cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Steinkjer
Klima
Steinkjer har til tross for sin nordlige beliggenhet, et stabilt klima som tillater jordbruk. Avstanden til kysten gjør at Steinkjer har et typisk innlandsklima med varm sommer og kald vinter. Meteorologiske data antyder en vinter fra slutten av oktober til begynnelsen av april. Laveste temperatur registrert hittil er på –25,4 ºC 6. januar 2010 (Yr.no). Det kan også være varmt i Steinkjer sammenlignet med resten av landet. På grunn av den nordlige beliggenheten har Steinkjer mye sol om sommeren og er samtidig langt nok sør til å ha nådd opp på den nasjonale temperaturtoppen flere ganger. Høyeste offisielle registrerte temperatur hittil er på 32,9 ºC 16. juli 2018 (Yr.no). (Her kan det nevnes at ifølge modelldata er høyeste uoffisielle måling på 34,4 ºC 26. juli 2019.) Sommeren 2008 var det bare Saltdal i Nordland som hadde den varmeste middeltemperaturen for sommersesongen. Steinkjer var den byen i Norge med høyest gjennomsnittstemperatur, noe overraskende grunnet den nordlige beliggenheten. I tillegg påvirkes temperaturen av den lokale geografien og plasseringen av Steinkjer innerst i Trondheimsfjorden.
Klimatiske data presenteres nedenfor. Merk at maksimum og minimum snittemperatur er utarbeidet med faktiske data, men også modelldata fra flere perioder innenfor tidsrommet 1991-2020 der data mangler. Middeltemperatur er sammen med nedbør faktiske data. Normal årsnedbør på grunnlag av tallene for perioden 1991–2020 er 879.6 mm nedbør. Det er mest nedbør utover høst og tidlig vinter.
Samferdsel
Steinkjer ligger langs E6 og Nordlandsbanen går gjennom Steinkjer, med Steinkjer stasjon sentralt i byen. Steinkjer er kjent for sine rundkjøringer på E6.
Utdanning
Mære landbruksskole ligger ved Mære kirke på Mære. Skolen tilbyr naturbruk og er sammen med Olav Duun videregående skole i Namsos den første skolen i landet som tilbyr faglinja «entrepenørskap og bedriftsutvikling» for elever med gode bedriftsideer, eller drømmer om å skape eller utvikle en bedrift.
Nord universitet har campus i Steinkjer med studietilbud innen husdyrfag, utmarksforvaltning, økonomi og mediefag.
Kommunestyrevalget 2015
Øystein Geving Bjørnes (H) ble valgt som varaordfører i Steinkjer etter vedtak fra kommunestyret 21.06.2017, etter at Ida Bruheim Derås (H) trakk seg grunnet sykdom
Næringsliv
Næringslivet er preget av foredling av skogbruks- og jordbruksprodukter. Et eksempel på en stor bedrift i Steinkjer er InnTre AS. Trelastbedriften er en stor arbeidsplass i Steinkjer, og bedriften beslaglegger også store deler av arealet i Steinkjer. InnTre AS er derfor en meget synlig bedrift i bybildet. Mange andre bedrifter i Steinkjer er også innenfor trevareindustrien, Skanska Norge AS Husfabrikken produserer blant annet moduler i tre som benyttes i bygging av nye boliger. I Steinkjer er det tilgang til jernbane og til havgående trafikk gjennom Trondheimsfjorden og havna i Steinkjer. I byen finner man også bedriften Steinkjer Kornsilo, som tar imot korn fra landbruket. På grunn av stor landbruksaktivitet i nærområdene, er det også kjøttproduksjon og kjøttforedling i Steinkjer, for eksempel Nortura Steinkjer.
Høsten 2019 flyttet 38 bedrifter og virksomheter inn på nybygde Innocamp i sentrum av Steinkjer. Bygget til 500 millioner kroner huser også Nord universitet.
I dag er det særlig foredling av råvarer, handel, utdanning samt bygg og anlegg som utgjør betydelige sektorer i næringslivet i Steinkjer. Innenfor sektorene transport og maskinentreprise har det også oppstått flere bedrifter. Tilgang til både E6, jernbane og havn gir Steinkjer, i egenskap av innlandsby, en rolle som kommunikasjonssentrum og logistisk midtpunkt for store deler av Nord-Trøndelag. Byen er da også administrativt sentrum for Nord-Trøndelag, en rolle som gir Steinkjer flere hundre arbeidsplasser innenfor offentlig sektor på fylkesplan og statlig nivå.
Ord og våpen
Kommunevåpenet er Verrans tidligere kommunevåpen. Det er i blått en sølv båt med råseil og toppseil. Det tidligere kommunevåpenet (1957–2020) var på blå bunn en sølvstjerne med seks odder. Dette var det samme motivet som skjoldet til Olav den hellige og er tegnet av Hallvard Trætteberg. Det ble tatt i bruk i 1957 og fornyet i 1964. Motivet ble i utgangspunktet valgt fordi byen er møtested for seks veier. Etter kommunesammenslåingen i 1964 fikk motivet ny betydning i og med at kommunen da ble slått sammen med seks omkringliggende tidligere kommuner.
Kjente steinkjerbygger
Kjente personer med tilknytning til Steinkjer:
Per Oddvar Johansen
Per Oddvar Johansen (født 1. mars 1968 i Oslo) er en norsk jazzmusiker (trommer), kjent fra bl.a. Trondheim Kunstorkester og samarbeid med Trygve Seim, der også utgivelsene med The Source har vært viktige bidrag til nyere norsk jazz. Disse, samt Bodega Band (1990–92), Trio Midt-Norge, Piggy Bop, Vigleik Storaas Trio og Airamero var sentrale miljø for Johansen i studietiden ved Jazzlinja (NTNU) (1989–92). Bidrag til utgivelse med Tre små kinesere (1992) forekom også.
Etter flytting til Bærum (1992) har han fortsatt flere av disse prosjektene, samt vært medvirkende og sentral i utgivelser med Torbjørn Sunde, Jan Erik Kongshaug, kvartetten TINGeLING, tubaist Lars Andreas Haug, Solveig Slettahjells «Slow Motion Orchestra», Kjersti Stubø, Petter Wettre, Jacob Young, Oslo 13, Zanussi Five, med Kjetil Møster/Per Zanussi i trio, vokalist Eldbjørg Raknes og gitarist Hans Mathisen. På Moldejazz 2006 spilte han med Joshua Redman, Arild Andersen og Bugge Wesseltoft.
Sammen med Petter Wettre fikk Johansen Spellemannprisen 2000 i klassen jazz for albumet The Only Way to Travel. Han har dessuten mottatt Spellemannprisen to ganger som medlem av Vigleik Storaas Trio og som medvirkende på platen Quiet Songs med Hans Mathisen i 2005. I trioen Close Erase med Ingebrigt Håker Flaten og Christian Wallumrød har han gitt ut fire plater (1995–). Johansen har også vært tilknyttet som trommelærer ved Universitetet i Oslo og Norges musikkhøgskole.
Hans debutplate "Let's Dance", med Torben Snekkestad (saxofoner) og Helge Lien (piano), ble utgitt på tyske Edition Records våren 2016.
Olga av Russland
Olga Konstantinovna av Russland, senere dronning Olga av Hellas (på russisk Великая Княжна Ольга Константиновна, på gresk Βασίλισσα Όλγα της Ελλάδος) (født, døde 18. juni 1926), var gift med Kong Georg I av Hellas og en kort periode i 1920 regent i Hellas.
Olga var datter av storfyrst Konstantin Nikolajev av Russland som var bror til Aleksander II av Russland.
Augusta (Georgia)
Augusta er en by i den amerikanske delstaten Georgia. Ved folketellingen i 2000 hadde byen et folketall på 195,182. Augusta ligger på Georgias grense mot Sør-Carolina, omkring 240 kilometer øst for Atlanta.
Adventfjorden
Adventfjorden er en sørlig sidefjord om lag midt i Isfjorden, og er en grunn, nedsenket U-dal uten terskel. Innerst skaper Adventelva et stort, bredt tidevannsdelta. Adventdalens og Longyeardalens samlede nedbørsområde på 694 km² forsyner fjorden med ferskvann, sedimenter og næringsstoffer. Dybden er 60–80 meter midtfjords og inntil 100 meter ved utløpet i Isfjorden. Forskjellen på flo og fjære er inntil 159 cm. Mye av den marinbiologiske forskningen som er gjort på Svalbard i nyere tid, er gjort i de svært ulike fjordene Adventfjorden, Kongsfjorden og Rijpfjorden, hvor de to førstnevnte er fjordene hvor de største forskningsmiljøene på Svalbard er lokalisert. Mengden forskningsresultater og -data om livet og økologien i disse to fjordene er omfattende, og Adventfjordens biologi og økologi kan stå som et referansepunkt for resten av Isfjorden og Svalbard.
Navnet på fjorden er en norsk forvanskning av det engelske navnet Adventure Bay. Navnet stammer sannsynligvis fra den engelske hvalfangstskuta «Adventure», som søkte havn i Isfjorden i 1656.
Bruk og utforskning av fjorden
Adventfjorden var på 1600-tallet en av flere tilfluktshavner for fangstskuter, og et russisk jaktfelt for jakten på land siden 1800-tallet. Men fjorden og dalen var mindre viktig såpass tidlig, for de ytre kyst- og fjordstrøkene samt Grønfjorden var mer besøkte med sin beliggenhet nærmere de sentrale fangstfeltene i vest. De indre fjordene var ofte isfrie selv om vinteren. Det er ikke funnet eldre levninger enn fra andre halvdel av 1800-tallet, men øyenvitneskildringer av pomorhytter antyder at da russiske pomorene kan ha drevet jakt med utgangspunkt i Hotellneset. Ishavsskipperen Søren Zachariassen fra Tromsø besøkte Hotellneset første gang i 1862 og hevdet at det stod et pomor-russisk fangsthus der – også andre hevdet å ha sett opptil flere russiske fangsthytter her så sent som i 1870, men ingen er bevart for senere undersøkelse.
Cruisetrafikk startet med norske og tyske skip på 1890-tallet. Richard With var en pioner, og Vesterålens Dampskibsselskap startet i 1896 opp med seks sommerturer fra Hammerfest til 360 kroner, og reiste et turisthotell på Hotellneset hvor passasjerene kunne jakte i Adventdalen eller delta på fjordturer i påvente av neste ukes returskip. I 1897-sesongen førte Otto Sverdrup båten S/S «Lofoten» på denne ruten, og selv om hotellet raskt ble avviklet, så fortsatte cruiserutene utover 1900-tallet i konkurranse med Bergenske Dampskibsselskab og Nordenfjeldske Dampskibsselskab. Cruisebåtene besøkte mange områder, men Adventfjorden og Grønfjorden hadde bosetninger, skjermede fjordstrøk og rolige havner hvor grunnlaget var tilstede for å legge inn både post- og varefrakt og aktiviteter for passasjerene. Cruisetrafikken har forblitt viktig i hele Isfjorden-området helt til våre dager.
Fra 1900 ble det drevet ut kull fra tertiær både ved Hotellneset, Skjæringa og Revneset. Etableringen av Longyearbyen i 1904 skapte økt skipstrafikk på Adventfjorden. Selskapet A/S De Norske Kulfelter drev gruvene i Hiorthhamn fra 1917, og på 1920-tallet var det omfattende gruvedrift også i Longyeardalen. Dette medførte mer sjøtransport og lagring av kull like ved strandflatene. Særlig på sørbredden i Longyearbyen og på Hotellneset har det vært lagret kull i mer enn hundre år, med tilhørende forurensing av fjorden på disse stedene. Helt i øst strekker Sjøområdet seg innover mot elvedeltaet, og dette området er i dag svært forurenset av skrap og husholdningsavfall som er lempet ned i strandkanten.
Det er fire kaianlegg på Adventfjordens sørbredder: Sjøområdet er eldst med eldre, private båtnaust ved Longyearelvas utløp. Vest for elvedeltaet er den gamle kullhavna med fast kaiplass for Sysselmesteren på Svalbards skip «Nordsyssel» og universitetenes forskningsskip. Videre følger laste- og cruisehavnen ved kraftverket under Skjæringa, hvor det losses stykkgods og lastes kull, og hvor cruiseskip, turistbåter, havnebåter og Kystvakten har fast ankringsplass. Til sist følger kullhavnen på Hotellneset, som er privat marina og lagerplass for kullet som skal eksporteres. En betydelig mengde cruise- og forskningsskip ankrer opp ute i fjorden så lenge den er isfri. Det går månedlige bulkskip med varer til Longyearbyen, mens kull hentes bare én gang årlig. Eksporten av kull over Adventfjorden er (2013) minimal, det meste av kullet dekker kraftverkets behov. Longyear Havn eies av Lokalstyret og har egne vedlikeholdsskip. I 2012 ble det innført lostjeneste i Adventfjorden, og Longyear Havn fikk oppgaven med å stille tilbringerskip på oppdrag av Kystverket.
Det foregår ingen vesentlig fangst i området lenger, og bare et svært begrenset fiske. Fjordene i øygruppen ligger innenfor vernesonen og kan derfor brukes av norske kystfiskere, men mangelen på viktige matfisker gjør fisket lite økonomisk viktig. Ved Svalbard er det bare rekefisket nord og vest for øygruppen som har et visst omfang, og trålerne søker ofte havn ved Longyearbyen.
Inne i fjorden ved Hiorthhamn ligger vraket av skipet «Telanbo», som ble brukt som anleggsskip for televirksomhet på 1980-tallet og ble senket her i 1991. I 2003 ble det åpnet sjøkabel med optisk fiber som formidler internett, kringkasting og Svalsats satellittdata, mellom Norge og Svalbard via Harstad på fastlandet, og via Adventfjorden og Isfjorden på Svalbard.
Longyearbyen har egen dykkerklubb som dykker i Adventfjorden og Isfjorden for øvrig. Svalbard Seilforening er også en bruker av fjorden med sine kajakker, seilbrett og seilbåter.
Forskning
Europeiske stormakter innledet en intens kartleggings- og forskningsvirksomhet fra 1700-tallet, men fokuset lå stort sett utenfor Isfjorden. Et tidlig unntak var den svenske ekspedisjonen til Adolf Erik Nordenskiöld som i 1864 undersøkte Isfjordens geologi, helt inne ved Kapp Thordsen. Neste større framstøt ble Den Norske Nordhavsexpedition i 1876–78 som utforsket Adventfjorden systematisk, anført av Georg Ossian Sars og Henrik Mohn, og med den unge assistenten Fridtjof Nansen fra Bergens Museum om bord. Selv om hovedmotivet for denne ekspedisjonen var fiskerienes behov, ble det også gjort grunnforskning.
I 1896 foretok lektor E. Jørgensen en botanisk ekspedisjon til Adventfjorden og Sassenfjorden, på oppdrag fra Bergens Museum. Den britiske oppdagelsesreisende William Martin Conway gjennomførte en ekspedisjon opp Adventdalen samme år. Utover 1900-tallet ble fjorden regelmessig besøkt av ulike forskningsekspedisjoner, selv om hovedvekten de første årene ble lagt på botanikk og geologi på land, snarere enn marinbiologi eller oseanografi.
Med etableringen av Universitetssenteret på Svalbard (UNIS) på sørbredden av fjorden i 1995, og etablering av en rekke biologiske forskningsfelt ulike steder i Adventdalen, har et biologisk student- og forskningsmiljø blitt bygget opp rundt dalen og fjorden. Det står en fast målestasjon i fjorden like utenfor utløpet av Longyearelva ved universitetet. UNIS foretar årlig kartlegging av biologien i fjordene på Svalbard, inklusive Adventfjorden. De fleste studier gjøres om våren eller sommeren, men en studie i den isfrie vinteren 2006–07 ga viktig innsikt i bunnfaunaen også på denne årstiden.
Geologi og landformer
I sen jura var Svalbard oversvømt av grunt hav og det ble avsatt fosfatrike, tynne lag av kalksand (Brentskardhaug). På Vest-Spitsbergen var havet dypere og ga godt sammenpressede, tynne sandsteinslag fra jura. Havet var varmt og fullt av marint liv, og ga grunnlag for oljerikdommer over hele verden. Men det dekkende havet over Svalbard ga derimot ganske liten sedimenttilførsel og gjør det lite sannsynlig med oljefunn fra jura-kritt her. Svart eller mørkt grått slam fra jura har avsatt skiferaktige bergarter over mye av Svalbard, men de er bare bevart i Grønfjorden samt i et langt belte fra Bohemanflya, Janusfjellet og Adventfjorden i nordvest til Agardhbukta i sørøst, og videre derfra til Kong Karls Land (Agardhfjell, Rurikfjell). De inneholder fossiler av muslingen Buchia, andre bløtdyr og ammonitter, for eksempel på østsiden av Adventfjorden. På Janusfjellet er det dessuten funnet en fiskeøgle samt svaneøglen Tricleidus svalbardensis fra sen jura. Ved overgangen til kritt overtar en gul-grønn leirstein av glaukonitt (Myklegardfjell), som kan tyde på dypere hav. Samtidig ble Svalbard i kenozoikum hevet hele 3 000 meter, mest i nord.
Norge og Svalbard drev videre nordover – så sent som ved inngangen til paleogen for 65 millioner år siden lå Svalbard bare 60° nord. Det var temperert løvskog med mye bøk ved dagens Isfjorden, mens strendene langs havbukten var preget av torv mellom elvene. Gastropoder (snegler) og mange slags muslinger og fisk overtok havene. En midlertidig utvidelse av havbukten i sentralbassenget før eocen, for ca. 60 millioner år siden, ga oversvømming av nye deler av sentralbassenget og avsetning av sandstein nye steder (Basilika, Grumantby). De øverste, sedimentære lagene fra paleogen og neogen ligger således over de kullførende lagene fra tidlig-paleogen. Vi ser utspring av sandstein fra Basilika- og Grumantby-formasjonene som tydelige framstikkende former i fjellene rundt Longyearbyen. I eocen fra om lag 55 millioner år siden økte avsetningen av sedimenter (Frysjaodden), og snart ble dette så omfattende at avsetningene fylte opp sentralbassenget og bygde opp fast land fra vest mot øst (Battfjell). Denne nye kyst-oppbyggingen sees i fjellene som skråstilte lagstrukturer (klinoformer) på tvers av de generelle sedimentlagene, eksempelvis i Adventtoppen like ved Longyearbyen. Da havbukta ble fylt igjen, oppstod det bare sedimentdanning i elvedalene (Aspelintopp), hvor torvvekst ga de øverste, tynne kullagene.
Sentralt på Spitsbergen ble det dannet kull av plantemateriale – forkullet sumpskog fra kritt, og forkullet torv og løvtrær fra paleogen (tertiær) som er inntil 65 millioner år gammel. Dermed har Isfjorden-bassenget noen av de yngste kulleiene vi kjenner til. I dagens kullfelt er det lag fra kritt og paleogen som utnyttes med hele fem vertikale lag (fløtser). Den midterste Longyearbyen-fløtsen går helt til Barentsburg. De øverste, tynne fløtsene fra torvvekst i elvedalene har også vært forsøkt utnyttet. Kullforekomsten i Pyramiden tilhører langt eldre lag av forkullet sumpskog og bregneplanter fra karbon. Kullagene er horisontale ved Longyearbyen, som ligger midt i sentralbassenget, men vertikale ved Barentsburg. Det har vært leting etter olje siden 1960-tallet, spesielt helt innerst i Billefjorden, men det er ikke gjort drivverdige funn.
Adventfjorden er skapt gradvis gjennom erosjon over millioner av år. Geologien er ung, eldst er de drøyt 100 millioner år gamle lagene av sandstein, skifer og kull fra perioden kritt i nord ved Revneset. Kullet er avsatt av en fauna av dinosaurer og vegetasjon, mens kullagene lengre inne i fjorden og dalen er fra yngre tertiær og stammer fra tiden da Longyearbyen-bassenget var en grunn innsjø med skogkledde strender rundt. Østover blir generelt bergartene gradvis yngre, med variasjoner av sandstein, skifer, leirskifer og kull innover Adventdalen. Erosjon og glasiale prosesser i kvartær (siste to millioner år) bidro til å forme ut en U-dal og erodere grunnen ytterst i det som ble Adventfjorden. Flate og jevnt formede fjellsider har sin bakgrunn i at mykere skifer har blitt erodert sterkere enn hardere sandstein, hvor sistnevnte står igjen som formasjoner når skifersteinen er borte.
For 20 000 år siden var Isfjorden en stor, glasial smelteelv mens en stor isbre fylte Adventdalen. Denne isbreen hadde for 10 000 år siden trukket seg tilbake og innover i dalen, og dagens fjord lå igjen som en utdypet bukt som stadig ble tilført smeltevann og løssmasser fra øst. Fjorden var kanskje 60 meter dypere enn i dag, senere landheving har vippet Svalbard opp og avsatte mange marine avsetninger langs fjellsidene og breddene av fjorden. Dagens vannstand er anslagsvis 5 500 år gammel. Av reduksjonen i havdybde skyldes 10–20 meter avsetning av sedimenter fra Adventdalen via Adventelva, og fra Longyeardalen via Longyearelva. Tilførselen av sedimenter er på inntil 3 000 g/m² per dag.
Landformer, klima og vannforhold
Fjorden er grunn ved utløpet av tilførselselvene, med en stor, næringsrik tidevannssone som er inntil 700 meter bred og heller med bare 0,1 grader. Utenfor denne tidevannsgrunnen heller sedimentbunnen med hele 15–19 grader. Her raser sedimentmasser regelmessig ut og skaper turbulente strømforhold på 25–50 meters dyp, mest i øst og sør. I fjorder som Adventfjorden uten brefront synker elveførte sedimenter raskere til bunnen og spres videre langs den, mens sedimenter som renner ut ved brefronter som i Kongsfjorden, bruker lengre tid på å synke og spres gjennom den pelagiske vannsøylen og kan vaskes flere kilometer bort fra brefronten. I Adventfjorden er bunnsedimenteringen preget av turbulens, rask gravitasjon og horisontal spredning over tidevannssokkelen, og ikke av vertikal sedimentering gjennom vannsøylen.
Transporten av ferskvann og masser fra sideelvene stopper opp om vinteren. Både Adventelva og Longyearelva kan hver for seg tilføre Adventfjorden inntil 2–3,5 m³/sek i flomsesongen om sommeren. Saliniteten er vanligvis omkring 35 PSU i likhet med resten av øygruppen, men i overflaten kan saltholdigheten komme ned i 5 PSU eller mindre under elveføringen om sommeren. Perioden med redusert salinitet grunnet avrenning fra land er ca. mai til oktober. Brakkvann med saltholdighet under 11 PSU kan observers i 1 meters tykkelse så mye som 400 meter fra tidevannssonene, mens ulikheten i densitet avtar etter hvert og sørger for gradvis utblanding når man fjerner seg fra elvene. I en avstand av 1,5 kilometer fra tidevannssonen er brakkvannslaget 5–6 meter tykt og har en salinitet på 28 PSU, altså nært det øvrige havvannets nivå.
Om vinteren må det være flere dager med kaldere enn –15 °C i luften for at fjorden skal fryse til; det skyldes at vannsøylen har homogen salinitet pga. manglende avrenning fra land, og dermed synker nedkjølt overflatevann – og dermed tettere vann – ned, slik at varmere bunnvann flyter opp. Dette må også nedkjøles suksessivt for at hele den homogene vannmasse skal nå kritisk kald temperatur. Om vinteren fryser fjorden når havvannet når –1,8 °C, vanligvis i januar eller februar, som også er de to månedene hvor middeltemperaturen ved Adventfjorden er lavere enn –15 °C. Havisen kan bli inntil en meter tykk i april–mai. Siden 2005 har fjorden sjelden vært islagt. Dette skyldes at Vest spitsbergen strømmen – den nordligste avgreining av Golfstrømmen – fører varmt overflatevann med seg, og holder vestsiden av Svalbard isfri størstedelen av året.
Strendene er i stor grad dominert av sand, grus og stedvis rullestein, avsatt av elve- og bølgebevegelsene i havet. Bare ytterst mot Bjørndalen er det fast fjell og større stein langs fjorden.
Marin flora og fauna
Den stadige tilførselen av ferskvann påvirker hvilke arter som overlever i et fjordvann med redusert saltholdighet. Tilsiget fra elver gjør vannet ekstra lite saltholdig i sør og øst, og i forskjellige dybdelag lengre utover fjorden. Sedimentene i elvevannet reduserer også sikten og lystilfanget nedover i vannsøylen. Det er rikt marint plante- og dyreliv i tidevannssonene i øst og sør, mens det er nesten livløse forhold i nylig eroderte områder, slik som langs veien mellom Longyearbyen og Hotellneset. I tidsvannsbeltet i sørøst livnærer ulike sjø- og vadefugler seg på det tallrike lille krepsdyret Onisimus litoralis. Det er mulig å treffe på alke, lundefugl (sjelden), polarlomvi, teist, polarmåke, ismåke og en rekke andre fuglearter. Fjæreplytten er svært tallrik innerst i deltaet hvor den vader etter bentiske smådyr.
På grunn av det betydelige tilsiget av ferskvann er det lite større marine dyr i Adventfjorden, men det er ikke helt uvanlig med besøk av kvithval, vågehval, ringsel, storkobbe, og betydelig sjeldnere også hvalross. Virkelig sjeldne gjester er grønlandshval og håkjerring. Artene i fjorden er stort sett de samme som man finner i selve Isfjorden.
De fleste av Svalbards 100 arter av fisk kan påtreffes i Adventfjorden. Mest vanlig i indre fjorder er den lille ål-liknende hornkvabbe-slektningen rundhalet langebarn (Anisarchus medius) som lever i fjordbunnens sedimenter, og små medlemmer av ulkefamilien (Cottidae) – såsom slektene Icelus, Triglops og Myoxocephalus, og da spesielt artene arktisk knurrulke (Triglops pingelli), tiskjegg (Agonus decagonus), vanlig ulke (Myoxocephalus scorpius) og tornulke (Icelus bicornis) inne i fjorden. Viktigst for sjøfugl og sel er kanskje polartorsken (Boreogadus saida), som er forbundet med is og tidvis danner stimer også i Adventfjorden. Oppvarming av Atlanterhavet har bragt mer sørlige arter nordover til Svalbard siden omkring 2002, inkludert torsk, flyndrer, hyse, lyr, lodde og sild. Torsk, hyse, sild og lodde er nye arter og de to sistnevnte konkurrerer med polartorsken om den samme maten, nemlig krepsdyrene raudåte og ishavsåte. Områdets største fisk er håkjerring, som kan veie 700 kg, men denne er sjelden i de indre fjordene. Det er også forekomster av rognkjeks (Eumicrotremus spinosus).
Enkle organismer
Om vinteren når det er islagt fjord, vil isen absorbere det meste av sollyset og de fleste gjenlevende livsformer stiger oppover i vannsøylen for å livnære seg ved det lille sollyset som trenger igjennom like under isen. Vanntemperaturen var stort sett mellom –1 °C og 1 °C i årene 2006–07, men kunne nå opp i 7 °C helt ned til 8–10 meters dyp om sommeren. I 2012 ble det derimot målt høyere temperaturer i hele området, og ytterst i Isfjorden var det dette året var det atlantisk vann som ikke var kaldere enn 1,5 °C på noe dyp i ytre Isfjord.
Autotrofiske organismer omdanner sollysets fotoner og inorganiske næringsstoffer til energi og organisk materiale, gjennom fotosyntesen som gir grunnlag for nesten alt liv på jorda. Denne primærproduksjonen er stor i Adventfjorden, med 4–180 gram organisk karbon produsert per kvadratmeter opplyst overflate, gjennomsnittlig 80 gram gjennom året. Straks sola vender tilbake i april begynner havisen og snøen å smelte, og tilføre mildere ferskvann til fjorden. Nå starter en veritabel eksplosjon i fjordens organiske produksjon. Fjorden blir nå grønn og lukter «fisk» på grunn av framveksten av sympagiske alger som lever under havisen, og én-cellede autotrofe kiselalger (diatomer) på mellom 0,005 mm og 0,5 mm – som lever inne i et glassaktig skall og produserer illeluktende lipider. Etter alger blomstrer raskt mengden zooplankton opp, hvor Cirripedia nauplii er helt dominerende i vårmånedene. Men de sympagiske algene er enestående ved å blomstre under isen, og kan slik starte livssyklusen inntil to måneder før planteplankton. Algene gir derfor rom for tidlig beiting fra ishavsåte og andre hoppekreps som i sin tur gir føde for fisk.
Kiselalger (sp. Fragilariopsis, Pinnularia, Pleurosigma) teller milliarder for hver liter vann og bruker lys og næringsstoffer til å binde karbondioksid og produsere mer organisk materiale. Siden alger og kiselalger er svært små og sollyset er begrenset, er også de planteetende organismene svært små i fjorden, stort sett kopepoder på 1–5 mm eller større krill på maksimalt 3 cm. Over disse i næringskjeden følger mindre dyreetende organismer som amfipoder (amfipoder), vingesnegler, kammaneter og fiskeyngel. Over disse følger kjøttetende fisk, måker og sel. Isbjørn og hval er lite vanlige helt her inne. Det er typisk 90 % energitap i hvert ledd – 1 kg alger gir 100 gram algeetende hoppekreps, 10 gram fisk, og 1 gram sel.
Zooplankton er små dyr som svømmer dårlig og utgjør tre hovedgrupper, som i Adventfjorden preges av det store tilfanget av ferskvann. Mikrozooplankton (0,01 mm) er i Adventfjorden dominert av larvene til virvelløse bentiske dyr. Mesozooplankton (0,1–1 mm) er dominert av planteetende hoppekreps (Acartia, Oithona). Makrozooplankton (> 1 cm) domineres av planteetende (Thysanoessa inermis) og øvrige arter krill, dyreetende amfipoder (Themisto libellula), medusae, planteetende svarte Limacina helicina vingesnegler, dyreetende hvite Clione limacina vingesnegler (liten havengel), og fiskelarver. Av disse er krillen Thysanoessa inermis med sine 3 cm den største pelagiske planteeteren på Svalbard. Størst er den 20 cm lange rosa kamsneglen Beroe cucumis, som livnærer seg på sin mindre fetter Martensia ovum. Større makrozooplankton utgjør på sin side en viktig matkilde for unge fisk og sjøfugl.
Artene er svært avhengige av spesialiserte miljøer, som eksempelvis finkornet slam, undersiden av steiner, eller de bratte skråningene. Når en sjelden gang kaldt, lav-salint artisk vann trenger inn i Adventfjorden, dominerer den 4 cm lange amfipoden Gammarus wilkitzkii samt den stedbundne Gammarus setosus, som begge foretrekker islagt, kaldt vann. Når varmere, mer saltholdig atlantisk vann trenger inn i fjorden, dominerer den 3 cm lange krillen Meganyctiphanes og den lille vingesneglen Limacina retroversa, mens den atlantiske Gammarus oceanicus, beveger seg gradvis innover Isfjorden. Oppvarming av vannet reflekteres av at blåskjell (Mytilus) kom tilbake til Isfjorden i 2004 og Adventfjorden i 2005, etter om lag 1 000 års fravær på øygruppen. Blåskjellene har trolig invadert ved at blåskjell-larver har flytt fritt nordover med det varmere atlantiske vannet. I 2012 ble det også tatt mye lodde og stor, gytemoden sild under forskningsfangst i Adventfjorden – dette er to arter som konkurrerer direkte med polartorsken om føden, som utgjøres av raudåte og ishavsåte. Den norske grisetang-slekten Ascophyllum nodosum har vært observert i Adventfjorden, men individene kan ha flytt over havet fra Nord-Norge uten å slå rot.
Bentisk liv
Selv på havbunnen kan fotosyntese foretas av makrofytter, og makroalger på havbunnen produserer generelt mer karbon enn hva plankton gjør, selv om karbonen ikke kommer til samme nytte lengre oppe i vannsøylen (pelagisk). Det bentiske bunnlivet er helt avhengig av mengden organisk materiale som synker fra høyere i vannsøylen, men også av lystilfang, sedimentbevegelse, turbulens og mineralsk avrenning fra brevann. Det er størst andel sand i fjordbunnen, og lavest tilfang av sedimenter, leire, og organisk materiale om vinteren, fra november til mars. Høyest tilførsel av døde alger og andre mikroorganismer til fjordbunnen forekommer i april måned, mens mengden leirsedimenter er størst om sommeren. Derimot er mengden dødt, organisk materiale også høyt om senhøsten med en topp i november, fordi opphøret av elveføring fører til redusert turbulens i vannmassene slik at det organiske materialet på fjordbunnen ligger roligere og mer tilgjengelig for bunnfaunaen.
Mikrofytobentos omfatter mikroskopiske alger og andre protister, og tilværelsen nede i mudderbunnen har den fordelen at den forhindrer at strømmer og turbulens fører mikroorganismene utover fjorden og enda lengre ned i dypet hvor det er for lite lys til at autotroft liv kan overleve. Den stadige avsetningen av døde pelagiske organismer fra vannsøylen, gir liv til bakterier på havbunnen som omsetter de døde organismene til næringsstoffer. Bakteriene og mikroorganismene gir grunnlag for autotrofiske kiselalger som kan observeres som olivengrønne dekker på steiner og fjordbunn, eller på tidevannsflater. Akkurat som i vannsøylen, vil også bunnlevende kiselalger (Gyrosigma sp.) utskille polysakkarider som gir mat for mikrober, som i sin tur spises av flagellater, som i sin tur spises av flimmerdyr (ciliater) og dinoflagellater (0,1 mm).
Meiobentos (< 0,5 mm) er en svært variert gruppe i Adventfjordens sedimenter med 12 hovedgrupper, inklusive hoppekreps-ordenen av leddete Harpacticoida, flerbørstemarker (Polychaeta), rundormer (Nematoda), og bjørneliknende Tardigrada, med totalt trolig mer enn 200 fargeløse, dyre- eller planteetende arter. Meiobentos utgjøres også av flimmerdyr og dinoflagellater, som kan forlate fjordbunnen sporadisk for å jakte eller forflytte seg, og gir næring for større dyr. Den dominerende slekten av meiofauna i sand og grusbunn er de myke flimmerormene (Turbellaria), en gruppe av flatormene som livnærer seg på protozo-flimmerdyr. I finkornet slambunn med lavt oksygeninnhold og høyt næringsinnhold dominerer rundormene med flere titalls arter i Adventfjorden. Ørsmå hoppekreps av Harpacticoida-ordenen og edderkpp-liknende Halacarida foretrekker fine sedimenter rike på alger og kiselalger. Meiofauna er mest tallrik i de næringsrike delta-områdene (10 000 per 10 cm²), og mindre tallrike i grovere sedimenter (10–100 per 10 cm²). Den bentiske meiofanuaen er størst i april–mai og i oktober–november, og minst i februar og i juli–august. I 2006–07 var den biologiske mengden størst om våren og minst fra november – og gjennom året utgjorde rundormer (Nematoda) hele 90 % av individene blant 10 arter, øvrige betydelige grupper er flerbørstemarker og Herpacticoida. Mer sjeldne er muslingkreps (Ostracoda).
Makrozoobentos (> 0,5 mm) er også tallrike, men finnes i mindre variasjon i de fine og næringsrike tidevannssedimentene med skiftende saltholdighet, land. Her lever arter av ormedyr og krepsdyret Onisimus litoralis, som er et svært vanlig næringsgrunnlag for større dyr i fjorden. Rur-arten Semibalanus balanoides lever på steinbunn i tidevannssonen, sammen med grønne og brune alger. Under steinene lever amfipoder av slekten Gammarus. Blant tang og alger lever også sneglene Margarites helicinus, krepsdyrene Caprella septentrionalis, og fisk som ulkearten Myoxocephalus scorpius. I 2006–07 var mengden makrozoobentos høyest i april og lavest i juli, med en ny topp i november. Gjennom året utgjorde flerbørstemarker (Chaetozone, Eteone spitsbergensis, Cirratulus, Heteromastus filiformis, Cossura longocirrata) hele 52 % av individene blant 42 arter. Øvrige betydelige grupper var bløtdyr (Mollusca) med arter som Liocyma fluctuosa, Axinopsida orbiculata, Cylichna alba og Cylichna occulta som utgjorde 33 %, og krepsdyr (Crustacea) med 7 %.
I finkornede sedimenter på mer enn 20 meters dybde, dominerer ulike ormedyr som lever av dødt materiale fra høyere lag. I bratte skråninger hvor vannmasser og sedimenter stadig beveger seg, dominerer mindre ormedyr som Chaetozone setosa og Cossura longocirrata. Videre nedover i det stabile bunnmiljøet kan bofaste, større ormedyr som Maldane sarsi og Pectinaria hyperborea overleve, sammen med dyreetende snegler som den store Buccinum undatum og den mindre Cylichna occulta.
Makroalger er mer iøynefallende og distinkte grupper av alger og brunalger i grunne kystfarvann, som danner plante-liknende tang. De antar størrelser på flere centimeter eller meter, noe som øker sjansen for å tilegne seg føde og overleve selv. Makrofytter (tang, «grønske») tilfører store mengder organisk materiale og oksygen, og er en viktigere del av fjordens økosystem enn hva mikrofytobentos er, og mange kan observeres fra tidevannsområdet og ned mot 10 meters dybde som brun (Saccharina latissima, Palmaria palmata, Fucus distichus/evanescens, Desmarestia aculeata) eller grønn (Acrosiphonia sp., Ulva sp.) «tang». Tang av slektene Laminaria (Laminaria digitata) og Alaria (Alaria esculenta) kan bli 2–3 meter lange. De har fytosyntetiske pigmenter – men der stopper også den organiske likheten med planter. De kan danne veritable «skoger» under vann, som de gjør i stort antall ved Bohemanflya på andre siden av Isfjorden. Rødalger gjør enda bedre bruk av det sparsomme sollyset i sin fotosyntese, og kan derfor overleve noe dypere nedover enn brunalgene. Når is eller stormer skurer bentiske alger av fjordbunn eller steiner, føres de enten ned i dypet og fortæres av bakterier, eller opp på land hvor de blandes med sand og slam til en illeluktende masse.
Tarnobrzeg
Tarnobrzeg er en by ved Wisłas høyre bredd i Subkarpatiske voivodskap i Polen.
I Tarnobrzeg finnes distriktsadministrasjon og domstol. Dominikanerklosteret er fra 1672. Byen tilhørte Galicia under Østerrike-Ungarn. Stedet hadde i 1900 3332 polske innbyggere, for det meste jøder.
Earls Court Exhibition Centre
Earls Court Exhibition Centre, også kjent som Earl Court Arena, var et utstillingslokale og en konsertarena i Earls Court i Kensington and Chelsea i London.
Idéen om å bygge et utstillingslokale på stedet kom etter at det ble åpnet to undergrunnsstasjoner der, Earl's Court og West Brompton. Området hadde en periode blitt brukt til utendørsarrangementer, men dette var ikke lønnsomt for eieren. I 1935 ble eiendommen solgt, og de nye eierne planla å reise Europas største bygning etter volum. C. Howard Crane ble valgt som arkitekt. Prosjektet gikk ikke etter planen, og ble både forsinket og for dyrt. Lokalet ble åpnet 1. september 1937 med en sjokolade- og godterimesse.
Det oppstod etterhvert behov for en større bygning, og den opprinnelige ble revet. Den nåværende bygningen er stor nok til å få plass til fire jumbojeter, med en søylefri sal på 17 000 m². Den ble åpnet av Diana, prinsesse av Wales den 17. oktober 1991.
Selv om akustikken i bygningen ofte har blitt kritisert var Earls Court en av de mest populære konsertarenaene i Storbritannia. Det er plass til omkring 19 000 tilskuere på konserter.
I 2013 ble det vedtatt å rive lokalet for å gjøre plass til nye boliger. Arenaen ble stengt 13. desember 2014, og nedrivingen av lokalet ble påbegynt.
Escuadrón 201 metrostasjon
Escuadrón 201 (spansk for «Skvadron 201») er en underjordisk stasjon på Mexico bys metros Linje 8.
Stasjonen er oppkalt etter Escuadrón 201, en mexicansk jagerflyskvadron som deltok i Stillehavskrigen under andre verdenskrig på den allierte siden. Stasjonens symbol er Escuadrón 201s våpen.
Escuadrón 201 stasjon ligger i Iztapalapa øst i byen, nær krysset mellom Eje 3 Oriente og Eje 8 Sur.
Søsterrepublikk
Maktpolitikk
Den franske republikken støttet og aktivt oppmuntret spredningen av republikanske prinsipper i Europa, men like viktig var rent realpolitiske årsaker. Søsterrepublikkene var virkemidler for å kontrollere okkupert landområder gjennom en blanding av fransk og lokal makt som klientstater. Opprettelsen av republikanske regjeringer fremmet nasjonalisme over monarki, hovedsakelig bourbonerne og habsburgere.
Den franske sikkerhetspolitikken på 1700-tallet ble formulert ved å utnytte den indre tyske rivaliseringen i kombinasjon med «familiepakten» med bourbonske Spania, og den såkalte «barrière de l'est», en allianse med annenrangs makter i øst, Sverige, Polen og Det osmanske rike, for å skape en motbalanse til østerrikske habsburgveldet og senere det russiske keiserdømmet. Den franske revolusjonen provoserte fiendskap mellom Østerrike og Frankrike, og ga en ny og forsterket fiendskap og rivalisering mellom Storbritannia og Frankrike. Begge disse konfliktene var drivkraften til at den franske republikken søkte å legge andre- og tredjerangs statsmakter i Vest-Europa inn under sin maktinnflytelse. Et av svarene til at Frankrike ikke lenger var i stand til å balansere Østerrike og Russland i øst var å bygge ut sitt hegemoni i vest ved å annektere østerrikske Nederlandene og Rhinland, og deretter opprette en kjede av «søsterrepublikker» langs Frankrikes grenser, hva som nå er Nederland, Belgia, Sveits og deler av Italia.
Opprettelsen av faktiske søsterrepublikker var resultatet av militære omstendigheter: militære seirer, okkupasjoner, og påfølgende samarbeid mellom franske generaler, medlemmer av Nasjonalkonventet som reiste sammen med de franske hærene, franske diplomater, og lokale pro-franske, eller i det miste lokale pro-republikanske patrioter.
Det republikanske ideal
I Frankrike var revolusjonær republikanisme delvis basert på å begrense korrupsjon og grådighet som de revolusjonære så på som endemisk i samtiden, men lettere å begrense i en folkelig republikk. En oppriktig og rettskaffen borger var en som ignorerte økonomisk kompensasjon og tok en forpliktelse til å stå imot og utrydde korrupsjon. Republikken var hellig, og derfor var det en nødvendighet å tjene staten på et sant representativt vis, overse egeninteresse og den enkeltes vilje.
Republikanisme krevde tjeneste av de som var villig til oppgi sine egeninteresser for det felles gode. I henhold til Bernard Bailyn, «Bevarelse av friheten hvilte på folkets mulighet til å opprettholde effektive maktovervåking over de som utøvde makt og derav i den siste analysen støttet seg på folkets årvåkenhet og moralske motstandskraft.» Rettskafne borgere måtte være sterke forkjempere av friheten og utfordre korrupsjon og grådighet i regjeringen. Idealet om den rettskafne borgeres plikter ble selve fundamentet i den amerikanske revolusjon,
Den franske revolusjon hadde til hensikt å oppta og legemliggjøre disse grunnleggende idealene og eksportere dem til resten av Europa. Imidlertid var de fleste av de franske søsterrepublikkene relativt kortvarige. Da den revolusjonære republikken ble Napoléon Bonapartes keiserrike ble de ofte annektert og underlagt den franske nasjonen eller ble en direkte fransk klientstat.
Fuck Me Jesus
Fuck Me Jesus er en EP med det svenske black metal-bandet Marduk. Den ble originalt utgitt som demokassett i 1991, og ble utgitt av plateselskapet Osmose Productions på nytt på CD med bonuslåter i 1995 og 1999.
Tanganyika (andre betydninger)
Tanganyika var et land i Øst-Afrika, og utgjør i dag fastlandsdelen av Tanzania.
Tanganyika kan også referere til:
Tizian
Tizian, eller Tiziano Vecellio, som var hans fulle navn (født omkring 1485 i Pieve di Cadore i landområdet Cadore nær Belluno i Veneto i republikken Venezia i Italia, død 27. august 1576 i Venezia), var en italiensk høyrenessansemaler og leder av det 16. århundres venetianske skole. Han virket i Venezia og var kjent tidlig i sin levetid som en dyktig maler. Hans omdømme har i følgende århundrer ikke avtatt. I 1590 uttalte teoretikeren Giovanni Lomazzo at han var «solen midt iblant små stjerner», ikke bare blant italienerne, men også blant alle verdens malere». I sin levetid ble han ofte kalt Da Cadore, oppkalt etter sitt fødested.
I sine portretter undersøkte han og trengte gjennom den menneskelige skikkelse. Hans religiøse komposisjoner dekker hele skalaen av sinnsbevegelser fra ungdommelige madonnaer til tragedier i sene verk som Korsfestelse, Begravelse og Pietà. I sine mytologiske malerier skildret han antikkens hedenske lystighet, og i sine malerier av den nakne Venus (Venus og Adonis) og Danaë (Danaë med barnepike) fornyet han oppfattelsen av plastisk skjønnhet og erotikk. Andre kunstnere, som Poussin, Rubens og Turner, kopierte og imiterte maleriene hans hyppig. Tizian var en pioner innen og svært opptatt av fargebruk.
Tidlig levnet
Tizian var sønn av funksjonæren Gregorio di Conte dei Vecelli og hans kone Lucia. Han ble født i den lille landsbyen Pieve di Cadore, midt iblant høye fjelltopper i Alpene, rett nord for Venezia og ikke langt ifra Tirol i Østerrike. Ni år gammel ble han sendt til Venezia med sin bror Francesco for å bo hos en onkel og studere under mosaikkunstneren Sebastiano Zuccato. Snart begynte han i Bellini-brødrenes atelier, der hans lærer ble Giovanni Bellini, den fremste venetianske maler på den tiden. Tizians tidlige verker er tydelig påvirket av undervisningen og også av hans forbindelse som ung mann med en annen av Giovanni Bellinis elever, nemlig Giorgione da Castelfranco (1477–1510). Malerne samarbeidet i 1508 i utføringen av freskene i Fondaco dei Tedeschi, og Allegori over rettferdigheten er blitt tilegnet Tizian. Freskene har forfalt, og bare konturer er synlige. Antonio Maria Zanettis etsninger av freskene fra 1769, som allerede har falmet mye, gir en bedre forestilling av idealismen og den plastiske tilsynekomsten som karakteriserer begge malernes verker. Blant forskere er det stor uenighet hva som bør tilskrives hvem. Tendensen blant italienske forfattere er å tilskrive altfor mye til Tizian i deres ungdom.
Det er sikkert at Tizians første selvstendige oppdrag var å utføre freskene av den hellige Antonius av Padovas tre mirakler. Det talende spedbarns mirakel er bemerket for sin komposisjon, mens Den oppfarende sønns mirakel har et landskap i bakgrunnen som viser hvor topografisk og stemningsmessig like Tizians og Giorgiones verker var på denne tiden. Etter Giorgiones død i 1510 tok Tizian på seg oppgaven å fullføre bakgrunnslandskapet i Giorgiones uferdige Sovende Venus (Gemaldegalerie, Dresden), et faktum bokført av en samtidig forfatter, Marcantonio Michiel. Nokså giorgionesk er Tizians frodige Kristi dåp (omkring 1515, Capitoline-muséet, Roma), hvor mesénen, Giovanni Ram, fremtrer nederst til høyre i maleriet.
Å angi sannsynlig opphavsmann til portrettene er nok det vanskeligste, men Selvportrett (omkring 1512, som man lenge trodde var et portrett av Ariosto, også kalt Mann i blått) er opplagt av Tizians hånd, siden den er signert med initialene T.V. (Tiziano Vecellio). Volumet og teksturen i ermet ser ut til å kjennetegne Tizians egen manér. På den annen side har Konserten vært et av de mest omdiskuterte portretter, fordi det siden det 17. århundre ble tilskrevet Giorgione som det mest typiske. Det åpenbart psykologiske innholdet og den klare utformingen av hovedfiguren har fått eksperter fra 1900-tallet til å tilskrive maleriet Tizian. Teknikken i maleriet av den unge venetianske aristokraten i Ung mann med lue og hansker har dessuten fått dagens eksperter til å tilskrive dette og lignende portretter til Tizian.
De tidlige mytologiske og allegoriske komposisjonene viser at den unge maleren fremdeles i stor grad var påvirket av Giorgione i sin utføring av en poetisk idyllisk verden hvor intet hverdagslig eller sjofelt eksisterer. Inspirasjonen ligger i kjærlighetsdiktene til de italienske poetene Jacopo Sanazzaro og Pietro Bembo, som i Menneskets tre aldre, hvor det erotiske forholdet mellom det unge paret diskré er dysset ned og en ømhet og sørgmodighet råder. I det samtidige Hellig og profan kjærlighet befinner skikkelsene seg på samme måte i et landskap, men her er allegorien vanskeligere å forstå. Den vanligste tolkningen går ut på at de to kvinnene er Venus-tvillingene, ifølge nyplatonsk teori og symbolisme. Den verdslige Venus, til venstre, symboliserer naturens fruktbarhet, både fysisk og intellektuelt, mens den nakne Venus, til høyre, representerer evig og guddommelig kjærlighet.
Den norske antarktisekspedisjonen 1956–60
Den norske antarktisekspedisjonen 1956–1960 (NAX) var en vitenskapelig ekspedisjon til Antarktis som ble arrangert i forbindelse med det internasjonale geofysiske år 1957/58. Norsk Polarinstitutt var ansvarlig for gjennomføringen av ekspedisjonen. Polarinstituttets direktør Harald Ulrik Sverdrup ledet forberedelsene til ekspedisjonen, mens Sigurd Helle var ekspedisjonsleder. Det ble først planlagt med en toårig overvintringsekspedisjon, men det ble senere besluttet å utvide ekspedisjonen til tre år.
14 deltakere og 42 grønlandshunder ble fraktet til Kronprinsesse Märtha Kyst i Dronning Maud Land med selskutene «Polarbjørn» og «Polarsirkel» i november 1956. Basen til ekspedisjonen ble anlagt 35 km fra kysten og fikk navnet Norway Station, blant deltagerne kalt Fimbul.
Tizian
Tidlig levnet
I 1543 portretterte Tizian pave Paul III og ble like etterpå sendt til Vatikanet, der han ble mottatt som en fyrste. I Roma ble han kjent med Michelangelo. På 1550-tallet ble han ansatt som hoffmaler av Filip II av Spania.
Den norske antarktisekspedisjonen 1956–60
Vitenskapelig innhold
Forskningsaktivitetene omfattet:
Tizian
Tidlig levnet
Tizian strevde i sitt skapende virke med å forholde seg selvstendig i forhold til sine mektige oppdragsgivere. Med bistand fra sin fortrolige venn, forfatteren Pietro Aretino, gjorde Tizian seg til Europas mest ettertraktede maler. Denne enestående stillingen gjorde det mulig for ham å arbeide for hvem han ville, i sin egen takt, og med motiver som han selv valgte.
Den norske antarktisekspedisjonen 1956–60
Resultat
I tillegg til at det ble samlet inn store mengder forskningsdata, hadde ekspedisjonen stor politisk betydning. Norges territorialkrav i Antarktis kunne bare opprettholdes ved å vise tilstedeværesle. Ekspedisjonen sikret også Norge en viktig posisjon i forhandlingene i forkant av Antarktistraktaten, som ble signert i desember 1959.
Tizian
Tidlig levnet
Tizian døde av pest i Venezia i 1576.
Den norske antarktisekspedisjonen 1956–60
Resultat
Kong Olav innstiftet 3. februar 1960 Antarktismedaljen til minne om ekspedisjonen. Denne ble tildelt 37 personer som var knyttet til ekspedisjonen på ulike måter.