund i 2011) for å sikre en plass i ekspedisjonen, forfatter Campbell Mackellar, og Guinness-baronen Jarl av Iveagh som kom med sitt bidrag mindre enn to uker før avgang med ekspedisjonsskipet «Nimrod».
Nimrod-ekspedisjonen (1907–09)
1. januar 1908 forlot Nimrod-ekspedisjonen Lyttelton Harbour på New Zealand og dro mot Antarktis. Shackletons opprinnelige planer forutsatte bruk av basen i McMurdo-sundet, som ble brukt av Discovery-ekspedisjonen, for å sette i gang forsøk på Sørpolen og den magnetiske Sørpolen. Før de forlot England ble imidlertid Shackleton presset til å gi Scott et løfte om at han ikke ville ta base i McMurdo-sundet, siden Scott hevdet at dette var hans eget arbeidsområde. Motvillig godtok Shackleton å lette etter andre steder for sin vinterbase, enten ved innløpet til barrieren (som «Discovery» så vidt besøkte i 1902) eller ved King Edward VII Land.
For å spare kull, ble skipet tauet 2,655 km mot den antarktiske isen av dampbåten «Koonya». Shackleton fikk overtalt den newzealandske regjeringen om å dele kostnadene for dette. I henhold til Shackletons løfte til Scott, styrte de skipet mot den østlige sektoren av Rossebarrieren, og ankom der 21. januar 1908. De fant der at innløpet til barrieren hadde utvidet seg til en stor bukt med hundrevis av hvaler, og de ga området umiddelbart navnet Hvalbukta.
Det ble bemerket at isforholdene i ormådet var svært ustabile, og en etablering av en trygg base der var utelukket. Et utvidet søk etter ankerplass ved King Edward VII Land viste seg å være like resultatløst. Shackleton ble dermed tvunget til å bryte avtalen med Scott og sette seil mot McMurdo-sundet, en beslutning som ifølge andreoffiser Arthur Harbord ble «diktert av sunn fornuft» i lys av vanskeligheten med istrykket, kullmangel og mangel på noen kjente baser i nærheten.
«Nimrod» ankom McMurdo-sundet 29. januar, men ble stanset av is 26 km nord for «Discoverys» gamle base ved Hut Point. Etter en betydelig forsinkelse på grunn av været, ble Shackletons base til slutt etablert ved Cape Royds, ca. 39 km nord for Hut Point. Shackletons evne til å kommunisere med hver enkelt gjorde at gruppens humør var godt og at de holdt seg fokuserte til tross for de vanskelige forholdene.
Den «store sørlige ferden», som Frank Wild kalte den, begynte 19. oktober 1908. 9. januar 1909 nådde Shackleton og tre følgesvenner (Wild, Marschall og Adams) en ny Farthest South-rekord ved 88° 23′ S, kun 180 km fra polpunktet. På vei mot Sørpolen oppdaget gruppen Beardmorebreen, oppkalt etter Shackletons skytshelgen, og ble de første personene til å se og gå på Antarktisplatået. Tilbakeferden mot McMurdo-sundet ble et kappløp mot sulten, på halve rasjoner store deler av veien. På et punkt ga Shackleton hans ene halve kjeks for dagen til den skrantende Frank Wild, som skrev i sin dagbok: «Alle penger som noen gang var blitt preget ville ikke ha kunne kjøpt den kjeksen og minnet om at offeret aldri vil forlate meg». De kom tilbake til Hut Point akkurat i tide til å nå skipet.
Ekspedisjonens øvrige oppnåelser inkluderte den første oppstigningen av Mount Erebus, og oppdagelsen av den omtrentlige beliggenheten til den magnetiske sørpolen som Edgeworth David, Douglas Mawson og Alistair Mackay nådde 16. januar 1909. Shackleton returnerte til Storbritannia som en helt, og kort tid senere utga han sine ekspedisjonnotatter, #|Heart of the Antarctic. Emily Shackleton skrev senere: «Den eneste kommentaren han ga meg om at de ikke nådde polpunktet var 'et levende esel er bedre enn en død løve, ikke sant?' og jeg sa 'ja, kjære, så vidt jeg vet er det det'».
I 1910 gjorde Shackleton er serie på tre opptak med en Edison-fonograf hvor han beskrev ekspedisjonen.
Flere nærmest intakte kasser med whisky og brandy som ble etterlatt i 1909 ble berget i 2010 for analyser av et destilasjonsselskap. En gjenoppliving av årgangsformelen for de spesielle merkene som ble funnet har blitt tilbudt for salg hvor en del av inntektene skal gå til New Zealand Antarctic Heritage Trust som oppdaget den forsvunne spriten.
Folkehelt
Ved Shackletons hjemreise var de offentlige æresbevisningene raskt forestående. Kong Edward VII tok imot ham den 10. juli og gjorde ham til kommandør av Royal Victorian Order; i kongens bursdagsliste i november ble han utnevnt til ridder og fikk dermed tittelen Sir Ernest Shackleton. Han ble også hedret av Royal Geographical Society, som tildelta han sin gullmedalje. Forslaget om at han skulle få en medalje som var mindre enn den som ble tildelt Scott førte ikke frem. Alle medlemmene av Nimrod-ekspedisjonens landgruppe mottok polarmedaljen i sølv. Shackleton ble også utpekt som en yngre bror av Trinity House, en betydelig heder for britiske sjøfolk.
Foruten de offisielle æresnevisningene, ble Shackeltons bragder i Antarktis tatt i mot med stor entusiasme i Storbritannia. Under en skål for oppdageren under en lunsj i Royal Societies Club, uttalte Lord Halsbury, en tidligere rikskansler,: «Når man husker på hva han hadde gått gjennom, tror man ikke på den antatte degeneringen av den britiske rasen. Man tror ikke at vi har mistet all følelse av beundring for motet [og] utholdenhet». Heroismen ble også hevdet av Irland: Dublin Evening Telegraphs overskrift lød «Sørpolen nesten nådd av en ire», mens Dublin Ekspress sakket om «kvalitetene som var hans arv som en ire».
Øvrige oppdagere uttrykte også sin beundring over Shackleton: Roald Amundsen skrev i et brev til John Scott Keltie i Royal Geographical at Society at «den engelske nasjonen har ved denne gjerning av Shackletons vunnet en seier som aldri kan overgås». Fridtjof Nansen sendte et privat brev til Emily Shackleton hvor han priset den «unike ekspedisjonen som hadde blitt en komplett suksess på alle måter». Realiteten var imidlertid at ekspedisjonen hadde etterlatt Shackleton i dyp gjeld, og han var ute av stand til å møte de finansielle garantiene han hadde gitt til sine lånegivere. Til tross for hans forsøk, måtte det statlig hjelp til i form av et tilskudd på 20,000 pund (1,5 millioner pund i 2008) for å rydde unna de mest presserende forpliktelsene. Sannsynligvis ble mange gjeldsposter aldri betalt, men skrevet av.
Avventende tid
I perioden umiddelbart etter hjemkomsten tok Shackleton del i et anstrengende program med offentlige opptredener, foredrag og sosiale engasjementer. Han forsøkte å tjene penger på sin kjendisstatus ved å gjøre en formue i næringslivet. Blant de foretakene han håpet å fremme var et tobakksselskap, et opplegg for å selge frimerker med «King Edward VII Land» (basert på Shackletons utvelgelse som antarktis' postmester av newzealandske myndigheter) til samlere, og utviklingen av en ungarsk gruvekonsesjon i nærheten av byen Nagybanya (nå en del av Romania) som han hadde kjøpt.
Ingen av disse foretaken blomstet, og hans viktigste inntektskilde var inntektene fra foretdragstruneene. Selv om han i september 1910, like etter at han flyttet med familien til Sheringham i Norfolk, skrev til sin kone: «eg skal aldri dra sørover igjen og jeg har tenkt gjennom alt og min plass er hjemme nå», gikk han fremdeles med tanker om en ny ekspedisjon sørover. Han hadde vært i diskusjoner med Douglas Mawson om en vitenskapelig ekspedisjon til kysten av Antarktis, mellom Kapp Adare og Gaussberg, og han hadde skrevet til Royal Geographical Society om dette i februar 1910.
Bruce, som ikke hadde lyktes i å skaffe nok finansiell støtte, var glad for at Shackleton skulle overta hans planer, som lignet de som bel fulgt av den tyske oppdageren Wilhelm Filchner. Filchner hadde forlatt Bremerhaven i mai 1911, og i desember 1912 kom nyheten om at ekspedisjonen var mislykket. Den transkontinentale ferden var, i Shackletons ord, «et stort stykke antarktisk reise» som gjenstod, og som nå lå åpen for ham.
Forberedelser
Shackleton offentliggjorde detaljer for en ny ekspedisjon, som han kalte Imperial Trans-Antarctic Expedition, tidlig i 1914. To skip skulle brukes; «Endurance» skulle frakte hovedgrupen inn i Weddelhavet, med Vahselbukta som mål. Her skulle et lag av seks personer, ledet av Shackleton, begynne kryssingen av kontinentet. Samtidig skulle et annet skip, «Aurora», frakte en støttegruppe ledet av Aeneas Mackintosh til McMurdo-sundet, på motsatt side av kontinentet. Denne gruppen skulle så legge ut støttedepoter på over Rossebarrieren så langt inn som Beardmorebreen. Disse depotene skulle inneholde mat og drivstoff og gjøre det mulig for Shackletons gruppe å fullføre ferden på 2,900 km over kontinentet.
Shackleton brukte sine betydelige egenskaper innen pengeinnsamling, og ekspedisjonen ble hovedsakelig finansiert av private donasjoner, selv om britiske myndigheter bidro med 10,000 pund (ca. 680,000 pund i 2008). Den skotske jutemagnaten James Key Caird ga 24,000 pund, industrimannen Frank Dudley Docker ga 10,000 pund og tobakkarvingen Janet Stancomb-Wills ga en ukjent, men angivelig «generøs» sum.
Den offentlige interessen for ekspedisjonen var betydelig, og Shackleton mottok mer en 5,000 søknader om deltakelse i ekspedisjonen. Hans intervju- og utvelgelsesmetoder virket noen ganger eksentrisk, i det han mente at karakter og temperament var like viktig som tekniske evner, og kom derfor med ukonvensjonelle spørsmål. Fysikeren Reginald James ble blant annet spurt om han kunne synge; andre ble akseptert på stedet fordi Shackleton likte hvordan de så ut, eller etter noen svært korte utspørringer. Shackleton løsnet også opp på noen tradisjonelle hierarkier, og forventet at alle, inkludert forskerne, skulle ta del i skipets gjøremål. Til slutt valgte han et mannskap på 56 personer, 28 på hvert skip.
Til tross for utbruddet av første verdenskrig 3. august 1914, ble «Endurance» beordret av Winston Churchill, til å «fortsette», og forlot britiske farvann 8. august. Shackleton forsinket sin egen avgang til 27. september, og møtte skipet i Buenos Aires.
Mannskap
Mens Shackleton ledet ekspedisjonen, ble «Endurance» ført av F. Worsley og J. Stenhouse førte «Aurora».
Ombord i «Endurance» var den erfarne utforskeren Frank Wild nestkommanderende. Meteorologen var kaptein L. Hussey, som også var en kababel banjospiller. Doktor McIlroy var leder for den vitenskapelige staben, som inkluderte Wordie. Dr. Macklin var skipets veterinær og ansvarlig for hå holde de 70 hundene friske. Tom Crean var øverste ansvarlig for hundeholdet. Øvrig mannskap inkluderte James, Hussey og Clark (biologen). Av senere uavhengig berømmelse var fotografen Frank Hurley.
De kjente hundenes navn var Rugby, Upton Bristol, Millhill, Songster, Sandy, Mack, Mercury, Wolf, Amundsen, Hercules, Hackenschmidt, Samson, Sammy, Skipper, Caruso, Sub, Ulysses, Spotty, Bosun, Slobbers, Sadie, Sue, Sally, Jasper, Tim, Sweep, Martin, Splitlip, Luke, Saint, Satan, Chips, Stumps, Snapper, Painful, Bob, Snowball, Jerry, Judge, Sooty, Rufus, Sidelights, Simeon, Swanker, Chirgwin, Steamer, Peter, Fluffy, Steward, Slippery, Elliott, Roy, Noel, Shakespeare, Jamie, Bummer, Smuts, Lupoid, Spider og Sailor.
Tap av «Endurance»
«Endurance» dro fra Sør-Georgia og satte kursen mot Weddelhavet 5. desember, mer bestemt Vahselbukta. Etter hvert som skipet beveget seg sørover, møtte de tidlig is og fremdriften ble redusert. Dypt inne i Weddelhavet ble forholdene gradvis verre, og 19. januar 1915 satt «Endurance» fast i sjøisen. 24. februar innså mannskapet at «Endurance» ville forbli fastfrosset frem til våren, og Shackleton beordret opphevelse av skipets rutiner og gjorde henne om til et vinterkvarter. I løpet av de neste måneder drev skipet sakte nordover med isen. Da våren kom i september, utsatte oppbrytingen av isen skipets skrog for et ekstremt trykk.
Frem til dette punkt hadde Shackleton håpet at skipet kunne komme seg tilbake mot Vahselbukta når hun var frigjort fra isen. 24. oktober begynte vann å strømm inn. Etter et par dager ga Shackleton ordre om å forlate skipet, og han sa «Hun går ned!». Skipet lå da ved posisjonen 69° 5′ S, 51° 30′ W, og mannskap, proviant og utstyr ble overført til leirer på isen. 21. november 1915 gled til slutt vraket under isen.
Etter fem opprivende dager på sjøen kom det utslitte manskapet i land på Elefantøya, ca. 560 km unna der «Endurance» sank. Dette var første gang de befant seg på fast grunn på 497 dager. Shackleton var av en slik bekymring for mannskapet at han ga vottene sine til fotografen Frank Hurley, som hadde mistet sine under båtferden. Shackleton fikk frostskader på fingrene som resultat.
Ferden i åpen båt
Elefantøya var et ugjestmildt sted, langt unna noen skipsruter. Derfor bestemte Shackleton at de skulle ta risikoen med å dra i åpen båt mot hvalstasjonene på Sør-Georgia, 800 nautiske mil unna, hvor han visste at det var mulig å få hjelp. Den sterkeste av de små 20 fots livbåtene, døpt «James Caird» etter ekspedisjonens hovedsponsor, ble valgt for ferden. Skipets tømrer, Harry McNish, gjorde ulike forbedringer på båten. Blant annet ble sidene hevet, kjølen forsterket, det ble bygget et provisorisk dekk av tre og seilduk, og arbedidene ble forseglet med oljemaling og selblod.
Shackleton valgte seg ut fire ledsagere for ferden: Frank Worsley, «Endurances» kaptein, som skulle stå for navigeringen, Tom Crean, som hadde «bedt om å bli med»; to sterke seilere i John Vincent og Timothy McCarthy, og til slutt tømreren McNish. Shackleton hadde kommet på kant med McNish i løpet av tiden gruppen var strandet på isen, men selv om han ikke ville tilgi tømrerens tidligere ulydighet, anerkjente Shackleton verdien hans for denne spesielle jobbe.
Shackleton avslo å ta med forsyninger for mer enn fire uker, vel vitende om at hvis de ikke nådde Sør-Georgia innen den tiden ville båten og mannskapet være tapt. «James Caird» ble sjøsatt 24. april 1916, og i de neste femten dagene seilte de gjennom farvannet i Sørishavet, prisgitt de stormfulle havene i konstant fare for kantring. Takket være Worsleys navigasjonsegenskaper, kom klippene på Sør-Georgia til syne 8. mai. Vind med orkan styrke gjorde det imidlertid umilig for gruppen å komme i land, og de ble tvunget til å ri stormen av ute på havet i konstant fare for å bli knust mot steinene. De fikk senere vite at den samme orkanen hadde senket et 500-tonns dampskip fra Buenos Aires som var på vei mot Sør-Georgia.
Dagen etterpå fikk de endelig mulighet til å komme i land på den ubebodde sørlige kysten. Etter en periode med hvile og rekreasjon, bestemte Shackleton at de skulle forsøke å krysse øye over land fremfor å risikere en ny ferd på havet for å nå hvalstasjonene på nordkysten. Selv om de norske hvalfangerne sannsynligvis hadde krysset andre steder på ski, hadde ingen forsøkt seg på denne ruten før. McNish, Vincent og McCarthy ble værende igjen på landingsstedet mens Shackleton tok med seg Worsley og Crean på den 51 km lange ferden over fjellterrenget. Etter 36 timer nådde de hvalstasjonen på Strømnes den 20. mai.
Den neste vellykkede kryssingen av Sør-Georgia fant sted i oktober 1955 av den britiske utforskeren Duncan Carse, som brukte mye av den samme ruten som Shackletons gruppe. Som en hyllest til det de oppnådde, skrev Carse: «Jeg vet ikke hvordan de klarte det, annet enn at de hadde to-tre menn fra den heroiske tidsalder for antarktisutforskning med 50 fot med tau mellom seg – og en tømrers skarøks».
Redning
Shackleton sendte umiddelbart en båt for å plukke opp de tre mennene på andre siden av Sør-Georgia. Samtidig satte de i gang organiseringen en redning av mannskapet som fortsatt var på Elefantøya. De første tre forsøkene ble forhindret av sjøis som blokkerte inngangsstedene til øya. Han henvendte seg til chilenske myndigheter som tilbød seg å bruke «Yelcho», en liten bukser fra marinen. «Yelcho» nådde Elefantøya 30. august, og mannskapet hadde da vært isolert på øya i fire og en halv måned. Alle 22 menn ble raskt evakuert. «Yelcho» fraktet mannskapet til Valparaíso i Chile hvor folkemengder ønsket dem varmt velkommen tilbake til sivilisasjonen.