cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Geoffrey Chaucer
Verker
Chaucer oversatte også slike viktige verker som Boëthius’ Filosofiens trøst og Roseromancen eller Roseromanen av Guillaume de Lorris (senere utvidet og fullført av Jean de Meun). Mens det er en del forskere som mener at Chaucer oversatte deler av Roseromancen som Roman de la Rose, er det andre som hevder at dette har blitt klart motbevist. Mange av hans andre verker var svært løse oversettelser, eller bare fritt basert på verker fra det europeiske fastlandet. Til tross for sine litterære lån forble han en høyst individuell lyriker med en personlig stil og teknikk.
Rekruttbatteriet
Rekruttbatteriet (forkortet Rek.btt) er en avdeling i Oslo og Akershus Heimevernsdistrikt 02. Den har bakgrunn i et batteri som en gruppe frivillige HV-soldater etablerte etter andre verdenskrig. Navnet Rekruttbatteriet har avdelingen brukt siden februar 1957. Fra samme tidspunkt ble avdelingen en ren infanteriavdeling. Fra 2010 har Rekruttbatteriet betegnelsen HVU – 02102 Rek.btt/UTR.
Geoffrey Chaucer
Verker
Et annet betydningsfullt verk av Chaucer er hans Avhandling om astrolabiet (A Treatise on the Astrolabe) (astrolabium, av astro-, stjerne, og labe, å ta), muligens for hans egen sønn, og som i detalj beskriver formen og bruken av det astronomiske instrument. Selv om store deler av teksten kan ha kommet fra andre kilder, indikerer avhandlingen at Chaucer var bevandret innenfor vitenskapen i tillegg til sine litterære talenter. Et annet vitenskapelig verk som ble gjenoppdaget i 1952 var Planetens ekvator (Equatorie of the Planetis) som har et tilsvarende språk og håndskrift. Verket viderefører flere av tankene fra Avhandling om astrolabiet, men det er likevel usikkert om Chaucer har skrevet det.
Lingvistisk
Chaucer skrev i et kontinentalt syllabisk (stavelsesdannende) versemål, en stil som hadde utviklet seg siden midten av 1100-tallet som et alternativ til angelsaksisk poesi uten stavrim. Chaucer er kjent for metriske nyskapninger hvor han oppfant høviske rim, «rhyme royal», og han var en av de første engelske poeter til å benytte jambisk pentameter i sin diktning. Opplegget med disse femfotsversene i couplet (versepar) på rim ble først sett i hans Legenden om gode kvinner, og ble hyppig brukt i mange av hans senere verker. Det ble deretter en av de vanligste poetiske former i engelsk litteratur. Hans påvirkning som satiriker er også viktig. Første gangen hvor han gjør bruk av humoristisk tilnærming til lokaldialekter er i den tredje historien i Canterbury-fortellingene, Reevens fortelling (The Reeve's Tale).
Endringen av uttalen gjør at lesningen av Geoffrey Chaucer blir vanskelig for moderne lesere. Man har blant annet ment at uttalen av middelengelsk kan være ganske likt lyden av moderne skotsk-engelsk. Statusen av endelsen –e i Chaucers verslinjer er usikker: det synes som om at endelsen –e gikk ut av bruk i dagligtale allerede i Chaucers egen tid og dens litterære bruk var således ujevn. Chaucers versebygging antyder at endelsen –e noen ganger er uttalt og andre ganger er stum. Når den blir uttalt mener forskerne at den ble uttalt som en schwa-lyd. Bortsett fra den uregelmessige stavingen er det meste av ordforrådet fortsatt gjenkjennelig for den moderne leser. Ordlisten Oxford English Dictionary har opptegnet flere ord hvor Chaucer nevnes som den første forfatter som brukte dem i sin diktning. Disse ordene var sannsynligvis brukt av andre i hans samtid, men Chaucer, med sitt øre for dagligspråk og dialekter, er den tidligste skriftlige kilde. En del av hans ord som starter på bokstaven a er blant annet acceptable, alkali, altercation, amble, angrily, annex, annoyance, approaching, arbitration, armless, army, arrogant, arsenic, arc, artillery og aspect.
Litterært
Chaucers tidlige popularitet og berømmelse er dokumentert ved de mange andre lyrikere som etterlignet hans verker. John Lydgate var en av de første imitatorene som skrev en fortsettelse på Canterbury-fortellingene. Senere var det en gruppe med lyrikere bestående av Gavin Douglas, William Dunbar og Robert Henryson — kjent som de skotske chaucerianerne – som sto i gjeld til hans stil.
Mange av manuskriptene til Chaucer inneholdt tekstmateriale fra disse beundrende lyrikerne og beundringen fra senere poeter i den romantiske perioden var farget av at de ikke visste hvilke av Chaucers verker som var ekte og hvilke som ikke var det. Forfattere på 1600- og 1700-tallet, eksempelvis John Dryden beundret Chaucer for hans fortellinger, men var ikke begeistret for hans rytme og rim. Grunnen var at få kunne lese mellomengelsk og teksten hadde i mellomtiden blitt herjet med av trykkeriene og etterlatt seg et lite beundringsverdig skvip.
Manuskripter
Geoffrey Chaucer levde i en tid før boktrykkerkunsten. Han tjente ikke på sine verker. Det var det bare avskriverne (kopistene) som gjorde. Skrivingen var dessuten bare halve jobben. Middelalderens forfattere var mer enn ordsmeder, de var også underholdningsartister. For forfatteren var det et lite marked for bøker og få kunne lese slik at det forfatteren skrev var ment for høytlesning. Antagelig var uttale, trykk og pause viktige for forfatterens tekst.
Trykte bøker
Senere ble Chaucer formidlet i to samtidige fremstillinger. På den ene siden var han en hoffmann og kongens mann, en internasjonal humanist som var godt kjent med klassikerne og den kontinentale kulturen; og på den andre siden, også som en mann av folket, en enkel satiriker og en kritiker av kirken.
På samme tid ble Chaucer fremmet av både et høyverdige og lavverdige publikum, ved å bety ulikt for forskjellige mennesker ved en blanding av estetiske og politiske grunner — noe som var velsignelse for trykkerier og bokhandlere.
Folioutgavene av Chaucers verker på 1500-tallet var de første såfrøene i konstruksjon av den engelske litterære ane, som kunne bli lest som støtte for både radikale og konservative posisjoner foruten ulike historiske fortellinger: en populær, reformasjon nedenfra og en hoffkontrollert reformasjon ovenfra.
På 1500-tallet og 1600-tallet ble Chaucer trykket og utgitt mer enn noen annen engelsk forfatter, og han var den første forfatter som fikk sine verker samlet i storstilte enkeltbindsutgaver hvor en Chaucer-kanon begynte å danne seg. Noen forskere har hevdet at 1500-tallsutgavene av Chaucer satte en presedens for alle andre engelske forfattere i henhold til presentasjon, prestisje og suksess i trykk. Disse utgavene etablerte Chaucers berømmelse, men de satte også i gang den kompliserte prosessen med å rekonstruere og ofte dikte opp Chaucers biografi og den kanoniske list av verker som ble tilegnet ham.
William Caxtons to folioutgaver av Canterbury-fortellingene ble utgitt i 1478 og 1483. Richard Pynson, kongens trykker i over tyve år, var den første som samlet og solgte noe som minnet om en utgave av Chaucers samlede verker, og i samme prosessen førte med fem trykte tekster som ikke var Chaucers. Samlingen var faktisk tre enkeltstående trykte tekster, eller samlinger av tekster, innbundet som et bind. Det er en sannsynlig forbindelse mellom Pynsons produkt og William Thynnes tilsvarende rundt seks år senere. Thynne hadde en framgangsrik karrière fra 1520-tallet og fram til sin død i 1546, da han var mester for den kongelig husholdning. Hans utgave av Chaucers verker i 1532 og 1542 var de første betydelige bidrag til eksistensen av en vidt akseptert chauceriansk kanon. Thynnes utgave var sponset og støttet av kongen, som blir æret i et forord av Sir Brian Tuke. Thynnes kanon brakte et antall av apokryfiske (tvilsomme) verker assosiert til Chaucer fram til et totalt antall av 28.
Det som sannsynligvis var det mest betydningsfulle aspektet ved den voksende apokryfiske tekstene, er at den med Thynnes utgaver inkluderte middelaldertekster som fikk Chaucer til å framtre som en protestant før reformasjonen, spesielt Kjærlighetstestamentet (Testament of Love) og Plogmannens fortelling (The Plowman's Tale). Ettersom disse chaucerianske tekstene ikke ble betraktet som apokryfiske før på slutten av 1800-tallet, fikk disse middelaldertekstene et fornyet liv og hvor engelske protestanter videreførte lollardismen ved å lese eksisterende tekster og forfattere som de tolket som støttende for deres sak. De offisielle Chaucers verker av de første trykte utgavene var konstruert som før-protestantiske, slik det også ble gjort med William Langland og Piers Plowman.
Den berømte Plogmannens fortelling kom ikke med i Thynnes utgivelse før i den andre 1542-utgaven. At den kom med var på grunn av at Thomas Usks Kjærlighetstestamentet kom med i den første utgaven. Kjærlighetstestamentet imiterer, låner i fra og således minner om Chaucer, Usks samtidige, og samtidig låner det friskt fra Piers Plogmannens fortelling. Ettersom Kjærlighetstestamentet nevner dets forfatters andel i et mislykket komplott (bok 1, kapittel 6), hans fengsling, og (kanskje) en avsverging av (et mulig lollardistisk) kjetteri, ble alt dette assosiert med Chaucer. Usk selv ble henrettet som kjetter og forræder i 1388. Interessant nok tok John Foxe denne avsvergingen av kjetteriet som et forsvar for den sanne tro og kalte Chaucer en «skikkelig Wiclevianer» og identifiserte ham feilaktig som en skolekamerat og nær venn av John Wycliffe ved Merton College på Universitetet i Oxford. Ingen andre kilder til Kjærlighetstestamentet eksisterer — det er kun Thynnes konstruksjon av hva de skrifter han hadde kommet over.
John Stow (1525–1605) var en antikvar, oldtidssamler og krønikeskriver. Hans utgave av Chaucers verker i 1561 økte de apokryfiske skriftene til mer enn 50 titler. Flere ble lagt til på 1600-tallet og var intakt så sent som 1810, lenge etter at Thomas Tyrwhitt beskar og klippet ned for hans utgave i 1775.
Samlinger og trykkingen av Chaucers verker var fra dens begynnelse en politisk virksomhet, ettersom hensikten var å etablere en engelsk nasjonal identitet og historie som hadde grunnlagt og autorisert Tudormonarkiet og Den anglikanske kirke. De skrifter som ble tillagt Chaucer var nettopp de som fikk ham til å virke som en representant for det protestantiske England.
I 1598-utgaven av Chaucers verker gjorde redaktøren Thomas Speght (død 1621) god bruk av Usks redegjørelse av hans politiske intriger og fengsling i Kjærlighetstestamentet, for å sette sammen en stort sett fiktiv «Livet til Vår Lærde Engelske Poet, Geoffrey Chaucer». Speghts «biografi» presenterte for leserne en tidligere radikalist i vanskelig tider, ganske lik deres egen, en før-protestant som til slutt gikk rundt kongens syn på religion.
Speght er også kilden til den berømte historien om at Chaucer ble dømt for å ha banket opp en fransiskanermunk i Fleet Street, foruten å ha konstruert et fiktivt våpenskjold og stamtre. Ironisk — og kanskje bevisst — en introduksjon i form av et unnskyldende brev i Speghts utgave fra Francis Beaumont forsvarer de upassende, «lave» og uanstendig delene hos Chaucer fra en elitisk, klassistisk posisjon. Francis Thynne noterte noen av disse motsigelsene og insisterte at Chaucer absolutt ikke var en fra den borgerlige klasse, og han nektet for munke-banke-historien. Likevel framhever Thynne selv at Chaucer støttet populære religiøse reformer og assosierte Chaucers syn med sin far William Thynnes forsøk på å inkludere Plogmannens fortelling og Pilegrimens fortelling i 1532- og 1542-utgavene.
Myten om den protestantiske Chaucer fortsatte å ha en vedvarende påvirkning på store deler av hans lesere. Selv om moderne litteraturforskere svært sjelden hevder at Chaucer støttet en religiøs bevegelse som ikke eksisterte før mer enn ett århundre etter hans død, har vekten av denne antagelsen i så mange år gjort at mange tar det for gitt at Chaucer i det minste mislikte og var motstander av katolisismen. Denne antagelsen danner store deler av mange kritiske tilnærminger til Chaucer, ikke minst de nymarxistiske forskerne.
Ved siden av utgivelsen av Chaucers verker var den mest imponerende litterære prestasjonen fra denne perioden John Foxes Handlinger og monumenter (Acts and Monuments). På samme måte som med Chaucers verker var den meget betydningsfull for den engelske protestantiske identitet, og den inkluderte Chaucer i sitt prosjekt. Foxes fremstilling av Chaucer var både avledet fra og bidro til de trykte utgavene av Chaucers verker, spesielt de fiktive biografiene. Det polemiske stykket Jack Upland ble første trykt i Foxes Handlinger og monumenter, og deretter i Speghts Chaucerbiografi. Speghts biografi er et ekko av Foxes egen fremstilling som selv var avhengig av de senere utgaver som føyde Kjærlighetstestamentet og Plogmannens fortelling til utgivelsene. Som Speght nedtoner Foxe Chaucers uanstendige og amorøse skrivning og insisterer at alt dette vitner om hans fromhet. Materiale som er vanskelig og problematisk er bedømt metaforisk, mens den mer likefremme satiren (som Foxe foretrekker) mener han skal oppfattes bokstavelig.
Liste over Chaucers verker
De følgende betydelige verker er i delvis kronologisk orden, ettersom forskerne fortsatt diskuterer dateringen av de fleste av Chaucers verker, og ved at samlingene av historier har blitt bygget og satt sammen over en lang tid.
Betydelige verker
Egil Tveterås gjore første norske oversettelse av Canterburyfortellingene til norsk i 1953. Ny utgave ble utgitt i 2002. Den norske middelalderhistorikeren Kåre Lunden gjendiktet et utvalg av Canterbury-fortellingene og andre verk av Chauser til nynorsk i 1993.
Referanser i populær kultur
I den amerikanske filmen En ridders fortelling (A Knight's Tale) spiller Paul Bettany en figur som kalles for «Geoffrey Chaucer», fremstilt som en spilleavhengig forfatter som blir herold (budbringer) for tittelfigurens ridder i en middelaldersk ridderturnering.
Helse- og omsorgsdepartementet (USA)
Helse- og sosialdepartementet (U.S. Department of Health and Human Services, HHS) er et departement i den amerikanske regjeringen med ansvar for landets føderale helse- og sosialpolitikk, herunder programmene Medicaid og Medicare og forskningsinstituttene under National Institutes of Health.
HHS ble opprettet gjennom en oppdeling av det tidligere Departementet for helse, utdannelse og velferd, og ble aktivert 4. mai 1980. Departementet ledes av helse- og omsorgsministeren.
Angela Lansbury
Angela Brigid Lansbury (født 16. oktober 1925, død 11. oktober 2022) var en britisk skuespiller og sanger med en karriere som strakk seg over åtti år. Hun er blant annet kjent som den nysgjerrige krimforfatteren og etterforskeren Jessica Fletcher i CBS' TV-serie Jessica Fletcher fra 1984 til 1996. Hun spilte også heks i Disney-filmen Hokus Pokus Kosteskaft og hadde stemmen til fru Potts i Skjønnheten og udyret fra 1991.
Oppvekst og voksenliv
Lansbury var det første barnet til den engelske politikeren og forretningsmannen Edgar Lansbury og den irske skuespillerinnen Moyna Macgill. Hun hadde også tre søsken, Bruce og Edgar jr., som var tvillinger, og en halvsøster, Isolde «Zil» Donham, fra morens første ekteskap. Donham var en stund gift med den britiske skuespilleren Peter Ustinov. Bruce er TV-produsent og Edgar jr. er film, teater og TV-produsent. Lansburys far, Edgar Lansbury, døde av magekreft da hun var ni år. Hennes bestefar, George Lansbury, var partileder i Labour Party. Hun er i familie med den engelske animatøren og dukketeaterdirektøren Oliver Postgate og den australskfødte akademikeren og forfatteren Coral Lansbury, som er mor til den australske politikeren Malcolm Turnbull.
I 1949 giftet hun seg med den britiskfødte skuespilleren og forretningsmannen Peter Shaw. De var gift i 54 år til Shaw døde i januar 2003. De fikk to barn sammen. Anthony Shaw, som var produsent i hennes TV-serie, Murder, She Wrote. Han er fortsatt i TV-bransjen. Hennes datter Deirdre er, sammen med sin mann, restauratører i West Los Angeles. Hun var også stemor til David Shaw, hennes manns sønn.
Lansburys nevø, David Lansbury, er gift med den amerikanske skuespilleren Ally Sheedy.
Utmerkelser
Lansbury ble utnevnt til Commander (CBE) of the Order of the British Empire av Elisabeth II av Storbritannia i 1994. I 2014 ble hun forfremmet til kommandørdame (DBE) av samme orden. Hun ble derved adlet og fikk rett til å føre tiltaleformen dame foran sitt navn.
Tony Awards
Angela Lansbury har vunnet fem Tony Awards.
Willy Kükenthal
Willy Georg Kükenthal (født 4. august 1861 i Weissenfels, død 20. august 1922 i Berlin) var en tysk zoolog.
Han var spesialist på octocorallia (åttearmete koralldyr) og hvaler. Han grunnla Handbuch der Zoologie og skrev Leitfaden für das zoologische Praktikum. Han ble født i Weissenfels i Sachsen, og studerte naturvitenskap ved universitetet i München og Jena. I 1884 fikk han sin doktograd ved Universitetet i Jena og ble professor der tre år senere.
I 1898 ble han professor i zoologi og leder for Zoologisk Museum i Breslau (nå Wrocław i Polen). For å kunne samle materialer til sine studier reiste han mye. I 1886 og 1889 reiste han til Arktis og Spitsbergen. Kükenthaløya, mellom Spitbergen og Barentsøya, er oppkalt etter ham. Ettersom han hadde en generell interesse innen zoologi samlet han også andre dyr på reisene sine. Mesteparten av disse endte opp i Frankfurt am Main ved Senckenberg-Museum. De tre siste årene var han syk og han døde åtte år etter de første symptomene på kreft.
Børge Petersen-Øverleir
Børge Petersen-Øverleir (født 3. februar 1967 på Hemnesberget) er en norsk gitarist, oppvokst i Korgen og Bodø, tidlig aktiv innen heavyrock, autodidakt innen jazz sentrert rundt Ad Lib Jazzklubb i Bodø. Han har medvirket på flere plateutgivelser, blant annet med Henning Gravrok og Tore Johansen, samt i trio med Tore Johansen og Arild Andersen.
Andre samarbeid har vært på plater og turneer med blant andre Anita Skorgan, Kari Bremnes, Bjørn Eidsvåg, Halvdan Sivertsen, Søyr, Karoline Krüger, Ketil Bjørnstad, Kine Hellebust, Maria Solheim og Jørn Hoel.
Han har også vært plateprodusent for Eva Trones' utgivelser av Terje Nilsens barnesanger.
Kortemark
Kortemark er en kommune i den belgiske provinsen Vest-Flandern. Kommunen består av byene Handzame, Kortemark Werken og Zarren.
Straffesparkkonkurranse
Straffesparkkonkurranse eller straffekonkurranse er en metode som benyttes for å avgjøre uavgjorte kamper i fotball. Vanligvis blir straffesparkkonkurranse kun benyttet i cupkamper eller andre kamper hvor det skal kåres en vinner – og da etter at det ikke har falt noen avgjørelse etter 120 minutters spill; 90 minutter med ordinær tid (inkludert tilleggstid) pluss 30 minutter med ekstraomganger.
Helse- og sosialdepartementet
Helse- og sosialdepartementet kan vise til:
Straffesparkkonkurranse
Straffesparkkonkurranser blir vanligvis gjennomført på følgende måte: Hvert lag skyter fem straffespark, og det laget som har scoret flest mål har vunnet. Hvis det ene laget har fått en ledelse som motstanderen ikke kan ta igjen, kan straffesparkkonkurransen avsluttes før begge lagene har skutt fem ganger. Ingen spiller kan skyte mer enn én gang før eventuelt alle de andre spillerne på laget også har skutt.
Hvis stillingen fortsatt er uavgjort etter at begge lag har skutt fem straffer, fortsetter straffesparkkonkurransen etter «sudden death»-prinsippet. Begge lag skyter én straffe hver, og når det ene laget scorer, mens det andre laget misser er kampen avgjort. Enkelte ganger kan dette føre til svært langvarige straffesparkkonkurranser. I Europamesterskapet i 1980 vant 9–8 på straffer over  i turneringens bronsefinale. I Norge slo Løv-Ham Start med 14–13 i 3. runde av Norgesmesterskapet 2009.
I 1987 ble alle uavgjorte kamper i den norske serien avgjort på straffer. Vinneren av straffekonkurransen fikk to poeng, mens det tapende laget fikk ett poeng. Denne ordningen ble fjernet etter én sesong.
Andre idretter
Straffekast-/straffeslagkonkurranser etter de samme reglene brukes også for å avgjøre kamper i blant andre håndball, bandy og vannpolo. Straffeslagkonkurranser brukes også i ishockey, men der tar hvert lag bare tre straffer før en eventuelt fortsetter etter «sudden death»-prinsippet. OL-finalen på Lillehammer i 1994 ble avgjort på straffeslagkonkurranse – Sverige slo Canada og ble OL-mestre.
Antisyklogenese
Antisyklogenese er utviklingen eller forsterkningen av antisyklonsk sirkulasjon i atmosfæren. Det er det motsette av antisyklolyse og er en motpart til syklogenese. Antisykloner blir ofte kalt høytrykk. Høytrykksområde oppstår på grunn av nedoverrettede bevegelser i troposfæren, atmosfærelaget der været oppstår. Området med sterkest antisyklongenese finner en gjerne i øvre deler av troposfæren på vestsiden av tråg. På et værkart kan en se disse områdene som vind som konvergerer, òg kalt konfluens, eller konvergerende høydelinjer nær 500 hPa flaten. På værkart er høytrykk markert med en H på norsk, og som isobarene med høyeste verdi.
202 Chryseïs
202 Chryseïs er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 11. september 1879 av Christian Heinrich Friedrich Peters fra Litchfield Observatory i Clinton, New York. Den er oppkalt etter Khryseis fra gresk mytologi.
Centroplacaceae
Se teksten
Centroplacaceae er en plantefamilie i ordenen Malpighiales, som inngår i gruppen Eurosidae I innenfor den store gruppen Rosidae. Denne gruppen har 2 slekter – Centroplacus & Bhesa
Centroplacus glaucinus er den eneste arten i denne slekta. Denne arten finnes i Vest-Afrika, ved utløpet av elven Kongo. Tidligere ble slekta ført til familien Pandaceae. De nærmeste slektningene finner vi idag i familien Ctenolophonaceae.
Ohangwena (region)
Ohangwena er en region i Namibia. Ved folketellingen i 2011 hadde regionen en folkemengde på 245,446.
De nordlige og vestlige delene av regionen er tettest befolket. Økonomien har vært preget av landbruk der de viktigste aktivitetene består i dyrking av mahangu og kvegdrift.
De viktigste bosetningene i regionen ligger rundt den godt asfalterte veien fra den angolanske grensen til Ondangua, hvor den slutter seg til stamveien Oshakati–Tsumeb.
Regionen består av ti valgkretser:
James Rizzi
James Rizzi (født 5. oktober 1950 i New York, død 26. desember 2011) var en amerikansk musiker og kunstner.
Rizzi studerte ved University of Florida i Gainesville, Florida, der han blant annet tok kurs i maleri, grafikk og skulptur-laging. Han giftet seg med Gabriale Hamill som var motedesigner. De tok senere ut skilsmisse. Rizzi var mest kjent for sine malerier av yrende antropomorfe bylandskap. Rizzi døde i desember 2011, i en alder av 61 år.
Merle Oberon
Merle Oberon (født 19. februar 1911, død 23. november 1979), født Estelle Merle O'Brien Thompson, var en indisk-britisk skuespiller.
Tidlig liv
Oberon ble født i Bombay (i dag Mumbai) i India. Hennes mor, Charlotte, var en anglo-singalesisk sykepleier og hennes far en britisk jernbaneingeniør. Merle Oberon var sin mors andre barn og moren hadde forlatt sin første datter Constance og nektet å ta vare på en annen datter som var født utenfor ekteskap. Hun insisterte at Arthur giftet seg med henne, men det er ingen bevis på at han noen gang gjorde det.
I 1914, da hun var tre år gammel, døde hennes far av lungebetennelse på Vestfronten i de første månedene av den første verdenskrigen. Mor og datter led vondt under en fattig eksistens i en dårlig leilighet i Bombay for noen år, men i 1917 flyttet de til bedre levevilkår i Calcutta (i dag Kolkata). Merle mottok et stipendium for å gå på en velkjent pikeskole, La Martiniere College for Girls, men hun ble hele tiden mobbet for hennes uvanlige bakgrunn og sluttet til slutt skolen og ble undervist hjemme.
Hennes første erfaring som skuespiller var sammen med et amatørteaterlag i Calcutta. Hun var tiltrukket av kinosalene og likte å gå ut på nattklubber. Da hun var i tenårene var ofte ute sammen betydelige eldre menn.
I 1929 møtte hun en tidligere skuespiller som hevdet at han kunne introdusere henne for Rex Ingram fra Victorine Studios. Merle hoppet på tilbudet og besluttet å følge mannen til filmselskapet i Frankrike. Da han oppdaget Merles mor og så hvor mørk i huden hun var og forsto at Merle kom fra blandet opprinnelse avsluttet han forholdet. Etter å reist til Frankrike oppdaget Merle og hennes mor at deres såkalte velgjører hadde snodd seg unna. Han hadde derimot allerede lagt inn et godt ord for Merle hos Rex Ingram i Nice. Ingram likte Merles eksotiske fremtoning og hun ble ansatt som en ekstra i en selskapsscene.
Filmkarriere
Merle Oberon kom til England for første gang i 1928. I begynnelsen jobbet hun som en vertinne på nattklubber under navnet «Queenie O'Brien» samtidig som hun hadde små, ukreditterte roller i ulike filmer. Hennes filmkarriere fikk en stor oppmuntring da regissøren Alexander Korda fant henne interessant og ga henne en liten, men samtidig en betydningsfull rolle, da under navnet Merle Oberon, som dronning Anne Boleyn i filmen Henrik VIII privat (1933). Hennes motskuespiller var Charles Laughton. Filmen ble en stor suksess og hun fikk deretter hovedroller slik som i The Scarlet Pimpernel (1934) med Leslie Howard som også ble hennes elsker for en tid.
Oberons karriere gikk til nye høyder, delvis som et resultat av hennes personlige forhold og senere ekteskap med Alexander Korda. Han solgte «andeler» av hennes kontrakt til filmprodusenten Samuel Goldwyn som ga henne gode roller. Hun fikk en oscarnominasjon for The Dark Angel (1935) produsert av Goldwyn. På denne tiden hadde hun også en seriøs romanse med skuespilleren David Niven. Hun ble valgt til spille i Kordas film I, Claudius (1937) som Messalina, men en alvorlig bilulykke resulterte at filmingen ble avsluttet. Ulykken førte til at hun ble arret for livet, men dyktige lysteknikere greide å skjule hennes skader for kinopublikumet.
Hun fortsatte og spilte Cathy i sin mest berømte film Stormfulle høyder (1939), som George Sand i A Song to Remember (1945) og som keiserinne Joséphine i Désirée (1954). I løpet av hennes tid som filmstjerne strakte Oberon seg veldig langt for å skjule at hennes opprinnelse var av blandet bakgrunn og da hennes mørkhudede mor flyttet inn hos henne i Hollywood ble hun utkledd som Oberons hushjelp.
I henhold til Princess Merle, en biografi skrevet av Charles Higham sammen med Roy Moseley, led Oberon ytterligere skader på hennes ansiktsfarge i 1940 på grunn av en kombinasjon av kosmetisk forgiftning og en allergisk reaksjon på en medisin bestående av sulfat. Alexander Korda sendte henne til en hudspesialist i New York hvor hun fikk flere hudslipingsoperasjoner, men resultatet var bare delvis vellykket. Uten sminke kunne man se tydelige gropdannelser, arr og snitt i huden.
Hennes mor døde i 1937 og i 1949 fikk Oberon bestilt malerier av sin mor som ble malt etter gamle fotografier. Kunstneren fikk klare instruksjoner om lysne på morens hudfarge. Maleriene hang på veggene i alle de hjem hun bodde i fram til sin død i 1979. Oberon hadde også en form for tvangstanke etter de skadene hun fikk i ansiktet og hun hadde en affære med jagerflygeren Richard Hillary som ble kraftig brent etter at hans Supermarine Spitfire ble skutt ned i 1940.
Merle Oberon ble Lady Korda da hennes ektemann ble adlet, men hun skilte seg fra ham i 1945 for å gifte seg med filmfotografen Lucien Ballard konstruerte et spesielt kameralys for å fjerne hennes ansiktsskader ved filming. Lyset ble kjent som «Obie» etter henne.
Hun giftet seg to ganger til, først med den italienskfødte industrimannen Bruno Pagliai (og adopterte hans to barn) og deretter til den hollandske skuespilleren Robert Wolders (som senere ble Audrey Hepburns følge) før hun trakk seg tilbake til Malibu i California hvor hun døde etter et slag i en alder av 68 år gammel.
Hun ble gravlagt ved gravlunden Forest Lawn Memorial Park i Glendale i California.
Hun har en stjerne ved Hollywood Walk of Fame for hennes bidrag til filmen (ved 6250 Hollywood Boulevard).
Den tasmanske forbindelsen
Gjennom hele Merle Oberons profesjonelle liv opprettholdt hun en dekkhistorie for å skjule sin bakgrunn som blandet engelsk-indisk opprinnelse. Hun konstruerte fiksjonen om at hun var blitt født og vokst opp på Tasmania i Australia. Det finnes ingen fødsels- eller skoleopptegnelser som støtter dette, men det forklarte hun med en ny fiksjon som påstå at alle dokumenter var gått tapt i en brann.
Etter hennes død har Michael Korda, en nevø av Alexander Korda, skrevet en nøkkelroman om henne kalt Queenie. Denne ble i sin tid omgjort til en fjernsynsserie med Mia Sara i hovedrollen.
Blythe
Blythe er en elv i West Midlands i England. Den renner inn i Tame nær West Midland Bird Clubs naturreservat Ladywalk. Cole renner inn i Blythe nesten på samme sted.
Elven er en Site of Special Scientific Interest, med begrunnelsen at den er et spesielt godt eksempel på en lavlandselv på leirgrunn.
Holt (Kongsvinger)
Holt er en bydel i Kongsvinger, sentralt beliggende i sydøst, om lag fem minutters gange fra jernbanestasjonen, og består i dag av småhusbebyggelse. Fra gammelt av har gården Holt ligget her. Fra ca. 1875 til det brant ned i 1977 besto hovedtunet av en meget staselig hovedbygning, en over 30m lang låve, vognskjul og kårbolig. I flukt med kårboligen og vognskjulet mot hver ende av låven var to stabbur. Sammen utgjorde bygningene et klassisk gårdstun. Midt på tunet sto flere store lindetrær i en gressbevokst 'øy'. På framsiden av hovedbygningen lå en opparbeidet park, her vokste flere edle tresorter, bl.a. et stort gammelt lerketre. Fram til nedre del av eiendommen ble fraskilt til veiformål var det en åpen bekk gjennom parken, denne rant ut i en dam med ender og svaner.
Tidlig historie (1600–1870)
Gårdsnavnet Holt har samme betydning som ordet holt (f.eks. et skogholt, og brukt alene kan det tyde på at det er meget gammelt). De første brukerne en kjenner til var trolig leilendinger. Fram til gården ble kjøpt av Lorentzo Rynning i 1867 var gården leid/eiet av:
Nyere tid (1870–1980)
Den eieren som kom til å sette et tydelig preg på Holtgården var Lorentzo Rynning. Han kjøpte den i 1867, og etter hvert andre parter fra naboeiendommene. Rynning innrettet seg standsmessig på Holt. Hovedbygningen ble flyttet og utvidet, og det ble anlagt en park med gåsedam og en romantisk bro over dammen. I 1875 ble bygrensen utvidet slik at hovedbygningen kom til å ligge innenfor bygrensen. Dermed ble de som bodde på gården byboere.
I Sundsvall tidning datert 19. januar 1888 står å lese:
Rynning ble erklært konkurs i 1889. Etter at boet var oppgjort ble Holt solgt til Nils Klonteig. Han kom fra Tinn i Telemark og hadde god utdannelse (cand. philos), og var svært aktiv i det offentlige liv. Sønnen Helge overtok gården i 1920. I 1948 ble mesteparten av jord- og skogarealene tvangsovertatt av Kongsvinger kommune ved ekspropriasjon. Bakgrunnen for dette var en bestemmelse om at en ikke skulle kunne eie eiendommer i en annen kommune enn den man bodde i. I senere år ble de nederste delene av parkanlegget fjernet pga. utvidelse av Svenskeveien. Bekken ble lagt i rør og dammen fylt igjen, og enda senere ble det anlagt parkeringsplass nederst mot veien. Etter dette var Holtgården tilholdssted for Helge Klonteig og to av hans søstre, inntil vognskjulet og hovedbygningen brant ned i 1977. Noen år senere ble tomten solgt og bebygd med eneboliger. Holtveien og Holtberget er også navn som skriver seg fra gården.
Newcastle-under-Lyme
Newcastle-under-Lyme er en markedsby i Staffordshire, England. Byen er administrasjonsenteret for distriktet med samme navn. Den er en del av North Staffordshire og av Potteries urbane område, en konurbasjon som inkluderer også byene Stoke-on-Trent og Kidsgrove. Ved folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning 75 082 innbyggere.
Etymologi
Første ledd i stedsnavnet, «Newcastle», som bokstavelig betyr «ny festning», er avledet fra å være lokaliseringen av en ny festning på 1100-tallet. Tillegget «Lyme» kan referere til elven Lyme Brook, en sideelv til Trent, som renner gjennom byen. Eller, den tidligere omfattende skogen Forest of Lyme som dekket området i middelalderen med trær som på engelsk kalles lime tree, norsk en art av lindeslekten. Andre engelske navn på trearten er basswood og linden; den velkjente veien i Berlin, Unter den Linden, er således kognat med «under-Lyme».
Hengekøye
Hengekøye eller hengekøy er en køye, det vil si hvile- eller sengeplass, som er laget av et rektangulært nett, av lerretsduk eller liknende, og som kan bli hengt opp mellom to faste punkter. Hengekøyer brukes ofte utendørs i mildt vær, for eksempel oppspent mellom to trær. Hengekøyer ble tidligere brukt som plassbeparende senger ombord i båter, for eksempel festet i taket under dekk. Mindre hengekøyer kan fungere som vogger eller husker for små barn.
Historie
En hengekøye er avbildet i Luttrell Psalter som er datert cirka 1330. Miniatyren i det middelalderske manuskriptet til England beviser eksistensen av hengekøyer i Europa før oppdagelsen av Amerika av Christofer Columbus.
Ole Juul (forfatter)
Ole Juul (født 10. oktober 1918 i Kolding, død 17. april 2009) var en dansk journalist, forfatter og motstandsmann under den andre verdenskrig.
Ole Juul var journalist i Ålborg og bonde i Vejle. På den måten fikk han kontakt med Kai Holbech, som satte ham i forbindelse med det illegale bladet De Frie Danske. Gjennom det deltok han noe i motstandsaktiviteter og jødetransporter til Sverige.
I oktober 1943 måtte han selv flykte til Sverige.
204 Kallisto
204 Kallisto er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 8. oktober 1879 av Johann Palisa fra Pula. Den er oppkalt etter nymfen Kallisto fra gresk mytologi, som også har gitt navn til Jupiters måne Callisto.
Margarete Müller
Liv
Müller gikk fra 1937 til 1945 på folkeskole. Deretter arbeidet hun fra 1946 til 1948 som garner, deretter til 1950 som traktorfører ved MAS (Maskin-Utleie-Stasjon) i Salow. I 1950 begynte hun sin læretid på Lehr- und Versuchsgut Gustavshof og dessuten et studium på Fachschule für Landwirtschaft i Demmin. I 1951 ble hun medlem av SED.
Fra 1953 til 1958 studerte hun ved Leningrads landbruksvitenskapelig institutt i Puschkin. Deretter var hun agronom ved MTS Brohm og var til 1963 representant for LPG Kotelow, likeledes medlem av SED-ledelse i distriktet Neubrandenburg.
Fra 1963 til 1989 var hun medlem av Sentralkomiteen og kandidat for medlemskap i Politbyrået i Sentralkomiteen i SED. Hun var på samme tid representant i Volkskammer og fra 1971 til 1989 medlem av DDRs Statsråd.
Fra 1973 til 1976 ledet hun Kooperative Abteilung Pflanzenproduktion og senere LPG Pflanzenproduktion Friedland. I 1989/90 trådte hun tilbake fra sine funksjoner og ble ekskludert fra SED-PDS.
Klær
Klær er i videste forstand det man bruker for å dekke kroppen. Den praktiske funksjonen til bekledning og klesplagg er å beskytte mot ytre belastninger, for eksempel kulde og uvær, insekter, kjemikalier og våpen. Valg av klær sender også sterke sosiale signaler om sosial status, yrke eller gruppetilhørighet. Klær kan forstås som en grense mellom kroppen eller individet på den ene siden og samfunnet på den andre. Hensikten med klær er å gjøre kroppen akseptert i ulike sosiale situasjoner.
Historikk
Antropologer og arkeologer mener at den første formen for klær besto av lær, skinn, løv eller blader som ble brukt for å dekke til kroppen som beskyttelse mot vær og vind. Dette er materialer som brytes ned fort, og kunnskapen om de tidlige former for klær har derfor bare framkommet ved inferens, men arkeologer har funnet synåler av ben og elfenben nær Kostenki i Russland, datert til rundt år 30 000 f.Kr. Indirekte indikasjoner på når klær ble tatt i bruk kommer fra DNA analyser av lus. Kroppslus oppstod som art for ca 190 000 f.Kr. I motsetning til hodelusen trenger kroppslusen varmen som klær gir for å overleve.
På grunnlag av studier av naturfolk som lever på en måte som en gjorde i de tidligste tider, kan en anta at de de første plaggene ikke var for å skjule og dekke seg til, men ble brukt like mye som pynt for å framheve for eksempel kjønn.
Merkeklær
Begrepet «merkeklær» brukes om klær som er laget av kjente klesprodusenter eller som bærer populære merkevarenavn. Merkeklær er vanligvis dyrere enn andre klær. Den høye prisen kan skyldes høyere kvalitet i design, materialer og utførelse eller høyere produksjonskostnader, for eksempel dersom klærne blir laget i høykostland, det vil si der utgifter til lønninger, avgifter m.v. er store. Høye priser på merkeklær skyldes likevel oftest høy etterspørsel i markedet fordi klærne har høy status i noen miljøer. Moteindustrien og populærkulturen øver spesielt stort kommersielt press på kjøpesterke ungdomsgrupper. Klesprodusenter, varehandel og andre profesjonelle aktører spekulerer i det indre motepresset som er vanlig blant unge, usikre mennesker som vil tilhøre en sosial gruppe og har stort behov for markere en identitet med utvendige midler. Merkeklær kan være et viktig signal om gruppetilhørighet og klesbransjen utnytter dette til å fokusere sterkt på merkenavn og å ta høyere pris for populære produkter.
På grunn av stort salg og stor fortjeneste på visse produkter og merker har piratkopiering av merkeklær blitt vanlig, særlig i Asia, der ulovlig kopiering av andres design utgjør en betydelig svart økonomi utenfor offentlig kontroll.
Medaljefordeling under OL
Medaljefordeling i OL viser antall medaljer vunnet av hvert enkelt nasjonslag samt andre utøverlag i de olympiske leker. Det deles ut medaljer til de tre beste utøverne eller lagene i hver øvelse. Vinnere får gullmedaljer, innehavere av andreplasser sølv og tredjeplasser bronse. De er alle «olympiske medaljører»; en vinner av gullmedaljen kan tituleres «olympisk mester».
Historie
Det er ikke alltid delt ut medaljer i de tre valørene: Gull, sølv og bronse. Som et eksempel ble det i lekene i 1896 delt ut sølvmedalje til vinnerne og bronsemedalje til toerne, men ingenting til tredjeplass. I 1904 fikk vinneren også en sølvpokal. Først i Ekstralekene i 1906 ble det introdusert medaljer til de tre beste, men ettersom disse lekene ikke anerkjennes av Den internasjonale olympiske komité, regnes lekene i London i 1908 som de lekene dette ble innført. I denne tabellen er de tre beste i øvelsene regnet som medaljevinnere.
De fleste grener arrangerer finaler der to eller flere deltar i kampen om medaljene, men i lagidretter arrangeres som regel en finale og en bronsefinale for å bestemme utfallet. I noen øvelser deles det ut to bronsemedaljer, en til hver tapende semifinalist, som for eksempel i boksing og i bryting.
Medaljene var før i massivt gull, men etter 1912 ble de laget av forgylt sølv. Nå brukes gullbelagte sølvmedaljer, men hver gullmedalje må inneholde minst seks gram ekte gull.
Diplomer ble introdusert i London i 1948 som premie til utøvere på fjerde-, femte- og sjetteplass og dette ble fra 1984 i Los Angeles utvidet til sjuende-, åttende- og niendeplass. I sommerlekene i Athen i 2004 ble det også delt ut olivenkranser til vinnerne.
Medaljefordeling
Medaljestatistikken består av tall hentet fra Den internasjonale olympiske komités egen medaljedatabase, inkludert medaljefordeling nasjonsvis ifølge IOKs egne lagkoder. Databasen består av flere sammenstilte nasjonsvise medaljefordelinger, én for hver av de enkelte olympiske lekene. IOK er den øverste og eneste autoritet vedrørende utdelinger, fordelinger og omfordelinger av olympiske medaljer.
Oppdatert per 14. desember 2022.
Kursiv skrift angir nasjoner som ikke lenger eksisterer.
Flemming
Flemming er et navn, opprinnelig fra Danmark, med norsk navnedag 16. oktober og navnet betyr «kommer fra Flandern». Den norrøne formen av navnet var Flæmingr.
Utbredelse
Det er 314 menn som har Flemming som først fornavn i Norge, mens 247 har det som eneste fornavn, det er bare 20 stykker som bruker navnet til etternavn.
Kjente personer med navnet
Personene i listene er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Beirut
Beirut (بيروت) er hovedstaden, den største byen og en viktig havneby i Libanon. Beirut har omtrent 2,2 millioner innbyggere inkludert forsteder (2014). Bykjernen har om lag 360 000 innbyggere (2014).
Beirut er en av Midtøstens mest sammensatte byer, med mange etniske og religiøse retninger innenfor byen. Under den libanesiske borgerkrigen ble byen nærmest delt mellom det overveiende kristne Øst-Beirut og det muslimske Vest-Beirut. Flyktningleirene Burj el Barajneh og Dbeyeh ligger i Beirut. Shiamuslimske Dahieh ligger like sør for byen.
Navnet Beirut kommer ifra det fønikiske ordet Beroth som betyr «byen med brønner».
Historie
Under romerne fikk Beirut et berømt juridisk akademi der blant annet de to kjente juristene Papinian og Ulpian underviste.
I 533 utnevnte keiser Justinian skolen til en av de tre offisielle for justis i keiserdømmet, men etter et jordskjelv i 551 måtte skolen flytte til Sidon. Beirut var lenge et viktig handelssenter, men i mellomalderen tok etter hvert Akko mye av denne rollen.
I 653 ble byen arabisk. Kristne korsfarere hadde makten fra 1110 til 1291. Beirut ble uansett alltid styrt av lokale drusiske emirer. En av disse, Fakr ed-Din Maan II, erobret byen på 1600-tallet, men osmanene tok byen tilbake i 1763. Etter 1763 vokste Beirut forbi Akko som handelssenter, men maktkamp og krig førte til tilbakegang for byen, som fikk redusert innbyggertallet til rundt 10 000.
Byen ble syrisk provinshovedstad i 1888 og fikk et kosmopolitisk preg med påvirkning fra Europa og USA samt Midtøsten. Beirut ble etter hvert kjent som Midtøstens Paris. Byen ble et handelssentrum og et intellektuelt samlingspunkt.
Da Det osmanske riket brøt samen etter første verdenskrig, fikk Frankrike kontrollen over både Beirut og resten av Libanon. De nye styresmaktene favoriserte de kristne innbyggerne, noe som førte til spenning mellom de ulike religiøse folkegruppene. Byen fortsatte å tiltrekke seg intellektuelle og turister fram til borgerkrig brøt ut i 1975, da også mange fastboende flyktet. Etter at krigen sluttet i 1989 arbeidet styremaktene hardt for å gjøre Beirut til et midtpunkt for kunnskap, kultur, turisme og mote igjen. I 2006 ble byen bombet av Israel, som okkuperte deler av Libanon for å krige mot Hizbollah.
Negativt flertall
Negativt flertall brukes i flere livsområder. Det beskriver i selskapsretten en situasjon der et forslag ikke blir vedtatt på grunn av manglende flertall. Minoriteten utgjør i slike tilfeller et negativt flertall. I norsk politikk brukes begrepet om situasjonen der to eller flere mistillitsforslag mot regjeringen faller, mens de representantene som stemmer for forslagene til sammen har flertall.
Norsk politikk
Negativt flertall mot regjeringen er en norsk særegenhet. Den er beslektet med kabinettspørsmål. Situasjonen oppstår i Stortinget dersom to eller flere mistillitsforslag mot regjeringen faller. Men dersom de to mistillitsforslagene til sammen har flertall, har vi negativt flertall. Det er klart at regjeringen da har rett til å gå av, men uklart om den har plikt til det.
Norske regjeringer har falt for negativt flertall i 1908 (Løvland), 1926 (Mowinkel I) og 1963 (Gerhardsen).
Regjeringsdannelser
Negativt flertall er en form for regjeringsutnevnelse der regjeringen ikke trenger et uttrykt tillitsvotum i forsamlingen den står ansvarlig overfor. I Norge er det eksempelvis kongen som ber det han oppfatter som lederen for den mest styringsdyktige koalisjonen danne en regjering. Dette systemet gjør seg også gjeldende i byparlamentarismen i Oslo, i motsetning til i Bergen, der byrådet er avhengig av et positivt flertall, dvs. et flertall som uttrykker støtte til dannelsen av byrådet. Ordningen med negativt flertall gjør det mulig å felle en regjering på tiltredelseserklæringen, slik tilfellet var med Christopher Hornsruds regjering i 1928 og John Lyngs regjering i 1963.
Selskaps- og foreningsretten
Innen aksjeselskaper og de fleste organisasjoner, betegner negativt flertall det samme som et blokkerende mindretall. I de fleste organisasjoner, kreves det et kvalifisert flertall for å gjøre visse vedtak, som for eksempel vedtektsendringer. I aksjeloven kreves det tilsvarende 2/3 flertall for enkelte vedtak, og en eier som har mellom 1/3 og 1/2 av stemmene kan i slike tilfeller utgjøre et negativt flertall. Det samme prinsippet gjør seg gjeldende ved grunnlovsendringer i det norske Stortinget, der et kvalifisert flertall av representantene må støtte et endringsforslag om dette skal bli lov. En annen variant av negativt flertall, gjør seg gjedende i folkeavstemninger i Sveits, der det kreves flertall i folket og flertall i et flertall av kantonene for at resultatet av en folkeavstemning skal kunne føre til lovendringer. I Sveits vil det dermed bli et negativt flertall dersom det er et flertall i folket, men at dette bare er i et mindretall av kantonene.
Grunndataforvaltning
Grunndataforvaltning (engelsk: master data management) er dataforvaltning av grunndata, og består av det kombinerte settet av aktiviteter og infrastruktur som sørger for at et mangfold av klienter kan få tilgang til ferskt oppdaterte data av felles karakter (for eksempel en produktkode), uten at de selv også må ivareta alt vedlikeholdet av disse. Entydige grunndata er en forutsetning for å oppnå semantisk interoperabilitet, for at aktører skal evne å nyttiggjøre seg av og å samhandle om data de deler med hverandre. Det er lite tilgjengelig teori om grunndataforvaltning, for kildereferanse.
Nærmere beskrivelse
I forvaltningen av grunndata inngår innhenting, oppretting, endring, godkjenning og tilgjengeliggjøring av grunndata. Grunndata lagres ofte i et register, men det kan også inngå i grunndataforvaltningen å innhente og konsolidere grunndata fra forskjellige autoritative kilder inn i et felles register, et eksempel er at kunnskapssektoren henter identitetsinformasjon om personer fra nasjonale og internasjonale folkeregistre inn i en «person-master».
Grunndata er i hovedsak data som må ha en unik identitet og være entydige på tvers av applikasjoner og/eller aktører. Grunndataforvaltningen kan gjøre dette mulig gjennom at:
Styrt oppdatering av metadata
Metadata bør være gjenstand for grunndataforvaltning. Ved oppdatering av metadata er det behov for å ha en styrt prosess også ved endringer i «gyldig verdisett», for eksempel ved behov for å opprette en ny produktkode i en virksomhet. Det er også en stor jobb for en virksomhet å identifisere hvilke metadata som er mest representative i sin informasjonsarkitektur, og å oppnå konsistente og dekkende begrep. Uten at disse begrepene etableres er det vanskelig å behandle informasjon i virksomheten.