cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gothmog
I den utvidede DVD-versjonen av «Atter en Konge», dreper Aragorn og Gimli en skadet Gothmog som beveger seg mot Éowyn med det formål å drepe henne etter at hun ble skadet i kampen mot Heksekongen.
Gothmogs navnebror
Gothmog deler sitt navn med en tidligere karakter som dukket opp i Silmarillion, Balrogenes herre. Den første Gothmog er helt klart en forskjellig karakter fra den Gothmog vi møter i Ringenes Herre. Det ser ut som om tredje tidevervs Gothmog hadde tatt – eller blitt gitt – det navnet i minne om Morgoths kaptein. Et interessant valg, siden Sauron og Balrogenes Herre var rivaler i de eldre dagene.
Bengshui-demningen
Bengshui-demningen er en demning med vannkraftverk på elva Wujiang i fylket Wulong i Chongqing-provinsen i det sentrale Kina, 270 km sørøst for Chongqing. Arbeidet med demningen ble påbegynt i 2003 og ble ferdigstilt i 2008 med en produksjonskapasitet på 1 750 MW.
Anlegget er en buedam som er 117 meter høy og 326 meter lang. Selve kraftverket har 5 francisturbiner a 350 MW hver. Operatørselskap er China Datang International Ltd.
Dantewada (distrikt)
Dantewada (hindi: दन्तेवाड़ा जिला ) er et distrikt i den indiske delstaten Chhattisgarh. Distriktets hovedstad er Dantewada.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 532,791 innbyggere i distriktet, mot 476,119 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 18,04 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 14,35 % i 2011 mot 17,91 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 1005 i 2011 mot 1023 i 2001.
Ryan Gardner
Ryan Gardner (født 18. april 1978) er en sveitsisk ishockeyspiller.
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 9.-plass med det sveitsiske laget.
Ingrid Liland
Ingrid Husby Liland (født 27. januar 1990 på Rørvik i Nord-Trøndelag) er en norsk politiker (MDG). I 2022 ble hun valgt til nestleder i partiet.
Hun gikk musikklinjen ved Inderøy videregående skole, hvor hun også var elevrådsleder i to år. Hun var fylkesleder i Elevorganisasjonen i Nord-Trøndelag, medlem av Elevorganisasjonens sentralstyre 2008–2010 og leder i Elevorganisasjonen 2009–2010. Liland deltok i Kvinnepanelet 2010, nedsatt av barne,- likestillings- og inkluderingsminister Audun Lysbakken.
Hun meldte seg inn i Miljøpartiet De Grønne i 2011. I 2017 var hun leder av MDGs programkomité, og MDGs førstekandidat i Nord-Trøndelag fylke til stortingsvalget. MDG fikk intet mandat fra fylket.
Hun har mastergrad i musikkvitenskap (vokal jazz).
I august 2019 ble hun kåret til norgesmester i karaoke under karaoke-NM i Bergen. Hun fikk flest poeng fra både juryen og publikum. I november 2019 representerte hun Norge i Karaoke VM i Tokyo.
Syrederivat
Syrederivat er en gruppe funksjonelle grupper i organisk kjemi, som formelt er avledet av karboksylsyre. De har tre bindinger fra et C til et elektronegativt grunnstoff (O, N, S, Cl, …) De kan i høy grad omdannes til hverandre.
Gruppen omfatter blant annet:
Matthias Bieber
Matthias Bieber (født 14. mars 1986) er en sveitsisk ishockeyspiller.
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 9.-plass med det sveitsiske laget.
Estlands utenriks- og sikkerhetspolitikk
Estlands utenriks- og sikkerhetspolitikk har både ved Estlands frigjøring fra Tsar-Russland i 1918 og fra Sovjetunionen i 1991 vært preget av at landets første prioritet har vært å oppnå internasjonal diplomatisk anerkjennelse og full suverenitet. I mellomkrigstiden var forholdet til Sovjetunionen vanskelig, blant annet som følge av et sovjetiskstøttet forsøk på statskupp i 1924. Estland samarbeidet forsvarspolitisk med sine naboland Latvia og Litauen, men kom i økende grad i press mellom Sovjetunionen og Tyskland og erklærte seg derfor nøytralt. Etter Molotov–Ribbentrop-pakten falt Estland under Sovjetunionens interessesfære og ble i 1939 hærsatt av sovjetiske styrker. Året etter var Estlands selvstendighet tapt og landet ble gjort til en del av Sovjetunionen.
Mellomkrigstiden
Etter uavhengighetserklæringen 24. februar 1918 var Estlands første utenrikspolitiske prioritet å oppnå internasjonal anerkjennelse. Allerede i 1918 ga Frankrike og Storbritannia politisk tilslutning til estisk uavhengighet. I forbindelse med fredskonferansen i Paris i 1919 oppnådde Estland også de jure internasjonal anerkjennelse. Gjennombruddet for anerkjennelsen av Estland kom i februar 1920, da forholdet til Sovjet-Russland ble avklart gjennom fredsavtalen i Tartu. Avtalen innebar at Russland anerkjente Estlands selvstendighet og at grensen mellom Estland og Russland ble avklart. Etter dette fulgte i løpet av et års tid anerkjennelse fra andre europeiske land, i 1922 også fra USA. Estland ble 22. januar 1921 medlem av Folkeforbundet.
Etter at internasjonal anerkjennelse var sikret førte Estland en utenrikspolitikk med tettere samarbeid med landene i Vest-Europa som mål. Den estiske regjeringen forsøkte å få til en forsvarsallianse med de skandinaviske land og noen av landene rundt Østersjøen, Finland, Latvia, Litauen og Polen. Forsøket strandet på motsetninger landene imellom, men også på grunn av motstand fra stormaktene Tyskland og Sovjetunionen. I 1923 inngikk Estland og Latvia i stedet et politisk og militært samarbeid, som i 1934 ble utvidet også til Litauen.
Forholdet til Sovjetunionen var gjennom mellomkrigstiden ustabilt og til tider anspent. Estland var først på 1920-tallet en viktig mellomstasjon for sovjetisk eksport. Forholdet mellom Estland og Sovjetunionen ble forverret på grunn av sovjetisk støtte til revolusjonær aktivitet i Estland, blant annet til forsøket på kommunistisk maktovertakelse i Estland i 1924. Forholdet bedret seg igjen ved inngåelsen av en økonomisk samarbeidsavtale i 1929. Estland og Sovjetunionen inngikk i 1932 også en ikke-angrepsavtale. På bakgrunn av Tysklands styrkede stilling utover på 1930-tallet kom Estland i økende grad i klem mellom de to store maktene i Østersjøområdet, Sovjetunionen og Tyskland. Estland erklærte seg da nøytralt.
Som følge av etableringen av pakten mellom Tyskland og Sovjetunionen den 23. august 1939 falt Estland, sammen med Latvia, Litauen og de østre deler av Polen, inn under Sovjetunionens interessesfære. Etter Tysklands angrep mot Polen så Estland seg tjent med en tilnærming til Sovjetunionen. Den 28. september 1939 undertegnet de to landene en bistandsavtale, som ga Sovjetunionen rett til å etablere militærbaser i Estland. Sovjetunionen kunne deretter i oktober 1939 sende tropper inn i Estland uten å møte militær motstand. Med en styrke på 25 000 mann, som i løpet av juni 1940 var økt til over 100 000, sikret Sovjetunionen seg militær kontroll over Estland. Innen utgangen av august 1940, etter en estisk søknad, ble landet en sosialistisk sovjetrepublikk.
USA anerkjente ikke Sovjetunionens okkupasjon og innlemmelse av Estland og opprettholdt diplomatiske forbindelser med Estland, noe som innebar at generalkonsulatet i New York fortsatte sin drift og at personalet der opprettholdt sin diplomatiske status. Etter at andre ved generalkonsulatet hadde falt fra, ble Ernst Jaakson i 1965 generalkonsulatets leder. Dermed ble Jaakson også en symbolsk skikkelse for håpet om Estlands frihet og en representant for kontinuiteten i Estlands selvstendighet. Etter at Estland gjenvant sin selvstendighet i 1991 ble Jaakson utnevnt til Estlands ambassadør i USA og til landets permanente representant ved FN. Han fortsatte fra 1993 som generalkonsul i New York.
Ny internasjonal anerkjennelse
Etter Estlands frigjøring i 1991 kom den første internasjonale anerkjennelse den 22. august 1991 da Island anerkjente Estland. I løpet av de siste dagene i august 1991 fulgte gjenåpning av diplomatiske forbindelser med en rekke vesteuropeiske land. Frankrikes anerkjennelse kom 25. august. Storbritannia bekreftet sin fortsatte anerkjennelse av Estlands selvstendighet 27. august. Tyskland fulgte opp med etablering av diplomatiske forbindelser 28. august.
Den første ambassaden som ble åpnet var Sveriges 29. august, bare to dager etter at landet hadde anerkjent Estland. Noen land anerkjente aldri Estlands innlemmelse i Sovjetunionen, blant disse USA og Storbritannia. Gitt slike forhold fortsatte det estiske generalkonsulatet i New York å eksistere helt fram til Estland igjen ble selvstendig i 1991 og dette anses fra estisk hold å representere den uavhengige og konstitusjonelle estiske regjering utenlands.
Estlands selvstendighet fikk også støtte fra Russland. Den positive innstillingen fra Russland var sikret gjennom Arnold Rüütels samarbeid med Boris Jeltsin, leder for Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk. Allerede i januar 1991, før Sovjetunionens sammenbrudd, hadde de to på vegne av sine land undertegnet erklæringer der begge parter anerkjente hverandres rett til selvstendighet. Formelt anerkjente Den russiske sosialistiske føderative sovjetrepublikken Estland 24. august 1991. Sovjetunionen anerkjente Estlands uavhengighet 6. september 1991.
Estland ble opptatt som medlem av Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa 10. september 1991. Den 17. september ble Estland medlem av FN.
Vestvending: Medlemskap i NATO og EU
På bakgrunn av sin geografiske plassering og sine historiske erfaringer ser Estland sine interesser og sikkerhet best sikret gjennom medlemskap i NATO og EU. Nøytralitetspolitikken fra mellomkrigstiden ble oppgitt, fordi denne ble ansett som en åpning for at Estland kunne bli dratt inn i en russisk innflytelsessfære.
Etter uavhengigheten i 1991 ble det satt i gang arbeid for å få til nærmere samarbeid med andre vesteuropeiske land og med USA. Målet var medlemskap i NATO og EU. Som et første steg for å nå dette målet søkte Estland medlemskap i flere internasjonale organisasjoner. Allerede i september 1991 ble landet medlem av OSSE. I 1993 ble Estland opptatt som medlem i Europarådet etter at Russland opprinnelig hadde forsøkt å blokkere landets medlemskap på bakgrunn av situasjonen for den russisktalende minoriteten i Estland.
I 1991 ble Estland med i Det nordatlantiske samarbeidsrådet (The North Atlantic Cooperation Council, NACC), et organ opprettet for tettere samarbeid mellom NATO og land i Sentral- og Øst-Europa som tidligere hadde vært en del av østblokken. Samarbeidet med NATO-landene ble ytterligere styrket i 1994 da Estland ble en del av Partnerskap for fred. I 1997 gikk Estland inn i Det euro-atlantiske partnerskap og i januar 1998 undertegnet USA og Estland, Latvia og Litauen et partnerskapscharter. I 1998 startet Estland også forhandlinger om NATO-medlemskap. Estland tiltrådte 29. mars 2004 Traktat for det nord-atlantiske område og ble medlem av NATO.
Som USAs allierte og medlem av NATO har Estland deltatt militært i en rekke internasjonale operasjoner. Estland har bidratt til NATO-styrken KFOR i Kosovo. Fra 2002 bidro Estland med mineryddere og bombehunder i Operasjon Enduring Freedom i Afghanistan. Engasjementet ble avsluttet i 2005. Estland har siden 2003 deltatt med styrker til ISAF-operasjonene i Afghanistan. Størstedelen av det estiske bidraget har siden 2006 tjenestegjort sammen med britiske styrker i Helmand-provinsen. Det militære styrkebidraget er primo 2009 på 150 personer. Estland sivile engasjement i Afghanistan omfatter blant annet bidrag til EUs politimisjon EUPOL. Landet har fra 2008 prioritert å konsentrere sin innsats om utviklingen av helsevesenet i Helmand-provinsen.
Forholdet til Russland
Etter gjenopprettelsen av uavhengighet har estiske politikere sett på medlemskap i NATO som løsningen på de sikkerhetsutfordringer Estland har som naboland til Russland. Medlemskap i EU ble vurdert som en ytterligere styrking, på det sivile og politiske område, av den militære sikkerhet deltakelse i NATO, ville gi. Estland har, sammen med Latvia og Litauen, valgt å stå utenfor Samveldet av uavhengige stater.
I forbindelse med Estlands ønske om å oppnå NATO-medlemskap, var forholdet til Russland spent fra midten av 1990-tallet. Det vanskelige forholdet avtok noe da Vladimir Putin i 2000 ble president i Russland og oppga russisk motstand mot estisk NATO-medlemskap, men Russland har fortsatt å uttrykke misnøye med estisk NATO-medlemskap, blant annet som følge av at Estlands allierte bidrar med flystyrker til bevoktning av estisk luftrom.
Relasjonene med Moskva har fortsatt å være anspente, også på grunn av at Russland bestemte seg for ikke å godkjenne grenseavtalen som ble undertegnet med Estland i 1999. Forverringen av forholdet til Russland ble klart demonstrert som følge av kontroversene rundt flyttingen av det sovjetiske Bronsesoldat-monumentet i Tallinn og angrepet i april 2007 mot Estlands elektroniske infrastruktur, som estiske myndigheter anklaget Russland for å stå bak.
Under konflikten mellom Georgia og Russland i 2008, ga Estland sterk støtte til Georgia. Estlands president deltok, sammen med presidentene fra Latvia, Litauen, Polen og Ukraina, i den symbolsk viktige støttedemonstrasjonen til fordel for Georgia i Tbilisi.
Roundabout…… Now! EP
'Roundabout...... Now! EP' er en EP med The September When, utgitt i 1991.
Estlands utenriks- og sikkerhetspolitikk
Grensetvisten med Russland
Estiske og russiske forhandlere oppnådde i 1996 enighet om hovedpunktene for en grenseavtale mellom de to landene. I november 1996 ga de to landenes utenriksministre også sin tilslutning, men enigheten viste seg ikke å bli endelig. Etter nye forhandlinger ble grenseavtalen fullført i 1999. Den 18. mai 2005 undertegnet Estlands utenriksminister Urmas Paet og hans russiske kollega Sergej Lavrov «Treaty between the Government of the Republic of Estonia and the Government of the Russian Federation on the Estonian-Russian border» og «Treaty between the Government of the Republic of Estonia and the Government of the Russian Federation on the Delimitation of the Maritime Zones in the Gulf of Finland and the Gulf of Narva» i Moskva. Riigikogu, det estiske parlamentet, ratifiserte avtalen 20. juni 2005 og Estlands president Arnold Rüütel kunngjorde ratifikasjonen den 22. juni 2005.
Den 31. august 2005 gav Russlands president Putin en skriftlig ordre til Russlands utenriksministerium om å informere den estiske siden om at «Russlands intensjoner var å ikke være deltakere i grenseavtaler mellom Den russiske føderasjon og Republikken Estland». Den 6. september 2005 overleverte Russlands utenriksministerium noten til Estland hvor Russland informerte at det ikke hadde noen intensjon om å være part i grensetvister mellom Estland og Russland og at de ikke regnet seg selv bundet av avtalene.
Regionalt samarbeid
Etter mønster av Nordisk råd etablerte Estland, sammen med Latvia og Litauen, i 1991 den parlamentariske samarbeidsorganisasjonen Baltisk forsamling. I 1994 ble det etablert et Baltisk ministerråd. Formålet med opprettelsen av Baltisk forsamling var å styrke arbeidet for baltisk enhet, trygge grunnlaget for de tre landenes statsdannelse og fremme deres stilling i det internasjonale samfunn. Etterhvert samordnet Baltisk forsamling også arbeidet med de tre landenes forberedelser til medlemskap i NATO og EU. Etter at Estland, Latvia og Litauen oppnådde medlemskap i begge organisasjoner, har Baltisk forsamlings rolle og betydning avtatt.
Et viktig element i Estlands reorientering har vært tettere samarbeid med de nordiske landene, spesielt Finland og Sverige. Esterne regner seg mer som et nordiske folk, enn baltisk, basert på deres historiske knytninger til Danmark og spesielt Finland og Sverige. I desember 1999 holdt Estlands utenriksminister (og siden 2006 Estlands president) Toomas Hendrik Ilves en tale med tittelen «Estland er et nordisk land» til det svenske Utrikespolitiska Institutet. I 2003 holdt utenriksministeriet en utstilling som ble kalt «Estland: Nordisk med en tvist». I 2005 ble Estland med i EUs Nordic Battle Group. Landet har også vist interesse for å bli med i Nordisk råd.
I 1992 stod Russland for 92 % av Estlands utenrikshandel. I dag er det en utvidet økonomisk avhengighet til de nordiske landene (spesielt Finland og Sverige) hvor Estland sender 42 % av sin eksport til (sammenlignet med Russland 6,5 %, Latvia 8,8 % og Litauen 4,7 %).
Estland og Norge
Allerede i 1918 ble Norge offisielt forespurt om å anerkjenne Estland. Da Norge ikke ønsket å gi anerkjennelse før stormaktene hadde gjort det og heller ikke ønsket å irritere Russland, unnlot den norske regjeringen å ta noe standpunkt til henvendelsen. I praksis betød det at Norge avventet anerkjennelse av Estland. Først etter at forholdet til Sovjet-Russland var avklart og stormaktenes holdning var klar, kom norsk diplomatisk anerkjennelse.
Norge anerkjente formelt Estland den 5. februar 1921. Samme dag ble Estland også anerkjent av Danmark og Sverige. Fra estisk side ble det etablert diplomatiske forbindelser ved sideakkreditering fra Estlands ambassade i Stockholm. Estland var videre representert ved en honorær generalkonsul i Oslo og konsulater i Bergen, Halden, Trondheim, Tromsø og Vardø. I mellomkrigstiden var Norges diplomatiske representasjon til Estland ivaretatt fra ambassaden i Helsingfors, med en honorær konsul i Tallinn og et honorært konsulat Pärnu.
Folkerettslig sett anerkjente Norge ikke Estlands innlemmelse i Sovjetunionen, men de facto ble de diplomatiske forbindelsene brutt. Diplomatiske forbindelser mellom Norge og Estland ble gjenopprettet 27. august 1991.
Estlands ambassade i Oslo åpnet i februar 1994. Ambassaden ble ledet av en midlertidig chargé d'affaires, mens Estlands ambassadør i København var sideakkreditert til Oslo. I 2000 ble det utnevnt en egen ambassadør til Norge. Utover ambassaden i Oslo har Estland tre konsulater i Norge, i Trondheim, Tromsø og Stavanger, alle steder representert ved en honorær konsul.
Norges ambassade i Tallinn åpnet høsten 1991. Norge har ikke honorære konsulater i Estland.
Militært samarbeid
Norsk støtte til Estlands forsvar startet i 1992 og var en del av forberedelsene for estisk NATO-medlemskap. Som et ledd i forsvarssamarbeidet mellom NATO og Estland har Norge bidratt med utstyr, opplæring og operativ innsats. Samarbeidet har vært konsentrert omkring sjø- og luftforsvaret. Norske marinefartøyer og mannskaper har tatt del i minerydding i estisk farvann, blant annet i Finskebukta. Norge deltok sammen med andre land i utbyggingen av det felles baltiske radarnettverket BaltNet (Baltic Air Surveillance Network), som har hatt som mål å gjøre Estland, Latvia og Litauen bedre i stand til å overvåke eget luftterritorium. I 2004 overleverte norske representanter en luftovervåkingsradar som inngår i dette nettverket. Siden Estland ikke har egne kampfly, har det norske Luftforsvaret også deltatt i patruljering av Estlands luftrom.
Medlemskap i internasjonale organisasjoner
Estland er med i 181 internasjonale organisasjoner, blant andre BIS, CBSS, Europarådet, EAPC, EBRD, ECE, EU (medlem fra 1. mai 2004), OECD, FAO, IAEA, IBRD, ICAO, ICRM, IFC, IFRCS, IHO, ILO, IMF, International Maritime Organization, Interpol, IOC, IOM (observatør), ISO (korspondent), ITU, ITUC, NATO, OPCW, OSCE, PFP, UN, UNCTAD, UNESCO, UNMIBH, UNMIK, UNTSO, UPU, WCO, WEU (assosiert medlem), WHO, WIPO, WMO, WTO.
Karbonyl
Karbonyl er en funksjonell gruppe i et organisk molekyl. Karbonylgruppen består av et karbonatom og et oksygenatom som er bundet sammen av en dobbeltbinding. Den kalles også en oksogruppe, og da hentydes kun til grupperingen =O.
Forekomst
Karbonylgrupper inngår i en rekke funksjonelle grupper:
Reaksjoner
Karbonylgrupper inngår typisk i tre typer reaksjoner:
Ved 1. dannes et tetraedrisk addisjonsprodukt. Hvis karbonylforbindelsen var et syrederivat kan dette addisjonsprodukt undergå eliminasjon, som medfører dannelsen av en ny karbonylforbindelse
Xhosa-krigene
Xhosa-krigene er en samlebetegnelse for ni kriger som stod mellom amaXhosa–folket og europeiske nybyggere (boere, og etter hvert, også briter) fra 1779 til 1879 i det som nå er provinsen Eastern Cape i Sør-Afrika. Krigene førte til at Xhosaene mistet det meste av sitt land.
Thøger Binneballe
Thøger Leonard Binneballe (født 1815 i København, død 1900) var byggmester og arkitekt.
Xhosa-krigene
Uenigheter mellom boerne og xhosaene stod om det gode beitelandet, og endte i flere trefninger og krig. Boerne hadde skytevåpen og møtte et xhosafolk som ikke var forberedt på denne typen strid. Da Storbritannia gikk inn i Kappkolonien i 1806, ble det sendt styrker for å hjelpe boerne, og i 1811 begynte de å renske landet for xhosaer. Rundt 4 000 britiske kolonister ble plassert ved Fish River.
Karbonyl
Reaksjoner
2. er som regel kun første trinn i en lengre reaksjonsvei. Det forøker reaktiviteten av karbonylgruppen, så reaksjoner av typene 1. og 3. går lettere.
Thøger Binneballe
Han innvandra til Norge på slutten av 1830-tallet. I Christiania tok han borgerskap som murmester, og han var sentral i bygginga av en rekke av hovedstadens sentrale bygg. Binneballe var blant annet murmester ved oppførelsen av Oscarshall og Stortinget og byggeleder for Rikshospitalet i Pilestredet. Han tegna også flere bygninger, blant annet Karl Johans gate 39 (1844), som vakte oppsikt ved å være den første bygården i hovedstaden med fire etasjer. I 1856 oppførte han Kirkegata 6 som kontorer for N.A. Andresens & Co (seinere Andresens Bank) og bolig for banksjefen. Boligen hadde byens første vannklosett, med dispensasjon fra sundhetsloven, som forbød private avløp til den kommunale kloakken. Gården er nå en del av Norges Banks bygningskompleks i Kvadraturen.
Karbonyl
Reaksjoner
α-H'et, dvs. et H-atom som sitter på et karbonatom direkte bundet til en karbonylgruppe er surt. Dets pKa er ca. 20 for aldehyder og ketoner og ca. 25 for syrederivater. (Dvs. virker ikke som syre i vandig løsning.) Fjerning av dette H med base medfører dannelse av et enolat, som er nukleofilt på α-C'et
Thøger Binneballe
Andre arbeider som arkitekt var Prinsens gate 3b (1861), Wergelandsveien 27 (1864) og tre villaer på Drammensveien, det som nå er Henrik Ibsens gate 51 (Nobelinstituttet) og 53 (Norske Liv-gården) samt Inkognitogata 37 (Algeries ambassade).
Binneballe var aktiv i Christiania Haandværksforening og blei i 1886 foreningas første æresmedlem. Han var medlem i flere offentlige kommisjoner som krevde teknisk kyndighet, bl.a. i forbindelse med bygginga av Trefoldighetskirken og restaureringa av Gamle Aker kirke. Han var Kirkedepartementets konsulent i bygningsspørsmål. I 1861 fikk han i oppdrag å lage forslag til standardiserte skolebygg, ettersom det året før var vedtatt en lov om «almueskolevæsenet paa Landet», som krevde at det skulle opprettes faste skoler til erstatning for omgangsskolene. Binneballe leverte tegninger til åtte ulike bygninger i sveitserstil beregna for mellom 21 og 50 barn, og til dels med lærerbolig inkludert.
Nett-tv
Nett-tv, også kalt web-tv, strømme-tv og internett-tv, er digital kringkasting av fjernsyn og video over internett. Dette er i motsetning andre kringkastingsformer som bakkenett, kabel-tv og satellitt-tv. Nett-tv innebærer at bilde og lyd strømmes fra en avsender til en mottaker. Avsendere kan være kringkastingsselskaper, tradisjonelle tv-kanaler, videostrømmetjenester, aviser, filmselskaper og andre profesjonelle aktører. Men også enkeltpersoner, firmaer, institusjoner og departementer tilbyr ulike former for nett-tv. IPTV er en form for nett-tv.
Sendingene kan være både direkte og i opptak, og innholdet kan variere fra egenproduserte sendinger som nyheter, sport, underholdningsshow og tv-serier, til filmer og pressekonferanser. Nett-tv kan være både gratis eller reklamefinansiert, mens andre tilbydere kan kreve at brukeren både registerer seg og betaler for å få strømmet innholdet. Sistnevnte gjelder særlig videostrømmetjenester som Viaplay, Netflix, Prime Video, Disney+ og HBO Max. Nett-tv vokste i utbredelse parallelt med fremveksten av internett utover i 1990-årene, og rundt 2000 tilbød de fleste store tv-kanalene nett-tv via sine nettsider. Mange tradisjonelle aviser og rene nettaviser har også lansert egne nett-tv-sendinger. I Norge er VGTV, fvntv, Dagbladet TV og ABC TV eksempler på slike nett-tv-tilbud.
Mange nett-tv-tjenester er gratis og reklamefinansiert, som YouTube, Vimeo og nettaviser. Noen ikke-kommersielle nett-tv-tjenester er gratis, som NRK TV og sendinger fra private og offentlige institusjoner som Stortinget og politiske departementer. Andre tjenester, særlig videostrømmetjenester, krever registering og betaling.
Referanser
Télévision par ADSL
We Are Motörhead
We Are Motörhead er det 16. studioalbumet til heavy metal-bandet Motörhead.
Mingtan vannkraftverk
Mingtan vannkraftverk er et system av demninger og tunneler for vannkraftverk i Taiwan. Det er et pumpekraftverk som ble påbegynt i 1981 og sto ferdig i 1989, og demmer sammen med andre kraftverk opp den store Sol-måne-sjøen, som er Taiwans største innsjø med 11,6 km².
Fallhøyden (hydraulig head) er på 380 meter.
Arkeologiåret 1860
Arkeologiåret 1860 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1860.
Power of Ten
Power of Ten er det tiende studioalbumet til den irske sangeren og låtskriveren Chris de Burgh. Albumet ble utgitt i 1992.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Chris de Burgh.
Denise Ly-Lebreton
Denise Ly-Lebreton (1909? i Frankrike – 24. mai 1995) var en fransk sinolog, forfatter og oversetter.
Liv og virke
I 1953 flyttet hun til Folkerepublikken Kina og ble professor ved Pekinguniversitetet. Senere arbeidet hun som lektor og oversetter ved Forlaget for fremmedspråklig litteratur, der hun blant annet befattet seg med oversettelsen av Mao Zedongs Utvalgte verker til fransk.
Barysj (elv)
Barysj (russisk: Бары́ш) er ei elv i Uljanovsk oblast i Russland. Den er ei høyre sideelv til Sura (i Volgas nedbørfelt). Den er 247 kilometer lang, med et nedbørfelt på 5 800 km². Elva renner gjennom de nordlige delene av Volgahøydene, og den er islagt fra november til april. Ved elva ligger byen Barysj.
Denise Ly-Lebreton
Liv og virke
Den 5. oktober 1966 fremstod hun i avisen Rénmín rìbào 《人民日报》 i et bilde sammen med Mao Zedong, og der bar hun på et rødegardist armbind.
Hennes aske ble bisatt i Babaoshan revolusjonære gravlund i Beijing.
Gil-galad
Erinion Gil-galad er en skikkelse i J.R.R. Tolkiens fantasiverden Midgard og dukker opp både i Silmarillion og Ringenes Herre.
Hans farsnavn på quenya var Artanáro, overført til Rodnor på sindarin, men var mest kjent med hans morsnavn Gil-galad og hans epessë (honnørtittel), Ereinion.
Det er spekulert om at Gil-galad sto bak i Nargothrond mens Nargothronds hær – ledet av Turin og Orodreth – dro ut for å kjempe mot Glaurung, alle drakers far. Gil-galad klarte å rømme ut av byen selv om hans søster ble kidnappet, og han flyktet til Sirions munning og dro derfra til Balar-øyene. Etter Turgons dødsfall, gikk kongetittelen videre til Gil-galad – som var det siste overlevende, mannlige medlemmet av Finarfins hus.
Etter vredens krig og slutten av første tideverv, grunnla Gil-galad et rike i kystområdet av Lindon langs kystene av Belegaer, den store sjøen. På dets høyde, strakte hans rike seg mot øst og så langt som til Tåkefjellene. I løpet av det meste av andre tideverv nøt Gil-galad godt av vennskapet til Númenoranerne. En stor númenoransk hær hjalp ham til å stå imot et angrep fra Sauron etter at han hadde smidd Den ene ringen. Gil-galad hadde spydet Aeglos.
Etter Númenors fall, dannet Gil-galad Det Siste Forbund med Elendil som var høykongen over Dúnedain, mot Sauron som hadde overlevd destruksjonen av Númenor og returnert til hans rike, Mordor. Det siste Forbund vant en stor seier i slaget ved Dagorlad, og beleiret deretter Barad-dûr i syv år. I løpet av den harde beleiringen av Barad-dûr (slaget ved Dommedagsberget), ble begge høykongene drept.
Gongboxia-demningen
Gongboxia-demningen (公伯峡水电站) er en demning med vannkraftverk under bygging i elva Huang He i Qinghai-provinsen, i det nordlige Kina. Vannkraftverket har en kapasitet på 1.500 MW, fordelt på 5 x 300 MW-turbiner.
Gil-galad
Historien om Gil-galad levde videre gjennom tredje tideverv, det vil si, gjennom Ringenes Herre-historien.
Gongboxia-demningen
Demningen er 132 meter høy.
Jondal
Jondal var en kommune langs Hardangerfjorden i tidligere Hordaland. Den grenset i øst mot Ullensvang og i sør mot Kvinnherad. Over fjorden ligger Kvam kommune. Jondal ble 1. januar 2020 slått sammen med Odda og Ullensvang til en kommune under navnet Ullensvang.
Kommunevåpenet for Jondal viser tre skråstilte båtshaker, i gull på rød bunn. Båtshakene skal vise framover og samtidig vise hvor viktig båten var for arbeid og transport i Jondal.
Areal og befolkning
De fleste innbyggerne bor i Kysnesstrand, Torsnes, Solesnes, Svåsand, Jondal og Herand. Innover mot Folgefonna ligger bygdene Nedre og Øvre Krossdalen. Fra 1. januar 2013 ble grendene Gausvik, Årvik, Årsand og Hesvik med 41 personer etter søknad overført fra Kvinnherad kommune.
Deler av isbreen Folgefonna ligger i kommunen. Folgefonn sommerskisenter har vintersportstilbud i sommerhalvåret.
Politikk
Ved kommunevalget i 2015 var det 884 stemmeberettigede i kommunen. Avlagte stemmer var 637, d.v.s. 72,6 prosent. Kommunestyret har 17 representanter. I perioden 2015-2019 er fire partier representert:
Jon Larsgard (Sp) er ordfører og Reidun Haugen Dalseth (KrF) er varaordfører.
Kilde: Regjeringen.no - valg 2015
Næringsliv
Jondal stål (Jondal Precision Industries) er en av de største bedriftene i Jondal, og den som har vært lengst i sammenhengende funksjon. Metallbedriften ble etablert i 1938 og drives nå av tredje generasjon i familien.
Akvakultur har blitt en viktig næringsveg de siste årene. Aqua Farms bygde i 1986 smoltanlegg i Herand. Det sysselsatte 12-15 personar i 2006 med produksjon av 1,3 millioner smolt, og på et tilhørende matfiskanlegg.
Eidesfossen kraftverk ligger i kommunen, mellom Espelandsvatnet og Eidesvatn. Flere småkraftverk er også bygd de senere år.
Jordbruk, tjenesteytende næringer, mindre industribedrifter.
Kommunikasjoner
Der er ferjeforbindelse til Tørvikbygd på nordvestsida av Hardangerfjorden. Fylkesveg 550 går til Odda via Utne (ferje til Kvanndal og Kinsarvik.) Strekningen til Odda er 81 km via Utne og beregnet kjøretid er 1 time og 24 minutter. Alternativt kan man kjøre fra Jondal til Odda gjennom Jondals- og Folgefonntunnelen, en strekning på 39 km og kjøretid på 40 minutter.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Hereiane som er et natur-/fjellområde mellom Herand og Jondal. Naturen her er svært særegen og er tilrettelagt med stoppested, vegtoalett, og bord og benker.
Severdigheter
Naturen: Jondal i seg selv er en severdighet. Fantastisk natur med høye fjell og fjord; muligheter for turer i vakker natur, bading og fiske. Isbreen gjør det mulig å gå på ski hele sommerhalvåret. Nær 40 turstier er merka og skilta, med stort spenn i lengde og vanskegrad. Eksempler: Elvastien nær sentrum er snaut 2 km og lett, mens Pilegrimsvegen og Buførevegen går over fjellet mot Sørfjorden, og er krevende. Sherpaer fra Nepal har laga fine steintrapper på deler av disse rutene over fjellet.
Her finnes også Folgefonna Sommarskisenter.
Veien til Jerusalem
Veien til Jerusalem er første bind i en historisk trilogi om korsfareren Arn Magnusson, skrevet av den svenske forfatteren Jan Guillou og utgitt for første gang i Sverige i 1998. De to neste bøkene i trilogien er Tempelridderen og Riket ved veiens ende, foruten en selvstendig oppfølger, Arven etter Arn.
Ramme for historien
Sverige hadde på denne tida blitt kristnet mer eller mindre frivillig, og kirkemakten var stor. Det gjaldt å holde seg på god fot med både kirken og – for de mer religiøse – Gud, alt ettersom hva en ville. Var man kirkens venn, hadde man også gode sjanser til å lykkes ellers. Oblater til klostre, bygging av kirker og andre gaver som kunne styrke kirkens makt, posisjon og rolle i samfunnet var en dobbeltsikring for mange store menn.
Sveriges befolkning var delt opp i ulike ætter, som rådet over sine områder og gårder. Man sikret fred og velstand ved strategiske arrangerte ekteskap, og dette viser Guillou god innsikt i. De to mest rådene ættene på denne tida, slik det står skrevet i Arn-bøkene, var Folkungætten og Sverkerne. Andre mindre ætter – som Pålsætten – hadde også en viss rolle.
Historien
Boka starter i år 1150 med at fru Sigrid får et syn fra Gud. Hun ser hester, vakre og friske, og en mann som rir en av dem. Hun vet ikke hvem han er, og han har et skjold med et symbol hun ikke kjenner på – bakgrunnen er hvit, med et rødt kors, av blod, på. Samtidig innser hun noe som blir lurt for både henne og kirken. Hun gir bort arvegården Varnhem til Cisterciensermunkene så de kan bruke det til kloster, og flytter selv til sin manns gård, Arnäs.
Sigrid er gravid med Arn når hun får synet. Noen måneder senere blir Arn Magnusson født, som sønn av Sigrid og hennes mann Magnus Folkesonn, andre sønn i familien etter Eskil. Han vokser opp på Arnäs, men fem år gammel faller han ned fra et høyt tårn på gården. Foreldrene bønnfaller Guds Moder, Maria, om å redde sønnens liv. De lover å gi ham til Guds arbeid her på jorda. På mirakuløst vis overlever Arn, og blir helt frisk igjen. Foreldrene utsatte å gi ham bort en stund, men da Sigrid blir alvorlig syk, ser de på det som et varsel fra Gud, og Arn blir tatt opp som oblat hos munkene på Varnheim. I klosteret lærer Arn latin og fransk, han leser diverse litteratur, kristen som verdslig, og lærer å mestre mange praktiske ferdigheter – ikke minst våpenkunst. Å ri, håndtere et sverd som en mester og skyte bedre enn de fleste ble etterhvert viktig for Arn. Arn var dessuten en dyktig sanger, og i begynnelsen av sin tid i klosteret var han sopranstemmen der. Etter et par år flytter han og munkene til klosterkirken i Vitskøl, som får navnet Schola Vitae, Livets Skole.
Mer enn ti år etter at han begynte utdanninga si i klosteret, som 17-åring, blir han sendt tilbake til farsgården og verden. Han har kunnskaper og begavelser utenom det vanlige på mange måter, men på en annen side mangler han erfaring utenfor klosteret. Møtet med den verdslige verden forskrekker ham, vant som han er til at alle holder lovene, er oppriktige og kjemper imot synden. Skikker som, etter hans mening, ikke er gode, har han hardt for å venne seg til. At noen er verd mer enn andre, forvirrer ham mye.
Filmåret 1953
Filmåret 1953 er en oversikt over lanserte filmer, fødte og avdøde filmpersonligheter i 1953.
Veien til Jerusalem
Historien
Etter en tid utenfor klosteret blir han spurt om å synge i en kirke, som han svarer ja til. Her møter han vakre Cecilia Algotsdotter fra Pålsætten, som han forelsker seg håpløst i. Ettersom Arn er av Folkungætten, kan et ekteskap mellom disse to gjøre mye nytte for seg. De blir lovet å gifte seg, men «synder kjødelig» – har samleie før ekteskapet. På grunn av dette, og Cecilias sjalu søster Katarinas renkespill, blir Arn dømt til tjue års tjeneste som tempelridder i det Hellige Land, mens Cecilia må tilbringe tilsvarende tid i klosteret Gudheim.
Filmåret 1953
Fødsler
|| skuespiller, sanger, teaterregissør og teatersjef || align=center| || align=center| - ||
|| skuespiller || align=center| || align=center| - ||
kjent som Hulk Hogan || || wrestler og skuespiller || align=center|  || align=center| - ||
|| skuespiller og regissør || align=center| || align=center| - ||
Armin Shimerman
Armin Shimerman (født 5. november 1949 i Lakewood i New Jersey i USA) er en amerikansk skuespiller. Han er gift med skuespillerinnen Kitty Swink.
Liv og virke
Da Armin var 16 flyttet familien til Los Angeles hvor moren meldte ham inn i en teatergruppe for å prøve å utvide hans sosiale sirkel. Han gikk på University of California at Los Angeles og ble valgt ut til å være lærling på Old Globe Theater i San Diego. Han begynte å spille i teater og flyttet til New York. Han dro senere tilbake til Los Angeles, hvor han fikk roller i to CBS-serier, noe som var starten på hans karriere innen TV.
Shimerman er kanskje mest kjent for å ha spilt den ferengiske bartenderen Quark i Star Trek: Deep Space Nine. Før han fikk denne rollen spilte han en annen ferengi i episoden The Last Outpost i Star Trek: The Next Generation.
Shimerman er en av seks skuespillere (de andre er Jonathan Frakes, Marina Sirtis, John de Lancie, Michael Ansara and Richard Poe) som har spilt den samme karakteren på tre forskjellige Star Trek-serier. Han spilte Quark i The Next Generation, Deep Space Nine og Voyager.
Shimerman er også kjent for å ha spilt rektor Snyder i Buffy the Vampire Slayer. Han har også spilt en nox i Stargate SG-1 og caddyen Stan i en episode av Seinfeld. Han var også stemmene til skurken Toad i videospillet X-men Legends og den onde Dr. Nefarious i Ratchet and Clank 3: Up Your Arsenal.
Armin Shimerman har skrevet en serie science fiction-bøker om personen John Dee.
Tokyo Tower
Tokyo Tower (東京タワー Tōkyō tawā) er et 332,6 meter høyt tårn i Minato-ku, Tokyo, Japan. Tårnet er basert på Eiffeltårnet i Paris.
Tårnet har to observasjondekk. Det første ligger 150 meter over bakken, det andre 250 meter. Begge dekkene gir et 360 graders overblikk over byen, og på klare dager kan man se Fuji-fjellet (Fuji-san).
Tokyo Tower opptrer ofte i både manga og anime.
Vitensenter
Et vitensenter er et populærvitenskapelig opplevelses- og læringssenter innen matematikk, naturvitenskap og teknologi hvor de besøkende lærer ved å eksperimentere selv. I et vitensenter kan barn og voksne utforske fenomener knyttet til natur, miljø, helse og teknologi gjennom egen aktivitet og i samarbeid med andre.
Et vitensenter legger stor vekt på å formidle kunnskap, utdanning og arrangerer ofte kurs og aktiviteter for så vel barn som voksne.
Konseptet vitensenter i moderne sammenheng er et senter hvor besøkende selv guider seg gjennom utstillingen og utforsker og finner ut mer om de enkelte temaene som presenteres. Et vitensenter er et annerledes tilbud enn et klassisk museum: hvor vanlige museer tilbyr statiske utstillinger som gjerne vises i glassmontre, er et vitensenter bygget opp som et interaktivt «hands on»-senter, hvor besøkende selv må engasjere seg for å få noe ut av ulike utfordringer.
Norske vitensentre
Vitensentersatsningen i Norge er en del av regjeringens realfagssatsning. Det er i Norge 9 regionale Vitensentre som har definerte geografiske områder som sine nedslagsfelt.
Listen nedenfor er fra www.vitensenter.no, og gjenspeiler de museene som selv definerer seg som vitensentre. Sentrene som presenteres her er ikke nødvendigvis rene vitensentre, men kan ha en blandet utstilling.
Hanna Winsnes
Hanna Winsnes (født Hanna Olava Strøm 23. august 1789 i Drammen, død 19. oktober 1872 i Vang i Hedmark) var en norsk forfatter. Hun skrev kokeboka Lærebog i de forskjellige Grene af Husholdningen.
Liv
Foreldrene var borgermester Jens Henrich Strøm (1729–1809, fra slekten Hagerup) og Karen Tyrholm Plathe (1755–1805).
Winsnes var gift med presten og stortingsmannen Paul Winsnes, og sammen fikk de åtte barn. Winsnes fulgte ektemannen i hans prestekall flere steder på Østlandet. Lengst bodde de på Tanum prestegård ved Larvik 1830–1845, og i Vang i Hedmark fra 1845. Hun og mannen kom første gang til Vang i 1819 da han ble kapellan der under Abraham Pihl. Paul Winsnes og Abraham Pihl gikk dårlig sammen og han søkte seg bort fra Vang. Hun var brordatter av presten og forfatteren Hans Strøm, og oldemor til forfatteren Barbra Ring, som ga ut en biografi om henne under tittelen For hundrede aar siden. Datteren Maren Winsnes var også forfatter. Hanna Winsnes' tipp-tippoldebarn Hilde Diesen har også gitt ut bøker om sin tipp-tippoldemor.
Utenfor Vang prestegård (nå Toneheim folkehøgskole) står det en minnestein over Winsnes. Den ble avduket i 1939 av Henriette Schønberg Erken – en annen kokebokforfatter. . Den nye storsalen på Ener skole på Ridabu har fått navn etter Hanna Winsnes.
Forfatterskap
Hun skrev en av de mest berømte norske kokebøkene, Lærebog i de forskjellige Grene af Husholdningen. Den kom ut i 1845 og omfattet alt fra matlaging og slakting til husdyrstell og hagedyrking. Boka har kommet i fjorten opplag. Hun ga senere ut Husholdningsbog for tarvelige Familier i By og Bygd (1862), som også kom i flere opplag.
Winsnes skrev også om andre ting enn husstell: både dikt, romaner og sakprosa. Blant annet ga hun ut Grevens Datter i 1841 under pseudonymet «Hugo Schwartz», og barneboka Aftnerne paa Egelund (1852). Hennes oldebarn Barbra Ring skriver i sin biografi For hundrede Aar siden at psevdonymet var hentet fra oldemorens første novelle De to Antonymer. Novellens helt er en glad student ved navn Hugo Schwartz, og Ring mener at Hannas bror Peder «er sikkerlig forbillede til studenten som havde et godt Hoved naar han blot vilde bruge det, og sjelden var forlegen for Svar.» Ifølge oldebarnet Barbra Ring var hennes siste litterære arbeid oversettelsen av Theodor Fliedners Liederbuch für Kleinkinderschulen (= «Sangbok for småbarnsskoler») i 1867, da hun var 78 år gammel.
I 1844 utga Winsnes under navnet «Hugo Schwartz» en kriminalroman, Det første skritt om brødrene Ernst og Alexander som er oppvokst på en liten gård i Trøndelag. Alexander er odelsgutt, ærlig og arbeidsom, mens den yngre broren Ernst er en småkjeltring. Gradvis får historien innslag av mord og en mørk familiehemmelighet, men gir også et levende tidsbilde av det trønderske bondesamfunnet Winsnes kjente så godt. Skilling-Magazinet skrev 10. november 1866 at med unntak for Hanna Winsnes, Camilla Collett og Marie Colban var det uvisst hvor mange norske kvinner som levde «af sin Pen; de andre Damer, som skriver, lader blot høre fra sig saadan leilighedsvis.»
Offer for satire
I 1890 skrev Arne Garborg en satirisk anmeldelse av Hanna Winsnes's Kogebog i tidsskriftet Samtiden, hvor han gjør narr av det han oppfatter som den troskyldige prestefruens ureflekterte holdninger til datidens klassesamfunn. Innledningen er en norsk litterær klassiker. Dette utdraget skildrer det idylliske livet på prestegården:
Gatenavn
Hanna Winsnes er hedret med gatenavn i flere norske kommuner.
Tobias Stephan
Tobias Stephan (født 21. januar 1984) er en sveitsisk ishockeyspiller.
Walter Anderson (folklorist)
Walter Arthur Alexander Anderson (født i Minsk i Hviterussland 10. oktober 1885, død i Kiel 23. august 1962) var en tysk-estisk folklorist. Han regnes som en av de mest betydningsfulle tysktalende folklorister i det 20. århundre, og var en av frontfigurene innenfor den folkloristiske historisk-geografiske metode, også omtalt som den (finske skole).
Tobias Stephan
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 9.-plass med det sveitsiske laget.
Walter Anderson (folklorist)
Biografisk skisse
Walter Anderson var av estisk og tysk avstamming, ble født i Minsk, og vokste opp i Kazan, hvor hans far, Nikolai Anderson, var professor i Finsk-ugriske språk ved Universitetet. Hans brødre statistikeren Oskar Anderson (1887–1960) og astrofysikeren Wilhelm Anderson (1880–1940) ble også berømte forskere innenfor sine respektive disipliner.
Walter Anderson startet sine studier ved Det historisk-filologiske fakultet ved Det statlige universitet i Kazan. Her mottok han i 1909 et stipendium for å studere vesteuropeisk litteraturhistorie ved Statsuniversitetet i Sankt Petersburg, hvor det i 1911 lyktes ham å ta magistergraden. I 1912 fikk Walter Anderson sin første akademiske stilling, som privatdosent i vesteuropeiske litteraturhistorie og lektor i italiensk ved Universitetet i Kazan. Her var det at han i 1916 for sin avhandling, skrevet på russisk, over gåteeventyret om presten som fikk klokkeren til å møte i sitt sted for å besvare kongens spørsmål, ble kreert som dr. philos.. Doktorgradsemnet ble godkjent innenfor fagområdet Allmenn litteraturhistorie. I 1918 ble Walter Anderson ordinert til professor ved lærerstolen for vesteuropeisk litteraturhistorie ved Universitetet i Kazan, men måtte på grunn av revolusjonsuroen avstå fra å tre inn i stillingen. Han ble i 1920 kalt til professor i folkloristikk ved det nyåpnede Universitetet i Tartu (tidligere Dorpat) i Estland) og reiste dit sammen med sin eldre bror Wilhelm Anderson. Til å begynne med foreleste Walter Anderson på tysk, men fra 1922 holdt han alle sine forelesninger på estisk. Walter Anderson oppholdt seg ved denne læreranstalten inntil han i 1939, sammen med andre tysk-baltere, ble tvunget av russerne til flytte til Königsberg. Ved slutten av andre verdenskrig reiste Walter Anderson til Kiel, hvor han tilbrakte resten av livet.
Kaiser und Abt
Doktoravhandlingen fra 1916 fikk senere tillagt en del 2. Det første tilleggsmanuskriptet skal ha blitt flammenes rov, men Walter Anderson gikk straks igang med å rekonstruere og gjenskape det hele. Den komparative eventyrmonografien ble omsider utgitt samlet på tysk i 1923, i serien Folklore Fellows' Communications, med tittelen Kaiser und Abt. Avhandlingen regnes som Walter Andersons viktigste verk. Her var nær 640 muntlig traderte og litterære varianter av eventyrtypen «Presten og klokkeren» (AT 922) gjort til gjenstand for en storslått internasjonal undersøkelse.
I studien grupperte han variantene og delte eventyrtypen opp i 18 hovedformer. Dernest viste han hvordan de alle lot seg føre tilbake til en original grunnform, arketypen. Historisk postulerte han med en arkepoet innenfor et jødiske miljøet på 600-tallet, mens resultatet av den geografiske bestemmelsen var at han mente eventyret var oppstått enten i Palestina eller blant landflyktige jøder i Egypt. Avhandlingen om «Presten og klokkeren» var banebrytende både med hensyn til oppfatningen av eventyrenes utvikling, vekselvirkningen mellom litterær og muntlig formidling, og årsakene til fortellertradisjonenes store grad av stabilitet.
Han kastet seg over nok en større komparativ studie av skjemtesagnet, Der alte Hildebrand, som blant annet er kjent som nr. 95 i brødrene Jacob og Wilhelm Grimms Kinder- und Hausmärchen.