cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yasir Arafat
Påstander om forgiftning og aids
Ashraf al-Kurdi, som var Arafats personlige lege i mer enn tyve år og som også behandlet flere konger av Jordan, erklærte senere at det ikke ble nevnt noe om en slik infeksjon i Arafats medisinske rapport. En annen israelsk lege skrev i en artikkel i avisen Haaretz at det var «et klassisk tilfelle av matforgiftning», sannsynligvis forårsaket av et måltid som ble inntatt fire timer før han ble dårlig. Maten skal ha kunne inneholdt et giftstoff, slik som ricin, i stedet for en vanlig bakteriell forgiftning. I samme uke publiserte derimot The New York Times en egen rapport, som også var basert på tilgang til Arafats sykejournal. Der ble det hevdet at Arafat høyst sannsynlig ikke var rammet av aids eller matforgiftning. Begge publikasjonene spekulerte videre i om dødsårsaken kan ha vært en infeksjon av ukjent natur eller opphav.
Ryktene om matforgiftning har likevel blitt hyppig diskutert verden rundt, spesielt i arabiske miljøer. Al-Kurdi klaget over det faktum at Arafats kone, Suha, ikke ville tillate en obduksjon, noe som kunne ha gitt svar på mange spørsmål som fortsatt er ubesvart. I 2005 ropte al-Kurdi på etableringen av en uavhengig kommisjon som skulle lede etterforskningen av Arafats mystiske dødsfall, og uttalte at «en hvilken som helst lege vil fortelle deg at dette er symptomer på forgiftning». Han hadde tidligere fortalt nyhetsbyrået Associated Press at Arafat hadde et aidsvirus og at «det ble gitt til ham for å skjule giften».
Claude Goasguen, et medlem av Frankrikes nasjonalforsamling, etterlyste en parlamentarisk granskningskomité for Arafats død i et forsøk på å avlive alle falske rykter. Franske myndigheter insisterte på at det ikke fantes noe bevis for at Arafat hadde blitt forgiftet, og at en etterforskning ville ha blitt iverksatt ved mistanke om det.
Den 24. august 2012 ble det besluttet at hans levninger skulle undersøkes av sveitsiske eksperter for å finne ut om han hadde blitt forgiftet. Arbeidet med å åpne graven begynte 13. november 2012, og 27. november var levningene hentet ut av graven. Bakgrunnen var at sveitsiske eksperter tidligere hadde påvist unormalt store mengder av det radioaktive stoffet polonium på hans eiendeler. Arafats enke og de palestinske selvstyremyndighetene gav tillatelse til at levningene undersøkes. Undersøkelsene ble gjort på et radiologisk laboratorium ved Lausannes universitetssykehus.
Høsten 2013 bekreftet sveitsiske eksperter at hadde funnet spor av det radioaktive grunnstoffet polonium på Arafats klær. Uttalelsene i rapporten støttet opp under tidligere rapporter i mediene om funn av polonium på Arafats klær og styrket dermed muligheten for at han ble forgiftet. I desember 2013 konkluderte franske eksperter med at Arafat døde av naturlige årsaker og utelukket forgiftning. Senere samme måned kom et russisk institutt til samme resultat.
Begravelse
Den 11. november avholdt franske, militære æresvakter en minnemarkering for Arafat på en militær flyplass i nærheten av Paris. President Jacques Chirac stod alene ved siden av Arafats kropp i omtrent ti minutter, som et siste tegn på respekt for lederen han omtalte som «en mann av mot». Dagen etter ble Arafat flydd til Egypts hovedstad Kairo for den offisielle, militære begravelsesseremonien, før han ble gravlagt i Ramallah senere samme dag. Flere statsoverhoder, statsministre og utenriksministre var til stede under begravelsen. Egypts høytstående storimam og storsjeik Sayyid Tantawi ledet bønnene i forkant av prosesjonen.
Israel avslo Arafats ønske om å gravlegges nær al-Aqsa-moskéen eller noe sted i Jerusalem, og henviste til bekymringer knyttet til sikkerheten. Etter prosesjonen i Kairo ble Arafats kropp «midlertidig» lagt i hans tidligere hovedkontorer i Ramallah. Seremonien ble sett av flere tusen palestinere. Etter at Sjeik Taissir Tamimi oppdaget at Arafat var feilaktig gravlagt og i en kiste – noe som ikke er tillatt ifølge islamsk lov – ble Arafat gravlagt på nytt om morgenen den 13. november, omtrent kl. 03.00. Den 10. november 2007, nesten 3 år etter Arafats død, avduket Abbas et mausoleum for Arafat i nærheten av den midlertidige graven, til ære for ham.
Etterfølger
PLCs formann Rawhi Fattuh tok over for Arafat som interimspresident i PNA allerede før hans død. PLOs generalsekretær Mahmoud Abbas ble valgt til formann i PLO, og Farouk Kaddoumi ble leder av Fatah. PNA og ledelsen ved de palestinske flyktningleirene i Libanon meldte om 40 dagers sørgetid over Arafat. Abbas vant presidentvalget i januar 2005 med god margin, noe som befestet hans posisjon som Arafats etterfølger og palestinernes leder.
Arafats rolle og betydning
Arafat oppnådde noen av sin bevegelses mål før sin død – men ikke alle. Opprettelsen av en palestinsk stat ved siden av den jødiske har de facto skjedd, men ikke på langt nær etter de grensene som ble antydet i 1948. Staten har en egen, folkevalgt palestinsk regjering og president, men er militært og økonomisk langt underlegen den jødiske nabostaten. Arafat nådde ikke sitt hovedmål – en uavhengig palestinsk stat med Jerusalem som hovedstad.
Han bygde ikke opp en etterfølger som kunne innta en samlende posisjon etter hans død, tvert imot mener enkelte observatører at Arafat var en leder som representerte et «minste felles multiplum», med en samlende evne til å inngå kompromisser og føre forhandlinger, og få til resultater som ikke kunne vare etter hans epoke. Yasir Arafat var en omstridt leder, som med årene opplevde både internasjonal anerkjennelse og kritikk fra ulike hold. Synet på ham varierte sterkt; mange palestinere anså ham som en helteskikkelse som kjempet for deres rettigheter, mens mange israelere og amerikanere regnet ham som en terrorist og fiende.
I nesten et halvt århundre var Arafat symbolet på palestinsk nasjonalisme og selvstendighetskamp. Hans internasjonale status endret seg betraktelig over tid; på 1960-tallet ble han kjent som terrorist – en leder som søkte fokus på palestinernes kamp gjennom spektakulære terrorangrep mot Israel, hvor også uskyldige sivile ble drept. Arafat fikk større anerkjennelse som politiker på 1970-tallet. Han talte i FN første gang 13. november 1974, og ble snart ansett av mange regjeringer som en «statsleder uten land», selv om han fortsatt ble assosiert med utenompolitiske og voldelige aktiviteter fra 60-tallet. På 1980-tallet begynte Arafat å få mer støtte fra vestlige land, mye på grunn av Israels engasjement mot massakrer og voldelig politikk. Etter hvert oppnådde PLO observatørstatus i FN, og pr i dag (2023) er det De palestinske selvstyreområdene som i kraft av en FN-resolusjon fra 2012 har slik status.
På 1990-tallet skulle Arafat bli regnet som pragmatisk moderat, og ble en reell forhandlingsmotpart for sine israelske motstandere. Høydepunktet ble undertegningen av Oslo-avtalen foran Det hvite hus i 1993, og 1994 da han fikk Nobels fredspris sammen med Shimon Peres og Yitzhak Rabin. Mange israelere forsonte seg med Arafat i disse årene. Tilbakeslaget kom da fredsgarantisten Rabin ble drept, og en uforsonlig Benjamin Netanyahu overtok som forhandlingsmotpart. Etter Netanyahu fulgte Ariel Sharon som Israels sterke mann, som var enda mer uforsonlig overfor palestinernes krav på anerkjente landområder.
Arafat balanserte i vanskelig terreng når han bega seg inn i forhandling med Israel, et land som hans organisasjon i lang tid ønsket å utslette som selvstendig stat. Allerede i 2000 var fredsforhandlingene i realiteten strandet, da Israel nektet de mange millioner palestinske flyktningene fra 1948 å vende tilbake til sine hjem i Israel. For Arafat var det uaktuelt å svikte flyktningenes sak og krav på egne hus og eiendommer som var overtatt av jøder femti år tidligere. Løsningen ble å stilltiende godta den nye intifadaen og vold mot israelske mål – en feilslått strategi dersom målet var å få Israel tilbake til innrømmelser ved forhandlingsbordet.
I 2001 ble Arafats posisjon og popularitet svekket. Andre mer radikale grupper vokste fram og samlet bred støtte på grunn av misnøye med Oslo-avtalen, motstand mot et mer uforsonlig Israel, og manglende sosial framgang i selvstyreområdene. Utbredt korrupsjon og vanstyre bidro til misnøyen. Krigeren Arafat hadde større evner enn den sivile statslederen Arafat, som holdt både Mahmoud Abbas og Ahmed Qurei (Abu Ala) nede uten å bygge opp noen arvtaker.
Israelske aksjoner mot den palestinske infrastrukturen, blant annet mot politiet, hadde gjort det tilnærmet umulig for Arafat å utøve særlig makt. Han undertrykte Hamas, men bevarte sin håpløse forhandlingsvilje overfor Israel under intifadaen – noe som styrket Hamas' omdømme og malte et bilde av Arafat som svak og ettergiven overfor Israel. Samtidig støttet Arafat stilltiende selv radikale grupper, og angrep på israelsk jord ettersom han opplevde lite samarbeid med israelske ledere, og fredsforhandlingene ikke ledet fram. Han utviklet en utydelig dobbeltposisjon hvor han ble innhentet av historien og av Hamas' attraksjon som like tydelige og uforsonlige som de israelske motpartene. Det var Arafats forhandlingsverk som etter Rabins død forvitret på begge sider av de nye grensene, uten at han selv klarte å frigjøre seg fra forhandlingsveien. Han døde dermed isolert – som forsoningens mann i en tid da få palestinere og israelere ønsket forsoning.
Øyangen
Øyangen kan vise til:
Norsk jazzforum
Norsk jazzforum er en norsk organisasjon som ble etablert 8. juni 1997 ved en sammenslåing av Foreningen Norske Jazzmusikere og Norsk Jazzforbund.
Organisasjonens formål er å styrke jazzmusikkens betydning og dens vilkår, og være interesseorganisasjon for alle aktører innen norsk jazz.
Norsk jazzforum driver et omfattende formidlingsarbeid. I tillegg distribuerer de midler ad hoc, som frifond, band- eller musikerstipend og deler ut Jazzprisen. Jazzbladet Jazznytt utgis av Norsk jazzforum.
Historikk
Norsk jazzforum ble etablert i 1997 ved sammenslåing av Norsk jazzforbund (etablert 1953) og Foreningen norske jazzmusikere. Også på 1960-tallet fantes det en forening kalt Norsk jazzforum, etter at Karin Krog tok et initiativ for å samle datidens jazzmiljø. Dagens jazzforum organiserer jazzklubber, jazzfestivaler, amatørstorband, profesjonelle jazzmusikere og fem regionale jazzsentre i Norge.
De videreførte driften av Odin Records, et plateselskap som ble etablert i 1981 og omgjort til Curling Legs i 1993. Norsk jazzforum overtok også ansvaret for utdeling av Buddyprisen, som siden 1956 har vært delt ut til årets jazzmusiker. Siden 1979 har de arrangert sommerkurs i jazzimprovisasjon på Agder Folkehøgskole. Med Rikskonsertene og jazzfestivalene i Norge som samarbeidspartnere avholder Norsk jazzforum Jazzintro, en konkurranse som kårer «Årets unge jazzmusiker» under Moldejazz-festivalen.
I forbindelse med 50-årsjubileet til Norsk jazzforbund i 2003, arrangerte Norsk jazzforum turneen Milestones in Jazz, med Knut Borge som konferansier.
Organisasjonen startet å kåre årets jazzklubb i 2004. Dette året gikk prisen til jazzklubben i Ørsta/Volda, senere har det årlig blitt kåret nye vinnere. I 2022 etablerte Norsk jazzforum jazzprisen, en årlig prisutdeling for å «feire den grenseløse norske jazzen og vise frem det musikalske mangfoldet landet har å by på». Organisasjonens eksisterende priser, Buddyprisen, storbandprisen og årets jazzklubb, ble innlemmet i den nye prisen, og i mai 2023 ble den første utdelingen arrangert med elleve priskategorier.
Daglig leder fra 2002 til 2015 var Tore Flesjø. Per 2022 er Gry Bråtømyr daglig leder i Norsk jazzforum. Hun tiltrådte i 2015, og etterfulgte da Tore Flesjø i stillingen.
Knights of the New Thunder
Knights of the New Thunder er et studioalbum av TNT som ble utgitt i oktober 1984. Albumet lå syv uker på VG-lista i 1984, med niendeplass som beste plassering Albumet var et internasjonalt gjennombrudd for TNT (selv om de skulle ta enda et steg med oppfølgeren Tell No Tales i 1987), og de fikk en liten hit med «Seven Seas», som ble gitt ut som singel.
Albumet kom ut med to forskjellige omslag. Det første, med toppløse vikingdamer, ble tidlig trukket tilbake. . De opprinnelige vinylutgivelsene hadde litt forskjellig innhold i USA og Europa. «Tor with the Hammer» var ikke med på den amerikanske utgivelsen, mens «Eddie» var utelatt på de europeiske. En utgave med en syvtommer, American Tracks, som bonus med «Eddie» var på markedet i Europa.
«USA» og «Eddie» var tidligere gitt ut med Dag Ingebrigtsen som vokalist. Ingebrigtsen er kreditert for bidrag som låtskriver på disse, dessuten på «Without Your Love», «Tor With the Hammer» og «Break the Ice».
Elin Ulfsdotter Snakenborg
Elin Ulfsdotter Snakenborg, markise av Northampton, i England kjent som Helena (født ca. 1548, død 10. april 1635) var en svenskfødt adelskvinne, hoffdame for Elisabeth I av England, og titulert Marchioness of Northampton (markise = en markis hustru).
Familie og slekt
Hun ble født i Sverige som Elin Ulfsdotter av Fyllingarum i provinsen Östergötland i enten 1548 eller 1549 som en yngre datter av Ulf Henriksson, herre av Fyllingarum (død ca. 1565), rikdagsmann, og hans hustru Agneta Knutsdotter, arving av Norrnes. Hennes far støttet Gustav I av Sverige, bedre kjent som Gustav Vasa, Sveriges konge. I nedtegnelser ble Elin nevnt som en vakker kvinne med store brune øyne, rødlig hår og med lys hud. Hun ble beskrevet som selvstendig og egenrådig.
Elin hadde to brødre og tre søstre som overlevde barndommen og hadde deretter egne barn. Elin ble døpt og gitt navn etter sin bestemor på farsiden, Elin Ulfsdatter av den norske slekten Sudrheim, og hennes bestefars bestemor på farsiden, en annen Elin Snakenborg. Navnet Snakenborg var tatt fra Elins bestefars bestemor på farsiden, den nevnte Elin Henriksdotter Snakenborg. Disses forfedre på farsiden var opprinnelig fra Mecklenburg. Det synes som om Elins mor var en etterkommer av Agnes Håkonsdatter, en datter utenfor ekteskap av norske kong Håkon V Magnusson, som ble gift med lendmannen Havtore Jonsson til Sudrheim og Borregård.
Motstridende til diverse krav presentert i en del slektsforskning har det ikke vært mulig å bevise at Elins slekt også omfatter middelalderens norrøne jarler på Orkneyøyene, og hun synes heller ikke å slekte på en søster av den hellige Birgitta av Vadstena.
Reise til England
Elin var en av seks unge svenske adelskvinner som ble hoffdamer i følget til Cecilia Vasa, den nesteldste datteren av kong Gustav Vasa og dronning Margareta. Høsten 1564 reiste de fra Sverige med skip til England på invitasjon fra dronning Elisabeth I av Sverige. Det ryktes at Elin var på reisen for å forhandle et ekteskap mellom hennes halvbror kong Erik XIV av Sverige og den engelske dronningen.
Markise av Northampton
I London bosatte de seg i Bedford House. Ved deres ankomst ble de mottatt av mange prominente medlemmer av den engelske adelen, blant dronning Elisabeth selv. Elin Ulfsdotter trakk til seg oppmerksomheten til den eldre marki av Northampton som snart begynte å kurtisere seg hos henne. Han øste mange kostbare gaver over henne som klær og juveler, og (i henhold til rapporter) «ved å være en imponerende og romantisk unge pike ble Helena overveldet av den erfarne, eldre mannen». Andre bedømmelser har pekt på at Elin, eller Helena, synes å ha forstått fordelene av en rik og eldre ektemann og muligheten av rik enkestand i nær framtid. Hennes brev til sin svenske familie snakket om frierens rikdom, høy sosial rang, posisjon ved hoffet og prestisje, men ingenting om hans alder eller personlige karakter.
Etter hva det fortelles var prinsesse Cecilia et ødeland som skaffet seg stor gjeld på grunn av hennes utsvevende livsstil. I april 1566 forlot hun England i et forsøk på å unngå sine kreditorer. I mellomtiden skal tilsynelatende Elisabeth ha dannet et vennskap med Elin til tross for deres aldersforskjell. Prinsesse Cecilia ønsket å ta Elin med seg, men den unge damen trivdes i England og hadde fanget inn en rik marki var ikke interessert i å følge med. Hennes ønske om å bli ble innvilget av dronning Elisabeth som etter sigende var knyttet til familien Parr. Markiens søster Katarina Parr, den siste dronninggemal av kong Henrik VIII av England, hadde vært Elisabeths stemor og fostret henne i hennes ungdom.
Lord Northampton håpet på å gifte seg med Elin, men ble forhindret fra dette ettersom hans første hustru, om enn skilt, Anne Bourchier, 7. baronesse Bourchier, levde fortsatt. De hadde blitt skilt i 1552, men den engelske kirke anerkjente ikke påfølgende ekteskap av skilte personer før den tidligere partneren var død.
Hoffdame
Dronning Elisabeth ble glad i den unge Helena og utpekte henne som hoffdame ved sitt hoff (Maid of Honour) fra en gang rundt 1567, før hun ble forfremmet til gentlewoman ved det kongelige private kammer (royal privy chamber). Helena ble en av dronningens mest intime støtte og kontrollerte tilgangen til dronningen.
I denne posisjonen fikk hun mange privilegier, blant annet sine egne rom ved Hampton Court Palace, tjenere, og en hest. Hun var imidlertid ikke et betalt medlem av dronningens indre gemakker, og det er ikke kjent hvor ofte hun var til stede ved det kongelige hoff.
Da Anne Bourchier døde den 28. januar 1571 var Northampton og Helena endelig i stand til gifte seg. Bryllupet fant sted i mai 1571 i Elisabeths nærvær i dronningens kammer i Whitehall Palace med all den prakt som fulgte med. Bruden var 22 år og brudgommen 57 år. Paret synes lykkelige sammen og de delte deres tid mellom deres hus i Guildford i Surrey, og ved Stanstead Hall i Essex. Ekteskapet kom derimot til en brå slutt noen måneder senere da markien døde den 28. oktober 1571. Det var ingen barn. Som enke mottok Helena en betydelig enkes boslodd. I henhold til engelsk skikk, som enke hvis tittel har blitt utslettet, hadde hun selv tittelen marchioness – markise resten av livet. Helena synes også ha vært kjent som «Den gode lady markise» («Good Lady Marquess»).
Andre ekteskap
Ganske kort tid etter fikk Helena en ny beundrer, Thomas Gorges av Langford, en tremenning av den avdøde Anne Boleyn, mor til dronningen, og av adelig familie og som nedstammet fra den første hertug Howard av Norfolk. Dronningen var i begynnelsen positiv til Thomas’ frieri, men endret seg og nektet å gi sin tilslutning for ekteskap, kanskje et resultat av hennes notorisk seksuelle sjalusi overfor for sine hoffdamer eller ettersom hun hadde sterke syn på ulike ekteskap: Helena var markise og ved ekteskap dronnings familie. Gorges var enn kunne en gentleman – herre. Han var tilskrevet som en ærlig og bestikkelig, noe som førte til at han ble betrodd flere oppdrag på vegne av dronningen.
Thomas Gorges og Helena giftet seg i all hemmelighet en gang i 1576. Da dronning fikk høre om deres fordekte handling ble Helena forvist fra hoffet, og Thomas ble arrestert og sendt til Tower of London for en kort periode. Imidlertid ble Helena senere igjen reinstallert ved hoffet, muligens ved hjelp av hennes innflytelsesrike venn, lord chamberlain Thomas Radclyffe, 3. jarl av Sussex. Snart vant hun også dronningens gunst.
Helena og Thomas fikk åtte (overlevende) barn. Parets første barn ble født i juni 1578 og ble gitt navnet Elizabeth (1578–1659) etter dronningen som sto som gudmor- Deres første sønn, Francis Gorges (død i eller før 1599), ble sannsynligvis født i 1579, og etter sigende navngitt etter en nær venn, sir Francis Drake. De fikk ytterligere to døtre, Frances Gorges (1580–1649) og Bridget Gorges (1584-ca 1634), og fire sønner, alle ble gjort til riddere: Edward Gorges, første baron Gorges av Dundalk (født 1582/3, død i eller før 1652), Theobald Gorges (1583–1647), Robert Gorges (1588–1648), og Thomas Gorges (født 1589, død etter 1624).
Aktet av dronningen
Paret hadde deres byhus ved Whitefriars. Helena overtalte ektemannen til ombygge eiendommen ved Longford i Wiltshire. Våningen hadde blitt ødelagt av brann da han skaffet seg det og en erstatning ble fullført til store utgiftet ved 1591 under den endelige ledelse av John Thorpe. Longford Castle var modellen for «Castle of Amphialeus» i sir Philip Sidneys dikt Arcadia. Thomas Gorges av Langford ble gjort til ridder i 1586.
Dronning Elisabeth ga Helena gods i Huntingdonshire og Wiltshire. Hun var fortsatt høyt ansett av dronningen og fungerte ofte som hennes stedfortreder ved dåpen av distingvert adelens barn, særlig ved slutten av dronningens regime da hennes helse ble skrøpeligere. Det har blitt rapportert at Helena ikke deltok i hoffintrigene og var isteden hengiven til sin egen familie.
I 1582 ble Thomas sendt som engelsk sendebud til Sverige og møtte da medlemmer av Helenas familie. Helena fortsatte brevskrivingen med sine slektninger i Sverige, også hertug Karl av Södermanland, sin venn fra barndommen, den senere kong Karl IX av Sverige.
I 1584 ga dronningen eiendommen ved Sheen til Helena og Thomas på livstid. Det var et tidligere kloster som lå rett nord for dronningens hovedresidens, Richmond Palace i nærheten av City of London. Det betydde at Thomas og Helena var i stand til leve sammen med deres barn samtidig som de tjenestegjorde ved hoffet.
Under ny monark
Dronning Elisabeth døde i mars 1603. Markise Helena var den fremste sørgende i likfølget i den kongelige begravelsesprosesjon som senior adelsdame ettersom Arbella Stuart nektet å ta denne rollen og kong Jakob hadde ennå ikke kommet til London. I begravelsesprosesjon gikk hun først støttet av finansministeren og høyadmiralen. Dette er nevnt som et høydepunkt i hennes karriere. I juli 1603 deltok Thomas og Helena i kroningen av en ny monark, Jakob I av England og hans hustru, Anna av Danmark. Kort tid etter flyttet de til Langford for komme seg vekk fra pesten som herjet i London. Den nye monarken betydde at Helena ble degradert fra dronningens indre gemakker, men begge tjente tidvis det nye hoffet og i andre kongelige tjenester.
Helena meglet kongens forbindelser med Sverige; eksempelvis det svenske forsøket på å få prinsesse Elizabeth, kongens eldste datter, som brud for den svenske arvingen Gustav II Adolf av Sverige, sønn av Karl IX av Sverige. Hele prosjektet ble blokkert av den danskfødte dronningen.
Sir Thomas Gorges døde den 30. mars 1610 i en alder av 74 år, etter at markise Helena i økende grad hadde trukket seg tilbake fra offentlig liv. Hun er rapportert blitt en hengiven medlem av Den engelske kirke. Det meste av tiden bodde hun ved hennes hus i Sheen i nærheten av hoffet, men mot slutten trakk hun seg tilbake til Redlynch i Somerset, godset til hennes sønn sir Robert Gorges. Brev viser at Helena hadde nær kontakt med sine barn og barnebarn. Markise Helenas siste bevarte brev, datert 8. september 1634, til hennes sønnesønn, er signert med åpenbar skjelvende hånd, naturlig nok.
Helena døde 86 år gammel den 10. april 1635 ved Redlynch, og ble gravlagt den 14. mai i Salisburykatedralen. Etter sigende hadde hun ikke mindre en 92 direkte etterkommere da hun døde.
Talbot County (Maryland)
Talbot County er et fylke i den amerikanske delstaten Maryland. Det ligger øst i staten og det grenser mot Queen Anne's County i nord, Caroline County i øst, Dorchester County i sør og mot Chesapeake Bay i vest.
Talbot Countys totale areal er 1,235 km² hvorav 538 km² er vann. I 2000 hadde fylket 33,812 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Easton.
Fylket ble grunnlagt i 1661 av land som ble utskilt fra fylkene Dorchester og Queen Anne's County. Det har fått sitt navn etter Grace Talbot, søster til 2. baron av Baltimore Cæcilius Calvert.
Thorsbjerg Mose
Thorsbjerg Mose (på dansk) eller Thorsberger Moor (på tysk), også kalt Torsbjerg Mose, Tosbarch, Tåsbjerre («Tors berg»), er et tidligere skogkledt myrområde i Süderbrarup i Sydslesvig i Schleswig-Holstein i Nord-Tyskland, cirka 5 km nord for Slien og ikke langt fra vikingkaupangen Hedeby. Stedet er først og fremst kjent for Thorsbjerg-funnet, et mosefunn gjort på 1850-tallet, der en fant gjenstander fra jernalderen.
Thorsbjerg-funnet
Thorsbjerg Mose ble utgravd i åra fra 1858 til 1861, da Sydslesvig ennå var dansk, som det første større utgravingsprosjektet av et myrfunn. Utgravningene ble ledet av den danske arkeologen Conrad Engelhardt fra Flensburg. Etter oppfordring fra den danske regjeringa hadde han i 1852 stiftet et museum med funn fra Thorsbjerg og Nydam Mose i Flensburg (Flensburgsamlingen).
I myra ble det funnet våpen, klær, redskap og mynter, gjenstander som ble ofret til de nordiske gudene i tidsrommet fra 100-tallet før vår tidsregning til inn på 400-tallet, og stedet må i jernalderen ha hatt stor betydning som hellig sted for Angelns befolkning. Flere av gjenstandene har runeinnskrifter. De oppbevares i dag i Landmuseum Schloß Gottorf, Schleswig (Gottorp slott) i Schleswig, og på Nationalmuseet i København.
Lomen kraftverk
Lomen kraftverk ligger i Vestre Slidre kommune i Innlandet fylke. Det er plassert i fjell.
Huangputraktaten
Huangputraktaten (黄埔条约, Huángpǔ tiáoyuē, også kalt Whampoatraktaten) ble undertegnet den 24. oktober 1844 mellom Qing-Kina og Frankrike i Huangpu, i dag et bydistrikt i storbyen Guangzhou. Den er en av de mange såkalte ulikeverdige traktater.
Claes Malmberg (fotballspiller)
Claes Malmberg (født 11. mars 1952) er en svensk tidligere fotballspiller. Malmberg, som var midtbanespiller, spilte 61 kamper og scoret ett mål for Malmö FF i Allsvenskan fra 1974 til 1980, samt 17 kamper i Allsvenskan for Landskrona BoIS, før klubben rykket ned etter 1980-sesongen.
Fylkesvei 7542
Fylkesvei 7542 går mellom Øksneshamn og Rinøya (Rinøyvåg) i Lødingen kommune. Veien er 29,3 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 691.
Lomen kraftverk
Kraftverket ble satt i drift i 1983, og utnytter fallet på 308 m fra Øyangen til Slidrefjorden.
Det er installert en francisturbin på 54,5 MW. Normal årsproduksjon er på 186 GWh.
ISO 3166-2:VE
ISO 3166-2:VE er Venezuelas del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Orginazation for Standardization (ISO), som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
For Venezuela er det definert koder for ett føderalt avhengig område, ett føderaldistrikt og 23 delstater. Distrito Federal inneholder hovedstaden Caracas, og har spesiell status på nivå med delstatene.
Hver kode består av to deler, atskilt av en bindestrek. Første del er VE, ISO 3166-1 alfa-2-koden for Venezuela. Andre del er én bokstav:
Endringer
Følgende endringer i Venezuelas oppslag har blitt kunngjort i nyhetsbrev fra ISO 3166/MA siden ISO 3166-2 først ble utgitt i 1998:
Lukket koloni
En lukket koloni er i biologisk sammenheng en koloni hvor det ikke føres inn nye avlsdyr etter at besetningen er satt opp. Kolonien regnes som lukket når kriteriet har blitt gjennomført i fire generasjoner. Teknikken er et av kriteriene ved bruk av utavl.
Duefugler
Biologi
Duefugler har et kranium som minner om måkenes. Brystmuskulaturen er kraftig, og baktærne velutviklede. Fjærene sitter løst og mangler dun, i stedet er dekkfjærene dunaktige.
Fylogeni
Kladogrammet er i henhold til Jarvis, E.D. et al. (2014).
De schlesiske kriger
De schlesiske kriger var tre kriger i årene fra 1740 til 1763. I disse kjempet Preussen mot Østerrike om herredømmet over Schlesien.
Den første schlesiske krig (1740–1742) og den annen schlesiske krig (1744–1745) var en del av den østerrikske arvefølgekrig.
Den tredje schlesiske krig (1756–1763) var en del av syvårskrigen.
Internasjonale BBC-kanaler
BBC har ikke lov til å vise eller sende reklamer på luften innen Storbritannia. Utenlands er det dog ingen begrensninger og derfor har BBC opprettet en rekke TV-kanaler internasjonalt som blir drevet av reklamer. Dette blir kontrollert gjennom datterselskapet BBC Worldwide.
Disse kanalene kan vise reklame fordi BBC ikke samler inn TV-lisens i utlandet.
Noen av kanalene er heleid av BBC Worldwide og andre er drevet sammen med andre kringkastere.
Med Alliance Atlantis
I Canada må alle kanalene vise en viss prosent canadiske programmer. BBCs canadiske kanaler drives i samarbeid med Alliance Atlantis.
Med Discovery Channel
Animal Planet er også tilgjengelig i Storbritannia og Latin-Amerika.
Andre
BBC Worldwide driver også UKTV-nettverket i Storbritannia med Flextech.
Dusk and Her Embrace
Dusk… and Her Embrace er Cradle of Filths tredje utgivelse. Det skiller seg betydelig fra bandets to foregående utgivelser. Musikken er raskere og mere fullendt, og Dani Filths vokale gymnastikk er på sitt mest ekstreme. Albumet er løst inspirert av Sheridan Le Fanus forfatterskap, og mange av sangene hinter mot vampyrisme, selv om vampyrer ikke nevnes ved navn. Enkelte versjoner av albumet inneholder tre ekstra spor: en coverversjon av Slayers «Hell Awaits», instrumentalen «Carmilla's Masque» og en nyinnspilling av «Nocturnal Supremacy '96», et spor fra Vempire or Dark Faerytales in Phallustein.
Orkestrale lyder (dog hovedsakelig synthesizet) er her mere fullt integrerte i arrangementene enn på de foregående to utgivelsene, selv om det er færre rene instrumentalspor enn på det første albumet, The Principle of Evil Made Flesh. Albumet når sitt klimaks med en gjestetale fra Venoms Cronos på det siste sporet, «Haunted Shores».
Sporliste
Coffin Box Set-special edition har to ekstra spor:
Digipak-versjonen har et ekstra spor mellom spor 4 og 5:
All musikk skrevet av Cradle of Filth. Alle tekster ved Dani Filth.
Moreno
Moreno er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Polarbjørnespinner
Polarbjørnespinner (Arctia alpina (Quensel, 1802)) er en bjørnespinner (Arctiidae).
Utseende
Polarbjørnespinner har en tykk og korthåret kropp og et fargerikt og tydelig vingemønster. Bakkroppen er svart farget med en oransje hårdust bakerst. (anal-hårdusken).
Enkelte arter bjørnespinnere i delgruppen Arctiinae kan kanskje forveksles med andre sommerfugler, kanskje særlig andre arter i gruppen Noctuoidea. Men de kan skilles fra disse ved de to duftkjertlene hunnene har like ved eggleggingsåpningen, helt bakerst på bakkroppen. Samt at mange av artene har en bakkropp i rødt eller oransje med mørke flekker. Mens høreorgan (Tympanalorgan) på siden av brystet (metathorax) er felles for gruppen Noctuoidea.
Larvene er sterk behåret med gulgrønne hår på hvert segment av kroppen. Behåringen er slik at de enkelte segment er lett å skille fra hverandre. Utvokst blir den ca. 6-7 centimeter lang.
Levevis
Polarbjørnespinner finnes bare i fjellet eller lengst nord og lever på steder med en del steinblokker, som rasmarker. Flygetiden er i juni og juli.
Hunnen legger mellom 150 og 330 egg rett på næringsplanten, eggene legges trolig i grupper med omtrent 100 egg. Hun velger ofte undersiden av skifer eller flate steiner. Vanligvis dør hunnen like etter eggleggingen.
Larvene vokser seint, utviklingen er to-årig eller kanskje tre-årig. Larvene lever på ulike planter som finnes i fjellet, seljer (Salix spp.), groblad, og mange flere. Larvene er dag-aktive, men mest aktive om natten. Overvintringen skjer første gang når larven er ganske ung og andre gang som fullvoksen larve. Etter siste overvintring, i april eller mai, begynner larven å vandre for å finne et sted å forpuppe seg. Den kryper ofte på snøen, slik som hos rustvingespinneren. Den leter etter snøfrie flekker hvor den kan gå inn i puppestadiet.
Utbredelse
Den finnes bare i fjellet og aller lengst nord i Europa, Asia og  Nord-Amerika. Bare tre spredte funn fra Norge i Finnmark og nordlige Troms. Første gang i Tana i 1972.
Nazaré da Mata
Nazaré da Mata er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Central (Uganda)
Central er en av fire regioner i Uganda. Den ligger sentralt i landet langs bredden av Victoriasjøen og grenser til regionene Eastern, Northern og Western.
Grensene for regionen er omtrentlig sammenfallene med kongeriket Buganda.
Administrativ inndeling
Central er delt inn i 24 distrikter.
Den første schlesiske krig
Den første schlesiske krig (1740–1742) var del av den østerrikske arvefølgekrig 1740–1748.
Forhistorie
Den første schlesiske krig begynte etter Karl VIs død, som i sin pragmatiske sanksjon hadde muliggjort sin datter Maria Theresias arvefølge.
Selv de fleste stater i Karl VIs levetid hadde anerkjent den pragmatiske sanksjon, ble den etter hans død i 1740 bestridt av Fredrik II av Preussen og Karl Albert av Bayern (den senere keiser Karl VII)
Karl Albert av Bayern gjorde krav på keisertronen og de fleste habsburgske landene, mens Fredrik II gjorde krav på Schlesien.
Fredrik II begrunnet sitt krav med Schwibus-traktaten av 1537s bestemmelse om at de schlesiske fyrstedømmene Liegnitz, Wohlau og Brieg etter Piastdynastiets utdøelse skulle tilfalle Brandenburg. Selv om Piastdynastiet utdøde 1675 hadde ingen forsøkt å gjøre traktaten gjeldende.
Det kom til et forbund mellom Preussen og Bayern, Frankrike, Sachsen, Kurköln, Spania, Sverige og Napoli. Disse maktene ønsket en svekkelse av det habsburgske riket.
Med Habsburg-riket sluttet på den annen side Storbritannia, Sardinia, Nederland og Russland forbund.
Gilbert Furubotn
Gilbert Furubotn (født 9. august 1912, død 21. mai 1977) var en norsk radioredaktør, leder for de norske sendingene fra Radio Moskva under den andre verdenskrig, og sønn av den norske NKP- og motstandslederen Peder Furubotn.
I Furubotn-familien vokste han opp i et miljø preget av politikk, og ble selv en av lederne for Pionerene, NKPs organisasjon for barn og ungdom. Han ledet delegasjonsreiser til Tyskland i 1929, til Sovjet i 1930 og gikk på gymnaset i Oslo. Da han var 18 reiste faren og familien til Moskva for å bosette seg i Sovjet en periode, og to år senere fulgte han selv etter.
Livet i Sovjet
Mot slutten av 1930-tallet var han en av de utenlandske kommunistene som ble gransket, da Sovjet-ledelsen i skyggen av et stadig mer truende Europa utviklet mistenksomheten mot utendingene som var bosatt i Sovjet. Hans far var blant kommunistlederne som var i det hemmelige politiets søkelys, og Gilbert selv hadde hatt kontakt med flere folk som nå var stemplet som «trotskister» og «folkefiender». Han unngikk fengsling, men mistet sin betrodde jobb og fikk store problemer. Når han likevel valgte å bli værende i Moskva var en av grunnene at han hadde funnet en partner og blitt far. Han hadde flyttet sammen med sangerinnen Zinaida Aleksandrova Rakhovskaja, og de hadde fått en datter. Snart skulle nok en jente bli født.
For Gilbert Furubotn endte undersøkelsene med en slags frifinnelse, etter at blant andre den norske NKP-lederen Emil Løvlien hadde gått god for ham. I 1939 fikk han tilbake jobben i Komintern, og da Tyskland angrep Sovjet sommeren 1941 skulle det bli presserende behov for hans kompetanse.
Radio Moskva
Bare en uke etter at angrepet på Sovjet var et faktum ble Gilbert Furubotn utnevnt til sjef for de norske sendingene i Radio Moskva. Der hadde Anna Dalland de siste to-tre årene vært en enslig norsk stemme i de skandinaviske, det vil si svenske, sendingene. Nå opplevde lytterne at hennes bergensrøst fikk selskap av Furubotns noe ubestemmelige dialekt. Sammen skulle de to sørge for egne norske sendinger, og bygge opp en egen norsk redaksjon.
I den kaotiske sovjetiske hovedstaden arbeidet den underbemannede norske redaksjonen det første krigsåret døgnet rundt for å få sendingene på lufta. Med luftangrep og portforbud sov medarbeidere på jobben, på gulv, på bord - eller under flygelet i studio. Ved ett tilfelle falt en bombe på gårdsplassen i selve radiobygget - uten å eksplodere.
Med tiden ble arbeidsforholdene noe bedre, både når det gjaldt organiseringen og personalsituasjonen. Flere nordmenn og norsktalende ble på ulikt vis tilknyttet de norske radiosendingene, blant andre Jelena Aspås, Leonard Aspås, Solveig Berg, Gotfred Hølvold, Hildur Hølvold, Håkon Sneve og Håkon Kahrs Sund.
Alkoholen
I krigsårene gjorde Furubotn en stor innsats som leder for redaksjonen, men gikk selv mer eller mindre til grunne. Han hadde liksom sin far lenge hatt problemer med drikking, men i løpet av krigsårene tok alkoholen fullstendig styringen for Gilbert. Han beskrives av kolleger i Radio Moskva som «et høyutviklet og et fint menneske», men også som en «ikke behandlet alkoholiker». Han var kunnskapsrik og arbeidet hardt, men kunne være «full i tre og fire dager i strekk» og «drakk rein vodka som vann». I 1944 havnet han til slutt på sykehus. Kollegaer i radioen samlet inn penger, slik at han kunne få et opphold på et behandlingshjem. Det hjalp, men løste ikke problemet.
Sild
Sild (Clupea harengus) er en fisk i sildefamilien. Den kan bli opptil 40 cm lang, og har en tett kropp med store blanke skjell og stor kløftet halefinne.
Silda er en utpreget stimfisk, som stort sett lever av plankton, og da hovedsakelig små krepsdyr. Den gyter i februar–mars, når vannet har akkurat passende temperatur og saltholdighet. Den er en av våre viktigste matfisker, med en mengde anvendelsesområder.
Det bulgarske postvesen
Det bulgarske postvesenet (Български пощи, Balgarski poshti) er den nasjonale posttjenesten i Bulgaria. Selskapet ble grunnlagt etter Bulgaria fikk sin selvstendighet fra Det ottomanske rike. Før den tid hadde russerne tatt hånd om alle post- og telegraftjenester. Bulgaria ble offisielt medlem av den universelle postunionen 1. juli 1879.
I 2005 opererte selskapet med 3 008 postkontor og en total lengde av 80 060 km med postrutet. Det bulgarske postvesenet er privatisert siden 31. mars 1997.
Sild
Den minste silda (5–10 cm) kalles mussa. Når den blir omkring 1,5 år gammel har den en lengde på ca. 13–19 cm, og kalles bladsild. Etter 2,5–4,5 år er silda voksen (20–30 cm lang), og kalles feitsild. Feitsilda utvikler seg til gyteferdig fisk som gyter i stim, for deretter å vandre ut i havet til et område mellom Island og Spitsbergen.
Silda blir metaforisk kalt «havets sølv» på grunn av sin farge og økonomiske betydning.
Orobó
Orobó er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Heinrich Harrer
Heinrich Harrer (1912–2006) var en østerriksk fjellklatrer, oppdagelsesreisende, geograf og forfatter.
Harrer er kjent som en av førstebestigerne av Eigers nordvegg og ble verdensberømt med boka Syv år i Tibet. I 1962 besteg han Carstenszpyramiden i Ny-Guinea, en av Seven Summits. Heinrich-Harrer-Museum, med Harrers forskningsreiser som tema, ble i 1983 grunnlagt i Hüttenberg.
Liv
Faren arbeidet i postverket og familien flyttet en rekke ganger i Harrers barndom. Harrer var lidenskapelig opptatt av idrett og ble akademisk utformester og østerriksk golfmester. Dessuten drev han med nordisk skiidrett, fjellklatring, tennis, håndball og friidrett.
Etter egne opplysninger ble Harrer hemmelig medlem av SA i oktober 1933, fem år før Anschluss. Langt senere kalte han dette en dum feil og en ideologisk villfarelse.
Fjellklatring øvet en sterk tiltrekningskraft på ham, og samme dag som han avla sin siste eksamen ved universitetet, 9. juli 1938, reiste han til Grindelwald i Sveits for å forsøke en førstebestigning av Eigers nordvegg i Berner Oberland. Flere erfarne alpinklatrere hadde mislyktes i den farlige veggen, men Harrer, Anderl Heckmair, Fritz Kasparek og Ludwig Vörg gjennomførte førstebestigningen 21. til 24. juli 1938.
Prestasjonen ble belønnet med audiens hos Adolf Hitler der Harrer mottok et signert foto av føreren. Han var blitt medlem av SS og NSDAP allerede før ekspedisjonen og ble nå sportsinstruktør i SS med rang av Oberscharführer, noe som omtrent tilsvarer sersjants grad. Ifølge Harrer selv utførte han ingen oppgaver i SS. Samme år giftet han seg med Lotte Wegener, datter av den tyske polarforskeren Alfred Wegener som omkom på Grønlandsisen i 1930.
Sommeren 1939 var Harrer deltaker på en nazifinansiert undersøkelsesekspedisjon til Nanga Parbat. Ekspedisjonen fikk en brå slutt da den andre verdenskrigen brøt ut høsten 1939. Etter fire mislykte rømningsforsøk fra britiske interneringsleire, lyktes Harrer og Peter Aufschnaiter til slutt å flykte. De var på flukt i 21 måneder og gikk mer enn 2000 kilometer til fots over rundt 50 pass, hvorav ingen var under 5000 moh.
15. januar 1946 nådde de målet, den tibetanske hovedstaden Lhasa i det den gang uavhengige Tibet. Aufschnaiter ble rådgiver for den tibetanske regjeringen, mens Harrer først ble oversetter og fotograf for regjeringen, senere lærer, rådgiver og til slutt en livslang venn av den da unge Dalai Lama.
Under den tibetansk-kinesiske konflikten i 1950/51, flyktet Harrer til India og deretter til Europa. En rekke ekspedisjoner fulgte i årene som kom og han skrev over 20 bøker. Syv år i Tibet ble en bestselger oversatt til 53 språk, i den beskriver han tiden i Tibet og vennskapet med Dalai Lama. Boka danner grunnlaget for en dokumentarfilm fra 1956 og Jean-Jacques Annauds film fra 1997 med Brad Pitt som Harrer.
I 1982 ble Harrer tildelt Österreichisches Ehrenzeichen für Wissenschaft und Kunst. Først i 1997 kom det fram at han hadde vært medlem av SS og NSDAP, og han ble kraftig kritisert for å ha underslått dette faktum.
Heinrich Harrer døde 7. januar 2006 i en alder av 93 år.
Trond Andersen
Trond Andersen (født 6. januar 1975) er en norsk tidligere fotballspiller. Andersen spilte både i forsvar og på midtbanen, og spilte sist for den danske klubben Brøndby IF, hvor han stort sett ble benyttet som midtstopper. Han har også spilt 38 kamper for, hvor han stort sett spilte på midtbanen.
Andersen begynte fotballkarrieren i Clausenengen i hjembyen Kristiansund, hvor han blant annet var lagkamerat med Ole Gunnar Solskjær. Foran 1995-sesongen ble både Andersen og Solskjær kjøpt av Molde FK, og begge spillerne var med på å vinne sølv i serien denne sesongen. Andersen vant også seriesølv i 1998. Han ble kåret til Årets spiller i norsk fotball av VG i 1999.
Andersen ble etter hvert fast på det norske U21-landslaget, ledet av senere A-landslagstrener Nils Johan Semb. A-landslagsdebuten kom i en privatlandskamp mot i mai 1999, og var med i den norske EM-troppen i 2000. Andersen fikk ikke spille noen kamper i EM-sluttspillet, men var stort sett fast på landslaget i hele resten av Semb-perioden.
Sommeren 1999 ble Andersen kjøpt av den engelske klubben Wimbledon FC, som en av Egil «Drillo» Olsens første signeringer. Olsen hentet totalt fem nordmenn til Wimbledon, men Andersen var den eneste som ble fast på laget, og den eneste som fikk regelmessig spilletid også etter at «Drillo» forlot klubben.
Wimbledon rykket ned fra Premier League i 2000, og etter tre sesonger på nest høyeste nivå i England, med stadig svakere resultater, forlot Andersen det synkende skipet i 2003, da han signerte for danske Aalborg. I september 2005 ble han kjøpt av Brøndby. Han slet med skader i Brøndby, og spilte ingen kamper det siste året av kontrakten. Sommeren 2008 la han opp.
Trond Andersen startet som trener i Bærum Sportsklubb i januar 2016. Han trener 2002-laget til Bærum.
A-landskamper
Kilde:
Strinda historielag
Strinda historielag er en lokalhistorisk forening for de som er interessert i Strindas historie, særlig knyttet til skolekretsene Berg, Eberg, Brundalen, Charlottenlund, Solbakken (Jonsvatnet), Strindheim og Åsvang. Strinda var egen kommune inntil de i 1964 ble innlemmet i Trondheim. Laget ble stiftet den 9. mai 1996. Historielaget har som mål å spre kunnskap om Strindas fortid og nåtid, og arbeide for vern av kulturminner. Det er en oppgave for laget å skape forståelse for denne kulturarven. Så langt det er mulig har historielaget tatt mål av seg for å utgi årboka Strinda den gang da.
Historielaget har i 2020 ca. 660 medlemmer og er medlem av Landslaget for lokalhistorie.
Laget opprettet i 2007 egen nettside med informasjon om lagets virksomhet. De har også egen Wiki.
Utavl
Utavl er avl med dyr som er mindre beslektet med hverandre enn det gjennomsnittlige slektskapet i en populasjon er. Man kan således hevde at utavl er det motsatte av innavl. Utavl brukes gjerne for å begrense effekten av innavl og/eller linjeavl. Formen er også mye benyttet innen forskning.
Utavl defineres gjerne som avl i en såkalt lukket koloni, avl uten et seleksjonskriterium (systematisk utvalg av avlsdyr i forhold til et bestemt mål), og avl med mindre en 1 prosent økning i innavlskoeffiisieten per generasjon.
Svømming under VM i svømmesport 2011 – 400 meter fri menn
400 meter fri menn var en svømmeøvelse som ble arrangert under VM i svømming 2011. Både forsøksheatene og finalen fant sted 24. juli.
Rekorder
Før konkurransen, var de gjeldende verdens- og mesterskapsrekordene som følger:
Ingen ny verdens- eller mesterskapsrekord ble satt under konkurransen.
Forsøksheatene
49 svømmere deltok i 7 heat. Svømmerne med de 8 beste tidene kvalifiserte seg til finalen:
Finale
Finalen ble avholdt kl. 18.13.
Lily Weiser-Aall
Lily Weiser-Aall (født 18. desember 1898 i Wien, død 26. februar 1987) var en norsk folklorist og etnolog. Hun var født Elisabeth Auguste Jeanette Weiser i Wien i Østerrike og fikk sin doktorgrad der, og giftet seg i 1928 med den norske psykologen Anathon Aall og flyttet til Oslo. Hun arbeidet som konservator og senere førstekonservator ved Norsk Folkemuseum fra 1946 til 1968 og er særlig kjent for sine arbeider om trolldom og hekseri, om juletradisjoner og om germanske mannsforbund.
Ferrari America
Ferrari America er en modellserie fra den italienske bilprodusenten Ferrari, som ble produsert mellom 1951 og 1967. Serien besto av Ferraris toppmodeller i perioden og rettet mot salg i USA som ligger i Amerika. De fleste var store komfortable Grand tourer-modeller med fabrikkens største V12-motorer. Alle modellene hadde motoren plassert foran, og var bakhjulsdrevne. America-serien var basert på en serie konseptbiler med navnet Superfast. Derfor ble også det siste medlemmet av America-serien også utstyrt med navnet 500 Superfast. Modellen 375 Mexico er ikke med i Amerikaserien, selv om Mexico ligger i Amerika.