cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jordskjelvet og tsunamien i Indiahavet 2004
Detaljer om Maldivene
Maldivene har erklært nasjonal katastrofe. En tredjedel av øyene i denne øystaten kom fullstendig under bølgene – gjennomsnittshøyden på landmassen i landet er knappe én meter over høyvannsnivået. To tredjedeler av hovedstaden Malé stod under vann etter katastrofen. Det antas at antall rapporterte ofre vil stige når kommunikasjonen til alle øyer er reetablert. Det fryktes at en mengde øyer er så ødelagte at de i praksis er blitt ubeboelige.
Detaljer om Somalia
Flere landsbyer i Somalia, som ligger så langt som 4.500 km fra jordskjelvets episenter, ble skylt vekk av enorme bølger. Det meste av skaden fant sted i området Puntland, en landsdel som er kontrollert av militiagrupper som ikke samarbeider med makthaverne i Mogadishu. Særlig Ras Hafun 1.150 km nordøst for Mogadishu ble rammet. Landsbyene Beyla, Garacad, Muduy og Nugaal i Puntland ble ødelagt.
Detaljer om Sri Lanka
Omkring 70 % av landets kyster ble rammet, særlig de vendt mot øst, sør eller sørvest. De rammede distriktene var, fra nord med klokken til sørvest: Jaffna, Kilinochchi, Mullaittivu, Trincomalee, Batticaloa (alle overveiende tamilske områder); og Ampara, Hambantota, Galle og i noen grad Kalutara (alle overveiende singalesiske områder). En liten del av distriktet Colombo ble også rammet.
Omkring 1,5 millioner er blitt hjemløse.
Mange av de omkomne var barn og gamle. De tamilske byene Mullaittivu og Vadamaradchi East ble omtrent utradert. I Mullaittivu ble en katolsk kirke fylt av troende samlet til høymessen rammet, og et barnehjem med 150 foreldreløse barn ble skylt på havet. Én av de døde var en norsk-tamilsk kvinne fra Bergen som arbeidet på barnehjemmet. Mellom Colombo og Galle ble et tog med 1 700 passasjerer truffet av bølgen – nesten alle omkom.
Kinesiske antipersonellminer av type T-72A, etterlatenskaper etter mange års kamper mellom regjeringsstyrkene og separatistbevegelsen Tamiltigrene, fryktes å ha blitt ført med strømmen rundtomkring i landskapet.
Detaljer om Thailand
Rundt halvparten av de omkomne var turister, resten thailendere eller gjestearbeidere fra Myanmar. De populære turistmålene Phuket og Phi Phi ble hardt rammet, men et mindre turistområde 60 km lenger nord, Khao Lak, gikk det enda verre med. De omkomne som thailandske myndigheter redegjorde for innen årsskiftet, fordelte seg slik mellom de berørte provinsene (fra grensen til Myanmar i nord til grensen til Malaysia i sør):
Den markante forskjellen mellom Phang Nga (82 %) og de øvrige fem kystprovinser (18%) kan delvis forklares med at Khao Lak nesten utelukkende hadde lave bungalower nede ved strandsletten, og ikke så mange fleretasjes hoteller bygd tildels oppover høydedrag bak stranden. Særlig mange tyskere og skandinaver ferierte i Khao Lak.
Andre land som mistet egne statsborgere som var utenlands i land rundt Indiahavet
Land i Europa:
Land i Afrika
Land i Amerika:
Land i Asia:
Land i Oseania:
Dødstallene i historisk sammenheng
Før dette var det særlig store jordskjelv i Ashgabat i Turkmenistan i det daværende Sovjetunionen (1948, 110 000), jordskjelvet i Qinghai i Kina (1927, 200 000 døde), jordskjelvet i Tokyo i Japan (1923, 143 000 døde) og jordskjelvet i Gansu-provinsen i Kina (1920, 200 000 døde).
Det mest dødbringende jordskjelvet kjent i verdenshistorien fant sted i 1556 i den kinesiske Shaanxi-provinsen, og skal ha krevd 830 000 menneskeliv.
Man kjenner imidlertid ikke til noen tsunamier som har krevd på langt nær så mange liv som denne. En tsunami ved Awa i Japan drepte over 100 000 mennesker i 1703. I 1782 utløste et jordskjelv i Sørkinahavet en tsunami som krevde 40 000 menneskeliv.
Da vulkanøya Krakatau i sundet mellom Sumatra og Java eksploderte i 1883, utløste det en tsunami som antas å ha drept 36 000 mennesker.
Den verste tsunamien i Atlanterhavet krevde, vel å merke i kombinasjon med det utløsende jordskjelvet, over 100 000 liv (1755, Lisboa i Portugal).
Viktor Jakusjev
Viktor Prokhorovitsj Jakusjev (russisk: Виктор Прохорович Якушев; født 16. november 1937 i Moskva, død 5. juli 2001 i Moskva) var en sovjetisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley, 1964 i Innsbruck.
Fredrik Drevon
Fredrik Drevon (født 27. oktober 1973) er en norsk sakprosaforfatter og journalist i klikk.no, Egmont Publishing. Han skrev sin hovedoppgave i litteraturvitenskap ved UiO i 1999, kalt The babe in the bottle – an approach to self-identity through language and narrative in Brave New World.
I 2006 skrev Drevon Norges første bok om tango, En dans på roser - argentinsk tango før og nå. Drevons tekster og bilder er publisert i blant annet nasjonale og internasjonale medier som Byggeindustrien, Medier24, Vi Menn , Nettavisen , Klassekampen, Al Jazeera English , Time Out Istanbul. Drevon er medlem av Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening.
Han var ansatt i Teknisk Ukeblad fra august 2011 til desember 2012, og fortsatte som frilanser der til 2015. Den mest leste saken på tu.no i 2012 er skrevet av Fredrik Drevon og handler om det prefabrikerte minihuset Pod-House.
Som journalist i Teknisk Ukeblad avdekket Drevon i 2011 en sentral konflikt i byggingen av Holmenkollbakken mellom arkitekt Julian de Smedt og ingeniør Florian Kosche, der Kosche hevdet at hans bidrag til Holmenkollbakken var forsøkt "usynliggjort", blant annet ved fargevalg på stålkonstruksjonen, og at han ikke fikk noen av de 800.000 premiekronene da prosjektet vant arkitektkonkurransen. De Smedt avviste påstandene fra Kosche, og svarte med å true Kosche med søksmål.
Drevon avdekket også at Tyrkias største ingeniørforbund har dokumentert at Istanbuls nye flyplass tegnet av en norsk arkitekt, ødelegger drikkevannsforekomster, flora og fauna, og at den norske arkitekten avviste kritikken.
Etter at Medier24 i november 2017 publiserte Drevons intervju med Odd Storm-Paulsen, direktør i stiftelsen Lovdata, der den hemmelige prislisten for tjenesten Lovdata Pro for første gang ble avdekket, gikk Lovdata til søksmål mot rettspraksis.no. Saken førte til en avklaring fra Stortingets justiskomité om at rettsavgjørelser skal bli fritt tilgjengelige.
Drevon har vært ansatt i produksjonsselskapet Monster Entertainment, der han var researcher i sesong 1 og 2 av Svindeljegerne for TV3. I Svindeljegerne episode 7, sesong 1, først vist i 2017, der dyrevelferd var tema, ble en hundeimportør i Moss konfrontert.
10. november 2020 ble den tiltalte hundeimportøren dømt i Moss tingrett, til 60 dagers ubetinget fengsel med 2 års prøvetid, for bl.a. innførsel av hund uten gyldig dokumentasjon, samt inndragning av 152.000 kroner.
En tekst av Drevon om Svindeljegernes avsløring av sexchat-svindel var den mest leste nettsaken i IT-avisen i 2017.
Gjennom fire reportasjer publisert i Nettavisen og E24, avslørte Drevon metodene til en tidligere dømt byggesvindler, som førte til at Norske arkitekters landsforbund (NAL) for første gang i sin historie ekskluderte et medlem.
To reportasjer av Drevon publisert i Vi Menn og klikk.no om Utenriksdepartementet sin finansiering av en pakistansk reklamevideo, og støtte på over 500 millioner kroner til stiftelsen til sektlelder og dollarmilliardær Aga Khan, førte til at utenriksminister Ine Søreide Eriksen måtte redegjøre til Stortinget for Norges støtte til Aga Khan.
Volvo S40
Volvo S40 er en firedørs sedan fra den svenske bilprodusenten Volvo. Modellen ble først introdusert i 1995, og en ny generasjon ble introdusert i 2003.
Første generasjon (1995–2004)
I 1995 ble Volvo S40 bygget på NedCar-fabrikken i Nederland, i et samarbeid mellom Volvo og Mitsubishi. Den var basert på en felles plattform med Mitsubishi Carisma, men solgte ikke like godt. Til tross for at de var bygget på samme plattform var de langt fra samme bil, av de 5 000 delene bilene var bygget opp av var 4 000 unike for hver modell. Av det resterende ble 650 produsert av Volvo mens 350 ble produsert av Mitsubishi.
I 2000 fikk S40 en ansiktsløftning og en rekke tekniske forbedringer ble samtidig introdusert. Blant disse var større bremseskiver, oppgraderte understellskomponenter og en liten økning i sporvidde.
Hin Føroyski Flokkurin
Hin Føroyski Flokkurin (norsk oversettelse: «Det færøyske partiet») var et politisk parti på Færøyene.
Volvo S40
Første generasjon (1995–2004)
Modellene var utstyrt med en 1,9 l dieselmotor eller 1,6 l, 1,8 l eller 2,0 l bensinmotorer med elektronisk innsprøytning. Øverst i modellprogrammet ble de også levert med lavtrykks- (2,0T) eller høytrykksturbo (T4). I USA var kun 1,9T tilgjengelig.
Andre generasjon (2004–2012)
Midt i modellåret 2004 ble andre generasjon S40 introdusert, med et helt nytt design og bygget på Volvo P1-plattformen. Modellen bygges på Volvofabrikken i Gent, Belgia. S40 ble nominert til Årets bil i verden-prisen i 2005, og vant samme år Beste nye sports-kompakt i Canada. I tillegg ble bilen valgt til Årets bil i Sør-Afrika samme år.
Hin Føroyski Flokkurin
Partiet ble ledet av lektor Ólavur Christiansen, og stilte liste ved lagtingsvalget i 1994. Hin Føroyski Flokkurin fikk 616 stemmer (2,4 %) og ingen mandater på Lagtinget. Av partiets stemmer fikk Christiansen 174 personstemmer, flere enn de tidligere statsministrene Atli Dam og Pauli Ellefsen.
Volvo S40
Andre generasjon (2004–2012)
S40 T5 (en av flere varianter) er utstyrt med en 2,5 l (2521 ccm) rekkemotor med fem sylindre og elektronisk innsprøytning med en lavtrykksturbo og fire ventiler per sylinder samt doble, overliggende kamaksler. Motoren er montert på tvers foran i bilen, og driver forhjulene.
Motor
Volvo S40 har følgende motoralternativer:
Verdenscupen i skiskyting 2006/07
Verdenscupen i skiskyting 2006/07 ble arrangert i perioden 29. november 2006 – 18. mars 2007. Skiskyttere fra 36 land konkurrerte i ti stevner med totalt 27 individuelle øvelser og fem stafetter. Verdensmesterskapet i Antholz inngikk også i verdenscupen. Andrea Henkel og Michael Greis (begge Tyskland) vant verdenscupen sammenlagt.
Rai 2 (album)
Rai 2 er et musikkalbum utgitt av D.D.E. i september 1994. Dette var den første plata med Arnt Egil Rånes som sologitarist og den første på plateselskapet Norske Gram.
Verdenscupen i skiskyting 2006/07
Flere suksessrike skiskyttere la opp etter sesongen, blant andre Katrin Apel (Tyskland), Jekaterina Dafovska (Bulgaria), Sven Fischer, Ricco Groß (Tyskland), Linda Grubben (Norge), Irina Malgina (Russland), Wilfried Pallhuber (Italia), Raphaël Poirée (Frankrike) og Sergej Tsjepikov (Russland).
Blant nykommerne vakte 19-åringen Magdalena Neuner (Tyskland) mest oppsikt, som vant tre VM-gull og kom på fjerdeplassen i verdenscupen sammenlagt.
Danmark under Sommer-OL 1924
Danmark under Sommer-OL 1924. 73 sportsutøvere fra Danmark deltok i tolv sporter under Sommer-OL 1924 i Paris. Danmark kom på tolvteplass med to gull-, fem sølv- og to bronsemedaljer.
Geir Bøhren
Geir Bøhren (født 9. juni 1951) er en norsk musiker og komponist.
Han er utdannet ved Musikkhøyskolen i Oslo (eksamen i 1977). I 1966 startet Geir Bøhren, Øyvind Vilbo, Bent Åserud og Bjørn Sønstevold det som ble forløperen til Junipher Greene. Gruppen var blant landets fremste eksponenter for eksperimentell, progressiv rock. Geir Bøhren spilte trommer i gruppen og var produsent i de siste plateutgivelsene, blant annet på Forbudte formiddagstoner (1982).
I 1981 begynte Geir Bøhren sammen med Bent Åserud å komponere filmmusikk. De fikk sitt store gjennombrudd som filmkomponister i filmen Orions belte fra 1985. For denne musikken fikk de både Amandaprisen 1985 i klassen originalskrevne musikk, og Filmkritikerprisen for 1985. I 1992 mottok de Aamot-statuetten for sin innsats for norsk film og i 2001 mottok de Edvard-prisen i klassen komposisjon til annen kunstart for musikken til TV-serien Fire høytider. Geir Bøhren og Bent Åserud har til sammen skrevet musikk for 27 norske spillefilmer og flere TV-serier.
To levende og en død (1937)
To levende og en død er en norsk krim- og dramafilm fra 1937 regissert av Gyda Christensen og Tancred Ibsen. Filmen handler om en postfunksjonær som blir stemplet som feig når han overlater postkontorets pengebeholdning til en bevæpnet ransmann. Hovedrollene spilles av Hans Jacob Nilsen, mens sentrale biroller spilles av Unni Torkildsen, Toralf Sandø og Lauritz Falk. Filmen bygger på Sigurd Christiansens prisbelønte roman av samme navn fra 1931 som ble en bestselger, oversatt til en rekke språk.
Handling
Plutselig en dag blir Berger oppsøkt av ransmannen. Han har hatt dårlig samvittighet siden ranet og ønsker å melde seg til politiet. Møtet gir postfunksjonæren en overraskende mulighet til å styre de videre begivenhetene. For Berger har slett ikke glemt hva det lille lokalsamfunnet gjorde mot ham.
Om filmen
Filmen ble godt mottatt av kritikerne, og ble en også økonomisk suksess. To levende og en død var den første selvstendige produksjonen fra Norsk Film A/S. Med denne filmen gjorde Tancred Ibsen seg bemerket som et dramatisk talent, og den ble innledningen til hans beste periode som filmskaper.
Filmen var med på å innlede «Norsk films gullalder» på 1930-tallet.
Nyinnspilling
I 2002 ble en nyinnspilling av filmen lagt på is. Innspillingen ble planlagt av investeringsselskapet Diopter AS, som tidligere hadde kjøpt Norsk Film A/S.
Satanoperca
Noen av artene har tidligere blitt regnet som en del av slekten Geophagus.
Positivisme
Bakgrunn
Det er flere beslektede strømninger som har betegnet seg selv som positivistiske. I tillegg kommer flere ubeslektede strømninger som utenforstående har referert til som positivistiske. Således kan man skille mellom minst tre ulike varianter av positivisme.
I tillegg har enkelte filosofer benyttet et enda videre begrep av «positivisme». Max Horkheimer kritiserte f.eks. også Max Webers tese om verdifrihet (dvs. at normer og verdier ikke kan avledes av empiriske kjensgjerninger), som positivistisk. Et så vidt definert begrep av «positivisme» omfatter imidlertid også strømninger som eksplisitt har tatt avstand fra den klassiske positivismen, empiriokritisismen og logiske empirismen (f.eks. Karl Poppers kritiske rasjonalisme; jf. positivismestriden).
Dysprosium
Historie
Navnet er avledet av det greske ordet δυσπρόσιτος dysprositos som betyr «utilgjengelig».
Jinghabanen
Historie
Byggingen av avsnittet mellom Tangshan og Tianjin begynte i 1881 som Kaipingbanen. Dette avsnittet er den nest eldste jernbanen i Kina, og den eldste som fortsatt er trafikkert. (Den eldste jernbanen i Kina var Woosungbanen i Shanghai, dom ble bygd i 1876 og ble demontert året etter.) Senere ble linjen forlenget vestover til Beijing, og østover til Shanhaiguan. Den ble så ytterligere forlenget mot nordøst til den nådde Shenyang i provinsen Liaoning i 1912. Da fikk jernbanen fra Beijing til Shenyang navnet Jingfengbanen (Beijing til Fengtian (Shenyang)), og senere Beiningbanen (Beijing/Beiping til Liaoning).
Avsnittet fra Shenyang til Harbin var tidligere en del av sørmandsjuriaforgreningen av den kinesiske østbanen, bygd fra 1898 til 1902. Senere ble avsnittet fra Changchun til Shenyang del av Sørmandsjuriabanen. Det var først ingen forbindelsesspor mellom Jingfengbanen og Sørmandsjuriabanen. En bro ble bygd slik at Sørmandsjuriabanen kunne krysse Jingfengbanen. Huanggutunhendelsen fant sted den 4. juni 1928 på denne broen, flere kilometer øst for Huanggutun jernbanestasjon på Jingfengbanen. Under den japanske okkupasjon av Mandsjuria (1931–1945) ble Jingfengbanen og Sørmandsjuriabanen sammenknyttet. Etter 1949 ble Jingfengbanen og Shenyang-Harbin-avsnittet av Sørmandsjuriabanen gitt navnet Jinghabanen.
Situasjonen i 2009
I dag deler Jinghabanen og Jinghubanen sen trespors trasé mellom Beijing og Tianjin. Mellom Tianjin til Shenyang har den dobbeltspor. Fra Shanhaiguan til Shenyang løper den parallelt med Qinshen passasjerjernbane, som er tospors og fører passasjertrafikk i 200 km/t hastighet og avlaster Shenshanbanen. Seksjonen fra Beijing til Shanhaiguan kalles gjerne Jingshanbanen, og fra Shanhaiguan til Shenyang Shenshanbanen. Avsnittet fra Shenyang til Harbin er tospors og elektrifisert.
Dysprosium
Egenskaper
Dysprosium er et sølvhvitt metall som tilhører lantanoidene og de sjeldne jordmetallene. Det er bøybart og mykt nok til å bli kuttet med tang, men ikke mykt nok til å kunne skjæres i med kniv. I romtemperert luft dannes det et oksidsjikt, og i vann og fortynnede syrer løser det seg opp under dannelse av hydrogen. Dysprosiums egenskaper kan endre seg mye hvis det inneholder urenheter. Ved temperaturer over 1 384 °C går det fra α-Dysprosium med heksagonal krystallstruktur til β-Dysprosium som har kubisk romsentrert krystallstruktur.
Isotoper
Naturlig forekommende dysprosium består av 7 stabile isotoper: 156Dy (0,06 %), 158Dy (0,1 %), 160Dy (2,34 %), 161Dy (18,91 %), 162Dy (25,51 %), 163Dy (24,9 %) og 164Dy (28,18 %). I tillegg er 29 kunstig fremstilte ustabile (og dermed radioaktive) isotoper kjent. De mest stabile av disse er 154Dy med halveringstid på 3 · 106 år, 159Dy med halveringstid 144,4 dager og 166Dy med halveringstid 81,6 timer. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 10 timer, og de fleste kortere enn 30 sekund.
CAS-nummer: 7429-91-6
Forekomst
Dysprosium forekommer ikke i ren form naturlig, men finnes i mange mineraler deriblant monazitt, bastnäsitt, gadolinitt og euxenitt sammen med andre sjeldne jordmetall. Dysprosium-andelen i jordskorpen er 0,00042 vektprosent. Hovedkilden til kommersielt fremstilt dysprosium er leire-forekomster i det sørlige Kina. Separasjonsprosessen er meget komplisert og utføres aldri i liten skala i laboratorier. Det fremstilles årlig omkring 100 tonn dysprosium på verdensbasis, både som oksid og rent metallisk dysprosium.
Anvendelse
Bruk av dysprosium er ikke særlig utbredt, hverken i industrien eller i vitenskapssammenheng. Det brukes imidlertid som nøytron-fanger i kontrollstaver i kjernereaktorer. Dysprosium er sammen med terbium en komponent i legeringen Terfenol-D som utvider eller trekker seg sammen i magnetfelt. Dysprosium benyttes i produksjon av CD-plater. På grunn av sine magnetiske egenskaper har dysprosium vært brukt som kontrastmiddel i magnetresonanstomografi-maskiner (MRI).
Emma Juel
Emma Juel (født Egeberg 11. november 1878 i Askim, død 16. mai 1973) var en norsk skuespiller og sanger. Juel var engasjert ved Nationaltheatret som skuespiller, korformann og sanger i nærmere 65 år. Hun debuterte i teatrets åpningssesong 1899 og sto siste gang på scenen i Reisen til Julestjernen i 1964. Hun spilte over 130 roller, i tillegg til å synge i hundretalls andre oppsetninger.
Tillberga
Tillberga er et tettsted i Västerås kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 2,180 innbyggere. Tillberga ligger cirka ti kilometer nord for Västerås.
Emma Juel
Juel hadde også mindre roller i tre spillefilmer. Hun debuterte i Brudeferden i Hardanger fra 1926. I 1930 spilte Juel i Breisteins siste stumfilm Kristine Valdresdatter och i 1951 i Tancred Ibsens Storfolk og småfolk.
Emma Juel var datter av vaktmester Lars Egeberg og dennes hustru. . Hun var gift med skuespillerkollega Johannes Juel, som også var tilsatt ved Nationaltheatret. Paret ligger begravet på Vestre gravlund i Oslo.
Positivisme
Rettspositivisme
Den rettsfilosofiske positivismen holder seg til den positive rett, det vil si den rett som til enhver tid faktisk gjelder. Dette i motsetning til den naturrettslige tankegang som anerkjenner visse prinsipper for å ha høyere rang enn all annen rett og som derfor ikke kan endres, for eksempel menneskerettigheter.
Joseph Mausbach
Carl Joseph Mausbach (født 7. februar 1861 i Wipperfeld (Wipperfürth) i Tyskland, død 31. januar 1931 i Ahrweiler) var en tysk katolsk prest, teolog og politiker (Zentrum).
Liv og virke
Josef Mausbach studerte etter sitt Abitur katolsk teologi i Münster. Der ble han kjent med Franz Hülskamp, som han mottok mange teologiske impulser fra. På grunn av Otto von Bismarcks «Kulturkampf» vekslet han i 1883 over til Eichstätt, der han ble presteviet i 1884. Samme år ble han sjelesørger i Köln. I 1888 ble han dr.theol. i Münster, og året etter ble han religionslærer ved gymnasiet i Mönchengladbach.
Fra 1915 til 1920 ledet han et arbeidsutvalg til forsvar av tyske og katolske interesser, som særlig rettet seg mot den antityske franske agitasjon innen verdenskirken.
Parti
Mausbach var medlem av partiet Zentrum. Han arbeidet for katolikkers sterkere politiske engasjement i det da sterkt protestanisk pregede Tyskland.
Mausbach var fra 1919 til 1920 medlem av Nasjonalforsamlingen i Weimar. Der var han med i komiteen for forberedelsen av en forfatning for Det tyske rike. Han engasjerte seg sterkt særlig hva gjaldt de forskrifter som beskjeftiget seg med religion, kultur og utdannelse.
Betydning
Med sitt engasjement innen moralteologien og vedrørende den katolske sosiallære gav han vesentlige bidrag til en ny relasjon mellom den katolske kirke og republikken, særlig innen problemstillinger knyttet til sosialpolitikk og skolepolitikk. Han regnes sammen med Oswald von Nell-Breuning blant de fremste katolske sosialetikere på 1900-tallet.
Verker i utvalg
Som utgiver og redaktør, sammen med Gustav Ermecke
Herbert Chapman
Herbert Chapman  (født 19. januar 1878, død 6. januar 1934) var en engelsk fotballspiller og fotballmanager.
Fotballspilleren
Chapman var født i Kiveton Park, Sheffield. Hans oppvekst var i South Terrace, Wales Bar. Hans far arbeidet i kullgruver, men den unge Herbert hadde et så godt hode at han fikk plass ved Sheffield Technical College, der han studerte for å bli ingeniør. Chapman spilte også fotball, først som amatør i forskjellige klubber som Stalybridge Rovers, Rochdale, Grimsby Town, Sheppey United og Worksop Town. Han ble profesjonell i Northampton Town i 1901, og var innom Sheffield United og Notts County, før han kom til Tottenham Hotspur der han lagde elleve mål i 1905-06 Southern League. Hans karriere som spiller var relativ lite økonomisk givende, og når han kom til en ny klubb, tok han ofte jobb som ingeniør i tillegg til fotballen.
Hans bror, Harry Chapman var også fotballspiller, og var mye mer suksessrik i sin spillerkarriere. Han spilte for Sheffield Wednesday på tidlig 1900-tall, og var med på å vinne to ligamesterskap og en FA-cuptittel. Han hadde også en kort karriere som manager, der han ledet Hull City i en sesong, men han døde i 1916 (37 år gammel).
Northampton Town
Chapman returnerte til Northampton som spillende trener i 1907. Northampton var på bunnen av Southern League da han kom til klubben, men han ledet klubben til tittelen i 1908-09, og de var blant de fire beste i de tre påfølgende sesongene.
Leeds City
I 1912 kom han til Leeds City som Secretary-Manager. Han drev en suksessrik lobbyvirksomhet for å få klubben tilbake til ligaen, og det var bare så vidt at laget ikke rykket opp til førstedivisjon i 1914. Men i løpet av den første verdenskrig var Leeds involvert i en rekke økonomiske uregelmessigheter, og dette førte til at klubben ble oppløst i 1919 og flere i klubbens ledelse ble utestengt fra fotball på livstid. Chapman unnslapp en utestengelse etter at han anket avgjørelsen, og hevdet at han ikke hadde vært med i den direkte kontrollen av klubben i den perioden, fordi han hadde sluttet for å ta over kontrollen av en våpenfabrikk som en del av krigsinnsatsen.
Arsenal
Chapman ble fristet av Arsenals formann Henry Norris til å komme til klubben sommeren 1925. Hos Arsenal innførte Chapman en ny strategi, opprinnelig foreslått av spilleren Charlie Buchan, som nådeløst utnyttet en endring i offside-regelen som kom i juni 1925. Endringen hadde redusert antall motstanderspillere som en angriper trengte å ha mellom seg og mållinjen fra tre til to spillere. Buchans ide var å flytte "centre-half spilleren" fra en "bevegelig" spiller på midtbanen til en posisjon som «stopper» i forsvaret. Samtidig ble en angriper flyttet bak på midtbanen, og dette endret formasjonen fra den vanlige 2-3-5 (forsvarere-midtbane-angrep) til den nye 3-3-4 (også kalt "WM"-formasjonen på grunn av bokstavene som kom fram på grunn av formasjonen). Dette betød at offsidefellen ikke lenger var ansvaret til de to "full backs"-spillerne, men i stedet ble ansvaret til den sentrale forsvareren og "full-backs"-spillerne gikk mer ut på siden og ble det vi i dag kaller «sidebacker».
Arsenal kom på andreplass i 1925-26, og resten av 1920-årene ble tilbragt midt på tabellen i ligaen, men laget kom til finalen i FA-cupen i 1927. Finalen tapte Arsenal 1-0 for Cardiff City etter en gedigen keepertappe av Dan Lewis. Chapman kom seg likevel gjennom tjueåra, og på tidlig trettitall var Arsenal blitt et av de mest fryktede angrepslagene i ligaen. Han kombinerte sin revolusjonerentde taktikk med signeringer av noen av de største stjernene i ligaen, inkludert Cliff Bastin, David Jack, Alex James og Eddie Hapgood.
Suksessen kom endelig med seieren i FA-cupen i 1929-30, da de slo Chapmans gamle lag Huddersfield Town. Dette la fundamentet for et tiår der Arsenal kom til å bli det dominerende laget. Arsenal vant ligaen i 1930-31, med en klubbrekord på 127 mål, og ble det første laget fra Sør-England til å vinne ligaen. To år senere, 1932-33, kom den neste ligatittelen og denne gangen med 118 ligamål.
England
I 1933, ble Chapman den første profesjonelle manager til å lede England i kampen mot Italia i Roma. Han hadde derimot ingen innflytelse på valg av tropp, dette ble bestemt av «FA International Selection Committee». Resultatet ble uavgjort 1-1.
Arven etter Chapman
Han var en av de første fotballmanagerne i den moderne tolkningen av ordet, som tok full kontroll over laget, i stedet for å la styret plukke ut laget. I tillegg til utviklingen av det taktiske opplegget, var Chapman en pioneer innen den fysiske utviklingen av spillere. Han kom med et strengt fysiske treningsopplegg og tok også i bruk fysioterapeuter.
Hans nyutviklede ideer var ikke bare på treningsfeltet, han var også en tidlig tilhenger av flomlys, hvite fotballer og nummererte drakter. Han blir også ansett for å være den drivende kraften bak beslutningen om å omdøpe undergrunnsstasjonen Gillespie Road til Arsenal undergrunnsstasjon. Han endret også lagets draktfarger fra helrødt, som ble brukt av mange klubber, til rødt med hvite ermer. Denne nye drakten ble først brukt i en kamp mot Liverpool, 4. mars 1933, og designet er fremdeles i bruk på hoveddrakten til Arsenal. Tradisjonen med at begge lagene kommer ut samtidig i finalen i FA-cupen startet i 1930, da begge lagene (Arsenal og Huddersfield) var lag som hadde tilknytning til Chapman, og dette ble en tradisjon etter den kampen.
I 2003 ble Chapman tatt opp i «the English Hall of Fame»" som en anerkjennelse av hans betydning som manager. En blå plakett (britisk tradisjon om å sette opp plaketter på hus der berømte personer har hatt bolig) som minner Chapman, ble i mars 2005 satt opp i 6 Haslemere Avenue i Hendon, der Chapman bodde fra 1926 til sin død. Chapman ble den første fotballmanager som ble minnet må denne måten.
Som en anerkjennelse over det han hadde utrettet i klubben, står det en bronsebyste av Chapman (laget av Jacob Epstein) i inngangen til Arsenals hjemmearena Emirates Stadium. Denne bysten sto tidligere i marmorhallene i «the East Stand»" på Arsenal Stadium, Highbury inntil denne ble stengt i 2006. Han er den eneste Arsenalmanager som har fått denne æren. Arsenal Football Club har bestilt en kopi av denne bysten, som skal overrekkes Huddersfield Town ved klubbens hundreårsfeiring i 2008.
Chapman er begravet ved Hendon Parish Church i Nord-London. I sesongen 2007-08 vil Arsenal bruke nye bortedrakter, som er dedikert til Chapman.
Rätikon
Rätikon er en fjellkjede i de vestlige Øst-Alpene. Både Østerrike (Vorarlberg), Sveits (Graubünden) og Liechtenstein (hele landet) har andel i Rätikon.
Rätikon hører til De rätiske Alper. Begge disse navnene er avledet av romernes betegnelse for områdets urinnvånere, reterne (jf. språket retoromansk, som i historisk tid også ble talt i Rätikon).
Avgrensning
Rätikon begrenses
Topper
Også Liechtensteins høyeste fjell, Grauspitz (2599 moh.), hører til Rätikon.
Daler og videre inndeling
De fleste daler som strekker seg inn i Rätikon, er ubebodd og forholdsvis korte. Den lengste dalen er Saminatal, som begynner i Liechtenstein ved Steg (en landsby i kommunen Triesenberg), renner nordnordøstover og munner ut i Ill ved Frastanz i Vorarlberg. Andre daler er (med klokken): Gamperdonatal (Østerrike, begynner ved Nenzing), Brandnertal (Østerrike, med kommunene Brand og Bürserberg), Rellstal (Østerrike, begynner ved Vandans), Gauertal (Østerrike, begynner ved Tschagguns), St. Antöniental (Sveits, med kommunen St. Antönien), Schraubachtal (Sveits, begynner ved Schiers), Taschinastal (Sveits, begynner ved Grüsch).
Geologi
Rätikon er hovedsakelig bygd opp av kalkstein. Geologisk sett hører fjellkjeden derfor til De nordlige kalkalper, selv om den alpinistisk ofte regnes til Sentral-Alpene.
Natur, kultur og historie
Befolkningen i Rätikon var inntil middelalderen retoromansktalende. Fra 1200-tallet innvandret walsere og kolonialiserte de høyereliggende områdene, som inntil da hadde vært ubebodd eller bare blitt brukt som fjellbeite av den retoromanske befolkningen. Samtlige tettsteder som ligger inne i Rätikon, er walserbosetninger (St. Antönien i Sveits; Planken og Triesenberg i Liechtenstein; Brand og Bürserberg i Østerrike). Innen slutten av 1500-tallet hadde (walser)tysk fortrengt retoromansk som talespråk. Nå har også walserspråket veket for «vanlig» (hoch)alemannisk de fleste steder.
Rusticoclytus rusticus
Rusticoclytus rusticus er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Denne arten er forholdsvis vanlig der det vokser mye osp i Sør-Norge.
Utseende
En middelsstor (10–20 mm), noe kraftig, gråsvart trebukk med lysgrå skjell som danner utydelige tegninger. Kroppen er for det meste kledt av hårlignende skjell. Mens noen andre nærstående arter etterligner veps, har denne utmerkede kamuflasjefarger. Antennene er mørke og ganske korte. Pronotum er stort og hvelvet, nærmest sirkelrundt sett ovenfra, gråsvart med fire noe diffuse lengdebånd av gulgrå, hårlignende skjell. Dekkvingene er gråsvarte med tallrike, lysgrå skjell som danner mer eller mindre tydelige tverrbånd. Hos hunnen stikker de to bakerste bakkroppsleddene ut bak dekkvingene. Beina er gråsvarte.
Levevis
Larvene utvikler seg i døde eller sterkt svekkede osper, sjeldnere i bjørk, selje eller bøk. Larvene lever først under barken, men gnager seg så inn i splintveden. Larvene finnes helst på solsiden nær toppen av osper som står for seg selv. Larvenes utvikling tar 2-3 år. De voksne billene svermer rundt brukbare yngletrær fra slutten av mai til juli. De har god kamuflasje og er vanskelige å få øye på når de sitter på stammen. De løper raskt og rykkvis. Arten finnes ofte sammen med trebukkene Saperda perforata og Aegomorphus clavipes.
Utbredelse
Arten er utbredt over det meste av Europa, bortsett fra Storbritannia, og videre østover gjennom Sibir til Japan. I Norge er den forholdsvis vanlig nord til det sørlige Nordland, men mangler i fjellnære strøk.
Asialekene 1951
Deltakende nasjoner
Hjemmenasjonen India stilte med den største troppen, 151 utøvere og Japan med den nest største, 72 utøvere.
Robert Evans
Robert Evans (født Robert J. Shapera 29. juni 1930 i New York City i New York, død 26. oktober 2019 i Beverly Hills, California) var en amerikansk skuespiller og filmprodusent. Han er mest kjent for sine produksjoner av filmer som Rosemary's Baby, Love Story, Gudfaren og Chinatown, filmer som kom fra Paramount Pictures mens han var produksjonssjef der.
Bakgrunn
Evans vokste opp i New Yorks Upper West Side i 1930-årene. Hans far var tannlege i Harlem, mens hans mor var hjemmeværende. Moren kom fra en velstående familie, og familien Evans led ikke noen nød under den store depresjonen. Han begynte å jobbe for sin brors klesbutikk, Evan-Piccone.
Karriere
Han ble oppdaget av skuespillerinnen Norma Shearer på The Beverly Hills Hotel. Hun klarte å skaffe ham rollen som Irving Thalberg i filmen Man of a Thousand Faces fra 1957. Han fikk også en liten rolle som tyrefekter i Darryl F. Zanucks adapsjon av Ernest Hemingways Og solen går sin gang samme år.
Evans følte han ikke tjente nok penger i Paramount, og fikk Bluhdorn til å gå med på å la han produsere filmer selv. Hans første egenproduserte film var noir-klassikeren Chinatown. Suksessen til denne filmen fikk de andre produsentene i Paramount til å kreve at Evans ikke lengre skulle være produksjonssjef, av frykt for han skulle favorisere sine egne eller stjele andres produksjoner. Den Oscarbelønnede produksjonsdegsigneren Richard Sylbert ble valgt ut av Evans til å ta over jobben hans, etter at han trakk seg fra stillingen i 1975. Evans karriere snublet nedover etter dette, med bare Maratonmannen fra 1976 og Urban Cowboy fra 1980 som moderate suksesser.
Under innspillingen av Skipper'n i 1980 ble Evans tatt med narkotika på vei til Malta, og ble dømt for dette. I 1984, under innspillingen av The Cotton Club, ble Evans' navn trukket inn i mordet på Roy Radin, en av filmens sponsorer. Han ble frikjent, men navnet hans hadde blitt så belastet at han hadde problemer med å skaffe seg arbeid. I 1989 la han seg selv inn på Scipps Memorial Hospital for depresjoner.
I 1994 utga Evans selvbiografien sin The Kid Stays in the Picture, som ble filmatisert som en dokumentar i 2002. I 2003 ga han også stemme til animasjonsserien Kid Notorius, som handlet om Evans eventyr med sin butler og hushjelp. Han har også radioprogrammet In Bed with Robert Evans på Sirius Satelite Radio.
Evans var gift syv ganger. Listen over koner er Sharon Hugueny, Camilla Sparv, Ali MacGraw, Phyllis George, Catherine Oxenberg, Lesley Ann Warren og Victoria White. Han har en sønn fra ekteskapet med MacGraw. Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Irsta
Irsta er et tettsted i Västerås kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. Det ligger cirka åtte kilometer fra Västerås. I 2010 hadde tettstedet 2,717 innbyggere.
Linda Rosing
Linda Rosing (født 21. januar 1974 i Västerås, Sverige er en modell og deltaker i realityshowet Big Brother i 2003. Rosing er også forfatter, sanger og tidligere politiker (i Unika partiet).
Enders spill
Enders spill (engelsk: Ender's Game) er en science fiction-roman skrevet av Orson Scott Card, og er starten på hans mest velkjente bokserie, "The Ender saga". Den var opprinnelig en novelle utgitt i 1977, men ble senere utvidet og publisert som roman i 1985. Hendelsen foregår i fremtiden etter at Jorden akkurat har overlevd to sammenstøt med en fremmed rase som kommer til solsystemet, og Den Internasjonale Flåte (IF) forbereder seg til krig ved å lete etter og fremprovosere strategiske genier blant menneskene. Ender Wiggin er 6 år gammel da han blir utvalgt. Han eldre bror og søster har også betydelige roller i historien.
Flere spin-off bøker fra Ender-universet har blitt skrevet i ettertid.
Flaskestarr
Planten kan gå ut til ca. 0,5 m dyp. Den finnes i myrer og ved innsjøer og elver over hele landet. Sammen med elvesnelle kan den være eneste helofyttvegetasjon i næringsfattige innsjøer eller innsjøer på fjellet.
Hökåsen
Hökåsen er et tettsted i Västerås kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 2,956 innbyggere.
Flaskestarr
Flaskestarr kan forveksles med sennegras (Carex vesicaria) som har klart gulere og klarere grønn bladfarge (sees best på avstand), og «W-formet» bladtverrsnitt. Sennegras vokser ofte i samme områder som flaskestarr. Blant de starrartene som tilhører sumpplantene er det bare disse to som har oppsvulmete fruktgjemmer.
Den norske FN-styrken i Libanon
Historie
Norge var med i det fredsbevarende arbeidet i Sør-Libanon stort sett fra den dagen UNIFIL gikk inn i området. Den norske styrken ble satt inn i tidsrommet 25. mars til 4. april 1978. I dette tidsrommet sendte Norge i underkant av 700 soldater til Libanon. De 700 soldatene utgjorde hovedtyngden til Norbatt. 7. april ble det norske bidraget utvidet med tre avdelinger, samt noen offiserer til UNIFILs hovedkvarter. De tre avdelingene var; Disse tre avdelingene utvidet det norske bidraget med ca. to hundre soldater og offiserer. Norair kom på plass i Libanon 11.april og etablerte seg i Naqoura. Normedcoy etablerte seg samme sted da de ble satt inn i Libanon 22. og 23. april. Normaintcoy ankom Libanon 26. april og etablerte seg i Tibnin. Norbatt hadde allerede etablert sitt hovedkvarter i Ebel es Saqi. Det første året med UNIFIL var Norge dermed representert med fire avdelinger i styrken.
Norske myndigheter kunne sende av gårde disse avdelingene raskt da Norge i 1964 hadde opprettet en beredskapsstyrke til bruk for FN. Forespørselen fra FN om militær innsats i Libanon var den første praktiske prøven for den norske beredskapsstyrken. Dette bidro til at Norge var et av de første landene til å sende styrker til UNIFIL-operasjonen. Frankrike, Nepal, Nigeria, Senegal var i tillegg til Norge de første landene til å sende styrker til UNIFIL-operasjonen. De siste norske styrkene ble trukket ut ved årsskiftet 1998–1999. Det omkom 21 norske soldater i UNIFIL mellom 1978 og 1998. .
Som en reaksjon på Libanon-krigen i 2006 sendte Norge fire missiltorpedobåter og et støttefartøy, samt andre støttefunksjoner til Libanon. Deres oppdrag var å forhindre våpensmugling i området. De var en del av UNIFIL frem til 2008. Etter det trakk Norge seg ut, mens UNIFIL fortsatte sin tilstedeværelse.
Avdelinger
Norair og Normedcoy ble trukket ut etter henholdsvis ett og to år, og ble erstattet med en italiensk helikopterving og et svensk feltsykehus. Norbatt, Normaintcoy, samt en stor gruppe i UNIFILs hovedkvarter, blant annet MP-kompaniet, samt en norsk tropp i den mobile styrken FMR, fortsatte. Ved siden av nordmennene som tjenestegjør i Naqoura, Tibnin og i Norbatt, var det ofte norske representanter ved MP-avdelingen i Tyr, Metullah, Beirut, Nahariya og Tel Aviv. I tillegg til de ca. 900 nordmennene som ofte utgjorde den største nasjonale UNIFIL-styrken, jobber noen nordmenn som sivile i UNIFIL, og noen er i OGL (Observerer Group Lebanon), som ligger under UNIFIL, selv om de tjenestegjør i UNTSO.
Norco i Naqoura
Selv om de norske tjenestegjørende i Naqoura var spredt på en rekke avdelinger og kontorer, hadde to naturlige samlingspunkter: Norco-kontoret, som var administrasjonskontor for hele den norske kontingenten, og Norway House – et sosialt møtested i fritida. Nordmennene var fordelt på hovedkvarterets tre hovedavdelinger: Operasjoner, forsyninger og administrasjon og personell.
Unifil-undersøkelsen 2016
Unifil-undersøkelsen var en omfattende spørreundersøkelse som ble sendt ut til veteraner som hadde tjenestegjort i perioden 1978 til 1998. Bakgrunnen for undersøkelsen var regjeringens handlingsplan I tjeneste for Norge fra 2011 påla Forsvarets Sanitet å videreføre etterundersøkelser av veteraner. Tidligere hadde Forsvarets Sanitet gjennomført en tidligere Unifil-undersøkelse i 1993. Av over 20 000 veteraner som tjenestegjorde i Libanon svarte 10 605 veteraner på undersøkelsen. Sammenlignet med den øvrige norske befolkningen fremstår Unifil-veteranene som minst like friske, men det er en sammenheng mellom de som har opplevd belastende hendelser i tjenesten og de som har psykiske helseplager i dag. Flertallet av veteraner, også de som har opplevd belastende hendelser har ikke psykiske helseplager siden. En av undersøkelsens konklusjoner er «grunnet lang oppfølgingstid, er det knyttet stor usikkerhet hvorvidt den enkelte veterans psykiske lidelse er forårsaket av tjenesten».
Noen viktige begivenheter for UNIFIL-styrken
== Sjefer for Den norske FN-styrken i Libanon (Norcontico) ==
Colin Renfrew
Andrew Colin Renfrew, baron Renfrew av Kaimsthorn (født 25. juli 1937 i Stockton-on-Tees) er en britisk arkeolog, kjent for sitt arbeid med karbondatering, språkenes forhistorie, genetikk i arkeologien, og forebygging av forurensning av arkeologiske funnsteder (for eksempel av DNA fra moderne mennesker). Han utviklet Anatoliahypotesen, som argumenterte for at urindoeuropeerne levde rundt 2 000 år før kurganerne i Anatolia, og senere spredte seg langs kystene av hele Middelhavet og inn i sentrale og nordlige Europa. Sammen med arkeolog Paul Bahn har Renfrew sammensatt «Renfew og Bahns indikator for religion og ritualer», en definisjon for avgjøre om handlinger eller oppførsel i arkeologiske sivilisasjoner kan bedømmes som et religiøst ritual.
Biografi
Renfrew fikk sin utdannelse ved St Albans School i Hertfordshire og fra 1956 til 1958 tjenestegjorde han i det britiske flyvåpen. Deretter begynte han på St John's College ved University of Cambridge hvor han studerte arkeologi og antropologi med eksamen i 1962. I 1965 fullførte han sin doktorgrad med avhandlingen Neolittiske og bronsekulturer i Kykladene og deres ytre forbindelser. Det samme året giftet han seg med Jane M. Ewbank.
I 1972 ble Renfrew professor i arkeologi ved University of Southampton hvor han etterfulgte Barry Cunliffe. Ved hans tid i Southampton ledet han utgravninger ved Quanterness på Orknøyene og på Phylakopi på øya Milos i Hellas. I 1973 utga han Before Civilisation: The Radiocarbon Revolution and Prehistoric Europe, et verk hvor han utfordret antagelsen at den forhistoriske kulturelle innovasjonen hadde sin opprinnelse i Midtøsten og deretter spredte seg til Europa. Han drev også arkeologiske undersøkelser sammen med Marija Gimbutas ved Sitagroi i Hellas.
I 1980 ble Renfrew valgt som medlem (fellow) ved British Academy. Året etter ble han valgt Disney professoratet i arkeologi ved Universitetet i Cambridge, en posisjon han holdt inntil pensjonering. I 1990 ble Renfrew utpekt til direktør av McDonalds institutt for arkeologisk forskning, også ved Cambridge. I 1987 utga han Archaeology and Language: The Puzzle of the Indo-European Origins, en avhandling om urindoeuropeerne. Hans «Renfrews hypotese» postulerte at disse menneskene levde rundt 2 000 år før kurganene i Anatolia, og senere spredte seg til Hellas, deretter Italia, Korsika, sørkysten av Frankrike, Spania og Portugal. En annen avdeling av denne urbefolkningen spredte seg langs de fruktbare elvedalene til Donau og Rhinen inn i sentrale og nordlige Europa.
Renfrew fungerte som lektor (master) av Jesus College ved Universitetet i Cambridge fra 1986 og fram til 1997. I 2004 pensjonerte han seg fra universitet. Han ble adlet til baron i 1991 gjennom et såkalt life peerage, hvilket innebærer, at han selv kan titulere seg Lord Renfrew av Kaimsthorn, men hans arvinger arver ikke adelskapet.
Oksana Bajul
Oksana Serhijivna Bajul (ukrainsk: Оксана Сергіївна Баюл; født 16. november 1977 i Dnipro) er en ukrainsk kunstløper som deltok i De olympiske vinterleker i 1994 i Lillehammer.
Bajul ble olympisk mester i kunstløp under Vinter-OL i 1994 i Lillehammer. Hun vant single for damer foran Nancy Kerrigan fra USA og Lu Chen fra Kina.
Robert Trent Jones jr.
Robert Trent Jones jr. (født 24. juli 1939) er en amerikansk arkitekt av golfbaner. Han er sønn av banearkitekten Robert Trent Jones og bror til banearkitekten Rees Jones.
Etter studier på Yale og Stanford ble Jones ansatt i farens selskap, Robert Trent Jones Incorporated. Han steg i gradene og ble viseadministrerende direktør med ansvar for vestkysten i 1962.
I 1960-årene begynte han å tegne baner på egen hånd, og han grunnla sitt eget firma, Robert Trent Jones II, i begynnelsen av 1970-årene. Han har tegnet mer enn 200 golfbaner i løpet av sin karriere. Han har tegnet Bjaavann golfbane i Kristiansand og Miklagard golfbane på Kløfta i Akershus.
Frode Kirkebjerg
Kirkebjerg vant en olympisk sølvmedalje i hestesport under Sommer-OL 1924 i Paris. Han kom på andreplass i feltritt med hesten «Meteor», bak nederlandske Adolf van der Voort van Zijp på «Silver Piece».
The Journal of Ayn Rand Studies
The Journal of Ayn Rand Studies er et akademisk kvartaltidsskrift viet til studie av filosofien til den russisk-amerikanske tenkeren Ayn Rand. Det ble grunnlagt i 1999 og har Chris Sciabarra, Stephen Cox og Roderick Long som redaktører.
Krater
Krater har flere betydninger:
Bitynia
Bitynia (gresk: Βιθυνία) var en region i oldtiden, et kongedømme og romersk provins i nordvestlige Anatolia, tilgrensende til Marmarahavet, trakiske Bosporos og Euxine (Svartehavet).
Bitynia nevnes i Bibelen i forbindelse med apostelen Paulus' annen reise. Det var et område hvor kristendommen i tidlig tid vant innpass, selv om det ikke nevnes som et sted hvor apostlene besøkte på sine reiser. Da Trajan var keiser, fremgår det av den brevveksling som stattholderen Plinius den yngre hadde med ham, at kristendommen hadde spredd seg «ikke bare til byene, men også til landsbyene og bondelandet».
Geografisk beskrivelse
Flere betydelige byer lå langs de fruktbare kystene av Propontis (Marmarahavet): Nikomedia, Khalkedon, Prusa (Prusias ad Hypium) og Apameia. Bitynia inneholdt også Nikea, kjent for å være stedet for konsilet i Nikea.
I henhold til Strabon grenset Bitynia i øst til elven Sangarios (dagens Sakarya), men mer vanlig omfattet inndeling strakte området seg til Parthenios som delte det fra Paflagonia, således utgjorde distriktet en befolkning kalt for mariandyni. I vest og sørvest var delt fra Mysia av elven Rhyndakos (dagens Mustafakemalpaşa) og i sør lå det tilstøtende til Frygia og Galatia.
Landet er preget av fjell og skoger, men har daler og områder langs kysten med stor fruktbarhet. De viktigste fjellrekken er (den såkalte) «mysiske Olympos» (rundt 2500 meter høyt) som tårner opp over Bursa og er synlig så langt unna som i Istanbul, 113 km unna. Dets fjelltopper er dekket av snø store deler av året.