cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Buss
Begynnelsen
Men det var bare et midtetidig tilbakeslag for de norske forkjemperne som vil innføre avansert teknologi på de norske kjørevegene, og den første automobilen med forbrenningsmotor kom til Norge i 1895. Denne bilen som nå er bevart i Norsk Teknisk Museum, var kjøpt av Aktieselskabet Norsk-Motorvogn-Kompagni med Anders Østby i spissen, som vil «drive Passager - og Godsbefordring med Motorvogne paa Landeveier» på Gudbrandsdalen og Romsdalen. Bilen kom til Gjøvik i desember 1895, og var satt inn i rute mellom Tretten og Ringebu. Men motorpåliteligheten var dårlig, så forsøket var gitt opp etter kort tid, og bilen ble bortglemt fram til ingeniør Clarin Mustad fant og berget den.
Den første bussen som er dokumentert i Norge som et forbrenningsmotorkjøretøy, var bygget i Tyskland av Süddeutsche Automobilfabrikk i Gaggenau som en «aussichtswagen» (panoramabuss) for A/S Stavanger Automobil-Omnibusselskab i 1908. Bussen kom til Norge 5. juni og ble satt i trafikk mellom Stavanger, Madla og Sola. Med dette sluttet Norge seg til de andre nasjoner som også hadde startet busstrafikk med forbrenningskjøretøyer spesialbygd disses tjeneste.
Rutebilhistorie
Norges første bussrute trafikkerte strekningen fra Batnfjordsøra i Gjemnes kommune til Molde fra 1908. Tidligere hadde det kun vært mulighet for hesteskyss over fjellet. Den nye bilruta inngikk i et system med jernbane og dampskip, og passasjerer som ønsket å unngå den værharde Hustadvika kunne ta et stykke av reisen over land. På dette tidspunkt var den raskeste måten å reise fra hovedstaden Kristiania til amtshovedstaden Molde. med Rørosbanen gjennom Østerdalen til Trondheim, derfra med dampskip via Kristiansund til Batnfjordsøra og rutebil over Fursetfjellet til Molde. Den første rutebilen er bevart på Romsdalsmuseet.
Dette var et gjennombrudd og allerede samme året dukket det opp en rekke rutetilbud og selskaper. Helt siden Anders Østby fra Gjøvik hentet en Benz-bil til Gjøvik Støberi og Mekaniske Værksted like før julen i 1895 hadde mange bilentusiaster nærmest stått i kø om å få konsesjon på bilrutetrafikk fordi turistøkonomien hadde skutt fart etter hvert som kommunikasjonene fra utenlandet ble bedre. De første som tenkte på automobiltransport var folk innenfor trafikkdrift knyttet til skyssordningen og turistfrakt. Dessuten hadde veidirektør Hans Hagerup Krag arbeidet for å tilrettelegge forholdene for biltrafikk, og han lot en bil av merket Wartburg kjøres fra Otta til Åndalsnes i høsten 1901. Kjøringen beviste at de norske kjørevegene var blitt farbart for automobilen. Utover de neste årene kom flere og flere biler til Norge, og det var åpnet forskjellige bilruter tross motorvansker og økonomiske havari. Noen ganger sto et stivbent byråkrati i vegen, da en motorbuss som var kjøpt i London, ikke kunne fraktes til Ålesund og måtte selges med tap i 1903. Så da Johan Olsen Aarøe fra Årø kjørte sin bil den 1. juni 1908 mellom Molde og Batnfjordsøra, var bilen omsider blitt voksen for den norske samferdselen.
Gjennombruddet i året 1908 som også så det første busskjøretøyet med forbrenningsmotor på norsk grunn, skyldes den teknologiske utviklingen omkring bilkjøretøyet som var blitt kraftigere i sin konstruksjon, mer driftssikkert med større motorpålitelighet og større ytelsesevne. Bilen hadde gjort sitt inntog i Norge. De første rutebilene hadde bare plass til fire-fem passasjerer, men det var ikke et hemsko for rutebilselskapene som sett da Steinkjær & Namsos Automobilselskap stolt kunne rapportere om 50 % belegg på sine to syvseters biler på ruten Steinkjær-Rødhammer i juli-november 1909. Det var nærmest en farsott over hele landet, totallengden på rutenettet i Norge vokst fra 859 kilometer fordelt på over 23 ruter i 1908-09 til 2 750 kilometer fordelt på 61 ruter (med 118 rutebiler) i 1912. Men bilrutene var først innrettet mot turisttransport hvor jernbane og dampskip uteble, deretter på opprettelse av lokaltrafikk mellom byene og omegnene for vare- og persontransport.
Mange steder var det sterk konkurranse om gods og passasjerer. Vanlige personbiler var benyttet, men det var også lastebiler med tverrbenker reist på lasteplanet og store personbiler med tre til fire seterekker ment for persontransport i 1910-tallet. En typisk rutebil kunne ha plass for 7 til 8 personer, og det var ikke uvanlig at sjåførene overdrev; en gang måtte passasjerene på en rutebil sitte med saueskrotter i fanget. Først på 1920-tallet kommer større kjøretøy med flere sitteplasser. Allerede i 1918 startet Norsk Trafik A/S bilruten mellom Kristiania og Østensjø som en del av lokaltrafikken omkring den norske hovedstaden, med to 13-seters busser. I det neste året kom en buss med 15 seter på ruten mellom Kristiania og Nittedal, og en 25-seters buss var satt inn i ruten mellom Kristiania og Enebakk i 1920.
Før bilen ble allemannseie var rutebilene et transporttilbud brukt av alle og gullalderen var på 1950- og 1960-tallet. Bussen har hatt stor betydning, og har spilt en sentral rolle både i folks hverdag og for utviklingen av det moderne Norge. Det var ikke hendt problemfritt, i mellomkrigstiden 1918-1939 var det ett stort problem med uregelmessig persontransport i form av «lasskjøring», som fulgt til klager fra private bilruteselskaper og statens NSB som startet bussdrift. Rutebilselskapene hadde oppstått i «en farsott», slik at det var rett og slett for mange; i 1939 var det bare 12 selskaper som hadde mer enn tjue rutekjøretøyer, og 70 % av samtidige rutebilselskaper hadde ikke mer enn et eller to kjøretøy. Dette fulgt til en slanking av rutebiltrafikken, spesielt etter krigens slutt i 1945 da styremaktene innført statsstyring på transportnæringen i Norge. Rutebilselskapene ble underlagt et strengt rasjonaliseringsstyre som tok sikte på å kutte ned tallet over bilruteselskapene og slå sammen lokalruter under større rutebilselskaper. I Hedmark var det 180 bilruter og nesten like mange konsesjonærer, dette var kuttet ned til et fåtall. Hamar og Omland Bilruter A/S som oppsto i 1950, opprinnelig besto av elleve rutebilselskaper.
Men til gjengjeldelse ble rutebiltrafikken som opprettholdes med store busskjøretøyer fremfor bilkjøretøyer, mer effektivere og oversiktlig. Til tross for krigens herjingene, tyskerne hadde rekvirerte mange lastebiler og busser for egne bruk, hadde rutebilselskapene opparbeidet seg god fortjeneste ettersom privatreisningen mer eller mindre hadde helt stoppet i krigsårene. Dermed satt de fleste rutebilselskapene med lite gjeld og god økonomi slik at de hadde et meget godt utgangspunkt for å takle landstrafikken så snart reiserasjoneringen var opphevet. Derfor var tiden omkring 1950 ansett som storhetstiden for rutebilismen i Norge, verken før eller siden hadde så mange reist med busser og rutebiler. Det var i dette året bussen passerte jernbanen i trafikkvolum.
NSB ble landets største rutebilselskap etter å ha fått statlig assistanse for å overta forskjellige ruter over hele landet, dels under kraftige protester av privatbilruteselskapene. Uansett hadde styremaktene presset gjennom sentralisering og rasjonalisering av staten i Norge, og dermed bidro sterkt til bussnæringen, blant annet ved å legge ned de mange bygdemeieriene til fordel for store meierier i byer og tettsteder. Rutebilselskaper dermed overtok melkefrakten med kombinertbusser med lasteplan bak, hvor man kan ta melkespannene rett fra melkerampene. Skoletransport oppsto også som et resultat, ved å stenge grendeskoler og små skoler hadde myndighetene skapt grunnlaget for skolekjørsel med buss.
Privatbilismen hadde sitt gjennombrudd i 1960 etter myndighetene opphevet de siste restriksjonene på bilkjøp, og dette rammet kollektivtrafikken meget sterkt over hele landet. Rutebussene hadde en stigning på 34,2 % i passasjerkilometer fra 1960 til 1970 - da vegtrafikken hadde økt med hele 317 % i den samme perioden. Flere og flere valgt å reise med bil fremfor buss. Verst ut var bussrutene på utkantstrøk hvor bilen vant seg tilpass, og busstrafikken gikk jevnt nedover over hele landet. Det tok ikke mange år før ulempene med overdrevne biltrafikk meldt seg, veksten i trafikken var raskere enn tempoet i veibyggingen og trafikkaos blir et vanlig begrep. Dermed oppsto et perspektiv på busstrafikken eller kollektivtrafikk, hvor man vil stoppe veksten ved å satse på kollektivtransportmidler. Allerede i året 1964 kom den første kampanjen under slagord «Bruk Buss» i Oslo. Dette har fulgt til samarbeid mellom private rutebilselskaper og myndighetene som sett i 1975, da Stor-Oslo Lokaltrafikk oppsto.
Stortinget i 1972 gikk inn for å opprettholde rutebilnæringen som hadde kommet ut i en vanskelig økonomisk situasjon samtidig som det var åpenbart at kollektivtrafikken måtte opprettes og forsterkes for å ta av veksten i den nasjonale biltrafikken. Oljekrisen i 1973 bare høyaktualiserte dette problemet for myndighetene som påtok seg en del av ansvaret blant annet med subsidiering. For at eksisterende bussruter skal fortsette, må rutebilselskapet få kostnadsdekning for disse som ikke fantes økonomiske midler for. Samtidig ble det færre og færre rutebilselskaper. Men da året 1979 kom, hadde nye tanker innenfor økonomipolitikk meldt seg, og utover 1980-årene skulle man se en redusering i den statlige støtten til bussdriften, blant annet man ikke lenge vil dekke driftsunderskuddet med subsidier. Ideen var at markedet skulle bestemme, det som ikke lønte seg, skulle legges ned eller selges ut til private aktører. Dette hadde negative virkninger på bussdriften, i året 1980 var det talt 322 millioner passasjerer som hadde løst billett på buss.
Færre ruter fulgt til et konstant fall i passasjertall og passasjerkilometer, og fram til 2005 hadde trafikken ikke endret seg på tjue år. Rutebilselskapene var blitt for økonomisk sårbart. Liberaliseringen innenfor bussdriften fulgt til nytenkning og flere busstilbud, blant annet ekspressbuss som etter lang tid fikk et gjennombrudd. Men dette hindret ikke rutebilselskapenes nedtur, som bare forverret seg da anbudssystemet fra Storbritannia ble innført i 1990-årene, noe som fulgt til at det blir færre busselskaper. En konsekvens av anbudssystemet ble en konsentrasjon av rutebilselskaper som fusjoneres med hverandre og i slutten hadde de største aktørene mer eller mindre overtatt nesten hele bussdriften i Norge.
I 1990 var det 200 uavhengige rutebilselskaper, åtte år senere bare 105 - og de fleste var ikke lenge uavhengige, i tolv fylker var det bare ett eller to selskap som dominerte ved å ha 80 % av rutekjøringen. Et godt eksempel er Oppland. I 1994 hadde man startet anbudsutlysning, mindre enn to år senere hadde det svenske selskapet Swebus kjøpt alle aksjer i de fleste bilruteselskapene i fylket. De fleste som eide mindre og mellomstore selskaper, «meldt seg ut» ved å selge til større selskaper som etter hvert blir gigantisk. I året 2008 hadde syv busselskaper overtatt; med Nettbuss som den største med 2 300 busser og over 5 000 ansatte.
«Vanlig buss», standardbuss, solobuss
Dette er den vanligste busstypen i Norge, som en regel er 11-12 meter langt. Den ordinære bussen med to aksler har mange betegnelser i forskjellige land som «single-decker» i engelsktalende land og «singelbuss» i Norge. Ifølge norske forskrifter datert i året 2012 skal singelbussen ha maksimal lengde på 12,4 meter som kombibuss og 13,5 meter som standardbuss, men buss registrert før 9. mars 2004 kan ha en maksimal lengde på 15 m fram til 1. januar 2021.
Den regulerte busslengden på singelbussen varierer sterkt fra land til land, og over tiden. Da Metropolispolitiet i London utarbeidet det første reguleringsreglementet på busskjøretøyet i den britiske hovedstaden i 1906, var busslengden fastslått på 23 engelsk fot, 7,0104 meter. Over hundre år senere er busslengden fastslått på omtrent 12 meter.
I USA hadde lengden på bybussen (Transit bus) forstørret seg til 40 fot, 12,19 meter. Fram til 1953 var busslengden for turbuss/langrutebuss på 35 fot, 10,68 meter, men Greyhound klarte å utvide reguleringen til 40 fot.
Sedanbuss
Mindre busskjøretøyer basert på sedanbil med dør til hver seterad for passasjerer som var populært i mellomkrigstiden 1918-1939 før de ble avløst av busskjøretøyer med gangvei enten i midten eller siden av passasjerkabinen.
Minibuss
Minibusser tar fra 10 til 17 personer medregnet føreren, og med tillatt totalvekt ikke over 5000 kg. Føreren må minimum ha førerkort klasse D1 for å kunne kjøre minibuss.
Midibuss
I ruter med svakt trafikkgrunnlag benyttes gjerne mindre busser. Dette gjelder blant annet på serviceruter. Slike busser kalles gjerne midibusser.
Aleksej Khovanskij
Aleksej Khovanskij (russisk: Алексей Игоревич Хованский; født 9. juni 1987 i Odintsovo, Moskva oblast) er en russisk fekter, som spesialiserer seg i florett. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer fem i lagkonkurransen.
Buss
Boggibuss
Boggibuss er buss med flere enn to aksler, gjerne med et par aksler i en boggi bak i busskjøretøyet. Mer kapabelt enn den vanlige toakslede bussen på mellom 12 og 15 meter lengde. Det finnes ulike variasjoner av denne busstypen i tråd med hjularrangementet, men den meste vanlige er varianten med en enslig foraksel og to bakaksler, hvorav den ene med styrende hjul.
Leddbuss
Busser lengre enn 15 m er gjerne todelte, med et ledd imellom hvor selve leddet er en del av busskupéen. Slike leddbusser kan i Norge være opptil 18,75 m lange. Norge fikk enkelte leddbusser i 1960-årene, men de ble ikke vanlige før nærmere 1980. Det er forskjellige typer blant leddbussene ved motorplassering, men det finnes to grunnleggende varianter; trekke- og skyve-varianten enten ved å ha motoren i trekkbilen eller i leddvognen. Skyve-varianten er den meste vanlige varianten blant leddbussene også i Norge ettersom hekkmotor muliggjorde lavgulv i hele busskjøretøyet. Leddbussen er mest vanlig som bybuss.
I Bergen var leddbusser med to ledd benyttet på en trafikkerte rute, men disse dobbelleddbussene var allerede utprøvd på norsk føre hvor det vist seg at de måtte ha en ekstra driveaksling for kjøring på krevende strekninger. Vy Buss og Tide i Trondheim har inngått kontrakt om å kjøpe 58 dobbelleddbuss av type Van Hool ExquiCity den 30. mars 2018 med planlagt levering fra desember 2018. Det vist seg at dobbelleddbussene var velegnet for BRT som betyr Bus rapid transit eller Bussmetro om man vil ha stor kapasitet uten å ta skrittet over i skinnegående transportmidler. Det krever forholdsvis rette og brede gater, gjerne egne bussveier. Curitiba i Brasil, som har satset svært mye på busstrafikk, har en stor bussflåte. En 25 m lang variant av type Van Hool AGG300 har blant annet vært til utprøving i Bergen. Bildet av denne bussen kan sees her.
Dobbeltdekkerbuss
Dobbeltdekkerbussen er et kjøretøy med to etasjer innenfor busskarosseri, enten åpent (sightseeing i nyere tid) eller lukket på øverste dekk for størst mulig passasjerkapasitet enten på to eller tre aksler. Den meste ikoniske bussen i London er en dobbeltdekkerbuss i rødfarge, med uavbrutte tradisjoner innenfor kollektivtrafikken i den britiske hovedstaden.
Lastebilbuss
Buss med lastebilchassis i moderne tid med førerhytte og bussbygg eller busskarosseri reist på planet. Terrenggående lastebiler benyttes som busskjøretøyer for turistbussvirksomhet og som arbeidstransport på lite fremkommelige terreng for ordinære busser. Benyttes også når det er dårlig med tilgjengelighet på moderne buss som på Cuba, reisekomforten var aldri en prioritet.
Semitrailerbuss
Buss med semitilhenger som passasjervogn enten som busskjøretøy eller som konvenerte semitrailervogn for passasjerfrakt (arbeidstransport), var et vanlig syn i store deler av Europa i 1930-1960. I likhet med busstilhengeren er semitrailerbussen forbudt ifølge den norske vegtrafikkloven som forbyr passasjeropphold i en tilhengervogn.
Buss med busstilhenger
Busstilhenger er en praktisk løsning om det oppsto et behov for ekstra transportkapasitet i trafikksterke strekninger hvor bussen ikke hadde nok plass, og var svært vanlig i Tyskland i mellomkrigstiden. Det er fremdeles busstilhengere i operativ tilstand i flere land som Tyskland og Sveits, men med dispensasjon fra myndighetene.
Buss med passasjerbalkonger
En uvanlig busstype har vært sett i USA, Storbritannia, Italia og Nederland med en ulik innredning hvor passasjerene har sine sitteplasser i balkonger arrangert i mesaniner («bikube») med kun en gang, og kan forveksles med dobbeltdekkerbuss/toetasjesbuss. Det var mulig å komme inn i passasjerbalkongene fra den enslige gangen enten ved å stige ned eller opp. Dette unike innredningen var allikevel ikke populært ettersom man satt meget tett på hverandre. Den første bussen med denne innredningen er Pickwick NiteCoach fra 1928 som var helt bygget i metall med et uvanlig lavt busschassis og plass for 53 sitteplasser til tross for at de samme dimensjoner for en vanlig buss ville ha plass for 33 sitteplasser. Disse bussene som enten var sovebuss for nattereise eller langrutebuss, var populært i en kort periode.
En av de få bussmodellene med tre dekkshøyde var en slik buss med bikubeliknende innredning, dermed typebetegnelsen «Autoalveare» om den italienske bussen fra Roma. Der hadde bussprodusenten Lancia bygget tre buss av type Omicron L som hadde «tre» dekk, når det egentlig var to nivå med balkonger og en halvetasje i enden, for Roma-Tivoli bussruten i 1932.
Mindre buss var i 1950-tallet populært under betegnelsen half-decker buses som flybuss for britiske bussoperatører som trengte ekstra kapasitet uten å oversteg lengderestriksjonene. Karosseribyggeren Mann Egerton hadde reist karosseri med denne unike innredningen på flere bussmodeller inkludert Foden. Men da busslengden forlenges, var det ikke lenge et behov for «halvdekkbussene».
I Nederland var det et behov for buss med ekstra kapasitet ved slutten på 1950-tallet, og karosseribyggeren ZABO (Zwijndrechtse Auto-Bus Onderneming) i Ridderkerk bygget en «dubbeldekker» (dobbeltdekker) med passasjerbalkonger som gjort det mulig å ha 62 sitteplasser på et Scania-Vabis chassis. To forskjellige buss, nr. 240 med 74 sitteplasser og nr. 241 med 62 sitteplasser var bygget og prøvekjørt. Leddbussen ble det meste foretrukket valget.
Dampbuss
Buss som dampkraft som fremdriftsmiddel var blant de første busskjøretøyer med mekanisk drift helt tilbake til midten av 1800-tallet, som var raskt avløst av forbrenningsmotorbussen ved å ha mindre motorpålitelighet i operativ virksomhet. Den første dampbussen i Norge er den framhjuldrevne «Alpha» bygget av den norske ingeniør Paul Henningsen Irgens (1843-1923) i året 1899. De ble oppgitt i mellomkrigstiden, men var tatt fram av og til i forbindelse med motortest basert på dampmaskinprinsippet.
Buss med frontmotor
Buss med frontmotor som fordeles i ulike typer som snutebuss og trambuss gjennom tidene, representerte den enkelte busskonstruksjonen som tillatt en enkel og billig buss for bussoperatørene. På en snutebuss er motoren satt på forpartiet foran, under eller bak forakselen. På frembygde buss som trambuss i 1930-1960 perioden er motoren dels i passasjerkabinen i en motorkasse tildekket med et deksel ved sjåførplassen.
Buss med undergulvmotor/midtmotor
Buss med midtmotor egentlig har en undergulvmotor under gulvet i karosseriet som er noe høyere, selv hvis man har gode plassforhold og lavt støynivå. Om man vil begrense akseltrykket fra begge aksler i et busskjørtøy, er midtmotorkonstruksjonen det beste valget, men er mer komplisert og vanskelig for servicepersonell som trenger god tilgjengelighet til motormaskineriet.
Hekkmotorbuss
Buss med hekkmotor. dvs. ved å sette motoren i hekken, er den meste vanlige busstypen i Norge ettersom man har god fremkommelighet også på vinterføre ettersom drivakslingen og motoren lå nær hverandre. Ulempen er et høyt akseltrykk bak, og for kjøring i enkelte områder må man enten ha boggi eller sette praktiske begrensninger på busskjøringen. Det er lett å komme til motoren som dertil forenkler utformningen av passasjerplassen og innstigningsmulighetene. De fleste lavgulvbussene har hekkmotor.
Motorplasseringen i hekken på busskjøretøyet varierer litt, på de fleste hekkmotorbussene, spesielt bybussmodellene, er motoren satt på tvers. Men det finnes også buss med motor langsetter i vognen, på de tidlige bussene med denne motorplassering er en «svulstig bakende» ikke uvanlig. Noen ganger mellom rammene, noen ganger på den ene siden.
Den amerikanske bussen Yellow Coach Model 700 som kom i produksjon i 1932, var blant de første hekkmotorbussene i produksjon med langsettermotor, men kjøretøyingeniør Dwight E. Austin oppfant ett nytt kraftoverføringssystem som gjort det mulig å sette motoren på tvers i 1932, og den første bussen fra Yellow Coach med tversmotor var Model 718 i 1934.
Den første norske bussen med hekkmotor er den kjente Panserbussen bygget i Brumunddal av brødrene Sandbakken i 1936, som var i norske publikasjoner omtalt som «verdens laveste buss». I det samme tettstedet ble en andre buss også bygget, da et Dodge busschassis fikk et nytt karosseri av Brumunddal Mekaniske Verksted som var trukket ut i enden hvor motoren settes i et egne rom som utgjorde hele hekken.
Buss med to motorer
Tomotorsdrift har forekommet flere ganger blant de mange busskjøretøyene i historien, det meste kjente eksemplet er den amerikanske Twin Coach-bussen fra 1927 som hadde to Waukesha sidemonterte bensinmotorer under betegnelsen Twin Coach Model 40. Over 1,000 busser av denne modellen var bygget og levert i 1927-1934. Helt tilbake til begynnelsen på det tjuende århundret hadde bussprodusenter av og til satt to separate motorer i det samme busskjøretøyet for å ha bedre ytelsesevne som med det sveitsiske Orion ved året 1906.
Bare Twin Coach så større produksjon av buss med tomotorsdrift. I Frankrike var buss med to sammenkoblede motor rygg mot rygg i begrenset produksjon fra året 1950, de såkalte Tubauto bussene bygget av MGT (Millon-Guillet-Tubauto) i 1950-1954. Et eksempel har blitt bevart som museumskjøretøy i Musée des Transports Urbains, Chelles.
Hybridbuss
En hybridbuss er en buss med to motorer, én dieselmotor og én elektrisk motor. Bussen kan drives enten av én av motorene eller begge motorene samtidig. Den vanlige varianten er en buss med forbrenningsmotor (dieselmotor) og en elektrisk motor som muliggjør lavere brenselforbruk og dermed lavere driftskostnader.
Trolleybuss
Buss som er elektrisk drevet ved å benytte en strømavtaker som henter strøm fra kontaktledninger over veibanen, og var svært utbredt over hele verden ettersom den har bedre akselerasjon og stigeevne enn buss med forbrenningsmotor med lavere investeringskostnader enn for sporvogn (trikk)
Batteribuss
Buss med elektrisk fremdrift skapt av innlagte batterier som lagret elektrisk kraft for utnyttelse. Allerede i 1898 ble den første bussen i Tyskland med batteridrift tatt i tjeneste av det tyske busselskapet ABOAG (Allgemeine Berliner Omnibus AG) i Berlin, men forbli en kuriositet fram til det tjueførste århundret, da den avanserte utviklingen innenfor batteriteknologi tillatt en nysatsing på buss med mer kapable og praktiske batteri.
Bankbuss
Bankbuss var en buss som var innredet for å fungere som bankfilial og som kjørte rundt til grisgrendte bygder i Norge, er fremdeles i bruk i andre land hvor det er et lokalt behov for bankfilialer som kunne gir banktjeneste til offentligheten.
Bokbuss
Bokbussen er en buss som fungerer som et omreisende bibliotek til fjerntliggende strøk. Bokbussen sendes dit blant annet hvor avstanden til nærmeste bibliotek er for stor, og som sosiale ytelser for deler av samfunnet som disse på pleiehjem.
Bybuss
Bybussen som regel er utformet for bybusstrafikk med rask gjennomstrømning av passasjerer, dermed brede dobbeltdører og færre sitteplasser med lite reisekomfort, uansett busstype fra singelbuss/solobuss til dobbeltdekkerbuss.
Fanny Rosenfeld
Fanny «Bobby» Rosenfeld (født 28. desember 1904 i Jekaterinoslav i daværende Russland, død 14. november 1969 i Toronto) var en canadisk friidrettsutøver som deltok i De olympiske leker i 1928 i Amsterdam.
Buss
Nattbuss
En nattbuss er ikke en egen type kjøretøy, men en betegnelse for en buss som går om natten. Det er vanligvis ruteselskapene selv som setter opp nattbusser etter vanlig rutetider på nattetid. I 2010 fikk nattbussene i Oslo et mer omfattende nattbusstilbud, i tillegg til at linje 31 og 37 startet å gå hele døgnet syv dager uken.
VM i skiskyting 2015 – Normaldistanse menn
Normaldistanse menn under VM i skiskyting 2015 ble avholdt 12. mars 2015.
Resultater
Rennet startet kl. 18:15.
Buss
Sightseeingbuss
Sightseeingbuss er en buss for besøkende turister på sightseeing, ved å fungere som transportmiddel til turistattraksjoner og som del av attraksjonsopplevelse på utkjøring til fjell og park. Det er forskjellige busstyper fra det åpne busskjøretøyet for parkkjøring til solskinnbuss med overlysvindu og foldetak for landereiser som sett med mange norske turistbusser i 1930-1970 perioden.
Turnebuss
Buss for turneer er beregnet på rundreise og reisevirksomhet som del av yrkesutøvelse for bestemte grupper som band, underholdningsfolk og annet med ekstra krav på reisekomfort og rekreasjonsmuligheter samt bagasje/godsfrakt for medbrakte gjenstander inkludert musikkgjenstander.
Teknologier og drivstoffer
Før forbrenningsmotorer ble vanlig, fantes hesteomnibusser (jf. diligence), og på 1800-tallet forekom dampdrevne busser. Senere har en med vekslende hell forsøkt å utvikle busser med ulike drivstoffer og motorteknologier, og også elektriske busser. Utviklingen har langt på vei skjedd parallelt med utviklingen innen bilismen. Bussene har imidlertid noen særegenheter, bl.a. at kjøretøyene er større og tyngre samtidig som kravene til fart og akselerasjon er lavere. I tillegg skal busser kunne brukes av alle, noe som særlig de siste tiår er understreket ved krav om universell utforming.
Diesel
De fleste busser har dieselmotorer. Denne teknologien er enkel og forholdsvis billig pga. masseproduksjon, og dieselmotorer bruker mindre drivstoff enn tilsvarende bensinmotorer, i tillegg til at drivstoffet er mindre brannfarlig. Ulempene er at de lokale luftforurensningene og støyen blir betydelige, i tillegg til utslipp av klimagasser. I tillegg har dieselmotorer, som alle forbrenningsmotorer, forholdsvis lav virkningsgrad.
Gass
Metanholdig gass brukes i noen grad som drivstoff til busser. Både naturgass (dvs. fossil gass) og biogass (gass fra avfall, fjøs osv.) kan brukes. Også gassdrevne motorer har lav virkningsgrad, men motoren gir nesten ingen lokale luftforurensninger, og er mer støysvake enn dieselmotorer.
Trolleybusser
går, som trikker, på strøm fra ledningsnettet. Slike busser finnes i ca. 315 byer, deriblant Bergen. Elektriske kjøretøy utnytter energien langt bedre enn kjøretøy med forbrenningsmotor fordi virkningsgraden er høyere. I tillegg er de svært støysvake, og de gir ingen lokale luftforurensninger. Duobussen er en kombinert trolleybuss og dieselbuss. Fordelen er at den kan trafikkerte ruter hvor ledningsnettet bare er delvis utbygget, og at den kan holde ruten ved f.eks. strømstans eller hvis den må kjøre en annen vei fordi gaten er stengt.
Andre elbusser og hybridbusser
Batteribusser fantes tidlig på 1900-tallet, men ble fortrengt av andre teknologier. Li-ion-batterier, med høyere energitetthet enn andre kommersielt tilgjengelige teknologier, har gjort at de igjen har fått en viss utbredelse i bytrafikken. I Norge har Ruter planer om å elektrifisere en betydelig del av bussflåten innen 2020.
Hybridbusser har batteri i tillegg til en forbrenninngsmotor. De kan gå på strøm i bygater og når de kjører ut fra holdeplasser, dvs. steder som er særlig følsomme for støy og luftforurensninger.
Kapital- og driftskostnader
Noen teknologier er langt dyrere enn andre, men forskjellene antas å bli kraftig redusert innen 2030, slik at merkostnadene for elbusser og brenselcellebusser blir langt mindre enn i dag. I 2012 beregnet konsulentfirmaet McKinsey totalkostnadene (i euro pr. 100 km) slik for en 12 m buss:.
Diesel 2,1
Trolleybuss 3,1
Parallellhybrid 2,3
Seriellhybrid 2,4
Elbusser m/«line charging» 3,2
Elbusser med lading over natten 5,5
De eksterne kostnadene pga. luftforurensninger og støy er ikke med i regnestykkene. Medregnes de, kommer alle slags elbusser og brenselcellebusser bedre ut. En vanlig buss har én drivstofftank som rommer mellom 300-400 liter.
Bussmerker
Det er levert en rekke ulike bussmerker i Norge gjennom tidene. I tillegg er det en lang tradisjon i Norge med nasjonal bygging av busser på understell fra ulike fabrikanter. I dag er Vest Buss i Stryn eneste produsent av busskarosserier igjen i Norge.
I dag leveres de fleste bussene ferdigbygd med karosseri fra leverandør. Dominerende leverandører av busser er Volvo, Scania, Mercedes-Benz, MAN, DAF med en rekke flere.
Busselskaper
Det er et stort antall busselskaper i Norge, selv om det fra 1980-tallet har vært en rekke oppkjøp og fusjoner innen bransjen. De fleste er 100 % norskeide, men det er også selskaper som er helt utenlandske eller som er delvis på utenlandske hender.
Ethel Catherwood
Ethel Mary Catherwood (født 28. april 1908 i Hannah i Nord-Dakota i USA, død 26. september 1987 i California) var en canadisk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.
Buss
Trafikkskilt for buss
En fullstendig oversikt over norske trafikkskilt for buss kan man se på denne siden. Her er det også en oversikt over en del andre lands trafikkskilt for buss. De eldste trafikkskiltene var det romerne som satt opp langs veiene. I 1908 ble dagens mønster for trafikkskilt fastsatt på den Internasjonale veikongress i Roma.
Vetenskapsrådet
Vetenskapsrådet er en svensk statlig myndighet som har i oppdrag fra regjeringen å støtte og fremme svensk grunnforskning innen alle vitenskapelige områder. Vetenskapsrådet fordeler den statlige støtten til grunnforskning, er regjeringens rådgiver i forskningspolitiske spørsmål, og informerer allmenheten om forskning.
Fanny Rosenfeld
Rosenfeld ble nummer to på 100 meter for damer bak amerikanske Elizabeth Robinson.
Buss
Rutebilorganisasjonene
I 1929 ble Norges Rutebileieres Forbund stiftet. Som et resultat av utviklingen innenfor bussdriften hvor rutebilselskapene slo seg sammen mot slutten på 1900-tallet, hadde man også sammensmeltning av ulike transportorganisasjoner inn i større organisasjoner som vil ha større slagkraftighet i møte med styremaktene. De tre foreningene Norges Rutebileierforbund, Ruteskipenes Rederiforbund og Norske Sporveier og Lokalbaners Forening gikk sammen i våren 1987, og fra den 1. januar 1989 var den nye fellestransportorganisasjonen Norges Transportforbund (NT) en realitet. Men sammenslåingen var ikke populært, og dette fulgt til at rederiene trakk seg ut og danne Rederienes Landsforening.
Ikke bare hadde rederiene trukket seg ut, andre utbryterne dannet Transportbedriftenes Landsforening (TLF), noe som fulgt til kaotiske tilstander i 1990-91. I slutten ble TLF og NT slått sammen, og Transportbedriftenes Landsforening (TL) blir en realitet.
Rutebilhistorisk Forening har 1500 medlemmer og arbeider med å bevare ulike former for busshistorisk materiell. Foreningen utgir tidsskriftet Rutebil.
Ethel Catherwood
Catherwood ble olympisk mester i friidrett under sommer-OL 1928 i Amsterdam. Hun vant konkurransen i høydehopp for damer med et hopp på 1,595 meter, ny verdensrekord, foran Lien Gisolf fra Nederland og amerikanske Mildred Wiley som begge hoppet 1,56 meter.
Vetenskapsrådet
Vetenskapsrådet ledes av en generaldirektør, fra 2013 professor Sven Stafström.
Swedish National Infrastructure for Computing
Swedish National Infrastructure for Computing (SNIC) er et organ under Vetenskapsrådet som samordner datamaskinkapasiteter ved de svenske universitetene. SNIC tilbyr forskere superdatamaskinressurser som finnes tilgjengelig på universitetene.
Flekkefjord byfogd
Flekkefjord byfogd var et byfogdembete i byen Flekkefjord. I 1842 ble Flekkefjord gitt bystatus, etter å ha hatt ladestedsrettigheter siden 1780. Den nye byen fikk formelt egen byfogd ved kongelig resolusjon 6. mai 1844, men embetet skulle skjøttes av sorenskriveren i Flekkefjord. Formannskapet søkte i 1872 departementet om en selvstendig byfogd, ettersom sorenskriveren i liten grad hadde tid til å skjøtte byens magistratsoppgaver, men fikk avslag.
Flekkefjord byfogdembete ble vedtatt nedlagt ved kongelig resolusjon 6. november 1897 som følge av lov om delvis omordning av det sivile embetsverk 21. juli 1894, nr. 5. Loven skulle senest settes i verk etter hvert som de berørte embeter ble ledige. For Lister og Mandal ble bestemmelsene gjeldende fra 20. juli 1904, etter kronprinsregentens resolusjon 16. april 1904. Byfogdembetet i Flekkefjord ble altså formelt nedlagt i 1904, og politimester-, magistrats- og rådstueskriverforretninger tillagt sorenskriverembetet.
Arkiv
Arkivet etter Flekkefjord byfogd er avlevert til Statsarkivet i Kristiansand. Arkivet har et omfang på fire hyllemeter.
Scholastica
Scholastica er et kvinnenavn med latinsk opprinnelse. Navnet betyr «retoriker, taler».
Etymologi
Navnet er dannet av latinske scholasticus, «retoriker, taler».
Utbredelse
Scholastica var et populært kvinnenavn i England på 600- og 700-tallet og igjen på 1400-tallet.
Navnet er i dag svært sjeldent.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Thessalia
Thessalia (gresk Θεσσαλία) er en av tretten periferier (distrikter) i Hellas. Den er delt inn prefekturene: Karditsa, Larisa, Magnisia og Trikala, og har Larisa som hovedstad. Sammen med områdene Makedonia og Vest-Trakia blir området uoffisielt regnet som en del av Nord-Hellas. Thessalia ligger sentralt i Hellas og grenser til Sentral-Makedonia og Vest-Makedonia i nord, Ípiros i vest og Sentral-Hellas i sør. I øst ligger Egeerhavet.
Geografi
Topografien i området består av en ring av fjell rundt en sentral slette: Lavlandet Trikala og Larisa. Området kan få noe regn om sommeren, noe som gir frodige forhold for jordbruk. Thessalia blir av den grunn enkelte ganger kalt «brødkorgen til Hellas». Fjellene Khasia og Kambunian ligger i nord, Olymposmassivet ligger i nordøst. I vest ligger fjellkjeden Pindos og i sørøst kystfjellene Ossa og Pelion.
Den viktigste elva er Pineios som renner østover gjennom området fra Pindosfjellene og munner ut i Thermaikosbukta.
Historie
Thessalia hadde en omfattende steinalderkultur rundt år 2500 f.Kr. Mykenske bosetninger har også blitt oppdaget, for eksempel ved Iolkos, Dimini og Sesklo (nær Volos). I antikken ble lavlandet i Thessalia hjemsted for adelsfamilier, som Alevad av Larisa eller Skopad av Krannon. Disse familiene organiserte et forbund i Thessalia, og kontrollerte seinere det amfiktyoniske forbundet i nordlige Hellas.
Under de gresk-persiske krigene slo alevadene seg sammen med perserne. Jason av Ferai omformet en kort stund området til en viktig militærmakt, men han ble myrdet før han klarte å oppnå varige resultater. På 300-tallet f.Kr. ble Thessalia avhengig av og underlagt kongeriket Makedonia ved Filip II. I 148 f.Kr. ble Thessalia erobret av Romerriket, men i år 300 e.Kr. ble Thessalia en egen provins med Larisa som hovedstad. Den ble en del av Østromerriket fram til 1200-tallet, da store områder var kontrollert av valakere. Etter det fjerde korstog ble Thessalia en del av kongeriket Thessaloniki, men i 1215 ble det igjen erobret av Teodoros Komnenos Dukas og ble et selvstyrt område styrt av denne familien. Dynastiet endte i 1318 og ble etterfulgt av en periode med østromersk og slavisk herredøme. Etter ennå en periode med selvstendighet ble Thessalia til slutt erobret av Det osmanske rike i 1394. I 1881 avstod osmanene det meste av Thessalia til Hellas.
Norgesmesterskapet i boksing 1968
Norgesmesterskapet i boksing 1968 ble arrangert 9.–10. mars i Nidarøhallen i Trondheim.
Kongepokalen ble vunnet av Nils Dag Strømme. Forbundspokalen ble vunnet av Fredrik Hagen. Beste klubb ble arrangørklubben B-30 fra Trondheim.
6. divisjon fotball for menn (Rogaland)
6. divisjon fotball for menn (Rogaland) er en regionalliga i fotball under Rogaland Fotballkrets. Fra og med sesongen 2011 var 6. divisjon det tredje høyeste nivået i det regionale divisjonssystemet.
Ingrid Lycke Ellingsen
Ingrid Lycke Ellingsen (født 17. oktober 1933) er en norsk psykiater. Hun har vært fylkespsykiater og fylkeslege i Buskerud. På internasjonalt nivå har Ellingsen arbeidet for å bedre fengselsforholdene for innsatte og særlig gjort en innsats for å få slutt på tortur. Ellingsen har vært medlem av Europarådets torturkomité.
Kongen utnevnte i 2006 Ellingsen til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hennes samfunnsgavnlige virke.» Ellingsen ble i 2004 hedret med Karl Evangs pris «for sitt mangeårige engasjement for svake grupper og for sitt arbeid i Europarådets torturkomité.»
Marxist Forlag
Marxist Forlag er et norsk venstresideforlag, opprettet i 2007. Forlagets formål er å gi ut litteratur og publikasjoner som behandler kultur, politikk og samfunnsspørsmål i et marxistisk perspektiv.
Den første boken kom i 2007. Forlaget gir i samarbeid med Marxistisk Forum ut en serie av hefter som tar opp teoretiske og politiske spørsmål – Søkelys. Hefte nr. 1 kom mars 2009. I det første nummeret skrev spesialist i psykiatri, professor Svein Haugsgjerd om «Psykoterapi og frigjøring».
Marxist Forlag samarbeider med Marxistisk Forum og Bevegelsen for Sosialisme.
Eksterne lenker
•Marxist forlags nettsider
Antônio Carlos (Minas Gerais)
Antônio Carlos er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Kommisjonen for bevaring av marine levende ressurser i Antarktis
Kommisjonen for bevaring av marine levende ressurser i Antarktis  (engelsk: Commission for the Conservation of Antarctic Marine Living Resources - forkortet CCAMLR) er en kommisjon som forvalter konvensjonen for bevaring av marine levende ressurser i Antarktis («Krillkonvensjonen») som trådte ikraft i 1982 og er en del av Antarktis-traktaten. Kommisjonen ble etablert i 1981 og har sitt hovedkontor i Hobart på Tasmania, Australia.
Kommisjonen ble opprettet som en følge av økt bekymring av at et økt fiske etter krill i Sørishavet kunne ha stor innvirkning på bestandene av dyr som livnærer seg på krill, hovedsakelig fugler, sel og fisk.
«Bevaring» er i konvensjonen definert slik at det omfatter rasjonell utnytting av ressursene. Utenom fisket etter krill foregår det fiske etter antarktisk tannfisk, patagonisk tannfisk og makrellisfisk i området. Kommisjonen vedtar årlig tilrådinger av totalkvoter for de ulike artene i konvensjonsområdet, som utgjør det meste av Sørishavet. Totalkvotene blir ikke delt mellom de enkelte medlemmene og fisket stanser når totalkvotene er tatt.
Medlemsland
Medlemskap i kommisjonen er åpen for alle land som har tiltrådt Antarktis-traktaten. Kommisjonen har 25 medlemsland (inkludert EU) og ytterligere ni land har sluttet seg til konvensjonens regler.
Attraktiv by
Attraktiv by – statens pris for bærekraftig by- og stedsutvikling er en norsk pris som deles ut årlig av Kommunal- og moderniseringsdepartementet. Den ble etablert i 2015. Målgruppen er kommuner eller andre aktører som har involvert offentlige, private og frivillige krefter i planlegging og gjennomføring av tiltak som har medført en kvalitetsmessig opprusting av byen.
Prisen skal belønne planlegging og gjennomføring av bærekraftig by- og stedsutvikling, der både økonomisk, sosial og miljømessig bærekraft skal tillegges vekt. Det er ikke et kriterium at stedet har bystatus.
Hans Ola Urstad
Urstad er utdannet cand.polit. fra Universitetet i Oslo. og gjennomførte Utenriksdepartementets aspirantkurs 1980-1981. Hans første posteringer utenlands var i Warszawa 1982-1985 og deretter ved Norges delegasjon til NATO i Brussel 1985-1988. Hans ble utnevnt til byråsjef i Utenriksdepartementet i 1989.
Urstad var sekretær for utenriks- og konstitusjonskomiteen og leder for internasjonalt sekretariat i Stortinget i perioden 1991 til 1995. I 1995 ble han utnevnt til generalkonsul i San Francisco hvor han tjenestegjorde frem til 2000, og var deretter spesialrådgiver i Utenriksdepartementet fra 2000 til 2001. I 2001 ble han utnevnt til ambassadør i Beograd hvor han var til 2005, med sideakkreditering til Montenegro. I perioden 2006 til 2009 var han «Head of Mission» med ambassadørtittel for OSSEs delegasjon i Serbia. Han var seniorrådgiver i Utenriksdepartementet fra 2009 til 2012. I 2012 ble Urstad utnevnt til ambassadør i Kuala Lumpur, Malaysia, og i 2014 ble han sideakkreditert til Brunei. Fra 2017 til 2018 arbeidet Urstad ved ambassaden i Manila, Filippinene før han gikk av med pensjon.
Urstad ble i 1996 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for embetsfortjeneste», og i 2001 til kommandør av Den Kongelige Norske Fortjenstorden. I 2005 mottok han ordenen Den jugoslaviske stjerne, første klasse.
Antônio Dias
Antônio Dias er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Bjørnar Buhaug
Bjørnar Buhaug (født 1984) er en norsk gårdbruker og lokalpolitiker for Senterpartiet. Etter kommunevalget 2019 ble han valgt som ordfører i Indre Fosen kommune.
Buhaug var listetopp på Senterpartiets liste til kommunevalget i Leksvik i 2015. Han var varaordfører i Leksvik fra 2015 til 2017. Siden 2016 har han vært sauebonde på hjemstedet.
Tre nøtter til Askepott (2021)
Tre nøtter til Askepott er en norsk film som hadde premiere 12. november 2021. Filmen er basert på den østtysk-tsjekkoslovakiske filmen med samme navn fra 1973, som igjen er basert på et eventyr skrevet av Božena Němcová fra det 19. århundre. Filmen handler om Askepott og hennes frigjøring og kamp mot den onde stemoren.
Filmen ble den nest mest sette filmen i Norge i 2021 med like over 570,000 solgte billetter, bare slått av James Bond-filmen No Time to Die. Per desember 2021 var filmen den tiende mest sette norske filmen siden 2003. Filmen vant to priser under Amandaprisen 2022: beste barnefilm og beste kostyme ved. I tillegg var den nominert i klassene beste kvinnelige birolle ved Ellen Dorrit Petersen, beste sminke ved og Folkets Amanda. Den fikk Sølvklumpen innen beste norske barne- og ungdomsfilm for 2021, en pris som deles ut av Norske kinosjefers forbund.
Handlingsreferat
Askepott, hvis begge foreldre er døde, bor sammen med sin stemor og stemorens datter Dora på en avsidesliggende eiendom i nord. Mens kongeparet er på besøk i området, møter Askepott uten å vite det, prinsen på en ridetur. Men den nye romantiske stemningen mellom de to blir snart forstyrret av prinsens to edle følgesvenner, for å gå på jakt sammen med prinsen. I mellomtiden tar kongeparet farvel med stemoren og datteren Dora, men inviterer begge to til ball ved det kongelige slottet. Ved dette ballet skal prinsen, som han får vite neste morgen, velge seg en brud han snart skal gifte seg med.
Hjemme på gården sender stemoren Alfred, en eldre tjener, til byen for å leie noen som kan kle opp sin egen datter Dora til ballet. Alfred spør Askepott om han skal ta med noe til henne, og Askepott ber ham ta med noe han kan få tak i. Dette viser seg å være et fuglerede med tre hasselnøtter i, som prinsen for moro skyld skyter ned fra et tre over Alfred som sitter i en slede. Mens den arrogante baronen von Snauser tar seg av Dora, oppdager Askepott det magiske innholdet i den første hasselnøtten: en kappe og annet utstyr hun kan bruke under jakt. Med dette utstyret møtes Askepott og prinsen (samt hans to følgesvenner) og demonstrerer deres overlegne dyktighet med pil og bue.
Etter å ha skutt ned en due gir prinsen henne sin egen signetring som premie, som han tidligere hadde mottatt fra sin egen far for å gi til sin fremtidige brud. På ballet avsløres den mindre velstående opprinnelsen til stemoren og Dora, som gjør seg til narr når de presenteres for kongeparet. På ballet forkler Askepott seg med et slør, men prinsen kjenner henne ikke igjen. Både kongeparet og flere andre legger snart merke til denne romantiske stemningen mellom Askepott og prinsen. Men Askepott legger merke til stemorens granskende blikk, og flykter fra ballet.
Askepott slipper unna, og etterlater bare en av skoene sine. Prinsen begynner å lete etter henne, og kommer også til stemorens eiendom. Men han finner ikke igjen Askepott. Prinsen kunngjør at han bare ønsker å gifte seg med den kvinnen som passer til den mistede ballskoen. Men stemoren har låst Askepott inne for å gjemme henne, og ønsker at prinsen skal love å gifte seg med Dora i forkledning.
Andre utgivelser
Et julehefte for barn basert på den norske filmen ble utgitt av Egmont Kids Media Nordic i julen 2021. Forfatter og illustratør er henholdsvis Haakon W. Isachsen og Bjørnar K. Meisler.
Fylkesvei 6714
Fylkesvei 6714 (Fv6714) går mellom Øymoen og Alset i Selbu kommune.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 964 (Sør-Trøndelag).
Tell Me What You See
«Tell Me What You See» er en sang av The Beatles. Den er hovedsakelig skrevet av Paul McCartney, men på vanlig vis kreditert Lennon/McCartney. Den ble innspilt for albumet Help! i 1965.
Cedric Dubler
Cedric Dubler (født 13. januar 1995) er en australsk friidrettsutøver som konkurrerer i mangekamp.
Han representerte Australia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 14 i tikamp.
I 2021 representerte han landet sitt under Sommer-OL 2020 i Tokyo, der han ble nummer 21 i tikamp.
Cytherelloidea beckmanni
Cytherelloidea beckmanni  er en art innenfor Cytherelloidea - som igjen er en av seks slekter i familien Cytherellidae - den eneste familie i ordenen Platycopida  av muslingkreps som er små krepsdyr. Denne slekten består av 43 arter, hvorav tre er utdødde.
De 6 slektene i hele Platycopida-gruppen har 21 + 43 kjente arter. Det har tidvis vært foreslått at gruppen inngår i ordenen Podocopida, men dette oppfattes (2013) snarere som en søsterorden.
Nærmere taksonomisk plassering
Taksonomien av muslingkreps er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Skillet mellom gruppnene innenfor klassen muslingkreps er basert på morfologi snarere enn molekylær analyse, og det er mulig at muslingkreps-gruppen er parafyletisk og bør deles. Mye av den tidlige forskningen, inklusive beskrivelsen av Myodocopa-gruppen, er gjort av den norske marinbiologen og havforskeren Georg Ossian Sars. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life:
Singapores Grand Prix 2013
Singapores Grand Prix 2013 (offisielt navn: 2013 Formula 1 SingTel Singapore Grand Prix) var et Formel 1-løp som ble arrangert på Marina Bay Street Circuit i Singapore 22. september 2013. Det var det trettende løpet i Formel 1-sesongen 2013, og sjette gang Singapores Grand Prix ble arrangert i Formel 1-sammenheng. Løpet ble vunnet av Red Bulls Sebastian Vettel, som også hadde pole position. Han ledet fra start til mål og hadde også løpets raskeste runde. På andreplass kom Ferraris Fernando Alonso og på tredje Kimi Räikkönen i Lotus.