cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nepals kommunistiske parti (maoistisk) – historie
NKP(M)s ensidige våpenhvile fra september 2005
NKP(M) forlenga våpenhvilen to ganger i løpet av høsten 2005, til tross for angrep fra regjeringshæren, fram til 2. januar 2006.
Sjupartialliansen reagerte positivt på våpenhvilen, og brukte den som et argument for at NKP(M) nå var villig til å gå med på dens politiske betingelser.
12-punktsavtalen 19. november
19. november blei en avtale i 12 punkter mellom Sjupartiallianse og NKP(M) offentliggjort i Delhi. Det var klart at avtalen var forhandla fram med Indias støtte og Indias regjering som vertskap.
Det viktigste med avtalen var at begge parter forplikta seg til å kjempe sammen for å styrte det kongelige diktaturet og innføre demokrati.
Sjupartialliansen ga sin tilslutning til maoistenes gamle krav om at det måtte velges ei grunnlovsgivende forsamling.
Maoistene forplikta seg til å støtte flerpartivalg, demokratiske rettigheter osv, som de hadde gjort i forhandlingene i 2003.
Sjupartialliansen gikk inn for at parlamentet som var valgt i 1999 skulle gjeninnkalles etter at diktaturet hadde falt. Maoistene ville derimot at det skulle innkalles en konferanse av demokratiske krefter som danna ei midlertidig regjering.
(Om innholdet i avtalen, se artikkel 12-punktsavtalen 2005.)
NKP(M) oppfatta avtalen som en stor seier for linja med å få til en brei allianse mot kongen.
Med 12. punktsavtalen var den nye alliansen mellom partiene i Khathmandu og maoistene formelt avtalefesta. Dette skapte det politiske grunnlaget for en felles offensiv for å styrte diktaturet.
Forberedelsen til demokratiopprøret
2. januar 2006 oppheva NKP(M) den ensidige våpenhvilen, med den begrunnelsen at Nepals Kongelige Arme ikke hadde respektert den ved å til angrep på opprørerne. Sjupartialliansen la nå skylda for at krigen brøyt ut igjen på den diktatoriske regjeringa i Khatmandu. Det uttrykte at den hadde skifta side i borgerkrigen.
Neste skritt for motstanderne av diktaturet var kamp mot kong Gyandnendras lokalvalg 8. februar 2006. De var et viktig ledd i planen for å opprette et politisk system av nye, rojalistiske partier som skulle støtte opp om det kongelige diktaturet.
Sjupartialliansen og de viktigste monarkistiske partiene boikotta lokalvalget, og maoistene angrep det utafra. Valget kunne ikke gjennomføres utafor storbyene, og måtte mange steder avlyses på grunn av mangel på villige kandidater. Deltakelsen blei svært lav, og valget fordømt internasjonalt.
I mars 2006 møttes Sjupartialliansen og NKP(M) til nye forhandlinger i Delhi. I ei felleserklæring forplikta de seg til å lage regjering sammen, og starte en stor felles protestbevegese mot diktaturet 5. april.
I praksis forhandla G. P. Koiralas ledelse i Nepals Kongressparti på vegne av hele Sjupartialliansen, med en del konsultasjoner med UML. De andre, mindre partiene i alliansen fikk stort sett beskjed om hva partene hadde kommet fram til etterpå.
Etter forhandlingene i april nekta Debua, leder av Nepali Congress (Democratic), å undertekne ei felleserklæring med NKP(M). Denne mulige krisa blei avverga ved at Sjupartialliansen og NKP(M) sendte ut hver sin identiske utgave av den samme uttalelsen.
Eksklusjonen av Shrestra og Aunkul
I første halvdel av mars 2006 gikk to sentrale ledere av NKP(M), politbyråmedlemmene Rabindra Shresta og Mani Thapa alias Aunkul, ut med skarp kritikk av partiet på vegne av noe de kalte Den nye kulturrevolusjonære gruppa. De to anklaga Prachanda og Baburam Bhattarai for politisk opportunisme og personlig korrupsjon, bl.a. ved å sørge for at barna deres fikk studere i utlandet.
De to skulle angivelig ha vært på hver sin side i partikampen mellom Prachanda og B. Bhattarai mindre enn et år før. Aunkul var leder av partiets kulturorganisasjon All Nepal Peoples Cultural Forum.
De to blei skarpt kritisert for å sabotere kampen mot diktaturet og ekskludert, og det er ikke kjent at denne episoden fikk noen videre betydning.
Jana Andolan 2006
Demokratiopprøret Jana Andolan 2006 (se hovedartikkel) bygde på erfaringene fra det forrige store demokratiopprøret Jana Andolan 1990. Både de viktigste politiske lederne og svært mange vanlige folk hadde deltatt, og 1990 var et naturlig forbilde.
Som i 1990 var de første dagene av demokratiopprøret prega av meldemmer av de legale partiene. Den 5. og 6. april gikk de ut i store demonstrasjoner.
Demonstrasjonene vokste mye raskere enn i 1990, særlig utafor Khatmandu. Bevegelsen skilte seg fra 1990 ved at demonstrasjonene nå omfatta hele landet. Sjøl om de var svært store i Khathmandu-dalen, var de enda større ellers i Nepal.
Maoistene spilte en viktig rolle, både ved å støtte mobiliseringa inn til demonstrasjonene i byene, og ved å tidlig sende ledere inn i Khatmandu-dalen. Lekhnath Neupane fra maoistenes mektige studentforbund, som hadde vist seg effektivt som organisator av aksjoner i det regjeringskontrollerte Nepal, kom inn tidlig i april.
Demonstrasjonene omfatta snart langt flere enn partiaktivistene og vokste også ut av partienes politiske kontroll. De politiske krava blei mer radikale. Krav om republikk og skarpe paroler mot kong Gyanendra og hans enda mer upopulære sønn, kronprins Paras, fikk massestøtte.
Maoistpartiet hadde kort tid før sagt at monarkiets framtid kunne avgjøres i framtida, men la nå også større vekt på kravet om at kongen måtte gå. Mer konservative representanter for partiene sa også til utenlandske pressefolk at de ikke våga å trosse folkemeninga.
Etter to uker var det klart også for kong Gyanendra at han hadde tapt. Han prøvde å få til en avtale med Sjupartialliansen, men ingen politiker våga lengre å samarbeide med ham. Derfor erklærte han mandag 24. april at parlamentet som var valgt i 1999 og oppløst i 2002, skulle komme sammen igjen 28. april og ta over makta.
25. april godtok et møte av ledelsen i Sjupartialliansen kongens erklæring.
26. april erklærte G. P. Koirala, leder av Nepals Kongressparti og Sjupartialliansen, at forberedelse til valg av ei grunnlovsgivende forsamling skulle være ei sentral oppgave for det gjeninnkalte 1999-parlamentet.
27. april blei G.P. Koirala innsatt som statsminister av kong Gyanendra, i en seremoni som utløste en god del kritikk. 28. april kom 1999-parlamentet sammen igjen for første gang sia mai 2002.
Strategisk reorientering
At kongens diktatur falt, var en veldig seier for NKP(M). Partiet oppfatta kong Gyanendra som sin viktigste fiende på regjeringssida, den som hadde fått hæren inn i borgerkrigen i 2001, og en hovedmann bak at fredsforhandlingene i 2001 og 2003 hadde mislyktes. Etter 10 års opprørskrig var partiet nå alliert med Sjupartialliansen, som hadde danna regjering i Khathmandu. Hverken diktaturets fall eller den nye regjeringa hadde vært mulig uten NKP(M)s initiativ.
NKP(M) hadde håpa (og kanskje også rekna med) at demokratiopprøret skulle ende med at kongen blei feid ut av palasset, eventuelt rømte landet. At kongen fortsatt satt på tronen, sjøl om han hadde mista politisk makt, var en stor skuffelse, og fra maoistenes synspunkt en alvorlig trussel.
NKP(M) og Sjupartialliansen var fra november 2005 uenige om hva slags styre Nepal skulle ha etter kongens fall. Maoistene gikk inn for ei rådgivende konferanse av alle partier som hadde stått mot kongen. Sjupartialliansen ønska at det oppløste 1999-parlamentet (der NKP(M) ikke satt) skulle gjeninnkalles. Nå hadde kongen og Sjupartialliansen etter maoistenes mening gjennomført et politisk kupp, der de sørga for at 1999-parlamentet tok over.
Ifølge noen kilder (bl.a. visestatsminister Amik Sherchan) blei det riktignok opprinnelig sagt at 1999-parlamentet bare skulle sitte ei uke. Men det blei sittende over 8 1/2 måneder.
Det blei etterhvert klart at krefter i Sjupartialliansen godt kunne tenke seg at 1990-grunnlova, som maoistene hadde starta opprør mot i 1996, kunne reformeres istedenfor å erstattes av ei ny grunnlov. I juni avslørte regjeringas nye statsminister G. P. Koirala, den ganske diktatoriske gamle lederen i det største parlamentariske partiet Nepals Kongressparti, at han støtta et konstitusjonelt kongedømme der Gyanendra blei sittende på tronen. Det virka som om Koirala så kongen og hans tilhengere som ei nødvendig motvekt mot maoistene, og kanskje også at de to hadde andre viktige interesser felles.
Særlig USAs ambassadør, som hadde fortsatt sin åpne støtte til kongens diktatur nesten til slutten, var aktiv for å forsvare det konstitusjonelle kongedømme og advare mot at NKP(M) måtte få noen formell politisk innflytelse. Ambassadøren hevda at nepalerne ikke kunne stole på løfter fra NKP(M) om å følge demokratiske spilleregler, og det var en fare for at partiet ville innføre diktatur.
Å la kongedømmet fortsette og Gyanendra sitte var ikke bare uakseptabelt for maoistene, men for mesteparten av tilhengerne til Sjupartialliansen og de svære menneskemassene som hadde demonstrert under demokratiopprøret.
Parlamentet gjorde i mai flere vedtak, formelt ulovlige ut fra grunnlova i 1990, som svarte til krav NKP(M) og demokratibevegelsen hadde stilt. Nepal blei erklært for å være en sekulær stat, et hovedkrav fra alle som protesterte etter at grunnlova fra 1990 beholdt formuleringene fra det tidligere kongelige diktaturet om at landet var et hinduisk kongedømme. Landsnavnet Kongedømmet Nepal blei endra til Nepal, Den Kongelige Nepalske Hær til Nepals hær. Mange av de verste kvinnefiendtlige lovene blei fjerna. Lovene om statsborgerskap blei endra, sånn at mellom 3 og 4 millioner (særlig i Tarai skulle få statsborgerskap og stemmerett i valg.
NKP(M) oppfatta disse vedtaka som tvetydige. De kunne også brukes som argumenter for at det ikke var nødvendig å holde avtalen med NKP(M) om ei felles regjering og valg på ei ny grunnlovsgivende forsamling, fordi mange av de grunnleggende problemene var løst alt.
Samtidig kom det sterkere politiske krav fra regjeringssida om at NKP(M) måtte legge ned sitt eget regjeringsapparat og underordne seg Khatmandus administrasjon og politi, nå som diktaturet var styrta. Opprørernes regjeringsorganer gjennomførte bl.a. skatte- og tollinnkreving for å finansiere sin virksomhet og opprørshæren PLA. Dette møtte kraftig og langvarig kritikk i media, som under slutten av diktaturet hadde vært relativt positive til NKP(M).
Alt dette krevde store strategiske reorienteringer ny politikk, forskjellig fra de ti åra med borgerkrig.
NKP(M) rykker inn i byene
NKP(M) hadde erfaringene fra tidligere perioder med våpenhvile å bygge på, og var åpenbart godt forberedt.
Alt i de siste dagene i april var partiet i gang med å flytte kadre til Khathmandu og inn i andre byer, åpne kontorer, starte aviser, gjenopprette byavdelingene av sine masseorganisasjoner, osv.
Partiet la stor vekt på å vise nærvær og styrke. 2. juni organiserte det et veldig massemøte i Khatmandu som angivelig skulle være det største politiske møtet i Nepals historie. BBC hevda at over 200 000 var tilstede, arrangørene hevda 800 000.
Fredsforhandlingene begynner
NKP(M) gikk også straks igang med å presse på for å få forhandlinger. 3. mai slutta regjeringa seg formelt til NKP(M)s våpenhvile, og NKP(M) svarte med å si seg villig til å forhandle om en fredsavtale. (For den detaljerte utviklinga av forhandlingene, se hovedartikkel Fredsforhandlingene i Nepal 2006.)
10. mai offentliggjorde NKP(M) sammensetninga av en forberedende forhandlingsdelegasjon til Khatmandu. Ulikt de to tidligere forhandlingsrundene var den ikke leda av Baburam Bhattarai, men av Krishna Bahadur Mahara (som ifølge noen kilder var nr. 3 i partiet). De andre medlemmene var Dev Gurung og Dinanath Sharma. Prachanda sa at han denne gangen sjøl ville lede den avjgørende forhandlingsrunden.
Regjeringa offentliggjorde først sin forhandlingsgruppe den 25. mai. Leder var innenriksminister K. P. Sitaula fra Nepals Kongressparti. De to andre var ministrene Pradip Gyawali fra UML og Ramesh Lekhak fra NC(D).
26. mai møttes forhandlerne første gang. De laga en 25-punkts avtale om forholdet mellom partene under våpenhvilen.
Etter dette stoppa forhandlingene opp i 14 dager. Det var både interne motsetninger om hva som skulle gjøres mellom regjeringspartiene, og mellom sjupartialliansen og maoistene. G. P. Koiralas støtte til konstitusjonelt monarki blei offentlig kjent, og førte til voldsomme protester. NKP(M) anklaga palasset og folk i Sjupartialliansen for å ønske å sabotere forhandlingene. Pressa diskuterte om forhandlingene kunne bryte sammen og føre til ny krig.
Stillstanden i forhandlingene endte da Sitaula og Manara den 11. juni dro med helikopter til det fjernvestlige Nepal, der de forhandla med Prachanda og B. Bhattarai. 16. juni kom de tilbake til Khatmandu med helikopter, og forhandlinger på topplan, leda av G. P. Koirala og Prachanda, starta.
Resultatet var en 8-punkts avtale, som bl.a. inneholdt enighet om å nedsette en komite som skulle lage ei foreløpig grunnlov, oppløse både maoistenes statsorganer og 1999-parlamentet, danne ei fellesregjering og gjennomføre frie flerpartivalg til ei grunnlovsgivende forsamling. FN skulle overvåke de to sidenes væpnede styrker, og internasjonale observatører skulle kontrollere valget.
(Om innholdet i avtalen, se artikkel 8-punktsavtalen 2006.)
På en pressekonferanse samme dag sa Prachanda at den midlertidige grunnlova skulle gjøres ferdig i løpet av en måned. Etter det skulle 1999-parlamentet oppløses og den felles overgangsregjeringa ta over. Intrykket var at dette skulle skje i løpet av august.
Pali (Rajasthan)
Pali er en by i den indiske delstaten Rajasthan.
Fort St. Vrain kraftverk
Fort St. Vrain kraftverk er et tidligere kjernekraftverk som nå er ombygd som gasskraftverk og produserer elektrisk kraft ved byen Platteville i Weld County, i nordøstre del av delstaten Colorado i USA. Kjernekraftverkets ene reaktor ble godkjent for igangsetting i 1977, og opphørte driften i 1989.
Installert maksimal effekt med dagens gassturbiner er 720 MW. Kraftverket fikk første gassturbin i 1996, og to nye i 2001. Det eies av Xcel Energy
Storforsen
Storforsen er en foss i Piteälven i Älvsbyn kommune i Sverige. Fossen ligger ved bygda Bredsel ca 40 kilometer vest for kommunesenteret Älvsbyn. Med en gjemnomsnittlig vannføring på 250 m3/sek og fallhøyde på 60 meter, utgjør den en av de største fossene i Europa. Den er Europas største uregulerte foss der den sammenlagte lengden på hele fossen, fra start til slutt, er fem kilometer med en total fallhøyde på 82 meter.
Med over 150 000 besøkende hvert år er Storforsen en av de mest besøkte naturattraksjonene i Sverige.
John Fitzgerald Kennedy jr.
John Fitzgerald Kennedy jr. (født 25. november 1960, død 16. juli 1999), også kjent som John-John og JFK jr., var en amerikansk advokat og sjefredaktør. Han var sønn av tidligere president John Fitzgerald Kennedy og Jacqueline Kennedy Onassis.
John F. Kennedy jr. ble født kort tid etter at faren ble valgt til president. I amerikansk massemedia ble John-John og hans eldre søster Caroline nærmest betraktet som kongebarn. President Kennedy ble myrdet 22. november 1963 og gravlagt på Arlingtonkirkegården samme dag som sønnen fylte tre år. Bildet av lille John-John som gjorde honnør for sin myrdede fars kiste grep en hel verden.
Skolegang gjennomførte han i New York City, hvorpå han tok han en bachelorgrad i historie ved Brown University, fullført i 1983. Etter det tok han ulike jobber og reiste også til India og tilbrakte litt tid ved Universitetet i Delhi, der han blant annet møtte Mor Teresa. I 1986 ble han avdelingsdirektør for 42nd Street Development Corporation.
I 1989 ble Kennedy dr.jur. ved New York University School of Law. Han strøk imidlertid to ganger ved New Yorks advokateksamen før han sto på tredje forsøk i juli 1990. Etter det jobbet han som aktor i fire år.
I 1995 grunnla han George, et glanset magasin om politikk og livsstil. Han forble sjefredaktør for bladet til sin død.
I september 1996 giftet han seg med Carolyn Bessette. Hun arbeidet som PR-kvinne for moteselskapet Calvin Klein da hun traff Kennedy, men sluttet å arbeide da de giftet seg. De omkom begge i en flyulykke i 1999. John F. Kennedy jr. ble 38 år gammel.
Bakerste benk
Bakerste benk er et musikkalbum med Bjørn Eidsvåg, utgitt i 1978. Dette er Bjørn Eidsvågs andre album, som ble utgitt på Kirkelig Kulturverksted i 1978 med reutgivelse på CD i 1992.
Dette albumet følger opp hans første utgivelse «Inn for landing» med tidvis provoserende/radikale tekster og med sleivspark mot kristenlivet. Men her finnes også vakre tekster som «Du har eit liv» og «Gå i fred». Omslaget er en fotocollage av kirkegjengere som ser overrasket mot bakerste benk.
Eidsvåg har skrevet alle tekster og melodier selv, bortsett fra «Jeg trodde verden ble ny», som er skrevet av Erik Hillestad. I tillegg til at Eidsvåg selvfølgelig synger selv, har han med seg solistene Lisbeth Jensen på «Kvifor har du så lita tru», Kristin Voll Tesdal på «Vet du ikke du er rik» og Anne Elisabeth Bollingmo på «Du har eit liv».
Eidsvåg tok med sporene «Babels tårn» og «Bakerste benk» på sin første best of plate i 1985.
Herausgeber
Herausgeber (norsk: utgiver) (forkortet Hrsg., sjeldnere Hg., tidligere ed. for (lat) edidit, (har utgitt) og edd. ediderunt (flertall)) er en tysk betegnelse på en person eller persongruppe som forbereder utgivelsen av litterære, publisistiske eller vitenskapelige tekster og verker av forfattere og kunstnere.
Utgiveren har en spesiell rolle da han eller hun ikke bare gjennom sine redaksjonelle handlinger, men også gjennom sin person eller personlighet representerer den aktuelle utgivelsen.
Det blir sondret mellom Herausgeber av en bok og av en avis eller tidsskrift.
En Herausgeber av en bok vil gjerne være en spesialist, ofte ekstern, som gjennom sitt omdømme gir en faglig garanti for boken.
Gomti
Gomti (hindi: गोमती Gomtī) er en elv i det nordlige India.
I hinduistisk religion er Gomti søsteren til vismannen Vashisth. Å bade i elven skal rense sjelen.
Los Angeles Chargers
Los Angeles Chargers er et profesjonelt amerikansk fotballag basert i storbyområdet Los Angeles. Chargers konkurrerer i National Football League (NFL) i ligaens American Football Conference (AFC) i AFC West-divisjonen. Fra og med spiller Chargers i SoFi Stadium, som deles med Los Angeles Rams.
Laget ble stiftet 14. august 1959, begynte å spille 10. september 1960 som et oppstartslag i American Football League (AFL), og spilte sin første sesong i Los Angeles før de flyttet til San Diego i 1961 og byttet navn til San Diego Chargers. Chargers ble med i NFL etter sammenslåingen av AFL og NFL i. Det ble annonsert at laget skulle returnere til Los Angeles for 2017-sesongen, bare ett år etter at Los Angeles Rams hadde flyttet tilbake til byen fra St. Louis. De har tidligere spilt hjemmekamper i Los Angeles Memorial Coliseum i sin første periode i Los Angeles, Balboa Stadium og San Diego Stadium (tidligere Jack Murphy Stadium og Qualcomm Stadium) i San Diego og Dignity Health Sports Park (tidligere StubHub Center) fra 2017 til 2019 mens SoFi ble bygget.
Chargers vant én AFL-tittel i 1963 og nådde sluttspillet i AFL fem ganger, og mesterskapskampen fire ganger før de ble med i NFL i 1970 etter sammenslåingen. I de 43 årene siden har Chargers nådd sluttspillet 15 ganger, og AFC Championship game 4 ganger. I 1994 vant Chargers sitt eneste AFC Championship, og møtte San Francisco 49er i Super Bowl XXIX, hvor de tapte 49–26. Chargers har åtte spillere og én trener i Pro Football Hall of Fame i Canton, Ohio: wide receiver Lance Alworth (1962–1970), defensive end Fred Dean (1975–1981), quarterback Dan Fouts (1973–1987), hovedtrener–general manager Sid Gillman (1960–1969, 1971), wide receiver Charlie Joiner (1976–1986), offensive lineman Ron Mix (1960–1969), tight end Kellen Winslow (1979–1987), linebacker Junior Seau (1990–2002), og running back LaDainian Tomlinson (2001–2009).
Første sesong i Los Angeles (1960)
Los Angeles Chargers ble etablert sammen med syv andre lag i American Football League i 1959. I 1960 begynte laget å spille i AFL i Los Angeles. Charger opprinnelige eier var hotellarvingen Barron Hilton, sønn av grunnleggeren av Hilton Hotels Conrad Hilton. Barron Hilton ble enig med sin general manager Frank Leahy om navnet Chargers da han kjøpte opp et AFL-lag for Los Angeles: "I liked it because they were yelling ‘charge’ and sounding the bugle at Dodger Stadium and at USC games."
Flytting til San Diego (1961)
Chargers spilte bare én sesong i Los Angeles før de flyttet til San Diego i 1961, hvor de forble i 56 sesonger.
De spilte i alle de ti sesongene AFL eksisterte frem til den ble slått sammen med NFL. Deres eneste coach i de ti årene var Sid Gillman, en Hall of Famer som er husket for å være en offensiv innovatør. I løpet av de tidlige årene i AFL var San Diego Chargers kjent for sin wide receiverLance "Bambi" Alwort, som hadde 543 receptions og 10 266 yards i sine 11 sesonger i AFL og NFL. Han satte rekorder for flest kamper på rad med en reception (96) i løpet av sin karriere.
Med spillere som Alworth, Paul Lowe, Keith Lincoln og John Hadl vant Chargers divisjonen sin fem av ligaens seks første sesonger, samt AFL-tittelen i 1963 51-10 over Boston Patriots. De hadde også et effektivt forsvar, med for eksempel 49 interceptions i 1961, og som inkluderte AFL Rookie of the Year Earl Faison. Chargers sitt forsvar fikk navnet "Fearsome Foursome", ledet av Faison og Ernie Ladd.
Eugene Klein-æraen (1966–1983)
Hilton solgte laget til en gruppe ledet av Gene Klein og Sam Schulman i august 1966.
I 1970 ble Chargers plassert i AFC West etter sammenslåingen av AFL og NFL. Chargers startet sin tid med NFL med problemer; Gillman, som hadde tatt jobben som general manager, gikk av i 1971, og flere av lagets spillere fra 60-tallet hadde enten pensjonert seg eller blitt byttet bort. Chargers plukket opp noen veteraner, som Deacon Jones og Johnny Unitas; de to var derimot i slutten av sine karriere, og laget slet, med tredje og fjerde plass i AFC West hvert år mellom 1970 og 1978. I 1973-sesongen var Chargers involvert i den første store dopingskandalen i NFL. Det samme året skulle nykommer quarterback fra Oregon Dan Fouts bli katalysatoren for Chargers eventuelle retur til storhet mot slutten av 70-tallet.
Don Coryell-årene (1978–1986)
San Diego ansatte Don Coryell som hovedtrener i 1978, og han forble i stillingen frem til 1986. Coryell utviklet et angrep og en filosofi senere kjent som Air Coryell, "Coryell Offense" eller "Vertical Offense". Med Dan Fouts som quarterback utviklet San Diego Chargers sitt angrep seg til ett av de beste i National Football Leagues historie, da de satte flere rekorder. Chargers ledet ligaen i passing yards i seks år på rad fra 1978 til 1983, en ny rekord i NFL og igjen i 1985. De ledet også ligaen i yards totalt i offense fra 1978-83 og 1985. Under Coryell vokste Fouts, wide receiver Charlie Joiner og tight end Kellen Winslow til legender i NFL, og ble eventuelt innlemmet i Pro Football Hall of Fame. Chargers nådde sluttspillet fire år på rad (1979–82) under Coryell, inkludert tre AFC West-titler (1979-81). De ble derimot alltid stanset før de nådde Super Bowl, inkludert to nederlag på rad i AFC Championship i 1980 og 1981.
Spanos-familien (1984–nå)
Alex Spanos kjøpte en majoritetsandel i laget fra Klein 1. august. Spanos' familie eier fremdeles 97% av laget, og frem til han døde i 2016 eide George Pernicano de resterende 3%. Al Saunders ble ansatt som lagets syvende hovedtrener i 1986 etter at Coryell sa opp. I pensjonerte Fouts seg etter en 15 år lang karriere hvor han satte syv NFL-rekorder og 42 klubbrekorder. Fouts nummer (14) ble pensjonert under halftime under en kamp i San Diego. I 1989 ble tidligere quarterback for Chargers, assistent i Washington Redskins og hovedtrener for Atlanta Falcons Dan Henning utpekt til lagets åttende hovedtrener. Running back Marion Butts satte en ny klubbrekord med 39 carries og en nykommerrekord med 176 yards i Chargers' seier mot Kansas City (20-13). Etter tre år som Director of Football Operations ble Steve Ortmayer erstattet med Bobby Beathard.
Bobby Ross-årene (1992–1996)
Etter Hennings tre sesonger med Chargers ble Bobby Ross ansatt som hans erstatning i 1992. Chargers plukket samme år opp quarterback Stan Humphries i et bytte med Washington Redskins. Chargers tapte de første fire kampene i sesongen, men kom tilbake ved å vinne 11 av de siste tolv kampene, og tok AFC West-tittelen samt en plass i sluttspillet. Ross ble utpekt til NFL Coach of the Year av Pro Football Weekly. I første runde av sluttspillet slo Chargers Chiefs 17-0, men Dolphins slo Chargers i divisjonsrunden. I 1993 avsluttet Chargers sesongen på fjerde plass i divisjonen med et sesongresultat på 8-8.
I 1994 nådde Chargers sitt første, og så langt eneste, Super Bowl, da de møtte 49ers i Super Bowl XXIX. De nådde Super Bowl ved å starte sesongen med seks seiere på rad, og avsluttet sesongen 11-5. Quarterback Stan Humphries og wide receiver Tony Martin tangerte en NFL-rekord da de sammen kastet en 99-yard touchdown da de slo Seattle Seahawks 27-10. De vant divisjonen bak et forsvar ledet av linebacker Junior Seau, defensive tackles Reuben Davis og Shawn Lee, defensive end Leslie O'Neal og et angrep ledet av Natrone Means, Humphries og Martin. Chargers overrasket med seiere mot Dolphins og Steelers i sluttspillet, men tapte 49-26 mot 49ers i Super Bowl XXIX.
Til tross for tapet i Super Bowl ble Beathard, som hadde byttet eller draftet mesteparten av Chargers sin spillerstall, og som ansatte hovedtrener Ross, utpekt til NFLs smarteste mann av Sports Illustrated, og ble den eneste general manageren som hadde ledet tre forskjellige lag til Super Bowl (Chargers, Dolphins og Redskins).
I 1996 ble running back Rodney Culver og hans kone Karen drept da ValuJet Flight 592 forulykket i Everglades i Florida. Culver var den andre spilleren i lagets historie som døde mens de var i den aktive spillerstallen, etter at David Griggs døde ei en bilulykke i Davie, Florida 11 måneder tidligere. I ble Ross frigitt sammen med sitt personale etter en krangel med Beathard. Chargers valgt Kevin Gilbride som sin nye hovedtrener. Gilbride, som hadde vært coach for Jacksonville Jaguars og Oilers foretrakk pasningsspill, som førte til en stor endring i lagets spillestil. Beathard plukket opp quarterback Ryan Leaf i NFL Draft i 1998, som hadde kostet flere spillere og draft picks i et bytte med Arizona Cardinals. Leaf endte opp med å være et dårlig valg for laget, og med dårlige prestasjoner og en dårlig innstilling ble han frigitt etter 2000-sesongen. Chargers gikk 5–11 i 1998.
Et svakt forsvar førte til at Humphries endte opp med å pådra seg flere hjernerystelser som eventuelt reulterte i at han pensjonerte seg. Gilbride ble erstattet av midlertidig hovedtrener June Jones, som forlot laget etter sesongen for en stilling som hovedtrener ved University of Hawaii, og Chargers plukket opp tidligere hovedtrener for Oregon State University Mike Riley som sin nye hovedtrener. Leaf endte opp med en skuffende karriere med Chergers og var omgitt av kontrovers med både styret i Chargers, pressen og lagkameratene, og han ses generelt på som en av de spillerne plukket opp i et draft i NFLs historie. Quarterback Jim Harbaugh, som ble plukket opp i et bytte med Baltimore Ravens, ble Chargers' nye startende quarterback. Beathard pensjonerte seg i april 2000, og ble i januar 2001 erstattet med John Butler, tidligere general manager for Bills. Fra til  hadde Chargers åtte sesonger på rad uten å ha et positivt resultat.
I 2001 utpekte Riley Nory Turner, tidligere hovedtrener for Redskins, til lagets offensive coordinator. Chargers snappet opp quarterback og vinner av Heisman Trophy Doug Flutie som free agent, og byttet lagets first pick i NFL Draft i 2001 til Atlanta Falcons mot deres pick i første og tredje runde i samme draft. Draft plukket også opp wide receiver/kick returner Tim Dwight og Falcons sitt pick i andre runde i NFL Draft i 2002. I 2001 inngikk Chargers kontrakt med running back LaDainian Tomlinson fra Texas Christian University og quarterback Drew Brees fra Purdue University i andre runde.
Marty Schottenheimer-årene (2002–2006)
I august 2004 skrev Philip Rivers under på en 6-årig kontrakt verd $40,5 millioner med en bonus på $14,5 millioner da han skrev under. Kontraktforhandlingene tok lang tid, så Rivers deltok bare under den siste uken av treningsleiren og Drew Brees fikk beholdt sin plass som startende quarterback. Brees startet i 15 av kampene i og ledet laget til 12 seiere og 4 nederlag, med en pasningssuksess på 65,5% for 3 159 yards og 27 touchdowns med bare 7 interceptions, som gav ham en passer rating på 104,8. Chargers vant AFC West og Brees ble utvalgt til Pro Bowl 2004. Han fikk tittelen NFL Comeback Player of the Year i 2004.
Marty Schottenheimer ble utpekt til NFL Coach of the Year for -sesongen. Han ledet laget til sluttspillet for 12 gang som hovedtrener, men laget tapte i første runde mot underdog New York Jets etter ekstraomganger i 2005.
Chargers hadde en dårlig start på 2005-sesongen, hvor de tapte 28–24 mot Dallas Cowboys på hjemmebane i uke 1, før de tapte borte mot Denver Broncos 20–17. Deres første seier kom i uke 3 da Eli Manning og New York Giants besøkte dem i en av LaDainian Tomlinsons beste kamper, hvor han fikk 220 yards, 3 rushing touchdowns og kastet en touchdown. Chargers vant 45–23. Uken etter slo de New England Patriots 41–17, og avsluttet Patriots sin 21 kamper lange seierrekke på hjemmebane. Etter å ha gått 3–4 i de første syv ukene vant Chargers de neste fem kampene sine. Etter et nederlag mot Kansas City Chiefs mistet Chargers sjansen på nå sluttspillet, til tross for at de lå 9–5. Chargers avsluttet sesongen 9–7. Chargers imponerte i 2006 hvor de kun tapte mot Ravens og Chiefs; de avsluttet sesongen 14-2 og sikret seg første seed i AFC til sluttspillet. I divisjonsrunden møtte de New England Patriots, og tapte 24-21.
Norv Turner-årene (2007–2012)
Etter sesongen ble Schottenheimer erstattet med Norv Turner som hovedtrener. I 2007 gikk laget 11-5, og slo Tennessee Titans og regjerende mestre Indianapolis Colts på veien til AFC-kampen, hvor de tapte mot Patriots for andre år på rad. I 2008 gikk hargers 8-8, men klarte allikevel å vinne divisjonstittelen. De slo Colts i Wild Card-runden, men tapte mot Pittsburgh Steelers i divisjonsrunden.
San Diego begynte 2009-sesongen 2-3, og vant hver eneste kamp resten av sesongen. I en kamp hvor de slo Cleveland Browns slo LaDainian Tomlinson Jim Browns rekord for rushing. Chargers sikret nok en divisjonstittel og andre seed fra AFC, men tapte mot New York Jets den 17. januar 2010 17-14.
2010-sesongen var lagets første uten LaDainian Tomlinson siden 2000. Sesongen startet svakt, og laget var 2-5 etter syv kamper (inkludert tap mot noen av de dårligste fotballagene i NFL på tiden - Kansas City Chiefs, Oakland Raiders, Seattle Seahawks og St. Louis Rams). Nederlaget mot Oakland markerte slutten på en 13 kamper lang seierrekke mot dem siden sist tap den 28. september 2003. Chargers vant fire kamper på rad, og var offisielt ute av kampen for en plass i sluttspillet etter et tap borte mot Cincinnati Bengals 34-20. De avsluttet sesongen 9-7, og gikk glipp av sluttspillet for første gang siden 2005. Til tross et relativt svakt sammenlagtresultat var Chargers det åttende laget i NFLs historie som var rangert som #1 i både offense (395,6 yards/kamp) og defense (271,6 yards/kamp), og bare det andre av de lagene som ikke nådde sluttspillet (Eagles i 1953 7-4-1).
Chargers startet 2011-sesongen 4-1, med det eneste tapet mot 2011. Resten av sesongen gikk derimot nedover, med skader på både offensive og defensive line. Den 5. desember 2011 fikk laget sin første seier på en måned mot Jacksonville Jaguars. De vant to kamper til før de tapte 38-10 mot Detroit Lions og mistet sjansen på å nå sluttspillet. Chargers avsluttet sesongen 8-8, samme resultat som Oakland og Denver, men Denver tok tittelen via tie-breaker. Etter å ikke ha nådd sluttspillet for tredje år på rad i 2012 fikk general manager Smith og hovedtrener Turner sparken.
Mike McCoy-årene (2013–2016)
9. januar 2013 annonserte Chargers at Tom Telesco, tidligere Vice President of Football Operations for Indianapolis Colts, skulle ta over som general manager etter at A. J. Smith fikk sparken. 15. januar ble Denver Broncos sin offensive coordinator Mike McCoy, ansatt som lagets nye hovedtrener, og Ken Whisenhunt som offensive coordinator.
Chargers avsluttet -sesongen 9-7 og nådde sluttspillet for første gang siden 2009, som sjette seed. 5. januar 2014 vant Chargers mot Cincinnati Bengals i Paul Brown Stadium 27-10 og gikk videre til divisjonsrunden, hvor de tapte 24-17 mot Denver Broncos i Sports Authority Field at Mile High.
Neste år startet Chargers sterkt, inkludert fem seiere i september og oktober, men etter en serie skader avsluttet de sesongen 9-7. I motsetning til fjoråret var det ikke nok til å nå sluttspillet. Dette var andre gang på tre år at laget hadde rangert nest sist i yards per carry i NFL, og an Diego var 2-4 mot divisjonsrivalene, det dårligste resultate siden de gikk 1-5 i 2003.
I løpet av sesongen ymtet Chargers, St. Louis Rams og Oakland Raiders frempå at de ønsket å flytte til Los Angeles ved slutten av sesongen. Chargers annonserte i desember 2014 at de ikke ønsket å flytte før 2015-sesongen, hvorpå NFL annonserte at ingen lag kunne flytte til L.A. før 2016-sesongen.
Det oppstod kontroverser i forkant av -sesongen, da talsperson for laget og advokat Mark Fabiani angrep bystyret i San Diegos forsøk på å forhandle frem en erstatning for Qualcomm Stadium. Da eieren av St. Louis Rams Stan Kroenke annonserte planer om å bygge et nytt stadion i Inglewood, California i januar 2015 følte Chargers at de selv måtte annonsere planer om å flytte til Los Angeles for å beholde det de mente ar 25% av fanskaren i Los Angeles og Orange County. I februar amme år annonserte laget planer for et stadion i Carson, i samarbeid med Oakland Raiders som spilte i samme divisjon. I august 2015 annonserte San Diego planer for et nytt stadion for Chargers med en prislapp på $1,1 milliarder i Mission Valley, som inkluderte $350 millioner offentlig støtte uten økte skatter, men Chargers' administrasjon nektet å forhandle med byen med mindre de kom med et forslag for et stadion med beliggenhet nærmere sentrum.
Sesongen startet med en seier på hjemmebane mot Detroit Lions, men etter uke 10 lå Chargers nederst i divisjonen, med åtte nederlag og to seiere. De tapte seks kamper på rad før de vant mot Jacksonville Jaguars på bortebane. I resten av sesongen så Chargers bare en seier, mot Dolphins i uke 14, og avsluttet sesongen 4-12. Dagen etter sesongen var over leverte Chargers, Rams og Raiders søknader om å flytte til Los Angeles. Den 12. jnuar 2016 stemte NFL-eiere 30-2 for å la Rams returnere til Los Angeles, og godkjente planer for et stadion i Inglewood fremfor Carson. Chargers fikk ett år på seg til å flytte, forutsett at de fikk i stand en leieavtale med Rams, eller gikk inn som partnere for byggingen av det nye stadionet.
14. januar 2016 sikret Chargers navnet "Los Angeles Chargers" for laget etter flyttingen. Etter to uker med forhandlinger kom Rams og Chargers til enighet 29. januar 2019 om å dele SoFi Stadium. Chargers skulle ta opp et stadionlån på $200 millioner fra NFL og skulle betale $1 per år til Rams i leie. Chargers fortsatte planer om å søke på offentlig støtte for nye fasiliteter. 8. november 2016 ble søknaden stemt ned (57% mot og 43% for). Under NFLs eiermøte 14. desember 2016 ble vilkårene i leieavtalen mellom Chargers og Rams samt lagenes gjeldstak godkjent, de første skrittene i lagenes flytting til Los Angeles i 2017. Omtrent på samme tid annonserte laget flytting til Las Vegas isteden innen 2020.
Tilbake til Los Angeles
Spanos annonserte flyttingen i et kontroversielt brev til lagets tilhengere som ble postet på lagets offisielle nettsted 12. januar 2017. Laget annonserte at de kom til å spille som Los Angeles Chargers i -sesongen i Dignity Health Sports Park (da kjent som StubHub Center) i Carson,  til tross for at stadionet hadde en kapasitet på godt under 50 000, som var minstegrensen NFL satte for midlertidige stadioner etter sammenslåingen i 1970. Stadionet har 30 000 seter for tilhengere og brukes i hovedsak av MLS-laget LA Galaxy. Dette kommer til å være Chargers sin hjemmebane frem til de flytter til SoFi Stadium sammen med Rams i 2020. Chargers ble det andre store idrettslaget fra San Diego som flyttet til Los Angeles, etter at Clippers gjorde det samme i 1984.
Nyhetene om flyttingen ble møtt med noe kritikk. Skribenten Bill Plaschke for Los Angeles Times skrev at "We. Don't. Want. You.", og at "The Chargers aren't even the second team in town behind the Rams. The Chargers aren't even the third team of interest here behind the Rams and Raiders. The Chargers might not even be in the top-five favorite NFL teams in Los Angeles." Under en kamp i Staples Center mellom Los Angeles Clippers og Lakers ble Chargers sin logo vist på storskjermen, og møtt med buing. Chargers sin tight end Jeff Cumberland hånet av publikum da han ble vist på storskjermen.
En uke etter flyttingen ble annonsert rapporterte ESPNs Adam Schefter at de andre eierne i NFL var misfornøyde med avgjørelsen og at "the NFL wants the Chargers to move back, though nobody believes that possibility is realistic."
Anthony Lynn-årene (2017–2020)
Chargers’ lave tilskuertall fortsatte inn i deres andre sesong. Det var så mange tilhengere av de besøkende Kansas City Chiefs at USA Today bemerket at det lignet mer på en hjemmekamp for Chiefs. De lave tallene skal førte til at laget senket inntektsmålet sitt da de flyttet inn i det nye stadionet fra $400 millioner til $150 millioner, noe som fikk noen av de andre eierne til å tvile på om Chargers kunne overleve i Los Angeles. I tillegg til lave tilskuertall får Chargers også kun 18,75 % av inntektene for sesongkort ut 2040, som også er en av begrunnelsene for det lave inntektsmålet.
Brandon Staley-årene (2021–nå)
Chargers signerte Rams' defensive coordinator Brandon Staley til å bli lagets nye hovedtrener 17. januar 2021. Brandon Staley hentet inn Saints' quarterbacks coach Joe Lombardi, Vince Lombardis barnebarn, som offensive coordinator, og Renaldo Hill, Broncos' defensive backs coach, som defensive coordinator.
Chargers forbedret til 9–8 i 2021. Herbert satte flere rekorder for en spiller i sin andre sesong, men med et nederlag mot Las Vegas Raiders i uke 18 klarte de ikke å kvalifisere seg til sluttspillet.
I 2022 ble det annonsert at lagets hovedkvarter skulle flyttes til El Segundo i California. Chargers avsluttet 2022-sesongen 10–7 og sikret femte seed i sluttspillet. I wildcardrunden av sluttspillet tapte de mot Jacksonville Jaguars.
Logo og uniformer
Med unntak av fargeendringer har Chargers stort sett hatt den samme logoen med et lyn siden laget debuterte i 1960. I sin tid med AFL brukte klubben også et skjold med et hestehode, et lyn og ordet "Chargers". Laget tok i bruk logoen igjen i 2018 som et banedesign.
Fra 1960 til 1973 bestod fargene av forskjellige versjoner av elektrisk blå ("pudderblå", teknisk sett kalt "Collegiate blue") eller hvite skjorter, begge med lyn i gull på skuldrene. Hjelemen var vite og hadde logoen i gull eller marineblå, samt spillerens nummer. Til å begynne med hadde laget hvite bukser før de byttet til gull i 1966. I 1973 ble numrene på de blå skjortene skiftet fra hvitt til gull.
I 1974 byttet de ut den himmelblå fargen med en mørkere kongeblå. Hjelmene ble også byttet til mørkeblå og numrene ble fjernet. Ansiktsmaskene ble gule, og ble et av de første lagene i NFL (sammen med Kansas City Chiefs) som brukte en ansiktsmaske som ikke var grå. Fra 1978, da Don Coryell ble ansatt som hovedtrener, til 1983 brukte laget hvite skjorter hjemme. Da Joe Gibbs ble hovedtrener for Washington Redskins i 1981 gjorde han det samme, og hvite uniformer ble standarden for Redskins på hjemmebane frem til 2007 - men Coryell bttet til blå skjorter på hjemmebane for Chargers i 1984. Med unntak av 1991-sesongen og et par hjemmekamper siden har San Diego brukt blå trøyer på hjemmebane.
I 1985 begynte Chargers å brue marineblå trøyer og gikk tilbake til hvite bukser. Lagets uniformdesign gikk gjennom endringer i 1988. Blåfargen ble enda mørkere, lynet på skjortene og hjelemen ble hvitt med en marineblå kant og en gullfarget ytterlinje; ansikstmaskene ble marineblå. I 1990 begynte laget å bruke marineblå bukser med de hvite trøyene. Fra 1988 til 1991 hadde laget striper på sidene av buksene istedenfor lyn. Laget brukte en helt hvit kombinasjon i 1997 og i 2001, før blå bukser ble tatt i bruk igjen. Den 27. oktober 2003 brukte chargers marineblå bukser sammen med marineblå trøyer i en Monday Night Football-kamp mot Miami Dolphins i Sun Devil Stadium, som da var hjemmebanen for Arizona Cardinals, på grunn av skogbranner i sørlige California. Dette var fremdeles den eneste gangen Chargers brukte en helt marineblå kombinasjon frem til uniformendringene i 2020.
Fra slutten av 80-tallet til 2000 brukte Chargers hvitt på hjemmebane i noen sesongoppkjøringskamper, og mørkere uniformer i seriespillkamper. I 2001 begynte Chargers å bruke de mørke uniformene i sesongoppkjøringskamper, og hvitt i september på grunn av varmen før de byttet tilbake til mørke farger i oktober.
I mars 2007 avduket Chargers sitt første nye uniformdesign siden 1988 på lagets offisielle nettsider. De nye uniformene blandet gamle og nye stiler. Marineblå forble uniformens hovedfarge, men lynet gikk tilbake til gull og hadde nå en ytterlinje i marineblå og en innerkant i pudderblå, en referanse til uniformen brukt på 60-tallet. Lynet ble flyttet til sidene av skuldrene fra toppen, og inkluderte en ny font på numrene samt en tekstlogo i hvitt med en gullfarget ytterlinje og en pudderblå innerkant. Buksene fikk også et nytt design, med et lyn i gullfarge og en pudderblå innerkant på en marineblå stripe. I et nikk til eldre unifomer brukte laget metallisk hvite hjelmer med en marineblå ansiktsmaske, det nye lynet var i marineblå med pudderblå kanter, og hvite bukser. Bortetrøyene hadde marineblå bukser, og det ble introdusert en ny alternativ uniform med pudderblå skjorter og hvite bukser.
Fra 2002 til 2006 brukte Chargers de alternative uniformene med pudderblå skjorter, som ble godt mottatt av både lagets tilhengere og andre, som foreslo at laget brukte dem som hoveduniformer.
Siden 2007 brukte Chargers de alternative uniformene to ganger per sesong. De ble også brukt i en sluttspillkamp mot Indianapolis Colts i 2008.
I 2013-sesongen gjorde Chargers mindre endringer på uniformene. Navneskiltene fikk to farger (gull med en pudderblå kant på hjemmetrøyer, marineblå med gullfarget kant på bortetrøye, og hvit med marineblå kant på de alternatie trøyene), kragers om matchet fargen på skjorten, og en gullstripe på sokkene.