cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lindern
Lindern haveby
Bygningene i Lindern haveby er oppført på Byantikvarens gule liste som bevaringsverdig.
Litteratur
Om Lindern haveby
The Braaid
The Braaid er navnet på et keltisk rundhus fra jernalderen og to norrøne langhus fra rundt 1000-tallet som ligger i sognet Marown på øya Man. Det ligger midtveis mellom hovedstaden Douglas og Foxdale sørenden av øya. Stedet er markert med et grønt skilt ved vegen. Stedet er unikt da det fører sammen bygninger fra jernalderen og vikingtiden ved at de ble benyttet sammen.
Det er antatt at det var steinsirkel på det samme stedet som antagelig går tilbake til neolittisk tid eller bronsealderen. Senere ble det en norrøn gård her hvor det var gode beitemarker og godt klima. Stedet besto allerede av et keltisk rundhus, rundt 16 meter i diameter, bygd i stein og holdt oppe av store stående steiner. Taket har hatt torv støttet oppe av stolper.
De to langhusene hadde forskjell nytte. Det første hadde buete vegger, lik et skip, bygd av stein og torv, men hver ende hadde vegger bygd i tre. Taket ble holdt opp av to rader med stående steiner. Det var ingen adskilte rom innenfor. Det målte rundt 20 ganger 9 meter. Det andre langhuset var et fjøs for kyr og andre dyr. Dette var bygget med mange bås av stein langs nordveggen. Taket var lavt og veggene var ikke kurvet. Bygningen målte 18 ganger 8 meter.
Størrelsen på bolighuset, som var større enn normalen, kan tyde på at dette var mer enn bare en gård. Stedet ble utgravd i 1942 og senere på nytt i 1964.
Ikke langt unna ligger et annet fortidsmonument, vollen Broogh Fort.
Liste over førsteplasser på den norske albumlista
Liste over førsteplasser på den norske albumlista er oversikt over musikkalbum som har toppet VG-lista Topp 40 siden listen startet opp i 1967. Antall førsteplasser i alt er oppført i parentes.
1967
Informasjon om uke 51-52 utilgjengelig.
1969
Informasjon om uke 47-52 utilgjengelig.
1970
Informasjon om uke 1 utilgjengelig.
Informasjon om uke 20 utilgjengelig.
Informasjon om uke 52 utilgjengelig.
1972
Informasjon om uke 24 utilgjengelig.
1974
Informasjon om uke 36 utilgjengelig.
1977
Informasjon om uke 52 utilgjengelig.
1978
Informasjon om uke 12 utilgjengelig.
1979
Informasjon om uke 15 utilgjengelig.
1982
Informasjon om uke 4 utilgjengelig.
Informasjon om uke 14 utilgjengelig.
Informasjon om uke 26 utilgjengelig.
1983
Informasjon om uke 52 utilgjengelig.
1984
Informasjon om uke 14-17 utilgjengelig.
Informasjon om uke 46 utilgjengelig.
1985
Informasjon om uke 31-35 utilgjengelig.
Informasjon om uke 43-44 utilgjengelig.
1987
Informasjon om uke 16 utilgjengelig.
Informasjon om uke 53 utilgjengelig.
1988
Informasjon om uke 19 utilgjengelig.
Ikke-trinitariske samfunn
Ikke-trinitariske samfunn er kristne samfunn som ikke bekjenner seg til treenighetsdogmet. De fornekter med andre ord at Gud er tre personer. Det finnes flere alternative syn på forholdet mellom Fader, Sønn og Den hellige ånd enn treenighetslæren, og et av de mest utbredte er enhetslæren eller modalismen som sier at Fader, Sønn og Den hellige ånd er manifestasjoner av én og samme (Gud) og ikke en treenighet av distinkte personer.
Liste over førsteplasser på den norske albumlista
1989
Informasjon om uke 12 utilgjengelig.
Ikke-trinitariske samfunn
Om treenigheten
Den kristne treenighetslæren hevder, svært forenklet forklart at Gud er tre personer Fader, Sønn og Den hellige ånd, som alle er evige, og likeverdige. Samtidig som Gud er disse tre personene er han også en udelelig enhet. Ikke-trinitariske trossamfunn mener at ideen om at Gud er tre evige personer bryter med hovedpoenget i jødisk og kristen tro, nemlig at Gud er en. De hevder videre at de første kristne ikke bekjente seg til treenigheten og at menigheten var i en frafallsprosess i den perioden hvor treenighets dogmet ble antatt.
Liste over førsteplasser på den norske albumlista
1991
Informasjon om uke 13 utilgjengelig.
Informasjon om uke 52 utilgjengelig.
1992
Informasjon om uke 1 utilgjengelig.
Ikke-trinitariske samfunn
Dåpen
Begrunnelsen ligger i tolkningen av Bibelen som omtaler at kristen dåp skal skje i Jesu navn. Når Jesu mijonsbefaling sier at man skal døpe i Faderens, Sønnens og Den hellige ånds navn tolkes dette som at Fader, Sønn og Hellig ånd kun er titler på Jesus og atNavnet den omvendte skulle døpes i er i Jesu Kristi navn. De som hevder at oldkirken døpte i Jesu navn finner også støtte for sitt syn hos flere kirkehistorikere.
Liste over førsteplasser på den norske albumlista
1992
Informasjon om uke 53 utilgjengelig.
Ikke-trinitariske samfunn
Unitarisme
Unitarisk kristendom eller unitarisme er en gren av kristendommen som legger vekt på fornuftsbasert og dogmefri tro. De unitariske kirkesamfunn oppsto på 1568-tallet som en direkte følge av reformasjonen i Transilvania og Polen. Felles for de fleste unitarkirker er at de betrakter treenighetslæren som uforenlig med troen på at Gud er én, derav navnet "unitar" (fra latin: unitas, som betyr énhet).
Liste over førsteplasser på den norske albumlista
1994
Informasjon om uke 13 utilgjengelig.
Ikke-trinitariske samfunn
Den norske unitarkirke
Unitarismen kom til Norge i 1894 da det første norske unitariske tidsskriftet Frie ord ble utgitt. Året etter ble den første unitarkirken grunnlagt i Norge. Unitarforbundet Bét Dávid (Den norske unitarkirke) er kirkesamfunnet til unitarene i Norge.
Liste over førsteplasser på den norske albumlista
1994
Informasjon om uke 52 utilgjengelig.
2007
Informasjon om uke 29 utilgjengelig.
Ikke-trinitariske samfunn
Ikke-trinitarisk pinsesamfunn
Ikke-trinitarisk pinsesamfunn har sine røtter tilbake til det som skjedde i Topeka, Kansas i 1901, da Agnes Ozman, som den første i nyere tid ble åndsdøpt og fylt av ånden og talte i tunger. Men omtrent i 1916 det ble en splittelse blant de pinsekristne, på grunn av to lærestridigheter, synet på treenigheten og dåpen i vann. Fra da skilte de lag med de andre pinseretningene i pinsevekkelsen.
United Pentecostal Church
United Pentecostal Church International er et pinsesamfunn av menigheter som har sin hovedutbredelse i USA, og ble etablert i 1945, ved sammenslåingen av de to ikke-trinitariske pinsesamfunnene, the Pentecostal Assemblies of Jesus Christ (PAJC) og the Pentecostal Church, Incorporated (PCI). Det er omtrent 350 000 medlemmer i USA og Canada, og omtrent 1 millioner medlemmer i  verden. I Norge er det fire menigheter.
Svelast
Svelast er et tidigere svensk transportfirma, som nå en del av Green Cargo under navnet Green Cargo Road.
Svelast var i mange år eiet av Statens Järnvägar. På oppdrag av Svelast utviklet Kalmar Verkstad Kalmar Terminal.
Taurini
I 218 f.Kr. ble de angrepet av Hannibal, ettersom de i lange tider hadde ligget i feide med Hannibals allierte insubrene. Hannibal erobret deres hovedby, Taurasia, etter en tre dager lang beleiring (kilde: Polybius iii. 60, 8). Taurinerne er lite omtalt i de historiske kilder.
Det antas at en romersk militærkoloni ble anlagt i 27 f.Kr. med navnet Castra Taurinorum, noe senere endret til Julia Augusta Taurinorum (Torino).
Både Livius (v. 34) og Strabo (iv. s. 209) beretter at taurinernes land omfattet et av fjellpassene over Alpene, noe som peker mot at navnet til tider ble brukt om et noe videre geografisk område.
Agenda 3:16
Agenda 3:16 er et norsk, kristent månedsmagasin som har utkommet siden 2001. Det er redaksjonelt fristilt fra sin eier, Normisjon.
Agenda 3:16 har per 1. januar 2017 et opplag på 9,000 blader, rundt 8,000 abonnenter og om lag 40,000 lesere. Bladet er en videreføring av For fattig og rik og Santalen. Redaktør for bladet er Kristin Wennemo Malmin.
Bladet har vunnet priser og fått hederlig omtale av Den Norske Fagpresses Forening flere ganger, jf. Fagpresseprisen.
Kruonis vannkraftverk
Kruonis vannkraftverk er et vannkraftverk nær landsbyen Kruonis i Kaunas fylke, Litauen. Anlegget har et totalt installert vannkraftpotensial på 1 000 MW fordelt på 5 turbiner, med planer om ytterligere 3 turbiner og totalt 1 600 MW kapasitet på sikt.
Dette er et såkalt pumpekraftverk i elva Nemunas, med utveksling av vannmasser mellom to vannreservoar. Kraftverket utlikner kraftbehovet gjennom døgnet, og er reserveverk for erstatning av krafttap ved nedetid på Ignalina kjernekraftverk.
Det er forbundet til en hovedkraftledning som går fra Elektrėnai med Elektrėnai varmekraftverk i nordøst, til storbyen Kaunas i sørvest.
Prosjekt 24:7
Prosjekt 24:7 er et døgnåpent helse- og velferdstilbud i regi av Kirkens Bymisjon for å gi et bedre psykisk og fysisk helsetilbud til rusmiddelavhengige. Prosjektet er et svar på en utfordring fra helse- og omsorgsminister Bjarne Håkon Hanssen (Ap) om raske og konkrete tiltak for de mest utsatte. Det er gitt tilsagn om 60 millioner i tilskudd over to år, som skal brukes for å oppnå bedre helse og sosial inkludering for gruppa og for å bedre samordning og kunnskapsutvikling på fagfeltet.
Nicholas Hammond
Nicholas Hammond (født 15. mai 1950) er en amerikansk skuespiller. Han er best kjent for rollene som Friedrich von Trapp i The Sound of Music og Peter Parker/Spider-Man i TV-serien The Amazing Spider-Man.
Hammond er sønn av tidligere skuespillerinne Eileen Bennett. Han var ti år da han fikk sin første filmrolle, i filmversjonen av Lord of the Flies som kom i 1963.
Brynjulv Hernes
Brynjulv Ragnar Hernes (født 25. februar 1943) er en norsk politiker (KrF) fra Tysse i Vestland fylke. Han var ordfører i Samnanger kommune i Hordaland fra 1982 til 1991.
Hernes har vært fylkespolitiker, medlem av Fylkesutvalget, formann i utdanningsutvalget i Hordland, ordfører og kommunestyrerepresentant i Samnanger. Siden 1992 har han sammen med fylkesskolesjef Gunnar Dale vært sentral i fylkessamarbeidet mellom Kaunas fylke og Hordaland. Han har bidratt til å gi støtte til Kaunas' skoler, barnehager og Kaunas statlige filharmoniske orkester. Siden 1998 har han stått sentralt i arbeidet med Edvard Grieg og Mikalojus Konstantinas Čiurlionis' musikkfestival.
Med sin bakgrunn i Kommunenes Sentralforbund har han vært døråpner i Litauen for en rekke norske samfunnsledere og også bidratt til å skaffe litauisk side kontakter i Norge. Han har avlagt Litauen over 50 besøk. I 1996 oversatte han Litauens nasjonalsang, Tautiška Giesmė, til nynorsk (sammen med Jan S. Krogh). Hernes er lærer av utdannelse.
Hatem Ben Arfa
Hatem Ben Arfa (født 7. mars 1987) er en fransk fotballspiller som fra den 30. juni 2022 er klubbløs
Han har tidligere spilt for og, ,  og. Ben Arfa har også kamper for. Ben Arfa er født i Paris i Frankrike, av tunisiske foreldre.
I begynnelsen av juli 2016 signerte Ben Arfa under på en kontrakt med. 1. juli 2018 ble Ben Arfa klubbløs, men ble hentet av den franske klubben 2. september samme år. 1. juli 2019 ble Ben Arfa igjen klubbløs, men ble senere samme sesong hentet av den spanske klubben Real Valladolid 28. januar 2020.
Bleiknes
Bleiknes er en tettbebyggelse i Saltdal i Nordland. Bleiknes ligger ved E6 og er ca. 1,5 km langt og ligger 2,5 mil sør for Rognan. Det bor 40 permanente innbyggere.
Hamburgerrygg
Normal tilberedning er at kjøttstykket lettsaltes, surres og røkes før det kokes til kjernetemperaturen er 72–76 °C.
Til industriell salting er det i noen grad tradisjonelt brukt nitritt. Denne praksisen er omdiskutert i Danmark og Norge og dessuten uavklart med hensyn til EU-reguleringer.
Hamburgerrygg kan serveres kald eller varm som middagsrett eller skjæres i tynne skiver og brukes som pålegg. I såvel Danmark som Norge er hamburgerrygg tradisjonsmat med festkarakter som også er utviklet i en rekke moderne versjoner i forhold til tilberedning, garnityr og annet følge.
Dunstaffnage Castle
Dunstaffnage Castle ble bygget på et strategisk sted i Firth of Lorn, omtrent 8 km nord for Oban på vestkysten av Skottland. Festningen står på en stort berg hvor bergveggen ble endret for å forbedre forsvaret. Festningen er firkantet med runde tårn.
Festningen blir nå bestyrt av den statlige etaten Historic Scotland (Historiske Skottland). Det er åpent for publikum hele året.
Historie
Stedet var opprinnelig det administrative maktsenteret for det første kongedømmet for de innvandrende skottene (som ga navnet til Skottland), og det var hit de brakte med seg Skjebnesteinen (skottenes kroningsstein «Stone of Destiny») fra Irland via øya Iona. Da norske vikinger fra vest angrep stedet på midten av 800-tallet ble maktsenteret flyttet til Scone i nærheten av Perth.
Andre historiske begivenheter:
Yangyang vannkraftverk
Yangyang vannkraftverk er et vannkraftverk i Yangyang i Sør-Korea. Den er bygd i Namdaeelva langt nordøst i landet. Anlegget har et totalt installert vannkraftpotensial på 1 000 MW fordelt på fire Alstom turbiner, og anlegget stod ferdig i 2006. Dette er et såkalt pumpekraftverk med utveksling av vannmasser mellom to vannreservoar. Det opereres av Korea Midland Power Co Ltd (KOMIPO).
Tønsberg (tettsted)
Tettstedet Tønsberg utgjør et sammenhengende tettbebygd område i og omkring den historiske byen Tønsberg, i kommunene Tønsberg og Færder, i Vestfold og Telemark fylke. Tønsberg er Vestfolds største tettsted med innbyggere per. Bebyggelsen strekker seg fra Skallevold i øst til Vestskogen på Nøtterøy, og fra Eik i nord til Duken på Nøtterøy i sør. personer i tettstedet bor i Færder kommune. Tønsberg er av Statistisk sentralbyrå rangert som det tiende største tettstedet i Norge.
Middelalderbyen Tønsberg er sentrum i tettstedet Tønsberg. I de sentrale byområdene under Slottsfjellet og Haugar ved Tønsberg havn har det vært bymessig bebyggelse i nærmere tusen år, siden ca. 1050, om en bygger på de arkeologiske funn og er skeptisk til Snorres utsagn om Tønsbergs alder. Tønsberg hadde i middelalderen åpenbart en god, strategisk plassering for handel, både vestover mot De britiske øyer og mot landene omkring Østersjøen.
Byfjorden og Kanalen var lenge den viktigste kommunikasjonsåren gjennom tettstedet, og langs denne vannveien oppsto det tidlig flere mindre steder med tett bebyggelse innen det som i dag defineres som tettstedet Tønsberg: Valløy, Husøy og Husvik. På 1800-tallet vokste industriområdet Kaldnes seg stadig større på Nøtterøy-siden av Byfjorden.
Tønsberg var lenge en bykommune med svært trange grenser, slik at villabebyggelsen fikk utvikle seg over kommunegrensene mot Sem kommune i øst, og Nøtterøy kommune i sør. I 1988 ble kommunene Tønsberg og Sem slått sammen. Det har vært en tilbakevendende diskusjon om Tønsberg kommune også bør utvides mot sør, slik at hele Nøtterøy blir en del av Tønsberg kommune. Dermed ville hele tettstedet komme innenfor kommunegrensene. I forbindelse med kommunereformen ble imidlertid Nøtterøy slått sammen med Tjøme kommune i sør til Færder kommune i 2018 og Tønsberg kommune slått sammen med Re kommune i nord.
Tettstedet Tønsberg har fem bysentra, definert av SSB: Tønsberg sentrum, Kilen og Tolvsrød i Tønsberg kommune, Teie og Borgheim i Færder kommune.
Bodø bystyre 1979–1983
Representanter
{|
Høyre (21 representanter)
{|
Sosialistisk Venstreparti (7 representanter)
{|
Konerne ved Vandposten
Romanen hører til blant Hamsuns sørlandsromaner, og skildrer et sørlandsk småbygdliv. Aldri gjør Hamsun det mer burlesk enn her, det er nesten så han overskrider grensene for satiren. Det er ikke stort som skjer i småbyen, men alle forsøker etter beste evne å skinne litt mer enn de er, og alt sammen blir fortalt med Hamsunsk mesterskap. Mye foregår på ryktebasis, det foregår litt av hvert i det skjulte, og slik har romanen fått sitt navn. Konerne ved vandposten er de som snakker sammen og vet beskjed om alt som skjer. Hamsun ble kritisert for å holde karakterene i både 'Konerne ved Vandposten' og Siste Kapitel på en armlengdes avstand, noe som var uvanlig for Hamsun, om man tenker på Segelfoss-bøkene og selvfølgelig Markens Grøde. Senere kom August-trilogien, da hadde Hamsun atter en gang trykket sine romanfigurer inntil seg, dermed ble bøkene også varmere.
Der alt i Markens Grøde peker mot nyttig, sunn lærdom og har et klart og tydelig budskap, peker Konerne ved vandposten nese til alt som har nytteverdi og skal være godt. Postmesteren, det gode mennesket, med gjennomtenkt filosofi, sikkert ikke helt ulik Hamsuns, knekkes fullstendig mest av alle, filosofien blir latterliggjort, hele mennesket latterliggjort. Avkommet er bare tull, det er det som ruinerer ham. Stemningen nærmer seg det tsjekhovske, det er ingen som kan utrette noenting, samfunnet er trøstesløst, de bare fungerer som de best kan. Frank blir sendt på skole, Abel går til smeden, ingen kan egentlig bli til noe. Tsjekhov har inderlig ønske om noe annerledes, mens Hamsun i Konerne ved vandposten har ironi og komikk.
Romanen regnes ikke blant Hamsuns største, men er en morsom inngang til hans forfatterskap og en fin kommentar til Markens grøde.
Rabbalshede
Rabbalshede er et tettsted i Tanum kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 275 innbyggere.
Steve McMahon
Stephen Joseph McMahon, best kjent som Steve McMahon var en av de tøffeste midtbanespillerne i sin generasjon. Han er mest kjent for sine meritter for Liverpool FC på slutten av 1980-tallet, tre seriemesterskap.
Everton
McMahon ble signert av Liverpool-klubben Everton, og han spilte for de som tenåring. Han debuterte 16. august 1980, og fullførte sin første sesong med å bli valgt til beste spiller av supporterne. Han var imidlertid sulten på mere suksess enn Everton kunne gi han, og etter mere enn 100 kamper dro han videre.
Aston Villa
Han ble Aston Villa-spiller 20. mai 1983, etter å ha avvist en overgang til Liverpool FC. Han debuterte 27. august 1983. McMahon ble snart en sentral midtbane-spiller også på Villa, men suksessen som han var ute etter kom ikke, da Aston Villa ble bare nr 10 i serien i hans første sesong. Bare for å gjøre ting verre, ble hans forrige klubb Everton bedre plassert på 7.-plass. Sesongen etter ble like ille, med samme plassering, mens hans gamle klubb vant serien det året.
Liverpool
Han spilte en viktig rolle i «The Double» som Liverpool vant den sesongen. Han vant også FA-cupen (fra innbytter-benken), der Liverpool slo hans gamle-klubb Everton FC. Sesongen etter, startet McMahon i Ligacup-finalen mot Arsenal. Han hadde en målgivende pasning til Ian Rush, men Merseyside-laget tapte finalen 2-1. Han hadde tidligere skåret fire mål i Liverpool sin 10-0-seier over Fulham FC i samme turnering.
Dalglish kjøpte inn nye spillere i sesongen etter: John Barnes, Peter Beardsley, John Aldridge og Ray Houghton. McMahon ble værende på laget, hans rykte som en av de beste «tøffingene» i fotball var etablert. Selv om hans taklinger ofte var kritisert av såvel fotballorganisasjoner, motspiller og manangere, men det var ingen tvil om hans fotball-egenskaper.
McMahon skåret ofte, fra sin midtbane-posisjon, og Liverpool FC spilte noe av sin beste fotball og suste frem til seriemesterskap i 1988. Han skåret spektakulære mål, bl.a mot Manchester United og Everton FC. Da Liverpool kom til FA-cupfinalen, var McMahon en av to spillere (sammen med John Aldridge) som var med på den offisielle Liverpool-sangen, som forøvrig var skrevet og laget av lagkamerat Craig Johnston. Liverpool FC tapte overraskende finalen mot Wimbledon.
I 1989 spilte McMahon fast på Liverpool, da de igjen kjempet for en «Double» i serie og FA-cup. Som en av de lokale spillerne på laget, ble han dypt påvirket av Hillsborough-tragedien under FA-cup-semifinalen 15. april. Han og flere andre Liverpool-spillere deltok på en rekke begravelser i etterkant. Brian Clough kritiserte McMahon for sin spillestil i semifinalen, men mange skjønner scouser'en sin motivasjon for å spille Liverpool til finalen mot Everton FC. En passende finale i manges øyne, og McMahon ville bringe trofeet tilbake til Anfield som en dedikasjon til de 96 døde supporterne.
McMahon spilte ofte da Liverpool ble seriemestere igjen i 1990, men var med å tape FA-cup-semifinalen mot Crystal Palace FC samme år, selv om han var en av målskårerne.
Manchester City
McMahon debuterte for City julen 1991 i en 2-1 seier over Norwich City, og etablerte seg fort som en favoritt hos supporterne for sin tøffe spillestil. Han spilte i 87 kamper før han forlot klubben for å bli spillende manager for Swindon Town.
Landslagsspill
I 1988 fikk også McMahon sin første av i alt 17 kamper for det engelske landslaget. Det hadde vært massive krav i media for at landslagssjef Bobby Robson skulle velge han, og 17. februar 1988 debuterte McMahon i en målløs bortekamp mot Israel.
McMahon ble også valgt ut i troppen som skulle spille verdensmesterskapet i 1990 i Italia. Han kom inn som innbytter i åpningskampen mot Irland, men en dårlig berøring av han ga Irland sjansen til å utligne, slik at kampen endte 1-1. McMahon startet så i kampen mot Egypt, som England vant, og han spilte også i den avgjørende kampen mot Belgia, men ble byttet ut, og spilte aldri mere i VM, der England tilslutt ble slått i semifinalen mot Tyskland.
Swindon Town
Da han ankom Swindown Town i desember 1994, hadde de nylig rykket ned og sloss for å unngå nok et nedrykk. Dette mislyktes de i, men McMahon klarte å rykke opp igjen på sesongen etter. Han forble i klubben frem til 1998.
Blackpool
Hans neste jobb ble Blackpool. Han ankom et par måneder før de rykket ned til Division Three i 1999-2000-sesongen, men førte laget til opprykk via play-off sesongen etter og LDV Vans-trofeer i samme år.
Perth Glory FC
Han ble signert tidlig i 2005 som manager for Perth Glory FC i Australia. Men det ble en kortvarig karriere der, da en kombinasjon av media-trykk, dårlige signeringer av spillere, dårlig form og en krangel med styret i klubbet, gjorte han at han sluttet i desember 2005.
Som spiller
Liverpool
Som manager
Swindon Town FC
Blackpool FC
Utenom fotball
McMahon har vært brukt som ekspertkommentator for BBC. Tidlig i februar 2006 signerte McMahon en kontrakt som ekspertkommentator for det Asia-baserte ESPN Star Sports, og han skal reforhandle sin kontrakt med tv-selskapet.
Det Keiserlige Utnevnelsesministerium
Det Keiserlige Kinesiske Utnevnelsesministerium var det ministerium som utnevnte kinesiske adelsmenn til høye stillinger i den kinesiske stat.
Utnevnelsesministeriumet ble opprettet av den andre Hàn-keiseren, Han Huidi i 193 f.Kr. Ministeriumet, sammen med alle de 5 andre hoved-ministeriumene, ble oppløst av Puyi i 1911, etter at han måtte abdisere.
Kangxi-keiseren
Selv om Kangxi må regnes som mandsju, var han av mindre enn halvt mandsjuisk avstamning – han hadde også kinesiske og mongolske forfedre. Kangxi-keiseren var seg dette bevisst. Og han la stor vekt på at mandsjuer og kinesere skulle behandles likt, og sørget for at kineserne ble likt representert i alle avdelinger av det keiserlige styringsapparat.
Han utstedte et toleranseedikt til gunst for kristendommen i 1692, men ombestemte seg et drøyt tiår senere på grunn av utfallet av ritestriden som raste I hans regjeringstid.
Tidligste barndom
Noe normalt familieliv kan ikke gutten ha fått. Hans far engasjerte seg lite, og den daglige omsorg var overlatt til barnepiker, og palassevnukker fulgte ham hvor enn han gikk. Det var umulig for ham å komme for seg selv, og han så nesten aldri sine foreldre. Som småbarn overlevde han kopper, tidens mest fryktede sykdom, og det var nok en av flere grunner til at han ble utnevnt fremfor sine eldre brødre til tronfølger av sin far. Men ikke den eneste: Gutten var bare den tredje av keisersønnene, men storebrødrene var født av mødre av lavere byrd. Xuanyes mor, konkubinen Xiaokang (senere gitt keiserinnes rang), var datter av Tulai, en berømt mandsjugeneral fra den fremstående klanen Tong. Familien hadde levd lenge blant kineserne og moren var preget av det.
Mindreårig keiser
Xuanye (som snart etter fikk regjeringsnavnet Kangxi) arvet formelt tronen rett før sin syvårsdag etter sin far, Shunzhi, som døde bare 23 år gammel av kopper i februar 1661. Fra første stund brukte Kangxis privatlærere årene til å forberede ham på regjeringsmakt. Han hadde lært å lese allerede i fireårsalderen, og lærte seg etterhvert utenat store deler av de kinesiske klassiske verker. Han studerte kalligrafi og skrev dikt.
De fire keiserlige rådgivere
Ettersom gutten var mindreårig hadde faren utpekt hans fire verger, Sonin, Suksaha, Ebilun og Oboi, til regenter dersom han selv skulle dø ung. De var konservative hoffmenn. Noen av disse «keiserlige rådgivere»s første embedsgjerninger var å erstatte de såkalte tretten byråer med et husholdsbyrå. Denne administrative forandring var av stor betydning. De tretten byråer var alle sammen i hendene på hoffets evnukker, og de mer konservative mandsjuer var meget imot dette typisk kinesiske systemet med sine røtter i Ming-dynastiet, men som den avdøde keiser hadde gjenopplivet – for at ikke sentraladministrasjonen skulle bli helt mandsjuisk. Men med det nye og mandsju-bemannede husholdsbyrå var keiserens nærmeste igjen mandsjuer, og de kinesiske hoffevnukker var satt ute av stand til å gjøre seg gjeldende politisk.
Rådgiverstyret henrettet også en rekke embedsmenn som hadde stått den tidligere keiser nær, det reduserte sensoratets og Hanlin-akademiets innflytelse, og halshogde 18 hankinesere som retten fant skyldig i skattesvik. Det gamle kinesiske embedseksaminasjonssystemet ble undergravd med at man i 1662 kraftig reduserte eksamenskravene. Regentene ville også få bukt med all annen uønsket innflytelse innen hoffet: De avsatte alle buddhister, og reduserte jesuittenes innpass. Det ble gitt et keiserlig edikt som forbød binding av pikebarns føtter, og familier som var ulydige mot forbudet ble straffet. ''(Forbudet var ikke effektivt; den mer definitive avskaffelse av skikken fant sted først i 1911.)
Den store rydningen
Våren 1662 fikk de keiserlige rådgivere Kangxi til å forordne en større folkeforflytningaksjon fra kystene fra Shandong og sørover til Guangdong i det sørlige Kina som ledd i kampen mot anti-Qing-bevegelsen. Dette opprøret var anstiftet av tilhengere av det styrtede Ming-dynastiet under ledelse av Zheng Chenggong (bedre kjent som Koxinga), og som ville gjenerobre Beijing. Aksjonen, «Den store rydningen», innebar å forflytte hele kystbefolkningen minst ca. 15 km inn i landet.
Bakgrunnen var at Qing-styrkene i 1661 hadde klart å presse tilbake opprørerne på det kinesiske fastland. Men da hadde Koxinga ført sine styrker med en enorm flåtestyrke over Taiwanstredet til Lu'ermen og gått til angrep på og nedkjempet Taiwans nederlandske koloniherrer. Fra Taiwan hadde så Koxinga begynt å bygge opp Taiwan som en slagkraftig base for gjenerobringen av Kina for å gjeninnsette Ming-dynastet. Den store rydningen hadde til hensikt å forhindre at han fikk forsyninger og forsterkninger fra fastlandet og således vanskeliggjøre hans tilbakevenden til fastlandet.
Tiltaket rammet naturlig nok også handelsskipsfarten hardt.
Schall-affæren
Det var under rådgiverstyret at den antivestlige embedsmannen Yang Guangxians manipulasjoner førte til dødsdommen mot den gamle tyske jesuittmisjonæren og keiserlige astronomen Johann Adam Schall von Bell. Yang hadde siden 1659 ført en personlig kampanje mot de vestlige misjonærer. Nå fant han en støttespiller i Oboi, den sterkeste og mest ærgjerrige av regentene.
Yang hadde anklaget Schall for bevisst å ha anvist en uheldig dato i 1658 for begravelsen av en prins som døde som småbarn, for på denne måte å lyse forbannelser over hans foreldre slik at også de døde kort tid etter. Den 15. april 1665 ble Schall og syv kinesiske astronomer dømt til døden av straffestyret, fem andre kinesere ble også dømt til døden, og andre som var «involvert», blant dem tre andre misjonærer som da var i Beijing, skulle piskes og forvises. Men den påfølgende dag var det et jordskjelv, og det ble tolket som himmelens motstand mot de urettmessige dommene. Det fortelles også at enkekeiserinne Xiaozhuang, som var blitt pleiet og kurert for en sykdom av Schall, hadde talt hans sak. Den 17. mai ble Schall løslatt likesom alle kineserne, med unntak av fem av dem – alle kinesiske konvertitter til katolisismen – som ble henrettet for valget av en uheldig begravelsesdag for den unge prinsen.
Alle katolske kirker i riket ble stengt, misjonærene i landets indre ble beordret til Macao. Men alle prestene som bodde i Beijing fikk lov til å forbli der.
Når saken beskrives såpass utførlig her, er det fordi den ble en viktig – kanskje den viktigste – årsak til Kangxi-keiserens tidlige maktovertakelse, og dessuten kaster lys over hans etterfølgende store velvilje overfor de katolske misjonærer. For etter at Yang overtok ansvaret for det keiserlige astronomiske byrå, ba keiseren både Yang og Schalls tidligere assistent, pater Ferdinand Verbiest, om å utarbeide en oversikt om solens skygge og stjernenes posisjoner for det kommende år. Verbiests forutsigelser slo til fullstendig, mens Yan Guangxian falt fullstendig igjennom. Kangxi forordnet så Yangs avsettelse og avstraffelse, jesuittene ble igjen gitt ledelsen av det keiserlige astronomiske byrå, og Schall – i mellomtiden avdød – ble rehabilitert. Tiltakene mot misjonen ble reversert. Kalenderspørsmålet gjorde keiseren svært interessert i matematikk, og han bestemte seg for å sette seg inn i det selv. Som lærere valgte han astronomikyndige jesuitter som var blitt sendt til Kina.
Hele episoden skadet Obois maktposisjon; hans motstandere fikk pågangsmot og tillit til den unge keiser.
Oboi kommer til makt
Sonins barnebarn Xiaocheng var blitt keiserinne i 1665 – hun og Kangxi var 11 år da de giftet seg, mot Obois vilje. I 1667 begynte Kangxi-keiseren, etter forslag fra Sonin, så smått å delta på politiske rådslagninger. Han var da 13 år gammel, like gammel som da faren hans hadde blitt introdusert i styre og stell på samme vis. Men han regjerte bare i navnet, fremdeles lå den reelle styrkingsmakt i de keiserlige rådgiveres hender. Det ble etterhvert klart for ham at Oboi hadde for meget makt.
Sonin selv døde i august 1667. Under hans sykeleie brøt det ut en dramatisk politisk maktkamp mellom Suksaha og Oboi. Oboi, som allierte seg med Ebilun, fikk Suksaha drept for en angivelig forbytelse – likeså ble hele hans familie henrettet. Deretter tvang han Ebilun til underkastelse. Det endte med at Oboi grep makten som regent alene, og regjerte med nær diktatorisk myndighet.
Oboi arresteres, maktovertakelse
Kangxi-keiseren, som da nettopp hadde fylt 15 år, tok nå makten i egne hender. Han erklærte Oboi skyldig i 30 forbrytelser. Det dreide seg om manipulasjon av utnevnelser, blokkering av memorandumer slik at de ikke skulle nå frem til keiserens øyne, og uhjemlede beslutninger ved hjelp av en klikk medarbeidere. Keiseren dømte ham til døden, men benådet ham etterpå. Men ni fra hans klikk ble henrettet, og andre ble pisket. Han døde i fengsel kort tid etter. Ebilun, som formelt sett hadde vært Obois medregent, fikk gå fri. ''(Oboi ble posthumt rehabilitert – Kangxi-keiseren tilgav ham i 1713).
Keiser Kangxi var i all hemmelighet blitt undervist i kinesisk av to evnukker. De fleste mandsjuer lærte seg kinesisk nå, og i 1670 kunne hoffet klare seg uten tolker. Enkekeiserinnen hadde stor innflytelse over ham, og han tok selv vare på henne i månedene forut for hennes død i 1688.
Europeerne ved hoffet
Schall-affæren er beskrevet ovenfor, og den førte til at keiseren allerede i ung alder ble oppmerksom på hva vesten kunne tilby, og han var meget vennlig innstilt overfor kristendommen. Blant de fremste jesuitter i Beijing var pater Ferdinand Verbiest (1623–1688), som var født i det som i dag er Belgia. Han underviste Kangxikeiseren i matematikk, geometri og astronomi, og i 1674 utarbeidet han et nytt verdenskart som i sin detaljrikdom langt overgikk alle tidligere kinesiske kart. Som leder for det keiserlige astronomibyrå bygde han også en «stjerneglobus» som vakte stor oppsikt. Verbiest var også ansvarlig for utviklingen av de kanonene som skulle vise seg så effektive mot opprørere både i sør og i nord.
Også jesuittprestene Jean-François Gerbillon og Jean-Baptiste Régis underviste keiseren i matematikk. Pater Régis og andre fikk i oppdrag å lage et omfattende atlas over alle kinesiske provinser. Arbeidet tok til i 1708, atlaset, Huangyu quan lang tu, var ferdig i 1717. Det kjente Nouvel Atlas de la Chine, de la Tartarie et du Thibet av Jean-Baptiste Bourguignon d'Anville er en fransk versjon av dette atlaset.
Fra 1711 til 1723 virket den italienske presten Matteo Ripa, utsendt av Propaganda Fide, som maler og koppergravør ved hoffet. I 1723 vendte han hjem til Napoli med fire unge kinesiske kristne for presteutdannelse og forberedelse til misjonstjeneste i sitt hjemland. Dette ble begynnelsen på «Collegio de' Cinesi». Det ble også det første lærested for sinologi i Europa.
Umiddelbare politiske prioriteringer
For å inspisere arbeidene og for å bli bedre kjent med kulturelle og økonomiske lederskikkelser i sør, dro Kangxi-keiseren på i alt seks inspeksjonsreiser til Yangtze-området mellom 1684 og 1707.
I 1673 klarte Kangxi-regjeringens diplomati å megle fred mellom partene i Trinh-Nguyen-krigen som hadde rast mellom to mektige klaner i Vietnam i 45 år. Fredsperioden som fulgte varte i 101 år.
Opprørene nedkjempes
De tre føydalherrers opprør var en stor utfordring. Bakgrunnen var at tre tidligere Ming-generaler, som hadde kjempet på mandsjuenes side i 1644, som takk var blitt adlet til føydalfyrster for deres bidrag til Qing-styret, og gjort til guvernører over store områder i Sør-Kina. Den fremste av dem var Wu Sangui, som fikk provinsene Yunnan og Guizhou. Generalene Shang Kexi og Geng Zhongming fikk henholdsvis Guangdong og Fujian.
Etter noen år ble disse føydalherrene og deres områder mer og mer autonome. Da Shang Kexi i 1673 ville trekke seg tilbake til sin hjemby i Liaodong-provinsen søkte han om dette til keiseren, og nominerte sin egen sønn til etterfølger. Keiseren innvilget da straks hans embedsfratreden, men nektet å la føydalherreskapet bli arvelig. Som reaksjon søkte også de to andre generalene om avskjed for å sette Kangxi på en styrkeprøve; de regnet med at han ikke ville trosse dem. Men keiseren hadde is i magen, innvilget til deres overraskelse deres fratreden, og forordnet at de tre føydalområdene ble tilbakeført til direkte keiserlig styre.
Stilt overfor dette valgte Wu Sangui å gjøre opprør. Han fikk med seg Geng Zhongming og Shang Kexis sønn Shang Zhixin. De tre føydalherrenes opprør varte i åtte år og var en meget alvorlig trussel mot Qing-dynastiets fortsatte eksistens.
Wan Sangui hadde en stor hær, og regnet med å kunne dra nytte av folkets antipati mot mandsjuene. Han erklærte opprettelsen av et nytt dynasti, Zhou, fikk raskt støtte i sine egne områder, provinsene Yunnan og Guizhou, og marsjerte inn i Hunan uten å støte på motstand. Før utgangen av 1674 var det meste av Sør- og Vest-Kina opprørsområder. Umiddelbare mottiltak uteble, og rykter bredte seg om at keiserhoffet planla å rømme Beijing. Da det var på sitt sterkeste hadde opprørerne kontroll over områdene helt opp til Chang Jiang-floden (dvs. Yangtze). Den dyktigste av Wus allierte krigsherrer var generalen Wang Fuchen.
Men så tok Kangxi-keiseren personlig over hærledelsen. Kangxi klarte å samle sine krefter mot opprørerne og satte inn dyktige generaler som etterhvert klarte å knuse opprørerne. Den verste krisen ble dempet da Shang Kexi erklærte sin lojalitet overfor mandsjuene, og dermed fikk ikke opprørerne tatt kontrollen over provinsen Guangdong. Videre mislyktes Wan Sangui i å vinne de mandsju-skeptiske mandariner for aktivt opprør. Det var også av avgjørende betydning at rikets økonomisk viktigste region, Jiangnan, forble på Qing-styrets side. Det gav keiseren de fornødne økonomiske ressurser til å rekruttere og lønne større styrker og til å utstyre dem rikelig med det artilleri som pater Verbiest hadde utviklet. Hånd i hånd med det militære felttog ble det også tatt i bruk propaganda: Man lovet amnesti til befolkningen i de provinser som var blitt dratt inn i opprøret. Da Wan Sangui døde i 1678, var opprøret i virkeligheten så godt som slått.
I 1681 Qing-hæren inn i Kunming i Yunnan, opprørernes siste tilhold. Seieren var dermed i havn. Keiseren utviste etterpå stor mildhet mot de vanlige kinesere som var blitt innblandet i opprøret.
Etter dette kunne Qing-dynastiet vende hele sin oppmerksomhet mot Taiwan. I 1683 brøt det ut en feide i Zheng-familien; dette kunne Kangxi utnytte, og han invaderte. Qing-riket annekterte så Taiwan i 1684, og gjorde det til del av provinsen Fujian.
Velstand og fred
Kort tid etter beordret keiseren at kystområdene på fastlandet igjen skulle befolkes, og gav pengestøtte til hver familie som slo seg ned der. Mange av dem som da trakk ned til særlig de sørkinesiske kyster var hakkakinesere.
Tiltaket fikk raskt positive virkninger på handelen. Fire av havnebyene ble også åpnet for utenlandshandel, deriblant Kanton. Utlendinger bragte med seg sølv som betaling for kinesiske varer som te, silke og porselen. Dette og den indre fredstid førte til en kraftig industriell og økonomisk vekst, særlig i områdene rundt Yangtzeflodens nedre løp. Kangxi var veldig opptatt av lærdom. Hans studieiver bare tiltok med årene, og han klarte ikke å slutte å lese bøker selv når han lå syk.
Allerede i 1677 hadde innrettet Nan shufang, en liten studiehall, i Den forbudte by, og dit inviterte han til seg ledende lærde for livlig diskusjon om filosofiske og historiske emner. At han var så opptatt av konfucianismen og av Song-tidens ledende filosof, neokonfucianeren Zhu Xi, bidro til å gjøre ham og hans regime mer akseptabelt blant kineserne som savnet Ming-tiden og egentlig så ned på sine nye mandsjuherrer.
Han reverserte flere av tiltakene foretatt av de keiserlige regenter i hans barndom. Embedsmannseksamene og Hanlin-akademiet fikk tilbake sin høye status, selv om keiseren i 1678 fant en måte å fremme til det sentrale embedsverk en rekke personer som ikke hadde fulgt denne vei til embedsverket.
Han sørget også for formasjonen av bredere lag av den kinesiske befolkning. I 1670 promulgerte han Det hellige edikt med seksten moralske maksimer og befalte at de skulle leses to ganger i måneden. Dette var en omarbeidelse og utvidelse av de seks artikler som var utarbeidet da hans far var keiser. De seksten punktene lød:
Senere skulle hans sønn, Yongzheng-keiseren, videreutvikle maksimene, og de skulle vise seg å være rettledende for den kinesiske bondestand i nesten 250 år.
Russland og mongolene
Samtidig rykket russerne frem i nord. De hadde begynt sin ekspansjon østover i 1581. I 1648 hadde de nådd helt frem til Kamtsjatkakysten, og grunnla stadig vekk nye byer. De grunnla Irkutsk ved Bajkalsjøen i 1651, Nertsjinsk i 1658, og bygget en befestning i Albazin i 1665. Qing-dynastiet og Russland kjempet mot hverandre i områdene rundt Sahaliyan ula-dalen (Amur-elven eller Heilongjiang) i 1650-årene, og Qing-styrkene gikk seirende ut av kampene. Så invaderte russerne på nytt i 1680-årene. Etter en rekke slag og forhandlingsmøter undertegnet partene så Nertsjinsk-traktaten i 1689, som tilkjente Kina Amurdalen og definerte grensen langs Stanovoy-ryggen, en fjellrygg nord for Amur. Viktige for den kinesiske forhandlingsseier var de to jesuittene fra hoffet som Kangxikeiseren hadde sendt med som oversettere, patrene Jean-François Gerbillon og Thomas Pereyra.
De senere årene (1689-1722)
På denne tiden var khalkha-mongolene uavhengige fra Kina og betalte bare tributt til Qing-styret. En konflikt mellom Jasaghtu Khan- og Tösheetü Khan-husene ledet til en annen disputt mellom khalkha- og dzungar-mongolene om innflytelsen over den tibetanske buddhisme. I 1688 invaderte og okkuperte dzungarhøvdingen Galdan khalkhaenes hjemområder. Khalkhaenes kongelige familier og den første Jebtsundamba Khutughtu krysset Gobiørkenen, bad Qing-dynastiet om hjelp og samtidig underkastet seg Kina. I 1690 røk Galdans dzungarer og Qing-styrkene sammen i slaget ved Ulaan Butun i Indre Mongolia, og Qing-styrkene led et sviende nederlag. I 1696 ledet Kangxi-keiseren selv Qing-hæren, og knuste Galdans hær i laget ved Dsuunmod. Galdan døde året etter. Dzungarene fortsatte med å true Kina, og invaderte Tibet i 1717. De inntok Lhasa med en hær på 6 000 mann, som svar på at Dalai Lamaen var blitt avsatt og erstattet med Lha-bzan Khan i 1706. De avsatte Lha-bzan og holdt byen i to år, og knuste en kinesisk hær i 1718. Lhasa ble ikke gjenerobret før i 1720.
Kulturell innsats
Kangxi-kaiseren forordnet kompilasjonen av den mest fullstendige ordbok over de kinesiske skrifttegn som noensinne er blitt laget, Kangxiordboken (Kangxi zidian, med rundt 42 000 tegn, ferdig i 1716.) Han sørget også for en rekke andre ledende verker, som Mingshi (Ming-dynastiets historie), Peiwen yunfu (rimordbok, ferdig 1711), Yuanjian leihan (encyklopedi, ferdig i 1710), og fikk påbegynt arbeidet med den store encyklopedi Gujin  tushu jicheng som skulle bli på 10 000 kapitler.
Han utviklet også en svært nyttig og anvendelig kinesisk kalender, etter de vestlige astronomiske prinsipper som jesuittastronomene ved hoffet benyttet. Denne kalenderen tjente også på mange måter til å vinne over de kinesesiske dannede klasser. Mange nektet lenge å samarbeide med det nye dynasti, som var utenlandsk, og forble tro mot det avsatte Ming-dynastiet. Kangxi fikk mange til å være med på ordbokprosjektet uten å formelt be dem om å tjene Qing-styret, og etterhvert ble de gitt flere og flere oppgaver slik at de til slutt i praksis var gått inn i det normale embedsverk.
Europeisk malerkunst fascinerte også Kangxi-keiseren. Pater Joachim Bouvet introduserte ham derfor for den italienske lekmannen Giovanni Battista Ghirardini, som ble en av keiserens favoritter blant hoffmalerne. En annen var den italienske maleren Giuseppe Castiglione (1688–1766), også han jesuitt. Han kom inn i hoffet mot slutten av Kangxi-keiserens regjeringstid, og ble den ledende keiserlige maler under denne og to påfølgende keisere. Han instruerte kinesiske malere i europeiske teknikker, som perspektivmaling, fargeteori og chiaroscuro.
Kangxi, den kristne misjon, og ritestriden
Kangxi-keiseren satte seg også inn i katolisismen, blant annet ved studium av pater Matteo Riccis trospresentasjon Tiānzhǔ Shiyi, og fant at det var meget godt i denne lære. Derfor utstedte han i 1692 et toleranseedikt:
Dette ediktet ble det imidlertid lite tid for misjonærene å dra fullt ut nytte av. For samtidig blusset den såkalte ritestriden opp igjen. Lenge hadde misjonærer tilhørende dominikanerordenen og fransiskanerordenen forsøkt å få paven til å slå ned på det de mente var utvekster og religionsblanding ved jesuittenes adaptasjonsmetoder, som blant annet tolererte den kinesiske forfedrekult og konfuciuskult. Men det var ikke før medlemmer av det parisiske misjonsselskap fornyet kritikken i 1690-årene at det ble riktig farlig for jesuittenes metoder. Kangxi-keiseren holdt seg orientert om denne striden, som for det meste ble ført i Europa, av europeere. Han likte slett ikke at folk i fremmede land skulle legge seg opp i det han anså som rene kinesiske anliggender. I Kina hadde i mellomtiden en liten gruppe franske jesuitter, som skulle bli kjent under navnet figuristene, utviklet teorier som keiseren fant meget fascinerende. Lederen for figuristene var pater Joachim Bouvet. De søkte å påvise at den tidlige gammeltestamentlige del av den kristne frelseshistorie også hadde en kinesisk utgave, som lot seg gjenkjenne i de såkalte konfucianske klassikere. Retningen fikk aldri større oppslutning, heller ikke innen jesuittordenen, selv om den kinesiske keiser fulgte med og oppmuntret den.
Jesuittene fikk imidlertid aktiv støtte fra keiseren i deres forsvar overfor paven for sine misjonsmetoder. I 1700 rettet jesuittene et memorandum til keiseren med spørsmål om den autentiske forståelse av de omstridte ritene. Keiseren svarte med å attestere i dekrets form (30. november) at jesuittenes fortolkning var «veldig riktig», både av ritene som nasjonale riter uten religiøs betydning og at termene Tiānzhǔ og Shàngdì var monoteistiske. De fem jesuittene ved keiserhoffet i Beijing som hadde utvirket dette enestående dokument, Claudio Filippo Grimaldi, Antoine Thomas, Jean-François Gerbillon, Thomas Pereyra og Joachim Bouvet, gikk skriftlig god for det og ekspederte det den 2. desember til den nye pave i Roma.
Både memorandumet og keiserens svar ble dessuten offentliggjort i Beijinghoffets offisielle meldingsblad, og ble kjent i den europeiske allmennhet, men vekket merkelig nok ikke særlig oppsikt.
Keiseren var ganske sikkert fornærmet over dette, men han stilte likevel opp da jesuittene bad ham om å gå i dialog om spørsmålene med en pavelig utsending, patriarken Maillard de Tournon, som kom i 1705. Han var en mann som ikke hadde noen særlig bakgrunn for å forstå kinesisk kultur, og de stedlige jesuitter gjorde sitt ytterste for å få han fra å omtale de kinesiske skikker som overtroiske eller som avgudsdyrkelse, ettersom dette var ordbruk som kineserne ikke kom til å sette pris på. De sa til ham at selveste keiseren var villig til å forklare for ham ritenes indre mening, og fikk i stand tre keiserlige audienser for Tournon. Men de nådde ikke frem: Paven hadde sagt, fremholdt de Tournon, at alle Kinas lærde var avgudsdyrkere, og at jesuittene og de øvrige kinamisjonærer bare hadde én ting å gjøre: Underkaste seg pavens beslutning. Legaten hadde også sine støttespillere: Under de kontroverser som fulgte, stilte biskop Maigrot seg på legatens side. Det gjorde også jesuitten Claude de Visdelou, som slik brøt med sine medbrødres standpunkter.