cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Võnnu kommune
Vara  (estisk: Võnnu vald) er en tidligere landkommune i Tartu fylke i det østlige Estland. Kommunen lå sørøst i fylket, og hadde cirka 1 210 innbyggere og et areal på om lag 233 km². Kommunens administrasjonssenter lå i Võnnu med 398 innbyggere.
François Joseph Paul de Grasse
Han var født i Bar-sur-Loup, i dagens Alpes-Maritimes. Da han var elleve år gammel, gikk han inn i Malteserordenen som væpner til stormesteren. I 1734 ble de Grasse fenrik på skipene til Malteserordenen og i 1740 gikk han inn i tjeneste for den franske marine.
Den amerikanske uavhengighetskrigen startet i 1776, og den franske marinen fikk i oppdrag å støtte den amerikanske sak mot Storbritannia. De Grasse var kommandant av en avdeling og tjente under Louis Guillouet i det første slaget ved Ushant fra 23. til 27. juli 1778. Han sluttet seg til flåten til Charles Hector i Karibia i 1779 og utmerket seg i slagene ved Dominica og St. Lucia i løpet av 1780 og ved Tobago i 1781. Han bidro til erobringen av Grenada og tok del i tre trefninger utkjempet av Luc Urbain de Bouexic mot admiral Rodney i slaget ved Martinique.
Han kom Washington og de Vimeur til unnsetning med 3000 menn fra Saint-Dominique. De Grasse gikk i land med de franske forsterkningene i Virginia og vant umiddelbart etterpå en avgjørende seier mot en britiske flåte i slaget ved Chesapeake i september 1781. Han drev bort de britiske styrkene og la kysten under blokade helt til lord Cornwallis overgav seg. Dette sikret uavhengigheten til USA.
Hans sønn Alexandre de Grasse publiserte Notice biographique sur l'amiral comte de Grasse d'après les documents inédits i 1840.
Laguna Beach
Laguna Beach kan peke til følgende:
Citadels (spill)
Citadels er et kortspill hvor handlingen er lagt til middelalderen. Målet med spillet er å bygge den byen som tilsammen har mest verdifulle bydeler. Spillet er laget av Bruno Faidutti og er gitt ut av Fantasy Flight Games. I Skandinavia er det distribuert av Midgaard Games. Første utgivelse var i år 2000. Spillet er for 2 – 7 spilleren, fra 10 år.
Spillets gang
Hver spiller velger en skikkelse etter tur. Dette valget er hemmelig. Når alle spillerne har valg en skikkelse, så skal en og en spiller utføre handlingen til den skikkelsen de har valgt. Rekkefølgen til skikkelsene er den samme hele spillet, men siden en spiller kan være forskjellige skikkelser fra runde til runde, så er det ikke noen bestemt rekkefølge på spillerne. Den spilleren som velger konge- skikkelsen, får tildelt kronebrikken. Den spilleren som har kronebrikken får velge skikkelser først neste tur. Spillet er slutt når en spiller har bygget åtte bydeler. Den som har størst samlet verdi på bydelen vinner.
Utvidelse
I utvidelsen kom det ni nye skikkelser. Det er valgfritt om man vil benytte alle skikkelsene fra utvidelsen, eller om man vil kun benytte noen av de.
Fylkesvei 8108
Fylkesvei 8108 går gjennom Neiden i Sør-Varanger kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 352 (Finnmark).
Preah Pithu
Templene er ikke restaurerte i moderne tid, men mange av utskjæringene er fortsatt i god stand.
Hitman: Contracts
Hitman: Contracts er et actionspill utviklet av IO Interactive, utgitt våren 2004, til PC, PlayStation 2 og Xbox. Det er det tredje spillet i Hitman-serien.
Contracts er likt Hitman 2 på de fleste måter. Grafikken er ikke radikalt forbedret, selv om den utvilsomt er bedre, blant annet grunnet innføringen av grafiske effekter som gjør dødsanimasjonen en uvanlig opplevelse.
Jesper Kyd komponerte som vanlig musikken, men symfoniorkesteret utebled, og lydsporene består stort sett av elektronisk produserte relevante musikkstykker, for eksempel en kinabasert en i Hongkong. Enkelte av oppdragene har også veldig lite musikk, og legger fokusen på støyen fra regnet, som det er mye av i dette mørke spillet.
En forbedring er at vakter og andre blir mer forutsigbart mistenkelige, og at man for eksempel kan løpe uten å hele tiden frykte for sitt liv. De er likevel ikke slappe, så man må passe på å oppføre seg slik uniformen man er ikledd tilsier.
Historie
Contracts begynner med at 47 har blitt skutt, og entrer et hotellrom i Paris. Han føler seg dårlig og hallusinerer. Hver hallusinasjon bringer assosiasjoner til et oppdrag han tidligere har gjort, og innleder det neste. Det er altså ingen konkret sammenheng mellom oppdragene, som det var i Hitman 1 og 2. Etter hvert kommer det en fransk lege inn og gir ham en sprøyte med bedøvelse eller noe og fjerner kulen hans fra såret, noe som trolig redder ham.
Det første oppdraget er å flykte fra sinnssykehuset der Codename 47 avsluttet. Dette gjøres enkelt ved å kle seg ut som klone, ettersom sykehuset kryr av dem, og politistyrkene lar dem være, siden de ikke er ved sine fulle fem.
Neste oppdrag er å infiltrere en fetish-fest som foregår på en fabrikk for kjøttproduksjon i Romania. Man skal her drepe eieren av denne fabrikken og hans advokat, og finne bevis om at de har kidnappet kunden for mordets datter. Dette finner 47, i og med at datteren er drept av fabrikkeierens bror.
Neste oppdraget er å ødelegge en atomubåt i en fiktiv tidligere Sovjetstat. Det neste er å befri en student og sprintløper som har blitt kidnappet av en velstående britisk familie, som har som plan å bruke ham som «rev» i en gammeldags engelsk revejakt med hund som de skal ha senere.
Til slutt blir 47 brått vekket av at politiet har dukket opp, og at det skytes inn røykgranater og beskytes og ropes med ropert. Dette innleder siste oppdraget, som er å av ukjent grunn drepe en høytstående politimann, som «tilfeldigvis» er lederen for aksjonen mot hotellrommet ditt. Man må også flykte. Første halvdel av dette oppdraget er allerede gjort, siden to av målene er krysset av som drept i oppdragsloggen. Dette, sammen med en konvolutt 47 får av Diana på flyet derfra, lager en spennende overgang til det neste spillet i serien, Hitman: Blood Money.
Medeo
Medeo (kasakhisk: Медеу, uttalt [ˈmedʲeɥ]; russisk: Медео спортивный комплекс, Medeo sportivnyj kompleks) er en skøyte- og bandybane i fjellene ved Almaty (tidligere Alma Ata) i Kasakhstan. Banen ligger 1691 moh.
Historie
Den første Medeobanen i Almaty ble åpnet i 1951, og ble umiddelbart en suksess. Noen år senere ble imidlertid banen ødelagt av steinras, og den lå i flere år ubrukt.
Banen ble bygget opp igjen på 1970-tallet og kostet da 200 millioner norske kroner, og den ble gjenåpnet i desember 1972. I årene som fulgte kom et skred av nye verdensrekorder, og russiske skøyteløpere inntok rekordlistene og adelskalenderen. I vårmånedene lå russerne «på været» og gikk svært gode løp. Mange mente at Medeo-banen skapte kunstig gode forhold, og ødela skøytesportens publikumsappell.
Banens hemmelighet, i tillegg til den tynne lufta, var de berømte fallvindene, som gjorde at skøyteløperne hadde medvind nærmest rundt hele banen. På samme måte som været kunne gjøre forholdene perfekte, kunne vinden og solen ofte forandre forholdene i løpet av dagen. Dette kunne gjøre forholdene veldig ulike for løperne. Dette hadde stor innvirkning på resultatene i det eneste VM for menn som ble avholdt på Medeo, VM i 1988. Til tross for dette vant amerikaneren Eric Flaim et fortjent mesterskap.
Etter at innendørs skøytebaner ble introdusert i 1986 mistet Medeo litt av magien og hegemoniet når det gjaldt verdensrekorder. Etter Sovjetunionens fall har banen forfalt på grunn av mangel på penger til vedlikehold.
Opprustning av Medeo
Den 6. januar 2006 i Kuwait ble Almaty tildelt de sjuende Asiatiske vinterlekene 2011. Bandy var eneste sporten som ble arrangert på Medeo da. Regjeringen i Kasakhstan har satt av 276 mil. US$ til opprustning av anleggene i Medeo-dalen fra like nedenfor Medeo og opp til Chimbulak (Skianlegg) øverst i dalen. Det ble også sommeren 2008 satt opp nye master for nytt heisanlegg som strekker seg fra ca. 500 m. nedenfor Medeo og har trasé på vestsiden av skøytebanen og videre over demningen ovenfor Medeo og videre helt opp til Chimbulak 2260 moh. Det blir da tilsammen 4 heiser fra ca. 1680 moh. nedenfor Medeo og helt til toppen av Chimbulak 3163 moh. Medeo er den viktigste arena for Bandy-VM 2012.
Kjente løp
I løpet av 14 dager – fra 15. mars til 29. mars 1975 – senket Jevgenij Kulikov og Valerij Muratov verdensrekorden på 500 m fem ganger, fra 38,0 til 37,00.
I tillegg til de offisielle verdensrekordene ble det en rekke ganger gått under gjeldende verdensrekord i uapproberte stevner. Blant annet gikk Sergej Martsjuk 3000 m på 3.56,65 i 1977 – 11,6 sekunder under gjeldende verdensrekord. Dette var verdens beste tid på distansen i 15 år. Under tredjedags stevnedag (28. desember 1983) av Nikolaj Kiseljov memorial løpene gikk Igor Malkov som den første i verden under 14 minutter på 10 000 meter med tiden 13.54,81 (gjeldende offisiell verdensrekord da var T. Gustafsons tid fra EM 1982 i Oslo på 14.23,59), en tid som ikke ble underskredet før Geir Karlstad gjorde det innendørs under et verdenscupstevne 6. desember i Olympic Oval, Calgary nesten fire år senere. Tiden til Malkov ble heller ikke godkjent som offisiell verdensrekord av ISU.
Mesterskap
De kasakhstanske mesterskap på skøyter har flere ganger blitt arrangert her på 2000-tallet.
Det ble også arrangert verdenscup her i 1995/96-sesongen
Thomas Grey, 2. marki av Dorset
'''Thomas Grey, 2. marki av Dorset''' (født 1477, død 1530) var en engelsk adelsmann. Han arvet tittelen marki av Dorset av sin far Thomas Grey, 1. marki av Dorset ved hans død i 1501.
Dorset ledet i 1512 et mislykket felttog i Frankrike. Henrik VIII av England hadde inngått en allianse med Spania og Pavestaten rettet mot Frankrike. Dorset la i juni 1512 ut fra Southampton med 12 000 mann. De nådde Fuentarabbia, hvor de skulle møte spanske styrker og sammen med dem angripe franskmennene. Men Ferdinand II hadde andre planer; mens de franske styrkene var bundet opp i kamper med engelskmennene erobret han Navarra og erklærte så at felttoget var over. Dermed måtte Dorset reise hjem uten noen fremgang å vise til.
Langvannet (Aurskog-Høland)
Langvannet er et vann sør for tettstedet Lierfoss i Aurskog-Høland kommune i Viken. Vannet var tidligere drikkevannskilde. Vannet brukes i dag mye til rekreasjon og bading.
Dammen ved Langvannet er utløp for Kvernbekken, som renner ned til Lierelva (Akershus) forbi Halvorsrud.
Det må ikke forveksles med Langvann, som også ligger i Aurskog-Høland, nordøst for Lierfoss.
Thomas Stafford
Thomas Patten Stafford (født 17. september 1930) var en amerikansk astronaut og general i flyvåpenet. Han var med på tre ulike NASA-prosjekter, henholdsvis to ferder i Gemini-programmet, Apollo-programmet og Apollo-Soyuz Test Prosjektet.
Romferder
Stafford var backup for Gemini 3.
Fru Inés
Fru Inés er en roman av den norske forfatteren Amalie Skram, utgitt i 1891. Romanen ble først utgitt sammen med noen noveller under tittelen Kjærlighed i Nord og Syd.
Romanen regnes blant Skrams ekteskapsromaner, sammen med Constance Ring, Forraadt og Lucie. Hovedpersonen Inés er spansk, gift med en «rik, brutal og pervers gammel svenske» ; paret bor i Konstantinopel. Inés søker å forstå sin egen kvinnelighet og seksualitet, særlig sin manglende evne til seksuell nytelse. Romanen karakteriseres som «den dristigste og også dystreste utforskningen av frigiditetens årsaker og av den kokette kvinnens følelsesliv». Et forhold som hun innleder til en ung engelskmann fører henne ikke videre, men ender tvert imot med begges død.
Selv om det finnes skjematiske trekk ved romanen, regnet Skram den selv blant sine fineste bøker.
Axel Grönberg
Rolf Axel Einar Grönberg (født 9. mai 1918 i Norberg, død 23. april 1988 i Stockholm) var en svensk bryter som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.
Grönberg ble olympisk mester i bryting under Sommer-OL 1948 i London. Han vant den tredje tyngste vektklassen, mellomvekt opp til 79,0 kg, i gresk-romersk stil. I finalen beseiret han Muhlis Tayfur fra Tyrkia.
Fire år senere, under Sommer-OL 1952 i Helsingfors, vant han sin andre olympiske gullmedalje etter å ha beseiret finske Kalervo Rauhala i finalen i mellomvekt i gresk-romersk stil..
Vesterbrua
Vesterbrua, også kalt Gartnerløkka bro, er en veibro på europavei 18 i Kristiansand. Den strekker seg fra utløpet fra Baneheitunnelen ved Gartnerløkka i øst til Vesterveien ved utsiktspunktet Rundingen i vest. Her skifter skiltingen fra europavei 18 til europavei 39. Broen er en kassebro i betong med 18 spenn, der største spenn er 46 meter. Vesterbrua er 679 meter lang og ble åpnet i 1980.
Broen hadde opprinnelig to kjørefelt, men ble merket om i 2013. For å øke kapasiteten inn mot sentrum fikk broen to felt østover og ett felt vestover. Den endrede oppmerkingen betyr at feltene på broen er smalere enn vanlig. I østgående retning er det ytterste feltet 3,25 meter, mens det innerste kun er 2,40 meter bredt. I vestgåenderetning er kjørefeltet 3,35 meter bredt.
Hitman: Blood Money
Som med tidligere spill fra denne serien handler "Hitman: Blood Money" om en hovedperson kalt Agent 47, som blir tildelt forskjellige mål å myrde for å gjennomføre alle oppdragene. Bevæpnede vakter, sikkerhetskontroller, og en rekke andre hindringer forsøker å forhindre Agent 47s suksess. Spilleren får også tilgang til et kart som viser hvert topografiske område, og plasseringen av mål og tegn som kan hjelpe spilleren. For å fullføre oppdrag gjennomfører Agent 47 flere metoder for å eliminere de ulike målene.
Spilleren mottar betaling etter fullføring av hvert enkelt oppdrag, som igjen kan brukes til å oppgradere forskjellige våpen, eller bestikke autoriteter etter behov. Hvor mye penger spilleren mottar, avhenger av hvordan oppdrag ble gjennomført, men stille drap uten noen vitner gir den høyeste utbetalingen. Spillet introduserer også rivaliserende leiemordere. Når hvert oppdrag er fullført, vises en avis-artikkel som inneholder oppdragets resultater, våpenet som ble brukt, antall politi, sikkerhetsvakter eller sivile drept eller skadet, og hvor mange eventuelle vitner som var til stede. Skisser av Agent 47s ansikt vises også i avisen, og blir stadig mer nøyaktige etter hvert som karakterens beryktelse vokser.
Offroad Finnmark
Offroad Finnmark er et krevende terrengsykkelritt med start og mål i Alta. Det første rittet gikk av stabelen i 2009. Rittet er et årlig arrangement, bestående av flere ritt, 150 km, 300 km og 700 km, og er et krevende utholdenhetsritt. I tillegg arrangeres det barne - og familieritt.
Hitman: Blood Money
Handling
En amerikansk journalist, Rick Henderson, besøker en gård, for å snakke med tidligere FBI-direktør Alexander Leland "Jack" Cayne, i håp om å intervjue ham angående et angrep i Det hvite hus. Imidlertid avslører direktør Cayne at den egentlige årsaken bak intervjuet var for å høre en langt viktigere historie: Alle detaljene om leiemorder som bare går under kallenavnet Agent 47, tilhørende International Contract Agency (ICA) en organisasjon involvert i snikmord over hele verden. Men Rick tror ikke på eksistensen til noen Agent 47, som regnes som et myte.
Offroad Finnmark
Rittprofil
Offroad Finnmark 700 er et en-etappes sykkelritt på omtrent 700 km. Rittet har til sammen mellom 9 og 11 000 klatremeter. Rittet er dominert av teknisk sykling, med innslag av sykkelorientering ved hjelp av GPS og kart.
Traséen domineres av opparbeidede kjerreveger, stier og tråkk på Finnmarksvidda. Det er også områder med ekstremt krevende teknisk sti, myrer og elver. Terrenget er kupert og gjennomsnittsfarten er ca. 12 km/t.
Det kreves et svært høyt nivå av alle deltagere, og rittledelsen skal godkjenne hvert enkelt lag individuelt.
Rittet er på ca. 300 km og svinger innom flere fjellstuer og et grendehus (sjekkpunkter).
Begge rittene kjøres i en enkelt etappe med minimal mengde pålagt hvile. Uten midnattssolen kunne aldri løpet vært arrangert i dette formatet, den gjør det mulig for rytterne å sykle trygt døgnet rundt i svært krevende teknisk terreng. I tillegg til kart brukes GPS til å navigere rytterne over Finnmarksvidda. Med GPS kan det elektronisk vises hvor hver enkelt deltager befinner seg i løypa. Dette kan sees på rittets nettside.
Offroad Finnmark 150 er et nytt ritt, som arrangeres første gang i 2016. Det har tre kategorier: Solo, fatbike og junior.
Kategorier
Offroad Finnmark 300 og 700, samt of150 junior er av sikkerhetsgrunner lagritt. Det er tre klasser: Det må være 2-3 ryttere på hvert lag.
Of150 solo og fatbike er soloklasser med vanlig aldersinndeling.
Deltagere
Tidligere deltagere har vært norgesmestere, internasjonale vinnere, mesterskapsvinnere og mer. Noen av disse deltagerne er blant annet Gerit Pfuhl, Jon Kristian Svaland og Tor Halvor Bjørnstad.
Martinus Høgåsen
Ola Martinus Høgåsen, oftest omtalt som O.M. Høgåsen eller bare Martinus Høgåsen (født 2. august 1900 i Grue, død 1. november 1964 i Vågå) var skolelærer, forfatter, redaktør, arbeiderpartipolitiker (ordfører i Vågå i 5 år), avholdsforkjemper, folkeminnesamler, lokalhistoriker, og nynorskforkjemper.
Liv og virke
Ola Martinus var eldst i en søskenflokk på 10.
Han var av skogfinsk og svensk avstamming, og for å understreke dette kunne han også kalle seg Mattio Reisanen.
Etter å ha prøvd seg som skogsarbeider, ville han gå lærerskole. Sjøl om han var politisk radikal som resten av slekta var det ingen annen råd enn å gå til storbøndene i Grue og be om kausjon for lån til å gå på toårige lærerskole i Kristiania. Han fikk lån, kom inn og tok eksamen i 1921.
Samme året fikk han en lærerstilling i Skåbu, Nord-Fron, han ble der i 10 år. I 1931 flyttet han over til Kjørum skole i Kvam i Nord-Fron. Fra 1939 var han lærer og kirkesanger i Vågå, senere fikk han stillingen som skoleinspektør.
Høgåsen er et eksempel på en type skolelærer som ikke var så sjeldne i første halvparten av 1900-tallet. Lønna var god nok til å ha hjemmeværende hustru som tok seg av barn og hjem, dermed ble det mulig for læreren å engasjere seg i organisasjoner, kulturarbeid og lokalpolitikk. Han ga ut barnebøker og diktsamlinger, og i tillegg skrev han stadig avisartikler, dikt, prologer og foredrag. Han skal ha skrevet 4 000 artikler i partipressen. Han sto bak den nynorske versjonen av Internasjonalen, der han også fikk plassert nynorsksaken inn i klassekampen. Oversettelsen ble publisert i diktsamlingen hans Kolbein sterke og andre kvæde i 1929.
Våren 1940 organiserte han frivilligvern i Ottadalen etter oppfordring av den norske overkommandoen på Otta. Han ble avsatt som lærer av nazistene i 1941 og ble arrestert for illegalt arbeid to ganger. I 1942 ble han utvist fra Vågå og måtte holde seg i andre bygder så lenge krigen varte, bare med enkelte nattefrierferder hjem til kona og barna.
Kulturarbeid
Allerede mens han var i Nord-Fron startet han med å samle folkeminne og dette stoffet publiserte han i Årbok for Gudbrandsdalen. Han samlet også folkemusikk, og drev slektsgransking både i Nord-Fron og i Vågå. Han tok omkring 1960 initiativet til Bygdebok for Vågå og Sel.
Han var formann i Oppland lærarlag i et år og formann i Gudbrandsdalen Lærarmållag i 6 år, formann i Vågå lærarlag i 14 år, medlem av landstyret for Arbeidernes Avholdslag, styret i Noregs lærarmållag og styret i Noregs Mållag 1940-53, de tre siste årene som nestformann. Som nynorskforkjemper skrev han flere pamfletter om skolemål: Skulemålet i Gudbrandsdalen (1938), Skulemålet i Hålogaland (1955) og Fram i dagen, Trøndelagen (1956).
Han var formann av Dølaringen og redaktør for Årbok for Gudbrandsdalen i 20 år fra 1945. Den siste årgangen redigerte han fra dødsleiet.
Han var videre også sekretær i bureisningslaget, formann i Fron fjellstyre, formann i Jotunheimen ungdomslag, formann i Skåbu Arbeidarlag, formann i Nord-Fron Arbeidarparti, formann i Sjoa Småbrukarlag og i Nord-Fron Småbrukarlag og formann i Kvam Arbeidarfråhaldslag.
Høgåsen ble i 1999 nominert til "århundrets døl" av lokalavisa Gudbrandsdølen Dagningen.
Offentlige verv
I Nord-Fron var han medlem av kommunestyret i 13 år, varaordfører i 6 år og formann i skolestyret i 7 år.
I Vågå var han medlem av kommunestyret i 15 år og ordfører 1945-51, han hadde perioder som formann i plan og tiltaksnemnda og i Trygdenemnda
Forfatterskap
Høgåsen publiserte mange dikt i diverse tidsskrifter, bl.a et av de første motstandsdiktene i Norge under andre verdenskrig.
Avl
Avl, som også kalles al, drett, oppdrett, kunstig utvalg og selektiv utvelgelse, er planmessig ledelse av dyrs formering. Den som driver med slik avl kalles en oppdretter. Ifølge Bokmålsordboka er avl «målbevisst arbeid for arvelig forbedring av husdyr ved å velge ut hvilke dyr som skal være foreldre til neste kull av avkom». Det eksisterer en rekke ulike avlsmetoder, som kan være mer eller mindre kontroversielle. Motsatsen til selektiv utvelgelse er naturlig seleksjon.
Alfred Rosenberg
Alfred Rosenberg (født i Tallinn i, død 16. oktober 1946 i Nürnberg i Tyskland) var en nasjonalsosialistisk politiker, opprinnelig fra Estland. Han ble sett på som en ledende ideolog i det tredje riket.
Roseberg ble etter andre verdenskrigs slutt dømt til døden i Nürnbergprosessen for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten.
Avl
Moderne avl benytter i stor grad kunstig befruktning gjennom inseminasjon (assistert overføring av sæd).
Referanser
استيلاد انتقائي Élevage sélectif des animaux Penangkaran selektif Riproduzione selettiva Fokken 品種改良
Alfred Rosenberg
Tidlig karriere
Rosenberg ble født i Estland i datidens Russland. Noen har kalt familien hans baltertysk, men han var russisk statsborger, og Rosenbergfamilien var av estisk opprinnelse. Alfred Rosenberg selv snakket bare dårlig tysk ifølge historikeren Sven Felix Kellerhoff.
I det daværende russiske imperiet studerte han arkitektur ved det tekniske institutt ved universitetet i Riga, og senere studerte han til ingeniør ved Universitetet i Moskva.
Da den russiske revolusjonen brøt ut i 1917 støttet Rosenberg mensjevikene i kampen mot bolsjevikene. Han flyktet fra Russland, først til Paris, og deretter emigrerte han til München i Tyskland. Her beveget han seg i radikalt antibolsjevistiske, russiske emigrantkretser og sluttet seg også til det tysknasjonale, hemmelige selskap «Thule-Gesellschaft».
I januar 1919 gikk han inn i NSDAP (nazipartiet), der han var blant de aller første medlemmene. (Hitler ble først medlem av NSDAP/DAP i oktober 1919). I perioden Hitler satt i fengsel etter det mislykkede «ølkjellerkuppet» i 1923 var Rosenberg leder for den nasjonalsosialistiske bevegelsen. Rosenberg var også en periode redaktør i den nasjonalsosialistiske avisen Völkischer Beobachter. I 1923 utgav han dessuten Die Protokolle der Weisen von Zion und die judische Weltpolitik, en tysk utgave av det antisemittisk motiverte, russiske falsknerier, på norsk kjent som Sions vises protokoller.
Raseteorier
I 1930 publiserte Rosenberg boken Der Mythus des zwanzigsten Jahrhunderts (Det tyvende århundres myte). Denne boken ble regnet som den nest mest innflytelsesrike nasjonalsosialistiske boken, etter Hitlers Mein Kampf. Her skriver Rosenberg om «den jødiske rases» negative innflytelse på «den ariske rase», og om hvordan det nordiske folk er blitt forurenset av de semittiske folkene. Han argumenterer også for hvordan arierne må styre over svakere raser og senere utrydde disse.
Boken ble ble møtt med stor bestyrtelse fra Den katolske kirke i Tyskland, som advarte katolikker mot å ha noe å gjøre med den nazistiske bevegelse å gjøre. Pave Pius XI sørget for at den ble ført opp på kirkens fortegnelse over forbudte bøker (Index Librorum Prohibitorum), det vil si bøker som var potensielt skadelige for tro og moral.
Rosenberg svarte på den katolske motstand med en ny bok av meget av det samme innhold, men med en enda sterkere antikristelig og antikatolsk tone enn i den forrige boken: An die Dunkelmänner unserer Zeit: eine Antwort auf die Angriffe gegen den "Mythus des 20. Jahrhundert". Også denne boken satte Vatikanet på «index».
Rosenbergs rolle i den andre verdenskrig
Etter invasjonen av Sovjetunionen ble Rosenberg utpekt til leder i det nyopprettede Reichsministerium für die besetzten Ostgebiete. Her fikk Rosenberg ansvaret for å legge planer for hva som skulle skje i de nyerobrede tyske områdene etter krigens slutt.
Rosenberg planla å opprette fire Reichskommissariaten: Ostland, Ukraina, Moskva og Kaukasus. Disse skulle sørge for å holde den slaviske befolkningen i ro i forbindelse med ideen om Lebensraum.
Ülenurme kommune
Ülenurme  (estisk: Ülenurme vald) er en tidligere landkommune i Tartu fylke i det østlige Estland. Kommunen lå sørvest i den midtre del av fylket, og hadde cirka 1 210 innbyggere og et areal på om lag 86 km². Kommunens administrasjonssenter lå i Ülenurme med 1327 innbyggere, mens Küliste har 512 innbyggere, det bor 442 i Soinaste, og det bor 431 innbyggere i Räni. Mindre tettsteder er Roiu og Reola. Gjennom kommunen går elva Porijõgi.
Like vest ligger småbyen Törvandi, og midt mellom disse byene (som nesten er sammenvokst) går jernbane nord-sør og videre til storbyen Tartu i nord og til Võru i sør. Den gamle postveien mellom Tartu og Võru har på samme måte gått gjennom området siden 1200-tallet, hvor det var skysstasjoner for hest fram til 1931.
I tettstedet Varbus ligger Estlands veimuseum, med utstilte anleggsmaskiner, kjøretøyer og trafikkopplæring for barn.
Rytterstatue
En rytterstatue er en statue som forestiller en person til hest, ofte laget i bronse i naturlig eller overnaturlig størrelse. Rytterstatuer har opp gjennom historien vært vanlige for å avbilde regenter og feltherrer.
Fylkesvei 8110
Fylkesvei 8110 går mellom Myrvoll og Elvenes i Sør-Varanger kommune. Veien er 7,2 km lang.
Bertie Mee
Bertie Mee (født 25. desember 1918, død 22. oktober 2001) var en britisk fotballspiller og manager, og er berømt for å lede Arsenal FC til deres første double-mesterskap i 1971. Han var den yngre bror av fotballspillerern Georgie Mee.
Karriere
Han ble født i Bulwell i Nottinghamshire, så spilte han for Derby County og Mansfield Town, men karrieren ble kort på grunn av skader. Mee gikk inn i hærens medisinske avdeling (Royal Army Medical Corps) og utdannet seg til fysioterapeut, i løpet av sine seks år i hæren oppnådde han grad som sersjant. I den tiden han var i hæren oppholdt han seg en periode i Israel, der han for en tid spilte for Maccabi Netanya. Etter sin militære karriere, arbeidet han som fysioterapeut i flere klubber, før han kom til Arsenal FC i 1960, og erstattet Billy Milne.
Arsenal FC
Etter at Billy Wright fikk sparken som manager i 1966, ble Mee overraskende spurt om å ta over som manager, noe som sannsynligvis også overrasket han selv. Mee ba om en klausul i kontrakten som gav han mulighet til å gå tilbake til stillingen som fysioterapeut i klubben, hvis han ikke skulle fungere med han som manager de første tolv månedene. Mee rekrutterte Dave Sexton og Don Howe som sine assistenter, slik at de skulle veie opp for hans egne taktiske mangler.
The Fairs Cup var kun en oppvarming til den store begivenheten som kom i 1971, med the Double, seier i både FA-cupen og ligaen. Ligatittelen ble vunnet på White Hart Lane, hjemmearena til deres store rivaler Tottenham Hotspur, på ligaens siste runde. Fem dager senere tok Arsenal seieren i FA-cupen mot Liverpool FC, med 2-1 etter ekstraomganger på Wembley. Vinnermålet ble laget av Charlie George.
Melolontha
Melolontha er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Bertie Mee
Arsenal FC
Mee klarte ikke å bygge videre på Arsenals suksess, og de tapte finalen i 1972 mot Leeds United og havnet etter hvert i et liv midt på tabellen. Mee offentliggjorde sin avskjed i 1976, som Arsenals til da mest suksessfulle manager med 241 seierer, en rekord som ikke skulle bli slått før i 2006 av Arsenes Wengers Arsenal. Han kom senere til Watford som Graham Taylors assistent i 1978, der han hadde ansvaret for talentspeiderne (og han ble kreditert med oppdagelsen av John Barnes), og han ble senere styremedlem i klubben før han pensjonerte seg i 1991.
Melolontha
Utseende
Middelsstore til ganske store (de fleste mellom 20-30 millimeter), avlange, gulbrune eller rødbrune biller med avlang kroppsform. Hodet er mer eller mindre firkantet med fint randet forkant, antennene ender i noen lange blader (lameller), disse er særlig påfallende hos hannene. Pronotum er forholdsvis flatt, uten påfallende utvekster. Dekkvingene er forholdsvis tynne, har et par lave lengdelister, og dekker ikke de bakerste bakkroppsleddene. Undersiden er kledt med lange hår, på sidene er det tette duker av korte, hvite hår. Beina er nokså kraftige, leggene (tibiae) med noen tenner på yttersiden. Hos hunnene finnes det er uttrukket eggleggingsrør på bakkroppen. Larvene er C-formede (scarabaeiforme), vanligvis med tynn og delvis gjennomsiktig hud. De har kraftige kjever og korte bein.
Levevis
Larvene lever i ofte to år, og lever av røttene på mange ulike planter. Eggene legges i flere omganger i jorden. For de artene som lever i kaldt klima overvintrer larvene ved å trekke seg ned i jorden under frostlaget. Neste vår kommer de opp og eter videre eller klekker til voksne biller. De voksne billene er oftest skumrings- eller nattaktive og kommer gjerne til lys. De er planteetere, mange eter blader, men det er også en del som lever av pollen.
Bertie Mee
Arsenal FC
Han ble i 1984 utnevnt til offiser av Order of the British Empire for sin innsats innen fotballsporten. Han døde i London, 82 år gammel, i 2001.
Melolontha
Skadedyr
Flere av oldenborre-artene har vært regnet som alvorlige skadedyr i jord- og hagebruk, både fordi larvene gnager på røttene av mange ulike planter og, i mindre grad, fordi de voksne billene også eter på blader. Med bruk av moderne insektmidler er bestandene sterkt redusert, slik at oldenborrene i dag er blitt sjeldne i noen områder der de tidligere var at et stort problem.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den palearktiske sone.
Dasam Granth
Dasam Granth er et litterært verk som brukes i sikhismen i tillegg til Adi Granth. Dasam Granth ble skrevet av den tiende guruen, Gobindh Singh. Verkets betydning er dog noe omdiskutert blant sikhene.
Tvangsevakueringen og nedbrenningen av Finnmark og Nord-Troms
Tvangsevakueringen og nedbrenningen av Finnmark og Nord-Troms pågikk mot slutten av andre verdenskrig fra oktober 1944 til mai 1945. Evakueringen og raseringen av Finnmark og Nord-Troms ble foretatt av de tyske okkupasjonsstyrkene under tilbaketoget fra Murmanskfronten. Dette skjedde på direkte ordre fra Adolf Hitler og ble iverksatt av generaloberst Lothar Rendulic.
De tyske styrkene tok i bruk den brente jords taktikk for å hindre den sovjetiske Røde armé i å dra nytte av ressursene dit de kom. Dette innebar at mesteparten av bygningsmassen og infrastrukturen i de norske områdene øst for Lyngenlinjen ble brent og ødelagt. Dette var et ledd i Operation Nordlicht der tyske styrker etter Den finske fortsettelseskrigen ble trukket ut av Finland, Finnmark og Troms til Lyngen. Skadene omfattet blant annet omkring 12.000 bolighus, 180 fyr, 118 elektrisitetsverk og 10.000 km telegrafledninger. Til sammen utgjorde dette omkring 30 % av alle materielle skader i Norge under krigen.
Sivilbefolkningen på nær 60,000 ble tvangsflyttet sørover, men omkring 25,000 mennesker gjemte seg bort til fjells og i utmark. Omkring 3000 mennesker gjemte seg i tunnelene ved Bjørnevatn gruver da kampene raste før den sovjetiske innmarsjen i Sør-Varanger. Gamle og syke ble plassert på institusjoner lenger sør i landet, og de fleste av disse kom aldri tilbake til hjemstedet. Evakueringen var først foreslått av en NS-politimann. Initiativet til evakuering kom fra reichskommissar Josef Terboven i diskusjon med Vidkun Quisling. Da Quisling-regjeringens frivillige evakuering mislykkes ble den gjennomført med tvang og tyske soldater. Under frigjøringen av Finnmark falt 611 sovjetiske offiserer og soldater på norsk side av grensen. En liten norsk styrke (280 mann i 2. Bergkompani) kom 10. november fra Skottland til Finnmark. Denne styrken var under sovjetisk kommando til februar 1945 og var den eneste norske styrken som deltok i frigjøringen. Ved nyttår kom også en del av den norske politistyrken fra Sverige og det ble rekruttert vernepliktig i landsdelen, til sammen var den norske styrken i Finnmark på 3000 mann våren 1945. Det var ingen regulære kamper mellom norske og tyske styrker, bare mindre tilfeldige sammenstøt med tyske patruljer.
I 1951 vedtok regjeringen Gerhardsen en plan for å kopiere tyskernes aksjon fra 1944 til 1945 og brenne ned og tvangsevakuere Finnmark i tilfelle krig med Sovjetunionen. Forsvarsminister Jens Christian Hauge ledet arbeidet med denne planen. Planen var en viktig del i den norske forsvarsstrategien under den kalde krigen, men ble først offentlig kjent i 2005.
Bakgrunn
Norge var offisielt nøytralt i krigen mellom Sovjet og Finland, men styrket Finnmark militært så mye som mulig i tilfelle en sovjetisk invasjon i Norge. Den nye overvåkningstjenesten i Øst-Finnmark ble ledet av politimannen Jonas Lie, der arbeidet også etterretningsoffiseren Karl Marthinsen. Norge ville heller ikke gi militærhjelp til Finland. Finske styrker som krysset grensen inn i Norge ble avvæpnet og internert. Da tyske styrker invaderte Norge i 1940, ble Finnmark lite berørt av kampene som pågikk lenger sør i landet. Etter at norske styrker kapitulerte ble også den nordligste delen av landet besatt. Den norske grensevakten i Øst-Finnmark besto til 18. juni da Hitler ga ordre om at vaktholdet skulle overtas av SS. Edvard Os var sjef for Varanger bataljon (grensevakten) under den tyske invasjonen i 1940 overga seg 25. juli 1940 som den siste norske offiseren. Edvard Os foreslo i 1939 å brenne ned og evakuere Pasvik og Varanger for å gjøre en sovjetisk invasjon mindre fristende. Forslaget ble avvist av forsvarsledelsen.
Norges eksilregjering i London inngikk likelydende jurisdiksjonsavtaler med Storbritannia, USA og Sovjetunionen om frigjøringen av Norge den 16. mai 1944.
Da de tyske styrkene invaderte Sovjetunionen fra Sør-Varanger sommeren 1941, kjørte de seg raskt fast ved elven Litsa, der frontlinjen ble liggende til høsten 1944. Den tyske lapplandsarméen ble sommer og høst 1944 presset stadig lenger vestover under kampene mot den sovjetiske Røde armé på Murmanskfronten, blant annet under Lapplandskrigen i Finland, og tre tyske armékorps måtte gjøre retrett inn i Norge.
Totalt var det en styrke på 200,000 soldater, tusenvis av krigsfanger, 20,000 kjøretøyer og 60,000 hester som skulle ut av Finland og Russland. Tyskerne iverksatte brent jords taktikk i alle de områdene de trakk seg ut av under denne operasjonen, i Russland, Finland og Norge, for å hindre at de sovjetiske styrkene fikk tilgang til forsyninger.
Tysk militært nærvær i Finnmark og Troms
Etter det tyske angrepet på Sovjetunionen sommeren 1941 fikk Kirkenes rolle som forsyningshavn for tyske styrker på Murmanskfronten. Tyske styrker gikk til angrep Sovjetunionen gjennom Petsamo 29. juni 1941. Okkupasjonsmakten anla en rekke befestninger eller støttepunkter langs Finnmarskysten i tilfelle sovjetisk/alliert landgang. Kirkenes hadde en viktig strategisk rolle som forsyningsbase for den tyske hæren og som støttepunkt for fly og marine. I og rundt Kirkenes var det reist brakkeleirer med plass til store styrker og det var lagret 9–12 måneders forsyninger for opp mot 100.000 soldater. Mye av arbeidet ble utført av sovjetiske krigsfanger, samt noen arresterte norske lærere fra sommeren 1942. Tyske forsyninger kom i konvoi til Kirkenes og ble raskt angrepet av sovjetiske fly. Før framrykningen av de sovjetiske styrkene ble partisaner sluppet ut i fallskjerm for å rekognosere. Den 20. oktober ble partisanene Trygve Eriksen og Dagny Sibblund sluppet ut i fallskjerm fra et sovjetisk fly i nærheten av Vadsø for å forberede ankomsten til de sovjetiske troppene.
For å unngå å føre styrker og forsyninger den utsatte sjøveien, la okkupasjonsmakten mye arbeid ned i å få farbare veier også om vinteren. På Kvænangsfjellet, Sennalandet og Hatter ble det oppført snøtunneler av tre. Disse veiene var viktige ved retretten fra Finnmark og Finland i 1944. Snøtunnelen over Baddereidet i Kvænangen ble påbegynt sommeren 1942 og arbeidet ble utført av et hundretalls internerte lærere, noen jøder fra Troms og tyske desertører. På Kvænangsfjellet arbeidet det sommer og høst 1942 400 fanger fra Grini (blant andre Odd Nansen). Sammen med sovjetiske krigsfanger bygget de over 5 km snøtunnel på Kvænangsfjellet.
Bombing og andre krigshandlinger
Under hele krigen ble byer i det nordlige Finnmark utsatt for heftige, sovjetiske bombeangrep, og mot slutten av krigen i Norge ble landsdelen hardt rammet. Berlevåg med flyplass og tyske stillinger på fjellet ble bombet vinter og sommer 1944, private boliger ble også truffet. En del sivile forlot Berlevåg av frykt for nye angrep. Flyangrepene pågikk i tre år og ødela mesteparten av bebyggelsen i Kirkenes. Fra 1941 til oktober 1944 gikk flyalarmen 1 012 ganger og byen ble utsatt for 328 bombeangrep. Sovjetunionen ønsket å ramme tyske lagre og skipstrafikk for å hindre forsyninger å nå frem til fronten. Det ble til dels brukt brannbomber og fosforkuler i tillegg til sprengbomber. Noen av de hardeste angrepene skjedde 17. juni og 4. juli 1944. Den 4. juli 1944 ble vannledningen ødelagt og sterk vind spredte flammene. Etter dette var det vanskelig for sivilbefolkningen å bo i Kirkenes. Da de sovjetiske styrkene nærmet seg, ble mesteparten av den gjenstående bebyggelse sprengt eller brent. Ujevn postgang og stadige sovjetiske angrep som skadet telenettet hemmet kommunikasjonen mellom Øst-Finnmark og landet ellers.
Befolkningen i Øst-Finnmark bidro med etterretning til fordel for Sovjetunionen. Harry Jensen ble 30. desember 1941 dømt og henrettet for spionasje og skyssing av nordmenn over grensen. Senere ble Arne Mathias Pedersen, Håkon Einar Berg og Frans Osvald Wærriø henrettet for spionasje. Sovjetiske bombeangrep mot tyske anlegg og konvoier var trolig basert på etterretning fra nordmenn. Osvald Harjo ble arrestert av tyskerne, men greide å rømme og tok seg over grensen sammen med politimannen Harald Rygh, der ble begge arrestert mistenkt for å være dobbeltagent. Harjo slapp ut i 1955 ved statsminister Einar Gerhardsens besøk i Moskva.
I Alta ble det etablert en liten partisangruppe av ungkommunister, blant annet brødrene Hugo og Karl Knutsen. Gruppen hjalp blant annet rømte russiske krigsfanger. Fangene ble gjemt blant annet i skiferhytter og høysjåer eller i gammer i Storelvdalen og Sautso før de ble loset over grensen til Sverige. Et titalls krigsfanger ble hjulpet på denne måten. Det var ikke forbindelse med partisanene i Øst-Finnmark og de unngikk derfor å bli avslørt da gruppen i Øst-Finnmark ble oppdaget.
Sommeren og høsten 1940 rømte et titalls nordmenn fra Øst-Finnmark over grensen til Sovjetunionen, der noen av dem vervet seg som partisaner og agenter for Sovjetunionen. Fjørtoft oppgir at 43 nordmenn meldte seg til tjeneste for sovjetisk etterretning, 31 av disse kom fra Kiberg-området og 10 fra Sør-Varanger. Etterretningen fra norsk side gjorde Sovjetunionens hær mer forberedt på det tyske angrepet i juni 1941. I februar 1942 ble to nordmenn i sovjetisk tjeneste landsatt på Arnøy i Nord-Troms.
Hans M. Hansen betjente etterretningsstasjonen MU i Nikkeby på Laukøya. Stasjonen overvåket skipstrafikken (slagskipet «Tirpitz»' bevegelser var av særlig interesse) i Kågsundet og var den eneste SIS-stasjonen i Nord-Troms.
Lapplandskrigen
Etter at Finland hadde undertegnet våpenhvileavtale med Sovjetunionen 4./5. september 1944, var den finske fortsettelseskrigen avsluttet. Et av vilkårene i avtalen var at Finland skulle sørge for at tyske styrker var ute av landet senest 15. september. Tyskerne igangsatte Operation Nordlicht («Operasjon Nordlys») og trakk seg tilbake helt til Lyngen i Troms. Etter finsk kapitulasjon og tysk tilbaketrekning fra Finland risikerte de tyske styrkene på Murmanskfronten å bli omringet. Den norske regjeringen hadde i 1943 inngått avtale med Storbritannia om sivil og militær administrasjon av Norge under frigjøringen. Våren 1944 ble det inngått en liknende avtale med Sovjetunionen.
Tysk tilbaketrekning
Tidlig i oktober begynte tyske soldater å trekke seg fra Murmanskfronten via Kirkenes. Holtskog oppdaget 4. oktober at Terbovens avdeling i Kirkenes i hemmelighet tømte kontorene, brente mengder av papir og trakk ut personell. Sipo slapp deretter fri alle fanger. Fra tysk side ble Finnmark og Nord-Finland betraktet som ett område som måtte forsvares eller oppgis samlet. Rendulic forsto trolig at for å redde 20. bergarmé måtte både mannskap og utstyr over på norsk side. Den tyske ledelsen regnet også med alliert invasjon i Nord-Norge. General Rendulic fikk 3. oktober ordre om trekke de tyske styrkene ut av Finland og inn i Norge. Forsvarslinjen Lyngenfjord-Skibotn hadde vært forberedt siden juni 1944. Da tyske styrker ble trukket ut av Finland kom tyske styrker ved Murmanskfronten og Kirkenes i en utsatt stilling. Etter sovjetisk offensiv mot Øst-Finnmark i oktober 1944 begynte tyske styrker tilbaketrekning fra Varangerhalvøya 26. oktober. Sovjetiske styrker rykket frem raskere enn ventet og tyske styrker forlot Kirkenes i all hast midt på dagen 25. oktober uten å fullføre lastingen av skipene. Tyske styrker trakk seg etappevis tilbake til sør for Lyngen i Troms fylke etter at tyske styrker ble fordrevet fra Finland. Fra Kirkenes, Karasjok og Skibotn var hovedveien mot Lyngen fullpakket dag og natt med marsjerende soldater og militære kjøretøy. De fleste tyske soldater forlot Finnmark til fots. Sovjetiske styrker nådde Tana 8. november og stanset fremrykkingen der. 18. desember ble den tyske styrken i Kautokeino trukket tilbake. Ved nyttår 1944/45 hadde de fleste tyske soldater passert Lyngen. I februar 1945 pågikk fortsatt utskiping av materiell og forsyninger fra Alta og Hammerfest. Etter evakuering og nedbrenning skulle Tromsø overta den rollen Kirkenes hadde hatt og bli base og administrasjon for 20. Gebirgsarme. Etter tysk tilbaketrekning var området mellom Tana og Lyngen til dels ingenmannsland som ble sporadisk patruljert av tyske styrker.
Svenske myndigheter ga samtykke til overføring av norske polititropper til Finnmark. Vinter og store avstander gjorde transport over land krevende. I januar 1945 stilte USA flere Dakota-fly til disposisjon. Under ledelse av Bernt Balchen fraktet flyene personell og forsyning fra Luleå til Høybuktmoen i siste del av januar.
Planlegging
Gard Holtskog, politisjef i Kirkenes, foreslo i oktober 1943 å evakuere sivilbefolkningen fordi han mente den var i veien for den tyske krigsinnsatsen. I desember 1943 arbeidet han med konkrete planer og la på nyåret 1944 disse frem for Willy Laqua, Terbovens representant i Finnmark. Laqua avviste forslaget. Senere flytter Laqua til general Lothar Rendulics stab i Finland. Holtskog tok i mai saken opp med Terbovens nye utsending og med Knut E. Karstens, sikkerhetspolitiets sjef i Kirkenes. Fylkesfører for Finnmark, Tor Bekeng, avviste planen fordi tyske styrker uansett skulle holde Kirkenes. Landrot Neven, Terbovens utsending, avviste forslaget sommeren 1944 og mente sivilbefolkningen var nødvendig arbeidskraft. Etter kraftige sovjetiske angrep mot Kirkenes sommeren 1944 søker daglig 25 til 150 nordmenn om tillatelse til å reise sør- og vestover. I august 1944 hadde Quisling, Terboven og Hens Henrik Neumann møte i Oslo. Neumann var Terbovens utsending i Kirkenes og kom nordfra med informasjon om utviklingen i Finland og på Murmanskfronten. Det var på denne tiden betydelige uenighet mellom Quisling og Terboven og mellom Terboven og Wehrmacht. På møtet i august fikk Quisling om tyskerne vurdere å bruke brent jord i Nord-Finland samt Nord-Norge. Terboven er vurderer også å evakuere sivilbefolkningen mellom Kirkenes og Narvik/Tromsø.
I september diskuterte Quisling nedbrenning og evakuering med Terboven og Hans Henrik Neumann. Albert Viljam Hagelin fikk 23. september overraskende beskjed om at saken var flytte fra politidepartementet til innenriksdepartementet. Hagelin var helt uenig i evakueringen og søkte permisjon 28. september. Quisling understreket overfor Hagelin at tysk tilbaketrekking fra Finland også gjorde nedbrenning og evakuering av Finnmark nødvendig. Quisling utpekte i stedet Jonas Lie til styresmann for aksjonen i Finnmark med sosialminister Lippestad som nestkommanderende. Lippestad vegret seg også, men respekterte Quislings ordre. Lippestad og Hagelin sendte en klage på Terboven til Hitler via Hans Lammers, uten resultat.