cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vadsø
Reisemuligheter
I sentrum av Vadsø, på Store Vadsøya, 250 m fra hurtigrutekaia ligger hotellet Vadsø Fjordhotell. Vennskapsbyer:
Slaget ved Teutoburgerskogen
Åsted
Gjennombruddet kom da amatørarkeologen Tony Clunn i 1987 kom over et større antall romerske mynter og prosjektiler til slynger. Funnene ble gjort med metalldetektor i et begrenset område cirka ti kilometer nordøst for Osnabrück, rett nord for et åsdrag kalt Kalkriese. Clunns funn ble fulgt opp med regulære arkeologiske undersøkelser over en årrekke i regi av Kulturhistorisk museum i Osnabrück. Resultatene er etter hvert blitt meget overbevisende, og et flertall av forskerne som beskjeftiger seg med denne perioden har konkludert med at dette må være slagstedet. Og stedet ligger altså 20 - 30 kilometer nord for Teutoburgerskogen. I 2001 ble det reist et eget museumsbygg på stedet, og rekonstruksjoner av de germanske befestningsmurene.
Vadsø
Politikk
Se også utdypende artikkel: Kommunestyrevalg i Vadsø.
Slaget ved Teutoburgerskogen
Ettermæle
Slaget er forholdsvis godt dokumentert av samtidige historieskrivere som Ovid og Seneca; noe senere i antikken særlig av Tacitus og Cassius Dio.
Joe Wright
Joe Wright (født 1972 i London) er en engelsk filmregissør. Han er mest kjent for de to filmene han har regissert: Stolthet og fordom fra 2005 og Om forlatelse fra 2007. Tidligere har han regissert en del TV-serier, blant annet Bob and Rose og Charles II: The Power and The Passion. Sistnevnte vant en BAFTA-pris for beste dramaserie.
Slaget ved Teutoburgerskogen
Ettermæle
Senest siden 1600-tallet har det foregått en omfattende opparbeidelse av det forholdsvis rike antikke kildematerialet både av historikere og kunstnere (for eksempel i Heinrich von Kleists teaterstykke Die Hermannsschlacht (1808) i nasjonalromantisk ånd). Max Bruch skrev operaen Arminius (Op. 43) fra 1875 til 1877. Slaget, som er kalt «Schlacht im Teutoburger Wald», «Varusschlacht» eller «Hermannsschlacht» på tysk, ble også omfavnet av en voksende tysk nasjonalisme på 1800-tallet og av nasjonalsosialistene.
Joe Wright
Wright vant også BAFTA-prisen for beste nykommer med Stolthet og fordom. Han er nominert til Golden Globe for beste regi med Om forlatelse. Filmen er nominert i sju kategorier til Golden Globe. Om forlatelse åpnet den 64. filmfestivalen i Venezia, og han ble den yngste regissøren som har åpnet festivalen noen gang.
I 2017 regisserte han dramafilmen Darkest Hour, som ble nominert til seks Oscar-priser.
Ante Marković
Ante Marković (født 25. november 1924 i Konjic, Kongeriket Jugoslavia, død 28. november 2011 ) var den siste statsminister i Den sosialistiske føderale republikken Jugoslavia. Han var bosnisk-kroat.
Erik Amundsen
Erik Amundsen (født 1. februar 1937 i Oslo, død 22. februar 2015 ) var en norsk jazzmusiker og bassist.
Erik Amundsen platedebuterte i 1954 med broren Arvid Amundsens trio og Atle Hammers sekstett. Utover på 1950-tallet spilte han med Karl Otto Hoffs trio, Eilif Holms kvartett, og ga ut plate med Mikkel Flagstad i 1956. På 1960-tallet var han med i European All Stars i Berlin (1961) og mottok Buddyprisen for 1961.
Amundsen ble nærmest selvsagt på norske jazzutgivelser, med Karin Krog, Bernt Anker Steen, Erik Andresen, Laila Dalseth, Magni Wentzel, Bjørn Johansen, Jan Berger og Bjarne Nerem. På Metropol Jazz Centre spilte han meget, også med internasjonale storheter som Bud Powell. Amundsen spilte også med Al Cohn og Bengt Hallberg, i grupper ledet av Per Borthen og Totti Bergh, og gruppene VSOBOP, Street Swingers, Storeslem og Jazz A Pell Oktett.
Margit Hjukse
«Margit Hjukse» eller «Margjit Hjukse» er en folkevise fra Telemark. Den er dikta i balladens form og stil og blir klassifisert som middelalderballade i undergruppen naturmytisk ballade fordi den forteller om møte med et overnaturlig vesen. I TSB katalogen typologiseres den som TSB A 54, svensk SMB 24 «Den bergtagna», dansk DgF 37 «Jomfruen og dværgekongen».
Visa forteller om Margit Hjukse som blir bergtatt på veg til kirke og må bli i berget. Det som skiller Margjit Hjukse fra andre ballader om jenter som blir bergtatt, er at den er stedsbestemt til Sauherad. Forklaringa på dette må være at det har fantes et lokalt sagn i Sauherad som visa kunne knytte seg til. Alt tyder på at denne bergtakingsvisa har kommet til Sauherad fra Sverige. Magnus Brostrup Landstad skreiv opp «Margit Hjukse» etter ei gammel kvinne fra Hjartdal, og hun kjente godt til sagnstoffet.
Typologisk regnes den som en variant av «Liti Kjersti og Bergekongen» fordi visa om Margit Hjukse ligger svært tett opp til de svenske variantene av denne typen. I «Margit Hjukse» mangler villarkornmotivet, og derfor kan ikke Margit glemme barndomshjemmet og foreldrene. Den mest brukte tonen til visa oppleves sårere enn i mange av de eldre visene, og det nære båndet mellom Margit og faren blir sterkt understreka. Man skjønner at mor hennes er død ved at Tor Hjukse leier Margit «i si moders stol» – en symbolsk handling som vil si at han ber henne ta over som husfrue på gården. Derfor kommer da også Bergekongen raskt til for å hindre at det skjer.
«Margit Hjukse» hører til blant de balladene som har blitt populære og blitt tatt inn i moderne sangbøker, og finnes også på albumet Jygri fra 2002 av bandet Gåte i form av rock.
Erik Amundsen
I Erik Amundsen sekstett (2000) spilte Atle Hammer trompet, Jan Erik Ulseth saksofon, Erling Wicklund trombone, Roger Amundsen gitar og Eyvind Olsen trommer. Erik Amundsen ble rammet av hjerneslag i 2002 og spilte ikke etter det. I 2006 ble han hyllet i en konsert på Cosmopolite i Oslo. Nær 40 låter fra hans virke er å høre på Portrait Of A Norwegian Jazz Artist, som ble utgitt av Gemini Records i 2005.
Statsheraldiker
Statsheraldiker er en stilling ved det svenske Riksarkivet som statens tjenestemann for offentlig heraldikk. Fram til 1953 hadde tilsvarende tjenestemann tittelen riksheraldiker og var sjef for en egen myndighet, Riksheraldikerämbetet. Mens riksheraldikeren tidligere også behandlet person- og slektsvåpen, behandler statsheraldikeren bare offentlige våpen, dvs våpenskjold for statlige og kommunale myndigheter
Sveriges høyeste heraldiske organ er Riksarkivets heraldiska nämnd med medlemmer utnevnt av regjeringen. I nemnden er juridisk, antikvarisk og kunstnerisk sakkunskap representert. Riksarkivaren er formann og statsheraldikern talsmann. Nemnden befatter seg i dag kun med offentlig heraldikk (Sveriges riksvåpen, kommunevåpen, våpen for myndigheter).
Norge har verken statsheraldiker eller riksheraldiker. Utenriksdepartementet er rette myndighet for riksvåpen, kongekrone og statsflagg, mens militære myndigheter behandler avdelingsmerker og andre militære, heraldiske merker og faner. For kommunevåpen er det ingen felles myndighet, men Riksarkivet er brukt av Kommunaldepartementet som faginstans ved fastsetting av kommunevåpen i kongelig resolusjon.
Heller ikke i de andre nordiske land finnes det statsheraldiker eller lignende, men noenlunde tilsvarende stilling har man derimot i Canada, Irland og Sør-Afrika. England har heroldsmyndigheten College of Arms under Earl Marshal, mens Skottland har Lord Lyon King of Arms.
Palestinas kvinnelandslag i fotball
Palestinas kvinnefotballandslag representerer Palestina i internasjonal fotball. Laget ble dannet i 2003 av Samar Araj og Haniya Albish. Araj var ansvarlig for idrett ved Universitetet i Betlehem, mens Albish ble sendt på konferanse i anledning VM i USA.
På grunn av hindringer med hensyn til transport mellom de forskjellige palestinske enklavene, er trening vanskelig for landslaget. Lokale fordommer mot kvinner og aktivitet har også skapt vansker for landslaget, på tross av overvekten av kristne palestinere på landslaget. Like fullt deltok de to år etter dannelsen i Vestasiamesterskapet i fotball for kvinner 2005, der de i kom sist med ett poeng. Dette var imidlertid en av få ganger de forskjellige spillerne møttes, og første gang de fikk spille på gressmatte. Palestina fortsatte å stille opp i turneringer, som i det første og hittil eneste arabiske mesterskapet for kvinner, der de dro iland et anstendig ettmålstap mot Syria blant flere stygge tap.
Deretter ble det en pause for landslaget, da de ikke deltok i Vestasiamesterskapet i 2007. Det ble noen uoffisieller turneringer etter hvert, men det var først i 2009 at Palestina kom sterkt tilbake. Palestina hadde hittil bare deltatt i invitasjonsturneringer, og disse var ikke offisielle fra FIFAs synspunkt. Dermed var ikke Palestina å finne på FIFAs verdensranking for kvinner. Dette er ikke uvanlig for arabiske land, da mange krever at kvinner bare kan bedrive sport foran andre kvinner og i lukkede saler, om det. Derfor ble det palestinske kvinnelandslaget det første arabiske landet, og det andre regionale etter Iran som dukket opp i en kvalifisering til en internasjonal og FIFA-godkjent turnering, i dette tilfellet Asiamesterskapet 2010. Palestina kom bare til første gruppe, der de møtte Maldivene, Krigisistan, Usbekistan og Jordan. Palestina vant sin første offisielle kamp mot Maldivene, men tapte de andre. Med 0-5 som styggeste resultat, var det klart at Palestina hadde gjort fremgang. På junimålingen til FIFA dukket også Palestina opp for første gang.
Maud av England
Keiserinne
Mauds foreldre var Henrik I av England og Maud av Skottland. På morssiden var hun dermed barnebarn av Malcolm III av Skottland og St. Margaret av Skottland. Gjennom mormoren var hun etterkommer av blant annet Edmund II av England, mens hun gjennom faren var barnebarn av Wilhelm Erobreren. Hun tilhørte dermed både den angelsaksiske og den normanniske kongelinjen.
Man har ment at hun ble født i Winchester, men gjennom nyere forskning kom historikeren John Fletcher i 1990 til at det er sannsynlig at hun ble født i det kongelige slottet Sutton Courtenay, som dengang lå i Berkshire og nå i Oxfordshire.
Syv år gammel ble hun forlovet med keiser Henrik V, og i 1111 ble hun sendt til hans hoff. De ble gift den 7. januar 1114 i Worms. De besøkte Roma og Toscana sammen i mars 1116, og når Henrik V ikke var til stede fungerte hun som regent.
Det er mulig at paret fikk et barn, som ifølge Hermann av Tournai døde som spedbarn. Det har blitt hevdet at barnet overlevde og ble oppfostret av andre, og at gutten var identisk med Thomas Becket. Da Henrik V døde i 1125 hadde paret uansett ingen arving. Ettersom hennes bror William Adelin hadde omkommet da «Det hvite skip» sank, var Matilde den eneste ektefødte arving til den engelske tronen.
Andre ekteskap
Maud vendte tilbake til England, hvor faren utnevnte henne til tronarving og arrangerte et nytt ekteskap. Den 17. juni 1128 giftet hun seg i Le Mans med Geoffrey av Anjou, som var elleve år yngre enn henne. Han hadde kallenavnet Plantagenet etter sitt heraldiske merke, en planta genista; dette gav navn til den engelske grenen av huset Angevin som nedstammer fra Maud og Geoffrey. Han var da de giftet seg greve av Maine og arving til sin far Fulk V av Anjou.
Södermanland
Södermanland, også kalt Sörmland, er et landskap øst i Svealand, Sverige. Navnet betyr «Södermännens land», hvor «södermännen» var det folk som bodde sør for Mälaren. Landskapets areal er 8 388 kvadratkilometer, og antall innbyggere drøyt 1,1 millioner.
Maud av England
Andre ekteskap
Ekteskapet var ikke lykkelig, og Maud gikk fra ham og vendte hjem til sin far. I 1131 ble de forsont med hverandre. Paret fikk tre sønner. Den eldste var Henry som ble født 5. mars 1133. Den andre sønnen, Geoffrey, greve av Nantes, ble født i 1134. Fødselen var vanskelig, og Maud holdt på å dø i barselseng. Henrik I besøkte dem, og var svært glad for å ha fått dattersønner. Men han kom ikke overens med sin svigersønn, og da han døde 1. desember 1135 i Normandie, var Maud hos sin mann i Anjou og ikke ved sin fars dødsleie.
Södermanland
De fleste av landskapets innbyggere bor i Stockholmsområdet. Eskilstuna kommune er kommunen innenfor Södermanlands län med flest innbyggere.
Södermanland er rikt på forhistoriske levninger, hvor man kjenner til ca. 96 000 innenfor landskapets grenser.
Maud av England
Kampen om den engelske trone
I april 1141 ble Stefan tatt til fange og de facto avsatt. Matilda kontrollerte dermed riket. Hun tok formelt sett aldri tittelen dronning, men kalte seg Lady of the English. Men i november hadde lykken snudd, og Stefan ble satt fri og tok tilbake makten. Året etter ble Maud beleiret i Oxford, men klarte å unnslippe og kom seg til sin allierte Brian FitzCount i Wallingford Castle. I 1147 etter jarlen av Gloucesters død, måtte hun vende tilbake til Frankrike.
Wallingford-traktaten
Maud hadde ikke mistet håpet om makt i England. Hennes sønn Henry utviklet seg til å bli en god leder, og selv om Stefan hadde fått makten var hans regjeringstid preget av problemer. I 1153 døde hans eldste sønn Eustace, og samtidig ankom en hærstyrke ledet av Henry. Stefan gikk i begynnelsen seirende ut av denne striden, men etter et uavklart slag gikk han med på å utnevne Henry til tronarving. Dette ble nedfelt i Wallingford-traktaten (også kjent som Winchester-traktaten).
Södermanland
Geografisk avgrensing
Landskapet Södermanland består ikke av samme område som Södermanlands län. Landskapet består i dag av områder som tilhører Östergötlands (Kolmården), Västmanlands (Kungsör), Stockholms og Södermanlands län. Landskapet grenser i sør til Östergötland, i vest til Närke, i nordvest til Västmanland, i nordøst til Uppland og i øst og sørøst til Østersjøen.
Maud av England
Wallingford-traktaten
Selv om hun noen måneder var Lady of the English var Maud aldri elsket av den engelske folk, som følte at hun var for fremmed og overlegen. Hun talte tre språk: fransk, tysk og latin. Etter å ha gitt opp håpet om å bli kronet som dronning i 1141 levde hun ut sine ambisjoner gjennom sønnen Henry. Ettersom hun også var datter av en Henry, og hadde vært gift med en Henry, står det i hennes gravskrift i katedralen i Rouen: «Her hviler datteren, hustruen og moren til Henry».
Södermanland
Geografisk avgrensing
En påstått eldre grense mellom Uppland og Södermanland markeres i Gamla stan i Stockholm; en grensesten innmurt mellom «Upland och Sudermannaland» er i huset som står oppført på Västerlånggatan 27. Dagens grense ble etablert på 1600-tallet, og går ved Slussen.
Den vestlige delen av Nacka kommune inngår i landskapet, mens den delen som ligger øst for Skurusundet ligger i Uppland.
Topografi
Södermanland er et lavland, og kun ubetydelige deler av landskapet ligger over 100 meter over havet. Landskapet utmerker seg gjennom et lettere kupert terreng med utallige større og mindre skogkledde høyder som ligger mellom senkninger, som i noen tilfeller utgjør innsjøer, noen tilfeller av torvmyrer, og noen tilfeller av leirsletter. Den største sletten er Vingåkersslätten sør for Hjälmaren. De største innsjøene i Södermanland er Mälaren og Hjälmaren, men disse ligger ikke utelukkende i Södermanland. Den største innsjøen innesluttet innenfor landskapets grenser, er Båven. Blant øvrige innsjøer kan nevnes Yngaren, Långhalsen, Tisnaren (på grensen mot Östergötland), Öljaren og Viren. De største elvene i Södermanland er Eskilstunaån og Nyköpingsån.
Den østligste delen av Södermanland er en større halvøy kalt Södertörn. Södermanland har en omfattende skjærgård, til dels den sørlige delen av Stockholms skjærgård, som ligger øst for Södertörn, og til dels skjærgården som ligger utenfor den øvrige delen av Södermanlandskysten. I Södermanlands del av Mälaren er det flere øyer, blant andre Sveriges største øy i en innsjø, Selaön.
Fjellgrunnen består hovedsakelig av gneiser.
Osborn Anderson
Anderson vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under vinter-OL 1932 i Lake Placid. Han spilte på det amerikanske laget som kom på andreplass, bak Canada, i OL-turneringen. Det var fire lag som deltok og alle lagene møttes to ganger. Det var to meget jevne kamper mellom USA og Canada, den første vant Canada med 2-1 etter forlengning og den andre sluttet uavgjort 2-2. Canada vant sitt fjerde strake olympiske gull i ishockey foran USA og Tyskland. Den fjerde olympiske turneringen i ishockey var også det sjette verdensmesterskapet i ishockey. Spillerne på USAs lag var Osborn Anderson, John Bent, John Chase, John Cookman, Douglas Everett, Franklin Farrell, Joseph Fitzgerald, Edwin Frazier, John Garrison, Gerard Hallock, Robert Livingston, Francis Nelson, Winthrop Palmer og Gordon Smith.
Anderson spilte alle seks kampene i OL-turneringen og scoret et mål.
Södermanland
Samferdsel
Jernbanen revolusjonerte Södermanlands samferdel og kommunikasjon. Västra stambanan ble bygd mellom 1857 og 1862; strekningen mellom Stockholm og Södertälje ble ferdig 1860. Södra stambanan fra Katrineholm til Norrköping ble ferdig 1866. Planleggingen av en bane tvers over Södermanland begynte på 1860-tallet, og i 1877 ble banen, som gikk fra Bergslagen til Oxelösund, åpnet. Dens hovedformål var å frakte malm fra den isfrie havnen. Mellersta Sörmlands järnväg forbi Malma hed ble ferdig i 1907. Nyköpings behov for jernbane ble innfridd fra 1914-16, da Nyköpingsbanan ble lagt mellom Södertälje og Stockholm.
På Södertörn ble Saltsjöbanan åpnet i 1893. I 1901 ble Nynäsbanan, som går fra Stockholm til Nynäs gård og havn bygget. Videre kom tunnelbanens pendlertog, som forente Södertörns tettsteder, samt Gnesta, med Stockholm.
Byer
Følgende byer i Södermanland med gamle stadsprivilegier (bystatus med visse fordeler) ble innrettet som Stadskommuner (bykommuner) da 1862 års kommunalförordningar trådte i kraft: Eskilstuna (1659), Mariefred (1605), Nyköping (1187), Stockholm (1252, södra delen), Strängnäs (1336), Södertälje (1000), Torshälla (1317) og Trosa (1300). På 1900-tallet fikk også enkelte framvoksende industri- og stasjonssamfunn også bystatus. Disse var Katrineholm (1917), Nynäshamn (1946), Flen og Nacka (1949) og Oxelösund (1950). De sistnevne bydannelsene fikk ingen egen jurisdiksjon, og hørte således til under sine tidligere respekive herredsrettinndelinger. Rådhusretten forsvand også etterhvert for flere av de mindre byene. I forbindelse med kommunereformen i 1971 opphørte byenes kommunale særstilling, og de ble innlemmet i større enheter. De fleste av disse er i dag centralorter (kommunesenter) for kommuner som bærer deres navn. Unntakene er Mariefred (i Strängnäs kommune) og Torshälla (i Eskilstuna kommune). I årene 1974 til 1991 var Trosa en del av Nyköping kommune.
Andre steder
Følgende steder har hatt andre typer av kommunal status:
Södermanland har hatt fem köpinger (spesiell kjøpstadsstatus): Malmköping og Gnesta mellom 1955 og 1974 i Södermanlands län, Kungsör i Västmanlands län og Nynäshamn 1911 til 1945, som ble by i 1946, samt Saltsjöbaden, i Stockholms län. Landskapet har hatt mange municipalsamhällen, hvor de fleste har vært i Stockholms län. I Södermanlands län har følgende tre byer vært municipalsamhällen før de fikk bystatus; Flen, Katrineholm og Oxelösund. Øvrige er Gnesta, som ble köping 1955, Nyfors fram til 1906, da det ble en bydel i Eskilstuna, Vingåker, Valla og Sparreholm. I Stockholms län har følgende steder vært municipalsamhällen: Dalarö, Fullersta, Huddinge, Igelsta, Järna, Liljeholmen, Rönninge, Snättringe, Stuvsta, Tumba og Örsta.
Større tettsteder
Følgende tettsteder er for tiden de ti største innen landskapet:
Historie
Navnet Södermanland betyr «Menneskene som bor i landet sør for Mälaren». Landskapet er fortidshistorisk. Med innføringen av Magnus Erikssons landslag ca. 1350, ble herredsinndelingen (svensk: Härad) også innført for landskapet, og erstattet derves en tidligere inndeling i herreder («hundare»).
Fra steinalderen til vikingtiden
Trolig innvandret de første menneskene til Södermanland i en tidlig del av steinalderen. Etter denne tid har innlandet her hevet seg betraktelig, og i områdene rundt Stockholm så mye som 70 meter. Den første innvandringen her skjedde sannsynligvis fra Östergötland og Närke, og det var landskapets midtre og øvre deler, som ikke lå under vann den gangen, som først ble bosatt. De eldste funnene herfra utgjør et femtitalls bosteder uten keramikk. Fra denne tidsepoken har man funnet en rekke steinøkser, lihultøkser. Södermanland overgår imidlertid ingen av landskapene rundt Mälaren i funnrikdom fra steinalderen.
Med overgangen til landbruksnæring ca. 4000 f.Kr. begynte man blant annet å importere fine flintøkser fra Skåne eller Danmark. Alle neolittiske kulturer er representerte i landskapet. I takt med effektene av landhevingen, ble Mälarens og Østersjøens kysttrakter befolket. Den sene stienalderen er rikt representert med mange enkeltfunn, og også fra bronsealderen er det gjort mange objekter. Sentrale steder for bronsealderkulturen har man funnet i Rekarne, samt ved innsjøen Yngaren. Funnene fra bronsealderen er betydelig, men kan ikke sammenlignes med funn fra tilsvarende periode i Uppland. Fra den delen av jernalderen fra før Kristi fødsel, har man, i likhet med resten av Sverige, få funn, noe man antar har sammenheng med de omfattende klimaendringene Sverige gjennomgikk fra ca. ett århundre etter bronsealderens slutt. Fra tiden etter Kristi fødsel er det imidlertid gjort flere funn.
Gullfunnene fra 400- og 500-tallet er tallrike. Sveriges største kjente gullfunn ble gjort Tureholms landområder i 1774, og utgjorde mer enn 12 kg. Trolig stammet gullet på noe vis fra goternes militære aktiviteter, som medførte at Romerriket utbetalte betydelige mengder med gull for å kjøpe fred langs grensen. Fra samme tidsperiode har man Uppsa kulle, som er Sveriges største gravhaug.
Det er gjort mange funn i tilknytning til kjente gravfelt fra folkevandrings- og vikingtiden. Fra sluttfasen av jernalderen er det også funnet betydelige sølvskatter. Södermanland er svært rikt på gravhauger, steinsettinger og rester av borger av ulike slag. Södermanland er, nest etter Uppland, det landskapet i Sverige hvor det er gjort flest funn av runesteiner, omtrent 300 stykker, hvor ca. 60 har helt eller metrisk form. Eldst av disse er steinen ved Skåäng i nærheten av Vagnhärad, som bærer en innskrift med eldre runer fra 500- eller 600-tallet, og en senere innskrift med yngre runer. De fleste er i fruktbare sletteområder, og er reist langs veier eller elver. Påfallende mange står langs Eriksgatan. Det eldste innenlandske belegget for navnet Svitjod (senere Sverige) finner man på en runestein i Aspa. Av høyest interesse er Ramsundsristningen, som viser at Sigurdsagaen var kjent i Sverige i vikingtiden- Mange andre steiner beretter om vikingferder i øst og vest. Funnene viser at det ble vunnet rike skatter under disse reisene, og at det foregikk en livlig handel.
Middelalderen
Kristendommens tidligste misjonsvirksomhet i Södermanland foregikk i den nordvestlige delen, hvor befolkningen ser ut til å ha blitt kristnet og hatt en sogneinndeling allerede på midten av 1000-tallet. Rekarne utgjorde det første stiftet i Svealand, hvor Sankt Eskil var biskop. Det tunet (nå Eskilstuna) hvor han bodde, er nevnt som bispesete i et pavelig dokument fra omkring 1120, på lik linje med Strängnäs, Västerås og Sigtuna. Trolig fikk Södermanland et cistercienskloster i 1184 i Julita, og på 1200-tallet ble Vårfruberga kloster bygget. På andre halvdel av 1200-tallet fulgte et dominikanerkloster i Strängnäs og et Fransiskanerkloster i Nyköping. I 1493 ble det stiftet et karteuserkloster - Mariefreds kloster, og så vokste Mariefred opp rundt om. Som handelssted og festningssted fikk Tälje, omtalt allerede av Adam av Bremen, og etterhvert enda viktigere Nyköping, betydning. Södermanland hadde egen lagmann allerede før 1296. Landskapet hadde egen lovgivning, Södermannalagen, stadfestet 1327.
Om Södermanlands tidlige politiske historie vet man lite. Ifølge eksisterende sagaer er det sannsynlig at det var småkonger som styrte. Først fra folkungatiden har man historiske opptegnelser. Södermanland ble da gang på gang gitt som len til hertuger av Folkungaætten. I folkungatiden inntok Södermanland en administrativ særstilling, hvor det utgjorde Magnus Ladulås hertugdømme da han besteg Sveriges trone, og utgjorde senere kjerneområdet i Erik Magnussons landområde. Kystherredene og Rekarne skal ha vært landskapets mest dyrkede områder gjennom middelalderen. 1300-tallets største jordeier i Sverige, Bo Jonsson Grip, som oppførte og navnsatte Gripsholm, hadde sitt eiendomsimperiums sentrum i Södermanland, hvis våpen er hentet fra hans fabeldyr.
Kalmarunionen og Vasatiden
Unionstidens kamper ble for en stor del utkjempet i Södermanland. Karl Knutsson Bonde ble overrumplet i februar 1457 i Strängnäs, og Christian I ble slått i 1467 i slaget ved Julita i nærheten av Katrineholm. Gustav Vasa ble valgt til konge i Strängnäs 1523. Deretter begynte en epoke med stor utvikling: Slott ble bygd om og utrustet, byenes handel hadde rivende utvikling, jordbruket fikk et stort oppsving og gruveindustrien utviklet seg, med nye industrier i kjølvannet. Södermanland var i Vasatiden, som, senere, rikest på adelsgods i Sverige. Under Gustav Vasas reduksjoner og reformer forholdt landskapets befolkning i sin alminnelighet seg lojale.
Stormaktstiden
I Gustav II Adolfs og Karl XIs regjeringsperioder ble det anlagt fabrikker og annen produksjonsindustri i Södermanlands byer. Krigen økte etterspørslene etter smijern, kanoner, stikk- og huggvåpen, rustninger og andre bearbeidede jernvarer. Landskapet selv var skånet for krigshandlinger på 1600-tallet, og har i ettertid kun en gang vært utsatt for fiendtlige handlinger, i 1719, da Østersjøkysten med byer, bruk og herregårder ble angrepet og brent ned av russiske tropper. Gjennom seieren ved Baggensstäket ble fienden slått tilbake, og Stockholm forble i svenske hender.
Frihetstiden og framover
Frihetstidens industrielle oppsving merket man i relativ liten grad til i Södermanland. Derimot ivret myndighetene for større omlegginger av jordbruket. De store endringene her kom imidlertid først med 1840-tallets mere rasjonelle drift. Kirkegodsets økte utbredelse påvirket landsbyutviklingen i landskapet. Södermanland hadde tidligere hatt en svakere landsbyutvikling sammenlignet med det øvrige Mälardalen, men nå ble mange underliggende landsbyer dratt direkte inn i driften av kirkens jordbruksområder, som i stor grad fikk fordelene av stordrift. Et spesielt sterkt samholdsmiljø ble dannet ved tettere befolkning og økt bebyggelse. Man kan se det som jordbrukets motstykke til de mange små industrisamfunnene som vokste fram på landsbygda. Statssystemet vokste fram.
Hele 1700- og 1800-tallet var preget av et sterkt regulert næringsliv. Enkelte nye ideer vokste imidlertid fram. Et konkret utslag av dette var grunnleggingen av Eskilstuna fristad. Side om side ved den tradisjonelt styrte byen, vokste det fram et avregulert frimarked hvor metallhåndverker ble omsatt. En ny epoke innen industrien kom på 1830-tallet, da blant andre Munktells Mekaniska Verkstad i Eskilstuna ble grunnlagt. Jordbruksrasjonaliseringen hadde stort behov for maskinvarer fra Eskilstuna.
Fylkesvei 568 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 568 i de følgende fylkene:
Duncan Ferguson
Duncan Cowan Ferguson (født 27. desember 1971) er en skotsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for den engelske klubben.
Ferguson begynte sin fotballkarriere i Dundee United FC før han i 1994/1995-sesongen gikk over til Rangers FC i det som den gang var rekordovergangsum på fire millioner pund. I Dundee hadde han i tillegg til sine mål også gjort seg kjent ved å pådra seg fengselsstraff for en forseelse som skjedde på banen. Han maktet aldri å sette skikkelig spor etter seg hos Rangers og ble lånt bort til Everton som kjempet for å overleve i den øverste divisjonen. Her hadde han også problemer med å markere seg inntil Liverpool FC, som var en klar favoritt, kom som motstanderlag. Ferguson skåret sitt første mål for klubben og Everton vant 2–0. Han ble deretter tilhengernes favoritt og hjalp klubben å vinne FA-cupen i 1995 mot Manchester United FC med 1–0.
For sine tre tidligere sesonger hos Dundee United lagde han 28 mål. På til sammen elleve sesonger hos Everton (etter et kort opphold i Newcastle) gjorde han 57 mål på 223 kamper.
Duncan Ferguson er kjent for sine mange kallenavn som «Big Dunc», «Fergie», «Dunceth», «Drunken Duncan», «Big Yin» og «Dunkey Ferguson».
Ferguson er ellers kjent for sin tøffe spillestil og sitt uregjerlige temperament. Sammen med tidligere Arsenal-kaptein Patrick Vieira har han Premier League-rekorden i antall røde kort med hele åtte.
I 2019 var Ferguson en periode midlertidig manager for Everton.
Ferguson ble 18. januar 2022 nok en gang ansatt som midlertidig manager for Everton etter at Rafael Benitez hadde fått sparken to dager i forveien.
Tärendö
Tärendö (finsk: Täräntö, nordsamisk: Deargget) er et tettsted i Pajala kommune. Byen ble grunnlagt i 1615 av Per Persson Pekkari fra Övertorneå. Stedsnavnets opphav antas å være samisk og bety knivspiss. Store deler av filmen Populærmusikk fra Vittula er innspilt i Tärendö.
En kjent person fra Tärendö er juniorverdens-, verdens-, og olympisk mester i langrenn og vinner av Tour de Ski 2008, Charlotte Kalla, som konkurrerer for foreningen IFK Tärendö.
Borgerligt Centrum
Borgerligt Centrum var et politisk parti i Danmark som gikk opp i Liberal Alliance.
Tärendö
Eksterne lenker
Tärendös hjemmeside
Borgerligt Centrum
Borgerligt Centrum ble dannet den 6. januar 2009. Blant partistifterne var folketingsmann Simon Emil Ammitzbøll, som hadde brutt med Radikale Venstre på grunn av deres vegring mot å samarbeide med høyresiden. Borgerligt Centrum oppfattet seg selv som et «borgerlig-humanistisk sentrumsparti».
Kamp
En kamp er en målbevisst voldelig konflikt ment for å etablere dominans over opposisjonen. Det kan også defineres som et fiendtlig sammenstøt, slag eller strid med hensikt å skade eller på en annen måte svekke motparten. Slagsmål har en negativ konnotasjon og antyder at en part ikke ønsker å være med. Det brukes om et oppgjør som utkjempes med never eller våpen.
Det engelske begrepet combat («kamp» på fransk) refererer vanligvis til en væpnet konflikt mellom militære styrker i en krig, mens det mer generelle begrepet fighting kan referere til en hvilken som helst voldelig konflikt. Combat kan være ensidig, mens fighting innebærer minst én defensiv reaksjon. Imidlertid blir reglene ofte brukt synonymt med begrepet «Battle Ready».
En kamp kan finne sted under et bestemt sett av regler eller være uregulert. Eksempler på regler inkluderer Genèvekonvensjonene (som gjelder behandling av soldater i krig), middelalderens ridderskap og Queensberry-reglene (som gjelder boksing).
Kamper i krigføring involverer to eller flere motstridende militære organisasjoner, som vanligvis kjemper for nasjoner i krig (selv om geriljakrigføring og undertrykkelse av insurreksjon kan falle utenfor denne definisjonen). Krigføring faller under krigens lover, som bestemmer hva som er krigens formål og hvordan den skal utkjempes. I tillegg skal krigens lover beskytte soldatenes og ikke-stridendes rettigheter.
En kamp kan utkjempes med eller uten våpen, og dermed være en bevæpnet eller ubevæpnet kamp. Hånd-til-hånd kamp (mêlée) er en kamp på svært nært hold, som går ut på at man kan kjenne motstanderen med kroppen (slåing, sparking, kvelning etc.) og/eller med et meleevåpen (kniver, sverd, batonger etc.), i motsetning kastevåpen eller skytevåpen.
Hånd-til-hånd kamper kan videre deles inn i tre avhengig av avstanden og plasseringen til de stridende:
Geir Hamnes
Geir Hamnes (født 3. april 1954 i Oslo) er ansvarlig arrangør av Frøken Norge-konkurransen siden 1986. Her ble Norges kandidater til Miss World- og Miss Universe konkurransen kåret, de to ledende konkurransene i denne genre i verden. Etter 25 år som arrangør av Frøken Norge valgte Hamnes i 2011 å legge ned konkurransen som blant annet gjorde to kvinner godt kjent; Mona Grudt, som i 1990 ble kåret til vinner av Miss Universe og Kathrine Sørland, som i 2002 ble nummer 4 i Miss World.
Han startet sin yrkeskarriere i musikkbransjen. 25 år gammel ble han ansatt som norsk sjef for Bert Karlssons selskap Mariann Grammofon. Knapt tre år senere gikk han til samme stilling i Grammofon Elektra, forløperen til det som i dag er Sony Music.
I 1983 begynte Geir Hamnes som freelancer i NRK P1. Her var han aktiv frem til 1989 med flere hundre radioprogrammer. Etter tiden i NRK ble TV hans nye arena. Først for TVNorge, før han i 1990 var freelancer for svenske TV4 i de to årene kanalen hadde en svensk/norsk profil. På tidlig 1990-tallet ledet han også programmer for TV3 og TV 2, i deres første år.
I 1984 hoppet Geir Hamnes av musikkbransjen for å starte egen virksomhet i underholdningsbransjen. Formidling av show og artister skulle bli hans nye virke, noe han nå jobber med. Fra 1997, da han etablerte selskapet Best Company, jobbet han med Frøken Norge parallelt med produksjoner til event markedet og management og booking av artister og foredragsholdere.
Senere er hans aktiviteter lagt til selskapet Artist & Event.
Ķegums vannkraftverk
Ķegums vannkraftverk er en demning med vannkraftverk i elva Daugava i Latvia. Installert total vannkrafteffekt er 264 MW. Anlegget ble påbegynt i 1940 og stod ferdig utbygd i 1969, men ble også modernisert i 1976–79. Midlere årsproduksjon er 520 GWh.
Jbeil
Jbeil, bedre kjent som Byblos, er en eldgammel havneby i Libanon, rundt 37 km nord for Beirut. Den er en av de byer som anser seg verdens eldste kontinuerlig befolkede by, og allerede på fønikernes tid ble den ansett som urgammel. Forskere mener at stedet hadde bosetning allerede 5000 år f.Kr.
Jbeil er administrasjonssete for distriktet Jbeil i guvernementet Libanonfjellene.
Preussen
Preussen (tysk: Preußen; latin: Borussia eller Prussia) var en geografisk region og flere historiske statsdannelser som fra 1200-tallet utbredte seg med skiftende grenser fra Baltikum, over Polen, til nordre, vestre og sentrale deler av Tyskland. Fra 1919 til 1945 var Preussen den største tyske delstaten og omfattet 13 provinser.
I 1525 ble Preussen hertugdømme og i 1701 kongerike. Fra 1871 ble dette den dominerende staten i Det tyske keiserriket. Etter nederlaget i første verdenskrig i 1918 ble kongeriket avløst av Fristaten Preussen som etter andre verdenskrig måtte avstå gamle territorier til andre tyske stater, til Polen og Sovjetunionen (i dag Russland og Litauen). Fra 1947 gikk den gjenværende, sentrale delen av Preussen inn i delstaten Brandenburg.
Navnet kommer fra gammelprøysserne, et baltisk folk beslektet med litauerne, som senere ble tatt opp i den tyske kulturen.
Geografi
Preussen begynte sin eksistens som et lite territorium omkring Königsberg, et område som senere ble kjent som Østpreussen. Det ble i høymiddelalderen et mål for tysk kolonisering. Ved slutten av første verdenskrig utgjorde Preussen stort sett hele Nord-Tyskland fra de franske, belgiske og nederlandske grenser i vest til den litauiske grensen og til territorier som nå tilhører det østre Polen. Preussens utbredelse var størst før 1918 og inkluderte også store deler av dagens vestre Polen. I en periode mellom 1795 og 1815 kontrollerte Preussen også det nåværende sentrale Polen, inkludert Warszawa.
Frem til krigens slutt inkluderte Preussen, utover det «egentlige Preussen» (regionene Vestpreussen og Østpreussen), regionene Pommern, Schlesien, Brandenburg, Lausitz, Hannover, Schleswig-Holstein, Westfalen, Hessen, samt noen mindre tilknyttede områder i syd, som Hohenzollern, stamsete for Preussens kongehus.
Som en overveiende nordlig og østlig tysk stat hadde Preussen en majoritet av protestanter, selv om det var en anselig andel katolikker i Rheinland, og i enkelte østlige provinser. Dette kan være en forklaring på hvorfor katolske sørtyske stater som Østerrike og Bayern lenge bekjempet prøyssisk hegemoni. Til tross for sin overveiende tyske karakter brakte Preussens anneksjoner av territorium tildels befolket av polskspråklige folk på 1700-tallet med seg en større polsk minoritet. I 1918 ble størstedelen av territoriene med større grad av polskspråklig befolkning avstått til den nylig opprettede polske staten.
Tidlig historie
Området ved Østersjøens sørøstlige hjørne var opprinnelig befolket av et baltisktalende folk, i slekt med latvierne og litauerne. På 1200-tallet inviterte Konrad av Mazovia den tyske ridderorden til å komme fra Transilvania og beseire de prøyssiske stammene ved grensene til hans rike. Etter å ha kjempet mot prøysserne i mer enn et århundre, opprettet ordenen en semi-uavhengig stat, som etter hvert kom til å kontrollere mesteparten av dagens Estland, Latvia og Litauen, samt områder som nå ligger i nordre Polen. De baltiske prøysserne som var igjen ble raskt absorbert i den tyske befolkningen, selv om navn med baltisk opphav ikke var uvanlig i regionen og visse kunnskaper om det gammelprøyssiske språket fortsatte å eksistere i flere århundrer. I 1525 ble ordenens stormester protestant, og proklamerte deler av ordenens territorier som hertugdømmet Preussen.
Ordenens territorier var på denne tiden begrenset til området øst for munningen av Weichsel. I 1618 kom hertugdømmet i personalunion med det keiserlige kurfyrstedømmet Brandenburg, en stat sentrert rundt Berlin og siden 1400-tallet regjert av Hohenzollern-familien. Under Fredrik Vilhelm I, kjent som «den store kurfyrsten», ervervet Preussen stadig flere territorier, inkludert Magdeburg og områder vest for Rhinen.
Kongeriket Preussen
I 1701 ble Brandenburg-Preussen utropt som Kongeriket Preussen av Fredrik I, med tillatelse av den tysk-romerske keiser. Under Fredrik II den store erobret Preussen Schlesien fra Østerrike i den østerrikske arvefølgekrig, og forsvarte området i syvårskrigen som endte i 1763 med Preussen som den dominerende tyske staten. Gjennom ekteskap og arv kom Preussen også i besittelse av andre territorier, som Pommern.
I løpet av denne perioden ble den slagkraftige prøyssiske armeen og det effektive statsbyråkratiet grunnlagt, institusjoner som ble sentrale i det tyske statsapparatet. Preussen utvidet sine territorier ytterligere i perioden 1772–1795.
Under Friedrich Wilhelm II gikk Preussen til krig mot det revolusjonære Frankrike i 1792, men ble slått i slaget ved Valmy og ble tvunget til å avstå de vestlige territoriene til Frankrike. Friedrich Wilhelm III gjenopptok krigen, men led en katastrofal skjebne ved slaget om Jena og trakk seg tilbake fra krigen etter å ha avstått enda mer territorium.
I 1813 gikk Preussen inn igjen i krigen sammen med bl.a. Russland og England mot Napoleon Bonapartes Frankrike. Ved Wienerkongressen i 1815 fikk Preussen tilbake sine tapte territorier, samt hele Rheinland og Westfalen. Disse vestlige områdene var av stor betydning fordi de inkluderte Ruhr, som kom til å bli sentret for tysk industrialisering. Preussen kom ut av Napoleonskrigene som den dominerende makten i Tyskland, overskyggende sin rival Østerrike. I bytte trakk Preussen seg tilbake fra områder som ble til Kongress-Polen under russisk styre.
Begynnelsen av det 19. århundre ble preget av strid mellom liberalistiske krefter, som ønsket et forent føderalt Tyskland under en demokratisk konstitusjon, og konservative grupperinger, som ønsket å bevare Tyskland som et lappeteppe av svake uavhengige stater, med Preussen og Østerrike som konkurrerende stormakter. I 1848 grep de liberale sjansen da 1848-revolusjonen brøt ut i Europa. En skremt Fredrik Vilhelm IV godtok å sammenkalle en nasjonalforsamling og gi en grunnlov. Men da Frankfurtparlamentet tilbød Fredrik Vilhelm tronen i et forent Tyskland, takket han nei på grunnlag av at en nasjonalforsamling ikke kunne tildele kongelige titler. Preussen fikk en halvdemokratisk konstitusjon, med et parlament (landdag) bestående av et underhus og et overhus (Herrenhaus), og den landeiende junkerklassen beholdt sin makt.
Preussen i det tyske keiserrike
I 1862 utnevnte Wilhelm I Otto von Bismarck som prøyssisk statsminister. Bismarck var oppsatt på å beseire både de liberale og de konservative for å skape et sterkt og samlet Tyskland, dominert av den prøyssiske overklassens styre og byråkrati og ikke av de vesttyske liberalistene.
Dette var det største Preussen noensinne oppnådde, og hvis landet hadde hatt kloke ledere, ville antakelig Preussens økonomiske makt og politiske status gjort det til et fredelig sentrum av den europeiske sivilisasjon. Wilhelm II kom til makten i 1888. Han var en uerfaren, trangsynt og reaksjonær mann med dårlig dømmekraft. Etter å ha avskjediget statsmannen Bismarck i 1890 satte han i verk en militarisering og aggressiv utenrikspolitikk som til slutt medvirket til at den katastrofale første verdenskrig brøt ut.
De prøyssiske junkere og generaler dominerte krigføringen, så da den endte i nederlag måtte de ta ansvaret. Det prøyssiske monarkiet falt, i likhet med monarkiet i de andre tyske statene, og Tyskland ble republikk. Versaillestraktaten i 1919 skapte en ny polsk stat, og tvang Tyskland til å avstå store landområder til denne, hvor det også bodde flere millioner tyskere. Øst-Preussen ble avskåret fra resten av Tyskland av Den polske korridor som ga Polen adgang til Østersjøen.
Republikk og Preussens fall
Etter første verdenskrig vurderte man i Tyskland å dele Preussen opp i mindre stater, men til slutt var det tradisjonen som seiret. Preussen ble til Fristaten Preussen (Freistaat Preussen). Siden den omfattet både Ruhr og Berlin, var den Tysklands største delstat. Den var en venstrebastion med sosialdemokratisk styre i det meste av 1920-årene. I 1932 ble den sosialdemokratiske statsministeren Otto Braun avsatt ved et statskupp ledet av Franz von Papen, og den siste rest av demokrati i Tyskland var borte. Etter nazistenes valgsseier ble Hermann Göring i 1933 innsatt som statsminister, en posisjon han brukte til å undertrykke all demokratisk opposisjon. I 1934 fratok nazistene de tyske delstatene alt selvstyre, men de fortsatte å eksistere som forvaltningsenheter.
I 1945 okkuperte sovjetiske styrker hele det østlige og sentrale Tyskland. Områdene øst for Oder-Neisse-linjen ble satt under polsk forvaltning, den nordlige delen av Øst-Preussen under sovjetisk. Dette, sammen med de alliertes etablering av delstater på prøyssisk territorium i Vest-Tyskland, gjorde at Preussen de facto opphørte å eksistere. De jure eksisterte staten imidlertid til den formelt ble oppløst 25. februar 1947 av det allierte kontrollrådet ved lov nr 46. I loven heter det at Preussen «er en reaksjonær bærer av militarisme i Tyskland, og at den i fredens og sikkerhetens interesse, og for å gjenopprette demokratisk politisk liv, må oppløses».
De tidligere prøyssiske områdene innenfor Forbundsrepublikken Tysklands grenser i dag omfatter i hovedsak Brandenburg, Sachsen-Anhalt, Nordrhein-Westfalen, Niedersachsen, Hessen, Rheinland-Pfalz, Saarland og Schleswig-Holstein.
Brasil under Sommer-OL 1992
Brasil under Sommer-OL 1992. 182 sportsutøvere, 132 menn og femti kvinner fra Brasil deltok i tjuetre grener under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Brasil kom på 25.-plass med to gull- og en bronsemedalje. Aurélio Miguel var Brasils flaggbærer under åpningsseremonien.
Savalen kraftverk
Savalen kraftverk er et vannkraftverk ved Bergerønningen i Alvdal kommune i Innlandet fylke.
Kraftverket ble satt i drift i 1971, og utnytter et fall på 231 meter mellom Savalen og Glomma. Det overføres også vann fra elven Einunna til magasinet i Savalen.
Det er installert en francisturbin på 58 MW. Normal årsproduksjon er på ca. 151 GWh.
Tilsiget er på 319 millioner m³ og nedslagsfeltet er på 662 km². Magasinkapasiteten er på 146 millioner m³
Eier er E-CO Energi med 50%, Opplandskraft DA og Oppland Energi med 25 % hver.
Hellas’ riksvåpen
Hellas' riksvåpen ble innført 7. juni 1975, er et blått skjold med et gjennomgående sølv kors. Våpenet er omgitt av en laurbærkrans. Korset symboliserer den gresk-ortodokse kirken i 1828. Våpenet har samme utforming som flagget inntil 1978, som nå er plassert i flaggets øvre hjørne.
Historisk utvikling
Hellas fikk sitt første riksvåpen ved grunnloven av 1822. Det var et sirkulært symbol med gudinnen Athene og en ugle som sentralmotiv.
Under Ioannis Kapodistrias ble riksvåpenet byttet med Fugl Føniks, symbol for gjenfødelse, som sentralmotiv under et kors 1828-1832.
Etter at Otto var valgt til konge, ble det innført et riksvåpen etter mønster av det bayerske kongevåpenet: to opprette løver som skjoldholdere og en hermelinskappe omkring et kongekronet skjold som er blått med sølv kors og har et hjerteskjold med fyrstehuset Wittelsbachs skrått blå- og sølvrutede slektsvåpen.
Da den danske prins Vilhelm ble valgt til konge under navnet Georg ble riksvåpenet endret med tillegg av det daværende danske riksvåpenet. Hovedskjoldet har det sølv korset på blå bunn, men nå med et midtskjold og et hjerteskjold fra det tidligere danske riks- og kongevåpenet. Skjoldet har en kongekrone på toppen og skjoldholdere er to mannsfigurer («villmenn») som skal forestille Herakles og står på et postament. Et blått ordensbånd med kors fra Frelserens orden henger rundt og ned fra skjoldet. Et tekstbånd nederst har dynastiets valgspråk «Ισχύς μου η Αγάπη του Λαού» (Folkets kærlighed min styrke). Våpenet har en hermelinsforet blå våpenkappe eller «våpentelt». Dette svært sammensatte våpenet ble benyttet på kongedømmets mynter, og i offisielle dokumenter fra omkring 1880 til 1973, unntatt under den andre republikken 1924-1935. Det er fortsatt i bruk av den greske kongefamilien i eksil.
Militærjuntaen som tok makten i 1967 gjeninnførte en gull Fugl Føniks som sentralmotiv i sitt emblem. Fuglen på blå bakgrunn steg opp av røde flammer. Foran fuglen står en soldatsilhuett med rifle og bajonett på ryggen. Over fuglen står ordet «Ελλας» (Hellas). Under fuglen står datoen 21. april 1967.
Stubbekøbing kommune
Stubbekøbing kommune er en tidligere kommune i Storstrøms amt i Danmark. Fra 1. januar 2007 er den en del av storkommunen Guldborgsund kommune i nye Region Sjælland.
Ove Alexander Billington
Ove Alexander Billington (født 10. august 1979) er en norsk pianist fra Halden, utdannet ved Jazzlinja (NTNU).
Han har medvirket i Independent Jazz Orchestra, Speak Low, Mads Berven Kvartett og Kjellerbandet. Han er i dag med i billington trio med Stig Hvalryg og Hermund Nygård og i duoen Yours Truly med Gine Gaustad Anderssen. Han er også medlem av kvintetten til den danske sangerinnen Majken Christiansen. Han har jobbet sporadisk med blant andre Ole Jørn Myklebust, Yasuhito Mori, bandene Funky Butt og The Sinatra Songbook, Tore Johansen, Petter Wettre, Bjørn Johan Muri, Staffan William-Olsson, Bodil Niska og Nora Brockstedt.
John Bent
John Peale «Johnny» Bent (født 5. august 1908, død 5. juni 2004) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1932 i Lake Placid.