cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nordfyns kommune
Ved kommunevalget i de sammenslående kommunene 15. november 2005 ble kommunalbestyrelsen (kommunestyret) valgt med Venstres Bent Dyssemark som ny borgermester.
Sjur Brækhus
Sjur Brækhus (født 19. juni 1918 i Bergen, død 19. mai 2009 ) var en norsk jurist. Han ble dr.juris i 1947 med avhandlingen Meglerens rettslige stilling og ble i 1948 professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo.
Brækhus utgav en rekke bøker og artikler innenfor privatretten. Han ble gjerne ansett som Norges ledende ekspert på sjørett, men arbeidet også med formuerett. Brækhus var riksmålsmann og var medlem av Norsk språkråd fra 1976 til 1991. Brækhus utgav Sprogstrid og lovsprog i 1956. Han var medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi siden 1950, ble innvalgt i Det Norske Akademi i 1976 og ble invalgt i Det kongelige svenske vitenskapsakademiet i 1981.
I 1981 ble han utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden. Brækhus ble i 1990 utnevnt til kommandør av Finlands hvite roses orden for innsatsen han gjorde for nordisk og internasjonalt juridisk samarbeid, i særdeleshet med hensyn til sjørett. Han var dessuten ridder av Nordstjerneordenen.
Sjur Brækhus var far til professor dr. juris Hege Brækhus som er ansatt ved Universitetet i Tromsø - Norges arktiske universitet.
Billy Mills
William «Billy» Mills (født 30. juni 1938 i Pine Ridge, Sør-Dakota) er en tidligere amerikansk friidrettsutøver. Han var av indiansk avstamming, og den første urinnvåner fra USA som tok OL-gull noensinne (Jim Thorpe var "bare" halvt indianer).
Clarke åpnet i høy tempo, og to runder før mål var det bare to løpere som hadde greid å holde følge med Clarke, tunisieren Mohammed Gammoudi og Billy Mills. Mills passerte begge konkurrentene på siste langside og vant løpet med tiden 28.24,4, nesten 50 sekunder raskere enn sin tidligere bestenotering. Dermed sørget han for lekenes størst sensasjon.
Mills' liv ble i 1984 filmatisert i Running Brave, med Robby Benson i hovedrollen.
Francesco Moser
Francesco Moser (født 19. juni 1951 i Giovo) er en italiensk tidligere profesjonell landeveissyklist. Han var en av de dominerende rytterne på slutten av 1970-tallet og begynnelsen av 1980-tallet, og vant Giro d'Italia i 1984, verdensmesterskapet i 1977 og seks seirer i tre av de fem store klassikerne, de såkalte 'Monumentene' i sykling. Han begynte sin profesjonelle karriere i 1973. Han hadde et uanstrengt tråkk som gav stor kraft, men på grunn av sin kraftige kroppsbygning var han ingen god klatrer.
Klassikerne
Etter at Moser ble nummer to i 1974 og 1976, vant han endelig sitt favorittritt Paris-Roubaix tre ganger på rad: i 1978, 1979, og i 1980. Moser ble nummer tre i 1981 og i 1983. Hans andre store klassiker-seire var Giro di Lombardia i 1975 og 1978,og Milano-Sanremo i 1984.
Av de andre klassiker-rittene vant Moser Paris-Tours i 1974, Züri-Metzgete i 1977, Gent-Wevelgem i 1979 og Flèche Wallonne i 1977.
De mørke århundrer i Hellas
De mørke århundrene i oldtidens Hellas (ca. 1100 f.Kr. – 750 f.Kr.) refererer til perioden i gresk historie fra den antatte doriske invasjon og slutten av den mykenske sivilisasjon i det 11. århundre f.Kr. til de første antikke bystatenes oppblomstring i det 9. århundre f.Kr. og eposene til Homer og de tidligste skriftlige nedtegnelsene med alfabetisk gresk i det 8. århundre f.Kr.
Lidköping
Lidköping er en by i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. Den er administrasjonssenter for Lidköping kommune. I 2010 hadde byen 25 644 innbyggere.
Francesco Moser
Grand Tours
I tillegg til endagsklassikerne hadde også Moser noe suksess i treukersrittene – Grand Tours. Han deltok kun en gang i Tour de France, i 1975, han vant den første ungdomstrøya som ble delt ut, men ble bare nummer 7 sammenlagt fordi de høye fjellene passet ikke hans måte å kjøre på. Likevel vant han Giro d'Italia i 1984, bl.a fordi det var en usedvanlig flat rute der Moser kunne bruke fordelen av sine tempoegenskaper til å slå klatrerne sammenlagt. I tillegg til sin sammenlagtseier vant han Maglia ciclamino (poengtrøya) fire ganger; i 1976, 1977, 1978 og 1982.
De mørke århundrer i Hellas
Sivilisasjonenes kollaps
Perioden mellom c. 1200 – 800 f.Kr. i gresk historie kjenner man lite til. Arkeologien viser en kollaps i sivilisasjonene i det østlige Middelhavet. Hettittenes sivilisasjon gikk også under, og flere byer fra Troja til Gaza ble ødelagt. De store mykenske palassene forfalt og skrivekunsten døde ut. Gresk ble ikke lenger skrevet ned. Utgravinger viser at potter og kar fra de mørke århundrene var enkle og praktiske i motsetning til de mykenske pottefunnene som var rikt dekorerte. De samme utgravingene viser at grekerne bodde i langt mindre bosetninger i denne perioden, og en finner sjelden varer fra andre kulturer i disse bosetningene. Dette tyder på at handel og kontakt med de omliggende sivilisasjonene hadde stanset opp. Det er også tegn på hungersnød og avfolking. I tillegg blir ikke lenger mykenerne nevnt i det skriftlige materiale vi har fra andre sivilisasjoner.
Lidköping
Lidköping fikk bystatus i 1466 av Sveriges daværende konge Kristoffer av Bayern.
Francesco Moser
Andre meritter
Francesco Moser ble verdensmester i 1977. Moser fikk også sølv i 1976 og 1978.
I 1984 brøt han Eddy Merckx' timesrekord fra 1972 på bane, men sykkelen han brukte var mer avansert. I ettertid er timesrekordene delt i to grupper, etter hvor avansert sykkelen er. Rekorden Moser satte, ble stående i mer enn ni år.
De mørke århundrer i Hellas
Sivilisasjonenes kollaps
En teori går ut på at den mykenske sivilisasjonen ble undergravet av en økologisk katastrofe. Samfunnet med festningene på toppen av høyden, jakten i skogene og som var basert på hestehold, slik det er gjengitt hos Homer og Hesiod, ble erstattet av en handelskultur som var nært forbundet med sjøen. Dette kan ha blitt forårsaket av uthuggingen av skogene gjennom økt menneskelig utnyttelse, og som igjen førte til at den tidligere økonomiske strukturen ikke lenger var bærekraftig. Platon refererer til dette i en teori om at geiter som beiter på vegetasjonen på høydene forårsaker erosjon og jordtap. Det er derfor mulig at de mørke århundrene ikke primært skyldtes en dorisk invasjon, men miljøskader.
Samfunnet endres
Flere ætter begynte å rekonstruere fortiden i et forsøk på å finne blodlinjer tilbake til heltene fra trojanerkrigen, særlig til Herakles. Det meste av dette forble legender, men viktigheten av det ser vi gjennom verkene til kretsen rundt Hesiod. De fleste av disse diktene er gått tapt, men noen kjente såkalte «fortellingsskrivere», var Hekataios fra Milet og Akousilaos fra Argos.
Det er antatt at eposene til Homer inneholder en viss grad av tradisjon som ble videreført muntlig gjennom de mørke århundrene. Hva som er faktisk historie i Homers forfatterskap er derimot omdiskutert.
På slutten av denne stagnasjonsperioden opplevde gresk sivilisasjon en renessanse som gjorde at den greske innflytelsen spredte seg over hele middelhavsområdet – så langt som til Svartehavet og Spania.
Et nytt skriftsystem
Bruken av stavelsesystemet til minoerne, den såkalte Linear-skriften, forfalt til fordel for et nytt alfabetsystem som ble adoptert fra de semittiske fønikerne for ikke bare å skrive med det greske språket, men også andre språk i det østlige Middelhavet på den tiden. Før denne turbulente tiden, skrev mykenerne sitt greske språk med Linear B, men etter de mørke århundrene da historie ble nedskrevet igjen, finner vi dette nye alfabetet, det mer kjente alfa-beta-gamma. Etruskerne har også dratt nytt fra denne oppfinnelsen, gammelitaliske varianter spredte seg gjennom Italia fra det 8. århundre. Andre varianter av alfabetet dukker opp på Lemnos Stele og i forskjellige alfabeter i Lilleasia. Men de tidligere Linear-skriftene ble ikke fullstendig oppgitt, kypriotisk skrift, etterkommer av Linear A, forble i bruk på Kypros for greske og eteokypriotiske inskripsjoner frem til hellenismen.
Krigføring i Middelhavet og sjøfolkene
Det var rundt denne tiden at opprør i stor skala fant sted og forsøk på å kaste eksisterende kongedømmer av omkringliggende folkeslag som allerede var plaget av hungersnød og tunge tider, men som mest sannsynlig var et resultat av økonomisk og politisk ustabilitet som skjedde i hele middelhavsområdet. Hettittenes kongedømme ble invadert og falt for de såkalte havfolkene, en gruppe som stammet fra områdene rundt Middelhavet som Svartehavet, Egeerhavet og de anatoliske regionene. En lignende samling av folkeslag kan ha forsøkt å ta over Egypt to ganger, en gang under styret til Mernepta rundt 1224 f.Kr. og igjen under styret til Ramses III rundt 1186 f.Kr. Krigsmonumenter ble satt opp for hver konflikt, inskripsjonene og utskjæringene ved Karnak og Luxor fra de 13. og 12. århundrene er de eneste kildene for sjøfolkene.
David Brown (britisk forretningsmann)
David Brown (født 10. mai 1904 i Huddersfield, Yorkshire, død 3. september 1993) var en britisk forretningsmann og sjef for familieforetaket David Brown Limited. Han startet som lærling i familiebedriften da han var 17 år og ble øverste sjef i 1931 etter hans fars dødsfall.
De mørke århundrer i Hellas
Krigføring i Middelhavet og sjøfolkene
«De fremmede landene...satte i gang en konspirasjon på øyene deres. Landene var alle på en gang i bevegelse, spredt i krig. Ingen land kunne stå seg imot deres våpen...Deres forbund var Peleset, Tjerker, Shekelesh, Denyen og Weshesh».
David Brown (britisk forretningsmann)
David Brown kjøpte den britiske bilprodusenten Aston Martin for 20 000 britiske pund i 1947.
De mørke århundrer i Hellas
Krigføring i Middelhavet og sjøfolkene
Men i begge forsøkene lyktes det egyptiske forsvaret å unngå den samme skjebnen som hettittene. Den muntlige tradisjonen til grekerne gjorde at mye av historien og arven ble ført videre fra en generasjon til den neste.
David Brown (britisk forretningsmann)
David Brown ble slått til ridder i 1968.
DB-modellene til Aston Martin, inkludert DB5 som ble kjørt av James Bond i flere filmer, er oppkalt etter ham.
David Brown døde i Monte Carlo i 1993
Robinson Helicopter
Robinson Helicopter Company er en helikopterprodusent i USA. Firmaet holder til i Torrance i California, og er den største produsenten av sivile helikoptre i Nord-Amerika.
Historie
Selskapet startet i garasjen i Frank Robinsons hjem i Torrence, California. Robinson stod for design og LeFiell leverte mange av delene. Det første helikopteret, av typen R22, fløy første gang i august 1975. Helikoptertypen fikk godkjenningssertifikat 16. mars 1979 og det første produksjonshelikopteret, byggenummer 3, ble levert i oktober 1979. Siden har firmaet levert over 8000 helikoptre. Produksjonen ventes å passere 10 000 helikoptre sommeren 2011.
Robinson produserer nå tre modeller — to-seteren R22, fire-seteren R44 og fem-seteren R66. De to første bruker stempelmotorer fra Lycoming, som er nesten identiske med motorene som brukes i småfly som f.eks. Cessna 172. R66 har samme oppbygning som R44, men har bagasjeplass i tillegg, samt en bredere kabin, og det drives av en Rolls-Royce gassturbin.
R22
Selv om det opprinnelig ble konstruert som et lite to-seters helikopter for personlig bruk, er Robinson R22 også et populært helkopter for opplæring, p.g.a. de lave drifts- og vedlikeholdskostnadene.
R44
Robinson R44 har blitt en stadig sterkere konkurrent til det allestedsnærværende Bell 206, og er også bedre enn Bell på flere områder. Selv om Bell-helikopteret har større kabin med flere seter (fire passasjerer i tillegg til piloten, mens R44 kan ha tre passasjerer i tillegg til piloten), og større løftekraft, gjør de dramatisk høyere kostnadene med å kjøpe og drifte et turbin-drevet helikopter at Robinson R44 er et aktuelt valg for mange potensielle kunder.
R44 er tilgjengelig i mange forskjellige konfigurasjoner, inkludert versjoner for TV-stasjoner og politibruk. Clipper-versjonen har flottører slik at den kan lande på vann om nødvendig.
R66
Robinson R66 er et nytt fem-seters turbindrevet helikopter. R66 er tenkt å være et sted mellom Robinsons fire-seters stempelmotordrevne R-44 Raven 2 og Bell 206 JetRanger når det gjelder ytelse. En Rolls-Royce RR300 motor skal drive det nye helikopteret, som er ventet på markedet en gang mellom 2011 og 2013.
Jesus, Savior, Pilot Me
«Jesus, Savior, Pilot Me (The Sailor's Hymn)» er en amerikansk salme. Teksten ble skrevet av Edward Hopper og publisert i The Sailor's Magazine (1871) og i The Baptist Praise Book (1871).
Det maritime temaet gjenspeiler Hoppers prestegjerning ved the Curcxh of the Sea and Land i New York City, hvor han møtte sjøfolk fra hele verden.
Alfred Krauss
Alfred Krauss (født 2. februar 1908 i Alsace, død 1957) var en fransk turner.
Han var med i to turn-VM. Hans første VM var i 1926, der han fikk bronsemedalje i lagkonkurransen. Neste VM, i 1930 i Luxembourg, ble det tre medaljer: sølv i lagkonkurransen og i skranke individuelt, og bronse i frittstående.
Jesus, Savior, Pilot Me
Melodien er «Pilot», komponert av John E. Gould i 1871. Alternativ melodi er «Toplady», skrevet av Thomas Hastings i 1830.
Alfred Krauss
I OL-sammenheng har han kun én deltakelse, i 1928. Han fikk ingen medaljer, men Frankrike kom på 4.-plass i lagkonkurransen.
Jesus, Savior, Pilot Me
Norsk versjon
Bernhard Fjærestrand har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Jesus, Frelser, los du meg»
Alfred Krauss
På nasjonalt nivå er han fransk mester én gang, i 1930.
Hanson
Privatliv
De tre brødrene vokste opp i Alaska. I oppveksten gikk de tre brødrene ikke på skole sammen med andre barn, men fikk hjemmeundervisning av moren. Etter at de hadde laget musikkvideoen til «MMMBop» fikk de alle tre i oppgave å skrive en stil om hvordan det var å lage en musikkvideo.
Opprinnelig hadde de tre brødrene langt hår og de ble ofte feilaktig tatt for å være jenter; dette gjaldt særlig Taylor Hanson.
Den 8. juni 2002 giftet Taylor Hanson seg med Natalie Anne Bryant (født 28. desember 1983). Seremonien ble holdt ved Ida Cason Memorial Chapel of Callaway Gardens, som ligger i Pine Mountain i Georgia. Paret har fire barn sammen, Jordan Ezra Hanson (født 31. oktober 2002), Penelope Anne Hanson (født 19. april 2005), River Samuel Hanson (født 4. september 2006) og Viggo Moriah Hanson (født 9. desember 2008).
Den yngste broren Zac giftet seg med Kathryn Rebecca Tucker (født 29. november 1983) 3. juni 2006 ved en privat seremoni holdt ved Second Ponce de Leon Baptist Church i Atlanta i Georgia. Sammen har de sønnen John Ira Shepherd Hanson (født 27. mai 2008).
Den eldste broren Isaac giftet seg med Nicole Summer Dufresne (født 25. november 1983) den 30. september 2006 ved Philbrook Museum of Art i Tulsa. Paret har to sønner sammen, Clarke Everett Hanson (født 3. april 2007) og James Monroe Hanson (født 1. juli 2008)..
Eget selskap
Da Hanson brøt med plateselskapet Island Def Jam i 2004 under innspillingen av albumet Underneath, startet de sitt eget indie-selskap som de kalte 3CG Recordings. Dokumentaren Strong Enough To Break startet som en The Making of Underneath-film, men endte opp med å bli en dokumentar om dagens kyniske musikkbransje og Hansons brudd med Island Def Jam. Filmen hadde premiere i 2006.
Skipsverft
Skipsverft, eller bare verft, er en industribedrift som nybygger, vedlikeholder, reparerer eller gjør modifikasjoner av skip og andre flytende enheter. Verft er aktører innenfor maritim næring. De første skipsverftene man kjenner til ble opprettet i India for over 4 000 år siden.
Inntil den industrielle revolusjon bygget skipsverft skip med trevare som byggemateriale, men fra 1800-tallet ble jern og stål stadig mer brukt. Frem til den andre verdenskrig var klinkbygging enerådende, men deretter overtok sveising mer og mer, og ble etter hvert enerådende.
I dag er de fleste ledende skipsverft lokalisert i Asia, men Europa og USA har fremdeles en viss skipsbygging, særlig av marinefartøy og spesialiserte fartøy. I Norge er verftsindustrien i dag sterkt engasjert med arbeid for oljeindustrien.
Et lite skipsverft kalles for et båtbyggeri som ikke bygger skip, men båter. Fra gammelt av var disse verkstedene ei spartansk bu hvor man bygget trebåter. I dag er det gjerne et moderne lokale på lik linje med andre produksjonslokaler en benytter til verksteder. Et moderne båtbyggeri har i dag konvensjonelle snekkermaskiner, håndverktøy og datahjelpemidler. Noen båtbyggerier er med årene blitt så store at de er blitt omdannet til skipsverft.
Otto Winter-Hjelm
Otto Winter-Hjelm (født 8. oktober 1837 i Christiania, død 3. mai 1931) var en norsk komponist, organist, dirigent og musikkritiker. Han fikk sin utdanning i Leipzig og Berlin.
Han var sønn av Claus Winter Hjelm og Wilhelmine von Munthe af Morgenstierne, og bror av Kristian Winterhjelm og Henrik Winter-Hjelm.
Winter-Hjelm var en førende drivkraft innen norsk musikk på slutten av 1800-tallet. Han opprettet en musikkskole i 1864, og startet og drev et musikkakademi i Christiania sammen med Edvard Grieg i 1866. Akademiet ble nedlagt da Grieg reiste til Italia i 1869.
Under salmesangstriden ga Winter-Hjelm ut et antall skrifter som demonstrerte betydelig og dyptgående sakkunnskap. Han ga også ut flere pedagogiske skrifter.
Han komponerte blant annet to symfonier, flere sanger for mannskor, samt universitetskantaten Lyset. Han var organist i Trefoldighetskirken i Oslo fra 1874 til 1921 og musikkanmelder i Aftenposten fra 1887 til 1913.
Palle Huld
Palle Huld (født 2. august 1912, død 26. november 2010 ) var en dansk skuespiller.
Jorden rundt
I 1928 vant Huld en konkurranse i dagbladet Politiken og vant en reise med skip, jernbane og bil. Konkurransen var arrangert i forbindelse med 100-årsmarkeringen for den franske forfatteren Jules Vernes fødsel. Ved hjemkomsten ble han på Københavns Rådhusplads hyllet av 20 000 fremmøtte. Han beskrev sin reise rundt jorden i boken Jorden rundt i 44 Dage af Palle. Den ble oversatt til over elleve språk. Hergé leste den, det inspirerte ham til å skape tegneserien Tintin.
Priser
Huld ble opp gjennom årene hedret med flere priser, blant annet Frederik Schybergs Mindelegat, Olaf Poulsens Mindelegat (1980) og Louis Halberstadts Æreslegat. Han ble i 2005 æreskunstner i Østermarie på Bornholm, hvor Palle Hulds Hulvej er oppkalt etter ham.
Landeskogen tuberkulosesanatorium
Landeskogen Tuberkulosesanatorium ligger i Grendi på østsiden av Byglandsfjorden i Bygland kommune i Aust-Agder. Sanatoriet på Landeskogen var det første av en rekke statlige helsetiltak mot den smittsomme og dødelige sykdommen tuberkulose på begynnelsen av 1900-tallet.
Bygningene er reist i perioden 1912 – 17, og er tegnet av arkitekt Kristian Biong.
Sanatoriet ble åpnet i 1916. Det ble bygget med sengeplass til 120 pasienter, men i 1926 var kapasiteten utvidet til 134 pasienter. I 1950 hadde Landeskogen 118 senger.
1962 overtok Diakonforbundet stedet for å drive det som hjem for utviklingshemmede. En lang periode sto bygningene tomme. I 2005 åpnet pinsemenigheten Filadelfia i Kristiansand et rehabiliteringssenter for rusmisbrukere på Landeskogen. I 2010 etablerte Aktive Fredsreiser det ideelle aksjeselskapet Landeskogen Peace Center.
Sanatoriet hadde fra begynnelsen egen elektriske kraftstasjon, Langerak kraftverk.
MS «Jupiter» (1973)
MS «Jupiter», opprinnelig MS «Bolero», ble i 1973 levert rederiet Fred. Olsen & Co. I de påfølgende årene ble skipet benyttet i trafikk på ulike linjer i flere verdensdeler. Fra 1986 til 1990 trafikkerte skipet Newcastle i Storbritannia fra ulike havner i Norge, blant annet Bergen, Ålesund og Molde. MS Bolero seilte også mellom Kristiansand og Hirtshals med Fred. Olsen-flagg fra 1986 til 1990.
Skipet ble 15. desember 1990 overtatt av Color Line og omdøpt til MS «Jupiter», hvoretter det blant annet trafikkerte overfarten Oslo-Hirtshals og Kristiansand-Hirtshals. Etter ulike chartere, eierskifter og konkurser ble skipet i 2004 overtatt av rederiet Isramco, Inc og samtidig omdøpt til «Mirage I» med hjemmehavn på Bahamas. Skipet lå i opplag.
Rederiet gikk konkurs i 2011. Skipet ankom Aliaga i Tyrkia i mars 2012 for opphugging.
François Bonlieu
François Bonlieu (født 21. mars 1937 i Juvincourt-et-Damary, død 18. august 1973 i Cannes) er en tidligere fransk alpinist. Han var på det franske alpinlandslaget fra han var 15 år gammel.
Han ble drept på Croisetten i Cannes i 1973, etter en krangel.
Postimees
Postimees er en estisk dagsavis med et opplag på mellom 61 000 og 72 000 og dette gjør avisen til Estlands nest største avis, etter løssalgsavisen SL Õhtuleht. Postimees betyr «postmann» eller «budbringeren».
Historie
Etter tillatelse fra Alexander II fikk Perno Postimees ehk Näddalileht trykketillatelse i 1856. Avisen kom ut i Pärnu i perioden 1857–1863 som et åttesiders ukeblad på estisk. Redaktør var Johann Voldemar Jannsen. Den andre estisk-språklige avisen som fikk trykketillatelse samme år, Tartu-avisen Tallorahwa Postimees, gikk inn etter bare to år.
I 1864 forlot Jannsen Perno Postimees, og ga sammen med forlagsmannen Laakman ut ei konkurrerende avis, Eesti Postimees, som snart ble mer populær enn Perno Postimees. Begge avisene var viktige i den estisk nasjonale bevegelsen i siste halvdel av 1800-tallet.
I 1882 solgte Jannsen Eesti Postimees, og denne ble i de neste tre årene redigert av Karl August Hermann. I 1884 kjøpte Karl August Hermann avisen, og flyttet redaksjonen til Tartu.
William H. Whyte
William H. Whyte (født i 1917 i West Chester, Pennsylvania, død 12. januar 1999 i New York City) var en amerikansk urbanist, organisatorisk analytiker og journalist.
Postimees
Historie
En medeier ble også den estiske journalisten og politikeren Jaan Tõnisson. Han ble gjennom Postimees en sentral person i presselandskapet i den selvstendige republikken Estland i 1918. Han var medeier i avisen fram til 1930 og avisen sjefredaktør i årene 1896 til 1935.
Fylkesvei 3164
Fylkesvei 3164 går mellom Tollahaugen og Trollsåsbrua i Sandefjord kommune.
William H. Whyte
Mens Whyte jobbet med New York City Planning Commission i 1969, begynte han å bruke direkte observasjon for å beskrive atferd i bymessige omgivelser. Med forskningsassistenter som brukte utstyr som stillbildekameraer, film-kameraer og notatblokker, beskrev Whyte substansen i det urbane offentlige liv på en objektiv og målbar måte. Disse observasjonene han gjorde seg kom senere ut i bokform.
Fylkesvei 3164
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 602 (Vestfold).
Postimees
Historie
Da Estland ble besatt av Sovjetunionen i juni 1940 som følge av Molotov–Ribbentrop-pakten, ble også pressefriheten avskaffet. Postimees kom da ut som et talerør for kommunistene, og ble 28. september 1940 erstattet av avisen Tartu Kommunist fram til 24. juni 1941, da Estland ble besatt av Tyskland under Operasjon Barbarossa. Under den tyske okkupasjonen av Estland utkom avisen fra 13. juli 1941 til 16. september 1944, fra august 1944 under navnet Uus Postimees, mens den fra 1945 tok tilbake det gamle navnet Postimees. Fra 1. mai 1948 og fram til 1990 ble den gitt ut som en kommunistisk avis under navnet Edasi («Fremad»).
Oktreotid
Oktreotid er en legemiddelsubstans som benyttes i behandling av visse typer kreft. Substansen finnes i flere legemidler og kommer blant annet i form av langtidsvirkende injeksjonsoppløsning og kortidsvirkende oppløsning. Begge disse variantene markedsføres som under varemerker som tilhørerNovartis.
William H. Whyte
Noen av hans andre bøker er blant annet: Is Someone Listening? (1952), Open Spaces (1959) og Cluster Development (1964).
Postimees
Postimees i dag
Etter den nye selvstendigheten ble Postimees utgitt på nytt i 1991. Eier er Eesti Meedia Gruppe, hvor det norske mediekonsernet Schibsted i dag eier 92,5 % av aksjene.
Oktreotid
Den langtidsvirkende injeksjonsoppløsningen i depotform inneholder oktreotidacetat som er en somatostatinanalog, altså har det lignende virkning som hormonet somatostatin. Depotform innebærer at man ved hjelp av en sprøyte setter legemiddelet dypt inn i en muskel. Derfra går legemiddelet jevnt og gradvis ut i kroppen. Substansen hemmer veksthormon, glukagon og insulin mer effektivt enn naturlig somatostatin. Det brukes derfor til å behandle de symptomene som forekommer ved nevroendokrine tumorer. I tillegg kan legemdlet senke nivåene betydelig og i mange tilfeller helt normalisere nivåene av veksthormon (GH) og/eller IGF-1 hos pasienter med akromegali. Akromegali er en sykdom som skyldes et hormonproduserende adenom, altså godartet svulst, i hypofysen.
Postimees
Postimees i dag
Hovedredaksjonen ligger i Tallinn, med regionkontor i Tartu og Pärnu.
Papirtiger
Papirtiger (opprinnelig fra kinesisk: forenklet kinesisk: 紙老虎; tradisjonell kinesisk: 紙老虎, pinyin: Zhǐlǎohǔ) er et uttrykk fra kinesisk om noe/noen som synes så truende som en tiger, men som i virkeligheten er harmløst. Det benyttes i mange overførte betydninger.
Tidlig bruk i Kina
Begrepet er svært gammelt innen det kinesiske språk. Det benyttes for eksempel i 1300-tallsromanen Fortellinger fra myrlandet.
Når begrepet først ble introdusert i et vestlig språk, er det delte meninger om. Men det gjenfinnes i alle fall som en ordforklaring såpass tidlig som i 1836, i et verk av sinologen og kolonipolitikeren John Francis Davis.
Mao Zedongs bruk av begrepet
Uttrykket ble popularisert utenfor Kina etter at Mao Zedong erklærte i 1946 at «alle reaksjonære» var papirtigre. I Maos lille røde, som kom i 1960-årene og som var sitater fra tidligere taler og skrifter, heter det: «Imperialismen og alle reaksjonære er papirtigre». (一切反动派都是纸老虎. Pinyin: Yīqiè fǎndòngpài doū shì zhǐ lǎohǔ.)
Mao Zedongs taler og utsagn ble i stadig økende grad oversatt, og Mao benyttet uttrykket om stadig nye størrelser. I et intervju med den amerikanske journalist Anna Louise Strong i 1956 brukte Mao Zedong uttrykket for å beskrive USA.
Men Mao var ikke konsekvent: Når han tilla papirtigeregenskapen til alt fra kinesiske keisere til Hitler og USA betød ikke det at han mente at de var helt ufarlige:
Senere allmenn bruk av begrepet
I politikkens verden har uttrykket stedvis blitt overtatt med en noe annen betydning. Noen politiske institusjoner eller internasjonale organisasjoner kan omtales nedsettende som papirtigre, kanskje fordi de har henfalt til en rent byråkratisk eksistens uten politisk mandat til å sette ut sine planer i handling. Det kan også dreie seg om avtaler eller manifester som uttrykkelig er ikke-bindende, eller som ikke ledsages av handingsplaner eller som det på annet vis ikke ligger handlingsvilje bak.
Lilla Edet
Lilla Edet er et tettsted i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. Det er Lilla Edet kommunes administrasjonssenter. I 2010 hadde tettstedet 4 862 innbyggere.
Lilla Edet ligger cirka 22 kilometer sør for Trollhättan og 54 kilometer nord for Göteborg. Navnet «Edet» kommer av et fornnordisk ord som betyr «trang passasje ved vannet».
Deutsche Waffen und Munitionsfabriken
Fabrikken designet blant annet den berømte Lugerpistolen på slutten av 1890-tallet.
Juritzen direkte
Juritzen direkte er et norsk temastyrt talkshow med Arve Juritzen som gikk på TVNorge i 2002. Programmet gikk ut i hovedtrekk ut på at Juritzen inviterte en relevant gjest i hver episode for å diskutere et bestemt tema. I tillegg ble hver episode avsluttet med en separat sekvens på ca. 10 minutter som ble kalt «Arve Juritzen Ukestart» hvor han intervjuet en person han mente ville prege neste ukes nyhetsbilde. Programmet ble sendt på søndagskveldene.
Blant de temaene som ble tatt opp kan en nevne den langvarige kritikken mot Scientologkirken, der et par av dens medlemmer ble invitert for å forsvare sitt syn. Tore Tvedt ble invitert for å forsvare den høyre-ekstreme organisasjonen Vigrid, mens predikanten Runar Søgaard ble invitert for å forsvare sitt konservative syn på homofili.
Seertall
Premieren ble sett av 219 000, mens siste episode ble sett av 117 000.
Karl August Hermann
Karl August Hermann (født i Võhma ved Põltsamaa, død 11. januar 1909 i Tartu) var en estisk språkviter, journalist og komponist.
Han var en representant for den estniske nasjonale bevegelsen, og var i en periode både eier og redaktør av den estiske avisen Postimees, samt medlem i Gelehrte Estnische Gesellschaft.
Arkeologiåret 1955
Arkeologiåret 1955 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1955.
Øsofagusvaricer
Øsofagusvaricer er utvidede vener eller åreknuter som først og fremst kan påvises i de nedre 5 cm av spiserøret (øsofagus). Tilstanden er et resultat av økt trykk i venekretsløpet, og disse åreknutene har lett for å sprekke og begynne å blø. Slike blødninger er ofte livstruende. Den vanligste årsaken til et slikt økt venetrykk er skrumplever. Hver tredje person med skrumplever kan få variceblødning. Legemidlet Oktreotid brukes for å behandle blødende øsofagusvaricer på grunn av skrumplever for å forhindre at åreknutene begynner å blø igjen.
Heinrich Wilhelm Ernst
Heinrich Wilhelm Ernst (1812/1814–1865) var en mährisk fiolinist, bratsjist og komponist.
Ernst ble regnet som en av sin tids største fiolinister og Niccolò Paganinis mest betydelige etterfølger. Som komponist fant han en egen, særpreget romantisk stil som peker ut over sitt store forbilde Paganini.
Liv
Ernst hadde sin første opptreden som fiolinist-vidunderbarn i ni-årsalderen, og fikk fra 1825 sin utdannelse ved det som i dag er konservatoriet i Wien. Her studerte han fiolin hos Joseph Böhm og Joseph Mayseder, og komposisjon hos Ignaz von Seyfried.
Paganini var Ernsts store idol, og et bekjentskap med ham i 1828 ble skjellsettende. Paganini anerkjente Ernsts talent og spådde at han ville få en lysende karriere, mens Ernst på sin side ble så imponert over Paganinis fiolinspill at han ble besatt av tanken på å overgå ham. Det kom til flere møter mellom dem i tiden etter; et tilfelle i Marseille 1837 er berømt fordi Ernst spilte Paganinis Nel cor pìù non mi sento så toneriktig at både publikum og Paganini selv ble forbløffet. Paganini voktet nemlig sine komposisjoner vel for at ikke andre fiolinister skulle kunne briljere med dem, så Ernst hadde lært komposisjonen etter gehør.
De to var svært forskjellige av natur. Mens Paganini hyllet seg inn i en demonisk og tragisk aura, var Ernst en humoristisk, elskverdig og omgjengelig person. Forskjellene gav seg også uttrykk i valg av konsertinstrumenter; Paganini foretrakk å holde sine konserter med en Guarneri, mens Ernst konserterte med sine stradivarii, et instrument fra 1726 (i dag «Ernst/Plotenyi») og en fra 1709 («Lady Hallé/Ernst»).
Ernst var ikke bare en overfladisk fiolinvirtuos av Paganini/Ole Bull-type, men la også en dypere mening i musikken, noe som spesielt kom til uttrykk i hans engasjement ved det London-baserte Beethoven Quartet Society. Sammen med virtuoser som Joseph Joachim, Henryk Wieniawski og Alfredo Piatti oppførte han her strykekvartetter av Beethoven.
På grunn av en alvorlig nevralgisk lidelse trakk han seg tilbake i 1862, ute av stand til å spille mer. De siste årene av livet var han bosatt i Nice, hvor han tilbrakte tiden med å komponere. Han døde forarmet i 1865.
Johann Strauss d.e. dediserte stykket Erinnerung an Ernst, oder Der Karneval von Venedig til Ernst.
Verk
Det er overlevert 26 nummererte opusnummer etter Ernst, de fleste for fiolin. Hans mest kjente verk er nok Grand Caprice für Violine allein op. 26, «Der Erlkönig» (etter Franz Schuberts berømte ballade). Andre fiolinsoli er 6 mehrstimmigen Etüden, som han dediserte samtidige fiolinist-berømtheter (nr. 1 Laub, nr. 2 Sainton, nr. 3 Joachim, nr. 4 Vieuxtemps, nr. 5 Hellmesberger, nr. 6 Bazzini). Av disse er den mest kjente nr 6, Introduktion, Thema und Variationen über das irische Volkslied «Die letzte Rose», et variasjonsverk over den irske folkesangen The last rose of summer. Selv om stykket er dedisert Bazzini, er det nært beslektet med Paganinis variasjonsverk.
Andre verk er mer preget av den romantiske tidsånden, selv om de ikke nødvendigvis er mindre teknisk krevende. Blant de som til dels krever en virtuos teknikk kan nevnes Fantasie brillante sur la Marche et la Romance d'Otello de G. Rossini op. 11 og Rondo Papageno op. 21, begge for fiolin og orkester. Ernst skrev også melodiøse og elegiske stykker, som for eksempel Elegie op. 10,3 og Notturno op. 25,2.
I Violinkonzert op. 23 i fiss-moll, som knapt blir oppført i dag, følger han mønsteret i Paganinis fiolinkonserter med vekslende melodiøse og virtuose passasjer – helt i den romantiske stilen. I motsetning til Paganinis konserter er Ernsts fiolinkonsert så hårreisende vanskelig at knapt noen fiolinist har våget å framføre den offentlig. I skrivende stund finnes det bare tre kommersielle opptak av konserten (med Aaron Rosand, Ruggiero Ricci og Ilya Grubert).
Det er også bevart noe kammermusikk av Ernst.
Sitat
Joseph Joachim om Ernst, 1864.
John Berryman
John Berryman (født John Allyn Smith jr. 25. oktober 1914 McAlester, Oklahoma, død 7. januar 1972 i Minneapolis, Minnesota) var en amerikansk poet og forfatter.
Han var en sentral skikkelse innen amerikansk poesi i den andre halvdel av det 20. århundre og han ble ofte regnet som en av grunnleggerne av den konfesjonstro skolen av poesi. Han var forfatter av «The Dream Song», som er en leken og vittig, og likevel morbid poesi.
Berryman ble ferdig uteksaminert fra Columbia University i 1936. En pamflett med tittelen Poems ble utgitt av ham i 1942 og dette var hans første ordentlig bok. Han har siden den gang gitt ut flere diktsamlinger, pamfletter og romaner.
I 1926, da Berryman var tolv år gammel, begikk faren hans, John Allyn Smith Sr, en bankmann i Minneapolis, selvmord da han skjøt seg selv. Etter farens død, giftet moren seg på nytt med en annen mann og det var da den senere poeten fikk etternavnet Berryman etter morens nye mann.
Visjonen om at faren hadde begått selvmord hjemsøkte til stadighet John Berrymans poetiske fantasi, og dette temaet står det indirekte om i boken Dream Songs flere ganger. John Berryman var alkoholiker, og Som voksen slet Berryman med alkoholisme og depresjon noe som gjorde at han ikke klarte å skrive god poesi. Om morgenen den 7. januar 1972, drepte Berryman seg ved å hoppe fra Washington Avenue Bridge i Minneapolis, Minnesota.
Tony Hackworth
Tony Hackworth (født 19. mai 1980) er en engelsk fotballspiller som for tiden spiller for Scarborough FC.
Han startet sin karriere i Leeds United hvor han fikk 3 kamper for A-laget han ble ingen suksess der og dro i 2001 til Sogndal Fotball på lån en stund før han gikk til Notts County for £ 120 000. Han imponerte ikke noe for Notts County og spilte på tre år bare 23 kamper. I mars 2004 gikk han på lån til Scarborough FC og på sommeren 2004 gikk han til Scarborough permanent.
Snezjinsk
Snezjinsk (russisk: Сне́жинск) er en lukket by i Tsjeljabinsk oblast i Russland. Byen ble grunnlagt i 1957, og var kjent som Tsjeljabinsk-70 frem til 1991. Bystatus ble innvilget i 1993. Innbyggertall: 50 451 (folketelling 2002).
Eva Axelsen
Axelsen har særlig arbeidet med temaer som seksuelle overgrep, identitet og kjønn, samt teori- og metodeutvikling innen klinisk psykologi.
San Carlos Water
San Carlos Water er en fjord på vestkysten av Øst-Falkland som munner ut i Falklandssundet. Fjorden har sitt navn fra skipet «San Carlos» som gjestet farvannet i 1768.
San Carlos Water var åsted for britenes landgang under Falklandskrigen i 1982.
Cai Yuanpei
Cai Yuanpei (kinesisk: 蔡元培, pinyin: Cài Yuánpéi; født 11. januar 1868 i Shānyīn i Shaoxing i provinsen Zhejiang i Kina; død 5. mars 1940 i Hongkong) var en kinesisk pedagog og rektor ved Pekinguniversitetet. Han var en ledende reformist innen den idestrømning som førte frem til Fjerde mai-bevegelsen.
Liv og virke
Cai ble i en alder av 26 år medlem av det keiserlige Hanlinakademiet. I 1898 var han virksom innen det nasjonale utdannelsesbyråkrati og ble:
Han grunnla i 1904 Guangfuhui og ble det påfølgende år medlem av Tongmenghui.
Fra 1907 studerte han filosofi, psykologi og kunsthistorie ved Universitetet i Leipzig under blant andre Karl Lamprecht. I januar 1912 ble han undervisningsminister for Republikken Kina, man trakk seg ut av regjeringen under Yuan Shikais presidentskap. Han dro da tilbake til Tyskland og dro deretter videre til Frankrike.
Cai vendte i 1916 tilbake til Kina, og ble året etter rektor for Pekinguniversitetet. Han gjenopptok sin støtte, som han hadde innledet i Paris med Li Shizeng, for Mouvement Travail-Études, som sendte arbeiderstudenter til Frankrike. Det var under hans tid som leder av Pekinguniversitetet at han rekrutterte slike fremtredende tenkere (og fremtidige ledere for det kinesiske kommunistiske parti) til skolen som Chen Duxiu og Li Dazhao, og likeså ganske annerledes tenkere som Hu Shih, en nær venn, Liang Shuming, og maleren Xu Beihong.
I 1919, etter at studentlederne for fjerde mai-demonstrasjonene ble fengslet, trakk Cai seg i protest som rektor. (Man kom tilbake til stillingen i september).
I 1927 var han en av grunnleggerne for Den nasjonale musikkhøyskole som senere gav opphav til Shanghais musikkonservatorium. I april 1928 ble han første president for Academia Sinica.
Cai stipulerte den likeverdige betydning av de fem livsstiler dygd, visdom, sunnhet, kollektiv og skjønnhet (德、智、體、群、美), noe som fremdeles holdes ved lag som slagord på Taiwan. Han var motstander av fotbinding og konkubinat, og tilhenger av muligheten for skilsmisse og gjengifte.
Etter utbruddet av annen sino-japanske krig i 1937 var Cai allerede ved svekket helse, og blant annet av den grunn unnlot han å følge den nasjonale regjering til Sichuan i landets indre. I dtedet dro han til Hongkong. Der lebvde han et tilbaketrukket liv.
Cai Yuanpei døde i en alder av 72 år i Hongkong.
Stefan Docksjö
Stefan Docksjö (født 1968) er en svensk forfatter og markedsfører. Pseudonym: Hummer
Gastroenteropankreatiske neuroendokrine svulster
Neuroendokrine tumorer (NET) er et fellesnavn for forskjellige typer hormonproduserende svulster som oppstår i cellene i det neuroendokrine system. Det neuroendokrine systemet er et nettverk av endokrine kjertler og celler som finnes i hele kroppen. Disse produserer og frigjør hormoner som er med på og kontrollerer den biokjemiske balansen i kroppen, og hjelper oss å respondere på forandringer i vårt miljø.
Neuroendokrine tumorer inkluderer svulster i bukspyttkjertelen og såkalte karsionider som oppstår i forsøyelsessystemet eller lungene. Karsionider deles inn i ”foregut-", ”midgut-” eller ”hindgutkarsionider”, avhengig av hvor de oppstår. ”Midgutkarsionid” oppstår i den nedre delen av tynntarmen eller blindtarmen, og er den vanligste typen karsionid, ettersom det utgjør ca 50 prosent av alle tilfeller neuroendokrine tumorer. I Norge får 130-140 pasienter denne diagnosen hvert år.
Mulighetene for medisinsk behandling av denne typen kreft er begrenset, og kirurgi er den mest effektive behandlingen. Behandling etter operasjon fokuserer på å redusere hormonnivåene, kontrollere hormonelle symptomer, forebygge videreutvikling av svulster og forsøker å redusere antallet svulster.
Omtrent 60 prosent av alle neuroendokrine tumorer oppstår i fordøyelsessystemet, og da oftest i de mindre tarmene, endetarmen, tykktarmen, magen, bukspyttkjertelen og blindtarmen. Disse neuroendokrine tumorene refererer man til som gastroenteropankreatiske neuroendokrine tumorer (GEP NET).
U (kana)
う i hiragana og ウ i katakana er tegn i japansk kana som hver representerer en mora. Uttalen av う/ウ blir vanligvis transkribert til [u]. På norsk vil denne lyden bli en kombinasjon av «u» og «y».
Tegnet befinner seg på tredjeplass, i midten av Gojūon-tabellen som brukes for å systematisere japanske tegn.
Herkomst
う og ウ stammer begge fra kanji-tegnet 宇, som betyr rom.
Strøkenes rekkefølge
Hiragana う blir tegnet med to strøk: Katakana ウ blir tegnet med tre strøk:
Ibn al-Nadim
Abu'l-Faraj Muhammad bin Is'hāq al-Nadim (persisk: ابو الفرج محمد بن إسحاق النديم), kjent under navnet Ibn al-Nadim, var en sjiamuslimsk lærd, bibliotekar og bokhandler. Noen forskere anser han som en perser,  men dette er ikke sikkert. Han døde 17. september 995 (eller 998). Han er kjent som forfatter av Kitab al-Fihrist, et encyklopedisk verk.
Liv og virke
Svært lite er egentlig kjent om hans liv. Han var en bokhandler, en kalligraf som kopierte manuskripter for salg, akkurat som hans far tidligere hadde vært. Han bodde i Bagdad, og i noen tilfeller har han nevnt et opphold i Mosul.
This Is My Song
«This Is My Song» er en sang skrevet av Charles Chaplin i 1966.
Opprinnelse/Petula Clarks innspilling
«This Is My Song» var beregnet på spillefilmen En grevinne fra Hong Kong. Chaplin så på denne filmen som en tilbakekomst til 1930-årenes filmer om romanser om bord. Han ønsket i begynnelsen at Al Jolson skulle fremføre sangen, men Jolson døde allerede i 1950. Til slutt ble sangen spilt i filmen kun som instrumental.
Etter å ha blitt desillusjonert med tanke på Al Jolson overveide Chaplin om å la «This Is My Song» bli spilt inn på plate med Petula Clark, som hadde et hjem i Sveits nær hans residens.
Ibn al-Nadim
Kitāb al-Fihrist
Han oppga kun titlene på de bøkene som han selv hadde sett, eller hvis eksistens var garantert av en troverdig person.
This Is My Song
Opprinnelse/Petula Clarks innspilling
Clarks ektemann/manager Claud Wolf – på den tiden sammen med Clark i Reno – mottok et eksemplar av «This Is My Song» og likte sangen som han syntes hadde et særskilt potensial for Tyskland. Clarks faste samarbeidspartner Tony Hatch var ikke imponert, over sangen og avviste invitasjonen til å arrangere den for henne. Til slutt arrangerte Ernie Freeman den. Sonny Burke produserte innspillingen i Western Studios, Los Angeles, hvor Clark ikke bare spilte den inn på engelsk, men på fransk («C'est ma chanson», tekst av Pierre Delanoë, som også syntes at sangen var et dårlig valg for Clark), på tysk («Love, so heisst mein Song», tekst av Joachim Rélin) og italiensk («Cara Felicita», tekst av Ciro Bertini). I realiteten ønsket ikke Clark å spille inn sangen på engelsk, fordi hun mislikte den forsettlig skrevne gammeldagse teksten som Chaplin nektet å modifisere. Etter at de oversatte versjonene var blitt spilt inn var det noe tid igjen av sessionen hvor Burke overtalte Clark til å spille inn sangen med Chaplins tekst. Backingen ble besørget av gruppen The Wrecking Crew.
Britisk slager
Clark hadde trodd at hennes innspilling av «This Is My Song», med den gammeldagse Chaplin-teksten, kun ville bli brukt som albumspor. Da hun fikk vite at Pye Records planla å utgi sporet på single, forsøkte hun å hindre det. Den ble utgitt i Storbritannia som Pye 7N 17258.
«This Is My Song» nådde førsteplassen på den britiske Top 50-listen 18. februar 1967, en posisjon den også beholdt uken etter. Den ble sertifisert til sølv for et salg på 250 000 eksemplarer. Det totale salget av «This Is My Song» i Storbritannia oversteg 500 000 eksemplarer.
Suksessen til «This Is My Song» i Storbritannia i februar 1967 gjorde at Pye Records trakk tilbake Clarks aktuelle albumutgivelse Colour My World/Here Am I. Den ble raskt gjenutgitt med «This Is My Song» som nytt spor. Albumet, nå med tittelen Colour My World, nådde en sekstendeplass på listen. «This Is My Song» var også med på Clarks neste album, These Are My Songs, som nådde en 38.-plass i Storbritannia samme høst.
Usikkerheten omkring singleutgivelsen av Clarks engelskspråklige versjon førte til at en coverversjon av «This Is My Song» ble spilt inn av Harry Secombe med Wally Scott som arrangør og dirigent for orkester og kor. Secombe selv fant teksten lattervekkende. Flere opptak ble nødvendiggjort, fordi Secombe brast ut i latter da han forsøkte å synge linjen: «I care not what the world may say». Secombes versjon ble utgitt på singlen Philips BF 1539.
«This Is My Song» var med på albumet Secombes Personal Choice, utgitt i april 1967. Den høyeste listeplasseringen som nummer seks i mai 1967 slår begge albumene til Clark, hvor sangen var med.
I USA
I USA ble «This Is My Song» utgitt på singlen Warner Bros. 7002.
I den nordamerikanske singleutgivelsen ble åpningsseksjonen sløyfet.
Singlen med Clark ble sertifisert til gullplate for salg av én million enheter i USA.
Coverversjoner
Versjoner har blitt blitt spilt inn på plate av artister som Ronnie Aldrich, The Ray Charles Singers, Ray Conniff and The Singers (på albumet This Is My Song, 1967), Jan Darren, Percy Faith, Connie Francis (liveversjon), Engelbert Humperdinck, Morgan King, James Last, The Patrick Linder and Thilo Wolf Big Band, The Lettermen, Mantovani, Lena Martell, Paul Mauriat, Jane McDonald, Angelika Milster («Love, so heisst mein Lied»), Jim Nabors, Frank Sinatra, Jimmy Vale samt Andy Williams.
The Seekers spilte inn en versjon av «This Is My Song» i 1967, men den var uutgitt frem til 1995 da den kom med på bokssettet The Seekers – Complete.
Norsk versjon
Dag Frøland har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Klovnens sang». Sangen ble utgitt av Sølvi Wang på singlen Nor-Disc NOR 147 i 1967.
Moffen naturreservat
Moffen naturreservat er et naturreservat som ble vedtatt opprettet den 3. juni 1983. Naturreservatet omfatter øya Moffen og en sjøsone ut til 300 m fra land eller skjær ved laveste vannstand. Området er et viktig hvilested for hvalross.
Verneområdet består av en tilnærmet rundt trekantet øy med lagune i midten, formet nesten som en atoll. Den ligger umiddelbart nord for 80 grader nordlig bredde, og er ofte isfri sommerstid.
William Foote Whyte
William Foote Whyte (født 27. juni 1914, død 16. juli 2000) var en amerikansk sosiolog som var mest kjent for sine inngående etnografiske studier angående amerikansk urban sosiologi.
Whyte som hadde sin bakgrunn fra den øvre amerikanske middelklasse, viste tidlig interesse for blant annet skriving økonomi og sosiale reformer. Etter endt eksamen fra Swarthmore College, ble han valgt inn for Junior Fellows-programmet, der mye av hans forskningen på sosiologi ble gjort.
Han studerte til en doktorgrad ved University of Chicago, samtidig som han skrev flere artikler som ble publisert i University of Chicago Press i 1943. Han tilbrakte ett år med undervisning ved Universitetet i Oklahoma, men han utviklet polio under den andre verdenskrig og tilbrakte derfor de neste to årene med mye fysioterapi ved Warm Springs Foundation. Rehabiliteringen hans var bare delvis vellykket; Whyte måtte gå ved hjelp av en stokk resten av livet, og i sine siste år måtte han bruke krykker.