cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eurovision Song Contest 2019
Sikkerheten under konkurransen
På grunn av midtøstenkonflikten har det jevnlig vært trefninger mellom palestinere og israelere. Etter flere rolige år, avfyrte Hamas flere missiler mot nordre Tel Aviv i mars 2019. Et av missilene traff et sivilt bolighus og såret syv personer. Israels forsvar svarte med å bombe flere mål på Gazastripen. Omtrent samtidig kunngjorde USAs president Donald Trump at han anerkjente Golan som israelsk territorium. Israel har okkupert Golan siden 1967, men verdenssamfunnet – inkludert FN – anerkjenner ikke Golan som israelsk territorium. Trumps kunngjøring skapte protester flere steder, særlig i Syria som Golan tidligere tilhørte. Oppblussingen av midtøstenkonflikten, kombinert med høye billettpriser, gjorde at flere fans og tilreisende ikke dro til Tel Aviv. Den norske Grand Prix-klubben meldte at kun en tredel av medlemmene som vanligvis reiser til Eurovision, kom til å dra til Israel. Også Eurovision-delegasjoner, inkludert EBU, vurderte sikkerhetssituasjonen ekstra nøye. Konkurransesjef Jon Ola Sand sa til Aftenposten at EBU så alvorlig på oppblussingen av konflikten og fulgte situasjonen tett «gjennom våre egne sikkerhetseksperter, israelske myndigheter og den israelske kringkasteren». Sand understreket at han var sikker på at konkurransen ville holdes i Tel Aviv, men la til: «Vi har alltid en plan B, men jeg vil ikke si at vi har en fullgod erstatter for Eurovision i Tel Aviv. Det er der vi ønsker å være, og det er det vi jobber ut ifra.»
Noen dager senere, 1. april, innstilte israelsk politi arbeidet med å gjennomsøke arenaen, scenemateriell og teknisk utstyr for bomber og andre trusler. Årsaken var at politiet ikke hadde fått finansieringen de var lovet. Dette førte til at EBU sendte et krast brev til statsminister Benjamin Netanyahu, der de ba om at finansieringen øyeblikkelig måtte komme på plass. Hendelsen var en av flere lignende hendelser der det hadde vært strid om finansiering, noe EBU kommenterte i brevet: «Det er allerede irriterende nok at det de siste månedene har vært konstante diskusjoner om hvem som skal betale for hva når det gjelder eksterne sikkerhetstiltak rundt Eurovision Song Contest». Det krasse brevet førte til at statsminister Benjamin Netanyahu og hans regjering ryddet opp i situasjonen og sørget for finansieringen til politiet. Bombesøket ble dermed påbegynt dagen etter.
Ukraina trakk seg
Ukraina var det 42. påmeldte landet til konkurransen, men trakk seg 27. februar 2019 etter problemer med å finne en representant for landet. Ukraina arrangerte sin nasjonale finale Vidbir 23. februar 2019 der artisten Maruv vant med «Siren Song». Like etter seieren sådde imidlertid kringkasteren UA:PBC tvil om Maruv skulle få representere landet. Dette skyldtes at hun hadde hatt en rekke konserter og opptredener i Russland, et land Ukraina har vært i langvarig politisk konflikt med. Kringkasteren krevde at artisten skrev under en kontrakt som blant annet forbød henne å opptre i Russland, overdra sangrettighetene til et annet plateselskap og dekke alle deltakerkostnadene selv. Maruv nektet å underskrive avtalen, og to dager etter finalen kunngjorde UA:PBC at Maruv ikke skulle få representere Ukraina i Eurovision Song Contest. Artistene som kom på andre- og tredjeplass i Vidbir ønsket heller ikke å stille opp, og 27. februar trakk Ukraina seg fra konkurransen. Dette var Ukrainas andre fravær siden debuten i 2003.
Sabbat og religiøse krav
14. mai 2018 krevde Yaakov Litzman, leder for det ultraortodokse partiet Agudat Yisrael og Israels vise-helsemininster, at Israels offentlige kringkastingsselskap måtte sørge for å overholde sabbaten under konkurransen i 2019. Den jødiske sabbaten er en hviledag som strekker seg fra solnedgang fredag til solnedgang lørdag, noe som ville ha gjort det umulig å avholde prøver og den viktige jurygeneralprøven fredag kveld. Selve finalen startet klokken 22.00 israelsk tid, og ville dermed ikke ha blitt rammet av et eventuelt sabbat-krav. Lignende krav kom også i forkant av konkurransen i 1999, da produsentene gjorde flere grep i siste liten for å overholde sabbaten. Blant annet ble ikke prøvene under sabbaten filmet. Siden da har arrangementet vokst til tre sendinger og over 40 deltakere, noe som gjorde en lignende løsning som i 1999 uaktuell. Styreleder for Eurovision-komitteen i EBU, Frank-Dieter Freiling, var klar over problemstillingen og tok saken opp med den israelske kringkasteren. Prøver og øvelser gikk til slutt som normalt under sabbaten; den eneste dagen uten prøver var Israels minnedag Jom Hazikaron, som i 2019 falt på 8. mai. Israelske myndigheter skrev ut over 2000 tillatelser som gjorde det mulig for jøder å jobbe med Eurovision under sabbaten. Rabbinere og den ultraortodokse partialliansen United Torah Judaism reagerte på dispensasjonene under sabbaten og avlyste et planlagt regjeringsforhandlingsmøte med Likud i protest. I Jerusalem demonstrerte ultraortodokse jøder dagen før finalen, og israelske sikkerhetsstyrker pågrep flere demonstranter.
Shalva Band, som opptrådte i pausen under semifinale 2, trakk seg fra den israelske nasjonale finalen av samme årsak. Dersom de hadde blitt Israels representanter, ville den religiøse gruppen ha måttet opptre på generalprøven fredag kveld og dermed brutt sabbaten.
Tekniske problemer under showene
Flere tv-kanaler i Europa melde imidlertid fra om ulike tekniske utfordringer under kringkastingen av semifinale 1. Nederland og Nord-Makedonia mistet tidvis kontakten med sine kommentatorer, mens den polske kringkasteren TVP måtte erstatte sin kommentator i Tel Aviv med en person i Warszawa. Tyskland og Storbritannia mistet signalet på tampen av sendingen, mens France Télévisions opplevde lydproblemer under Portugal og Belgias opptredener.
Problemer under Norges juryprøve
Under Norges juryprøve i kvelden før finalen, ble KEiiNO rammet av tekniske problemer. Bildet gikk i svart to ganger, og da bildet kom tilbake, var en kameramann i bildet. NRK klaget hendelsen inn for EBU og ba om at KEiiNO måtte få opptre på nytt foran juryene. EBU avviste imidlertid klagen.
Belarus' jury
Noen timer før finalen 18. mai bekreftet Den europeiske kringkastingsunion (EBU) at den belarusiske juryen hadde blitt diskvalifisert fra å stemme i finalen. Årsaken var at flere av jurymedlemmene hadde avslørt hvem de stemte på i semifinale 1, noe som er brudd på reglene. I stedet ble de belarusiske jurypoengene i finalen avgitt basert på et aggregert resultat godkjent av EBU. I finalen ga Belarus sine 12 jurypoeng til Israel – det eneste landet som ga Israel jurypoeng. Flere fans mente de belarusiske poengene ble gitt «bakvendt», altså at sisteplassen i det aggregerte resultatet fikk 12 poeng, nest sisteplass fikk 10 poeng, og så videre. Fire dager etter finalen bekreftet EBU at dette var tilfelle. Feilen skyldtes en «menneskelig svikt», og feilen ble korrigert. Jon Ola Sand sa i forkant av juryavstemningen at de hadde et gyldig resultat, men resultatet ble altså endret senere. Det korrigerte resultatet fikk ingen innvirkning på topp fire, men Sverige gikk opp fra sjette- til femteplass, på bekostning av Norge. Det var også flere store endringer i resultatene fra 7. til 25. plass.
Belarus' «jurypoeng» hadde heller ingen poeng til nabolandet Russland. Den belarusiske musikkprodusenten Viktor Drobysj mente dette skadet forholdet mellom Belarus og Russland, og uttalte at han kom til å saksøke EBU for de beregnede jurypoengene. I det korrigerte resultatet ga Belarus imidlertid 1 poeng til Russland.
Stemmekrøll for jurymedlemmer
Etter at de detaljerte jurystemmene ble offentliggjort, kom det frem at to av dommerne kan ha rangert bidragene motsatt av det de skulle. I semifinale 1 hadde den tsjekkiske dommeren Jitka Zelenková rangert Portugal som sin favoritt og Slovenia på sisteplass – helt motsatt av resten av de tsjekkiske dommerne som alle hadde Slovenia på topp og Portugal sist. I finalen endret Zelenkovás rangering seg fullstendig, da hun plutselig hadde Slovenia på sjetteplass. Hverken Zelenková, den tsjekkiske kringkasteren Česká televize (ČT) eller EBU har bekreftet at hun rangerte sangene motsatt av det hun skulle. Dersom dette var tilfelle, ville Polen ha kvalifisert seg til finalen i stedet for Belarus. Den svenske dommeren Lina Hedlund gjorde tilsynelatende samme feil. I semifinalen hadde hun Nederland og Sveits på sisteplass, men i finalen rangerte hun dem plutselig på topp. Hverken Hedlund, Sveriges Television (SVT) eller EBU kommenterte hendelsen.
Det samme skjedde i 2016, da den danske dommeren Hilda Heick misforsto poengsystemet og rangerte sangene motsatt av hva hun skulle. Bommerten gjorte at Ukraina fikk 12 poeng fra Danmark i stedet for Australia.
Postkort fra Golanhøydene og Øst-Jerusalem
I sendingene ble hvert av bidragene introdusert med en såkalt postkort-video, en kort introduksjonsvideo, der den respektive artisten eller artistene danset med israelske dansere på ulike steder i Israel. Noen av postkortene var imidlertid spilt inn i Øst-Jerusalem og Golanhøydene som er okkupert av Israel. FN anerkjente per 2019 ikke disse stedene som en del av Israel. Bruken av de okkuperte områdene i postkortene møtte kritikk fra flere hold. Professor i religionsvitenskap Dag Øistein Endsjø kritiserte bruken og stilte spørsmål ved om EBU, artistene selv og fjernsynsselskapene de representerte, var klar over bruken av de okkuperte områdene før sending av finale og semifinaler.
Pro-palestinske protester og reaksjoner
Under finalen var det flere tilfeller av protester knyttet til Israel-Palestina-konflikten. På slutten av Madonnas pausenummer, snudde to av danserne hennes seg mot publikum; den ene med et israelsk flagg på ryggen, den andre med et palestinsk flagg på ryggen. Danseren med det palestinske flagget på ryggen, var norske Mona Berntsen. Opptrinnet fikk ingen konsekvenser for henne, men Berntsen ble stående i avhør på Ben Gurion-flyplassen i 90 minutter som følge av hendelsen. Flagg-stuntet var ikke klarert med EBU eller Kan, og EBU ga Madonna beskjed om at konkurransen skulle være en ikke-politisk hendelse.
Islands deltakere Hatari holdt også opp palestinske flagg da de mottok seerpoengene under avstemningen. Produsentene kuttet raskt bildet, og stuntet ble møtt med piping og buing fra publikum i salen og kritikk i israelsk presse. Den islandske delegasjonslederen og kringkasteren RÚV sa de ikke visste om hendelsen på forhånd, men EBU varslet at hendelsen kunne få konsekvenser for Island. En avgjørelse om straff ble tatt under et EBU-møte i juni. Island ble til slutt idømt en bot på 5000 euro. Som en reaksjon på hendelsen tildelte også bakkepersonellet på Ben Gurion-flyplassen bandmedlemmene i Hatari «de dårligste setene» på flyet da de sjekket inn to dager etter finalen.
Parallelt med finalen i Tel Aviv arrangerte palestinere en alternativ fire timer lang konsert, Globalvision, i Betlehem, Haifa, London og Dublin. Målet med protestkonserten var ifølge arrangørene å minne folk om konflikten mellom Israel og palestinerne. De norske artistene Unni Wilhelmsen, Sofian Benzaim og Nosizwe deltok i konserten i Betlehem.
Kommentatorer og poengopplesere
De fleste landene som kringkastet konkurransen, hadde egne kommentatorer som formidlet informasjon og hendelser direkte til seerne hjemme. Under er en oversikt over kommentatorer og poengopplesere ved Eurovision Song Contest 2019:
Andre utmerkelser
I tillegg til det offisielle vinnertrofeet, ble det delt ut flere priser og utmerkelser i forbindelse med konkurransen. Blant dem var den offisielle Marcel Bezençon Awards og den fan-baserte Barbara Dex Award. I tillegg holdt de internasjonale Grand Prix-klubbene, OGAE, en avstemning over sine favorittlåter i forkant av konkurransen.
Marcel Bezençon Awards
Marcel Bezençon Awards ble først delt ut under Eurovision Song Contest 2002 og er en utmerkelse til de beste sangene i finalen. Prisen ble innstiftet av Christer Björkman og Richard Herrey. Utmerkelsen er oppkalt etter konkurransens skaper, Marcel Bezençon, og deles ut i tre kategorier: presseprisen, artistprisen og låtkskriverprisen. Prisene ble offentliggjort like før finalen.
OGAE
Organisation Générale des Amateurs de l'Eurovision (forkortet OGAE), stiftet i 1984, er et internasjonalt nettverk av over 40 Grand Prix-klubber. Hvert år i forkant av konkurransen holder de ulike klubbene avstemning over det aktuelle årets bidrag. Hver klubb sender deretter inn sin topp ti-liste med poeng 1–8, 10 og 12 til OGAE. Under er den endelige topp fem-listen basert på stemmene fra 3500 medlemmer i 45 OGAE-klubber:
Barbara Dex Award
Barbara Dex Award er en uoffisiell og humoristisk fan-pris som deles ut av det belgiske nettstedet songfestival.be. Utmerkelsen tildeles den verst kledde artisten, ut fra stemmene til fans og besøkende på siden. Prisen er oppkalt etter den belgiske artisten Barbara Dex, som i et egensydd plagg kom på sisteplass i 1993. Under er topp fem-listen som ble stemt frem av fansen i 2019:
Kapselfabrikken kraftverk
Kapselfabrikken kraftverk var en liten kraftstasjon ved Bondibru i Blakstadelva i Asker, like nedenfor utløpet av Bondivann. Her hadde Christiania Staniol- og Metalkapselfabrik blitt etablert i 1883, og hentet de første årene mekanisk kraft fra elva.
I 1910 ble kraftstasjonen etablert for å forsyne fabrikken med elektrisk kraft. Den fikk francisturbiner som leverte 50 kW likestrøm. Etter en oppgradering i siste halvdel av 30-årene ble kapasiteten økt til 70 kW, og etter krigen til 100 kW. Vannspeilet i dammen ligger oppunder 98 moh, kun en drøy meter lavere enn Bondivann. Kraftstasjonen ligger 125 meter nedenfor dammen på nordsiden av elva, på 85 moh.
Bedriften ble vellykket, og hadde produksjon på Bondibru i over hundre år. Så sent som i 1983 hadde den 200 ansatte. Bedriften ble nedlagt i 1986, da det høye lønns- og kostnadsnivået førte til at det ikke lenger var lønnsomt med slik produksjon i Norge.
Emam Ashour
Emam Ashour Metwally Abdelghany (født 20. februar 1998) er en egyptisk fotballspiller som spiller for den danske klubben.
Håndball-EM 2026 for menn
Håndball-EM 2026 for menn blir det 17. europamesterskapet i håndball for menn og blir arrangert i Danmark, Norge og Sverige i perioden 15. januar til 1. februar 2026.
Emam Ashour
Landslaget
Han representerte Egypt under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hans ble utslått i kvartfinalen.
Anne-Marie Helland
Utdannelse
Hun studerte ved Høgskolen i Oslo fra 1992 til 1996, og ved University of Bristol, der hun tok en mastergrad i utviklingsstudier i 1997.
Yrkesliv
Hun arbeidet som konsulent i Nordic Consulting Group i 1998-1999 og hadde deretter stilling som utdanningsrådgiver hos FNs høykommissær for flyktninger (UNHCR) i 2000-2001. Hun har arbeidet for Kirkens Nødhjelp i ulike stillinger siden 2001 og ble generalsekretær for hjelpeorganisasjonen i 2012. I perioden 2007-2008 var hun valgt inn som styremedlem for Det globale fondet for bekjempelse av aids, tuberkulose og malaria, på vegne av NGOer fra utviklede land. Hun var i flere år leder av Ecumenical Advocacy Alliances strategigruppe for hiv/aids. I perioden 2007-2011 ledet hun Kirkens Nødhjelps policykontor for det Sørlige Afrika med kontor i Pretoria, Sør-Afrika. Hun har arbeidet for kvinners rettigheter og for kvinners rett til selvbestemmelse over egen kropp, herunder retten til trygge aborter.
VeggieTales
VeggieTales er en animert serie for barn produsert av Big Idea Entertainment med antropomorfe grønnsaker i historier som formidler moralske temaer basert på kristendommen.
I Norge sendes serien på Visjon Norge som en del av På sporet.
Dubbing
Dubbing til norsk ble utført av Studio Direkte.
Diogo Kent Hubner
Diogo Kent Hubner (født 30. januar 1983) er en brasiliansk profesjonell håndballspiller, som er midtback på det brasilianske håndballandslaget.
Han ble tatt ut til å representere Brasil under Håndball-VM 2013 i Spania og Håndball-VM 2015 i Qatar.
Capitols juletre
Capitol Christmas Tree (tidligere Capitol Holiday Tree) er det juletre som oppstilles hvert år på plenen vest for United States Capitol i Washington, D.C.
Nedtegnelser fra Architect of the Capitol (AOC) viser at et juletre ble innkjøpt i 1919. Men det var ikke før i 1964 at det ble etablert en prosedyre for installasjonen av juletreet.
Tension & Release
Tension & Release er et musikkalbum med WE. Albumet ble utgitt i 2008 og er dedikert til Andreas Dons Kirkvaag og Kristian Dons Kirkvaags far Trond Kirkvaag som døde av kreft 16. november 2007.
Capitols juletre
Treet tennes tradisjonelt i en seremoni tidllig i desember, og forblir tent hver natt til nyttårsdag.
Kontrovers
Sent på 1990-tallet ble navnet endret fra Capitol Christmas Tree til Capitol Holiday Tree. Det ble aldri gitt noen klar forklaring på dette, men navneendringen ble omstridt. Den 29. november 2005, dagen etter at årets tre var ankommet fra New Mexico, ble navnet endret tilbake til Capitol Christmas Tree etter ønske fra Dennis Hastert, Speaker of the House.
Hans Gaas
Hans Hanssøn Gaas (ca. 1500–1578) var en dansk-norsk geistlig, biskop i Nidaros bispedømme rett etter innføringen av lutheranismen i Norge.
Gaas fødtes i Svendborg på Fyn i Danmark som sønn av foreldene Hans Gaas og Christine Baad, begge med adelig bakgrunn. Han studerte i Wittenberg i 1520-årene, hvoretter han i flere år var prest i hjembyen. I 1548 tok han magistergraden i teologi ved Københavns Universitet. Året etter ble han sendt til Trondhjem med mål om å fullføre reformasjonen av kirken i Nidaros. Han ble utnevnt til superintendent, en stilling som han beholdt livet ut.
Etter tilbakeerobringen ble Gaas gjeninnsatt i embetet. Han gjorde en innsats for istandsettelse av domkirken og for å få gjenreist latinskolen til en virkelig katedralskole.
Gaas var gift to ganger:
Leonardo (slepebåt)
«Leonardo», tidligere «Smit Japan», er en slepebåt bygget i 1986 som seiler under finsk flagg. Båten er 28,6 meter lang og 8,7 meter bred.
Nasser Maher
Landslaget
Han representerte Egypt under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hans ble utslått i kvartfinalen.
João Silva
João Silva er navnet til flere personer:
Tennis under Sommer-OL 1912 – Single menn innendørs
Single innendørs for menn under Sommer-OL 1912 i Stockholm ble arrangert i mai 1912 på Östermalms IP.
Overhead (andre betydninger)
Overhead er et engelsk ord med flere betydninger. Det kan for eksempel brukes generelt om et objekt som befinner seg over et annet objekt, eller i overført betydning om en ekstra belastning.
Overhead kan vise til:
Taher Mohamed
Landslaget
Han representerte Egypt under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hans ble utslått i kvartfinalen.
Salah Mohsen
Landslaget
Han representerte Egypt under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hans ble utslått i kvartfinalen.
«Byenes krig»
«Byenes krig» var en bombe- og artillerioffensiv i fem serier under Irak-Iran krigen fra 1984 til 1988 med flyangrep, artilleriangrep og rakettangrep med ballistiske missilvåpen mot iranske befolkningssentre lansert av det irakiske militæret i sann terrorbombing. Saddam Hussein hadde lidd alvorlige nederlag etter de iranske styrkene fordrevet de irakiske styrkene ut og fulgt opp suksessen med en storoffensiv mot Basra i året 1982. Angrepet på Basra ble stoppet, men Saddam prøvd å finne en diplomatisk utvei fra krigen mens man opprettholdt et sterkt forsvar i det neste året. Men Khomeini og de geistlige som hadde konsolidert sin makt i Teheran, gjort det klart at deres mål var å fjerne Saddam fra makten i Bagdad. I slutten valgt de irakiske militære å gå over til total krig inkludert terrorbombing i begynnelsen på året 1984.
Forspillet
Irak invaderte Iran den 22. september 1980, og startet en mellomstatlig konflikt i forhåpning om å vinne til seg den oljerike Khuzestan i sørvestre del av det store nabolandet som var kastet ut i turbulente tider etter den svarte revolusjonen i 1979. Khomeini som hadde tatt makten etter sjahen, ønsket å innføre sine ideer om et teokratisk styresett, en «islamisk republikk» og var ikke bare interessant på å skifte ut regimet, hele statsapparatet skulle reformeres og rives. Dette rammet det iranske militæret meget sterkt, tusenvis av offiserer ble systematisk utrensket fra sine poster og militæret kollapset nesten helt. Saddam Hussein som sto mye svakere i forhold til sjahens Persia og var tvunget til å akseptere Algierstraktaten i mars 1975 hvor man avslo fra kravet på Khuzestan og gi opp de fleste kravene omkring Shatt al-Arab, så sjansen.
Det irakiske flyvåpenet ved krigsutbruddet hadde 295 kampfly, hvorav 12 Tupolev Tu-22B og 6 Tu-16 strategiske bombefly og 68 Su-20/22 jagerbombefly. Av dette var 192 fly sendt ut i den første angrepsbølgen på strategiske mål deriblant flybaser i et håp om å ta det iranske luftforsvaret i overraskelse, men allerede fra det første øyeblikket kom man ut for meget hard motstand fra de fåtallige, men teknologiske overlegne kampflyene deriblant F-14 Tomcat og beredte luftvernsmissilbatterier. De strategiske bombeflyene var mindre effektiv enn ventet under flyangrepene på flybasene, Tu-16 bombebesetninger oppdaget at deres bombesikteutstyr var så dårlig, at man bommet på rullebanene. Tu-22B bombeflyene hadde mer hell med seg, men oppnådde ikke bedre resultater. I det første døgnet mistet irakerne 5 fly, deriblant 1 Tu-16 og 1 Tu-22B.
Den lite lovende begynnelsen på den strategiske bombingen under krigen ble raskt etterfulgt av en bakkeoffensiv som invaderte den sørvestre del av Iran, hvor de irakiske bakkestyrkene avanserte på en bred front på 644 km. Men til tross for mangel på koordinert forsvar og spredte motstand oppdaget de irakiske militære at de hadde overvurderte sin kapasitet og var dårlig forberedt for mer enn begrensede avansementer dypt inn i Iran. Egentlig skyldes dette i Saddam Husseins nøling, selv hvis man hadde territoriale ambisjoner, anså han invasjonen som et forkjøpsangrep i møte med Khomeinis åpenbare trusler om å destabilisere Irak for å velte det sekulære regimet fra makten i Bagdad. I slutten kjørte de irakiske angrepsstyrkene seg fast etter hvert som de iranske forsvarsstyrkene reorganiserte seg, ved å ta fordel av de topografiske forholdene. Saddam Hussein etter bare en uke inn i krigen anmodet om forhandlinger for å ha en politisk løsning, men allerede den gang demonstrert Khomeini og de geistlige at de ikke var lyttebar for argumenter om moderasjon.
To år senere var situasjonen snudde på hodet; de iranske styrkene klarte å beseire de irakiske styrkene i foråret 1982, blant annet ble det fjerde korpset slått under kampene ved Khorramshahr med tap av to divisjoner i mars, deretter mistet Saddam selve Khorramshahr i mai hvor styrkene flyktet bort i uorden. Dermed besluttet irakerne seg for å evakuere det som var tilbake av deres vinninger fra høsten 1980 i et håp om å avslutte krigen. Men i seiersrusen nektet de geistlige å akseptere diplomatiske muligheter, og fattet en viktig avgjørelse om at de skal invadere Irak for å fjerne Saddam fra makten. Det første angrepet var rettet mot Basra, som har en stor sjiamuslimsk befolkning, men helt fra begynnelsen 13. juli 1982 gikk det galt for dem. De irakiske styrkene var ikke for demoralisert til å bli stående og slåss på sitt hjemland, og klarte å stoppe offensiven.
Dette var begynnelsen på en blodig utmattelseskrig hvor frontene knapt flyttet på seg uten at noen av partene kunne vinne avgjørende seirer for de neste årer.
Flystyrkene
Det irakiske flyvåpenet (IrAF) med en bombeflyflåte på cirka 18 fly av type Tu-16 og Tu-22B med en bombelast på 9 tonn var bedre utstyrt for strategisk bombing enn det iranske flyvåpenet (IRIAF), men teknologisk sett var flyene dårligere mot de mindre og flerrolles F-4 Phantom flyene som allerede i det første krigsåret demonstrert en kapasitet for raid dypt inn i Irak helt fram til hovedstaden Bagdad. For begge land vist det seg at den meget lange grensen med fjellkjeder og ulendt terreng vanskelig kunne settes under radarovervåkning, og hvis man klarte å penetrere luftrommet i nabolandet var det nærmest fritt fram mot sine mål utenom mer krigsviktige beliggenheter som hovedstedene. I løpet av krigen ble det færre operative kampfly i IRIAF, som måtte innta en defensiv rolle og dermed kunne bare sende få fly på raid dypt inn i Irak. Saddam hadde derimot fått omfattende støtte fra de fleste stormaktene for sin kamp mot den iranske aggresjonen etter sommeren 1982, og var i stand til å gjenreise flyvåpenet med nye fly og nytt våpen.
Blant annet de franskbygde Mirage F-1 som vist seg fortreffende som jagerbombefly med kapasitet for å trenge seg dypt inn i fiendtlig luftrom, og som ble luftvåpensjef general Hamid Shabans førstevalg fra 1983. Han utformet EQ-varianten som var utviklet etter de irakiske spesfikasjoner, for bombeoppdrag og lengre aksjonsradius med hjelp av de franske teknikerne fra Dassault, skjerpet treningen av pilotene for å ha større kompetanse og selvsikkerhet i møte med de krevende forholdene hvor Iran hadde formidable jagerfly og effektive luftvernsvåpen av vestlig adresse. Shaban klarte å utvide flyvåpenet og gjenreiste stridskapasiteten slik at man kunne i begynnelsen på året 1984 demonstrere en ny slagkraftighet. Derfor var året 1985 kalt «Pilotens år» av Saddam, da Shabans innsats lønnet seg. I løpet av krigen ble 440 nye kampfly levert til Irak, av dette 97 Mirage F-1EQ, 27 Mirage F-1EQ5, 54 Su-20/22, 40 MiG-25 (16 MiG-25R med bombekapasitet) og 4 H-6D (Tu-16) fly. De sovjetiskbygde strategiske bombeflyene holdes i reserve og sendes ut mot befolkningssentre og større mål, ettersom disse var meget sårbart og vanskelig å erstatte, samtidig som disses effektivitet var begrenset. I mangel på annet, i møte med de politiske forlangelsene om å fortsette terrorbombingen, var MiG-25RB armert med bomber for å droppe bomber fra stor høyde og i stor hastighet mot byer.
F-14 Tomcat avskjæringsjagere med sitt Phoenix luft-til-luft missilsystem var langt overlegent enhver irakerne hadde, og dermed hadde man en stående ordre om å avbryte oppdraget ved kontakt med disse flyene. Dette fulgt til en lang rekke mottiltak for å avverge det iranske luftforsvaret fra å guide de patruljerende F-14 flyene mot angrepsformasjonene. Jo færre F-14 man hadde, jo større ble gapene i forsvaret slik at de irakiske flyene kunne komme inn og opererte fritt i det iranske innlandet. IRIAF kunne ikke erstatte sine flyene ettersom det hersket et uformelt våpenembargo mot det fundamentalistiske regimet i Iran, og de amerikanskbygde flyene var vedlikeholdskrevende. For å gjengjelde angrepene på sine sivile befolkningssentre valgt man å bruke ballistiske missiler blant annet mot Bagdad, for å spare egne fly. Dessuten hadde de geistlige gjenopptatt sine angrepene på IRIAF offiserer gjennom luftvåpensjef oberst Hushang Seddiq som fikk 5 piloter henrettet i 1984, og framprovoserte flere avhopper - deriblant med et F-4 Phantom fly som landet i Tyrkia 12. juli 1984.
I 1986 var det iranske luftforsvaret ikke lenge i stand til å hindre angrep når IrAF reorganiserte sine angrepsformasjonene inn i «svarte» og «hvite» grupper for rask hit-and-run angrep sammen med lokkemidler i form av MiG-25RD/PB fly for å stimulere falske rekognoseringstokter og dermed avledet F-14 patruljene bort fra de tiltenkte målene. Først ble det sendt opp store formasjoner som fløy i forskjellige retninger mens man vant høyde og hastighet, deretter gikk de «svarte» grupper i form av fire rekognoseringsfly og jagerfly inn, etterfulgt av de «hvite» med opptil tjue fly. Når Tu-22B fly som kunne flyr supersonisk sendes ut, hadde de alltid eskorte med MiG-29PD og Mirage F-1EQ, for å ramme mål langt vekk som Teheran. Noen ganger var penetreringen så suksessrikt at man ikke var oppdaget før bombene falt på beboere. Svært ofte var bombelasten dumpet på måfå i høy hastighet for å treffe sivile strøk i et tilfeldig mønster for å forstørre terrorvirkningen.
I det siste krigsåret hadde Saddam et formidable flyvåpen, og det var straks sendt ut i kamp i møte med IRIAF som snart var helt maktløst, bare 15 operative F-14 med AWG-9 radarsystem og Phoenix missilsystem var tilbake. Den meget høye intensiteten i året 1987 med opptil 150 tokter per dag hadde drevet det iranske flyvåpenet mot grensen. Først var IrAF sendt ut mot den persiske gulfen for å stoppe oljevirksomheten, deretter startet man den femte runden i «byenes krig» fra 29. februar 1988. Flystyrkene spilt en mindre rolle i denne runden, men bombeoffensiven mot oljeinstallasjonene og befolkningssentre i foråret var endelig blitt for mye for Iran. IRIAF sendt ut sine tilgjengelige Phantom flyene dypt inn i Irak, blant annet bombet i Bagdad i april - men overmakten var for stor.
Tupolev bombeflyene
Det irakiske flyvåpenet hadde en bombeflyflåte på 18 fly ved krigens utbrudd, men historien om disse strategiske bombeflyene under Irak-Iran krigen er dårlig kartlagt med vage og omstridte som motstridende opplysninger. Ifølge offisielle opplysninger hadde Irak kjøpt 12 Tu-22B og 2 Tu-22U bombefly i 1973 og 11 Tu-16 var levert i 1960-årene. Det presise tallet på Tu-16 og Tu-22B flyene er ikke kjent, ikke minst fordi iranerne hadde gjort krav på nedskytninger av et stort antall fly i løpet av krigen med både fly og luftvernsmissiler. Da Sovjetunionen besluttet seg for å gi assistanse til Irak på nytt, hadde man sendte flyteknikere for å overhale bombeflyene, sammen med luft-til-bakke missilvåpen og bombeammunisjon. En omstridt opplysning vil at det også var sendt 4 Tu-22K/KP til Irak fra 1981.
9 Tu-22 og 5 Tu-16 bombefly skal ha blitt skutt ned i løpet av krigen, selv disse opplysningene er omstridt, andre mente det var 7 Tu-22 som hadde blitt skutt ned. Men bombeflyene hadde en viktig rolle under den strategiske bombeoffensiven mot Iran med en høy intensitet i angrepstoktene til tross for F-14 patruljene og HAWK bakke-til-luft missilene med sin rekkevidde og våpenlast på 9 tonn. Tu-16 som et sløvgående og lite kapabelt fly til annet enn konvensjonelle bombeoppdrag måtte ha tung eskorte og utstyr for elektroniske mottiltak, men det var sjeldent iranerne klarte å bryte seg gjennom eskorten. I februar 1985 prøvd to F-5E fly å skyte ned et Tu-16 fly bare for å bli jagd bort av haleskytteren. Tu-22B som et supersonisk bombefly kan flyr solo mot sitt mål med en topphastighet på 1,550 km/t.
Tupolev-flyene var meget ettertraktede mål for iranerne, og hadde sin base i H-3 flybase som lå lengst bort fra grensen mot Iran, så når man skulle angripe dypt inn i Iran, måtte disse mellomlande i Kirkuk. Det var ikke mulig å ha full last helt fram til Teheran, så den vanlige bombelasten var opptil 12 500-kgs FAB-500 bomber. Noen ganger hadde Tu-22B svære bomber, 5-tonns FAB-5000 og 9-tonns FAB-9000 som var droppet i supersonisk hastighet fra stor høyde. Sistnevnt var brukt av Tu-22B på kortere tokter, men hadde en ødeleggelsessone (blast zone) på 250 m i radius. Tu-16 kunne modifiseres for bruk av luft-til-bakke missilvåpen, for å kunne angripe på lang hold uten å konfrontere luftvernsforsvaret rundt storbyene. KSR-2/AS-5 «Kelt» kryssermissiler med en rekkevidde på 200 km var benyttet mot Teheran i 1985. Ifølge andre opplysninger var andre kryssermissiler sett under krigen som Kh-22/AS-4 og KSR-5/AS-6 også brukt av Tu-16 og Tu-22K.
Missilvåpnene
Irak hadde ballistiske missiler i sitt arsenal i begynnelsen på krigen, men sjeldent brukt dem fram til 1983 ettersom disse var upresist og lite effektiv mot annet enn store mål som store bebygde områder. De var ansett som strategisk artillerivåpen ifølge den sovjetiske doktrinen, klassifisert som rakettsystemer på taktisk nivå. Den irakiske hæren hadde 26 ZIL-135 kjøretøyer med utskytningsramper og 160 FROG-7 (FROG står for Free Rocket Over Ground i NATO-betegnelse) og 18 mobile rakettramper med 120 Scud-B. Rekkevidden for FROG-7 med et stridshode på 550 kg var på opptil 70 km mens Scud-B har en rekkevidde på 280 km med et stridshode på 1 tonn.
Det iranske militæret hadde ikke tilsvarende våpen mot dette i sitt artilleriarsenalet i de første fire år av krigen, det var først i 1985 man fikk 6 mobile rakettramper levert fra Libya sammen med 26 Scud-B. Det var innledet et samarbeid mellom Iran og Nord-Korea omkring det iranske rakettprogrammet, som vedvarte i de etterfølgende tiår, og lokalproduksjon av FROG-7 under det lokale navnet Oghab startet i 1986. Det ble også levert 100 Hwasong-5 (Scud-B) til Iran fra Nord-Korea i 1987. Da hadde man brukt ordinære artilleri mot befolkningssentre som Basra, blant annet store 203mm haubitser og 122mm BM-21 rakettkaster.
Fra 1985 ble 500 Scud-B ballistiske missiler levert fra Sovjetunionen sammen med 18 mobile rakettramper til Irak, som iverksatt sitt egne rakettprogram for å improvisere missilvåpenet, blant annet for å kunne angripe den iranske hovedstaden Teheran. Dette programmet med kodenavnet «144» tok to år for å utvikle fram den nye varianten med fordoblet rekkevidde opptil 650 km, men med kun halvparten av vekten på stridshodet ned til 500 kg. Disse missilene var gitt navnet Al-Hussein i ære for den sjiamuslimske imamen. Halvparten av de sovjetiske Scud-B missilene som var levert, ble oppgradert til den nye varianten. Da Saddam lanserte rakettangrepene på de iranske storbyene langt inn i Iran, kunne man frigjøre mesteparten av flystyrkene for oppdrag annetsteds og unngå unødvendig tap og ressursforbruk. I sluttkampene var dette avgjørende, da IrAF kunne slå ut oljeinstallasjonene og støtte bakkestyrkene under de irakiske offensivene i 1988.
Som en del av «Tankkrigen» hadde Iran og Kuwait kommet ut i en uerklærte konflikt med hverandre, ettersom emir Jaber ønsket å opprettholde sitt lands nøytralitet og tillatt oljelevering fra Irak ut til resten av verden. I året 1987 ble det gjort forsøk om å stoppe tankskiptrafikken til Kuwait, noe som fulgt til internasjonal intervensjon da supermaktene rykket inn i den persiske gulfen. To Silkworm sjømålsmissiler var avfyrt fra Al-Faw halvøya på Kuwait for å demonstrere alvoret. Dette gjentok seg i september 1987, da to Silkworm-missiler var sendt ut, det ene traff havneområdet i Kuwait by. Et nytt angrep hendt 22. oktober som respons på amerikanernes ødeleggelse av Rostam oljeplattformene, da en Silkworm rammet al-Ahmadi oljeterminalen. Det var først etter Irak gjenvunnet sine kysttraktene det ble slutt på trusselen, men ikke før en Scud var avfyrt 20. april 1988 mot al-Ahmadi oljeterminalen.
Overgangen til total krig
Allerede mens slaget om Basra pågikk i juli 1982 var den første angrepsbølge mot iranske byer sett, da Ahwaz, Hamedan, Khoram-Abad og Ilam ble utsatt for diskriminerende flyangrep av flyene fra IrAF. I 27. oktober ble det første angrepet med ballistiske missiler mot et sivilt mål i en by, registrert; tre Scud-B ble avfyrt mot byen Dezful. 21 ble drept, 100 skadet under angrepet. Dette gjentok seg 19. desember, da ble store deler av bysenteret raserte med 62 drepte og 287 skadede. Angrepene på Dezful var en maktdemonstrasjon om at man vil opptrappe krigen i møte med Iran. Khomeini og de geistlige var ikke villig til å respektere dette signalet, og fortsatte sine forberedelsene for etterfølgende offensiver.
Ettersom oljeblokaden ikke hadde fått det ønskede resultatet samtidige som stridighetene fortsatte, beordret Saddam på nytt angrep på befolkningssentra i Khuzestan fra 3. til 11. januar 1983, bare for å miste flere fly til F-14 patruljene. I mellomtiden hadde Teheran og Bagdad indirekte dialog, da iranerne publisert et kart hvor man forlangt at de irakiske styrkene skulle trekke seg fra iransk territorium - inkludert irakiske grenseområder Iran/Persia hadde gjort krav på. Saddam nektet å akseptere dette kravet, men signalisert en villighet til et toppmøte med Khomeini som fattet interesse for dette forslaget. I slutten klarte Rafsanjani og Khamenei å overtale storayatollahen til å la være, og det ble utsendt en erklæring 31. januar om at krigsmålet ikke lenge var å tvinge ut Saddams tropper, men å «straffe» ham.
På nytt angrepet irakerne byene med ballistiske missiler, spesielt etter en ny iransk offensiv, «Daggry 4», startet 19. oktober i nord omkring byen Panjvein. Dette ble gjengjeldt med artilleriangrep på sivile strøk i Basra etter Khomeini gav sin tillatelse, ettersom sjiamuslimene ikke hadde reist seg i opprør mot Saddam. FN-sikkerhetsrådet grepet inn den 31. oktober 1983 med FN-resolusjon 540 som forlangt en umiddelbar slutt på militæroperasjonene og all angrep på sivile mål. Mens Bagdad aksepterte FN-resolusjonen, ble den avslått av Teheran.
De geistlige hadde vist seg ubøyelig i sitt krav om at Saddam Hussein måtte gå av, og hadde vist seg lite villig til å akseptere diplomatiske alternativer inkludert våpenstillstand, forhandlinger og dialog. Samtidig hadde den militære ledelsen i Bagdad konkludert med at man ikke kan vinne ved å være på defensiven, og for Saddam hadde alle tenkelige pressmidler feilet. Dermed besluttet man seg for å gå til total krig ved å lansere terrorbombing i håp om å demoralisere det iranske folket. Som et resultat av den iranske utenrikspolitiske satsingen på terrorvirksomhet i Midtøsten som blant annet rammet araberstater og Vesten, hadde Teheran blitt sterkt isolert, og karakteren på regimet gjorde det mulig å plassere ansvaret for et terroristangrep 27. november i Bagdad med 100 drepte, på Iran. I den 1. februar erklærte Bagdad at 11 utvalgte byer vil bli utsatt for terrorbombing og at disse burde evakueres, dette fulgt til et svar om at Iran vil gjengjelde disse angrepene.
Den første «byenes krig»
Den første runden varte fra 7. til 22. februar 1984, etter lang tids advarsler fra Bagdad om at de aktet å lansere angrep på befolkningssentra som respons på truslene fra Teheran om å fortsette stridighetene for å velte Saddams regimet, i sitt svar ovenfor Iraks forsøk om å søke diplomatiske løsning på krigen.
Det første angrepet med to Scud-B ble beordret mot Dezful av Saddam den 12. februar, 40 ble drept og andre 200 skadet. Det første større flyangrepet på en by fant sted den 14. februar da 20 fly bombet i byen Ilam. Irakerne kunne ikke bruke artilleri ettersom de fleste iranske byene lå for langt vekk fra fronten, og var nødt til å bruke ballistiske missiler og fly mens iranske artilleri kunne når irakiske befolkningssentre, først og fremst Basra. al-Faw, al-Qurnah, Mandali og Khanaqin var også truffet av iranske artilleri. I første omgang var det ikke mulig å når byene Teheran, Shiraz, Qom og Esfahan mens IRIAF kunne sende sine flyene dypt inn i Irak helt fram til Bagdad.
Det første iranske gjengjeldelsesangrepet på Basra 12. februar kostet 15 sivilister disses liv. Mens angrepene pågikk, hadde Iran startet tre offensiver; «Tahrir al-Qods» (Frigjøring av Jerusalem) i nord ved Suleimaniyah fra 5. februar og «Daggry 5» fra 14. februar ved Mehran, og siden «Daggry 6» ved Dehloran i Ammarah-provinsen. Disse var avledningsgest for å skjule forberedelsene av en storoffensiv mot Majnoon-øyene, som startet 22. februar som «Operasjon Kheibar». Dette bare oppildnet IrAFs angrepene på de iranske byene, spesielt ettersom Saddam hadde den 18. februar kommet med et tilbud om å halte angrep mot sivile mål. Dette var avslått av Iran.
Irakerne hadde sendt et MiG-25 fly ut til Teheran og Qom for å bryte lydmuren i natten til 17. februar for å skape et psykologisk press på befolkningen. Det var besluttet å øke presset ved å sende ut de strategiske bombeflyene etter Irans avslag, men FN klarte å tvinge Iran til å gå med på irakernes forslag fra 22. februar. I den samme dagen startet «Operasjon Kheibar», og IrAF måtte dermed konsentrert seg om å gi bakkestyrkene støtte.
Den andre «byenes krig»
Angrepene dypt inn i Iran stoppet ikke med avtalen fra 22. februar 1984, istedenfor hadde man startet strategisk bombing mot krigsviktige og mindre viktige mål for å opprettholde et konstant press på Iran så lenge Irak forbli på defensiven. Det var besluttet å ikke retirere Tu-22B flyene fra aktiv tjeneste, men de var sendt ut i nattlige tokter ettersom man ikke hadde eskorte med seg fram til Teheran. Effektene av bombetoktene i foråret 1984 gav marginale resultater, så irakerne besluttet seg for å starte det som er kjent som «Tankkrigen». I mellomtiden hadde disse angrepene fulgt til sivil tap, og avtalen fra 22. februar ble forsterket med en moratorium fra 12. juni 1984.
Det kom en pause på seks måneder for større bakkeoperasjoner fra juli 1984, da Egypt og India lagt fram en fredsplan som ble underlagt studier i Teheran, slik at begge parter kunne oppruste seg for den neste omgangen. Det var først i februar 1985 den strategiske bombingen gjentok seg til den tidlige intensiteten. Denne gangen med Irak i offensiven, fra 27. januar gikk de irakiske bakkestyrkene til angrep i et forsøk om å gjenvinne kontrollen over Majnoon-øyene. Men Iran hadde sin egne plan, «Operasjon Badr», som startet fra 10. mars 1985. Etter å ha halte de irakiske angrepene i slutten av februar gjenvant iranerne initiativet ved å angripe og brøt gjennom til floden Tigris i et håp om å kutte Irak i to.
Saddam som først fant seg i krise, opplevd omfattende støtte fra araberstatene og at hans styrkene var i stand til å reversere de iranske vinningene under meget dramatiske omstendigheter. Irak vant en kostbar, men meget moralsk viktig seier. Men situasjonen var i den første uken meget kritisk, dermed beordret Saddam en ny bombeoffensiv som gjengjeldelse fra 14. mars da Iran for første gang angrepet sivile mål med Scud-B missiler. Dette angrepet kom som et sjokk ettersom irakisk etterretning var holdt i uviten om at Iran hadde fått et arsenal av Scud-B missiler.
Iranerne ment angrepet som var rettet mot Saddam Husseins politisk kontroll over det irakiske folket ved å garantere normalisering tross den pågående krigen, kunne rettferdiggjøres som et resultat av den irakiske bombingen - da kjernekraftverket i Bushehr var sterkt skadet av Etendard fly med AM.39 Exocet missiler 3. mars, fulgt dette til artilleriangrep på Basra. Dette var besvart med hevnangrep på byer ved grensen med Su-20/22 og Mirage F-1EQ.
Det var besluttet i 17. mars at krigssonen som først gjaldt den sørøstre delen av Iran, vil dermed utvides til å omfatte hele Iran, og vil tre i kraft etter få dager for at sivilflytrafikken innenfor Iran kan deaktiveres. Allerede like etter det første Scud-angrepet på Bagdad var den andre runden i «Byenes krig» startet.
Scud-angrepet kom overraskende på Saddam Hussein, som beordret flyvåpensjef Shaban om å finne ut hvordan man kan angripe Teheran så ofte som mulig uten å risikere uaksepterte tap. Svaret var bruk av eskorte for de strategiske bombeflyene og de nylige leverte MiG-25RB rekognoseringsflyene som kunne frakte bombene. MiG-25RB flyene utplasseres i Kirkuk flybase hvorfra man kan bruke mindre enn en halvtime flygning for å komme fram til Teheran. Ved dropp i Mach 2 vil bombene fortsette 40 km videre mot det tiltenkte målet, og dermed kunne ikke luftvernsforsvaret stoppe angrepene. Ikke bare var bombeflyene gitt eskorte, de var også under en kompetent ledelse som samtidige sendte flyene mot separate mål for å overstrekke det iranske forsvarets reaksjonsevne, slik at IRIAF ikke kunne avverge større angrep som sett 25. mars da 7 Tu-22B uten varsel bombet i Teheran.
IrAF som respons på dette sendt de eldre Tupolev Tu-16 bombeflyene ut for første gang på lenge. Tu-16 hadde både luft-til-bakke missiler og bombelast med seg under toktene, hvor man hadde tung eskorte. Under et nattlig angrep bombet 4 Tu-16 den iranske hovedstaden, drepte 78 sivilister og skadet 325 andre. Ved begynnelsen på juni 1985 var Teheran sterkt preget av de daglige og nattlige angrepene med store ødeleggelser, flere tusen skadede i hospitalene og kronisk strømbrudd. Men terrorbombingen hadde ikke den ønskede virkningen, de geistlige nektet å gi etter og det var besluttet at bombeflyene skulle sendes mot oljefasilitetene. En ny FN-avtale fra 15. juni var straks akseptert av Saddam, som nektet å svare på et provoserende Scud-angrep på Bagdad i den neste dagen.
Den tredje «byenes krig»
Det irakiske flyvåpenet konsentrerte seg om å slå ut oljeeksporten fra Iran, men kom ut for et kraftig forsvar som tok en toll på de angripende flyene. Da hadde Irak blitt det største våpenimportlandet i året 1985, idet en samlet verden med få restriksjoner tillatt omfattende våpensalg og våpenassistanse til det irakiske militæret. En rekke mindre offensiver fra Iran fant sted, men disse var nytteløse gest i en krig som hadde kjørt seg fast. To viktige hendelser fant sted, Saddam Husseins møte med Mikhail Gorbatsjov 16. desember 1985 hvor det ble avtalt at 300 eldre Scud-B missiler vil bli levert til Irak; og OPEC-vedtaket om å senke oljeprisen ned til 15 dollar per fat. Dette skulle bli fatal for det iranske regimets forhåpninger om å fjerne Saddam fra makten.
I januar 1986 klarte de irakiske styrkene å gjenerobre en del av Majnoon-øyene, men iranerne besluttet seg for å forlede irakerne til å tro den ventede storoffensiven vil skje i myrene omkring Majnoon-øyene eller omkring Basra, for å ta dem i overraskelse. Planen lykkes over all forventning under «Daggry 8»-offensiven fra 9. februar. Det irakiske forsvaret på al-Faw halvøya mellom Basra, Kuwait og Shatt al-Arab ble overløpet av de iranske styrkene. Irakerne klarte å stabilisere situasjonen, men forbindelsen med den persiske gulfen gikk tapt. For å «straffe» Iran for dette, ble iranske byer på nytt angrepet, og den tredje runden startet 10. februar.
Under det første angrepet på Teheran deltok 6 Tu-22B bombefly, dette besvares med tre Scud-B missiler i løpet av to dager. Terrorbombingen var vanskelig å gjennomføre i tillegg til den strategiske bombingen og støtte til bakkestyrkene med for få fly og for mange mål i korte tidsperioder. Først etter situasjonen hadde stabilisert seg på al-Faw kunne IrAF gå til angrep med full kraft med en innlært operasjonsplan for sine flystyrkene i bruk av taktikk for å redusere det iranske luftforsvarets effektiviteten, og etter kort tid var virkningene merkbart; sivilbefolkningen som hadde kommet under angrep, uttrykket sterk misnøye på fravær av forsvar av disses hjemstedene. IRIAF prøvd gang på gang å stoppe det verste, men de hadde for få tilgjengelige fly og for store gap i sitt forsvar som store irakiske formasjoner kunne flyr gjennom.