cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget ved Langnes skanse
Svenskene angriper
Tre ganger angrep svenskene, og slaget raste hele formiddagen i regnvær og søle. I begynnelsen rykket svenskene fram i tette kolonner, men disse ble revet fra hverandre av kardeskene fra kanonene. Mange svenske soldater ble drept og skadet i det første angrepet. Hegermann hadde holdt tilbake ilden fram til svenskene var kommet gjennom gården foran inngangspartiet til skansen. Nordmennene kunne derfor skyte inn i siden på kolonnen, som falt fra hverandre. Etter omgruppering forsøkte de svenske styrkene en annen taktikk ved bruk av jegerkjeder, der skytterne i spredt orden forsøkt å opprettholde en kontinuerlig ildgivning mot forsvarerne.
Tilbaketrekning
Skjønt slaget ikke ble like blodig som slaget ved Matrand, hadde de svenske styrkene lidd betydelige tap. Kong Christian Frederik, som lå på Spydeberg prestegård, ble vekket av skuddene. Da han nådde pongtongbrua, ble liket av løytnant Hauch båret over. Ifølge datidens kilder skal kongen ha sagt «For meget blod for min skyld». Soldatene som bar liket skal ha svart: «Ikke for meget blod, konge, for litet!». Likevel besluttet kongen å trekke styrkene tilbake. Oberst Hegermann, som planla et motangrep, protesterte mot kongens avgjørelse. Ifølge datidens kilder skal kongen også ha uttalt: «Men min Gud, har De da endu ikke oppoffret nok af disse smukke Folk?»
På formiddagen den 9. august stilnet skuddene i det siste større sammenstøtet under krigen mellom svensker og nordmenn. Også den svenske kommandanten trakk styrkene sine tilbake. Tilbaketoget over pongtongbrua til den andre siden av Glomma gikk raskt, men under høyrøstede protester fra soldatene, som måtte dumpe tre kanoner i elva ettersom de ikke hadde tilstrekkelig mange hester til å frakte dem. Brua ble brutt ved å slippe løs brobåtene som drev vekk nedover elven.
De norske tapene bak brystvernet var knapt merkbare med 6 døde og 9 til 10 sårede. Svenskene, som hadde overlatt initiativet til nordmennene i forveien, led store tap i frontalangrepene mot kanonstillingen. De hadde måttet angripe over vanskelig gjørmete grunn, og organisert i formasjoner som var meget sårbare, utsatt for kanonene bak brystvernet på skansen. Antagelig hadde svenskene mer enn 100 døde og sårede under stormangrepene.
Etter at tilbaketoget over Glomma var fullført, marsjerte oberst Hegermann med hovedparten av hæren sydover til støtte for de norske forsvarsstyrkene langs Glommalinjen, som hadde blitt truet av den svenske erobringen av de viktige bygdene Tune og Rolvsøy i sørøst. Karl Johan hadde gitt sine offiserer ordre om å sikre Glommas østre bredd fra Øyeren i nord fram til munningen ved Fredrikstad, og flere mindre trefninger fant sted fram til den 14. august.
Etter slaget
Selv om de norske styrkene hadde holdt svenskene tilbake, var det klart at det bare var et tidsspørsmål når krigen ville være tapt. De norske styrkene hadde bare mat til to uker. Allerede 3. august hadde Carl Johan tilbudt fredsforhandlinger. De norske styrkene hadde vunnet slaget, men fem dager senere vant svenskene selve krigen.
Ved Konvensjonen i Moss ble det inngått en våpenstillstand som i realiteten var en fredsslutning på bestemte vilkår. Kronprins Karl Johan oppnådde sitt hovedmål, å føre Norge inn i union med Sverige. Christian Frederik og hans regjering oppnådde å få anerkjent Norges selvstendighet og fikk aksept for at den uunngåelige unionen ikke skulle inngås på Kieltraktatens premisser.
Slaget ved Langnes hadde ikke vært bortkastet. De norske styrkene hadde kommet seg over Glomma. Selv om krigen på Østlandet så langt hadde gått dårlig, hadde forsvaret av bruhodet ved Langnes sikret at hæren hadde kunnet trekke seg tilbake intakt. Slaget hadde også virkning på moralen til de norske styrkene, og det viste svenskene at deres motstandere var sterkere enn antatt. Med en intakt og kampklar norsk hær var det klart at en fortsatt krig på Østlandet ikke ville bli vunnet uten blodutgytelser. Seieren hadde gitt nordmennene forhandlingsrom og gjorde at de svenske forhandlerne ikke kunne forlange en betingelsesløs kapitulasjon. Ved fredsslutningen i Moss godtok kong Christian Frederik å abdisere etter å ha innkalt et overodentlig Storting som kunne vedta de endringer i Grunnloven som var nødvendige for å inngå i unionen. Den 10. oktober abdiserte han og returnerte til Danmark, der han senere ble konge. I forhandlinger med svenske kommissærer høsten 1814 oppnådde Stortinget at den reviderte Grunnloven av 4. november i alt vesentlig var den samme som ble vedtatt på Eidsvoll 17. mai. Norge beholdt sin selvstendighet (men ikke uavhengighet) i unionen.
Norid
Norid AS er registerenheten for de norske toppdomenene  .no (Norge), .sj (Svalbard og Jan Mayen) og .bv (Bouvetøya), og har i henhold til overenskomst med den internasjonale forvalteren av toppdomener (ICANN/IANA) rett til å tildele, administrere og registrere domenenavn under disse toppdomenene. Det er kun .no som er åpent for registrering av domenenavn.
Norid er ikke et forvaltningsorgan, og tildeling av domenenavn skjer på privatrettslig grunnlag og innebærer ikke utøvelse av offentlig myndighet. Domeneområdet er regulert av en egen forskrift med Nasjonal kommunikasjonsmyndighet som tilsynsmyndighet.
Som registerenhet forvalter Norid navnetjenesten og registreringstjenesten for toppdomenene, samt fastsetter tildelingsregler innenfor rammen av lov og forskrift. Registreringstjenesten behandler søknader om domenenavn under .no i tråd med gjeldende tildelingsregler og opprettholder et register over bruksrett til de ulike domenenavnene. Navnetjenesten for .no-domenet er nødvendig for at domenenavnene skal virke teknisk. Denne tjenesten er en sentral del av den grunnleggende nettinfrastrukturen i Norge, har spesielt høye krav til tilgjengelighet og har ikke vært utilgjengelig siden toppdomenet ble tatt i bruk for over 30 år siden.
Selskapet samarbeider med tekniske og domeneadministrative miljøer i andre land.
Historie
Den 17. mars 1987 ble toppdomenet .no delegert til Televerkets forskningsinstitutt, der internettpionerene Pål Spilling og Jens Thommassen var tilknyttet. Instituttet var på det tidspunktet hovedsamarbeidspartner med ARPAnet. Samme år ble Uninett-prosjektet startet opp, og som teknisk kompetent og nøytral part var det naturlig at de overtok ansvaret for toppdomenet.
I 1993 ble Uninett etablert som et heleid aksjeselskap under daværende Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet. Arbeidet med driften av .no-domenet krevde mer ressurser etter hvert som bruken av internett økte, og i 1996 ble prosjektet som stod for driften opprettet som en egen organisatorisk enhet i Uninett. Prosjektet fikk navnet Norid, et akronym for norsk registreringstjeneste for internett domenenavn. I 1997 ble Norid registerenhet for .sj og .bv.
Det første regelverket for domeneregistrering under .no (navnepolitikken) ble offentliggjort i 1995. Regelverket var i starten ganske restriktivt. Bare organisasjoner (bedrifter og andre virksomheter) kunne registrere domenenavn, og de kunne registrere bare ett domenenavn som de måtte dokumentere rettigheter til. I årene etterpå har regelverket blitt revidert en rekke ganger, og mange av restriksjonene er fjernet:
·      2000: Det ble åpnet for å registrere generelle ord og uttrykk
·      2001: Antall domenenavn per organisasjonsnummer ble økt til 15, og kravet om å dokumentere rettigheter til navnet ble fjernet.
·      2004: Tillatte tegn ble utvidet med 23 nye, herunder æ, ø og å. Med denne endringen kunne alle de offisielle skriftspråkene i Norge representeres i norske domenenavn.
·      2011: priv.no ble opprinnelig opprettet som et kategoridomene for privatpersoner i 1993, og ble drevet av ulike kommersielle aktører i mange år. Etter å ha overtatt ansvaret for driften av kategoridomenet gjenåpnet Norid det den 6. juni 2011. Den 30. november 2011 ble antall domenenavn for organisasjoner (bedrifter og andre virksomheter) utvidet til 100 domenenavn per organisasjonsnummer.
·      2014: Privatpersoner kan registrere domenenavn direkte under .no.
Etter en anbefaling fra en tverrdepartemental arbeidsgruppe ble domeneområdet regulert med en egen forskrift av 1. august 2003 (domeneforskriften). I februar samme år ble Norid stiftet som et datterselskap under Uninett AS, under navnet UNINETT Norid AS. Selskapet endret navn til Norid AS i 2019. Fra 1. juli 2021 er Norid AS eid av Kommunal- og moderniseringsdepartementet.
Regelverk
Norid fastsetter tildelingsregler for domenenavn under .no-domenet innenfor rammene av lov og forskrift, og er ansvarlig for opprettelsen av en klageordning. Før vesentlige endringer av tildelings- og klageregler innhenter Norid råd fra myndighetenes og brukernes representanter, blant annet ved offentlige høringer. Viktige interessegrupper er representert i Norpol, som er et rådgivende organ som bidrar i utviklingen av reglene for .no-domenet. Alle som ønsker det kan i tillegg gi innspill til Norid direkte.
Tildelingsregler og klageregler er utformet som et privatrettslig avtaleverk. Tildelingsreglene har bestemmelser om hvilke domenenavn som kan registreres og hvilke som er reservert for bestemte formål, og hvem som kan registrere domenenavn. Noen viktige bestemmelser er:
Norids nettsider gir mer informasjon om hva det er smart å tenke gjennom ved valg av domenenavn, og generelt om en rekke forhold som gjelder domenenavn.
Kamphund
Disse tidlige formene for kamphunder må ikke på noen måte tas til inntekt for de kamphundrasene som dukket opp fra 1800-tallet og framover, selv om blodslinjene med litt velvilje kan hevdes å føre tilbake til oldtidens muskelhunder hos noen av disse hunderasene.
Hundekamper i tidlige tider
Oldtidens kamphunder var ikke først og fremst hunder som var trent til å slåss seg i mellom, men sterke og modige hunder som ble benyttet til jakt og krigshandlinger. De fungerte som vakthunder, pakkhunder, trekkhunder og sporhunder, og mange hadde som oppgave å beskytte sin eier og hans nærmeste følgesvenner. Det er funnet bevis for at slike hunder kunne være enorme av størrelse, kanskje opp mot 130-140 kg. Slike hunder ble også brukt til slåsskamper mot andre dyr, for underholdningens skyld, men dette var sannsynligvis ikke hundenes primæroppgave. Det finnes også eksempler på at slike hunder ble brukt i regulære hundekamper, men det var trolig mer uvanlig.
Sannsynligvis har kamper mellom hunder og andre dyr (inkludert regulære hundekamper) foregått siden lenge før romertiden (145 f.Kr-400 e.Kr.), men fra denne perioden vet man at regulære hundekamper ble arrangert for sin underholdningsverdi. Også i flere østlige kulturer finner man spor etter arrangerte hundekamper fra tidligere tider, ikke minst fra Japan, der det skal ha blitt arrangert hundekamper i tiden før Kamakuraperioden (altså før 1185). I det historiske dokumentet Hōjō Takatoki, fra den 14. Shikken (1316–1326), er imidlertid kamper mellom hunder dokumentert.
Moderne kamphunder
Moderne kamphunder og kamphund som begrep oppsto først på 1800-tallet og var et resultat av at vanlige folk fikk mer tid til forlystelser. Før den tid ble hunden primært benyttet som brukshund, men den nye tiden og trenden gjorde at folk nå så med nye øyne på sine firbente venner. De skulle ikke lenger bare være nyttedyr, men også kunne benyttes til underholdning.
I England hadde man på denne tiden lange tradisjoner med såkalt baiting, slåsskamper mellom ulike dyr. Bull-baiting (slåsskamper mellom kvegokser og hunder) fantes alt på midten av 1100-tallet og var på 1600-tallet blitt svært populært på De britiske øyer. Denne kampformen var dessuten omspunnet med mange myter, som gjorde det vanskelig for myndighetene å sette en stopper for aktiviteten. Baiting som sådan kom trolig til England alt med romerne.
I dag kan man per definisjon hevde at alle hunder som trenes i å slåss med andre dyr er kamphunder, men kun noen få raser er opprinnelig avlet med dette for øye. Dette er typisk opprinnelig molossere og mastiffer som er krysset med terriere, for å øke avkommets aggressivitet og pågangsmot. Moderne kamphunder er på grunn av sine terrierlinjer fysisk mindre enn oldtidens kamphunder, men hurtigere og mer aggressive og pågående.
Den engelske staffordshire bullterrieren er å regne som en progenitor for de moderne kamphundrasene, men også bull terrier, som oppsto omtrent samtidig, var sentral. Før disse rasene dukket opp fantes imidlertid old english bulldog, en hund som ble spesielt avlet for oksekamper. Denne rasen var sentral i all senere avl av moderne kamphunder, men i seg selv døde den ut på midten av 1800-tallet, etter at det i England i 1835 ble innført en lov som satte en stopper for slåsskamper der dyr inngikk. Senere, på begynnelsen av 1900-tallet kom også amerikansk staffordshireterrier og pitbullterrieren.
Fellestrekkene for disse hundene er en forholdsvis liten og ofte svært kompakt og muskuløs kropp, med et nærmest overdimensjonert bredt hode som har et stort og usedvanlig kraftig kjeveparti.
Opprinnelig ble slike hunder brukt til oksekamper, slåsskamper mellom hunder og kvegokser (derav navnet bulldog), men etterhvert ble også regulære hundekamper vanlig. Kampene foregikk i såkalte kampgroper, derav navnet pitbull (grop bulldog), der det var umulig for hundene å komme unna hverandre. Det endte ofte med at den ene hunden ble drept, og av og til måtte også den andre avlives i etterkant som følge av de skader den hadde pådratt seg under kampen.
En rekke myter har også oppstått i kjølvannet av tragedier som har utspunnet seg. Det påstås blant annet at disse hundene har kjever som låser seg, men det finnes ingen anatomiske mekanismer i en hundekjeve som støtter en sånn påstand. Faktum er at ingen hunder har en slik mekanisme eller evne. Derimot er noen hunders villighet til å holde på byttet meget sterk. Kamphundene ble imidlertid ikke avlet for å drepe, men for å sloss. De eneste hundene som i en viss grad har blitt avlet for å drepe (byttet), er mynder.
Disse rasene, hvis fellesnevner gjerne er en blanding av terrier/bulldog/mastiff, mangler ofte bitehemninger i ordets rette betydning, og er kjent for å ha «kort lunte» overfor andre hunder og dyr. Dette er en egenskap som ble bevisst framavlet for å skape kampvilje. De er derimot ofte både omgjengelige og svært tillitsfulle overfor mennesker. Faktisk er de avlet med nettopp det for øye. Noen kamphundraser er forbudt i enkelte land i den vestlige verden, selv om hvilke raser dette gjelder varierer fra land til land. Blant annet Norsk Kennel Klub og Dyrebeskyttelsen Norge har et vedvarende standpunkt mot raseforbud blant hunder, og viser til manglende dokumentasjon for at disse rasene er mer aggressive enn andre. Den generelle trenden er en oppheving av eventuelle raseforbud i de forskjellige land. Blant annet fjernet Italia nylig hele sin liste med 17 forbudte raser, og undersekretær i det italienske helsedepartmentet Francisca Martini uttalte i den sammenheng at "den forrige loven hadde ingen faglig forankring. Farlige raser finnes ikke. (...) Med denne loven har vi øket folks sikkerhet". Nederland har også nylig fjernet amerikansk pitbullterrier fra sin liste over forbudte hunder, ettersom forbudet ikke har ført til at færre mennesker blir bitt av hund, og i Storbritannia er det nylig lagt frem et lovforslag som skal erstatte det nåværende raseforbudet med et større ansvar hos dyrets eier. I Norge er flere kamphundraser forbudt, i tillegg til enkelte andre raser som tsjekkoslovakisk ulvehund.
Moderne kamphundraser og forbud mot slike
Med «moderne kamphundraser» menes hunderaser som har blitt alet fram med tanke på slåsskamper med andre dyr. Det er viktig å være klar over at moderne kamphunder ikke ble avlet for å være aggressive mot mennesker. Tvert om, ble moderne kamphunder avlet for å være svært menneskekjære, noe de også normalt er, kanskje også i større grad enn de fleste andre hunderaser. Mange kynologer og rovdyrforskere stiller seg undrende til forbudet mot visse hunderaser og mener heller det skulle vært et forbud mot å holde hund for visse mennesker. Dette begrunner de med at hunder er rovpattedyr som uansett rase kan læres opp til å bli aggressive mot andre dyr og mennesker. Noen internasjonale undersøkelser tyder på at eierne av typiske kamphundraser (high risk breeds) statistisk sett oftere har antisosiale trekk og kriminelt rulleblad.
I Norge er det forbudt å avle eller innføre farlige hunder, eller å innføre sæd eller embryo fra farlige hunder, men man skal være klar over at de fleste såkalte kamphundraser ikke anses som farlige. Forbudet gjelder derfor kun hunderaser som har blitt forbudt eller avkom der forbudte hunderaser inngår. Som farlige hunder anses også hunder og hundetyper som er en blanding av hund og ulv, uansett blandingsforhold. For hunderaser med opprinnelig blanding av ulv som er registrert i Norge av Norsk Kennel Klub pr. 1. januar 2003, gjelder første punktum bare for tsjekkoslovakisk ulvehund. Hvis ulv er iblandet rasen etter den internasjonale raseetableringen, gjelder første punktum for hunder som kan være etterkommere etter denne ulven. Hundeholdet i Norge reguleres i hovedsak gjennom Lov om hundehold, selv om andre lover også i en viss grad kommer til anvendelse. Forbudet mot visse hunderaser og kombinasjoner (blandinger) reguleres i Forskrift om hunder.
Det skal nevnes at kynologer og forskere stort sett er enige om at det ikke eksisterer farlige hunderaser. Norsk Kennel Klub hevder også at ingen hunderaser bør forbys. Espen Engh, administrerende direktør i NKK sier:
En undersøkelse fra 1987 (Wright og Neselrote) viser at cocker spaniel, schæferhund, engelsk springer spaniel, dobermann, golden retriever og dachshund (i tilfeldig rekkefølge) er de hunderasene som hyppigst frekventerte statistikken over hunder med aggressiv atferd.
Kjetil Berge
Kjetil Berge (født 5. juni 1981) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er fysisk trener for Sarpsborg 08 Fotballforening.
ABC Sociedad Revolucionaria
ABC Sociedad Revolucionaria (eller kun ABC) var en militant og hemmelig undergrunnsorganisasjon på Cuba i perioden 1925–1933. ABC gjennomførte sabotasjer og voldelige aksjoner for å bekjempe og undergrave det svært brutale dikataturet til Gerardo Machado. I våre dager ville mange av disse aksjonene blitt karakterisert som terroraksjoner og ABS-medlemmene som terrorister.
Kjetil Berge
Han kom til Sarpsborg 08 fra Skeid Fotball før 2008-sesongen.
ABC Sociedad Revolucionaria
Skrifter på Revolusjonsmuseet i Havanna anslår at ABC kan ha hatt mellom 30 000 og 40 000 medlemmer. i det vesentligste konsentret om Havanna og andre større byer. Etter at Machado hadde flyktet fra Cuba i 1933, og etter forhandlinger med USA-ambassadøren til Cuba, Summer Wells, besluttet deler av ABC å innstille voldshandlingene. Andre deler av ABC la ikke ned våpnene og stod ofte sentralt i forfølgelse og mord på Mochados tilhengere og støttespillere som fortsatt var på Cuba.
Kjetil Berge
Berge har tidligere spilt for klubbene Kjelsås Fotball og Lørenskog Idrettsforening. Han ble for øvrig plukket ut til «årets lag» i Adeccoligaen 2008 i november samme år av A-pressen.
ABC Sociedad Revolucionaria
Flere sentrale politikere som på Cuba som for eksempel president Carlos Manuel de Céspedes y Quesada skal ha vært medlem av ABC.
Ofotfjorden
Ofotfjorden (nordsamisk: Ufuohttá) er en fjordarm av Vestfjorden som strekker seg i østlig retning gjennom kommunene Tjeldsund, Evenes, Narvik og Ballangen i regionen Ofoten i Nordland.
Geografi
Barøy fyr regnes som slutten på Vestfjorden og starten på Ofotfjorden. Fra fyret går fjorden i østlig retning til Narvik by hvor den gjør en sving og fortsetter nordøst frem til fjordbunnen ved Bjerkvik. Den indre delen, fra Øyjord til Bjerkvik, omtales også som Herjangen. Fra bunnen av Bogen er det 4,5 kilometer til fylkesgrensa til Troms, fra bunnen av Ofotfjorden er det 4,7 kilometer. Fra Rombaksbotn er det 8,2 kilometer til riksgrensa mot Sverige.
Fjordens lengde kan defineres på tre forskjellige måter:
Med den første definisjonen er Ofotfjorden den lengste i Nordland fylke og den 15. lengste i Norge.
Fjordarmer
Efjorden (35 kilometers lengde), Vargfjorden (3,5 km), Ballangen (8 km), Skjomen (18 km ekskl. Sør-Skjomen), Beisfjorden (11,5 km) og Rombaken med Rombaksbotn (20 km).
Alle ligger på sørsiden. På nordsiden går Ramsundet langs østkysten av Tjeldøya og bukta Bogen strekker seg 8 km i nordlig retning fra fjorden.
Omgivelsene
Ofotfjorden er omgitt av lavere fjell, mens i fjordarmene stiger fjellene til godt over 1 000 meter, og ved Frostisen i Sør-Skjomen til over 1 700 meter. Langs Herjangens vestside er Veggen markant der det strekker seg langs kystlinjen til Bogen. Fagernesfjellet øst for Narvik by er over 1 000 moh og er lett tilgjengelig med en gondolbane. Det ligger et område med lavland avbrutt av lavere åser mellom Bogen og Ramsundet. Fjellene er dekket av skog opp til 500 meter, med bjørk som den mest vanlige tresorten.
De tre naturreservatene Kjerkvatnet og Veggen i Evenes samt Osen/Sandværet i Ballangen har kystlinje mot fjorden.
Bosetninger
Narvik ligger mellom fjordarmene Beisfjorden og Rombaken på en halvøy ut i Ofotfjorden, og er den eneste byen langs fjorden. Mellom Beisfjorden og Skjomen ligger de to tettstedene Ankenes og Håkvik. Videre vestover er det en spredt befolkning, med unntak av det noe mindre tettstedet Kjeldebotn. Ballangen er et senter i bunnen av fjordarmen Ballangen.
Bjerkvik ligger i bunnen av fjorden, nordøst for Narvik by, mens Bogen er innerst i bukta Bogen. Videre ligger noen mindre steder langs Eveneskysten.
Skipstrafikk
Ofotfjorden og Narvik havn er én av to norske havner (i tillegg til Oslo) som har status som «Motorway of the Sea» i EU-systemet. Den årlige utskipningen fra havna er på 14-16 millioner tonn, hvorav det meste er malm.
Ukentlig går det gjennomsnittlig mellom seks og syv malmskip i utenriksfart og 14 gods-/containerskip i innenriksfart ut eller inn Ofotfjorden til eller fra Narvik havn (2004–2010).
Skipsvrak fra 2. verdenskrig
I slaget om Narvik under 2. verdenskrig var Ofotfjorden åsted for flere sjøslag. Mange skip ligger i dag på bunnen av fjorden, og er svært populære hos dykkere. I Narviks havnebasseng, på 10-25 meters dyp, ligger malmskipene «Neuenfels», «Romanby», «Martha Hendrik Fisser» og MS «Stråssa» som alle ble torpedert den 10. april 1940, og panserskipet «Norge» som ble senket 9. april 1940.
Utenfor havna, ved flyplassen, ligger «Dieter von Roeder», «Anton Schmitt» og «Wilhelm Heidkamp», i tillegg kommer flere vrak andre steder i fjorden. Vrakene er nå erklært som krigsgraver. Den tyske jageren «Georg Thiele», som ble rent på land i Rombaksbotn ligger fremdeles synlig i fjordkanten.
Marinbiologi
Mot slutten av 1980-tallet skiftet silden overvintringsområde til blant annet de indre deler av Ofotfjorden. Oksygennivået i fjorden gir en pekepinn på hvor stor sildebestanden er, og målinger indikerte en nedgang i bestanden i 1996-1997, mens den har holdt seg relativt konstant i ettertid. Denne silden tiltrekker seg hval, primært spekkhogger, som jakter sammen i store flokker som presser fisken mot overflaten.
Fjorden er en av de nordligste lokalitetene i verden hvor det er blitt observert hummer. Torsk er vanlig året rundt, mens makrellen er vanlig fra juli til midten av september. Oter, havørn, tjeld og gråhegre er også vanlig rundt fjorden.
Tiberius Gracchus
Tiberius Sempronius Gracchus (latin: TI·SEMPRONIVS·TI·F·P·N·GRACCVS) (født 163 f.Kr., død 133 f.Kr.) var en romersk politiker som levde i det andre århundre f.Kr. I løpet av sitt korte liv klarte han å skape turbulens i den romerske republikk ved sine forsøk, som tribun, på å gjennomføre landbruksreformer. Tiberius' politiske ambisjoner førte til slutt til hans død, etter at han ble drept av en gruppe senatorer.
Bakgrunn
Tiberius ble født i 163 f.Kr. i en av de politisk mektigste slektene i Roma på denne tiden. Hans var sønn av Tiberius Gracchus den eldre og Cornelia Africana. Cornelia var datteren til Aemilia Paula og Scipio Africanus, den berømte feltherren som beseiret Hannibal under den andre punerkrig. Tiberius søster var gift med Publius Cornelius Scipio Aemilianus, en annen kjent general. Siden Tiberius mistet sin far i ung alder, var det moren som sto for oppdragelsen til ham og hans søster og bror, Gaius Gracchus.
Abortankenævnet
Abortankenævnet er en dansk statlig myndighet under Sundhedsstyrelsen som behandler klager over avgjørelser truffet i amtskommunale abort- og sterilisationssamråd om sterilisering av personer under 25 år og abort etter 12 graviditetsuker.
Colville Norbert Young
Colville Norbert Young (født 20. november 1932) var generalguvernør i Belize fra 1993 til 2021.
Young var en av grunnleggerne av Liberal Party, som var et kortvarig politisk parti som til slutt ble en del av et annet partiet ved navn United Democratic Party (UDP). På slutten av 1980-tallet ble Young utnevnt til president for University College of Belize, som er en av de fem overordnede institusjonene ved Universitetet i Belize, og han var en av deres seniorforelesere.
Han var på denne tiden involvert i belizisk musikk og komponerte musikalske stykker fra operaer til kantater. Han utgav også en rekke bøker av og om belizisk litteratur og han har utgitt to poesibøker som ble skrevet på engelsk. Young har en uttalt interesse for å fremme utviklingen av belizisk musikk.
Han overtok generalguvernørembetet den 17. november 1993. I 2021 kunngjorde han sin avgang som generalguvernør og 30. april 2021 ble han takket av i en seremoni. Statsminister Johnny Briceño kunngjorde at han ville bli etterfulgt som generalguvernør av Froyla Tzalam.
Young var beskytter av Scout Association of Belize.
Young ble i 2004 utnevnt til storkorsridder av Sankt Mikaels og Sankt Georgs orden og derved opphøyet i ridderstanden. Han har deretter rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn. Han er også medlem av Den britiske imperieordenen.
Visuell Kommunikasjon Norge
Visuell Kommunikasjon Norge eller VISKOM er en bransje- og arbeidsgiverorganisasjon for bedrifter som foredler og formidler informasjon, det vil si bedrifter innenfor den såkalte visualiseringssektoren. Organisasjonen het tidligere Grafiske Bedrifters Landsforening (GBL) eller Landsforeningen Grafiske Bedrifter og ble opprettet i 1975.
VISKOM omfatter både tradisjonelle grafiske tjenester og flere nye tjenester, blant annet innen elektronisk publisering. Organisasjonen har rundt 250 medlemsbedrifter som til sammen representerer cirka 70 prosent av sysselsetting og verdiskaping innen grafisk bransje. VISKOM er tilsluttet NHO.
Changzhou
Changzhou (kinesisk: 常州; pinyin: Chángzhōu) er en by på prefekturnivå i provinsen Jiangsu ved Kinas kyst mot Gulehavet. Befolkningen innen selve byens grenser anslås (2004) til 917 000, men hele prefekturområdet har 3 489 000 innbyggere.
Byprefekturet er på sørbredden av Yangtzefloden. Changzhous naboprefekturer er Nanjing i vest, Zhenjiang i nordvest, og Wuxi i øst. I sør ligger provinsen Zhejiang. Keiserkanalen løper gjennom prefekturet.
Historie
Den første omtale av bosetning på stedet gjelder året 221 f.Kr.. Men ruinene av en langt eldre by – grunnlagt ca. 1000 f.Kr. tidlig i det vestlige Zhou-dynasti, ligger noen få kilometer utenfor byen.
Byen fikk sitt nåværende navn i 589. Etter at «Den store kanalen» ble anlagt i 609 ble Changzhou en viktig kanalhavn. Omlandet rundt byen hadde, og har fortsatt, en viktig produksjon av ris, oppdrettsfisk, te, silke, bambus og frukt.
Under Taipingopprøret i 1850-årene var ett av de fem palassene for lederne av det såkalte «Kongeriket for den himmelske fred» bygd i Changzhou. I dag er bare ruinene tilbake, nær ''Folkets sykehus nr. 1''.
På 1920-tallet begynte bomullsindustrien å vokse frem i Changzhou. Etterhvert som mer bomullsindustri flyttet ut fra Shanghai-området etter at byen ble okkupert av Japan, vokste byen ytterligere.
Administrasjon
Changzhou administrerer syv territorielle enheter, hvorav fem er distrikter og to er byfylker.
Økonomi
Tradisjonelt er Changzhou berømt for sin produksjon av kammer. Men i modernere tid har den fått en ekspanderende industri, for eksempel med gjenvinning av silisium og produksjon av silisiumbiter (ingots), wafere, solceller og solarmoduler.
Jernbane
Beijing-Shanghai høyhastighetstog har stoppested her.
Byen er også stoppested på den viktige jernbanelinen Jinghubanen som løper fra Beijing til Shanghai via blant annet Tianjin, Jinan, Nanjing og Suzhou.
Vei
Kinas riksvei 312 løper gjennom området. Den fører fra Shanghai og ender ipå grensen mot Kasakhstan, og passerer blant annet Suzhou, Nanjing, Hefei, Xinyang, Xi'an, Lanzhou, Jiayuguan og Ürümqi.
Rosenthal-Bielatal
Rosenthal-Bielatal er en kommune i Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen på grensen til Tsjekkia. Kommunen ble opprettet den 1. januar 1994 gjennom en sammenslåing av de to kommunene Rosenthal og Biealatal, og er en del av forvaltningsfellesskapet Königstein/Sächsische Schweitz. Rosenthal-Bielatal har 1 689 innbyggere (31. desember 2009).
Rosenthal-Bielatal var en kommune i Landkreis Pirna fra 1. januar til 1. august 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var den en del av i Landkreis Sächsische Schweiz, og siden 1. august 2008 har den vært en del av Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge.
Porschdorf
Porschdorf er en tidligere kommune i Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Fra 1. januar 2012 er den en del av kommunen Bad Schandau. Sammen med Bad Schandau, Reinhardtsdorf-Schöna og Rathmannsdorf var Porschdorf tidligere en del av forvaltningsfellesskapet Bad Schandau. Porschdorf har 1 242 innbyggere (31. desember 2009).
Kommunen befinner seg i krysningspunktet mellom de to elvene Polenz og Sebnitz ved sideelven Lachsbach like i nærheten av dennes munning ut i Elben. Den befinner seg omkring 130 meters høyde over havet og består av stedene Prossen, Waltersdorf og Neuporschdorf. Kommunen omfatter også Lilienstein, som er en av de mest berømte fjellformasjonene i Elbsandsteingebirge. På en slette under fjellmassivet ligger den såkalte «Kaiserstrasse», som ble bygd av Napoléon Bonaparte i 1813.
Canal du Centre
Canal du Centre er en kanal i Belgia som forbinder elvene Maas og Schelde. den har en total lengde på 20,9 kilometer. Kanalen ble opprinnelig bygget for å transportere kull som ble utvunnet i området.
En eldre kanalseksjon mellom byene La Louvière og Thieu har fire hydrauliske båtheiser bygget mellom 1888 og 1917, som nå er innskrevet på UNESCOs verdensarvliste som Båtheisene på gamle Canal du Centre. Denne kanalseksjonen med de gamle heisene har blitt erstattet av en ny kanalstrekning med den nye båtheisen Strépy-Thieu, som var verdens største da den ble åpnet i 2002.
Michael Konůpek
Michael Konůpek (født 13. februar 1948 i Praha) er en norsk forfatter. Konůpek ble utvist fra Tsjekkoslovakia etter å ha underskrevet det systemkritiske oppropet Charta 77, og har siden vært bosatt i Oslo.
Foruten egne skjønnlitterære verk har Konůpek gjendiktet tsjekkisk lyrikk til norsk, og har gitt ut antologier med innvandrerforfattere. Fra sitt eksil har han også vært aktiv i den tsjekkoslovakiske demokratibevegelsen.
Hans farfar var den kjente tsjekkiske kunstneren Jan Konůpek. Han er gift med kunstneren Line With.
Straff
Straff er en negativ reaksjonsform på uønsket oppførsel eller handling, og kan ta mange former. Straff kan ilegges informelt, i alt fra situasjoner der mødre straffer sine barn for uakseptabel oppførsel, og til situasjoner der stater ilegger sanksjoner overfor andre stater. I slike situasjoner vil det være de reelle maktforhold som avgjør hvem som vil være i stand til å utøve straffende myndighet. Her er det imidlertid den formelle straffen, straff som rettslig sanksjonering av kriminalitet, som har størst interesse. I denne formen vil staten ha monopol på å ilegge straff innenfor moderne rettssamfunn.
Definisjon
Den grunnfestede definisjonen på straff innen norsk rett er «et onde som staten påfører en lovovertreder på grunn av lovovertredelsen i den hensikt at det skal føles som et onde». Denne definisjonen ble først lansert av Johs. Andenæs, og er senere blitt sitert og gitt tilslutning av Norges Høyesterett. Definisjonen kan for så vidt anses for å ha gyldighet også internasjonalt, som en karakteristikk på de grunnleggende kjennetegn ved ileggelsen av straff. Den viser til et sentralt kjennetegn ved straffen, som skiller den fra andre rettslige sanksjoner, nemlig at målsetningen er å påføre lovbryteren et onde. Forholdsregler som ikke er straff kan nok ha den samme effekt i praksis, for eksempel en plikt til å betale erstatning eller tvungen innleggelse i en institusjon, men her er det andre målsetninger som står i fokus.
Det er i utgangspunktet den enkelte stat som definerer hva som regnes som straff innenfor sitt område. I visse sammenhenger vil imidlertid denne definisjonen måtte stå tilbake for visse folkerettslige forpliktelser, særlig gjelder dette menneskerettighetene, herunder internasjonale menneskerettskonvensjoner som inneholder visse skranker for når straff kan idømmes, og i hvilke former dette kan skje. Et eksempel er Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK), som inneholder regler om behandlingsmåten for straffesaker, forbud mot ileggelse av straff uten lovhjemmel (se nærmere nedenfor) og forbud mot dobbeltstraff.
Problemstillinger i denne sammenheng har i praksis gjerne oppstått der staten ilegger straffelignende reaksjoner overfor borgerne som administrativ sanksjon, og dermed unndrar seg alminnelige rettssikkerhetsgarantier som følger med der straff skal idømmes, for eksempel grunnleggende krav til saksbehandlingen og forbudet mot dobbeltstraff. Eksempler på slike «administrative tiltak» er såkalte disiplinærsaker, fratakelse av offisielle tillatelser som førerkort, og ileggelse av tilleggsskatt.
Hva som er «straff» i EMKs forstand vil ikke være opp til statene selv å avgjøre; dette ligger nedfelt i konvensjonen, og er opp til Den europeiske menneskerettsdomstolen (EMD) å foreta en fortolkning av. Hva som etter nasjonal rett regnes som straff vil bare være et utgangspunkt. Om sanksjonen er straff eller ikke vil bli avgjort etter en konkret skjønnsmessig vurdering, der særlig to momenter kommer inn i bildet. Det første momentet går på den aktuelle handlingens art. Dette går på om den aktuelle normen retter seg mot handlinger som kan begås av enhver (typisk ordensforskrifter) eller om det snakk om en norm som kun kommer til anvendelse ovenfor spesielle grupper. Der normen er generell taler det for at man har med straff å gjøre. Det andre og viktigste momentet er hvor streng sanksjon overtredelsen fører med seg. Frihetsberøvelse vil normalt være nok til at det foreligger straff i rettslig forstand, selv om det finnes visse unntak fra dette der frihetsberøvelsen har vært av spesielt mild art, eller er helt kortvarig. Disse momentene har blitt anvendt av EMD i en rekke saker, og domstolen har blant annet kommet til at dispilinærtiltak i fengsler, bot ilagt av forvaltningen som følge av trafikkforseelse og rettergangsbot måtte anses som straff. I Norge har det vært diskusjon om inndragelse av førerkort skal regnes som straff i EMKs forstand, og Høyesterett kom i en dom fra 2002 til et bekreftende svar på dette spørsmålet.
Begrunnelser for straff
Opp gjennom historien har en rekke ulike begrunnelser blitt lansert for å legitimere bruken av straff. I moderne tid er det gjerne fire begrunnelser som har hatt sentral betydning.
Allmennprevensjon
Allmennprevensjon er i dag den dominerende begrunnelse for ileggelse av straff innenfor de fleste vestlige rettssystemer. Den grunnleggende tanke er at allmennheten (publikum) skal bli avskrekket fra å begå lovbrudd ved å bli minnet på de følgene dette kan få for dem dersom de blir oppdaget. Det forutsettes at individene handler rasjonelt, slik at de veier fordelene mot ulempene ved å begå straffbare handlinger. Ideen er at straffen skal være det avgjørende momentet som gjør lovbruddet ulønnsomt for borgerne. Allmennprevensjonen vil i tillegg kunne ha en viss moralbyggende effekt, ved at borgerne får internalisert den moralen som straffebudene gir uttrykk for. Som følge av at handlinger er belagt med straff blir de sett på som (mer) moralsk forkastelige, og dette øker igjen terskelen for folk flest til å begå kriminalitet.
Forskning har vist at teorien om allmennprevensjon har noe for seg, men dette vil variere sterkt fra person til person og utfra hvilken situasjon man befinner seg i. Den som har mye å tape på å bli idømt straff vil i mye større grad la seg påvirke enn de som ikke har like sterke bånd til det etablerte samfunn. I tillegg vil virkningen komme mye an på hva slags handling det er snakk om. Der handlingen er en nøye overveid svindel vil den kunne ha stor betydning, mens ved voldsutøvelse på byen en fuktig lørdagskveld vil følgene av handlingen ligge så langt tilbake i gjerningspersonens bevissthet at allmennprevensjonen får liten eller ingen betydning.
Individualprevensjon
Individualprevensjon er bygget på den tanken at lovbrytere som blir dømt til straff vil innse det forkastelige i det de har gjort som et resultat i tillegg til at de ser de negative konsekvensene straffen får for dem. Dette vil da i teorien føre til at vedkommende søker å unngå nye straffbare handlinger i fremtiden. Individualprevensjonen kan også komme inn på den måten at fangen blir rehablilitert mens han sitter i fengselet, ved hjelp av utdanning, gruppesamtaler eller andre tiltak. På midten av 1900-tallet var troen stor på denne begrunnelsen for straff, da den såkalte «behandlingsoptimismen» rådde. Kriminologisk forskning utover 60- og 70-tallet tilbakeviste imidlertid på avgjørende vis disse forestillingene. All forskning viste derimot at bruk av straff skapte mer og ikke mindre kriminalitet. For eksempel var de som ble idømt fengsel gjennomgående mer tilbøyelige til å begå nye straffbare handlinger enn dem som ble idømt mildere reaksjoner. Individualprevensjonen lever likevel videre, i hvert fall i teorien. Den optimismen som rådde tidligere er imidlertid forsvunnet, og i dag er siktemålet mer å unngå ytterligere skade for lovbryteren ved et fengselsopphold enn å forbedre ham, noe som anses som urealistisk.
Inkapasitering
Den eneste sikre virkningen av straff (i form av fengsel) er inkapasitering, det vil si at lovbryteren uskadeliggjøres og ikke kan begå ny kriminalitet så lenge han sitter inne. Denne tankegangen har primært kommet frem de siste par tiårene, og har blitt brukt som begrunnelse for å idømme strengere straffer for såkalte gjengangere, de som begår gjentatt kriminalitet. Ekstreme utslag av denne tankegangen finner man i land som USA, der man blant annet i flere delstater har innført såkalt "three strikes" lovgivning. Dette innebærer at man ved tredje gangs dom for en forbrytelse blir idømt alt fra 20-25 års fengsel til livstid, uavhengig av lovbruddets alvorlighet. I Norge og de fleste andre vestlige land har man ikke nådd slike ekstreme tilstander, men man har innslag av den samme tenkningen ved bestemmelser som foreskriver økte strafferammer for gjengangere. I tillegg har man i Norge innført en ny straffart kalt forvaring. Dette kan idømmes for særlige alvorlige forbrytelser, der det anses å foreligge en alvorlig gjentagelsesfare, og kan i prinsippet innebære at man blir sittende i fengsel på livstid.
Gjengjeldelse
I moderne rettssystemer er gjengjeldelse – hevn – noe som sjelden blir brakt frem som begrunnelse for straff – dette blir gjerne sett på som primitivt og lite konstruktivt. Reelt sett er likevel gjengjeldelse et klart motiv for straffen, og dette blir forsterket ved medias mange sensasjonelle oppslag om kriminalitetens uheldige virkninger. Visse forskere hevder at gjengjeldelse dessuten kan ha en positiv effekt, ved at den gjenoppretter «likevekten» i forholdet mellom gjerningsmann og offer. I en viss grad kan nok dette ha noe for seg; straffen virker slik at offeret og dettes pårørende føler at noe blir gjort, slik at de slipper å ta saken i egne hender slik de kanskje ellers ville ha gjort. På denne måten kan det sies at straffen er med på å opprettholde en viss harmoni i samfunnet.
Straffbarhetsvilkårene
I alle rettssystemer er det visse grunnleggende vilkår som må være oppfylt for at noen skal kunne idømmes straff, i norsk rett gjerne betegnet straffbarhetsvilkårene. Det er særlig fire vilkår som står sentralt innenfor de fleste moderne rettssamfunn.
Det første vilkåret som må være oppfylt er at det må foreligge et objektivt straffebud som passer for handlingen. Denne regelen er begrunnet i det grunnleggende rettssikkerhetsprinsippet at man må kunne forutberegne sin rettstilling. Lovbudet må som følge av dette også være såpass klart utformet at det er mulig å på en noenlunde sikker måte forutse hvilke handlinger som er lovlige og hvilke som er straffbare. Mange lands konstitusjoner inneholder et krav av denne art, for Norges del se Grunnloven § 96. Også i internasjonale menneskerettighetskonvensjoner har dette etterhvert blitt et sentralt krav, se for eksempel EMK artikkel 7. Som forlengelse av kravet om lovhjemmel kommer kravet om at loven ikke må gis tilbakevirkende kraft. At man kan forutberegne sin rettsstilling ved å sette seg inn i loven blir nemlig en umulighet dersom loven blir vedtatt eller endret etter at handlingen er begått. Forbud mot tilbakevirkende lover er på samme måte sentralt innenfor nasjonale konstitusjoner, for Norges del se Grunnloven § 97, og internasjonale menneskerettskonvensjoner. EMK artikkel 7 inneholder således også en bestemmelse om at lovbestemmelsen må være gjeldende på tidspunktet for overtredelsen for at straff kan idømmes.
Det andre vilkåret er at lovbryteren må ha utvist tilstrekkelig skyld. Hvilken skyldgrad som kreves vil variere. I norsk rett er utgangspunktet at man må ha utvist forsett, men mange bestemmelser foreskriver at uaktsomhet er tilstrekkelig.
Det tredje vilkåret er at det ikke må foreligge noen straffrihetsgrunner. De sentrale straffrihetsgrunnene i norsk rett er nødrett og nødverge. I andre lands rettssystemer kan disse reglene avvike noe, men et hovedprinsipp som går igjen er at en nødssituasjon vil frita for straff.
Det fjerde og siste vilkåret er at lovbryteren må være tilregnelig. Dette innebærer for det første at man må være over den kriminelle lavalder. I Norge er denne lavalderen 15 år, men dette vil variere fra land til land. I de fleste vestlige land ses imidlertid ileggelse av straff på barn som klart uhensiktsmessig og lite humant. For barn vil dermed andre tiltak være mer praktiske, som for eksempel innleggelse i barnevernsinstitusjon der man får nødvendig oppfølgning. Den andre siden av tilregnelighetskravet er at lovbryteren ikke må ha vært psykotisk eller bevisstløs i gjerningsøyeblikket. I slike situasjoner har man ikke herredømme over seg selv, slik at ileggelse av straff ikke vil være rimelig. Der man har handlet under påvirkning av en psykotisk tilstand vil imidlertid andre tiltak kunne komme på tale, mest praktisk tvangsinnleggelse hos psykiatrisk institusjon. Dette regnes imidlertid ikke som straff, og pasienten vil måtte løslates så fort vedkommende anses frisk og ikke lenger som noen fare for samfunnet.
Ulike former for straff
Det finnes mange ulike former for straff som anvendes innen moderne rettssystemer. Den mest alvorlige formen er dødsstraff, som innebærer at man berøves livet. Dette blir i de de fleste moderne samfunn ikke lenger sett på som en human straffemetode, og er derfor avskaffet de facto eller de jure i de aller fleste land. Døddsstraff praktiseres imidlertid fortsatt i en del utviklingsland, først og fremst Kina og Iran, samt USA. FN har utarbeidet en konvensjon som forbyr dødsstraff i fredstid, og et uttalt mål er å få alle verdens stater til å tiltre denne. Denne målsetningen ser imidlertid fortsatt ut til å være et godt stykke unna å bli oppfylt.
Den vanligste formen for straff for alvorligere forhold er fengsel, noe som innebærer at man blir berøvet friheten. Det finnes ulike former for fengsler, alt fra høysikkerhetsfengsler der man sitter isolert og knapt får omgås andre mennesker, og til åpne anstalter der fangene har en stor grad av frihet. Det sentrale med denne straffeformen er imidlertid at man skal atskilles fra resten av samfunnet i en viss periode.
Den aller mest brukte formen for straff i alle verdens stater er bot, det vil si at man blir dømt til å betale et pengebeløp til statskassen. Bøter brukes normalt for mindre alvorlige forhold, og overfor førstegangslovovertredere. Bøter brukes også som foretaksstraff, det vil si straff som ilegges selskaper, og i slike tilfeller kan bøtene komme opp i store beløp. Internasjonalt har man eksempler på at bedrifter har blitt idømt millionbeløp i bøter for blant annet ulovlig samarbeid (kartellvirksomhet) og miljøødeleggelser.
En fjerde form for straff som har økt i betydning de siste årene er samfunnsstraff, det vil si at man blir dømt til å bruke et visst antall timer på samfunnsnyttig arbeid. Denne formen for straff idømmes normalt i stedet for fengsel, og når dette gjøres er det primært for å unngå de skadelige følgene et fengselsopphold normalt fører med seg, først og fremst med hensyn til den økte sjansen for tilbakefall. I tillegg vil samfunnsstraff være et billigere alternativ for staten. Innholdet i samfunnsstraffen varierer naturlig nok fra land til land, men det er et utgangspunkt at den straffedømte må samtykke til å bli dømt til denne straffeformen. Dersom man ikke gjennomfører arbeidet som pålagt kan straffen normalt omgjøres til fengselsstraff.
Qianling
Qianling (kinesisk: 乾陵, pinyin: Qiánlíng) er et gravkompleks fra det kinesiske Tangdynastiet (618–907). Her er keiser Gaozong og hans hustru keiserinne Wu Zetian begravd. Qianling er det mest storslåtte og best bevarte mausoleet fra Tangdynastiet. Qianling domineres av en lang og bred shendao-prosesjonsvei kantet av store statuer som leder fram til Liangfjellet som inneholder gravkamrene. Gravkomplekset finnes 75 km nordvest om Xi'an i Kina.
Historie
Tangdynastiet var en av Kinas storhetstider og ble grunnlagt år 618 av Li Yuan. Li Yuans barnebarn Li Zhi ble Tangdynstiets tredje keiser og regjerte under navnet keiser Gaozong fram til sin død i 683. Initativet til byggingen av Qianling ble tatt av keiserinne Wu Zeitian rett etter at keiseren døde. I august 684 ble keiser Gaozong begravd i Qianling. Keiserens hustru, keiserinne Wu Zetian, ble noen år etter sin makes død Kinas eneste kvinnelige keiser og hun regjerte Kina fra år 690 fram til 705 da også hun døde. I år 706 lot keiser Zhongzong begrave henne som keiserinne Wu Zetian sammen med sin make i Qianling, selv om det var stor politisk motstand mot dette. Mausoleet var ferdigstilt år 684, men ble videre utbygd fram til 706.