cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
VM i fotball 1962
Oppsummering
Allerede i innledningsrunden mistet Brasil sin kanskje største spiller, Pelé. Han rakk bare å spille de to første kampene. Han ble imidlertid erstattet av Garrincha, som fikk et lysende mesterskap.
Brasil vant gruppen, og gikk videre sammen med Tsjekkoslovakia. De andre lagene som gikk til kvartfinalene var, , , , og. Det ble flere stygge episoder i kampen mellom Italia og Chile (slaget om Santiago). Selv om bare to spillere ble utvist, trengte lagene assistanse fra politiet for å komme seg trygt bort fra banen.
Overraskende slo Chile ut Sovjetunionen, og sikret seg plass i semifinalen. Der skulle de møte Brasil, som slo England etter blant annet to mål av Garrincha. Til den andre semifinalen gikk Jugoslavia og Tsjekkoslovakia, som begge vant 1-0 mot henholdsvis Vest-Tyskland og Ungarn.
Finalen ble spilt på Estadio Nacional i Santiago de Chile. Etter 15 minutter måtte Brasils keeper se ballen gå forbi seg, og laget lå under 1-0. Som i den forrige finalen kom imidlertid Brasil tilbake, og utlignet to minutter senere etter mål av Amarildo. I annen omgang ble brasilianerne for sterke, og mål av Zito og Vava sikret Brasil seier med resultatet 3-1. Det var andre gang et land lyktes med å forsvare VM-tittelen.
Arenaer
Opprinnelig var det valgt åtte stadioner i åtte forskjellige byer: Santiago, Viña del Mar, Rancagua, Arica, Talca, Concepción, Talcahuano og Valdivia. Valdiviajordskjelvet 22. mai 1960 som målte 9,5 på Richters skala er det sterkeste jordskjelvet som noen gang er registrert. Over 50,000 omkom i ulykken og mer enn 2 millioner ble rammet av det. Komiteen for VM måtte derfor omorganisere hele mesterskapet. Byene Talca, Concepción, Talcahuano og Valdivia ble hard rammet og ble valgt bort som vertsbyer. Antofagasta and Valparaíso takket nei til å arrangere kamper. Viña del Mar og Arica klarte å reparere sine stadioner og Braden Copper Company, et amerikansk selskap som kontrollerte en stor kopper mine i El Teniente, tillot at deres stadion i Rancagua kunne brukes.
Kvartfinalene
11. juni 1962
Ang Thong (provins)
Ang Thong (อ่างทอง) er en provins i det sentrale Thailand. Hele provinsen er lavtliggende landbruksmark langs elva Chao Phraya, uten fjell eller skogsområder. Arealet er 968,4 km², mens provinsen har en anslått folkemengde (2005) på i alt 319 000. Provinsen er blant de minst folkerike i Thailand, men med stor befolkningstetthet like nord for Bangkok. Provinshovedstaden heter også Ang Thong.
Småbyen Ban Phae er kjent for sitt kunsthåndverk med produksjon av trommer kalt klawng.
VM i fotball 1962
Semifinalene
12. juni 1962
Tétouan
Tétouan (arabisk, spansk Tetuán) er en by i Marokko, øst for Tanger. Den ligger langt nord i landet, langs kysten til Middelhavet og like ved Gibraltarstredet. Tétouan hadde 320 539 innbyggere i 2004.
Byen er et kultur- og handelssentrum og har 34 moskéer, flere museer og en del tekstilindustri. Tétouan ble grunnlagt på 300-tallet. I perioden 1913—1956 var byen hovedstaden i Spansk Marokko.
Historie
Til forskjell fra de fleste andre byer ved middelhavskysten i region er det ikke noen spor fra fønikerne i Tetouan. Romerne grunnla i nærheten av dagens by en militær bosetting ved navn Oppidum Tamuda.
Under islams ekspansjon var byen knutepunktet mellom Nord-Afrika og al-Andalus, det muslimske nærværet i Spania.
VM i fotball 1962
Bronsefinalen
15. juni 1962
Finalen
16. juni 1962
Tétouan
Historie
På 1300-tallet var Tétouan fryktet som et sjørøverfeste, og ble derfor gjentatte ganger angrepet av den kastiljanske flåten. Etter erobringen av Granada (1492) og igjen ved begynnelsen av 1600-tallet slo jødiske og mauriske flyktninger fra Andalucía seg ned her, noe som fremmet byens økonomiske oppsving. Medinaen i byen er blant de minste i sitt slag, men har en spesiell historisk betydning og et unikt arkitektonisk uttrykk. Byens kunst og arkitektur, som er meget godt bevart, er derfor preget av den den islamske arkitekturen som man kjenner fra Alhambra.
Under den spansk-marokkanske krig fant en rekke små men svært blodige trefninger sted ved Tétouan, mellom spanjoler og marokkanere. Den 4. februar 1860 klarte spanjolene å okkupere byen. Etter et avgjørende nederlag vest for Tetouan den 23. mars bad marokkanerne om våpenstillstand.
Ved slutten av 1800-tallet – etter tapet av landets oversjøiske kolonier – engasjerte Spania seg stadig mer i det nordlige Marokkos, og i 1913 ble Tétouan residensby bor den spanske høykommissær i Marokko. I Spansk Marokko begynte den 17. juli 1936 det militære statskupp som skulle styrte den annen spanske republikks regjering. De spanske styrker i Tétouan forholdt seg da lojale mot regjeringen. Etter å ha inntatt Tétouan og flybasen Sania Ramel likviderte kuppmakerne høykommissæren for Spansk Marokko, major Ricardo de la Puente Bahamonde, sammen med ytterligere 189 republikanere. Under den spanske borgerkrig ble Tetouan bombet av fly fra den republikanske side.
I 1956 gav Francisco Franco etter for internasjonalt påtrykk og gikk med på Marokkos uavhengighet.
Medinaen ble i 1997 erklært som et verdensarvminne.
Ngarchelong
Ngarchelong er en delstat i øystaten Palau. Ngarchelong ligger nord på øya Babeldaob. I 2015 hadde Ngarchelong 316 innbyggere. Det er et viktig historisk sted, og har gjennomgått arkeologiske undersøkelser. I Ngarchelong finner man gamle steinmonolitter med ukjente opphav. Den palauiske urreligionen har sett på disse steinmonolittene som hellige bønneplasser. Det finnes også steinmonolitter andre steder i Palau, men ikke så mange som i Ngarchelong.
Ove Braaten
Ove Braaten (født 1944, død 2020) var en norsk miljøvernprofil. Da Miljøpartiet De Grønne ble stiftet i 1988 ble han valgt til partiets første leder.
RCD Espanyol Femenino
RCD Espanyol Femení er kvinnefotballaget til den spanske klubben RCD Espanyol fra Barcelona. Laget ble etablert i 1970 og var en av pionerene innen kvinnefotball i Spania.
Nattens ulver
Nattens ulver (originaltittel: Du rififi chez les hommes) er en fransk kriminalfilm fra 1955 av den amerikanske regissøren Jules Dassin.
Om filmen
Nattens ulver var den første den amerikanske regissøren Jules Dassin produserte i Frankrike, etter at han hadde blitt offer for Hollywoods svartelisting av kommunist-sympatisører. Filmen gav opphav til en ny undersjanger av krim, kuppfilmen, (på engelsk kalt heist movie), hvor en liga forbereder og gjennomfører en forbrytelse - et tyveri, ran, eller bedrageri, som skal gjøre dem rike.
Handling
Tony, en kriminell som har sonet fem års fengsel for juvel-tyveri, og har nylig blitt sluppet løs. Vennen Jo foreslår ett nytt ran, sammen med vennen Mario, angående en gullsmed. Men Tony avviser forslaget. Deretter får han vite fra hans tidligere kjæreste, Mado, som nå arbeider for nattklubb-eier Pierre Grutter. Men Tony ombestemmer seg snart angående ranet. Han godtar, under forutsetning av at de også skal rane butikkens safe. Mario foreslår at de bruker den italienske César, til å bryte løs safen. De utarbeider en genial plan for å bryte seg inn i butikken, og deaktivere det sofistikerte alarmsystemet.
Innbruddet går helt etter planen, og de kriminelle ser ut til å slippe unna uten å etterlate seg noen spor. Men uten de andres viten, tar César også en diamant-ring for kjæresten sin Viviane. Tyveriet forårsaker også overskrifter i avisene, og de kriminelle planlegger å selge byttet gjennom en kontakt de kjenner i London. Men gjengen får snart problemer når Grutter oppdager hva de hadde gjort, og forsøker å skaffe seg byttet selv.
Margaux Isaksen
Margaux Isaksen (født 7. oktober 1991) er en amerikansk moderne femkjemper. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 4.
Figgjeskjær tåkeklokke
Figgjeskjær tåkeklokke er et sjømerke som tidligere stod som tåkeklokke på Langøytangen fyr før det ble flyttet til halvøyen Figgeskjær, som ligger rett ved innseilingen til Langesund når man kommer fra Stathelle. Tåkeklokka ble satt opp i 1911 og tatt ut av bruk i 1989. Tåkeklokken er eid av staten og området rundt den er fredet, men i privat eie.
Jürgen Sparwasser
Jürgen Sparwasser (født 4. juni 1948 i Halberstadt, Sachsen-Anhalt) er en tidligere østtysk fotballspiller og fotballtrener.
Heidalsprosjektet
Heidalsprosjektet, eller Heidalprosjektet, ble initiert av Miljøverndepartementet og Norske landskapsarkitekters forening i 1977, og ble avsluttet i 1981. Prosjektets hovedhensikt var å vise at det var mulig å beholde det spesielle kulturlandskapet i Heidal gjennom et aktivt og rasjonelt landbruk og fortsatt vern av bygningsmiljøer og enkeltbygninger. Problemene knyttet til utvikling og bevaring er ikke unike for Heidal, men gjelder, i større eller mindre grad, for hele Bygde-Norge. Erfaringene fra prosjektet kan derfor være viktige for flere kommuner.
Elva Sjoa, som renner gjennom Heidal, ble varig vernet gjennom Verneplan I for vassdrag i 1973. Dette viste at elva representerte nasjonale verdier, og var et forpliktende vedtak som krevde oppfølging. Dette var utgangspunktet for Heidalsprosjektet. Overordnet vernearbeid i ei hel bygd var ikke hjemlet i lovverket, og hadde ikke vært forsøkt tidligere, så prosjektet var et pionérarbeid.
Etter vedtak i Naturvernutvalget for Nord-Gudbrandsdalen, ble det nedsatt en styringsgruppe som ifølge mandatet skulle gjøre en totalvurdering av Heidal. Styringsgruppen hadde medlemmer fra Sel kommune, Regionplankontoret for Nord-Gudbrandsdal, Oppland fylke og Miljøverndepartementet. Miljøverndepartementet dekket utgiftene forbundet med gruppens arbeid.
Kulturlandskapet i Heidal er preget av generasjoners jordbruksdrift, og bygda har fortsatt en rik tømmerbebyggelse fra 1700- og begynnelsen av 1800-tallet. Mange av disse bygningene er vedtaksfredet av Riksantikvaren. Deler av den gamle bebyggelsen var i dårlig stand da prosjektet startet. Forfallet var kommet så langt at flere av husene ikke kunne reddes. For å hindre at enda flere hus gikk tapt, bevilget Miljøverndepartementet midler som reddet 23 bygninger, som ikke var fredet, men som var viktige for å kunne vise mangfoldet i bygningsmiljøet.
Prosjektet omfattet også utvikling av nye bygningstyper. Arkitektene Berent Andreas Moe og Rolf Terjesen ble engasjert til å utvikle boligtyper som tok hensyn til byggeskikk og landskap; kunne godkjennes av Riksantikvaren og omfattes av Husbankens regler for tilskudd. Resultatet ble ulike varianter av «Heidalshuset»; en moderne boligtype med trekk fra den gamle bebyggelsen. Husene hadde for eksempel svalgang istedenfor balkonger, som var vanlig på andre frittstående boliger. Et nytt boligområde ble anlagt og bebygget med Heidalshus i tundannelser, med felles garasjeanlegg for hvert tun. Utbygger var Sel Industrier. Et av husene ble nominert til Sel kommunes byggeskikkpris i 1982.
I 1981 leverte styringsgruppen sin hovedrapport. Her ble det blant annet konkludert med at grunnlaget for å ta vare på særpreget i Heidal, var et sterkt landbruk med en egen tiltaksplan. Hovedrapporten ble derfor fulgt opp av en landbruksplan for Heidal.
Mer indirekte har tankene, ideene og holdningene fra prosjektarbeidet ført til flere andre prosjekter, blant annet disse:
Næringsgrunnlaget i Heidal er et annet i dag enn da Heidalsprosjektet ble igangsatt. Det er mindre gårdsdrift og vanskeligere å holde kulturlandskapet åpent, men viljen til å ta vare på kvalitetene i det unike bygningsmiljøet er tydelige. Flere av de gamle gårdstunene er i tiden etter Heidalsprosjektet restaurert og godt vedlikeholdt. Enkelte av dem er nå også åpne for turister, for eksempel Søre Harildstad med omvisning og overnatting, og Nordre Ekre med gårdshotell og restaurant.
Brennhaug stasjon
Brennhaug stasjon er en jernbanestasjon på Dovrebanen. Den ble åpnet i 1913 da jernbanen ble åpnet fra Otta fram til Dombås. I 1965 ble persontrafikken nedlagt, og siden 1983 har stasjonen status som fjernstyrt kryssingsspor.
Deltorhinum batesi
Deltorhinum batesi er en art av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
Middelsstore (ca. 8 millimeter), høyt hvelvede, blankt svarte skarabider. Hodet er bredt skovlformet med fremstrakt "snute", nærmest trekantet sett ovenfra. Dekkvingene har fine punktstriper. Oversiden er tilsynelatende uten hår. Beina er kraftige, leggene (tibiae) nærmest trekantede, på forbeina med tre butte tenner. Føttene (tarsi) er ganske små og mangler helt på forbeina.
Levevis
Nesten ingenting er kjent om biologien til disse billene, som tilsynelatende er ganske sjeldne. De aller fleste kjent eksemplarene er fanget i kollisjonsfeller for flygende insekter, dette viser at de er aktive flygere.
Utbredelse
Arten er utbredt i Sør-Amerika.
Wadaikrigen
Wadaikrigen fant sted fra 1909 to 1911 mellom Frankrike og kongedømmet Wadai,som befinner seg i det som i dag er det østlige Tsjad og det sentrale Sudan. Franskmennene annekterte kongedømmet og beholdt det som del av sitt kolonirike inntil 1960.
Radikale Venstre
Radikale Venstre (Danmarks social-liberale parti), oftest bare Radikale Venstre (RV) eller Radikale (R), er et sosialliberalt politisk parti i Danmark. Partiet sprang ut av de mest radikale kretsene innen Venstrereformpartiet i 1905. Radikale Venstre har siden stått på et sosialliberalt eller radikalt liberalt program med krav om blant annet nedrustning, desentralisering og vidtgående sosiale reformer. Partiet var i begynnelsen delt i EU-spørsmålet, men har blitt et av Folketingets mest EU-positive partier.
På stemmesedlene benytter partiet bokstaven «B».
Politisk plattform
Partiet betegner seg som et sosialliberalt sentrumsparti, skjønt dette ikke er spesifisert i partiets vedtekter. Partiet tar avstand fra kapitalisme og sosialisme og søker det man mener er en hensiktsmessig balanse mellom individets frihet og ansvaret overfor fellesskapet. Radikale Venstre motsetter seg stor innflytelse fra organisasjoner og særinteresser i politikken. Desentralisering av makt trekkes fortsatt frem som et viktig prinsipp for partiet. Antimilitarismen ble langt på vei forlatt med Folketingets forsvarsforlik i 1960, og partiet støtter et forpliktende dansk medlemskap i NATO.
Partidannelse og Zahle-perioden
Partiet ble stiftet den 21. mai 1905 i Odense, hvor 538 delegerte fra en rekke Venstre-velgerforeninger over hele landet vedtok partiets navn, program og vedtekter. Det vedtatte programmet fikk deretter tilslutning av de folketingsmedlemmene som hadde blitt ekskludert av Venstrereformpartiet i januar 1905 på grunn av politiske uenigheter om blant annet forsvaret. Utgangspunktet for Radikale Venstre var en konsekvent antimilitarisme, allmenn stemmerett, forbedring av levekårene til husmenn og fattige byfolk og et bedre utdannelsessystem for alle. Det liberale grunnsynet og individets rettssikkerhet skulle bevares, men staten måtte påta seg et større sosialt ansvar.
Fra 13. til 14. mai ble Den radikale Ungdoms Forbund, senere Radikal Ungdoms Landsforbund (RUL), stiftet på et landsmøte i Randers. Dannelsen skjedde med basis i Københavns radikale Ungdomsklub, som ble stiftet i 1904. Radikal Ungdom besluttet at organisasjonen skulle arbeide i prinsipiell tilslutning til Odense-programmet, som Radikale Venstre hadde vedtatt i 1905.
Skjellsettende for monarkiets politiske rolle i Danmark ble den parlamentariske krisen mellom 29. mars og 4. april 1920, for ettertiden kjent som Påskekrisen. Kong Christian X avskjediget statsminister Zahle imot Folketingets vilje, i håp om at dette skulle fremprovosere et nyvalg der det kunne bli flertall for å innlemme Flensburg i Danmark. Den politiske høyresiden, inkludert Det Konservative Folkeparti, anerkjente ikke den tidligere avholdte folkeavstemningen om Slesvig og øynet et håp om at den tysktalende minoriteten lengst i sør ville søke tilhørighet til Danmark i en ny folkeavstemning. Radikale Venstre støttet kun en innlemmelse av Flensburg i kongeriket dersom flensburgerne ønsket det selv.
Neil Aspinall
Neil Aspinall (født 13. oktober 1941, død 24. mars 2008) var en britisk plateprodusent og leder i musikkindustrien. Han var barndomsvenn av Paul McCartney og George Harrison, og ble senere sjef for The Beatles' eget plateselskap Apple Records. Aspinall døde av lungekreft i New York i 2008.
Radikale Venstre
Partidannelse og Zahle-perioden
I årene 1929–1940 deltok Radikale Venstre i regjeringer ledet av Thorvald Stauning fra Socialdemokratiet.
Scavenius og okkupasjonen
Antimilitaristen og statstjenestemannen Erik Scavenius var en ledende skikkelse i Radikale Venstre gjennom mellomkrigstiden, og var ikke engang medlem av partiet da han ble utnevnt til utenriksminister som 32-åring i 1909. Under første verdenskrig ble han helt sentral i arbeidet for å sikre den danske nøytraliteten. I 1937 fratrådte han sin stilling ved den danske delegasjonen til Folkeforbundet, men ble uventet dratt inn i datidens begivenheter igjen noen år senere.
Under andre verdenskrig ble Scavenius satt til å lede en samarbeidsregjering under okkupasjonsmaktens overvåkning fra 1942, og selv om Scavenius formelt ble sittende frem til frigjøringen i 1945, var han i praksis statsminister bare frem til august 1943. Scavenius' rolle under okkupasjonen er fremdeles omdiskutert, og i mange år stod han som et symbol på den såkalte samarbeidspolitikken, som for mange har vært betraktet som en motsetning til motstandskampen. Historikere som Bo Lidegaard og Søren Mørch har derimot pekt på at Scavenius' politikk sparte den danske befolkningen i alminnelighet og de danske jødene i særdeleshet for store lidelser. Blant historikerne er det også bred enighet om at samarbeidspolitikken inntil august 1943, da Scavenius nettopp valgte å levere regjeringens avskjedsbegjæring, hadde stor folkelig støtte.
Scavenius, som allerede i 1937 var innstilt på å tre ut av aktiv tjeneste, inntok heller ingen politisk rolle etter frigjøringen.
Etter den andre verdenskrig
Radikale Venstre deltok i regjeringer ledet av Socialdemokratiet 1957–1964 og i borgerlig ledede regjeringer 1968–1971 og 1988–1990. Hilmar Baunsgaard var statsminister 1968–1971, og er partiets hittil siste i vervet. Baunsgaard var særlig kjent for sin evne til å nå ut til velgerne med sitt budskap gjennom fjernsynet. Foruten kort tid etter dannelsen hadde partiet nettopp sin velgermessige storhetstid under Baunsgaards ledelse i slutten av 1960-årene og begynnelsen av 1970-årene. På denne tiden hadde også partiet omkring 30 000 medlemmer. Både i oppslutning og medlemstall ble 1980-årene en nedtur, men fra 1990-årene har det igjen gått oppover.
I forbindelse med folketingsvalget i 2005 lyktes det for Radikale Venstre å tiltrekke flere skuffede velgere fra den sosialdemokratiske venstrefløyen. Dette var dog et paradoks, ettersom partiet siden midten av 1990-årene har beveget seg ganske langt til høyre i fordelingspolitikken. Samfunnsforsker Johannes Andersen har forklart det med at velgerne enten ikke har vært opptatt av fordelingspolitikken, eller at innvandrings-, justis- og utdannelsespolitikk bare betyr mer for dem.
I 2006 utløste et såkalt frihetsbrev fra Radikale Venstre, hvor partiet gav uttrykk for at man ville ha en radikalt ledet regjering og hverken støtte en regjering under Anders Fogh Rasmussen eller Helle Thorning-Schmidt. I løpet av 2006 tapte Radikale Venstre mye av sin oppslutning på meningsmålingene, og strategien om «Den andre vei» ble ansett som mislykket. Den påfølgende uroen i partiet førte til at Naser Khader og Anders Samuelsen forlot partiet og dannet Ny Alliance. Det ble startskuddet for et oppgjør med den linje partiet, og især Marianne Jelved, hadde stått for. Flere kommentatorer oppfordret Jelved til at gå av, og den 15. juni overtok Margrethe Vestager så det politiske lederskapet etter å ha stått i spissen for å redefinere partiets politiske kurs. Den 8. oktober 2008 forlot Simon Emil Ammitzbøll partiet; han var uenig i deler av innvandringspolitikken, og ønsket å samarbeide med høyresiden. Ammitzbøll fikk følge av flere radikale og dannet Borgerligt Centrum.
Ved folketingsvalget i 2011 nøt Radikale Venstre stor fremgang og ble Folketingets fjerde største parti med 17 mandater. Partiet dannet regjering sammen med Socialdemokratiet og Socialistisk Folkeparti, støttet av Enhedslisten og med Helle Thorning-Schmidt som statsminister.
Etter valget i 2019 ble partiet støtteparti for Mette Frederiksens sosialdemokratiske regjering sammen med Enhedslisten og Socialistisk Folkeparti. I oktober 2020 skiftet partiet uventet leder, da Morten Østergaard plutselig gikk av etter en sak om krenkelser av kvinnelige medlemmer i partiet. Samme dag ble nestleder i partigruppen i Folketinget, Sofie Carsten Nielsen, valgt som ny leder i en kampvotering mot tidligere utenriksminister Martin Lidegaard.
Radikale Venstre tvang frem et nyvalg høsten 2022 ved å true med mistillit mot Mette Frederiksen dersom hun ikke skrev ut nyvalg. Ved valget 1. november 2022 ble Radikale Venstres gruppe mer enn halvert i forhold til valget i 2019. Dagen etter valget meddelte Sofie Carsten Nielsen at hun ville gå av som partileder.
Ngchesar
Delstaten er tynt befolket, og har noe mangroveskog mot havet i øst, og annen tett vegetasjon mot høydedragene i vest. Ngchesars hellige totem er piggrokke.
Nuuk kommune
Nuuk kommune (grønlandsk: Nuuk Kommunea) er en tidligere kommune i Vestgrønland.
Flugfélag Íslands
Flugfélag Íslands (på engelsk: Air Iceland), senere Air Iceland Connect var et flyselskap med base i Reykjavík, Island. De hadde fly til lokale destinasjoner samt til Grønland og Færøyene. De viktigste lufthavnene var Reykjavík lufthavn og Akureyri lufthavn.
Nuuk kommune
Kommunen er på til sammen 105 000 km², og har om lag 14 700 innbyggere.
Flugfélag Íslands
Selskapet ble stiftet i Akureyri av Tryggvi Helgason som Nordurflug. I mai 1975 ble selskapets navn endret til Flugfelag Nordurland. En senere omorganisering og sammenslåing av Icelandair Domestic og Norlandair (Flugfélag Nordurland) resulterte i nåværende navn i 1997. Selskapet er heleid av Icelandair Group og hadde i mars 2007 226 ansatte.
I 2021 ble datterselskapet en del av Icelandair Group.
Nuuk kommune
Kommunesammenslåing
To tilgrensende kommuner i Østgrønland, Ammassallip og Ittoqqortoormiit har bedt om å slå seg sammen med Nuuk kommune. 7. desember 2006 besluttet kommunestyret å si ja til dette. Kommunen har tidligere takket ja til å drøfte sammenslåing også med Paamiut og Ivittuut, som ligger syd for Nuuk kommune.
Den nye storkommunen var et faktum fra 1. mai 2009. Den er dermed verdens største kommune med 635 600 km². Dette tilsvarer nesten fem ganger Danmarks størrelse. Storkommunen har et innbyggertall på ca. 21 000.
Politikk
Kommunens høyeste politiske organ er kommunalbestyrelsen. Denne har 17 medlemmer, fordelt på partiene Siumut, Inuit Ataqatigiit og Demokraterne. Borgermester var fram til 2007 Agnethe Davidsen. Nikolaj Heinrich har overtatt som midlertidig borgermester, og skal fungere fram til kommunevalget i april 2008.
Leibstadt kjernekraftverk
Leibstadt kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft i tettstedet Leibstadt ved elvene Rhinen og Aare, i kantonen Aargau ikke langt fra grensa til Tyskland i det nordlige Sveits. Dette er Sveits' største atomkraftverk målt etter produksjonskapasitet. Anlegget eies av energiselskapet Kernkraftwerk Leibstadt AG.
Det ble bygget og godkjent i perioden fra 1972 til 1984. Installert maksimal effekt er 1 220 MW, og årsproduksjonen i 2006 var på om lag 9,37 TWh elektrisk kraft. Anlegget har én reaktor.
Lord Speaker
Lord Speaker er president for Overhuset (House of Lords) i Storbritannias parlament. Lord Speaker blir valgt av Overhusets medlemmer og forventes å være politisk nøytral.
Fram til juli 2006 ble funksjonen som Overhusets president utført av rikskansleren. Ifølge Constitutional Reform Act 2005 ble stillingen som Speaker of the House of Lords (slik den er benevnt i loven) opprettet som et separat embete. Det betød at andre enn rikskansleren kunne inneha denne stillingen. Rikskansleren fortsatte å fungere som Overhusets president i en midlertidig periode etter at loven ble vedtatt, mens House of Lords vurderte nye ordninger for sitt presidentskap.
Gjennom en kongelig ordre av 4. juli 2006 erklærte dronningen at Lord Speaker – ifølge det britiske rangreglementet – skulle ha rang umiddelbart etter Underhusets president. Lord Speaker har en lønn på 101,038 britiske pund, som er mindre enn det som Underhusets president tjener. Lord Speaker er (i likhet med Underhusets president) berettiget til en såkalt grace and favour-leilighet i Parliamentary Estate.
Norman Fowler er Lord Speaker fra 2016.
Historie
I 2003, etter avgjørelse om å dele opp rikskanslerens funksjoner (opprinnelig var det meningen å avskaffe selve embetet), så en Select Committee nærmere på det foreslåtte nye presidentembetet og hvilken tittel det skulle ha. Etter komitéens anbefalinger skulle embetsinnehaveren kalles Lord Speaker og antallet visepresidenter skulle reduseres fra 25 til tolv.
Lord Speaker ble delvis foretrukket, fordi det allerede var i bruk i Standing Orders and the Companion.
Valg
Lord Speaker blir valgt for en mandatperiode på fem år og kan tjenestegjøre i maksimalt to mandatperioder. Valget blir utført gjennom alternativ stemmegiving-metoden. Ifølge endringer, foretatt 3. mai 2011, må valgene avholdes senest 15. juli i det siste året i en mandatperiode. Den nye mandatperioden begynner 1. september.
Da Helene Hayman ble valgt som den første Lord Speaker kunngjorde Clerk of the Parliaments resultatet og Lord Chamberlain kunngjorde dronningens bekreftelse av valget. Lord Speaker erstattet deretter rikskansleren på presidentens sete, på engelsk kalt Woolsack.
Funksjoner
Stillingen er tillagt mindre makt enn Underhusets president. Overhuset er i stor grad selvstyrt, og dets leder har tradisjonelt sett inntatt en mindre aktiv rolle i debatter enn Underhusets president. Ulikhetene mellom Underhusets og Overhusets presidenter består blant annet i at Lord Speaker (i motsetning til Underhusets president) ikke åpner møter, ikke bestemmer hvem som skal få ordet hvis to personer reiser seg samtidig, ikke fatter avgjørelser i ordensspørsmål, ikke iverksetter disiplinære tiltak overfor medlemmer som har overtrådt husets regler og ikke velger ut hvilke endringslovforslag som skal fremmes Alle disse funksjonene blir utført av Overhuset i plenum. En annen ulikhet er at mens talene i Underhuset blir rettet direkte til presidenten, blir de i Overhuset adressert til Overhuset i plenum. Talene begynner for eksempel med «My Lords» istedenfor ''«Mr. Speaker»''.
I praksis er de eneste oppgavene til Lord Speaker å formelt legge et spørsmål ut for avstemning, å kunngjøre resultatene fra alle avstemningene og å komme med visse kunngjøringer (for eksempel å kunngjøre dødsfallet til et medlem). I tillegg kan Lord Speaker avslutte husets sesjon eller tilbakekalle huset ved en unntakstilstand.
I parlamentarisk forstand har Lord Speaker stort sett de samme oppgavene og det samme ansvaret som tillå rikskansleren under den tidligere ordningen. Det er imidlertid fortsatt rikskansleren som gir dronningen ordet under åpningen av parlamentet, fordi han/hun gjør dette som representant for regjeringen. Da medlemmene av Overhuset behandlet forslaget om opprettelse av embetet, diskuterte de hvorvidt det nye embetet skulle ha utvidet fullmakt og ansvarsområde i forhold til rikskansleren, men forkastet til slutt en slik utvidelse.
Debatten fikk et nytt liv med forslag fremmet av en såkalt «Leader's Group» (en ad hoc-komité) som ble ledet av Alastair Goodlad. Gruppen foreslo at Lord Speaker under spørretimen og når statsråder møter for Overhuset, skal få ansvaret som ordstyrer dersom partiene i konkrete tilfeller ikke kan bli enige om i hvilken rekkefølge partiene skal få ordet. Det er Leader of the House of Lords (som i kraft av sitt embete også er statsråd) som per 2019 tar seg av den oppgaven.
Et annet forslag ville ha gitt Lord Speaker enda større myndighet under spørretimen, men det ble ikke anbefalt av Leader's Group. Gruppens samlede forslag har ennå ikke blitt ferdig behandlet.
I likhet med Underhusets president, men i motsetning til rikskansleren (som også var dommer og minister), forventes Lord Speaker å være partiløs.
Lord Speakers
Under følger en liste over Lord Speakers.
For husets tidligere presidenter, se: Liste over rikskanslere i Storbritannia.
Lynika Strozier
Lynika Strozier (født 28. august 1984 i Birmingham i Alabama i USA, død 7. juni 2020 i Chicago) var en amerikansk forsker.
Bjørn-Erik Hanssen
Bjørn-Erik Hanssen (født 13. januar 1952 i Trondheim) er en norsk forfatter og dramatiker.
Lynika Strozier
Hennes karriere begynte med at hun var engasjert i studietiden ved Chicagos Field Museum of Natural History. Hun ble i stand til å arbeide med DNA fra særlig små og vanskelige biologiske materialer. Det meste av sitt vitenskapelige virke var ved Field Museum. I 2019 begynte hun som adjunkt professor ved Malcolm X College.
Lynika Strozier døde 7. juni 2020 i Chicago av COVID-19, i en alder av 35 år.
John Carew Eccles
John Carew Eccles (født 27. januar 1903 i Melbourne, død 2. mai 1997 i Locarno) var en australsk nevrofysiolog og nobelprisvinner. Han ble tildelt nobelprisen i fysiologi eller medisin sammen med Alan L. Hodgkin og Andrew Fielding Huxley, for deres forskning på nerveceller.
Bjørn-Erik Hanssen
Hans produksjon spenner over barne- og ungdomsbøker, filmmanuskripter og teaterstykker. Bjørn-Erik Hanssen har skrevet den historiske biografien om Kirsten Heiberg, Glamour for Goebbels, som utkom november 2014. Boka forteller historien til skuespillerinnen Kirsten Heiberg, fra hennes oppvekst i Kragerø tidlig på 1900-tallet, via teaterkarriere i Bergen og Oslo til arbeidet i tysk nazi-film i årene 1938-45. Hun returnerte til Norge i 1951 og arbeidet fra 1952 til 1960 ved Trøndelag Teater. Bjørn-Erik Hanssen skrev også manus til dramadokumentaren Blod & ære (2008), som omhandler boksetreneren "Big John" Klemetsen og hans forhold til sin sønn, bokseren Ole Klemetsen. Filmen fikk Amanda for beste norske dokumentar i 2008. Bjørn-Erik Hanssen har bodd og arbeidet flere år i Tanzania og er manager for danse- og akrobatikktruppen Tumaini Group fra Mbulu i Nord-Tanzania. Han er i sitt forfatterskap opptatt av sosial rettferdighet og identitet.
326 f.Kr.
Begivenheter
Samnitterkrigene
Ski-VM 2023 – Hopp stor bakke kvinner
Hopp stor bakke kvinner under Ski-VM 2023 i Planica ble arrangert 1. mars 2021.
Resultater
Rennet startet kl. 17:30.
Happy slapping
Happy slapping er en trend hvor et intetanende offer blir angrepet, samtidig som en medsammensvoren tar opp angrepet (vanligvis med et mobilkamera eller en smartphone). Navnet kan referere til hvilken som helst type voldelig angrep, ikke bare dask, klask og slag med flat hånd. Denne termen er mer brukt i Storbritannia enn i USA, der den er assosiert med blant annet fjortis(chav)-subkulturer.
Historie
I Frankrike kan man komme i fengsel for å filme slike angrep for så å legge filmen ut på Internett.
Farlig farvann
Farlig farvann er en norsk action-thrillerfilm fra 1995, regissert av Lars Berg.
Handling
Et sett håndjern klappes over hendene på Falken (Nils Ole Oftebro), en langtidsfange med flere væpnede ran på samvittigheten. Han skal overføres til strengere soning. Hodet er nesten glattbarbert, og ansiktet er uttrykksløst. Falken er lei fengselslivet og vil ut, bli fri. Og han har planer om å gjøre nettopp det, koste hva det koste vil...
John Eccles
John Eccles (sjeldnere Eagles; født rundt 1668 i London; død 12. januar 1735 i Hampton Wick) var en engelsk komponist.
Liv
Eccles komponerte en rekke verk for teateret, deriblant teatermusikk og masques, en engelsk operaform. I 1693 ble han komponist ved Drury Lane Theatre i London. Etter at noen av skuespillerne i 1695 gikk ut og etablerte et eget ensemble med tilhold i Lincoln's Inn Fields, skrev Eccles også for dette teatret. Eccles skrev dessuten musikk til kroningen av dronning Anne av Storbritannia og enkelte sanger.
Sin livsaften tilbrakte Eccles hovedsakelig i Kingston upon Thames der han komponerte lite og brukte mye tid på å fiske.
Bull
Bull er to norske slekter som ifølge familietradisjonen stammer fra England, men som med sikkerhet kan påvises å ha kommet til Norge fra Danmark. Den ene, den nordenfjeldske eller trønderske, kom omkring 1580, og den andre, den søndenfjeldske eller tønsbergske, kom omkring 1670. Noe innbyrdes slektskap kan ikke påvises. Begge slekter har hatt en mengde representanter blant norske embetsmenn, og den tønsbergske familien har særlig spilt en fremtredende rolle i Norges næringsliv, som skipsredere, sjømenn og hvalfangere, mens trønderslekten har mange kjente navn innenfor legekunst, musikk, militære og arkitektur.
Slektsvåpen
Medlemmer av de to slektene Bull har brukt forskjellige personlige våpenskjold og slektsvåpen.
I trønderslekten Bull er brukt våpen med avhugget og kvistet trestamme i skjoldet. Fra rundt 1660 er brukt et slektsvåpen som heraldisk kan beskrives (blasoneres) slik: I sølv to krysslagte, avhuggete og kvistete brune trestammer. Som hjelmtegn en gull lilje.
I tønsbergslekten Bull er brukt flere noe forskjellige våpenskjold. Fra første del av 1800-tallet er mye brukt et oksehode i skjoldet. Fra 1815 førte brødrene Otto (død 1848) og Jacob Bull (død 1850) dette våpenet: Delt i blått og sølv med i 2. felt tre (2 over 1) røde oksehoder. Som hjelmtegn tre hvite strutsefjær.
Gösgen kjernekraftverk
Gösgen kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft i tettstedet Däniken ved elven Aare, i kantonen Solothurn i det nordlige Sveits. Dette er Sveits' nest største atomkraftverk målt etter produksjonskapasitet. Anlegget eies av energiselskapet Kernkraftwerk Gösgen-Däniken AG.
Martin Knudsen
Martin Knudsen (født 4. januar 1978) er en norsk fotballspiller som har spilt for blant annet Viking, Brann og Tromsø. Han spiller nå i 3.-divisjonsklubben Staal fra Jørpeland.
Knudsen debuterte i eliteserien i 1997 da han spilte for Viking FK. Han ble på den tiden regnet som en av eliteseriens mer talentfulle spillere, og fikk med seg 22 eliteseriekamper for Viking den sesongen. I 1998 spilte Knudsen samtlige seriekamper for Viking. Knudsen markerte seg som en allsidig spiller som spilte mest på høyresiden på midtbanen, men han har i løpet av karrieren også spilt en del på de to backene og som venstrekant.
Etter en brukbar 1999-sesong gikk han til Brann, der han raskt etablerte seg som høyrekant. Han spilte også på det norske U21-landslaget. Men i august 2000 ble Knudsen rammet av Salmonella, noe som førte til at det tok nesten et år før han kom tilbake på fotballbanen. Derfor spilte han bare sporadisk høsten 2001 for Brann.
Siden 2002 var Knudsen litt inn og ut av Brann-laget, men han fikk likevel med seg de fleste kampene. Han ble også i stadig større grad blitt flyttet rundt på laget. Da Brann vant cupfinalen i 2004 ble Knudsen kåret til en av banens beste spillere. I januar 2007 ble han kjøpt opp av Tromsø, som hadde lyst til å satse på Knudsen. Etter 2009-sesongen forlenget Tromsø imidlertid ikke kontrakten med Knudsen.
Vereinsthaler
Vereinsthaler var en felles myntenhet som ble benyttet av medlemsstatene av den tyske tollforening. Myntenheten ble innført gjennom myntkonvensjonen i Wien den 24. januar 1857 og var i bruk frem til 1871. Myntenheten var basert på sølvstandarden; myntene var av sølv og var også de siste tyske dalere. Vereinsthaler ble i 1873 erstattet av Goldmark.
Liste over presidentene for Nevis Islands forsamling
Presidenten for Nevis Islands forsamling er leder for parlamentet.
Skipsfunnene i Sørenga
Skipsfunnene i Sørenga er et funn av farkoster ved utgravninger på Sørenga i Oslo ved Bjørvika. Det gamle byområdet ligger der Oslo fram til 1624 lå, før det ble gjort om til ladegård for garnisonen på Akershus festning. I 1860 ble området utbygget for å ha moderne infrastruktur for transport og gods, deriblant jernbane, havneanlegg og motorvei. Middelalderbyen som eksisterte fram til bybrannen i 1624, var først og fremst var en havneby mot Bjørvika. Etterhvert ble det gamle havneområdet utbygget i løpet av århundrene,har strandlinjen forflyttet seg med tilslammingen, landhevingen og utfyllinger. Middelalderparken som ble anlagt i 2000 innenfor middelalderbyen Oslo, har et vannspeil som rekonstruerte strandlinjen slik at den fortonet seg i høymiddelalderen.
Bakgrunnen
Deler av havneområdet som farvannet under munning av Akerselva har vært langgrunt, slik at utstikkerbrygger eller fortøyningskasser måtte settes ned i vannet. Sjøbunnen var grunn mot sandstranden som lå på Øra ved munningen av Alnaelva med leire- og siltbunn, så større båter måtte ankre opp et godt stykke fra land. Etterhvert som vannstanden ble lavere, ble kaianleggene og utfyllingene forskjøvet lengre utover i Bjørvika. Etter bybrannen i 1624 bestemte Christian IV at byen skulle flyttes, og et nytt havneanlegg ble anlagt på motsatt side av Bjørvika bak Akershus festning. Men hele området ble berørt av tilslamming og avleiring av sagflis fra oppgangssagene ved Akerselva, og det var problemer for skipsfarten. På 1820-tallet var Bispevika nesten ikke fremkommelig med båt og den innerste delen ble avstengt. Fra midten av 1800-tallet ble området utnyttet for et nytt transportmiddel, jernbanen. Fra slutten av 1700-tallet ble området utbygget for industrivirksomhet som Alunverket og deretter ett nytt havneområde for skipsfarten som flyttes til Loelva. Omlegninger av jernbanenettet har bidratt til utformingen av området i moderne tid, hvilken deler middelalderbyen i to, middelalderparten på Sørenga i vest og Minneparken i øst.
En rekke utgravninger på Sørenga, under dagens E18 og oppe ved vannspeilet har funnet sted en rekke ganger siden 1971, i dette året ble et skipsvrak fra 1300-tallet utgravd. Skipsvraket «Sørenga 1» ble det første skipsfunnet i Oslo fra middelalderen. I forbindelse med bygging av ny E18 over Sørenga i 1992 ble tre middelalderbåter, «Sørenga 2» til «Sørenga 4», gravd ut sammen med to laftekasser. De var funnet ca 200 m nordvest for Mariakirken. Det ble påvist rester av flere laftekasser fra forskjellige perioder og et mulig båtvrak i de neste årene. To nye båter fra 1600-tallet ble oppdaget og utgravd i 1994, «Sørenga 5» og «Sørenga 6».
Et nytt prosjekt i Bjørvika ble startet i 2004 for å etablere ny E18 i senketunnel, den såkalte Bjørvikatunnelen som senkes ned i en grøft i sjøbunnen på en dybde på rundt 8-10 meter. For å unngå ras var grøften gravd ut i en bredde på opptil 120 meter langs tunneltraseen som er 1100 meter lang. Det ble funnet 13 båter i entreprise sjødelen av senketunneltraseen i delområdene Bispevika, Paulsenkaia, Bjørvikautstikkeren og Bjørvika. stort sett alle disse båter er mindre rofartøy, men det største båtfunnet var et seilfartøy, «Sørenga 7» fra 1600-tallet på Sørengautstikkeren.
Sørenga 1
I 1971 ble det første skipsvraket oppdaget på Sørenga, og utgravet av Arne Emil Christensen. Det var et mindre klinkbygget fraktfartøy som var uttjent og deretter deponert i havneområdet ved siden av et bolverk. Vraket som ikke hadde kjølen som var tatt ut, hadde pelemarkangrep i spant og bord, sedimenter som tyder på at skipsrestene måtte ha ligget eksponert i fjæren opptil 20 år før overdekning. Fartøyet var opphugd og etterlatt ettersom kjølen er borte, åtte til ni bordganger var funnet sammen med mastespant midtskips, med 4 spant foran og 7 aktenfor.
Takket være keramikk funnet ombord i farkosten er det antatt at den var deponert i begynnelsen av 1400-tallet. Selve vraket er datert til ca. 1350.
Det har vært mulig å rekonstruere fraktfartøyet på grunnlag av skipsrestene. «Sørenga 1» har vært ca. 12-14 meter langt med 12-14 bordganger på hver side av kjølen i skroget, med en kraftig tverrbjelke midtskips i forkant av masten som hvilet på det første spantet forut, med opptil tolv spanter med mellomrom på 65 cm. Overgangen mellom bunn og skipsside, kalt «slaget», ligger ved 7. bordgang.
Ved spant 12 ble det oppdaget merker på bordgangene som viser at det hadde vært to spant med bare 10 cm mellomrom. Man vet ikke om dette var som forsterkningen for et sideror eller en reparasjon. En rest av akterstavn med rustspor kan tyder på at fartøyet muligens hadde stavnror. Det er mulig at «Sørenga 1» hadde et skifte fra siderør til stavnror i 1300-tallet.
Sørenga 2
Det første fartøyet som ble funnet under E18-utgravningene i 1990-årene, har trolig sunket sammen med to andre fartøyer ved laftekassene mot slutten av 1300-tallet eller begynnelsen på 1400-tallet. Som «Sørenga 1» var de tre middelalderfartøyer «uttjent» og deponert. Sedimentene rundt båtvrakene viser at disse har havnet i sjøbunnen en gang i første halvdel av 1400-tallet, og dendrokronologiske undersøkelser tyder på at disse var fra det forrige århundret.
«Sørenga 2» som lot seg rekonstrueres, var ca. 15-16 meter langt og 4 meter bredt som et drektig fraktfartøy, bygget i Sørøst-Sverige eller øst på de danske øyer med en levetid på over femti år etter sjøsettingen. Trevirket i skipet har blitt datert til ca. 1355, når treet ble hugget.
Sørenga 3
Dette fartøyet er dendrokronologisk datert til ca. 1320 som et mindre klinkbygget seilfartøy. Pollenanalysen viser et norsk pollenspektrum, og det er antatt at Aust-Agder eller Bohuslänkysten var byggested for denne farkosten som opprinnelige var 12-13 meter langt med 2,0 til 2,5 m høyde fra kjøl til esing.
«Sørenga 3» har hatt et lite fordekk, og kjølen er av eik, lengde 8,6 m fra bakkant akterstevn til forkant lot. Midtpartiet ble ødelagt av nedgravning i moderne tid, men spor på kjølen viser at det var meget slitt med større tykkelse ved sjøsettingen enn 17 cm. Båten hadde opptil 16 spanter, hovedsakelig eik med unntak av en bunnstokk i furu, med en spantavstand på ca. 60 til 80 cm.
Treemner av furu funnet på fartøyet muligens kom av reparasjoner ettersom det kan ha vært sjøsatt som en konstruksjon av eik. Enkelte bordganger i skroget var av furu, dessuten var hudbordene kløyvet på en forskjellige måte i sammenligning med «Sørenga 1» og «Sørenga 2». Forskjellige spor etter reparasjoner for å forlenge levealderen på fartøyet er funnet, som nye hudbord lagt utenpå huden, trekantede lister fastholdt med klamper på utsiden av huden og nye klinknagler som erstattet de eldre i bordgangene. Fartøyet kan ha hatt en levealder på åtti år.
Sørenga 4
Det tredje og siste middelalderfartøyet som var funnet og utgravet i 1992-93, var formodentlig et lokalt fartøy som har vært gammelt da det gikk ned, trolig samtidig med «Sørenga 3» fra siste halvdel av 1400-tallet. Bare fragmenter av båtvraket har blitt oppdaget og undersøkt, slik at en rekonstruksjon er ikke enkelt. Trolig var båten ca. 11-12 meter lang med en kjøllengde på ca. 8 meter. Bare seks bordganger på styrbord side og fire på babord er bevart etter skroget som var nesten helt oppløst, bare mindre rester av spantene har blitt funnet.
Båten kan ha vært bygd i Oslo eller området omkring ifølge pollenanalysen, trevirket er dendrokronologisk datert til perioden 1320-1360. Mye av skroget er bygd i furu, så det er derfor sannsynlig at båten er bygget i Norge. Man vet ikke om den hadde seil, for det er ikke funnet masteband eller kjølsvin ovenpå kjølen som er fremstilt i helstokk av eik, bevart i en lengde på 6,08 meter.
Sørenga 5
To båter fra 1600-tallet ble funnet i forbindelse med utbyggingen av E18, «Sørenga 5» og «Sørenga 6» lå på det samme funnstedet. Begge var velbrukt og kan ha ligget fortøyd for reparasjon, mesteparten av utstyret var borte. Muligens var de deponert som middelalderfartøyene eller etterlatt til seg selv utenfor Sørenga.
Athyrtis mechanitis
Athyrtis mechanitis er en sommerfugl som hører til gruppen Ithomiini i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Skipsfunnene i Sørenga
Sørenga 5
«Sørenga 5» er et mindre klinkbygget seilhandelsfartøy som er svært grovt bygget, med tett og uregelmessig banding (spantene) med stor overlapping på hudbordene. Dette synes å være vanlig på klinkbygde farkoster på 1500- og 1600-tallet. Det er opptil 15 meter lang, bygget med rettkløyvd eik i Sørvest-Sverige, for eksempel Halland. Båten er dendrokronologisk datert til ca. 1610. Rettkløyvd eik betyr at bordene er kløyvet ut av stokken, slik at stokkens kjerne blir liggende midt i bordet, eller bordet dekker hele stokkens tverrsnitt.
Det er funnet trenagler som feste av huden mot spantene, som er plassert i overlappen mellom hudbordene. Dette er et østnorsk fenomen i tidlig moderne tid etter middelalderen, ettersom båtbyggerne i Vestlandet fremdeles plassere trenaglene midt i hudbordet når man skulle feste sammen bordgangene og spantene. Men det har ikke vært mulig å finne ut om fartøyet har vært spissgattet eller om det har hatt et akterspeil.
Sørenga 6
Denne båten som er sannsynligvis en færing, er spissgattet og «smekkert dimensjonelt», som kan ha vært rigget med et lite seil. Lengste avstand mellom de bevarte delene av for- og akterstevn er fem meter. Det er funnet spor etter mange reparasjoner på båten, så den er trolig sunket på grunn av elde. Den er fra 1600-tallet.
Athyrtis mechanitis
Utseende
En middelsstor, slank somnmerfugl. Denne arten tilhører gruppen av Ithomiini som er varselfarget i oransje, svart og gult.
Skipsfunnene i Sørenga
Sørenga 7
Det arkeologiske senketunnelprosjektet som startet i 2005, fortsatte fram til 2008 med flere vrakfunn og mye arkeologisk funnmateriale i de tre områder eller entrepriser, Havnelageret, sjødelen av Bjørvika og Sørengautstikkeren. Det største båtfunnet ble gjort på Sørengautstikkeren og utgravet i 2006, «Sørenga 7» som var datert til 1665 ved hjelp av dendrokronologi.
Båten var ca. 9,4 meter lang og kunne rekonstrueres, er totaldokumentert digitalt i 3D, og en modell av båten er bygd. Både for- og akterstavn er bevart, med ti bordganger på hver side av kjølen. Det hadde et lite dekk akterut, mens resten av båten var åpen. Det var et lokalt handelsskip som kan ha blitt brukt til trelast.
Athyrtis mechanitis
Levevis
Som de aller fleste Danainae er denne sommerfuglene giftig, og signaliserer dette med et karakteristisk utseende. Larvene lever på planter i søtvierfamilien.
Utbredelse
Artwen er utbredt i det vestlige Sør-Amerika fra Colombia til Bolivia.
Skipsfunnene i Sørenga
Sørenga 7
Den har trolig sunket i siste del av 1600-tallet eller begynnelsen av 1700-tallet. Farkosten var funnet under bryggen på Sørenga fra slutten av 1800-tallet og dermed på landsiden av traseen der senketunnelen skal ligge.
Blåbærsigdvikler
Blåbærsigdvikler (Ancylis myrtillana) er en sommerfugl i gruppen av viklere (Tortricidae).