cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Otto Øgrim
Allerede høsten 1940 ble han involvert i ettertningsarbeid sammen med Sverre Midtskau, som kom fra Storbritannia i oppdrag for SIS.
Tiendebytte
Historie
På 2000-tallet har Tiendebyttet blitt mer profesjonalisert og er blitt utvidet til et kombinert handels- og kulturarrangement.
Otto Øgrim
Øgrim var i mange år ansatt som universitetslektor i fysikk ved Universitetet i Oslo. Han er forfatter og medforfatter av ei rekke bøker om fysikk, blant annet i forbindelse med Roterommet-serien, skolebøker og målestandarder.
Øgrim var sønn av Tobias Immanuel Øgrim, som blant annet var leder for Frelsesarmeen i Norge. Otto Øgrim var far til forfatteren Tron Øgrim og professor Leikny Øgrim. Han var bestefar til rapperne Elling og Aslak Borgersrud i Gatas Parlament og til journalist og politiker Liv Gulbrandsen.
Riberhus
Riberhus ble bygget som kongelig borg i 1100-tallet på en 8 meter høy borgbanke omgitt av voldgraver. Siste gang det ble foretatt utvidelser og tilbygninger var på 1500-tallet under kong Christian III. Slottet fikk en hård medfart under krigene med svenskene og ble revet ned i siste halvdel av 1600-tallet. Borgbanken, som ble undersøkt av Nationalmuseet på begynnelsen av 1940-tallet er stadig synlig.
Riberhus inngår i folkesagnene omkring dronning Dagmar, og det er reist en statue av henne på borgbanken.
Jack London
Jack London (født John Griffith Chaney 12. januar 1876 i San Francisco i California i USA, død 22. november 1916 i Glen Ellen i Sonoma County i California) var en amerikansk forfatter. Han var i ungdommen innom flere yrker, bl.a. sjømann og som gullgraver i Klondyke i 1897. Opplevelsene som sjømann og som gullgraver gav ham bakgrunn for flere av bøkene han skrev. Han var også selv landstryker i USA en tid. Opplevelsene fra dette er skildret i boka Landstrykerliv.
Bakgrunn
London var uekte barn av Flora Wellman (1843–1922), av god borgerlig bakgrunn, og filosofen, astrologen og vandrepredikanten William Henry Chaney (1821–1903), kalt professoren.
Avisen San Francisco Chronicle skrev 4. juni 1875 at Chaney under dramatiske omstendigheter hadde jaget Flora Wellmann på dør, fordi hun ikke hadde gått med på en abort. Derpå forsøkte hun å begå selvmord med en overdose opium og skjøt seg - i kinnet -, men kunne bli reddet fra dødens vold.
Den 7. september 1876 giftet Flora Wellman seg med en krigsveteran fra Pennsylvania, tømmermannen, forretningsmannen og bonden John London. Han drev blant annet med salg av symaskiner. Ekteparet flyttet over til Oakland, der John London åpnet en kolonialbutikk. Familien levde et liv i armod og flyttet en del rundt i området rundt San Francisco Bay. I 1886 kom familien tilbake til Oakland. John London var nå så godt som invalid, og det var opp til moren og den unge Jack London å forsørge familien. Han bodde på denne tiden for det meste i leiligheten til den tidligere negerslavinnen Virginia Prentiss, som nærmest ble hans fostermor og preget ham i høy grad. Begge «mødre» skulle overleve Jack London og bodde mot slutten sammen i felles hushold.
Tidlige beskjeftigelser
Jack London forsøkte seg i sin ungdom på en rekke yrker, blant annet avisbud, havnearbeider, cowboy og Gullgraver. Under den russisk-japanske krig 1904-05 var han korrespondent for Hearst-pressen. Han vandret på sin fritid rundt i USA og Canada og var også meget på Hawaii.
Forfatter
Han hadde selv vært landstryker, sjømann og gullgraver innen han ble forfatter, og mange av hans bøker utspiller seg i villmarken eller på havet. Hans mest kjente roman er The Call of the Wild, 1903, som handler om en hund som mot sin vilje blir tatt fra den solrike Santa Clara Valley i California og blir trekkhund i et hundespann i Klondike. Et par andre kjente bøker er The Sea Wolf som handler om en hardfør selfanger, og Martin Eden som er en selvbiografisk roman.
Han er også kjent for sine sosialistiske holdninger som han fikk etter å ha lest Det kommunistiske manifest. Dette gir seg uttrykk blant annet i boken The Iron Heel fra 1907.
Jack London var meget produktiv og rakk trass sitt korte liv å skrive totalt 49 romaner og mange noveller. Som forfatter ble han uhyre fremgagsrik. Det finnes to sider av den litterære Jack London: dels den samfunnskritiske, dels den villmarksskildrende. Det er som den sistnevnte den største fremgangen kom.
Jack Londons død ble omdiskutert, og det fantes mistanker om selvmord med en overdose morfin.
Achranoxia
Achranoxia er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore, brunlige oldenborrer med forholdsvis langstrakt kroppsform. Kroppen er kledt med smale, hårlignende skjell. Snuten er bredt spadeformet.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sentral-Asia.
Randers Fjord
Randers Fjord er Gudenåens utløp i Kattegat. Noen forventer at det skal starte på Randersbro, dvs. inne i Randers, men den sterke strømmen og det smale løpet gjør at det er først etter Uggelhuse der den sprer seg i Grund Fjord, det er så mye salt at du kan regne det som en fjord. Den indre delen ble i tidligere tider kalt for gudenfjord. Fjorden er ca. 30 km lang fra Randers til utløpet på Udbyhøj. Det er to ferjeruter over bukten; Én ca. midten av fjorden nær Voer-Mellerup og én ytterst ved Udbyhøj.
Fjorden har vært av stor betydning som transportforbindelse for varer til det indre av Jylland, som før landveiene ble bygget i stort omfang ble forsynte via Pramfarten på Gudenåen.
Den nordlige delen av fjorden, inn til Mellerup er en del av Natura 2000-område 14 Ålborg Bugt, Randers Fjord og Mariager Fjord og er både ramsarområde, habitatområde og fuglebeskyttelsesområde.
Borek Sedlák
Han debuterte i verdenscupen med 50.- og sisteplass i skiflygingsbakken i Harrachov 13. januar 2001. Hans beste individuelle plassering i verdenscupen er 16.-plass i Kulm 10. januar 2010. Sammenlagt i verdenscupen ble han nummer 47 i sesongen 2007-08.
Han deltok i skiflygings-VM i 2006 og 2008, med 6.-plass (av 13 lag) med Tsjekkia i lagkonkurransen og 31.-plass i den individuelle konkurransen som beste resultater, begge i Oberstdorf i 2008.
I OL i Torino (Pragelato) i 2006 han nummer 38 i normalbakken og nummer 40 i storbakken. I lagkonkurransen ble Tsjekkia med ham på laget nummer 9 (av 16 lag).
I vinter-Universiaden i 2005 ble han nummer 33 (av 49 deltakere) i normalbakken i Seefeld og nummer 36 (av 46 deltakere) i storbakken i Innsbruck.
På tross av navnets likhet med det tyrkiske bakeproduktet har Sedlák cøliaki og tåler ingen former for børek.
Skjeberg
Skjeberg (uttales Sjebærr og lokalt ofte kalt Stasjonsbyen) er et tettsted i Sarpsborg kommune i Østfold. Skjeberg var et prestegjeld og en kommune i Østfold, fra 1992 en del av storkommunen Sarpsborg. Skjeberg er nå et kirkesogn i Sarpsborg prosti. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger som en øy i det rike jordbruksområdet sør på Skjebergsletta, i et gammelt kommunikasjonsknutepunkt. Skjeberg ligger omtrent 12 kilometer sør for Sarpsborg sentrum, ca. 20 kilometer øst for Fredrikstad sentrum og 19 kilometer nordvest for Halden sentrum.
Tor Saglie
Tor Johan Saglie (født 13. september 1949) er tidligere departementsråd i Justis- og beredskapsdepartementet.
Skjeberg
Historie
Navnet Skjeberg kommer av Skjalf, som betyr en flattrykt høyde. Dette er et eldgammelt bosetningsområde som tidlig ble isfritt, omkring 8000 f.Kr. I Skjeberg er det et felt med helleristninger på Solberg ved fylkesvei 130. I Skjeberg gjorde man i 1979 et sensasjonelt funn av et 111 cm lang, treskåret norrøn gud, datert til omkring 200 e.Kr. Skjeberggubben er et enestående funn og utgjør en gud i helfigur.
H-time
H-timen er det planlagte tidspunktet for en militær operasjon. H-en står for det engelske hour.
Tor Saglie
Saglie er utdannet cand.polit. (statsvitenskap) fra Universitetet i Oslo fra 1976. Han ble Norges første arbeids- og velferdsdirektør da Arbeids- og velferdsetaten og Arbeids- og velferdsforvaltningen (NAV) ble opprettet 1. juli 2006. Han har tidligere vært blant annet departementsråd i Kommunal- og regionaldepartementet fra 2003 og universitetsdirektør ved Universitetet i Oslo. 4. mai 2010 kunngjorde Saglie at han ikke ønsket å fortsette som Nav-direktør etter at åremålsperioden hans gikk ut sommeren 2011.
Skjeberg
Historie
Skjeberg kirke er fra middelalderen, men er senere ombygd på 1700-tallet og restaurert i 1968 i denne stilen. Her var det også trefninger i 1814 i forbindelse med svenskenes framrykning, i tiden før inngåelsen av Mossekonvensjonen.
Tor Saglie
Saglie ble utnevnt som departementsråd 27. april 2012, først som fungerende, og fra 7. september 2012 som fast departementsråd.
Skjeberg
Historie
Skjeberg utviklet seg først til et tettsted i moderne forstand etter at Skjeberg stasjon ble opprettet i forbindelse med Smaalensbanen åpning i 1879. I tillegg til Skjeberg stasjon var det fire stoppesteder, Foss (km 116,24) opprettet 1916 nedlagt 26.05.1968, Guslund (km 120,16) opprettet 1913 nedlagt 26.05.1968, Torgauten (km 121,34) opprettet 1925 nedlagt 1936 og Øiestad (122,77) opprettet 1936 nedlagt 26.05.1974. Ved Øiestad ligger Jørstad/Høyli tunnel (km 122,72), med en lengde på 26 meter.
Tor Saglie
Han er gift med tidligere statsråd Tove Strand.
Skjeberg
Historie
Skjeberg var egen kommune fra 1838 til 1992, da den ble del av den nye storkommunen Sarpsborg.
Tettstedet
Skjeberg er etter kommunesammenslåingen å forstå som et område, om enn noe mindre enn den gamle kommunen. Sentrum i dette området er som i gamle Skjeberg kommune, Stasjonsbyen. Selv om Skjeberg stasjon har vært nedlagt siden våren 1983, er navnet fremdeles i bruk (2010). En person fra Skjeberg (den gamle kommunen) kalles populært en «skjebring». Skjeberg har flere idrettsklubber, blant annet Skjeberg Sportsklubb, golfklubb, volleyballag, rideklubb, mm.
Det brasilianske instituttet for geografi og statistikk
Det brasilianske instituttet for geografi og statistikk (portugisisk Instituto Brasileiro de Geografia e Estatística), vanligvis kjent med akronymet IBGE (etter det portugisiske navnet) er et offentlig institutt satt opp av den føderale administrasjonen i Brasil. Instituttet ble opprettet i 1934 som Det nasjonale instituttet for statistikk (Instituto Nacional de Estatística). Det var først i 1938 at de fikk det nåværende navnet.
Liberia (Costa Rica)
Liberia er en by og hovedstad i provinsen Guanacaste i Costa Rica. Den er bostedet til de fleste av innbyggerne i kantonen Liberia. Selve bydistriktet hadde 53 382 innbyggere i 2011. Kantonens areal er på 1436,47 km².
Liberia befinner seg på Nicoyahalvøya, 215 kilometer nordvest fra landets hovedstad San José.
Den blir ofte kalt «Den hvite byen», fordi gatene tidligere var lagd av et hvitaktig materiale. Den ble grunnlagt under navnet Guanacaste i 1769. I 1836 fikk den bystatus. Byen endra navn til Liberia i 1854, og het i en kort periode Moracia.
Det brasilianske instituttet for geografi og statistikk
IBGE har oppgaver tilknyttet naturgeografi, sosialgeografi, demografi og økonomi som også innebærer å gjennomføre folketellinger samt å sammenstille all denne informasjonen. IBGE forsyner deretter de føderale statsmaktene, delstatene og kommunene med denne informasjonen. Informasjonen går også til andre institusjoner og til publikum generelt.
Liste over borgermestre i Hvannasund
Liste over borgermestre i Hvannasund. Hvannasunds kommuna på Færøyene ble opprettet ved en kommunedeling i 1950.
Helmut Ormestad
Helmut Johan Ormestad (født 12. mai 1913 i Oslo, død 10. august 1993 i Oslo) var en norsk fysiker og professor ved Universitetet i Oslo.
Liste over borgermestre i Hvannasund
Fotnoter
<references group='lower-alpha'/>
Helmut Ormestad
Ormestad ble sammen med Otto Øgrim kjent for NRK-serien Fysikk på Roterommet, og han var medforfatter i en rekke lærebøker. Han var også mye brukt som foredragsholder om human-etiske emner.
I 1983 var Ormestad én av fire mottakere av Cappelenprisen for et meget brukt verk om fysikk for videregående skole, Rom Stoff Tid, som han skrev sammen med Otto Øgrim og Kåre Lunde.
Skjeberg
Tettstedet
I nær tilknytning til Stasjonsbyen, ligger Høysand og Kvastebyen (kalles på folkemunne «Feriehjemmet»). Høysand har en populær badestrand, stor campingplass og en foreningseid båthavn. I Skjeberg ligger også Skjeberg Folkehøyskole.
Skjebergkilen har hytter og fritidseiendommer, og nærmere 3000 båtplasser. Skjeberg har også god tilknytting til Hvalerøyene, som er populære reisemål for skjebringer med båt. Skjeberg har postnumrene 1746 og 1747, hvor skillet går langs jernbanen.
I 2009 åpnet Stasjonsbyens tredje matbutikk, Rema 1000. Kort tid etter ble driften ved Coop Prix lagt ned og Joker ble lagt ned i 2014. Rema 1000 er per 2015 Skjebergs eneste matbutikk.
Områder i Skjeberg
Det finnes mange lokale stedsnavn i Skjeberg. De viktigste er:
Maritimt liv
Det er også mange som besøker nabolandet Sverige. Ikke langt unna ligger Strömstad, Kosterøyene, Hunnebostrand, Smögen og Grebbestad.
Det er også gode fiskemuligheter her, med stor sjanse for å få makrell, torsk, hvitting eller sjøørret, for å nevne noen. Det fiskes mye fra en brygge i Høysand, der det tidvis kommer inn store stimer.
Marinaer i Skjebergkilen
I egen skjærgård, Skjebergkilen, finnes mange marinaer
Kiosken i Høysand
Verdt å nevne er den turkise kiosken Isi Bar ved båthavna i Høysand. Siden slutten av 1970-tallet har det blitt servert is og mat fra denne vesle kiosken, drevet av kioskeierne Augusto og Henning Lange. Også tidligere var det kioskdrift her, men nevnte duo har gjort kiosken populær og kjent langt utenfor lokalsamfunnets grenser. I 2014 tok Elisabeth Mikalsen over driften av kiosken.
Barry Eisler
Barry Eisler (født 1964 i New Jersey, USA) er en amerikansk forfatter.
Eisler er utdannet ved Cornell Law School. Etter utdannelsen arbeidet han fra 1989 i tre år for den amerikanske statsadministrasjonen. På forskjellige tidspunkter har han opplyst henholdsvis at han «var lønnet av» USAs utenriksdepartement eller at han arbeidet for CIA. Deretter arbeidet han i omkring 10 år som jurist med internasjonal lov. I denne perioden arbeidet han blant annet ett år i Tokyo for det japanske advokatfirmaet Hamada and Matsumoto, og tre år i Osaka som rådgiver for Matsushita Electric and Industrial.
Under oppholdet i Japan tok Eisler svart belte i judo ved The Kodokan Institute i Tokyo. Han har også trent karate, brasiliansk jujutsu, boksing og bryting.
Eisler debuterte i 2002 med Rain Fall, den første romanen i en prisbelønnet, bestselgende serie thrillere om den halvt amerikanske, halvt japanske leiemorderen John Rain. Bøkene er oversatt til 15 språk. Eisler er nå forfatter på heltid.
Etter at salget av thrillerserien tok av, har Eisler i noen grad dyrket et image som vennligsinnet, men hemmelighetsfull, teoretiserende voldsnerd. Han sier nå at han i årene 1989–93 skal ha arbeidet for CIAs daværende Directorate of Operations (avdelingen for hemmelige operasjoner), hvor han blant annet skal ha fått opplæring i paramilitære operasjoner. Han forteller også gjerne om en livslang interesse for «forbudt kunnskap» og om sitt bibliotek esoteriske bøker om draps- og spionkunst.
Kåre Lunde
Kåre Johannes Lunde (1919–91) var en norsk fysikklærer og forfatter.
Han var, sammen med Helmut Ormestad og Otto Øgrim, en av delvinnerne av Cappelenprisen i 1983 for et meget brukt verk om fysikk for videregående skole, Rom Stoff Tid.
Fylkesvei 392 (Møre og Romsdal)
Fylkesvei 392 (Fv392) i Møre og Romsdal var en kort forbindelsesvei mellom europavei 39/europavei 136 og i Breivika i Spjelkavik i Ålesund. Veien var 197 meter lang.
Da Fv398 fikk nytt nummer fylkesvei 534 i 2019, ble Fv392 arm av denne.
Synagogen i Trondheim
Synagogen i Trondheim ligger i Arkitekt Christies gate 1b, og ble innviet i 1925, i en tidligere stasjonsbygning for den gamle Throndhjem stasjon. Bygningen ble tegnet av Georg Andreas Bull og ferdigstilt 1864 til åpningen av Trondhjem–Størenbanen. I 1884 ble den nedlagt som jernbanestasjon og senere kjøpt av Frelsesarméen. Det Mosaiske Trossamfund kjøpte bygningen i 1924, og etter omfattende ombyggingsarbeid ble den nye synagogen innviet tirsdag kveld den 13. oktober 1925. Samtidig ble den gamle synagogen i St. Jørgensveita nedlagt.
Fylkesvei 204 (Akershus)
Fylkesvei 204 i Akershus gikk mellom Engelsrud og Vollen i Asker.
Synagogen i Trondheim
Under andre verdenskrig ble synagogen konfiskert av de tyske okkupasjonsstyrkene i 1941 og brukt til forlegning, og det ble gjort mye skade på interiøret. Etter en omfattende reparasjon ble synagogen igjen innviet høsten 1947.
Fylkesvei 204 (Akershus)
Traséer: Vollen – Guibekken (3,1 km), Øvre Gjellum – Engelsrud (8,4 km)
Synagogen i Trondheim
I 1997 ble det jødiske museet åpnet i et rom i synagogebygningen. Restitusjonsfondet gjorde det mulig å utbedre bygningen, og fra sommeren 2000 ble det utført en omfattende restaurering og ominnredning av 1. etasje. Synagogen ble gjenåpnet i 2001 med bibliotek, multimediasenter og et kraftig opprustet jødisk museum.
Fylkesvei 204 (Akershus)
2019 ble veien erstattet av fylkesvei 1439 og fylkesvei 1438.
Sykling under Sommer-OL 1972
Sykling under Sommer-OL 1972. Sykling var med for 17. gang på det olympiske programmet under OL-1972 i München. Det ble konkurrert om totalt sju olympiske titler, to på landevei og fem på bane, kun for menn. Sovjetunionen ble beste nasjon med to gullmedaljer.
Individuelt (182,4 km)
Jaime Huélamo ( ESP) ble diskvalifisert på gunn av positiv dopingtest.
Lagkonkurranse (100 km)
Hennie Kuiper, Cees Priem, Fedor den Hertog og Aad van den Hoek ( NED) (Tid 2:12:27.1) ble diskvalifisert på grunn av positiv dopingtest.
Enholmen
Enholmen er ei øy utenfor Slite, nordøst på øya Gotland. Her ligger Enholmen festning fra midten av 1800-tallet. Festningen er bygd på restene av Karlsvãrds festning fra 1600-tallet. Øya har også fungert som et karantenested, der folk med mistenkelige symptomer ble sendt før landgang på Gotland. På vestsiden ligger det en kolerakirkegård. I dag er øya er primært et militært anlegg, som fram til slutten av 1990-tallet var under militær beskyttelse. Litt mot øst ligger Grunnet, som også var et militært begrenset område.
Enholmen festning eller Enholmens batterier ble bygd i årene 1854-1858. Bakgrunnen var Krimkrigen som hadde startet i 1853 og behovet for å beskytte Slite havn. På festningen ble det anlagt to kasematter for å beskytte innløpet til Slite. Etter hvert ble det også bygd fire bombekanoner og åtte granatkanoner. Det ble også bygd noen trebygninger for innkvartering av soldatene. Da Enholmen ikke lenger fungerte som krigshavn, ble det i 1905 bestemt at kanonene skulle selges og bygningene leies ut.
.invalid
.invalid er et reservert toppnivådomene som ikke er beregnet for faktisk bruk i det globale DNS. Det ble definert i juni 1999 av RFC 2606, sammen med .test, .localhost og .example.
Formålet med opprettelsen av .invalid var å stille et TLD til rådighet som kunne benyttes i tilfeller hvor en bruker ønsker å oppgi en adresse som man vet ikke virker.
Bruk av .invalid som siste del av en bevisst feilaktig email-adresse er sterkt anbefalt, da det vil minimalisere belastningen på legitime systemer hvis adressen skulle bli sanket inn av spammere. Hvis den bevisst feilaktige adressen inneholder et gyldig og eksisterende domene (og mange åpenbare muligheter som example.com er faktisk gyldige) så vil massemailing til ikke-eksisterende subdomener og brukere måtte rutes og deretter forkastes av serverne som tilhører det domenet. Hvis domenet i den bevisst feilaktige adressen ikke er gyldig, så er det likevel nødvendig med en viss mengde DNS-aktivitet for å fastslå dette. En lookup på en .invalid-adresse derimot, kan forkastes ved første anledning.
Enkelte anser bruken av ugyldige adresser i et «Fra»-felt (for eksempel, i posteringer til nyhetsgrupper) for å være i strid med standardene, enten det er korrekt markert med bruk av .invalid-TLD'et eller ikke. Bakgrunnen er at en mulig tolkning av de relevante RFC dokumenter er at slike felter alltid må inneholde gyldige adresser som forfatteren av beskjeden kan nås på.
Kilder
トップレベルドメイン Toppdomän
Pommac
Pommac er en svensk brus som har eksistert siden 1919. Oppskriften er hemmelig, men det sies at den inneholder ca. 25 fruktsorter.
Carlsberg besluttet i 2004 å legge ned produksjonen på grunn av sviktende salgstall, men etter at 50 000 skrev under på en protestliste, besluttet Carlsberg å fortsette salget.
Historikk
Pommac ble skapt av Anders Lindahl (født i Närke i 1860), og lansert i 1919. Lindahl produserte også legemidler som Lazarol og Lazarin og vaskemiddelet Vita Tvättbjörn. Anders Lindahl eide flere fabrikker, bl.a. Kallebäcks Vattenfabrik i Göteborg, som lå der Världskulturmuseet ligger i dag. Der arbeidet laboratoriesjef Alfred Nummelin, som blandet ulike ekstrakter med vann, og tilsatte kullsyre. De ulike blandingene ble sendt til Stockholm, der de ble prøvesmakt av Anders Lindahl. Den endelige versjonen ble kalt Pommac, et navn som er en kombinasjon av Pommery og Cognac.
Pommacs store gjennombrudd kom på Göteborgsutstillingen 1923. Etter Lindahls død i 1932 ble firmaet Fruktus, som markedsførte Pommac, drevet av sønnen Frithjof Lindahl.
Reklame
Blant det reklamemateriellet som har vært benyttet til å markedsføre Pommac siden lanseringen i 1919, står kanskje kunstneren Isaac Grünewalds reklameplakat i en særstilling. Grünewalds originalmaleri viser i bildets nedre kant et ungt par foran et rundt bord med hvert sitt høystettede glass foran seg. Bordet er skjermet for solen av en solparasoll. Kvinnen og mannen er vendt halvveis mot hverandre, som i en hyggelig passiar. Glassene er fylt av en gyllenbrun drikk. Fremfor paret – og oppover i bildeflaten – ser man en scene som kan være hentet fra en fasjonabel strandpromenade; man ser flere solparasoller og nederst ved strandkanten et yrende folkeliv. Bildet er egnet til å lede tankene hen på feriestemning og glade sommerdager.
I Norge
Også i Norge ble det solgt drikkevarer under merkenavnet Pommac. En knapp uke før 17. mai i 1956 ble det eksempelvis rykket inn følgende annonse på førstesiden i Nordlands Avis:"«Prøv POMMAC""den nye drikken""med den nye smaken""Har de prøvd POMMAC – drikken med den friske, rene smak og utsøkte vinbouquet? En kjølig POMMAC servert i vakre glass er en herlig forfriskning, men samtidig også en kultivert matdrikk.""POMMAC koster noen øre mer – men gir Dem også mer – og er skattet av alle ved alle anledninger.""POMMAC""den moderne drikken""for moderne mennesker»"Imidlertid var Pommac blitt introdusert på det norske markedet flere tiår tidligere; i 1938 stod det for eksempel om Pommac som et alternativ til alkoholholdige drikker i en bok utgitt av psykiateren Trygve Braatøy på Tiden Norske Forlag.
Slaget ved Shoreham
Slaget ved Shoreham er et av de mange glemte sjøslag fra de engelsk-franske krigene. Det var et av de største sjøslagene i historien som kom i skyggen av slaget på Solent den 18.-19. juli 1545. Over tre hundre krigsskip var involvert i sjøslaget som endte uavgjort, men som engelskmennene strategisk sett vant ettersom franskmennene dro tilbake til sine baser.
Bakgrunnen
Solent-slaget sluttet godt for engelskmennene etter at d`Annebault måtte avslutte sitt angrep på Portsmouth og den engelske flåten under admiral Lisle. Den franske admiralen seilte tilbake over Kanalen og nådde Boulogne der han overførte 4 000 soldater og 3 000 ingeniørsoldater til beleiringshæren. Deretter prøvde d`Annebault å sette havnebyen under blokade, men vindforholdene var vanskelig. Blokaden ble ikke en stor suksess for den franske flåten. Små smuglerfartøy fra andre land kunne uten store vansker frakte forsyninger inn til Boulogne.
10. august tvang en østlig kuling d`Annebault vekk fra strendene og ut i Kanalen. Den franske flåten ble drevet opp mot kysten av Sussex på det engelske fastlandet. Lisle hadde allerede kommet ut på sjøen med en sterk flåte på 116 skip og kongelige ordrer om å søke opp og beseire franskmennene i et sjøslag og deretter sikre seg herredømmet over Den engelske kanal. Med tanke på de franske galeiene som hadde vist sitt store potensial i kamp, tok lord Lisle med seg en respektabel styrke på 9 nye og 6 eldre galeasser i tillegg til andre åredrevede fartøyer. Disse skipene skulle uavhengig av vinden stoppe angrepene fra galeiene.
D`Annebault og Lisle observerte hverandre utenfor Sussex og innledet de første manøvreringer for å kunne engasjere hverandre etter egne valg. Den som klarte å komme i lovart, kunne gå til angrep med vinden i ryggen. Først 15. august 1545 var flåtene så nære hverandre at det kom til trefninger. Allerede under de innledende kampene kom de franske galeiene i kamp med de engelske galeasene.
Den franske slagplanen
D`Annebaut som hadde kommet i lovart, startet slaget med et angrep med sine galeier. Galeiene skulle være avantgarden i det franske storangrepet på den engelske krigsflåten, i tråd med det taktiske konseptet franskmennene hadde utarbeidet.
Disse 26 galeiene med åredrift og kraftig bestykning skulle rekognosere, teste fiendens styrke og deretter angripe i samlet styrke for å bryte opp fiendens slagordenen. Deretter skulle hoveddelen den franske flåten i slagorden gå til angrep for å spre engelskmennene i alle retninger. Dersom vinden snudde eller økte i styrke, skulle galeiene vende tilbake til den franske armadaen som i en defensiv slaglinje skulle avvise ethvert angrep fra engelskmennene.
Lord Lisle hadde organiserte flåten i tre formasjoner, avantgarde, slagorden og «the wing», flankestyrkene. Fra flankestyrkene kom de engelske galeassene fram for å møte det franske angrepet.
Galeasser
De franske galeier under tidligere stridigheter hadde vist sitt potensial som et farlig våpen, spesielt i kystnære farvann og i rolig vær med lite eller ingen vind. Henrik VIII fikk som svar på dette utviklet et «hemmelig» våpen: den engelske galeassen. Det var en krysning mellom en galei og et seilskip som en karavell eller gallion. Den engelske galeassen var et meget velegnet seilfartøy som kunne ha et stort antall årer sammen med et undervannskrog var tatt fra galeien. Over hoveddekket med årene satte man et batteridekk med kanoner. Den engelske galeassen var inspirert av handelsgaleiene fra Venezia kjent som galea grosse som ble brukt til luksusfrakt mellom Venezia og Flandern.
En vanlig galeass på Henrik VIIIs tid var fra 80 til 200 tonn og delt i to klasser. De minste hadde tre master og 60 årer og mindre skyts. De store fire master og vanlig kanonskyts om bord. Lord Lisle hadde seilt ut i Den engelske kanal med seg tre store galeasser: «Grand Mistress» (28 kanoner), «Anne Gallant» (50 kanoner) og «Greyhound» (45 kanoner) – muligens med tyngre kanoner i forstevnen. Totalt 15 galeasser hadde dratt til sjøs sammen med flere row-barges, en mindre variant av galeassen, for å møte den franske galeieskadren på 26 galeier.
Slaget
De engelske galeassene støttet av row-barges klarte å få overtaket i kampene mot galeiene. Den sterke ildkraften fra de engelske fartøyene stoppet og slo tilbake det franske angrepet. Galeiene snudde for å søke beskyttelse hos den franske flåten, men vinden tok seg opp i styrke og det var ikke lenger mulig å komme seg i sikkerhet på grunn av motvind. Galeiene brøt derfor av for å flykte vekk fra de forfølgende engelskmennene. D`Annebaults slagplan var tilintetgjort for uten galeiene kunne han ikke innlede noe større engasjement med resten av flåten i møte med en intakt engelsk flåte organisert for et sjøslag under ledelse av Lisle.
Lord Lisle hadde stilt opp sin flåte i den samme formasjon som under Slaget på Solent: delt i tre store grupper – avantgarden, senteret og vingene, som gav et inntrykk av to midte formasjoner med én formasjon på hver flanke. Ettersom det var nesten bare galeassene som hadde kommet i kamp, betyr det at både avantgarden og flankestyrkene var i kontakt med franske skip under sjøslaget.
D`Annebault valgte å holde seg i lovart slik engelskmennene måtte krysse opp mot vinden og ikke kunne gå til angrep med samlet styrke. Dermed utviklet resten av sjøslaget seg utover dagen som langvarige artilleridueller uten avgjørende resultater, men slaget var allerede vunnet av engelskmennene. De franske galeiene som var ansett for å være uovervinnelige på grunn av sin manøvreringsevne og bestykning var blitt beseiret i et viktig sjøslag.
Etterspillet
Etter at flåtene hadde brutt kontakten med hverandre da mørket falt på, dro lord Lisle tilbake til Portsmouth mens d`Annebault trakk seg tilbake til Le Havre. I begynnelsen var det ikke mulig å si om sjøslaget var vunnet eller ikke, men flere uker senere ble det åpenbart at engelskmennene hadde vunnet en strategisk seier.
Mad Max 2: Landeveiens kriger
Mad Max 2: Landeveiens kriger (originaltittel: Mad Max 2) er en australsk action-thriller og science fiction-film fra 1981 regissert av George Miller. Hovedrollen spilles av Mel Gibson.
Filmen er også kjent under tittelen: The Road Warrior.
Handling
Den tidligere politimannen Max reiser gjennom et Australia som har blitt ødelagt etter en atomkrig. Han er på desperat jakt på bensin, som etter apokalypsen er blitt verdt sin vekt i gull. Ved en tilfeldighet redder han livet til en person som blir overfalt av noen sadistiske motorsykkelbøller – gjenlevende fra atomkrigen. Han finner ut at mannen han redder bor i et provisorisk fort som beskyttes av dens innbyggere med jernhånd. Han får på grunn av sin handling slippe inn og bli en del av det lille samfunnet, et samfunn som til stadighet blir utsatt for angrep og trusler fra samme gjeng på grunn av drivstoff. Det lille samfunnet, som består av både menn, kvinner og barn, planlegger en flukt ut mot kysten. Max bestemmer seg for å hjelpe dem ved at han og noen av samfunnets menn setter i gang en storstilt avledningsmanøver i den hensikt å lede den motoriserte banden vekk fra de siviles flukt. I avledningsmanøveren inngår en stor og armert tankbil. Max blir til slutt tvunget inn i en dødskamp mot bandens leder, Humungus, og hans morderiske høyre hånd, Wez.
Om filmen
Mad Max 2 regnes som en av Australias mest kjente og suksessfulle filmer, og har vært en inspirasjonskilder for mange andre filmer, blant annet en rekke italienske science fiction-filmer som ble lansert på 1980-tallet. Den første filmen ble ikke så kjent i USA, men denne ble en stor suksess og bidro til å gjøre Mel Gibson kjent i USA og den vestlige verden.
Filmkritikerne og publikum
Filmen ble meget godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 98 % på Rotten Tomatoes. Begge de amerikanske filmanmelderne Roger Ebert og Leonard Maltin gav den 3,5 av 4 stjerner.
Produksjonskostnadene var på mellom tre og fire millioner dollar.
Popularitet og økonomi
Mad Max 2 ble en publikumssuksess over det meste av den vestlige verden. Den spilte inn over $23 millioner på amerikanske kinoer alene. I tillegg spilte den inn $11 millioner i Australia, £2,5 millioner i Storbritannia og 7 millioner kr i Sverige.
Priser
Den ble tildelt flere priser, inkludert en Saturn Award for beste internasjonale film. Den vant også fem priser under prisutdelingen til Australian Film Institute, blant annet for beste regi (George Miller).
I rollene
(utvalg)
SLM Corporation
SLM Corporation, i dagligtale gjerne kalt Sallie Mae, er USAs største studielånselskap og forvalter over 126,9 milliarder dollar i gjeld for mer enn 10 millioner låntakere. Selskapet ble etablert i 1972 og har 12 000 ansatte. SLM Corp. gir hovedsakelig føderalt kausjonerte studielån.
Sancti Spíritus (provins)
Sancti Spiritus-provinsen ligger omtrent midt på Cuba, og grenser til provinsene Villa Clara og Cienfuegos i vest, Floridastredet i nord, provinsen Ciego de Avila i øst og Det karibiske hav i sør.
Provinshovedstaden Sancti Spiritus (La Ciudad de Sancti Spiritus) var en av de første femten landsbyene som de spanske conquistadorene grunnla på Cuba på 1500-tallet, og på samme måte som Cienfuegos i provinsen Cienfuegos, har bykommunen gjort mye for å ivareta bygninger og historiske minnesmerker fra kolonitiden.
Provinsen har i alt åtte kommuner.
Landskapet er variert. Her skifter det fra savannesletter til fjellene Bamburanao og Meneses-Cueto i de sentrale og nordlige deler av provinsen, Fomento-åsene i de sentrale og vestlige deler av provinsen og fjellkjeden Escambray i sør. Sett under ett ligger 29 % av provinsens areal 100 meter over havet. Høyeste fjelltopp er Pico de Potrerillo (931 meter) i nærheten av byen Trinidad i sør. Noen av Cubas største elver ligger i provinsen og er viktig for vannforsyningen både i egen provins og i deler av naboprovinsene.
Befolkning
Folketallet var på 462.300 innbyggere ved folketellingen i år 2000, og kjønnsfordelingen var på 50,8 % menn og 49,2 % kvinner. Om lag 70 % av innbyggerne bor i byer og dermed lå provinsen omtrent på landsgjennomsnittet som var på 75 % i år 2000.
Næringsliv
I næringslivet synes landbruk å dominere og det dyrkes en god del kaffe i tillegg til grønnsaker og frukt. Turismen synes å være beskjeden, men også i denne provinsen er reiselivsnæringen i utvikling. Likevel er størstedelen av provinsen i startfasen av turisme som næring. Sammenliknet med Varadero i provinsen Matanzas er Sancti Spiritus-provinsen ennå turistmessig jomfruelig.
Opplevelser
Provinsen er særdeles rik på historie. I sør og vel 9 mil fra Cienfuegos, ligger Trinidad  som ble grunnlagt i 1514 av Diego Velázquez de Cuéllar for å tjene som base for ekspedisjoner til resten av Mellom-Amerika. Det sies at sjørøvere senere tok byen fra spanjolene. Her fristet selvsagt de spanske seilskipene som fraktet gull fra Mexico til Spania, og som valgte en sørlig kurs for å unngå engelske kaprere i Florida-stredet. På samme måte som Røros står Trinidad under vern av UNESCO for sin unike arkitektur og kulturelle verdi.
John Franklin
John Franklin (født 16. april 1786, død 11. juni 1847) var en britisk kontreadmiral og oppdager. Han ledet flere ekspedisjoner til de nordligste delene av Nord-Amerika, spesielt områdene langs Nordvestpassasjen. Den siste av disse startet i 1845 med et stort mannskap ombord på krigsskipene HMS «Erebus» og HMS «Terror». Målet var å finne en vei gjennom Nordvestpassasjen, men ekspedisjonen forsvant og det ble satt igang mange leteekspedisjoner etter den. Først flere år senere fant man ut at alle om bord hadde omkommet.
Sancti Spíritus (provins)
Opplevelser
I nord ligger byen Yaguajay som revolusjonshelten, comandante Camilo Cienfuegos, erobret og dermed sikret flankene for Che Guevaras angrep på byen Santa Clara i revolusjonens sluttfase i desember 1958. Og i midten ligger selvsagt Sancti Spiritus med sin egen unike historie om conquistadorenes glanstid på 1500-tallet.
Eksterne lenker
Nettside til Trinidad By (spansk)
John Franklin
Franklin kartla nesten to tredjedeler av den nordligste kysten av Nord-Amerika. I tillegg var han guvernør på Tasmania.
Bakgrunn
Franklin ble født i Spilsby i Lincolnshire. Han var et av tolv barn i en velstående handelsfamilie. Da han var fjorten år gammel gikk han inn i den britiske marinen. Han deltok ved angrepet på Københavns red i 1801 og slaget ved Trafalgar i 1805, der han tjenestegjorde ombord på HMS Bellerophon. I 1818 var han kaptein på en av båtene til David Buchan, som gjorde et mislykket forsøk på å seile til Nordpolen fra Svalbard.
Franklin var en beskjeden, overvektig, religiøs og svært sjarmerende mann , og populær som leder. Dessuten var han delvis døv etter Slaget ved Trafalgar.
1819-1822: Franklins første egne ekspedisjon
I 1819 ble Franklin sendt av det britiske admiralitetet for å utforske nordkysten av Canada. Planen var å ta seg frem over land til Coppermine-elven, følge den ned til kysten og så bevege seg enten øst- eller vestover. Ekspedisjonen var dårlig planlagt, den var avhengig av å få forsyninger fra handelskompanier underveis og Franklin var fysisk lite egnet til denne type strabaser.
Etter en hard tur gjennom villmarken nådde ekspedisjonen området rundt kildene til Coppermine sommeren 1820. Franklin bygget et vinterkvarter der, Fort Enterprise, bestående at et par tømmerhytter. Sommeren 1821 fortsatte man ned Coppermine, og seilte så 800 kilometer østover langs kysten i tre kanoer. Maten begynte å ta slutt, og 22. august startet man å gå over land tilbake til Fort Enterprise. Det var umulig å skaffe proviant underveis, og flere døde av sult. En av deltagerne drepte fire av de andre, og delvis spiste dem før han selv ble drept. Alt i alt døde elleve av tyve deltagere, før ekspedisjonen ble reddet av indianere 7. november. For å overleve hadde deltagerne bl.a. måttet spise reservestøvlene sine, og det blir påstått at flere enn ovennevnte henfalt til kannibalisme.
Selv om ekspedisjonen hadde utviklet seg til en katastrofe fordi Franklin presset den for langt uten nødvendige forsyninger, ble han en helt da han kom tilbake til England. Han fikk tilnavnet «mannen som spiste støvlene sine», og ble forfremmet til kommandør.
1825-1827: Mackenzie-ekspedisjonen
I 1823 giftet han seg med poeten Eleanor Porden, det var ikke et vellykket ekteskap. Allerede i 1824 ble det oppdaget at hun hadde tuberkulose.
Franklins neste ekspedisjon gikk ned Mackenzie-elven. Han hadde lært av den forrige ekspedisjonen, denne gangen var alt planlagt og forberedt på forhånd. Proviant og forsyninger skulle skaffes direkte, uten å være avhengig av handelskompaniene. Ekspedisjonen forlot England 16. februar 1825, det var da klart at Eleanor var døende, men hun overtalte sin mann til å fortsette. Hun døde seks dager etter at han dro.
Reisen frem til utløpet av Mackenzie forløp uten særlige problemer, helt ulikt Franklins forrige ekspedisjon. Deretter dro følget opp til Store Bjørnesjø, hvor det ble anlagt vinterkvarter. Året etter seilte ekspedisjonen på nytt ned Mackenzie, ved utløpet delte den seg i en gruppe som dro østover og en vestover. Dette ble en suksess, og en stor del av Canadas nordkyst ble kartlagt. Igjen tilbragte Franklin påfølgende vinter ved Store Bjørnesjø, og kom tilbake til England 1. september 1827.
Som belønning for den vel gjennomførte ekspedisjonen ble Franklin i 1828 adlet av kong George IV av Storbritannia. Samme år giftet han seg med Jane Giffin (deretter omtalt offentlig som Lady Franklin), en venninne av hans første kone.
1836-1843: Guvernør på Tasmania
Han ble utnevnt til viseguvernør på Tasmania (Van Diemen's Land) i 1836, som da var en straffekoloni. Dette ble ikke noen lykkelig periode for Franklin, hans liberale og vennlige vesen passet ikke til innbyggerne. I tillegg ble den aktive og intelligente Lady Franklin (hun prøvde bl.a. å starte et universitet) upopulær blant de relativt snevre fruene i kolonien. Noe som forverret situasjonen ytterligere var at han kom i krangel med sekretæren sin, John Montagu. Montagu sto på god fot med kolonistene, men hadde en tvilsom personlighet. Det endte med at Franklin sparket Montagu og sendte ham hjem, men da Montagu kom til London fikk han overtalt Edward Smith-Stanley (som var koloniminister) at Franklin var udugelig. Stanley ga Franklin sparken som guvernør på en svært ufin måte, Franklin leste om avskjeden i avisen lenge før den kom på offisiell vei.
1845-: Franklin-ekspedisjonen til Nordvestpassasjen
Fortsatt var det 500 km av Nordvestpassasjen som ikke var utforsket, og i 1845 sendte admiralitetet ut en stor ekspedisjon som skulle kartlegge den siste delen. I tillegg skulle den bedrive vitenskapelige studier av jordmagnetismen nær den magnetiske nordpol. Ekspedisjonen besto av 129 mann fordelt på to sterke og velegnede bombarderfartøyer, HMS «Terror» og HMS «Erebus», begge var tidligere brukt av James Clark Ross i utforskningen av Antarktis. Franklin ble utpekt som øverstkommanderende for hele ekspedisjonen, mens Francis Crozier ble kaptein på «Terror» og James Fitzjames på «Erebus».
De to skipene dro ut Themsen 19. mai 1845. De ble siste gang sett av andre europeere 26. juli, ved innløpet til Nordvestpassasjen, etter det forsvant alle spor.
I 1848 ble admiralitetet tvunget til å sende ut tre ekspedisjoner for å finne Franklin og hans følge, alle var mislykkede. Etter dette mistet det mye av interessen, og satte isteden opp en pengebelønning for å få andre til å gjøre jobben. Franklins kone, Lady Jane Franklin, arbeidet iherdig for å få sendt ut flere letepartier. I slutten av august 1850 begynte man endelig å finne spor, på øya Beechey Island ble Franklin vinterkvarter fra 1845 oppdaget, sammen med gravene til tre av besetningsmedlemmene.
I 1859 fant Francis Leopold McClintock rester etter Franklinekspedisjonen på vestkysten av King William Island, innbefattet tre lik og en beskjed i en varde. Den fortalte at Franklin hadde dødd 11. juni 1847, at de overlevende hadde overgitt skipene 22. april 1848 og begitt seg sydover.
Franklin ble i 1852 posthumt forfremmet til kontreadmiral.
Politécnico metrostasjon
Politécnico er den nordlige endestasjonen på Mexico bys metros Linje 5. Den ligger i distriktet Gustavo A. Madero.
Lars Arne Ryssdal
Lars Arne Ryssdal (født 17. januar 1964 i Måløy i Nordfjord) er en norsk organisasjonsmann og politiker (H).
Politécnico metrostasjon
Stasjonens logo er logoen til Instituto Politécnico Nacional, som er et av byens største universiteter. Logoen består av et tannhjul, en stilisert bygning og forkortelsen IPN.
Lars Arne Ryssdal
Han vokste opp på Åsane i Bergen. Han er sønn av farmasøytene Arne Arthur Ryssdal og Ingerid Boge Ryssdal. Han gikk naturfaglig linje ved Åsane gymnas 1979–1982 og utdannet seg til sivilingeniør i datateknikk ved NTH i Trondheim 1982–1988.
Mens han studerte, var han ordfører i Studenttinget i Trondheim våren 1985, styreleder i Studentsamskipnaden i Trondheim 1986–1987, formann i Norges Konservative Studenterforbund 1986–1987 og formann i Nordens Konservative Studentunion 1987–1989. Ryssdal var ansatt som generalsekretær i Unge Høyre 1989–1990.
I 1990 flyttet han tilbake til Bergen, hvor han ble førstekonsulent i EDB-avdelingen i Fiskeridirektoratet og stipendiat ved NHH. Ryssdal var vararepresentant til Stortinget fra Hordaland i periodene 1993–1997 og 1997–2001, og møtte i alt et halvt år på Stortinget.
Ryssdal var ansatt som leder for Høyres politiske avdeling 1994–1995 og sekretariatsleder i Høyres stortingsgruppe 1996–2001. Han var statssekretær for statsråd Victor Norman i Arbeids- og administrasjonsdepartementet 2001–2004, direktør for næringspolitikk og miljø i Oljeindustriens Landsforening 2004–2010 og generalsekretær i Høyre 2010–2016.
I 2016 ble han ansatt som direktør for bystyresekretariatet i Oslo kommune.
Hasso von Manteuffel
Hasso Eccard Freiherr von Manteuffel (1897–1978) var en tysk friherre, general under andre verdenskrig, og senere politiker i Forbundsrepublikken Tyskland. Under andre verdenskrig var han panserkommandør, ble anerkjent for sine taktiske evner og var én av bare 27 mottagere av Jernkorsets ridderkors med ekeløv, sverd og briljanter. Han deltok ved vestfronten under første verdenskrig.
Etter andre verdenskrig var han aktiv i det politiske liv og var medlem av Forbundsdagen fra 1953 til 1957. Han gikk tidlig inn for gjenopprustning av Vest-Tyskland som et bidrag til det vestlige forsvarsalliansen og var FDPs forsvarspolitiske talsmann. Det tyske forsvarets nye navn Bundeswehr var hans forslag.
Bakgrunn
Manteuffel ble født i en prøyssisk adelig familie som sønn av Hasso og Susanne von Manteuffel. I 1908 ble han kadett ved militærakademiet og befordret til offiser i et husarregiment den 22. februar 1916. Han deltok ved vestfronten i første verdenskrig i det 3. husarregiments 5. skvadron, underlagt 6. prøyssiske infanteridivisjon. Her ble han skadet den 12. oktober samme år under kamper i Frankrike. Etter å ha kommet seg ble han satt inn i aktiv tjeneste igjen i februar 1917 ved divisjonens generalstab.
Mellomkrigstiden
Under de voldelige, politiske kampene i Tyskland i slutten av 1918 fikk han i oppdrag å bevokte broen over Rhinen ved Köln mot de revolusjonære og muliggjorde dermed en sikker tilbaketrekning for styrkene fra Frankrike og Belgia tilbake til Tyskland. Etter at den keiserlige hæren gikk i oppløsning, gikk han inn i et frikorps i januar 1919. Etter opprettelsen av Reichswehr under Weimarrepublikken ble Manteuffel knyttet til det 25. kavaleriregiment ved Rathenow i mai 1919. Han ble gift med Armgard von Kleist, niese av Ewald von Kleist, den 23. juni 1921, og de fikk to barn. Under begynnelsen av 1920-årene var han skvadronsjef ved det 3. prøyssiske bergregiment og ble senere regimentets adjutant. 1. februar 1930 ble han sjef for den tekniske skvadronen.
Han ble overført til det 17. bayerske bergregiment i Bamberg den 1. oktober 1932, hvor han tjenestegjorde som skvadronssjef. To år senere, den 1. oktober 1934, ble han overført til bergregimentet Erfurt. Et år senere, den 15. oktober 1935, ble han sjef for den 2. motorsykkelgeværbataljon i Heinz Guderians 2. panserdivisjon. Fra 1936 til 1937 var han major ved staben i 2. panserdivisjon og instruktør for kadetter. 25. februar 1937 ble han knyttet til pansertroppkommandoen ved Hærens overkommando og 1. februar 1939 utnevnt til professor ved pansertroppskole II i Berlin-Krampnitz, hvor han arbeidet frem til 1941. Ved utbruddet av andre verdenskrig var han oberstløytnant.
Andre verdenskrig
1. mai 1941 ble han utnevnt til sjef 1. bataljon i det 7. geværregiment tilhørende 7. panserdivisjon. Han tjenestegjorde i Hermann Hoths pansergruppe 2 i armégruppe sentrum under operasjon Barbarossa. Den 25. august 1941 overtok han kommandoen over det 6. geværregiment i 7. panserdivisjon og ble forfremmet til oberst 1. oktober. Etter harde kamper rundt Moskva vinteren 1941/1942, hvor Manteuffel mottok Jernkorsets ridderkors for forsvaret av noen strategisk viktige broer, ble den 7. panserdivisjon overført til Frankrike for rekonvalesens i mai 1942. 15. juli samme år, mens divisjonen fremdeles befant seg i Frankrike, ble Manteuffel utnevnt til sjef for den 7. pansergrenaderbrigade i 7. panserdivisjon.
I begynnelsen av 1943 ble han sendt til Afrika, hvor han ble sjef for divisjon «von Manteuffel» underlagt Hans-Jürgen von Arnims 5. panserarmé i Erwin Rommels Afrikakorps, hvor Manteuffel deltok i forsvarsoperasjoner under Tunisia-felttoget. Hans motoffensiver lyktes flere ganger å slå britene tilbake. Under harde kamper kollapset han av utmattelse den 31. mars og ble evakuert hjem til Tyskland. Mens han kom til hektene ble han forfremmet til generalmajor for innsatsen i Afrika.