cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Passazjir s Ekvatora
Passazjir s Ekvatora (originaltittel: Пассажир с «Экватора») er en sovjetisk film fra 1968, regissert av Aleksandr Kurotsjkin.
Handling
Den unge svømmeren Ilmar skal seile med skipet "Ekvator" til en sommerleir, som ligger et sted langs Svartehavskysten. Men ved et uhell blir han vitne til en merkelig hendelse: en annen passasjer, en utlending, Mr. Pipp, kaster i all hemmelighet en mistenkelig gjenstand i havet. Men Mr. Pipp oppdager Ilmar i nærheten og er redd for at det han har gjort skal bli avslørt. Så han skyver gutten over bord, og ingen andre legger merke til hva som hadde skjedd på båten.
En tid senere oppdager lederen for sommerleiren en ung gutt ved navn Ilmar ved bredden av det stormfulle havet. Men gutten husker ikke hvordan han havnet i vannet.
Stereocephalus
Utseende
Middelsstore (5-10 millimeter), lange og smale, sylindriske kortvinger. Hele kroppen er kraftig punktert og med spredte, korte hår. På farge er de svarte eller brunlige, beina ofte rødlige. Hodet er litt flatt, fasettøynene ganske små, antennene froholdsvis korte og kraftige. Halsen er markert, men forholdsvis tykk. Pronotum er nesten rektangulært sett ovenfra, med litt avrundede hjørner, tydelig lengre enn bredt. Dekkvingene er temmelig korte, bakkroppen lang og sylindrisk.
Levevis
Disse lange og smale billene lever i stor grad underjordisk, der de graver i jorda. De er blant annet vanlige i strølaget og rett under dette i skog.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Sør-Amerika.
Pavel Kadotsjnikov
Pavel Petrovitsj Kadotsjnikov (russisk: Павел Петрович Кадочников; født i St. Petersburg i Sovjetunionen, død 1988 i St. Petersburg i Sovjetunionen) var en sovjetisk regissør, skuespiller og manusforfatter.
Levasseurius
Levasseurius er en slekt av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae). De kan kjennes på lang og smal, mer eller mindre sylindrisk kroppsform og nokså kort bein. Disse billene lever på bakken der den smale kroppsformen hjelper dem å ta seg lett fram mellom løvstrø og røtter.
Utseende
Slanke, blanke, gjerne brunlige kortvinger.
Levevis
Smalkortvingene er bakkelevende rovdyr som særlig finnes på litt fuktige steder.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika (Den demokratiske republikken Kongo).
Prinsessen og fattiggutten
Prinsessen og fattiggutten (originaltittel: Варвара-краса, длинная коса) er en sovjetisk film fra 1969 regissert av Aleksandr Rou.
Oligotyphlopsis
Oligotyphlopsis er en slekt av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae).
Levevis
I alle fall noen arter av Osoriinae lever under barken på døde trær. Andre lever på sandete elvebredder, i død ved eller i løvstrø. Noen holder til i trekroner, og en del ser ut til å være knyttet til maur og termitter.
Utbredelse
Arten lever i Portugal.
Adjutant ego prevoskhoditelstva
Adjutant ego prevoskhoditelstva (originaltittel: Адъютант его превосходительства) er en sovjetisk film fra 1969, regissert av Jevgenij Tasjkov.
Sem starikov i odna devusjka
Sem starikov i odna devusjka (originaltittel: Семь стариков и одна девушка) er en sovjetisk film fra 1968, regissert av Jevgenij Karelov.
Handling
Elena Velichko, som nylig uteksaminert fra et institutt, blir sendt for å begynne som trener ved en sportsklubb. Hun er full av lyse forhåpninger. Men i stedet for å få muligheten til å trene idrettsutøvere slik hun ble lovet, får hun en «helse-gruppe» bestående av seks eldre menn, som verken er friske eller særlig medgjørlige.
Elena forsøker på alle mulige måter å bli kvitt gruppen hun har fått ansvar for. Hun gir dem noen ganer latterlig enkle, men andre ganger overveldende byrder, skriker og er ofte verbalt frekk. Hun prøver å få seg selv sparket fra jobben, men dette viser seg å bli langt mer vanskelig enn hun først trodde: i henhold til sovjetisk lovgivning kan en ung spesialist bare avskjediges, hvis de gjør noen vært alvorlige lovbrudd. Snart slutter en syvende student, Volodya Tyupin, seg til gruppen på seks. Han liker straks Elena, og vil gjerne ha hennes kjærlighet.
Ved innsjøen
Ved innsjøen (originaltittel: У озера, U ozera) er en sovjetisk film fra 1969 regissert av Sergej Gerasimov.
Sluzjili dva tovarisjtsja
Sluzjili dva tovarisjtsja (originaltittel: Служили два товарища) er en sovjetisk film fra 1968, regissert av Jevgenij Karelov.
Handling
To kamerater og soldater fra Den røde armé, Andrei Nekrasov og Ivan Karyakin blir sendt av deres regimentssjef på rekognosering, for å filme festningsverk tilhørende Den hvite armé. Men motoren på flyet deres stopper, og de ble tvunget til å lande over fiendtlig territorium.
Som følge av en rekke forskjellige uhell, blir de to kameratene nesten henrettet som påståtte spioner av deres egne med-soldater. Men obersten dukker opp akkurat i tide, for å hindre denne skytingen. Den andre delen av filmen forteller om den røde armés innrykking på Krim-halvøya i Svartehavet.
Wolfsheim
Wolfsheim var en tysk synthpop-duo som besto av Markus Reinhardt og Peter Heppner. De etablerte samarbeidet i 1987, produserte i henholdsvis 1988 og 1989 demoene Ken Manage og Any But Pretty, før de debuterte med singelen «The Sparrows and Nightingales» i 1991 og albumet No Happy View året etter.
Formicocephalus
Formicocephalus er en slekt av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae). De kan kjennes på lang og smal, mer eller mindre sylindrisk kroppsform og nokså kort bein. Disse billene lever på bakken der den smale kroppsformen hjelper dem å ta seg lett fram mellom løvstrø og røtter.
Utseende
Middelsstore (6–8 mm), slanke, mørkbrunlige biller, mer eller mindre sylindrisk kroppsform. Hodet er ganske stort, firkantet, og skilt fra brystskjoldet (pronotum) ved en tydelig, smal "hals". Fasettøynene er ganske små og antennene tynne og knebøyde. Antennene er festet under en "hylle" dannet av pannens fremkant. Brystskjoldet (pronotum) er lengre enn bredt, omtrent så bredt som hodet. Dekkvingene er omtrent så lange som brystskjoldet, omtrent parallellsidige. Bakkroppen er sylindrisk. Beina er ganske korte.
Levevis
Smalkortvingene er bakkelevende rovdyr som særlig finnes på litt fuktige steder.
Utbredelse
Slekten er endemisk for Ny-Caledonia.
Posol Sovetskogo Sojuza
Posol Sovetskogo Sojuza (originaltittel: Посол Советского Союза) er en sovjetisk film fra 1969 regissert av Georgij Natanson.
Inessa Kovalevskaja
Inessa Aleksejevna Kovalevskaja (russisk: Ине́сса Алексе́евна Ковале́вская; født 1933 i Moskva i Sovjetunionen) var en sovjetisk regissør og manusforfatter.
EM i friidrett 2018 – Tikamp menn
Sammenlagt
Sammenlagt resultatene var som følger:
Granateplenes farge
Granateplenes farge er en sovjetisk film fra 1969 regissert av Sergej Paradsjanov.
Trembita
Trembita (originaltittel: Трембита) er en sovjetisk film fra 1968, regissert av Oleg Nikolajevskij.
Handling
Sommeren 1947, kort tid etter andre verdenskrig: Uventet dukker en fremmed opp i en liten landsby i Transcarpathia, som ligger like ved grensen. Det viser seg at han heter Bogdan Susik, en tidligere hovmester som arbeidet for en lokal greve i området. Han avslører snart en hemmelighet, og årsaken til hvorfor han befinner seg der nå:
Pseudobironiella
Pseudobironiella er en slekt av biller som lever av og på sopp. De hører til underfamilien dråpebiller (Scaphidiinae) i den artsrike familien kortvinger (Staphylinidae).
Hvor kragerne vender
Hvor kragerne vender er en dansk dramafilm fra 2021 regissert av Lisa Jespersen. Manus er av Jespersen og Sara Isabella Jønsson. Filmen er Jespersens debut som regissør av en spillefilm.
Filmen handler om Laura, som har flyttet til København og lever som forfatter. Hun har tatt avstand fra familien på landet, men må nå vende hjem for å delta i brorens bryllup.
Pseudobironiella
Utseende
Små (1,5 – 2 mm), bredt ovale, fint hårete dråpebiller, brune eller svarte.
Hvor kragerne vender
Priser
Hvor kragerne vender vant Bodilprisen for beste danske film og Robertprisen for årets danske spillefilm i 2022.
Pseudobironiella
Levevis
Disse billene er knyttet til sopp.
Hvor kragerne vender
Priser
Filmen ble vist under Oslo Pix i 2021, hvor den vant Oslo Grand Pix Nordisk fiksjon.
Ritsjard Viktorov
Ritsjard Nikolajevitsj Viktorov (russisk: Ри́чард Никола́евич Ви́кторов; født 1929 i Tuapse i Sovjetunionen, død 1983 i Moskva i Sovjetunionen) var en sovjetisk regissør og manusforfatter.
Kryptofascisme
Kryptofascisme er skjult beundring for eller tilslutning til fascisme for eksempel ved fordekt ordbruk. Det blir brukt for å beskrive en gruppe eller et individ som holder sin tilknytting til fascisme skjult for å unngå politisk forfølgelse. Det vanlige bruket er kryptofascist. Høyreradikale benekter vanligvis forbindelse med fascisme. Kryptofascister opererer i gråsonen mellom nasjonalister, høyreradikale og høyreekstreme. Den britiske historikeren Roger Griffin (født 1948) beskrev i boken The Nature of Fascism (1991) fascismen i Europa etter andre verdenskrig. Griffin anser fascistenes minste fellesnemner et ønske om revolusjonær ultra-nasjonalistisk gjenfødelse. Griffin identifiserte fire neo-fascistiske hovedtyper: revolusjonær nasjonalisme, kryptofascisme, holocaust-revisjonisme og Nouvelle Droite. Griffin mente at Freiheitliche Partei Österreichs og Republikanerne (Tyskland) var kryptofascister, mens Jean-Marie Le Pens Front national ikke er eller var. Slavoj Žižek argumenterte i 2006 for at populismen er kryptofascistisk.
Vij
Vij (originaltittel: Вий) er en sovjetisk film fra 1967, regissert av Konstantin Jersjov og Georgij Kropatsjov.
Handlingsreferat
Khoma blir fortalt at en rik kjøpmann har en datter som er døende, og trenger bønner for sjelen hennes - og at hun spesifikt ba om å møte Khoma. Han nekter å gå, men rektoren truer ham med offentlig juling. Men jenta dør før han rekker frem dit, og til sin forferdelse innser han at dette var heksen, og at Khoma er årsaken til hennes død - men han forteller det ikke til noen. Jentas far lover Khoma en stor belønning, hvis han vil stå på vakt og be for hennes sjel de neste tre nettene. Hvis han ikke gjør det, er det underforstått at han kommer til å bli alvorlig straffet for sin ulydighet.
Khoma tenner hvert eneste stearinlys i kapellet, og begynner deretter å resitere bønnene for jentas sjel. Men når han plutselig nyser, åpner jenta øynene og klatrer ut av kisten. Hun kan tilsynelatende høre, men ikke se. Khoma tegner raskt en hellig sirkel av kritt rundt seg, og dette fungerer som en barriere. Han fortsetter å be inderlig, samtidig som kvinnen forsøker å komme frem til ham. Når hanen galer om morgenen, går jenta tilbake til kisten og alle lysene blåser ut. Khoma drikker seg full før den andre natten. Denne gangen flyr mange fugler ut fra kisten, og skremmer ham til å løpe mot døren - som ble lukket av en av rikmannens menn.
Han tegner den hellige sirkelen igjen, og resiterer de samme bønnene. Hele den tildekkede kisten stiger opp i luften og banker mot beskyttelsen av den hellige sirkelen, noe som får en panikk-slagen Khoma til å rope til Gud om å beskytte ham. Jenta setter seg opp og begynner igjen å strekke seg blindt til ham, men igjen kan hun ikke se ham eller komme frem til ham. Kisten fortsetter å fly rundt i rommet, samtidig som jenta strekker seg blindt etter Khoma og roper navnet hans. Men i det hanen galer om morgenen, vender kisten tilbake til sin opprinnelige plass og jenta legger seg. Men stemmen hennes kan høres, som legger en forbannelse over Khoma.
Neste morgen møter Khoma igjen den rike mannen, forsøker å forklare hva som skjedde i kapellet og ber om å få reise sin vei. Men den rike mannen truer ham med tusen piskeslag hvis han nekter, og tusen gull-biter hvis han lykkes. Til tross for dette forsøker Khoma å stikke av, men blir snart oppdaget og returnert til gården. Den tredje natten begynner jenta å forbanne ham, noe som får ham til å få visjoner om gående skjeletter og spøkelsesaktige hender. Hun tilkaller en rekke demoniske skikkelser for å plage ham, men de kan heller ikke komme seg forbi den hellige sirkelen Khoma tegnet på gulvet rundt seg. Hun kaller til slutt på Viy, et navn som får alle andre demoner til å skjelve av frykt.
Lisa Jespersen
Lisa Jespersen (født 1988) er en dansk filmregissør og manusforfatter. Hun debuterte som spillefilmregissør med Hvor kragerne vender i 2021. Manus var ved Jespersen i samarbeid med Sara Isabella Jønsson.
Priser
Jespersen mottok Robertprisen for årets regissør for Hvor kragerne vender i 2022, og Robertprisen for årets originale manuskript, sistnevnte sammen med Sara Isabella Jønsson. Filmen vant Bodilprisen for beste danske film og Robertprisen for årets danske spillefilm.
I 2022 fikk Jespersen Carl Th. Dreyer Prisen.
Wabash
Wabash kan vise til:
5-HTP
5-hydroksytryptofan (5-HTP) er en kjemisk forbindelse laget av en essensiell aminosyre, som deretter omdannes til serotonin i kroppen. 5-HTP kan blant annet ekstraheres fra frøene til det vestafrikanske treet Griffonia simplicifolia (som inngår i erteblomstfamilien), som har et naturlig høyt innhold av 5-HTP. Tryptofan er en essensiell aminosyre som omdannes i kroppen til 5-HTP, som er forløperen til neurotransmitteren serotonin.
Det hevdes at 5-HTP kan hjelpe for lettere depresjoner, mens det er mer usikkert om det gir bedret søvn og letter muskelsmerter. Det foreligger imidlertid kun begrenset dokumentasjon som støtter disse påstandene. Det knytter seg dessuten usikkerhetsmomenter til bruken av 5-HTP, og det er blant annet uttrykt bekymring for at bruk av 5-HTP kan føre til asymptomatisk eosinofili og eosinofilt myalgisyndrom (EMS).
Raknerud og Gimmingsrud naturreservat
Raknerud og Gimmingsrud naturreservat er et naturreservat på østsiden av Øyeren nær sørenden, i Indre Østfold kommune.
Reservatet ligger på et mektig lag av marin leire, som gir et næringsrikt jordsmonn. Området ligger 100–160 meter over havet, og topografien preges av 15–40 meter dype ravinedaler. Dette er en sårbar og truet naturtype. Vegetasjonen domineres av edelløvskog og rik blandingsskog. Området er viktig for sjeldne arter knyttet til død ved som det stedvis finnes mye av. Spesielt nevnes de rødlistede hasselkjuke og almekullsopp.
Det er ikke tillatt å endre naturmiljøet. Dyr og planter er vernet, men ordinær jakt er tillatt, det samme er sanking av bær og matsopp. Motorisert ferdsel er fobudt, med enkelte unntak angitt i verneforskriften.
Dritan Abazović
Dritan Abazović (Montenegrinsk kyrillisk: Дритан Абазовић, albansk: Dritan Abazi, født 1985) er en montenegrinsk politiker som ble landets statsminister 28. april 2022.
Han tilhører den albanske minoriteten i Montenegro, er partileder, og var visestatsminister i regjeringen til Zdravko Krivokapić 2020−2022.
Oppvekst
Abazović ble født 25. desember 1985 i Ulcinj, Montenegro, den gangen i Jugoslavia. Etter å ha fullført grunnskole og videregående skole i Ulcinj, ble han uteksaminert fra fakultetet for statsvitenskap ved Universitetet i Sarajevo som bestemann i kullet, og fikk tildelt prisene «Golden Badge» og «Golden Charter» fra universitetet. Han oppnådde mastergrad i internasjonale relasjoner fra fakultetet for statsvitenskap ved Universitetet i Montenegro i 2008, og fullførte doktorgrad i 2019 ved fakultetet for statsvitenskap ved Universitetet i Sarajevo. Doktoravhandling hadde tittelen «Global Politics - Ethical Aspects of Globalization».
Parlamentsmedlem i Montenegro (2012–2020)
Abazović var en av grunnleggerne av det sosialliberale politiske partiet «Positivt Montenegro» i 2012. I det montenegrinske parlamentsvalget i 2012 vant partiet 7 av 81 seter, noe som gjorde Abazović til det yngste medlemmet av det nylig innkalte parlamentet i Montenegro. I 2014, etter en splittelse i partiet, forlot Abazović Positivt Montenegro, og satt som uavhengig representant, før han begynte i den nye «Forente Reformaksjon» (URA) i 2015. I 2022 var han president for URA og var en av dets parlamentariske representanter fra 2015 til 2020. I juni 2020 stemte delegater fra trettiåtte europeiske land for å ta URA inn i Det europeiske grønne partiet, noe som gjorde URA til det første opposisjonspartiet i det uavhengige Montenegro som sluttet seg til et felleseuropeisk parti.
Parlamentsvalget 2020
Foran valget besluttet URA å stille på en sentrum-venstre valgplattform under navnet «Svart og hvitt». Listen ble ledet av uavhengige kandidater, inkludert journalist og aktivist Milka Tadić, flere universitetsprofessorer, journalister og andre aktivister. Valglisten inkluderte også en representant for partiet SPP, som representerte den bosniske minoriteten, samt flere mindre lokale initiativ. Abazović var listens talsperson, som leder av URA.
Valget resulterte i det første demokratiske regjeringsskiftet i landets historie. Abazovićs valgliste vant fire mandater, noe som viste seg å være avgjørende for å styrte Sosialistpartiet DPS, ledet av Milo Đukanović, etter 30 år ved makten. Abazović, på vegne av URA, og lederne av listene For fremtiden til Montenegro og fred er vår nasjon, Zdravko Krivokapić og Aleksa Bečić, dannet ny regjering. I programmet inngikk å fortsette prosessen mot tiltredelse til EU, kampen mot korrupsjon og organisert kriminalitet, og overvinnelse av polariseringen i det montenegrinske samfunnet. De inviterte mindretallspartiene til bosniere og albanere å danne en bred koalisjonsregjering, men minoritetspartiene endte med å avslå.
Visestatsminister (2020–2022)
4. desember 2020 ble den nye regjeringen sverget inn, med støtte fra av 41 av Montenegros 81 parlamentsmedlemmer. Den uavhengige politikeren Zdravko Krivokapić ble statsminister, med Abazović som visestatsminister. Hans portefølje omfattet koordinering av nasjonal sikkerhet. 5. januar 2021 avslørte Abazović at selskapet «Global Montenegro», delvis eid av presidenten i Montenegro Milo Đukanović, hadde 12,45 millioner euro i gjeld til staten og at det ikke lenger skulle finnes «uberørbare» embetsmenn.
Montenegros statsminister (siden 2022)
19. januar 2022 la URA fram et mistillitsforslag sammen med de parlamentariske opposisjonspartiene, offisielt med sikte på å verifisere om regjeringen fortsatt hadde flertall i parlamentet. Forslaget ble vedtatt med 43 stemmer for og 11 stemmer mot. Gruppen til det tidligere regjeringsflertallet foretrakk å boikotte avstemmingen. Dritan Abazović kunngjorde en intensjon om å gjennomføre forhandlinger for å etablere en minoritetsregjering, som alle opposisjonspartiene – inkludert president Milo Đukanovićs demokratiske parti av sosialister – lovet å støtte.
3. mars 2022 ba Montenegros president Abazović om å danne en ny regjering.
28. april godkjente parlamentet i Montenegro en ny regjering, sammensatt av en bred koalisjon av pro-europeiske og pro-serbiske partier, med Abazović som statsminister. Han ble dermed Verdens første statsminister fra et parti organisert i Global Greens. Abazović kunngjorde at den nye regjeringen ville som hovedsak jobbe med reformene som kreves av EU, slik at Montenegro kunne be om å framskynde sin tiltredelsesprosess i lys av den nye situasjonen skapt av Russlands invasjon av Ukraina. Regjeringens fem prioriteringer vil være kampen mot korrupsjon, mer bærekraftige investeringer og utvikling, beskyttelse av miljøet og bedre omsorg for barn og unge.
EM i friidrett 2018 – 5000 meter kvinner
5000 meter for kvinner under EM i friidrett 2018 ble arrangert på Olympiastadion i Berlin 12. august 2018.
Program
Alle klokkeslett er lokal tid (UTC+2)
Finale
Resultatene var som følger:
Lucile Godbold
Lucile «Ludy» Ellerbe Godbold (født 31. mai 1900 i Marion County i Sør-Carolina, død 5. april 1981 i Columbia i Sør-Carolina) var en friidrettsutøver fra USA.
Hennes eldre søster Sarah drev også med friidrett.
Idrettskarriere
Godbold satte to verdensrekorder under Winthrop Colleges årlige friidrettskonkurranse i 2019; i basketballkast og 100 meter hekk. Den 1. mai 1922 satte hun også USA-rekord i kulekast (8 punds kule, én hånd), med 35 fot og 6 tommer, som tilsvarer 10,82 meter.
Godbold hadde pr 1926 USA-rekorden på 880 yard løping (2:34,8), 1000 meter løping (3:28,6) og 8 punds kulestøt med begge hender (68 fot, 8 tommer / 20,93 meter).
Hun ble oppført på Sør-Carolinas «Hall of Fame» innen friidrett i 1961, som første kvinne.
Referanser
<References />
Villa Monastero
Villa Monastero er et historisk villakompleks ved Comosjøen i Varenna i Lecco-provinsen i Italia. Villaen ligger syd for landsbyen, midtveis mellom Varenna og Fiumelatte. Det omfatter en botanisk hage, et museum og et konferansesenter. Villaen er vertskap for sommerkurs i regi av Società Italiana di Fisica (Det italienske fysikksamfunn), og et sekstitalls nobelprisvinnere har holdt foredrag her. Villaen eies av Lecco-provinsen og er et av områdets største historiske eiendommer. I april 2022 hadde villaen over 20,000 besøkende.
Historie
Villa Monastero var opprinnelig et cistercienser-nonnekloster tilegnet Jomfru Maria. Nonneklosteret ble bygget på slutten av 1100-tallet. Opp gjennom tidene har klosteret hatt en rekke eiere, og i 1569 kjøpte Paolo Mornico eiendommen, for penger han hadde tjent på jernutvinning i Valsassinia. På 1600-tallet sto Mornico-familien for en omfattende ombygging og utsmykket bygningen i sin karakteristiske eklektiske stil.
Den siste private eieren var den sveitsiskfødte Emilio De Marchi fra Milano. De Marchi-familien gjennomførte en storstilt utbygging og renovering av villaen. I 1939 donerte familien villaen til italienske myndigheter, under forutsetning av at villaen skulle bevares og brukes til allmennyttige formål. I 1953 åpnet kongressenteret.
Christian Doeller
Christian Fritz Andreas Doeller (født 10. desember 1973 i Würzburg) er en tysk hjerneforsker. Han er professor i nevrovitenskap på Fakultet for medisin og helsevitenskap ved NTNU. Doeller leder forskergruppen Doeller-group på Kavliinstituttet for nevrovitenskap. Forskningen i Doeller-group foregår innen to hovedområder: 1. Translasjonell nevrovitenskap om aldring og Alzheimers sykdom. Her er det hovedsakelig prosjekter innen Jebsensenteret for Alzheimers sykdom (the Jebsen Centre for Alzheimer's Disease) og prosjekter finansiert av Helse Midt-Norge. 2. Kognitiv nevrovitenskap om læring og hukommelse, hovedsakelig knyttet til ERC-CoG-prosjektet GEOCOG.
Doeller ble i 2016 tildelt ERC Consolidator Grant på 2 millioner euro for perioden mai 2017 til april 2023, til forskning på kognitiv geometri (Cognitive Geometry: Deciphering neural concept spaces and engineering knowledge to empower smart brains in a smart society). ERC-stipendet tildeles av Det europeiske forskningsrådet (ERC).
Doeller-gruppens forskerteam har tette bånd til Max Planck Institute for Human Cognitive and Brain Sciences i Leipzig, hvor Christian Doeller er Managing Director for instituttet og Director for the Department of Psychology. Doeller er også professor i psykologi (læring og hukommelse) ved Universitetet i Leipzig.
Rusalotsjka
Rusalotsjka (originaltittel: Русалочка) er en sovjetisk animert film fra 1968 regissert av Ivan Aksentsjuk.
Handling
Historien begynner med en gruppe turister som reiser med buss i København. Guiden deres henleder oppmerksomheten deres mot statuen av Den lille havfrue ved Langelinie. Deretter beveger filmens fokus seg under vannlinjen, hvor en fisk begynner å fortelle en historie: Et skip får problemer på havet på grunn av en storm. Ledere for skipet, en ung prins, forsøker sitt beste for å redde skipet. Men dette mislykkes, og prinsen faller til slutt i store bølgene. I mellomtiden kommer fire havfrue-prinsesser fra et praktfullt undervannspalass i alabast. De tre eldre havfruene, kledd i blått, gir sin yngre søster en rød kappe, som indirekte indikerer at dette er hovedpersonen.
Den lille havfruen reiser mot vann-overflaten, og ser den nå bevisstløse prinsen i vannet. Hun frakter ham til kysten, hvor hun synger en vakker havfrue-sang for ham. Så ringer en bjelle fra et kloster i nærheten, og flere kvinner kommer ut. Den lille havfruen hopper i havet, men venter litt for å se hva som skjer videre med prinsen. En av kvinnene, veldig fysisk lik havfruen, oppdager prinsen og hjelper ham til klosteret deres. Den lille havfruen vender tilbake til palasset sitt, og forteller søstrene om prinsen. Hun bestemmer seg for å gå til en gammel heks, i håp om å finne en løsning. Der blir havfruen tilbydd en trylledrikk som vil gjøre henne menneskelig. Men denne trolldommen vil også føre til at havfruen kommer til å miste stemmen, og få smerter i føttene når hun går.
Likevel aksepterer den lille havfruen raskt tilbudet. Den lille havfruen kommer til land, hvor hun blir møtt av prinsen på en hest. Han ser hennes skjønnhet, og hun drømmer om en fantasi-verden hvor hun kan ri sammen med ham på en bevinget hest inn i stjernene. Paret blir deretter sett på en reise, på et skip til et nærliggende land. En tjener fra det nærliggende palassets balkong oppdager skipet, og roper etter prinsessen. Prinsen og den lille havfruen går inn i palasset, observert av hoffmennene. Kongen ønsker ekteparet velkommen og presenterer datteren sin, som er ingen ringere enn jenta fra klosteret.
Den lille havfruen blir fortvilet og husker hvordan trollkvinnen hadde fortalt henne at hvis prinsen giftet seg med noen andre, så ville den lille hhavfruen dø allerede ved neste soloppgang. Men når den lille havfruen venter på neste morgen i desperasjon, dukker de tre søstrene hennes opp. De har fått tak i nok magi til å hjelpe sin yngre søster. De gir henne et magisk skall, som kan drepe prinsen og hans nye elskede, samt redde livet til den havfruen og bringe henne tilbake til hennes tidligere havfrue-form. Men den lille havfruen nekter, og slipper skallet i havet.
Bremenskije muzykanty
Bremenskije muzykanty (originaltittel: Бременские музыканты) er en sovjetisk animert film fra 1969, regissert av Inessa Kovalevskaja.
Handling
Et esel, en hund, en katt og en hane, samt deres mester en trubadur, opptrer sammen. I begynnelsen av filmen reiser de til et palass for å gjøre et show for kongen og hans undersåttere. I løpet av showet forelsker trubaduren seg i kongens datter, prinsessen, men bandet blir deretter kastet ut av palasset av kongen. Tilbake på veien drømmer trubaduren om prinsessen, og legger en plan for å få kongens samtykke. Den kvelden kommer bandet til en hytte, som allerede huser en gjeng skurker. Trubaduren og dyrene skremmer vekk skurkene, før de overnatter i hytta selv.
Dagen etter marsjerer kongen og hans militære eskorte til et klassifisert område, når veien deres blir blokkert av trubaduren og hans følgesvenner - forkledd som banditter. Gruppen jager vekk soldatene og fanger kongen, før de trekker seg tilbake til hytta deres. Trubaduren kommer deretter ut av hytta som ham selv for å "redde" kongen fra bandittene, og han vinner dermed kongens gunst. Med kongen reddet, leder musikerne en prosesjon tilbake til palasset hvor kongen arrangerer en fest. Trubaduren og prinsessen innser sin kjærlighet til hverandre. I mellomtiden blir dyrene kastet ut av palasset, og tvunget til å overnatte utendørs. Neste morgen forsøker dyrene å få kontakt med trubaduren igjen. Men når de ikke får noen svar, pakker de tingene sine, og forlater palasset.
Erich Muhsfeldt
Erich Muhsfeldt (også kalt Muβfeldt; 1913–1948) var en tysk SS-offiser (Oberscharführer) som tjenestegjorde i utryddelsesleirene Auschwitz og Majdanek under andre verdenskrig. Han hadde særlig ansvar for krematoriene og til dels gasskamrene i utryddelsesleirene, og han medvirket ved gjennomføring av Aktion Erntefest. Erntefest var den største enkeltmassakren under holocaust. Etter krigen ble han dømt til døden i Auschwitzprosessen i Krakow og hengt.
Holocaust
Han kom til Auschwitz første gang i august 1940 og ble overført til Majdanek år etter der han medvirket blant annet ved gjennomføring av Aktion Erntefest høsten 1943 der nær 43,000 jøder ble drept på to dager; målet med operasjon «høstfest» var å drepe alle gjenværende jøder i Lublin-området innenfor Generalguvernementet. Erntefest var den største enkeltmassakren under holocaust.en.
Rettsoppgjør
Muhsfeldt ble arrestert av amerikanske styrker og for drap på fanger i Flossenbürg konsentrasjonsleir. Han dømt til livsvarig fengsel 23. januar 1947. Han ble deretter utlevert til Polen i henhold til avtalen om at naziforbrytere skulle stilles for retten i det landet der forbrytelsene ble begått. I Polen avga han en omfattende forklaring om Josef Mengeles eksperimenter. I Auschwitzprosessen ble han dømt til døden 22. desember 1947 og hengt 28. januar 1948. Muhsfeldt var baker av yrke.
Primo Levis bok
I sin bok I sommersi e i salvati (1986; norsk utgave De druknede og de bergede) beskriver Primo Levi Muhsfeldt som en person i den moralsk tvetydige «gråsonen» innenfor Auschwitz (den amerikanske filmen The Grey Zone har tittel fra Levis bok). Levi antok at naziregimet satte personer som Muhsfeldt under ekstremt press og at Muhsfeldt under normale omstendigheter ville ha oppført seg som ethvert normalt menneske.
I den amerikanske filmen The Grey Zone (2001; delvis basert på Primo Levis bok De druknede og de bergede) fremstilles Muhsfeldt av Harvey Keitel (som selv er av jødisk opphav). Muhsfeldt opptrer som en figur i romanen Poland (1984; norsk Polen 1987) av James A. Michener.
Muhsfeldts forklaring om Aktion Erntefest
Fra Muhsfeldts forklaring under rettsoppgjøret (16. august 1947).
Tidlig på dag 3. november begynte operasjonen. Piggtrådgjerdet ble åpnet og rader av politimenn dannet en korridor fra leiren til grøften. Nakne jøder ble jaget fra leiren til grøften der puljer på ti ble henrettet av SS-menn som sto på kanten av grøften. Den etterfølgende puljen ble tvunget til å legge seg på de døde før de ble skutt slik at grøften etterhvert ble fylt opp. Kvinner og menn ble skutt hver for seg.
Operasjonen pågikk uten stans til klokken 17:00 på ettermiddagen. Biler med store høytalere (fra propagandakontoret) ble satt opp og det ble spilt høy musikk (marsjer, tyske sanger og dansemusikk). I løpet av denne dagen ble alle jødene i Majdanek drept sammen med jøder på tvangsarbeid i klesfabrikker, rustningsindustri og andre steder (til sammen over 17,000). Massegravene ble dekket med et tynt lag jord.
I dagene etter operasjonen ble Muhsfeldt satt til å brenne likene med 20 russiske arbeidere til hjelp. Likene ble lagt på stabler av stokker og planker og påtent med metanol. Benrestene ble knust til pulver i en slags mølle og pulveret ble spredd som gjødsel på åkrene. Muhsfeldt fortalte at kremeringen var fullført før jul i 1943. Gulltenner og andre verdigjenstander ble samlet sammen.
Operasjonen var militært organisert og SD-offiseren som ledet aksjonen rapporterte jevnlig over radio til politiet i Lublin om antall drepte. Guvernør Hans Frank hadde gitt ordre om å eliminere alle jødene i Lublin. Operasjonen ble ledet Globocnik og SD. Etter operasjonen var det i Majdanek igjen 300 jødiske kvinner som ble satt i arbeid og 300 menn som ble stilt til rådighet for Sonderkommando 1005 (disse ble senere drept). I Majdanek var det etter dette rundt 5000 russiske og etnisk polske fanger.
Roland Janson
Åke Roland Janson (1939–2019) var en svensk dramatiker og skuespiller. Som dramatiker er han kjent for stykker som Bänken, Oket, Muggen, Mottagningen og Tillståndet. Som skuespiller hadde han for det meste biroller og huskes best fra filmkomedien Selskapsreisen.
Osjibka rezidenta
Osjibka rezidenta (originaltittel: Ошибка резидента) er en sovjetisk film fra 1968, regissert av Veniamin Dorman.
Roland Janson
Janson arbeidet ved Folkteatern i Göteborg.
I 2010 utgav han selvbiografien Nackspärrarnas rike.
Osjibka rezidenta
Handling
Mikhail Tulyev, sønn av en tidligere spion og greve, blir sendt av vest-tysk etterretning for å få tak i sovjetiske atom-hemmeligheter. Han reiser til Russland under kallenavnet Mikhail Zarokov, som var navnet på en annen krigsfange han hadde møtt under andre verdenskrig - under påskudd av å lete etter sin antatt forsvunne søster. Tuylev bor hos Dembovich (spilt av Oleg Zhakov) en bitter tidligere tysk agent, og begynner snart å arbeide som drosje-sjåfør. Han innleder også et romantisk forhold til Maria Nikolayevna (spilt av Eleonora Shashkova)
Gjennom Dembovitch klarer Tuylev å rekruttere en beryktet kriminell kjent som "Snipe" for å smugle hemmelighetene han har fått tak i, tilbake til Tyskland. Imidlertid er "Snipe" i virkeligheten en undercover KGB-offiser, ved navn Pavel Sinitsyn. Etter Sinitsyns overordnede, general Sergeyev (spilt av Yefim Kopelyan) blir informert om Tuylevs egentlige oppdrag, beordrer han at Sinitsyn skal late som han ønsker å bli avhopper til Vesten samtidig som han skal overlevere hemmelig informasjon til Tuylevs kontakt: Leonid Krug (spilt av Vadim Zakharchenko)
Deretter skal Sinitsyn fungere som en dobbeltagent. Men når leveringen skal finne sted, blir Pavel og Krug angrepet fra et sovjetisk skip. Til tross for at Krug ble skutt i beinet, klarer begge to å komme seg unna til nøytralt farvann. Etter hans vellykkede flukt sammen med Krug til Vest-Tyskland, blir Sinistyn utsatt for en rekke forsøk på hjernevask når Tuylevs overordnede forsøker å rekruttere ham. I mellomtiden blir Tuylev tvunget til å flykte etter at Dembovich begår selvmord, etter å ha sendt et brev til KGB som avslører Tuylevs virkelige identitet.
Tuylev, nå forfulgt av KGB, klarer å stikke av - men han etterlater seg en betydelig sum penger til Maria, som er gravid med barnet hans. Ett år senere blir Sinistyn beordret til å returnere til Sovjetunionen for å gjenoppta kontakten med Tuylev, som lenge har vært inaktiv - og nå går under navnet Stanislav Kurnakov. Pavel blir også bedt om å formidle nyheten om at Tuylevs fars har dødd i Paris. Men informasjon om dette dødsfallet kan ha blitt orkestrert av KGB.
Paederomimus
Paederomimus er en slekt av biller som hører til underfamilien storkortvinger (Staphylininae) i familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Middelsstore (gjerne ca. 6 millimeter), avlange, litt spoleformede, blanke, gjerne brunlige kortvinger. Slekten kan overflatisk minne om små arter i slekten Philonthus. Hodet er nokså lite, avrundet, med små fasettøyne og slanke, sigdformede kjever. Pronotum er firkantet, lengre enn bredt, med en kraftig børste på hver side. Dekkvingene er noe rundede, bakkroppen sylindrisk. Kroppen har tallrike, utstående børstehår.
Utbredelse
De fleste av artene er utbredt i den neotropiske økosonen, men slekten forekommer også i Asia og på Madagaskar.
Linehøgda naturreservat
Linehøgda naturreservat er et naturreservat ved svenskegrensa i Marker kommune på halvøya Nebba i innsjøen Store Le.
Berggrunnen består vesentlig av mylonittisk gneis som gir et relativt næringsfattig jordsmonn. Stedvis finnes likevel rikere vegetasjon med blåveis, skogmarihand, knerot, rødflangre og vårerteknapp. Vest i reservatet mot Modal er det også observert huldreblom. Det kan gå mange år mellom hver gang denne blomstrer på et sted.
Det er ikke tillatt å endre naturmiljøet. Dyr og planter er vernet, men ordinær jakt er tillatt, det samme er sanking av bær og matsopp. Motorisert ferdsel er fobudt, med enkelte unntak angitt i verneforskriften.
Direktor
Direktor (originaltittel: Директор) er en sovjetisk film fra 1969 regissert av Aleksej Saltykov.
Kjell Sandved
Kjell Bloch Sandved (1922–2015) var en norskfødt amerikansk naturfotograf. Han er mest kjent for det fotografiske verket Butterfly Alphabet. Han har utgitt flere bøker om fotografi.
Sandved ble ført i Strandebarm i Hordaland. Han emigrerte til USA i 1960 og begynte å arbeide som forfatter og foreleser for Smithsonian Institution.
I løpet av en 25-års-periode reiste han verden rundt og fotograferte.
Aladár Pege
Aladár Pege (1939–2006) var en ungarsk jazzmusiker (bass).
Pege var virksom både som jazzmusiker og som klassisk musiker, og mottok blant annet Lisztprisen. Han underviste fra 1978 ved Liszt-akademiet i Budapest.
Ne gorjuj!
Handling
Mot slutten av 1800-tallet vender en ung doktor, Benjamen Glonti, tilbake til en liten landsby i hjemlandet hans Georgia etter å ha gjort seg ferdig med sine medisinske studier i St. Petersburg. Men en rekke komiske hendelser utspiller seg snart rundt ham.
Aladár Pege
I 1982 ble han tildelt den ungarske Kossuth-prisen.
Han ble født inn i en musikalsk familie i Budapest. Han far var også jazzmusiker.
Marsha Norman
Marsha Norman (født 1947) er en amerikansk manusforfatter, dramatiker og forfatter. Hun er mest kjent for stykket  'night, Mother som innbrakte henne Pulitzerprisen for drama. Hun er også kjent for Broadway-musikaler som The Secret Garden, The Red Shoes og The Color Purple.
Sandra Østenstad
Sandra Østenstad (født 2. mars 2004) er en norsk fotballspiller som spiller for Avaldsnes.
Marsha Norman
Norman debuterte med Off-Broadway-stykket Getting Out i 1978.
Sandra Østenstad
Hun debuterte i Toppserien i juli 2020 hjemme mot Lyn.
Joseph Heinrich Peter Vogt
Joseph Heinrich Peter Vogt (født 8. september 1865 i Schmidt ved Nideggen; død 5. oktober 1937 i Monschau i Tyskland) var en tysk katolsk prelat og kirkejurist, kannik og generalvikar i erkebispedømmet Köln og så den første biskop. av det gjenopprettede bispedømme Aachen i 1931.
Bakgrunn
Joseph Vogts far var kommunal tjenestemann og ble ordfører i Monschau i 1870. Joseph Heinrich Vogt gikk skole i Monschau og i Malmedy, og fullførte skolegangen ved Kaiser-Karls-Gymnasium i Aachen, hvorfra han fikk abitur 1884. Deretter studerte han teologi i Bonn og Eichstätt. På grunn av den anspente kirkepolitiske situasjonen under den såkalte Kulturkampf i Preussen, da kansler Otto von Bismarck forsøkte å redusere den katolske kirkens innflytelse i Tyskland, studerte mange prestekandidater fra Rheinland i det bayerske Eichstätt på den tiden. Striden om den katolske kirkens makt ble langt på vei bilagt da Bismarck i 1878 gjorde felles front med kaolikkene mot sosialismen. Vogt kunne derfor fullføre sine teologiske studier ved det gjenåpnede presteseminaret i Köln.
Prest
Vogt ble presteviet 19. august 1888. Han ble ansatt som kapellan i Elberfeld-menigheten Sankt Laurentius, hvor Adolph Kolping hadde hatt sitt virke 40 år tidligere. I 1889 begynte Vogt å studere kanonisk rett i Roma og tok doktorgraden ved det pavelige universitetet Gregoriana i 1891. Han gjorde følgelig raskt karriere etter hjemkomsten til Köln.
Allerede 17. juli 1891 ble han domkapitular i Köln. Fra 1893 til 1899 var han sekretær for den da syke erkebiskopen av Köln, Philipp Krementz. Fra 1898 til 1916 innehadde han et professorat for kanonisk rett ved Köln-seminaret, hvor han ble satt stor pris på av studentene; fra 1900 var han også aktiv i erkebispedømmets tribunal som forsvarer av ekteskapsbåndet og fra 1905 som dommer. I 1914 utnevnte erkebiskopen av Köln, Felix von Hartmann, ham til subregent for seminaret, som imidlertid snart ble tømt på grunn av krigssituasjonen. I 1916 ble Vogt kannik og 1. juni 1918 utnevnte kardinal Hartmann ham til sin generalvikar.
Etter kardinalens død 11. november 1919 ble Vogt kapitularvikar og ledet erkebispedømmet under sedisvakansen. I denne egenskap deltok han i innledende forhandlinger om det planlagte prøyssiske konkordat, hvor han var en ettertraktet rådgiver som ekspert på kirkelig eiendomsrett. Blant annet ble en reduksjon av Köln bispedømme ved det at man kunne et nytt bispedømme med sete i Aachen (noe som også hadde eksistert i kort tid fra 1802 til 1809], og også ble anbefalt av den pavelige nuntius, erkebiskop Eugenio Pacelli, allerede drøftet under konkordatforhandlingene. Forhandlingene ble brakt til en konklusjon i 1929.
Ved katedralkapittelets valg av ny erkebiskop i Köln i 1920, fikk den innen presteskapet populær kapittelprest Vogt, det tredje høyeste antallet stemmer, rett bak de to favoriserte kandidatene utenfra, biskop Karl Joseph Schulte av Paderborn og biskop Adolf Bertram av Breslau. Schulte, som var den som ble Hartmanns etterfølger, bekreftet Vogt i embetet som generalvikar, noe som ikke var en selvfølge, siden dette er et personlig tillitsverv tett opp mot erkebiskopen og dermed vanligvis nybesettes når det er et biskopsskifte. Like etter mottok Vogt den pavelige ærestittelen apostolisk protonotar; I 1922 ble han katedraldekan og fra 1930 til 1931 var han domprost i Köln.
Valget, tidlig virke
I sine tidligere embeter hadde den nå 65 år gamle presten fått lang erfaring med ledelsesoppgavene i et bispedømme, og på grunn av sin ekspertise og sin engasjerende og humoristiske måte nøt han et høyt rykte og stor popularitet i erkebispedømmet i Köln. Likevel kom utnevnelsen av Joseph Vogt til biskop i det nyopprettede bispedømmet Aachen av pave Pius XI den 30. januar 1931 som en overraskelse. På den ene siden skyldtes dette generalvikarens høye alder, og det at han led av en kronisk sykdom, og på den annen side at han hadde representert Kölnersiden i forhandlingene om avdeling og gjenoppretting av bispedømmet Aachen. Den 25. mars 1931 ble han innsatt i embetet. Seks dager tidligere hadde han mottatt bispevielsen fra kardinal Schulte i Kölnerdomen. Medkonsekrerende var hjelpebiskopene Hermann Joseph Sträter og Josef Hammels. Som motto valgte Vogt ordet Caritas urget (2 Kor 5,14).
Det var faktisk snarere forventet at Kölns hjelpebiskop og tidligere prost av Aachens Münsterstift, Hermann Josef Sträter, ville bli utnevnt til den første bispedømmebiskopen i Aachen. Denne Aachen-presten, som hadde vært venn med den jevnaldrende Vogt fra de gikk på skole sammen i Aachen, var blitt ordinert til biskop i Aachen i 1922 og hadde siden den gang vært ansvarlig for Aachen-området i erkebispedømmet Köln. Vogt, som som erfaren administrativ spesialist hadde blitt foretrukket fremfor Sträter, som fremstod mer som en sjelesørger, gjorde Sträter til sin generalvikar.
Sträter var kjent for sin harde avvisning av nasjonalsosialismen som da var en voksenede politisk aktøt i Weimarrepublikkens tid.
Nasjonalsosialismens tid
Til tross for de vanskelige forholdene for den katolske kirke i begynnelsen av nasjonalsosialismens tid, økte han antallet menigheter betydelig, og fikk bygget nye kirker.
Ved Reichstagsvalgene i 1932 og 1933 presterte NSDAP godt under gjennomsnittet i den katolske valgkretsen Köln-Aachen; i Riksdagsvalget i mars 1933 fikk partiet nettopp her sitt dårligste resultat i hele Det tyske riket.
Som fast antikommunist og seg godt bevist den katolske kirkes sterke motforestillinger mot nazismen og den relativt lave popularitet nazistisk ideologi nøt i hans bispedømme, inntok biskop Joseph Vogt i utgangspunktet en avventende holdning til det nye regime. I følge Gregor Brand, etter at inngåelsen av Rikskonkonkordatet mellom Den hellige stol og Det tyske riket i juli 1933, håpet han, som mange andre kirkemenn, på et fungerende forhold med de nye herskerne,  en undertrykkelse av kommunismen, og likeså forbedringer av den økonomiske situasjon. Den 27. juli 1933 bivånet biskop Vogt sammen med Hermann Göring en parademars av SA-avdelinger forbi Aachens rådhus.
Hermann-Josef Scheidgen bedømmer biskop Vogts holdning totalt sett som «moderat» opposisjon, og at Vogt ønsket å beskytte den katolske kirke mot de nasjonalsosialistiske «trosfeil» og mot likerettelsespolitikken. Det nasjonalsosialistiske konformitetspresset stanset ikkehelt ved ved de sosialt dypt forankrede kirkestrukturer i det rhinlandske bispedømmet. Folkeforeningen for det katolske Tyskland (Volksverein für das katholische Deutschland) basert i Mönchengladbach ble opphevet av styresmaktene som gjengjeldelse for anti-nazistisk agitasjon i opptakten til valget i november 1933. I januar 1934 ble feiringen av Karl den Store-jubileet i Aachen-katedralen forstyrret av Hitlerjugend, ettersom nasjonalsosialistene, for å rettferdiggjøre sine antikatolske aksjoner, ville diskreditere den tradisjonelt pregede hyldest av Karl den Store i Aachen med psevdohistorie (keiser Karl ble diskreditert som en «saksisk slakter»). I tillegg til kravet om kirkens autonomi, fokuserte katolsk kritikk av nasjonalsosialismen i disse årene hovedsakelig på grunnleggende ideologiske spørsmål, og understreket uforenligheten mellom Alfred Rosenbergs «ny-hedenske» antikristne ideer og katolsk lære. Mot Rosenbergs Mythus des 20. Jahrhunderts skrev biskop Vogt et skarpt hyrdebrev i april 1934, som i historisk forskning blir vurdert som en motstandstandshandling mot nasjonalsosialismen i form av  åpen offentlig protest. Vogt ble deretter overvåket sterkere enn tidligere av Gestapo og av nasiztpartiet.
Etter at Hermann Göring i egenskap av preussisk ministerpresident gav forordningen «Verordnung über den politischen Katholizismus» ble den statlige bekjempelse av katolske skikker og katolsk foreningsvesen fra 1935 av mer og mer aggressiv i området. Biskop Vogt så seg konfrontert med forvisninger av prester som mishaget myndighetene, og en mengde hindringre somvanskelliggjorde kirkelige aktiviteter. Biskopen protesterte offentlig og overfor myndighetene mot disse bryudd mot Rikskonkordatet, men uten følge. I sitt hyrdebrev av april 1935 forsvarte han de konfesjonsbaserte skoler og de katolske ungdomsorganisasjoner, som ble forbudt to måneder etterpå.
Barrie Keeffe
Barrie Colin Keeffe (1945–2019) var en engelsk dramatiker og manusforfatter. Han er mest kjent for spillefilmen Gangsterkrig (The Long Good Friday) fra 1980 som han skrev manus til. Han skrev en rekke stykker, både for scene, radio og TV. Han befattet seg oftest med sosialpolitiske tema som blant annet kriminalitet og mistilpasset ungdom.
Joseph Heinrich Peter Vogt
Nasjonalsosialismens tid
I 1936 og 1937 ble han konfrontert med anklager om seksuelle overgrep fra katolske geistliges side, blant dem ordensfolk og sjelesørgere i bispedømmet Aachen. De ble av nasjonalsosialistene systematisk tilrettelagt og fremført, og propagandistisk benyttet til å fremvise «hvor forkommen den katolske kirkes moral e» (Joseph Goebbels). Biskop Vogt verget seg mot slike beskyldninger og betraktet de av nazistene iscenesatte sedelighets- og skueprosesser som målrettet antikatolsk propaganda og angrep mot troen. Men (i følge Scheidgen) var Vogt blant de biskoper som massivt fordømte de misbrukstilfeller om det faktisk viste seg å være hold i.
Barrie Keeffe
Keeffe arbeidet som journalist i The Stratford Express fra 1964 til 1975. Han romandebuterte i 1969 med The Gadabout. Han skrev sitt første skuespill for TV i 1972 og for scene i 1973.
Varenna
Varenna (lokal skrivemåte: Varena) er en kommune i provinsen Lecco i Nord-Italia. Den ligger på østsiden av Comosjøen, rundt 60 kilometer nord for Milano og rundt 20 kilometer nordvest for Lecco. Varenna ble grunnlagt av lokale fiskere i året 769 og ble senere alliert med kommunen Milano. I 1126 ble byen ødelagt av den rivaliserende kommunen Como, og den tok siden imot flyktninger fra Isola Comacina, som møtte samme skjebne i 1169.