cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hiv
Aidsdiagnose for fall?
Aids er en terminal og i prinsippet irreversibel diagnose basert på det sykdomsbilde man kjente ved hivepidemiens start i 1980-årene. Dagens medisinske virkelighet er en annen. Med vellykket antiretroviral behandling kan reelt sett aids reverseres og immunforsvaret bygges opp igjen med tilnærmet samme styrke som før sykdom satte inn. Har man først fått diagnosen aids, vil man imidlertid ha denne så lenge man lever, selv om man takket være behandling er blitt frisk. Hivpositive under behandling vil i dag ikke dø av aids, men av andre sykdommer som ikke er klassifisert som hivrelaterte, men som kan være forbundet med langvarig smitte som f.eks COVID-19 og medisinering. Foreliggende forskning er fortsatt ufullstendig, men antyder at hivpositive under behandling har en statistisk høyere sjanse for å pådra seg hjerte- og kar-sykdommer, visse kreftformer samt sykdommer forbundet med lever og nyre. Slike dødsfall vil imidlertid ikke bli registrert som hivrelaterte.
Det kan diskuteres om aidsdiagnosen er nyttig som klinisk verktøy, når immunsvikten er reversert. I epidemiologisk sammenheng vil det imidlertid fortsatt være behov for å registrere nye aids-tilfeller, for dermed å kunne danne at bilde av behandlingsdekning og mørketall i form av ukjente hivpositive.
Hovedgrupper av hivmedisiner
Det finnes sju hovedgrupper av hivmedisiner, og som beskriver vitale prosesser i hivs reproduksjon som medisinene er konstruert for å hemme. Innenfor hovedgruppene finnes en rekke ulike merkevaremedisiner.
Storkanonisk ensemble
Uttrykket for Gibbs frie energi vil variere med systemet og vil f.eks. få tilleggsbidrag i et magnetiske felt eller roterende system.
Moctezuma II
Moctezuma II, også kjent som Motecuhzoma Xocoyotzin (Motēuczōmā Xōcoyōtzin på nahuatl), (født 1466, død 29. juni 1520 i Tenochtitlan) var en aztekisk hersker (ofte mistolket som keiser, mens han derimot «bare» var huey tlahtoāni som betyr «stortaler» av Tenochtitlan). Ofte ble han omtalt som depressiv, og var ekstremt humørsvingende. I hvilken grad dette bilde av ham er preget av seierherrenes vinkling, er ikke godt å vite. Han var tross alt den som ved krig utvidet azttekerriket til sin aller største utstrekning.
Liv og virke
Han ledet det aztekiske rike fra 1502 til sin død i 1520. Under hans tid vokste riket til sin største utstrekning noensinne. Ved sine kriger utvidet Moctezuma territoriet så langt sørover som til Xoconosco i Chiapas og Tehuantepec-eidet, og inkorporerte Zapotec- og Yopifolkene i riket. Han endret det tidligere meritokratiske system for det sosiale hierarki og utvidet skillet mellom pipiltin (adelen) og macehualtin (almuen) ved å forby almuen å arbeide i de kongelige boliger.
Etter en dramatisk flom som tok livet av hans forgjenger i 1502, sørget Moctezuma for å gjenoppbygge Tenchtitlan til en skinnende hvitkalket praktby. Det var denne byen Cortes og hans menn kunne beundre da de ankom 17 år senere.
Våren 1519 mottok han de første rapporter om de fremmedes landgang på østkysten av riket. Moctezuma hadde hørt for første gang om at det var folk fra Østen i regionen i 1518. Den 8. november i 1519 møtte han rundt 600 spanjoler, ledet av Hernán Cortés, ved bredden av Texcocosjøen, sjøen hvor hovedstaden Temochtitlan lå. Cortes og hans mannskap ble invitert inn i Tenochtitlan som Moctezumas gjester, og ble innkvartert i ett av kongens palasser. Det fortelles at Moctezuma trodde at Cortes var guden Quetzalcoatl.
Han ble etterfulgt av sin yngre bror Cuitláhuac.
Marius Trygg
Marius Trygg (født 1. juni 1976 i Oslo) er en norsk tidligere ishockeyspiller. Han er tvillingbroren til Mats Trygg. Moderklubb er Manglerud Star. Spilte for Färjestad i Sverige i noen sesonger, før han dro til tysk hockey. Har spilt fast på det norske landslaget i flere sesonger. Sesongen 2006/07 vendte han hjem til Norge og spilte for Stavanger Oilers frem til 2011 sesongen. 2011-15 spilte han for Lørenskog deretter for Manglerud Star. Fra 2023 er han assistentrerner i Stavanger Oilers.
Mats Trygg
Mats Trygg (født 1. juni 1976 i Oslo) er en norsk ishockeytrenere og tidligere profesjonell ishockeyspiller som er assistenttrener for Vålerenga Hockey i Fjordkraftligaen. Trygg spilte ishockey i 30 sesonger på seniornivå til han var 45 år.
Karriere
Trygg kommer fra moderklubben Manglerud Star, han har tidligere spilt for Spektrum Flyers, Lørenskog IK og Vålerenga i Norge, for Färjestads BK og HV71 i den svenske Elitserien og for Iserlohn Roosters, Kölner Haie og Hamburg Freezers i Deutsche Eishockey Liga (DEL). Han er kjent for å være en offensiv forsvarsspiller.
Han har også vært en fast spiller på det norske landslaget. Siden han debuterte for A-landslaget i B-VM 1998 har han deltatt i 14 VM-turneringer og 2 OL-turneringer for Norge. Han har i alt spilt 112 offisielle landskamper, og er den største poengplukkeren blant norske forsvarsspillere gjennom tidene med 66 poeng (23 mål og 43 assists).
Familie
Han er tvillingbroren til Marius Trygg, som spiller for Manglerud Star og storebroren til Mathias Trygg som spiller for Manglerud Star.
Inferno 2006
Inferno-festivalen ble arrangert på Rockefeller og John Dee i Oslo 13.-15. april 2006.
Arne Halse
Arne Halses far var forretningsmannen Dyre Halse (1854-1934).
Roy Chapman Andrews
Som ung var hans store drøm å arbeide for ved American Museum of Natural History i New York, en drøm som gikk i oppfyllelse da han ble ansatt som gulvvasker i 1906. Fra gulvvasking arbeidet han seg oppover i gradene til han ble leder for en ekspedisjon 16 år senere. Ekspedisjonen gikk til Mongolia for å lete etter dinosaurfossiler i Gobi-ørkenen. Han gjorde mange store funn ved Erenhot og andre steder, men arbeidet under veldig harde forhold. Mongolia var plaget av voldsomme sandstormer og ville dyr, og ved siden av dette var russiske og kinesiske styrker i krig, noe som gjorde veiene utrygge. På grunn av dette var Roy og hans lag alltid tungt bevæpnet, noe som viste seg å komme til nytte en rekke ganger.
En nesten meterlang hodeskalle fra et til da ukjent rovdyr finn navnet Andrewsarchus etter Andrews. Dette er trolig det største kjøttetende landlevende pattedyret som har levd, og et av de mest spektakulære funnene fra Andrews' Mongolia-ekspedisjon.
Miranda
Miranda kan referere til:
Sebastian Biederlack
Sebastian Biederlack (født 16. september 1981 i Hamburg) er en tysk profesjonell landhockeyspiller som representerte Tyskland under Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina. Her tok han gull for det tyske landslaget i landhockey etter å ha slått Spania i finalen med 1-0.
Tyskland tok dermed sin fjerde gullmedalje i landhockey under et OL noensinne (det siste i Sommer-OL 2004), og sin syvende landhockeymedalje gjennom tidene.
Espen Lee
Espen Lee, tidligere Espen Lie, (født 13. mai 1955 i Arendal) er en norsk tidligere leiesoldat og pengeinnkrever.
Bakgrunn
Han er utdannet fra Forsvaret og var den nest yngste som tok befalsskolen. Etter å ha tjenestegjort forskjellige steder i Norge, dro Lee til Libanon i 1978 for å tjenestegjøre halvannet år i den norske FN-styrken. Han har vært medlem av den amerikanske avdelingen av Omega Group der han var leiesoldat i tidligere Rhodesia i 1979, og har vært meget omtalt i norsk presse.
Skutt av Hallik-Frank
29. juni 1990 ble Espen Lie skutt av Jarl Frank Tandberg, bedre kjent som «Hallik-Frank» for sine dommer for hallikvirksomhet, vold og trusler. Lee oppsøkte Tandberg ved et utested i Skovveien på Frogner på vegne av en oppdragsgiver for, etter eget utsagn, å snakke Tandberg til fornuft. Tandberg trakk et skytevåpen da Lee kom løpende mot ham og siktet mot benene til Lee, men feilberegnet og traff Lee i hoften. Kulen gikk inn i hoften og fortsatte med blodet inn i høyre hjertekammer. Lee måtte gjennom en omfattende hjerteoperasjon på Rikshospitalet for å få ut kulen. Hendelsen førte til at Lee pådro seg kronisk infeksjon i hjertet. Tandberg ble siktet for grov legemsbeskadigelse, men ble frikjent. Retten mente Tandberg handlet i nødverge, og måtte skyte for å beskytte seg mot Lee.
Dømt for heleri
Espen Lee var en av tre personer som ble dømt for heleri av litografien «Madonna» av Edvard Munch, etter at det ble stjålet fra Kunsthuset i Oslo i mars 1990.
Dømt for vold under pengeinnkreving
September 1991 ble Espen Lee dømt til 45 dagers fengsel og 5000 kroner i bot av Nordhordlands herredsrett for rettsstridig tvang og legemsfornærmelse overfor hesteeieren Kåre Olav Vatnøy. Lee var sammen med Jan Erik Iversen hyret av travtrener Atle Hamre for å kreve inn 85 000 kroner som Hamre mente han hadde krav på fra Vatnøy etter salg av travhesten Kimbergirl J. Retten beskrev Lee og Iversens atferd overfor Vatnøy som brutal og opprørende. Lee skal sammen med Hamre og Iversen ha oppsøkt Vatnøy på hans kontor i Knarvik senter i Lindås februar 1989. Der skal Lee ha slått og truet Vatnøy før de tre ble pågrepet av lensmannsbetjenter idet de tre tvang Vatnøy ut av sin forretning. På aktors spørsmål under rettssaken om han hadde bevilling til å drive inkasso, svarte Lee at han ikke hadde bevilling og at han drev sin inkassovirksomhet som vennetjenester.
Bosatt i USA
Han har vært bosatt i Florida i deler av året siden 1996, hvor han sammen med sin kone og sønn driver en nettbutikk som selger biler. I tillegg arrangerer han fisketurer i Florida og safari i Sør-Afrika.
Leiesoldat
I 2009 fortalte han i et TV 2-intervju at han på 1970- og 1990-tallet hadde drept over 100 personer mens han var leiesoldat i Afrika og Midtøsten. Han presiserte selv at det dreier seg om et tall på mellom 117 eller 132 personer og at minst to av dem var barnesoldater. Han fortalte at alle drapene skjedde i forbindelse med jobben: «Der var jobben å drepe, hvis oppdragsgiveren, statlig eller privat, var truet.» Lee fortalte videre at han fikk senreaksjoner på opplevelsene som leiesoldat, at han i en periode etter begynte å stamme og fikk taleproblemer. Like etter ble han anmeldt av stortingsrepresentant Thomas Breen (Ap).
Kypros
Februar 2016 ble Lee arrestert av kypriotisk politi og siktet for å planlegge barnekidnapping på Kypros sammen med to andre tidligere straffedømte pengeinnkrevere. Da bakgrunnen til nordmennene kom ut på Kypros ble spesialpolitiet tilkalt for å vokte dem. De tre nordmennene hevdet selv at de var på Kypros for å hente en bil på oppdrag fra den norske barnefaren. Saken ble avsluttet fra det kypriotiske politiets side da nordmennene tolv dager etter pågripelsen ble utvist fra Kypros. Norsk politi besluttet imidlertid å sikte Lee, barnefaren og de to andre mennene for frihetsberøvelse og omsorgsunndragelse. Etter ni måneders etterforskning henla statsadvokaten saken etter bevisets stilling.
E-tjenesten
I kjølvannet av saken der norske Frode Berg siden desember 2017 hadde sittet fengslet i Moskva anklaget for spionasje på oppdrag fra norsk etterretningstjeneste, stod Espen Lee sommeren 2018 fram med en historie der han hevdet seg sviktet av den norske E-tjenesten under et oppdrag i Belfast. Han hevdet å ha vært i Nord-Irland på oppdrag for britiske MI5, formidlet av den norske E-tjenesten. Oppdraget hans skal angivelig ha vært å finne ut hvordan IRA hadde fått tak i norske militære våpen. Mens han satt i samtaler med IRA, hevdet Lee han så seg nødt til å flykte for livet som følge av at en journalist fra VG ringte ham for å fortelle at oppdraget hans var blitt avslørt på Stortinget. Lee hevdet han ikke fikk hjelpen han var lovet fra E-tjenesten hvis oppdraget måtte avbrytes, og skal i stedet ha sett seg nødt til å komme seg hjem uten noen form for assistanse fra oppdragsgiverne. Saken har tidligere blitt omtalt i boken Norges hemmelige hær, der den ble satt i sammenheng med det norske Stay Behind-systemet. Under høringene om Lund-kommisjonen 13. januar 1997 fortalte Oddmund Hammerstad på Stortinget om Espen Lee og hans oppdrag for E-tjenesten.
Alexander Mackenzie
Alexander Mackenzie (skotsk-gælisk: Alasdair MacCoinnich, født 1764, død 12. mars 1820) var en britisk-canadisk oppdagelsesreisende.
Bakgrunn
Mackenzie ble født i Stornoway på øya Lewis i de Ytre Hebridene i Skottland. I 1774 flyttet familien hans til New York og deretter i 1776 til Montréal under den amerikanske revolusjon.
Karriere
I 1779 fikk han en jobb hos North West Company, og på oppdrag fra selskapet reiste han i 1788 til Athabascasjøen og grunnla Fort Chipewyan. Han ble sendt for å erstatte Peter Pond, en av partnerne i North West Company. Fra Pond fikk han vite at ifølge indianerne i området rant de lokale elvene mot nordvest. På grunnlag av disse opplysningene la han i vei med kano og 10. juli 1789 oppdaget han elva Mackenzie, som han fulgte helt til utløpet i håp om å finne Nordvestpassasjen til Stillehavet. Selv om han nådde helt fram til Nordishavet kalte han elva Disappointment River («Skuffelseselva»), ettersom den ikke førte til Cook Inlet i Alaska som han hadde forventet. Navnet på elva ble senere endret til Mackenzie River til ære for ham.
I 1791 reiste han til Storbritannia for å studere nye fremskritt innen måling av lengdegrader. Da han vendte tilbake i 1792 satte han igjen i vei for å finne en rute til Stillehavet. Med et følge av innfødte førere, franske voyageurs og en hund kalt «Our Dog» forlot Mackenzie Fort Fork langs elva Peace. Han fant det øvre løpet av elva Fraser, men ble av de lokale stammene advart om at de nedre delene av elva ikke var farbar og befolket av stridslystne stammer.
Han ble i stedet anbefalt å følge en etablert handelsrute som gikk opp West Road-elva, krysset over Kystfjellene og deretter ned elva Bella Coola til havet. Han fulgte dette rådet og nådde den 20. juli 1793 fram til Bella Coola ved North Bentinck Arm, en fjordarm ved Stillehavet. Med dette fullførte han den første kjente transkontinentale kryssingen av Nord-Amerika nord for Mexico. Tidligere var den nordligste kryssingen vært av Cabeza de Vaca på Narváez-ekspedisjonen, som startet ved kysten av Mexicogulfen i Texas endte ved Californiagulfen i Mexico.
Mackenzie ønsket å fortsette vestover, ut fra et ønske om å møte det åpne havet, men måtte snu på grunn av fiendtligheten til heiltsuk-stammen. George Vancouvers ekspedisjon hadde besøkt Bella Coola 48 dager tidligere. På det vestligste punktet han nådde, ved Dean Channel den 22. juli 1793), omringet av heiltsukenes krigskanoer, skrev han «Alexander Mackenzie fra Canada, over land, 22. juli 1793» på en stein, med en rødlig maling av sinoberrødt og bjørnefett, og snudde deretter rundt for å vende tilbake til «Canada». Steinen, som ligger nær vannkanten i Dean Channel, bærer fremdeles disse ordene, som senere ble permanent hugget inn av senere kartleggere. Stedet er nå Sir Alexander Mackenzie Provincial Park.
Han ble slått til ridder for sine prestasjoner i 1802 og var medlem av den lovgivende forsamling i Nedre Canada fra 1804 til 1808.
I 1812 giftet han seg og vendte tilbake til Skottland. Mackenzie døde i 1820 av nyrebetennelse. Han er gravlagt i byen Avoch ved Moray Firth.
1. divisjon fotball for menn 2005
1. divisjon fotball for menn 2005 (også kalt Adeccoligaen 2005) var det nest høyeste nivået i norsk fotball året 2005. Dette var første sesongen der selskapet Adecco sponset ligaen.
Opp- og nedrykk
De to beste lagene rykket direkte opp til Eliteserien 2006, mens nummer tre spilte kvalifisering om opprykk mot nummer 12 i Eliteserien. Fire lag rykket ned til 2. divisjon 2006.
Opprykk: og
Kvalifisering: beholdt plassen etter kvalifiseringskamper mot
Nedrykk:, , og
Målscorere
. 27 mål:
14 mål:
13 mål:
12 mål:
11 mål:
10 mål:
<!--
Resultater og terminliste
10. april 2005 Follo–Hønefoss 			0–0 Moss–Løv-Ham 	               0–0 Sogndal–Kongsvinger 	       3–1 Stabæk–Bryne 	       	2–2 Strømsgodset–Sandefjord 	1–1 Tønsberg–Skeid 			1–2 Alta–Pors Grenland 		3–3 13. april 2005 Hødd–Mandalskam. 0–1	 16. april 2005 Bryne–Alta 	       	3–1
17. april 2005 Hønefoss–Stabæk 	       0–2 Kongsvinger–Hødd 		2–0 Løv-Ham–Strømsgodset 		0–1 Mandalskam.–Follo 		1–1 Pors Grenland–Moss 		1–0 Sandefjord–Tønsberg 		1–1 Skeid–Sogndal 			1–3
24. april 2005 Alta–Hønefoss 			0–4 Follo–Stabæk 	        	2–4 Hødd–Skeid 	       	3–0 Mandalskam.–Kongsvinger 	3–0 Moss–Bryne 	       	1–1 Sogndal–Sandefjord 		0–2 Strømsgodset–Pors Grenland 	0–0 Tønsberg–Løv-Ham 		4–1 30. april 2005 Stabæk–Alta 	               2–1
24. august 2005 Hønefoss–Strømsgodset 		2–1 Skeid–Tønsberg 			4–0 Stabæk–Moss 	       	0–1 28. august 2005 Moss–Alta 	        	1–0 Follo–Skeid 	       	1–2 Hødd–Pors Grenland 		2–3 Kongsvinger–Sandefjord 		1–3 Mandalskam.–Løv-Ham 		0–2 Sogndal–Bryne 			0–4 Strømsgodset–Stabæk 		1–3 Tønsberg–Hønefoss 		1–1 4. september 2005 Alta–Strømsgodset 		1–4 Bryne–Hødd 	               0–1 Hønefoss–Sogndal 		2–1 Løv-Ham–Kongsvinger 		1–0 Pors Grenland–Mandalskam. 4–3	 Sandefjord–Skeid 		1–0 5. september 2005 Moss–Follo 	         	4–2 11. september 2005 Tønsberg–Alta 	       	1–1 Sogndal–Stabæk 	       	1–1 Hødd–Hønefoss 	       	0–3 Kongsvinger–Pors Grenland 	1–1 Mandalskam.–Bryne 	       1–1 Skeid–Løv-Ham 	       	3–1 Strømsgodset–Moss 	       1–3 12. september 2005 Follo–Sandefjord 	       2–1 14. september 2005 Stabæk–Tønsberg 	       1–1 17. september 2005 Alta–Sogndal 	               0–1 18. september 2005 Bryne–Kongsvinger 	       3–1 Hønefoss–Mandalskam. 2–1		 Løv-Ham–Sandefjord 	       1–1 Moss–Tønsberg 	       	3–1 Pors Grenland–Skeid 	       4–1 Stabæk–Hødd 	               4–1 Strømsgodset–Follo 	       2–4 25. september 2005 Hødd–Alta 	               3–0 Follo–Løv-Ham 	       	1–0 Kongsvinger–Hønefoss 	       0–3 Mandalskam.–Stabæk 	       0–2 Sandefjord–Pors Grenland 	1–2 Skeid–Bryne 	               0–0 Tønsberg–Strømsgodset 		2–2 Sogndal–Moss 	               1–0 2. oktober 2005 Alta–Mandalskam. 3–0 Bryne–Sandefjord 	       1–3 Hønefoss–Skeid 	       	3–2 Moss–Hødd 	               2–1 Pors Grenland–Løv-Ham 		1–0 Stabæk–Kongsvinger 	       4–1 Tønsberg–Follo 	       	2–2 Strømsgodset–Sogndal 	       2–0 9. oktober 2005 Follo–Pors Grenland 	       1–1 Hødd–Strømsgodset 	       4–4 Kongsvinger–Alta 	       2–1 Løv-Ham–Bryne 	       	2–0 Mandalskam.–Moss 	       1–3 Sandefjord–Hønefoss 	       3–0
16. oktober 2005 Alta–Skeid 	               2–0 Bryne–Pors Grenland 	       3–0 Moss–Kongsvinger 	       2–1 Sogndal–Follo 	       	1–1 Tønsberg–Hødd 	       	1–1 Stabæk–Sandefjord 	       3–1 Strømsgodset–Mandalskam. 4–0
BMW M78
BMW M78 er en stempelmotor med seks sylindere på rekke utviklet av BMW. Motoren har et sylindervolum på 1,2 liter (1 182 cm³) og leverer en effekt på 30 hk ved 4 000 omdreininger per minutt og et dreiemoment på 68 Nm ved 2 000 o/min.
Motoren ble benyttet i modellen BMW 303 fra 1933, og var blant annet utstyrt med kjededrevet kamaksel og vertikale, overliggende ventiler.
Liste over verdensmestre i banesykling
Liste over verdensmestre i banesykling
Sebastián Leto
Sebastián Leto (født 30. august 1986) er en argentinsk tidligere fotballspiller.
Club Atlético Lanús
Leto begynte sin karriere i argentinske Club Atlético Lanús, og debuterte på førstelaget i 2005. Sommeren 2006 var der flere sterke rykter om overganger til klubber som spanske Real Betis og argentinske River Plate.
Liverpool FC
Liverpool kjøpte Leto i januar 2007 for $1.85 millioner. Han kom til klubben i begynnelsen av 2007-08-sesongen og spiller med trøyenummer 33. Han imponerte i sin første kamp i Liverpool, med debut i en vennskapskamp mot kinesiske Shanghai Shenhua, 3. august 2007. Han fikk senere også tillit fra start i Champions League kvaliken mot Toulouse, og viste glimt av hva han kan komme med i fremtiden. Leto har god teknikk, og har bra fart. Leto fikk også starte mot Reading og Cardiff i Carling Cup, og Marseille i Champions League senere.
Olympiakos
I august 2008 skrev den engelske avisen Daily Mirror at Leto ikke har fått innvilget arbeidstillatelse i England, men at arbeidsdepartementet avslo søknaden hans, noe som bidro til en noe usikker fremtid for spilleren i England. 5. august ble det så kjent at Leto hadde signert en toårs leiekontrakt med Olympiakos på grunn av problemen rundt arbeidstillatelsen hans. Den 16. september skårte Leto sitt første mål for Olympiakos i en 2-0 seier i UEFA-cupen borte mot danske FC Nordsjælland.
Det østerrikske keiserrike
Det østerrikske keiserrike eksisterte i perioden fra 1804 til 1918, var et keiserdømme, og omfattet både området som i dag har navnet Østerrike og flere andre land og områder. Artikkelen tar for seg den første halvdelen av denne perioden, fra etableringen av keiserdømmet til det såkalte Ausgleich «kompromisset» i 1867 som etablerte dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn.
Sebastián Leto
Olympiakos
I mars 2009 ble ting litt verre for Leto, da den greske klubben bekreftet tidligere meldinger i media om et sammenstøt mellom Leto og treneren i Olympiakos, da Leto ble sendt i garderoben etter å ha sparket flere fotballer fra seg, og der noen av disse traff Olympiakos trener Ernesto Valverde og hans assistent. Leto ble deretter utelatt til neste kamp mot Panathinaikos samme dag.
Det østerrikske keiserrike
Bakgrunn
Det tysk-romerske rike falt sammen i 1806 i forbindelse med at Napoléon Bonaparte erobret det meste av området i Tyskland. Keiser Frans II av Det tysk-romerske rike hadde i 1804 grunnlagt keiserriket Østerrike og med seg selv som keiser av Østerrike med regentnavnet Frans I.
Sebastián Leto
Olympiakos
I april kom så ryktene om at Paris St Germain var interessert i å signere Leto.
Det østerrikske keiserrike
Napoleon og Wienerkongressen
Da det tysk-romerske riket ble oppløst, ble Rhinforbundet grunnlagt av en rekke tyske fyrstedømmer etter press fra Napoléon Bonaparte. Østerrikes utenriksminister, Klemens von Metternich, fikk i stand et ekteskap mellom Frans II's datter Marie Louise og Napoléon. Ved Wienerkongressen fikk Østerrike mange områder tilbake og fikk dessuten kontroll over erkebispedømmet Salzburg. Gjennom familiebånd hadde habsburgerne etter dette også kontroll over store deler av Mellom-Italia.
Statene i Rhinforbundet gikk samlet inn i krigen mot Napoléon 1812-1814, som ledet fram til Paris-traktaten av 1814. Forhandlingene om fredsvilkårene fant sted under Wienerkongressen, og Det tyske forbundet ble 8. juni 1815 etablert i kjølvannet av dette. Den nye forbundsdagen under ledelse av Østerrike ble etablert i Frankfurt am Main. Samtidig gikk Preussen, Østerrike og Russland sammen i den hellige allianse, som skulle sikre den politiske stabiliteten i Europa.
1848: Nasjonalisme, liberalisme og revolusjon
De nasjonalistiske bevegelsene hadde en framvekst i løpet av første halvdel av 1800-tallet. I det etnisk sammensatte Østerrike motarbeidet de forskjellige nasjonalitetene hverandre kompromissløst. En omfattende industrialisering skapte en arbeiderklasse som var i en elendig sosial situasjon. Borgerskapet søkte politisk innflytelse, men ble undertrykt av fyrst Metternichs absolutisme. Den 13. mars i revolusjonsåret 1848 ble det en samling av flere stender ved Niederösterreichs landdagshus i Wien. De stilte krav om flere reformer og at det ble utarbeidet en forfatning. Under ledelse av Erkehertug Albert ble det åpnet ild mot demonstrasjonen, og revolusjonen fikk sine første martyrer. Revolusjonære tilstander bredte seg til Wiens forsteder, med okkupasjon av fabrikker og plyndring av forretninger. Metternich trakk seg sammen kveld og reiste til England. Demonstrantene fikk umiddelbart innrømmelser og keiser Ferdinand fjernet sensuren. Det ble etablert en ny regjering med løfter om en ny forfatning etter belgisk forbilde. Denne ble kunngjort 25. april 1848, men støtte på motstand, først og fremst på grunn av uklarheter om parlamentet og forholdet mellom kronland og sentralregjering. Det kom til nye uroligheter i mai, noe som førte til at nye forfatningsendringer. På dette grunnlaget trådte Riksdagen sammen den 22. juli 1848 i Wien. Dette var Østerrikes første parlament i moderne betydning.
Imens grep revolusjonen om seg i andre regioner i riket, som Ungarn, Milano, Venezia og Praha. Feltmarskalk Radetzky slo ned oppstanden i Milano, mens feltmarskalk Windisch-Graetz slo ned oppstanden i Praha. I september overtok Lajos Kossuth makten i Ungarn og erklærte republikk. Det brøt ut heftige kamper da de keiserlige troppene i Wien, med støtte fra innbyggerne, motsatte seg å marsjere mot Ungarn. Hoffet flyktet til Olomouc i Mähren og la Riksdagen til nabobyen Kromeríž. Wien ble gjeninntatt av keiserlige tropper under ledelse av Windisch-Graetz 1. november. Dette ble etterfulgt av et massivt rettsoppgjør med mer enn 100 henrettelser og tusener av kortere eller lenge frihetsstraffer. Ungarn ble gjeninntatt med hjelp fra Russland, som grep inn som følge av den hellige allianse. Revolusjonen var slått ned.
Etter 1848
I 1853 led den hellige allianse stor skade, da verken Preussen eller Østerrike ville gripe inn i Krimkrigen. Årsaken var motsatte interesser, og dette førte til at Russland var blitt Østerrike og Preussens motstander. Også Preussen og Østerrike var motstandere i diskusjonen om lederskapet i det tyske forbund. Det førte til den østerriksk-prøyssiske krig i 1866 med slaget ved Königgrätz, som Preussen med Otto von Bismarck vant. Dette førte til oppløsnning av Det tyske forbund og det nordtyske forbund ble etablert av Bismarck mot Østerrikes vilje.
Etablering av Østerrike-Ungarn i 1867
Det østerrikske nederlaget i den østerriksk-prøyssiske krig førte til at det vokste det fram en større intern uro og problemer i det østerrikske keiserrike. I et forsøk på å styrke monarkiet, innledet keiser Frans Josef av Østerrike forhandlinger med den ungarske adelen for å oppnå et kompromiss for å sikre seg deres støtte. Samtidig ble keiseren rådet til, blant annet av statsminister Richard Belcredi om å innføre støttereformer som skapte en mer føderal struktur i det store, og svært sammensatte landet, slik at det på denne måten skulle bli bedre å håndtere de ulike nasjonalitetene innen landet. Belcredi fryktet at de andre nasjonalitetene ville bli fremmedgjort dersom det ble tatt for stort hensyn til bare den ungarske adelen, som forlangte å bli likestilt med den tradisjonelle østerrikske eliten.
Denne prosessen førte fram til det såkalte Ausgleich «kompromisset» i februar 1867 som etablerte dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn, og som ble signert av Frans Josef av Østerrike og en ungarsk delegasjon ledet av Ferenc Deák. Vest for elva Leitha var keiserdømmet Østerrike, på østsida kongedømmet Ungarn.
Da keiser Frans Josef kronet seg til konge av Ungarn i 8. juni 1867, var Østerrike og Ungarn forent bare gjennom keiseren av Østerrike. De to landene hadde også felles forsvarsdepartement, utenriksdepartement og finansdepartement.
Selv om de polske og tsjekkiske planene for å få en egen plass innen den nye føderale strukturen mslykket, førte dette til en jevn prosess mot større liberalisering av det østerrikske styret.
Georges Clemenceau
Han fikk på grunn av sitt politiske virke tilnavnene Père la Victoire («Seierens far») og Le Tigre («Tigeren»).
Det østerrikske keiserrike
Etablering av Østerrike-Ungarn i 1867
I 1880 årene ble tsjekkisk hovedspråket i Böhmen. I 1882 ble tsjekkisk innført som undervisningsspråk. Tidligere var hovedspråket og undervisningsspråket tysk.
Ekstranett
Investeringer i Ekstranett har minsket i takt med utbredelsen av Internett, men man kan bruke en VPN til forbindelse med et ekstranett relativt billig.
Georges Clemenceau
Tidlige år
Clemenceau stammet fra en opprinnelig hugenottisk protestantisk republikansk familie i Vendée. Faren var en velkjent ateist og politisk aktivist. Han ble arrestert og i kortere perioder holdt fengslet i 1851 og 1858. Faren oppdro sin sønn til å bli glad i utdannelse, elske den franske revolusjon og hate katolisismen.
Etter studier ved lycéet i Nantes fikk Clemenceau sitt franske baccalaureat i 1858. Han dro til Paris for å studere medisin, men ettersom han ikke tok eksamen fikk han ikke praktisere som lege. Det medisinske fakultet var på den tid et knutepunkt for radikalt republikanske og antireligiøse studenter, der Clemenceau snart engasjerte seg. Han var i desember 1861 medgrunnlegger av en liten ukeavis, La Travaille, der han fikk medarbeidere som Jules Méline og Émile Zola. Den 23. februar 1862 ble han arrestert av politiet for å ha limt opp plakater som oppfordret til deltakelse i en demonstrasjon. Han tilbragte 77 dager i Mazas-fengselet.
I mai 1865 avsluttet han studiene og ble uteksaminert som lege. Han foretok deretter en reise til England der han oversatte John Stuart Mill til fransk og traff Herbert Spencer, mannen som overførte Darwins utviklingslære til å gjelde kunst, vitenskap og samfunnsyn og dermed la viktige grunnlag for sosialdarwinismen.
Clemenceau grunnla så en rekke litterære magasiner og skrev mange artikler, stort sett med skarp brodd mot Napoleon IIIs keiserlige styre.
Clemenceau forlot Frankrike da keiserlige agenter begynte å slå ned hardere på dissidenter (og sende de fleste av dem til bagne de Cayennes (fengselet på Djevleøya) i Fransk Guyana.
I denne perioden var han med i eksilfranske klubber i New York som motarbeidet det franske keiserlige regime.
Hovedtrekk
Politisk tilhørte Clemenceau det franske radikale venstre, jakobinernes arvtagere. Clemenceau var overbevist republikaner, sterkt antiklerikal motstander av den katolske kirke, tilhenger av visse sosiale reformer men samtidig ytterst fransknasjonal. I sine unge år stod han visse sosialistiske politikere nær, men gled med tiden noe til høyre, skjønt uten å forlate sitt partistandpunkt. Grunntanken i hans utenrikspolitiske holdning var tyskfiendtligheten. Hele sitt liv var han preget av 1871-nederlaget mot tyskerne, og han betraktet Tyskland som Frankrikes farligste fiende, som for enhver pris måtte stanses. Han var derfor ikke særlig interessert i den franske kolonipolitikk, men ønsket konsentrasjon om europeiske forhold.
Den tredje republikks tidligste år
Under den fransk-prøyssiske krig trådte han for alvor inn i politikken som medlem av radikalsosialistene. Clemenceau var kommet hjem til Frankrike etter slaget ved Sedan, det slaget som forseglet det franske nederlag, og han deltok en kort tid i Pariserkommunen.
Han ble innvalgt i byrådet for Paris den 23. juli 1871 for Clignancourtkvarteret, et sete han beholdt til 1876 mens han steg i de politiske gradene fra sekretær og visepresident og ble byrådets president i 1875. Han protesterte og stemte mot fredsavtalen av 1871. Gjennom 1870- og 1880-årene ble han en førende opposisjonspolitiker på den borgerlige venstrefløy og kom i første rekke for alvor etter Gambettas død.
Deputertkammeret (1876-89)
Han var medlem av Nasjonalforsamlingen 1876-89.
I 1876 ble han innvalgt i deputertkammeret (nasjonalforsamlingen) og ble innvalgt for Paris' 18. arrondissement. Han markerte seg på ytre venstre politiske fløy og ble en lederskikkelse for denne fløy. Hans virke i disse år var ofte av destruktiv art, idet han ustanselig medvirket til å styrte de sittende regjeringer og kun få ganger selv ble minister. Dessuten opptrådte han som skarp talsmann for Paris' selvstyre. Som utpreget kamplysten enspannspolitiker stod han ofte isolert blant de øvrige politikere og gikk under tilnavnet «tigeren».
I 1877, etter Seize Mai-krisen, var han del av den republikanske majoritet som fordømte de Broglie-regjeringen. Han ledet motstanden mot den antirepublikanske politikk som Seize Mai-hendelsen var en manifestasjon av. I 1879 krevde han at de Broglie-regjeringen måtte settes under tiltale. I 1880 startet Clemenceau sin avis La Justice, som ble det fremste talerør for den parisiske radikalisme. Fra da av, og gjennom Jules Grévys presidentperiode, ble han allment kjent som politisk opposisjonell og fikk tilnavnet le Tombeur de ministères («ødeleggeren av regjeringer») som vek tilbake fra selv å bli med i regjeringer. Han var aktiv opponent mot Jules Ferrys kolonipolitikk (som han fordømte dels med moralske innvendinger, og dels fordi den stjal oppmerksomheten fra «Revansj mot Tyskland»-politikken) og mot Opportunistpartiet. I 1885 bidro hans kritikk av Tonkinkatastrofen sterkt til Ferry-regjeringens fall.
Ved valget i 1885 gikk han inn for et sterkt radikalt program, og ble valgt både for sitt gamle valgdistrikt i Paris og for distriktet Draguignan i departementet Var. Han valgte å representerte sistnevnte. Han nektet å danne egen regjering for å overta den han hadde styrket, og støttet høyresiden slik at Freycinet beholdt makten i 1886, og han stod bak at general Boulanger ble med i Freycinetkabinettet som krigsminister. Da Boulangers egne politiske maktambisjoner tiltok og ble litt av litt av en politisk eventyrer, trakk han tilbake sin støtte, og ble en sterk motstander av den heterogene boulangistbevegelsen, selv om den radikale presse og en av partiets fraksjoner fortsatte å støtte generalen.
Han ble svekket av Wilsonskandalen og av sin frittalende stil, og bridro vesentlig til Jules Grévys fratreden som president i 1887. Han hadde selv avvist Grévys anmodning om å danne egen regjering etter at regjeringen Rouvier falt. Ved å tilrå sine meningsfeller til ikke å stemme for verken Floquet, Ferry eller Freycinet, var Clemenceau instrumentell for valget av outsideren Sadi Carnot til president.
Splittelsen av Det radikale parti i synet på boulangismen svekket Clemenceau, og partiets sammenbrudd innebar atg de moderatye republikanere ikke lenger var så avhengige av hans støtte. Han ble ytterligere svekket under Panamaskandalen i 1893, da hans relasjoner til Cornelius Herz førte til at han ble gjenstand for allmennhetens mistanker.
Han forble den franske radikalismes fremste talsmann, men hans negative innstilling til alliansen med Russland bidro ytterligere til hans upopularitet i den grad at han ved valget i 1893 ikke ble gjenvalgt til nasjonalforsamlingen. Etter valgnederlaget i 1893 viet Clemenceau seg til politisk journalistikk.
Journalistikk, Dreyfus-affæren
Han fikk han et utpreget comeback i og med den langvarige Dreyfus-affæren, og publiserte i alt 665 artikler til Dreyfus' forsvar under saken.
Clemenceau ble en av hovedmennene for å gi Dreyfus oppreisning og hjalp forfatteren Émile Zola med hans berømte avisinnlegg J’accuse. Det var i Clemenceaus avis L'Aurore at denne artikkelen, utformet som et åpent brev til president Faure, ble publisert over hele forsiden. Slagordet J'accuse («Jeg anklager!») synes oppfunnet av Clemenceau. Zola anklaget hæren for bevisst å ha gått løs på Dreyfus fordi han var jøde og for å ha fabrikkert anklagene mot ham.
I 1900 trakk Clemenceau seg fra tidsskriftet La Justice og grunnla uketidsskriftet, Le Bloc, som han ble så godt som eneste bidragsyter til. Le Bloc bestod til 15. mars 1902.
Senator
Den 6. april 1902 ble Clemenmceau valgt til senator for Vars distrikt Draguignan. Tidligere hadde han arbeidet for at hele senatet skulle avskaffet, fordi det var et reir for fransk konservatisme. Han forble valgt senator for Draguignan til 1920.
Han satt sammen med Radikalaosialistene og modererte sine standpunkter, selv om han fremdeles gav sin kraftige støtte til Combes-regjeringen, som var selve spydspissen for de antiklerikale republikanske kampsater. I juni 1903 overtok han ledelsen for tidsskriftet L'Aurore, som han hadde grunnlagt. Der ledet han an i arbeidet for å granske Dreyfus-saken, og for å skille kirke og stat. Det siste ble virkeliggjort ved lovgivning i 1905.
Første statsministerperiode
Hans tale gjorde ham til den franske politikks «sterke mann» på denne tid, og da Sarriens regjering gikk av i oktober dannet Clemenceau regjering. I 1907 og 1908 utviklet han en ny Entente cordiale-politikk med Storbritannia, noe som ble til stor gavn for franske interesser i Europa. Problemer med Tyskland og kritikk fra Sosialistpartiet i forbindelse med Marokko (Første Marokko-krise) i 1905-06 ble bilagt på Algeciraskonferansen.
Clemenceau led nederlag den 20. juli 1909 under en debatt i nasjonalforsamlingen og flåtens situasjon. Han kom dårlig fra en skarp meningsutveksling med Théophile Delcassé, og gikk av etter å ha tapt et avstemning som utsprang av dette, som spørsmål til dagsorden. Han ble etterfulgt som statsminister av Aristide Briand.
Reiser, journalisme
Mellom 1909 og 1912 foretok Clemenceau reiser, deltok på konferanser og søkte behandling for sine sykdommer. Han dro til Sør-Amerika i 1910, der han kom til Brasil, Uruguay og Argentina (der han kom så langt som til Santa Ana de Tucuman nordvest i landet). Der ble han slått av hvor meget fransk kultur og den franske revolusjon hadde influert den lokale elite. I 1912 hadde han en prostataoperasjon.
Han publiserte første utgave av Journal du Var den 10. april 1910. Tre år senere grunnla han den 6. mai 1913 avisen L'Homme libre («Den fri mann») i Paris, og skrev dens daglige lederartikkel. I disse mediene fokuserte Clemenceau stadig mer på utenrikspolitikk og fordømte sosialistenes antimilitarisme.
Da krig brøt ut var hans avis den første i Frankrike som ble sensurert av regjeringen. Den var suspendert fra 29. september 1914 til 7. oktober. Som reaksjon endret Clemenceau avisens navn til L'Homme enchaîné («Den lenkede mann»). Han kritiserte regjeringen for manglende transparens og for ineffektivitet, samtidig som han forsvarte den patriotiske union sacrée mot Det ryske rike.
Første verdenskrig
Under første verdenskrig kom Clemenceaus politiske storhetstid. Ved krigsutbruddet i 1914 nektet Clemenceau å virke som justisminister. Han var en sterk kritiker av regjeringen, som han mente ikke gjorde nok for å vinne krigen. Han motsatte seg enhver tale om en kompromissfred; fienden måtte svi. Hans høye profil i opposisjon gjorde ham til den mest fremstående kritiker, og den mann som ble stående mens så mange andre vek og sviktet. I begynnelsen deltok han utelukkende i opposisjonen mot de skiftende regjeringer.
1917: Statsminister
I november 1917 ble til slutt Clemenceau utnevnt til statsminister. I motsetning til sine forgjengere motsatte han seg sterkt indre uenighet og formante veteranene blant politikerne om å holde fred med hverandre.
Da han ble statsminister syntes seieren fjern. Det var liten aktivitet ved fronten, fordi man mente det var best å la det være med kun mindre angrep før støtten fra amerikanerne var kommet. På denne tiden var Italia på defensiven, og Russland hadde så godt som sluttet å kjempe, og det ble spådd (med rette) at landet snart ville slutte separatfred med fienden. Hjemme måtte regjeringen forholde seg til bitterhet og stor krigstretthet. Den måtte håndtere stadig flere demonstrasjoner mot krigen, ressursknapphet og flyangrep - angrep som både gjorde sto skade i Paris og som undergravde kampmoralen. Det ble også antatt at politikerne i hemmelighet søkte en fredsløsning.
Dette var en utfordrende situasjon for Clemenceau, som nå måtte vise at han kunne bedre enn alle de politikere han i mange år hadde utsatt for heftig kritikk. Han var også politisk isolert. Han hadde ikke noen tette bånd med noen parlamentariske ledere (alle sammen folk han lenge hadde kritisert) og måte stole på egne krefter og på en engere vennekrets.
Langsomt, men sikkert begynte den selvsikkerhet han utstrålte å smitte over på soldatene. De ble oppmuntret av hans mange besøk til skyttergravene, og optimismen bredte seg også innen den alminnelige befolkning.
Etter mange års kritikk av den franske hær for dens konservatisme og katolisisme trengte Clemenceau å vinne offiserskorpsets tillit og medarbeid for å kunne utarbeide en fornuftig strategisk plan. Han utnevnte general Henri Mordacq til sin militære stabssjef. Mordacq bidro til å inspirere tillit og gjensidig respekt i hæren for regjeringen, og dette skulle bli av vesentlig betydning.
Clemenceau ble også godt mottatt i pressen, som mente at Frankrike sårt trengte et sterkt lederskap. Det ble allment anerkjent at han aldri hadde sluttet å tro på Frankrikes totale seier. Men det var også dem som antok at også hans regjering ville bli av kort varighet.
1918: Den tyske våroffensiven
Tyskerne fortsatte sin framrykking og Clemenceau fryktet at Paris kunne falle. Mange mente at hvis Clemenceau, Foch og Pétain ikke ble fjernet snarest, ville Frankrike være tapt. Det var dem som mente at en ny regjering under Briand ville være det beste; at den ville kunne slutte fred på Tyskerne på gunstige vilkår. Clemenceau gikk heftig ut mot disse oppfatningene og fikk ved en bevinget tale i nasjonalforsamlingen et personlig tillitsvotum på 377 mot 110 stemmer.
1918: Alliert motoffensiv, våpenhvile
Da den allierte motoffensiv, med friske amerikanske forsterkninger, begynte å trenge tyskernes front tilbake, ble det klart gor tyskerne at de ikke lenger kunne vinne. Selv om de fremdeles okkuperte meget alliert territorium, hadde de ikke tilstrekkelig med ressurser til å foreta noe angrep. Da land alliert med Tyskland begynte å be om våpenhvile, ble det opplagt av snart ville tyskerne gjøre det samme. Den 11. november ble våpenhvileavtalen med Tyskland undertegnet. Clemenceau betraktet dette som en tysk innrømmelse av nederlag, men dette var ikke det tyske synet. Clemenceau ble omfavnet på gatene og tiltrakk seg beundrende folkemengder. Betingelsene tyskerne hadde gått mned på, inneholdt flere ting som Ferdinand Foch hadde fremlagt for de tyske delagatene, men som Clemenceau ikke hadde hadde hatt tanker om å forlange, da især okkupasjonen av den venstre bredden av Rhinen.
Han ble betraktet som en sterk, energisk og positiv leder som var nøkkelen til den allierte seier i 1918.
Etter krigens avslutning
Den 19. februar 1919, mens fredskonferansen i Paris pågikk, ble Clemenceau beskutt av anarkisten Émile Cottin i det han forlot sitt hjem i Rue Franklin for å kjøre til et møte med Edward M. House og Arthur Balfour i Hôtel de Crillon. En av kulene traff ham mellom ribbena, men gikk klar av vitale organer. Han sa straks etter: «De skjøt meg i ryggen; de våget ikke å angripe meg ansikt til ansikt» Clemenceau kom raskt tilbake til helse og tilbake ved forhandlingsbordet 1. mars, og spottet attentatmannen for hans dårlige treffsikkerhet og benådet ham fra den ilagte dødsstraffen, som dermed ble omgjort til en fengselsstraff. Clemenceau vitset at skytetrening burde inngå under fengselsoppholdet, for det var flaut at en franskmann kunne avfyre syv skudd på så kort hold uten å forvolde større skade.
Under fredskonferansen i 1919 spilte Clemenceau en hovedrolle som én av «de fire store». Hans hovedmål var Tysklands uskadeliggjørelse og svekkelse. Han kjempet for å sikre Frankrikes grenser og erstatninger fra Tyskland, han hadde her USAs president Woodrow Wilson som viktigste motspiller.
Da Clemenceau kom tilbake til forhandlingene hadde man ennå ikke kommet til noe gjennombrudd vedrørende Frankrikes østgrense og kontrollen over Rhinlandet. Clemenceau anså at tysk kontroll over områder vest for Rhinen berøvet Frankrike en naturlig og lett forsvarbar grense, og hadde aller helst sett av elven ble den nye franske grense mot tyskerne, eventuelt med det tyskspråklige området som nøytral bufferstat. Saken ble til slutt løst da Lloyd George og Woodrow Wilson tilsa Frankrike øyeblikkelig militær assistanse skulle Tyskland noensinne gå til uprovosert angrep.
Det ble også bestemt at de allierte skulle okkupere området i femten år og at Tyskland deretter aldri skulle kunne remilitarisere det. Lloyd George fikk inn en klausul om mulig tidligere tilbaketrekning dersom tyskerne oppfylte traktatens krav, mens Clemenceau fikk inn artikkel 429 som tillot alliert okkupasjon utover de femten år dersom adekvate sikkerhetsgarantier mot uprovosert aggresjon ikke ble oppfylt. Dette var i tilfellet USAs senat skulle la være å ratifisere garantidelen av traktatdelen slik at ikke bare den amerikanske okkupasjonen, men også den britiske i dragsuget, ikke skulle bli noe av. Det var faktisk slik det skulle gå, og artikkel 429 sikret at Frankrike likevel fikk sin sikkerhetsbuffer.
President Poincaré og marskalk Ferdinand Foch gikk gjentatte ganger inn for et autonomt Rhinland. Men Clemenceau avviste det med at enigheten med USA og Storbritannia var av mer varig verdi enn et isolert Frankrike som holdt fast på Rhinlandet.
Et annet spørsmål gjaldt Saarlandet. Clemenceau mente at dette området og dets kullgruver måtte tilfalle Frankrike etter at tyskerne systematisk hadde skadet kullgruvene i det nordlige Frankrike. Wilson var imot den territorielle overdragelsen. Det ble Lloyd George som fant frem til det kompromiss at kullgruvene i Saar skulle gis til Frankrike og at Saarlandet skulle regjeres av Frankrike i femten år hvoretter tilhørigheten skulle avgjøres ved folkeavstemning.
Ettertiden har bedømt ham hardt for de strenge krav til Tyskland i Versaillesfreden og gitt ham medskyld å skape de sosiale forhold i Tyskland som ble et hovedfaktor for nazismens gjennombrudd der. Denne kritikken er sannsynligvis bare betinget rimelig Flere av de andre allierte ledere stilte større økonomiske erstatningskrav enn han gjorde, og i noen tilfeller bidro han til å dempe krav fra det mest ytterliggående franske kretser.
Clemenceau hadde ikke særlig erfaring innen økonomi og finans, og stod under sterkt offentlig og parlamentarisk press for at de tyske reparasjoner måtte bli så høye som bare mulig. Det var allmen enighet om at Tyskland ikke skulle betale mer enn landet kunne tåle, men overslagene over hvor denne tålegrensen gikk var sterkt sprikende fra det heller moderate 2000 millioner pund til det vesentlig høyere estimat på 20000 millioner pund.
Clemenceau innså at ethvert kompromissbeløp ville utløse raseri både den franske og britiske allmennhet, og mente at eneste farbare vei var å nedsette en reparasjonskommisjon som skulle granske Tysklands reparasjonsevne. Dette innebar at den franske regjering ikke skulle involveres umiddelbart/direkte i spørsmålet om reparasjonenes størrelse.