cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hans-Wilhelm Steinfeld
Som journalist er Hans-Wilhelm Steinfeld blitt spesielt lagt merke til og anerkjent som en journalist av internasjonal kaliber for å ha fått de viktige politiske aktørene i tale. Særlig kjent er hans intervjuer med Mikhail Gorbatsjov, Boris Jeltsin og statsminister Nikolai Rysjkov i perioden 1991–1994.
Steinfeld er også kjent for å presentere bakgrunnsstoff for sin journalistiske dekning og trekke inn lengre historiske linjer. Som historiker har Hans-Wilhelm Steinfeld vært særlig opptatt av antisemittisme i et vidt perspektiv, og den faghistoriske debatten om marginalisering av nazismen. Han har mottatt Litauens Medaljen for 13. januar for sitt journalistiske arbeid i forbindelse med det litauiske frihetsopprøret mot Sovjetunionen i Vilnius i 1991.
Personalia
Steinfeld er delvis av jødisk opprinnelse og mistet flere slektninger i Auschwitz. Han er gift med Julia Ferkis (1963–), som er datter av pressefotograf Emil Ferkis og tidligere utenlandssjef i ungarsk fjernsyn Maria Bartha. Hans-Wilhelm Steinfeld er bror av Torill Steinfeld og Dag Steinfeld.
Utdannelse
Steinfeld tok examen artium på Bergen katedralskole i 1970 og ble cand. philol på Universitetet i Bergen i 1977 med studieopphold i Oxford og Moskva. Han studerte russisk og samfunnskunnskap. I 1975 var Steinfeld i Kaukasus for å studere virkningen av kollektiviseringen av landbruket i Sovjetunionen. Han holdt på med sin hovedfagsoppgave i historie. Der fikk han møte partisjefen i Stavropol, Mikhail Gorbatsjov. Siden skulle de møtes igjen som henholdsvis NRK-korrespondent og sovjetisk statsleder.
Karriere
Steinfeld startet yrkeskarrieren i NRK Dagsrevyen i 1976.
En periode ledet han programposten Norge rundt.
Korrespondent i Moskva
I 1980 fikk han sin første periode som korrespondent i Moskva som varte til 1984. I denne perioden fikk Steinfeld med seg slutten av Brezjnev-perioden, Andropovs tid og begynnelsen på Tsjernenkos korte periode som generalsekretær. Disse fire årene var preget av stadig økende spenning i den kalde krigen, med «dobbeltvedtaket» og den sovjetiske invasjonen i Afghanistan.
De neste fire årene var Steinfeld utenriksreporter i Dagsrevyen med Øst-Europa som spesialitet.
Andre periode som Moskva-korrespondent
Et mer dramatisk høydepunkt fant sted tidligere samme år i Vilnius i Litauen. Om morgenen søndag den 13. januar våknet mange NRK-lyttere opp til Steinfelds unike reportasje fra kampen mellom sovjetiske militærstyrker og sivile litauere som demonstrerte for litauisk uavhengighet i Vilnius. TV-bygget ble besatt av militærtroppene, 14 ble drept og et stort antall skadet. Steinfeld var en av de få journalistene som var øyenvitne til hendelsen og kunne rapportere fra området der kampene pågikk.
Etter 1994
I perioden 1994 til 1999 var Steinfeld programleder, medredaktør, assisterende nyhetssjef og nyhetsredaktør i NRK og også sjef for NRK Dagsrevyen.
Moskva tredje periode
Steinfelds tredje Moskva-periode (2000–2003) var uten større dramatikk i hans reportasjer.
Etter 2003 har han arbeidet i NRK radio, bl.a. som programleder i Dagsnytt Atten og i forskjellige funksjoner i utenriksredaksjonen, blant annet som reporter og utenriks jourhavende. Hans siste høydramatiske reportasje kom i NRK radio klokken 11 den 26. desember 2004 da han skildret sin og sin families flukt fra flodbølgen som nettopp hadde truffet flere land i Asia, blant annet sørvestre Thailand, der familien ferierte.
I 2005 var Steinfeld involvert i en kontrovers som gjaldt polsk antisemittisme. Hans opprinnelige kommentar om polske nazister i Lwow-regionen ble fulgt opp med en lengre artikkel om antisemittismen som en sort flekk i polsk historie. Dette førte til sterke reaksjoner og utskjelling av Steinfeld i Norge og Polen.
Moskva fjerde periode
Sommeren 2010 begynte han sin fjerde periode som NRKs Moskva-journalist.
I juli 2014 ble det kjent at Steinfeld skulle slutte i NRK og begynne i PR-byrået Corporate Communications. Han er også reiseleder for Fotefar temareiser til Russland og Øst-Europa.
Eksterne lenker
Morten Jentoft
Universitetet i Stellenbosch
Universitetet i Stellenbosch (afrikaans: Universiteit Stellenbosch, engelsk: Stellenbosch University), forkortet SUN, er et universitet i byen Stellenbosch i provinsen Western Cape i Sør-Afrika. Det har også campus i Tygerbgerg, Saldanha Bay og Bellville. Universitetet regnes som et av Afrikas beste universitet, og stod bak utviklingen av landets første mikrosatellitt (SUNSAT) i 1999.
Grunnleggelsen skjedde som en høyere gutteskole – Stellenbosch Gymnasium – i 1866. Dette utviklet seg til en høyskole i 1874, videreført under navnet Victoria College of Stellenbosch med blant annet landbruksutdanning fra 1887. Universitetstittelen kom i 1918.
SUN består av følgende fakulteter:
Blant tidligere studenter er de tre tidligere statsministrene Daniel François Malan, James Barry Munnik Hertzog og Hendrik Verwoerd, samt en rekke (hvite) konservative politikere, akademikere, jurister, kunstnere og andre samfunnstopper. Også (hvite) anti-apartheid-forkjempere har studert her, blant dem Sandra Botha.
J.S. Gericke Library er et enormt, underjordisk bibliotek i to etasjer.
Roar Johansen (fotballtrener)
Roar Johansen (født 19. november 1968 i Moss) er en norsk fotballtrener som er hjelpetrener for Råde fra sesongen 2018. Johansen var tidligere Bærumtrener, før han fikk sparken etter nedrykket til 2. Divisjon i 2015. Før dette var Johansen trener i Hønefoss der han ble sparket midtveis i sesongen. Roar Johansen fikk sparken i Bærum Sportsklubb etter nedrykket til 2. divisjon i 2016.
Johansen har én sesong som trener på øverste nivå i Norge da han ledet Sarpsborg 08 i Tippeligaen 2011.
Johansen førte Sarpsborg 08 til to opprykk til Tippeligaen i sin tid som hovedtrener der. For dette ble han blant annet kåret til Årets trener i 1. divisjon 2010 av nettstedet tips. Høsten 2012 ble det klart at han ikke fikk fortsette som trener i Sarpsborg 08, på tross av at laget rykket opp til Tippeligaen 2013. Etter tiden i Sarpsborg 08 var han hovedtrener for Ull/Kisa i Adeccoligaen 2013.
Johansen har tidligere vært junior- og keepertrener i Moss og trener på aldersbestemte jentelandslag.
Ungdom mot EU
Ungdom mot EU (UmEU) Er en tverrpolitisk ungdomsorganisasjon som jobber mot norsk medlemskap i Den europeiske union. Ungdom mot EU er ungdomsorganisasjonen til Nei til EU, og deler kontorlokaler med dem i Oslo.
Historikk
Ungdom mot EU ble stiftet den 17. februar 1991 med Olav Sannes Vika som leder. Under folkeavstemningen om EU-medlemskap i 1994 var engasjementet i UmEU på sitt historiske toppunkt, med 9,565 betalende medlemmer i organisasjonen og konstant aktivitet gjennom hele landet. I denne perioden var Halvard Ingebrigtsen leder i organisasjonen.
I 2011 var Ungdom mot EU en deltaker i Alternativprosjektet, som jobbet med å utrede realistiske alternative handelsavtaler mellom Norge og EU, med mål om å bytte ut EØS-avtalen.
Organisasjon
Den daglige driften i Ungdom mot EU blir håndtert av sentralstyret, og kontoret er styrt av generalsekretær Pål Trautmann Olerud. Organisasjonens høyeste myndighet er landsmøtet som tradisjonelt holdes årlig i Oslo i løpet av januar måned. Mellom landsmøtene er det et landsstyre, bestående av opp til 22 representanter fra hele landet som er organisasjonens øverste organ. Ungdom mot EU har ca. 1,400 registrerte medlemmer.
Ungdom mot EU deler landet i fem regioner: Nord (Nordland, Troms og Finnmark), Midt (Nord-Trøndelag, Sør-Trøndelag og Møre og Romsdal), Vest (Sogn og Fjordane, Hordaland og Rogaland), Øst (Oslo, Akershus, Oppland, Hedmark og Østfold) Og Sør (Vest-Agder, Aust-Agder Telemark, Vestfold og Buskerud). For tiden har organisasjonen jevn aktivitet i de fleste fylker, med en oppgang i antallet lokallag.
Ledelse
Ungdom mot EU velger sentralstyret på landsmøte sitt, som finner sted hvert år. Sentralstyremedlemmene har bakgrunn fra en rekke forskjellige partier og ungdomspartier, som blant annet inkluderer Rød Ungdom, Sosialistisk Ungdom og Fremskrittspartiets Ungdom.
Hjelp Jødene Hjem
Hjelp Jødene Hjem (forkortet HJH) er en norsk humanitær organisasjon som hjelper jøder med å utvandre til Israel. HJH startet som en ad-hoc gruppe for å hjelpe Sovjet-jødene ut av Sovjetunionen. Formålet med Aksjonskomitéen Hjelp Jødene Hjem er å kanalisere støtte til jøder fra det tidligere Sovjetunionen og andre utsatte områder for å hjelpe dem med å reise til Israel, lette overgangen til et nytt liv og bistå i tilpasning til et nytt hjemland.
8. juli
8. juli er den 189. dagen i året. 190. i skuddår. Det er 176 dager igjen av året.
Navnedag
Sunniva, Synnøve, Synne.
Fødsler
Se flere som er født 8. juli i Kategori:Fødsler 8. juli.
Dødsfall
Se flere som døde 8. juli i Kategori:Dødsfall 8. juli.
Ugress
Ugress eller ugras er planter som vokser på steder de er uønsket. Defineringen av en plante som et ugress er derfor uavhengig av arten og bare bestemt av i hvilken sammenheng den vokser.
Mange av de vanligste ugressene har utviklet seg parallelt med kulturplanten slik at konkurranseevne, vekst og utvikling er godt tilpasset kulturplanten. Et godt eksempel på dette er det vært brysomme ugresset floghavre.
Målet i et agroøkosystem er å optimalisere vekstvilkårene for kulturplanene slik at planten kan utviklet seg og produsere maksimalt ut fra dets genetiske potensialet. Optimale vekstvilkår for kulturplanten betyr også optimale vekstvilkår for mange andre planter, som uønsket ugress.
De fleste ugress konkurrerer med kulturplanten om næring, vann og lys og reduserer derfor avlingen. Andre ugress betyr lite for avling, men kan være giftige for mennesker og dyr og påvirker kvaliteten eller være verter for sykdommer og skadedyr som igjen angriper kulturplanten. Andre skaper vanskeligheter ved innhøsting eller ved konservering.
Betydning
Ugress har stor innvirkning på dyrkinga av mat og fôr. En ikke ubetydelig del av det avlingspotensialet som finnes på verdensplan reduseres på grunn av ugress. Store ressurser brukes på å bekjempelse både ressursmessig og økonomisk.
Spredning
Mange ugress har en enorm evne til å produsere frø, langt større en det kulturplanten kan klare. Emil Korsmo (1863 til 1953) har angitt at løvetann kan produsere ca. 3 000 frø, vassarve 15 000 frø og burot 700 000 frø per plante. Andre ugress sprer seg med overjordiske stengler (krypsoleie), underjordiske stengler (kveke) og med krypende (horisontale) formeringsrøtter (åkerdylle og åkertistel).
Bekjempelse
Bekjempelse av ugress kan også betegnes som ugressregulering. Den primære strategien for ugressregulering må være å endre konkurranseforholdet mellom kulturplante og ugress til kulturplantens fordel. Sekundært kommer tiltak som enten helt fjerner ugresset eller svekker det. Det er utviklet mange strategier for ugressregulering som omfatter luking av enkeltplanter, mekaniske, termisk, kjemisk og biologisk bekjempelsesstrategier.
Mekanisk
Luking er den enkleste formen for mekanisk ugressregulering. Tidligere var hakker og enkle radrensere viktige redskaper mens i den senere tiden har ny teknologi og kunnskap begynt å gjøre seg gjeldende. Den viktigste formen for mekanisk ugressbekjempelse er ordinær jordarbeiding som pløying og harving. Ugressharving i korn har blitt stadig mer populært og akseptert som alternativ eller supplement til kjemisk bekjempelse. Ulempen med mekanisk ugressregulering er at den er svært kostbar og tidkrevende i forhold til kjemiske metoder Effekten er også avhengig av tidspunkt i forhold til ugressets utvikling og at jorda er laglig. Ny teknologi som GPSstyrt redskap, avansert bildebehandling som skiller kulturplanten fra ugresset og robotteknologi er under utvikling og vil kunne redusere tidsforbruket og arbeidskostnadene betydelig.
Termisk
På et tidlig stadium (frøbladstadiet) tåler planter svært dårlig varme. Termisk bekjempelse bruker varme, ofte i form av en gassflamme, til å drepe ugresset. Kort oppvarming av planten får cellene til å kollapse og planten dør etter noen dager. Termisk ugressbekjempelse setter store krav til presisjon fra bondens side både i tid og rom.
Kjemisk
Kjemisk ugressbekjempelse er den mest utbredte formen for ugressregulering. Avansert kjennskap til biokjemiske og fysiologiske prosesser hos de enkelte artene både av ugras og kulturplanter har ført til utvikling forskjellige ugressmidler (herbicider) både med svært spesifikk og med bredspektret virkning. Kjemisk bekjempelse er svært effektivt og relativt billig sammenliknet med mekaniske metoder.
Ensidig bruk av sulfonyllureamidler (SU) har de siste årene resultert i resistensutvikling blant noen ugressarter. Det er for eksempel funnet SU-resistent vassarve.
Biologisk
Biologisk ugressbekjempelse er en relativt ny disiplin innen herbologien. Strategiene bygger på kjennskap til ugressets naturlige fiender (insekter, skadedyr og sykdommer), interaksjonen mellom ugress og kulturplante og ugressets biologi.
Integrert
I integrert plantevern forsøkes det å bruke en kombinasjon av de ovennevnte strategiene. Målet er å benytte de metodene som gir lavest miljøbelastning, innsats og helsemessige farer og å holde skaden på et økonomisk akseptabelt nivå.
Første Laterankonsil
Første Laterankonsil var et kirkekonsil som ble innkalt av pave Callistus II i 1123. Det ble avholdt i Lateranpalasset i Roma 18. til 27. mars samme år. Dette var det første kirkemøtet etter det store skisma, og det første som ble holdt i vest. Det anerkjennes som økumenisk av den katolske kirke, men ikke av den ortodokse.
Pave Callistusomtalte bispemøtet som concilium generale, men i ettertid er det blitt betraktet som det 9. økumeniske konsil, selv om det ikke er kjent hvorvidt det deltok noen biskoper fra øst eller om det var utsendinger fra keiseren (i Konstantinopel) tilstede.
Minst 300 biskoper og andre kirkeledere deltok; enkelte kilder angir at det kan ha vært opptil 1 000 til stede. Den katolske kirke regner det som det niende økumeniske konsil, men andre kirker anerkjenner det ikke som autoritativt, siden det ble holdt etter det store skismaet i 1054. Hovedtemaet var å få en slutt på investiturstriden ved å bekrefte Wormskonkordatet (1122).
Kjernen i investiturstriden var hvem som skulle utnevne biskoper – paven eller keiseren. Striden hadde funnet en løsning gjennom konkordatet fra Worms, slik at keiseren beholdt en grad av kontroll over valget, mens paven i siste instans innsatte personen som biskop. Konsilfedrene bekreftet denne avtalen slik at den ble bindende for kirken.
Tidligere hadde kirken innført prinsippet «Guds våpenhvile», som begrenset krigføring. Man kunne bare utføre krigshandlinger mandag til onsdag, slik at helgen kunne vies til religiøse handlinger (i katolsk liturgisk forstand omfatter helgen torsdag til søndag til minne om tiden fra det siste måltid til oppstandelsen). Prinsippet ble anerkjent av konsilet; Tredje Laterankonsil gjorde det i 1179 bindende for hele den kristne verden.
Forbudet mot simoni, det vil si kjøp og salg av kirkelige embeter, ble fornyet.
Konsilet vedtok også 22 kanoner som regulerte kirkelig disiplin. Disse ble basis for middelalderens kirkelover. Blant de mest interessante er:
Oseberg Transport System
Stureterminalen i Øygarden kommune, Hordaland, er en viktig utskipningshavn for råolje. Terminalen mottar råolje og kondensat fra Oseberg-området gjennom Oseberg Transport System (OTS) via en 115 km lang rørledning fra Oseberg A-plattformen, samt råolje fra Granefeltet gjennom Grane Oil Pipeline (GOP) via en 212 km lang oljerørledning. Rørdiameteren på systemet er.
Nortraships Sjømannsfond
Nortraships Sjømannsfond, også kjent som Nortraships hemmelige fond, var et fond som hadde tilknytning til Nortraship, et norsk statsrederi opprettet etter den tyske invasjonen av Norge. Da Norge ble angrepet i 1940, hadde norske sjøfolk vesentlig høyere tillegg for krigsrisiko enn britiske. For å jevne ut hyre (sjøfolks lønner) mellom allierte ble norske sjøfolks tillegg for krigsrisiko kraftig redusert, og i stedet betalt inn på en hemmelig konto.
Etterhvert ble innbetalingene kjent blant sjøfolkene, og etter krigen krevde mange å få ut pengene. I samråd med de fire sjømannsorganisasjonene (Norges Skibsførerforbund, Det norske maskinistforbund, Norsk Styrmannsforening og Norsk Sjømannsforbund) bestemte Stortinget at pengene skulle utdeles etter behov. En aksjonskomité av krigsseilere ledet en langvarig politisk kamp om hvordan midlene skulle brukes. Striden om midlene ble ekstra bitter ved at den ble knyttet til kampen mellom kommunister og sosialdemokrater under den kalde krigen.
Saken ble endelig avgjort ved dom i Høyesterett i 1954, hvor staten vant. Etter at saken på ny ble tatt opp mot slutten av 1960-årene av admiral Thore Horve bevilget Stortinget i 1972 krigsseilerne en ex gratia utbetaling på 180 kroner per måned fartstid.
Fondets opprinnelse
Da Norge 9. april 1940 ble dratt inn i den andre verdenskrig ved Tysklands invasjon, hadde norske sjøfolk betraktelig høyere hyrer enn andre allierte sjøfolk. I Norge, som fra krigsutbruddet i september 1939 var et nøytralt land, hadde sjømannsorganisasjonene fremforhandlet betydelige krigsrisikotillegg. De ekstra kostnadene ved høyere hyrer ble belastet befrakterne, stort sett Storbritannias skipsfartsdepartement (British Ministry of Shipping, BMS). Da Norge ble angrepet av Tyskland gikk landet fra å være nøytralt til å bli alliert med britene. Den britiske regjeringen og britiske sjømannsorganisasjoner var redd de høyere norske hyrene kunne få negative konsekvenser og presset på for en norsk hyrereduksjon. Grunnet situasjonen sommeren 1940 (Norge og Frankrike i ferd med å bli okkupert, Storbritannia alene mot Tyskland) var det ikke snakk om vanlige tarifforhandlinger. I London var Norsk Sjømannsforbund (NSF) kun representert ved Thor Sønsteby, og han hadde ikke god kunnskap om bakgrunnen for krigsrisikotilleggene. De tre norske offisersforbundene var representert gjennom sine britiske søsterorganisasjoner. Dette på tross av at de britiske offisersforeningene var enig med de britiske myndighetene om at de norske hyrene måtte reduseres.
Den 5. juni 1940 ble det undertegnet en avtale hvor Nortraships hyrer ble redusert og mellomlegget ble plassert i et fond som skulle brukes for norske sjøfolk etter krigen. Avtalen trådte i kraft fra den 1. juli og var på grunn av forholdet til britene ment å holdes hemmelig, derav den uoffisielle betegnelsen «Nortraships hemmelige fond». Den var imidlertid ikke mer hemmelig enn at det ble vist til fondet; blant annet i argumentasjonen i forbindelse med hyrenedsettelsen.
De krigsrisikotillegg sjømennene hadde fra høsten 1939 var basert på faresoner, seilas på farligere seilingsområde ga høyere hyre. I stedet ble det innført en generell lavere sats på kr 100/50 pr måned uansett farvann (stillinger i lønnsklasse over 75 kr pr. måned fikk høyeste sats), dette tilsvarte omtrent hva sjøfolk på britiske skip fikk. De som seilte utenfor farlige områder kom dermed noe bedre ut. Etter den gamle avtalen ga seilas på Storbritannia, Irland, Frankrike, Nederland og Belgia 300 %, maksimum kr 50, minimum kr 24 per døgn. En matros som seilte på Storbritannia kunne etter den gamle avtalen komme opp i et krigsrisikotillegg på kr 700, mens han etter 1. juli 1940 fikk kr 100. For en rundreise fra Storbritannia–USA–Storbritannia ble krigsrisiko redusert fra kr 1100 til kr 250. Beløpene må sees i sammenheng med datidens hyrer; da Norge kom med i krigen var en matroshyre på kr 190 i måneden.
Samtidig som hyrene for en stor gruppe av norske sjøfolk ble drastisk redusert, økte risikoen; men stort sett ble avtalen likevel akseptert. Krigsinnsatsen var det viktigste, og i Storbritannia og britisk-kontrollert område var det grunnet krigen mulig for den norske eksilregjeringen å innføre arbeidsplikt. Unntaket var norske sjøfolk i USA, hvor det ble liggende en rekke skip uten mannskap. Grunnlaget for motstanden blant norske sjøfolk i USA var dels at avtalen ble sett på som urimelig, og dels at man hadde mulighet for å seile på nøytrale skip med lite risiko, eller ta seg arbeid i land. Agitasjon fra den kommunistdominerte sjømannsorganisasjonen Scandinavian Seamans Club of America (1935–1941) bidro også til motstanden. I september 1940 lå det 19 norske båter fast i New York og Trygve Lie måtte reise over fra London for å «ordne opp». Det førte til at det allerede to måneder etter avtalen ble innrømmet et risikotillegg, kr 300 for en rundreise US–UK–US, dette ble dekket av bruttoinnbetalingene til fondet.
Kampen om fondet
Informasjon om selve fondet lekket gradvis ut under andre verdenskrig, både fra regjeringen og sjømennenes egne organisasjoner. I 1943 sendte blant annet de fire sjømannsorganisasjonene (Norges Skibsførerforbund, Det Norske Maskinistforbund, Norsk Styrmannsforening og Norsk Sjømannsforbund) et felles brev om saken til Skipsfartsdepartementet i London. Der sto blant annet: «Hele fondets kapital, hva den enn måtte bli når endelig oppgjør foreligger, er faktisk tilbakeholdte lønninger på sjøfolkenes konto.»
Det ble og nevnt konsekvensene av at fondet hadde blitt holdt hemmelig: «Vi tviler ikke på at dersom sjømennene fikk rede på fondet og dets opprinnelse, kunne både vi som deres representanter og alle andre som har befatnng og kjennskap til saken, oppgi å ha noe som helst befatning med sjømennenes ve og vel, for ikke å snakke om tillit.»
Forslaget om utdeling av midlene til trengende sjøfolk og deres pårørende gjennom søknad til et fond, kom opp på Norsk Sjømannsforbunds årsmøte i februar 1946. Leif Vetlesen foreslo at forslaget burde ut til avstemning blant medlemmene. Det skulle avgjøres om det skulle opprettes et fond, eller om midlene skulle fordeles på krigsseilere etter fartstid i faresoner. Vetlesens forslag fikk ikke støtte, og NSFs årsmøte gikk for forslaget om fond, som deretter ble sendt videre til Handels- og industridepartementet. Debatten på NSFs landsmøte markerte begynnelsen på den offentlige debatten om forslaget til et fond for norske krigsseilere.
Etter et møte i Fredrikstad i september 1947 hvor 200 krigsseilere diskuterte bruken av midlene fra fondet, ble det 1. oktober 1947 avholdt et møte med 300 krigsseilere på restaurant «Guldfisken» i Oslo. Der ble det vedtatt å opprette en komité med navnet «Hovedaksjonsutvalget for Nortraships hemmelige fond». Komiteen, med talsmannen Leif Vetlesen, argumenterte for at pengene skulle utbetales direkte til sjøfolkene, og ikke deles ut som bidrag til trengende sjøfolk og sjømannsenker, slik regjeringen og sjømannsorganisasjonene foreslo. Aksjonsutvalget sendte ut løpesedler hvor de ba om støtte til kravet og i begynnelsen av 1948 hadde om lag 8 000 undertegnet fullmakten.
Saken ble utredet av en komité nedsatt av Industri-, håndverk- og skipsfartsdepartmentet. Formann var banksjef Arne Sunde, andre medlemmer var ekspedisjonssjef Johs. Dalstø, byråsjef Nicolay K. F. Langfeldt, begge fra Industri-, håndverk- og skipsfartsdepartmentet. Aktuar Finn Alexander, Sosialdepartementet, direktør Erling Mossige, Nortraship, direktør Arne Ellingsen, Det norske Innskudds- og Trekkontor, kaptein Eivind Tønnesen, Norges Skibsførerforbund, bestyrer Olav Skjervoll, Norsk Styrmannsforening, sekretær Leif Lerstad, Det Norske Maskinistforbund og stortingsmann Ingvald Haugen, Norsk Sjømannsforbund. I sin uttalelse hevdet komiteen blant annet at det var en forutsetning fra britisk side at midlene skulle plasseres i et fond, og ikke fordeles blant sjøfolkene. Historikeren Finn Olstad mener at denne påstanden ikke hadde noe kildegrunnlag fra britisk hold, og «er det fristende å kalle misforståelse, selvbedrag eller – om en tilhører de mer mistenksomme – blank løgn.»
Saken ble behandlet i Stortinget 6. desember 1948 og flertallet stemte for at de 43,7 millioner som gjensto av midlene skulle inngå i et eget fond, benevnt Nortraships Sjømannsfond. Et mindretall på ti representanter fra Norges Kommunistiske Parti og fire fra Høyre stemte mot og anbefalte i stedet at pengene skulle utbetales direkte til sjøfolkene i henhold til foretatt trekk i deres risikotillegg. Ledende blant forkjemperne for fondet var Norsk Sjømannsforbunds Ingvald Haugen og Arbeiderpartiet, mens høyrerepresentanten Claudia Olsen og NKPs Emil Løvlien var sentrale i argumentasjonen for at sjøfolkene skulle få utbetalt midlene.
Den rettslige kampen
Etter nederlaget i Stortinget tok en gruppe krigsseilere, organisert som «Nortraships Hemmelige Fonds Aksjonskomité» (annet navn på «Hovedaksjonsutvalget for Nortraships hemmelige fond», som er nevnt tidligere i artikkelen), saken om fondet videre i rettsvesenet. Det ble en langtrukken rettslig prosess, saken for aksjonskomiteen ble ført av advokat Johan Bernhard Hjort. Etter behandling og tap for aksjonskomiteen i Oslo byrett ble den anket, en sak staten vant i Høyesterett den 13. februar 1954. De sjøfolkene som hadde reist saken krevde at midlene skulle deles ut pro rata til de cirka 16 tusen sjøfolk og deres etterlatte. Saken ble enstemmig forkastet, men staten ble ikke tilkjent saksomkostninger, da retten anså at det var av betydelig offentlig interesse at den ble prøvet i høyeste instans.
Staten hevdet i prosedyren for byretten og Høyesterett at å dele ut midlene ville være i strid med avtalen med britene, dette ble avvist av Høyesterett. I dommen ble det presisert hva saken dreide seg om: Den gjaldt ikke hvorvidt Staten var bundet til å bruke midlene til fordel for sjøfolk som seilte ute under krigen og deres etterlatte. Det var på det rene at pengene ville bli anvendt til fordel for disse og deres etterlatte. Det saken derimot gjaldt var om midlene skulle deles ut etter behov, eller om den enkelte sjømann hadde et rettskrav på å få utbetalt en forholdsmessige andel av midlene. Saksøkerne anførte at det etter avtalen med britene var overført om lag 120 millioner kroner, hvorav 80 millioner kroner var utbetalt, og kun 43,7 millioner kroner gjensto. Saksøkerne hevdet at totalt tilgodehavende var 120 millioner og at utbetalinger måtte dokumenteres. Retten bemerket at fondets opprettelse og formål var etter ønske fra samtlige ansvarlige sjømannsorganisasjoner (Sjømannsforbundet, Norges maskinistforbund, Norsk styrmannsforening og Norsk skibsførerforbund).
Dommen skapte mye bitterhet, og saken ble ikke løst før Stortinget 27. april 1972 vedtok at det skulle betales en «ex gratia» sum, 180 kroner pr. fartsmåned, som totalt ble 155 millioner kroner. Med dette vedtaket fikk sjøfolk eller deres etterlatte 180 kroner per seilte krigsmåned. Stortingsvedtaket skjedde på anbefaling av et utvalg utnevnt av Borten-regjeringen i januar 1970. Utvalget ble ledet av byrettsjustitiarius Arnfinn Gullestad, med sorenskriver Harald Loe som nestformann. Med i utvalget var også viseadmiral Thore Horve, som selv var krigsveteran.
Noe av grunnen til at kampen om fondet ble så hard var at den ble koblet til den generelle kampen mot kommunistisk innflytelse i det norske samfunnet under den kalde krigen. Flere av de ledende i aksjonskomiteen var kommunister. I Danmark, som hadde en tilsvarende situasjon (krigsseilere som hadde fått redusert hyrene) fikk man ingen slik konflikt, og de danske sjøfolk fikk etterbetalt hyrereduksjonen ved krigsslutt. En annen grunn for statens, sjømannsorganisasjonenes og redernes nei til kontant utbetaling var mangelen på sjøfolk etter krigen. En stor utbetaling kunne føre til lange ferier eller at sjøfolkene fikk et bedre grunnlag for å skaffe seg arbeide i land. Ifølge historikeren Guri Hjeltnes var det også en tradisjon for en formynderrolle ved slike utbetalinger, ved disposisjon av midler etter første verdenskrig ble det også vedtatt å opprette fond, på tross av krav om direkte utbetaling.
Med utbetalingene fra Nortraships Sjømannsfond og med ex-gratia utbetalingene i 1970-årene kan det ifølge historikeren Guri Hjeltnes hevdes at krigsseilerne fikk dobbelt utbetalt. Det endelige oppgjøret kom sent, for mange krigsseilere var det enker og barn som mottok ex-gratia beløpet.
Fondets virke og avvikling
Nortraships Sjømannsfond betalte i løpet av sin virkeperiode ut midler til krigsseilere og etterlatte. Fra starten og til ut 1996 fikk fondet 10 947 søknader om hjelp og betalte ut 87,6 millioner til krigsseilere, enker og krigsseileres barn. Det opprinnelige fondet ble brukt opp i 1995 og ble formelt nedlagt i 1998, men staten forsatte å betale til de som allerede hadde fått innvilget støtte. Så sent som i 2011 var det seks personer som fikk regelmessige utbetalinger fra den norske stat, opprinnelig knyttet til Nortraships Sjømannsfond.
Liste over ordførere i Breim
Se også Liste over ordførere i Gloppen.
Patrycja Maliszewska
Patrycja Maliszewska (født 22. juli 1989) er en polsk skøyteløper som konkurrerer i kortbaneløp. Hun representerte landet sitt i Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste individuelle resultat var nummer 14 på 1000 meter.
Alexandros Touferis
Tuffèri kom på andreplass i tresteg med et hopp på 12,70 under OL 1896 i Athen, bak amerikanske James Connolly som vant med over en meter, hans resultat var 13,71. Tuffèri deltok også i lengdehopp men det er ukjent på hviken plass han endte av de ni deltakerne i lengdekonkurransen, han var ikke blant det fire beste.
Fire år senere, under sommer-OL 1900 i Paris kom Tuffèri på sjetteplass i tresteg. Touferis deltok for Hellas i friidrett under Sommer-OL 1906.
Novosibirsk
Novosibirsk (russisk: Новосиби́рск) er Russlands 3. største by, med rundt 1,5 millioner innbyggere.
Novosibirsk er inndelt i 10 distrikter. Leninskij og Kirovskij ligger på vestsiden av Ob, mens Zajeltsovskij, Zjeleznodorozjnyj, Dzerzjinskij, Tsentralnyj, Oktjabrskij, Kalininskij, Pervomajskij og Sovetskij ligger på østsiden av Ob.
Klima
Sommeren er varm og tørr, temperaturen ligger mellom 20 og 22 °C. Enkelte dager kan temperaturen gå opp til 35 °C. Vinteren er kald og snørik, temperaturen ligger mellom -18° og -20 °C. Det er ikke uvanlig at temperaturen går ned til -35 °C
Historie
For over 100 år siden mente Aleksander III at det var nødvendig å bygge en jernbane til det området i Russland som hadde de største naturressursene. Dermed startet byggingen av den transsibirske jernbanen. Arbeidet med jernbanen over Ob startet i 1893 og var ferdig i 1897. Bøndene fra Altaj og områdene rundt begynte straks å bruke jernbanen for å frakte korn fra Sibir. I 1903 fikk Novonikolajevsk (Novosibirsk) status som by. Novonikolajevsk ble straks et finanssentrum I Sibir. I 1915 hadde 7 banker etablert seg i Novosibirsk. Novonikolajevsk innførte i 1913 obligatorisk grunnskole som en av de første byene i Russland. Allerede før revolusjonen hadde byen fått over 80 000 innbyggere. I 1926 skiftet byen navn til Novosibirsk. Byen fikk da status som forvaltningssentrum i Sibir. I 1957 fikk byen sitt vitenskapssentrum. I begynnelsen av 1960-årene passerte befolkningen 1 million. Byggingen av undergrunnsbanen ble startet i 1979 og sto ferdig i 1985.
Sport
Novosibirsk har mange store idrettsklubber:
Den 12 ganger verdens og olympiske-mester i bryting, Aleksandr Karelin kommer fra Novosibirsk.
Musikk
De to klassiske fiolinistene Vadim Repin og Maksim Vengerov kommer opprinnelig fra Novosibirsk.
Dyrehagen i Novosibirsk
Dyrehagen i Novosibirsk er en verdensberømt zoo og en svært populær turistattraksjon. I gjennomsnitt besøker over 700 000 dyrehagen hvert år. I dyrehagen finnes det over 4000 forskjellige arter.
Demerara
Demerara eller Demerary var fra 1745 til 1814 en nederlandsk koloni i Sør-Amerika. Den hørte sammen med kolonien Essequibo, som også ble kalt Essequibo og Demerara da Storbritannia ble kolonimakt der i 1814 (overdragelsen skjedde ikke formelt før året etter).
Novosibirsk
Samferdsel
Novosibirsk var den første byen i Sibir som fikk et T-bane-system (Novosibirsk Metro) i 1986. Byens lufthavn heter Tolmatsjovo lufthavn og har daglige ruter til Europa, Asia og de fleste russiske storbyer. Tolmatsjovo er base for S7 Airlines. Byen har også to mindre flyplasser: Elitsovka lufthavn og Severnyj lufthavn.
Eksterne lenker
]
Demerara
Den 21. juli 1831 ble Demerara-Essequibo forent med kolonien Berbice til det som ble kalt British Guiana.
Per Müller
Per Ewald Müller (født 4. september 1932 i Hamburg, død 9. august 2016 ) var en norsk musiker og sanger. Han ble kjent for sin deltagelse i den aller første Melodi Grand Prix-sendingen i 1960. Han deltok med låta «Frøken Alfabet», og havnet på sisteplass. Han deltok også i Melodi Grand Prix 1968 med «Nordlys» som kom på tredjeplass og «Ingenmannsland» som kom på femte- og sisteplass. I Melodi Grand Prix 1969 kom han på femteplass med «Sangen om den flygende Hollender».
Ghana under Sommer-OL 1984
Ghana under sommer-OL 1984. Tjueen sportsutøvere fra Ghana deltok i boksing og friidrett under Sommer-OL i Los Angeles. Ghana, som deltok for sjette gang i et sommer-OL, vant ikke noen medaljer.
Demerara
I dag (2009) er navnet Demerara knyttet til
Per Müller
Müller spilte blant annet inn en norsk versjon av «Cerisier rose et pommier blanc» med tittelen «Den ene hvit, den andre rød».
Skara Sommarland
Skara Sommarland er en fornøyelsespark ca. 8 km øst for Skara i Sverige. Parken ble innviet i 1984 av Bert Karlsson. Fra 2001 er parken eid av Parks & Resorts Scandinavia AB. Med 350 000 gjester i året er den en av Nordens største fornøyelsesparker. I tilknytning til parken ligger det en campingplass med kapasitet på 800 campingvogner eller telt, samt 300 hytter.
Jørgenfjellet
Jørgenfjellet er et fjell på Svalbard.
Skara Sommarland
Historie
Parken ble bygd i en grusgrop ved Lundsberg, en snau mil øst for Skara, og ble åpnet i 1984 med attraksjoner som gocart, vannsklier m.m. I årene som fulgte bygde man flere nye attraksjoner samt campingplassen. Populært var også sommerunderholdningen, der mange kjente artister har opptrådt (bl.a. (Carola, Vikingarna, Jerry Williams, Eva Dahlgren med flere).
Jørgenfjellet
Fjellet er 681 meter høyt og ligger på østsiden av Forlandsundet mellom Prins Karls Forland og Spitsbergen, foran den nordlige delen av Eidembreen, på sydsiden av Svartfjella vest i Oscar II Land. Besteget av A. Koller med assistanse fra den norske Isachsen-ekspedisjonen 9. august 1909, i forbindelse med geografisk oppmåling. Oppkalt etter løytnant Jørgen Petersen-Hansen (1880–1921), norsk skipsoffiser som deltok på Isachsen-ekspedisjonene i 1909 og 1910 med orlogsskipet HMS «Farm». Han endret senere etternavn til Jørgen.
Kanaan
Kanaan (fønikisk: ; hebraisk:  – Kĕnáʿan, i pausa  – Kĕnā́ʿan; gresk:  – Khanáan) er et gammelt navn på landet vest for elven Jordan, senere stort sett det samme som landområdet som i dag utgjør Israel, Libanon, Palestina foruten tilgrensende kystområder og deler av Jordan, Syria og nordøstlige Egypt. I den hebraiske Bibelen strakte «landet Kanaan» seg fra Libanon sørover langs Gaza til Egypt, og østover til Jordanelven, således inkludert dagens Israel og Palestina. I forhistorisk tid besto de sørlige områdene av ulike etniske grupper. Amarnabrevene fra oldtidens Egypt nevner Kanaan (akkadisk Kinaḫḫu) i forbindelse med Gaza og andre byer langs den fønikiske kysten og inn i øvre Galilea. Mange tidligere egyptiske kilder nevner også tallrike militære hærtokt inn i Ka-na-na. Landets innbyggere kalles «kanaanitter» eller «kanaaneere». I Bibelen omtales landet som «det lovede land» som Gud hadde skjenket Abrahams etterkommere, og som israelittene med tiden slo seg ned i. Kanaanittene ble regnet som etterkommere av Kanaan, en sønnesønn av Noah.
Ulike steder i Kanaan har blitt undersøkt av arkeologer. Folket i Kanaan snakket kanaanittiske språk, nært beslektet med andre vestsemittiske språk. Kanaanitter er nevnt i Bibelen, mesopotamiske og oldtidens egyptiske tekster. Selv om beboerne i oldtidens Ugarit (i dagens Syria) ikke synes selv å ha betraktet seg som kanaanitter, og ikke snakket et kanaanittisk språk (men det nært beslektede ugarittisk), har arkeologene betraktet Ugarit (avdekket i 1928) som delvis kanaanittisk. Det meste av dagens kunnskap om kanaanittene stammer fra utgravninger i dette området. Kanaanittisk kultur har tilsynelatende utviklet seg i dette området fra en fusjon av harifianske jegere og samlere fra Negev-ørkenen med jordbrukskulturer fra førkeramisk neolittisk tid (Pre-Pottery Neolithic era - PPNB), som temmet dyr under den s.k. finsehendelsen 6 200 f.Kr.
Landets navn
Navnet Kanaan er hyppig nevnt i Bibelen. Det henviser til deler eller hele regionen mellom Jordanelven og Middelhavet i antikken. Nordover mot Libanon grenser det med elven Litani til vannskillet med elven Orontes som egypterne kalte «øvre Retenu». Mellom Libanon og syrisk Kanaan grenser det i nord ved Hasor, Aram og Kadesj som omfattet amorittenes land. I nedtegnelser om egyptiske hærtokter benyttes ofte navnet Djahi om Jordanelvens vannskille. Mange egyptiske kilder nevner også tallrike militærkampanjer ført i Ka-na-na, grenselandet mot Asia.
Kanaan er eldre enn oldtidens israelittiske områder beskrevet i Bibelen, og områdets utstrekning varierte gjennom tidene. Det klassiske jødiske synet er at «Kanaan» er et geografisk navn, erstattet med navnet «Israel» etter innvandringen, noe det ikke finnes andre kilder til enn Bibelen, men dette utgjør bakgrunnen for oppfattelsen av Israel som Det hellige land. Regionen Judea eksisterte under dette navnet fra 500-tallet f.Kr., inntil romerne omdøpte det til «Palestina» etter Bar Kokhba-opprøret mot romerne på 100-tallet e.Kr. Navnet Sion betegnet opprinnelig regionen i og omkring Jerusalem, men på grunn av det symbolet denne byen er blitt for sionistene, kom det til å bety hele Israel.
Befolkningen
Når Det gamle testamente omtaler landets før-israelittiske befolkning som «kanaanitter», er det verken snakk om et folkenavn eller en språkgruppe. Trolig var det en navn på purpurfabrikantene langs Fønikias kyst, og ordet «kanaanitt» brukes flere steder i betydningen «kjøpmann, en handlende», f.eks. i siste setningen i Sakarjas bok som i Bibelforlagets utgave fra 2008 lyder: «På den dagen skal det ikke lenger være noen kanaaneer i hærskarenes Herres hus.» I Nettbibelens utgave er samme setningen oversatt annerledes og har dermed fått en helt annen betydning, med ordet «kanaaneer» byttet ut med «noen som driver handel»: «Den dagen skal det ikke lenger være noen som driver handel i huset til Herren over hærskarene.»
Gradvis gikk ordet over til å bli navnet på den tidligere befolkningen, men omfattet også området i det nåværende Syria og Libanon. I tradisjonen er «Kanaans land» blitt navnet på området der israelittene slo seg ned. Det gamle testamente lar Gud ramse opp en rekke andre navn på folk bosatt i området idet han inngår sin pakt med Abraham: «Til din ætt har Jeg gitt dette landet, fra Egypterelven til Storelven, landet til kenittene, kenisittene, kadmonittene, hetittene, perisittene og refaittene, amorittene, kanaanittene, girgasjittene og jebusittene.» Flere av disse kan ikke bestemmes med sikkerhet, og brukes ulikt i Det gamle testamente. De fleste var semittiske, men Bibelen omtaler også ikke-semitter i området, slik som horrittene som holdt til Se'irs land. Esekiel opplyser at Jerusalems befolkning hadde amorittisk og hetittisk opphav: «Så sier Herren Gud til Jerusalem: Du stammer fra kanaaneernes land, der ble du født. Din far var amoritt og din mor hetitt.»
Etymologi
Det norske navnet Kanaan kommer til syvende og sist fra det hebraiske ordet כנען via greske Χαναάν Khanaan og latinske Canaan. Det hebraiske Canaan har uklar opprinnelse, men en henvisning forbinder det til det ikkesemittiske hurrittiske begrepet Kinahhu som er funnet i oldtidsbyen Nuzi (ca. 1450 f.Kr.), og er en referanse til fargen purpur (rødblått) – noe som også skal være betydningen av «Fønikia» (som i seg selv er ofte benyttet som et synonym for «Kanaan»).
Sveits’ flagg
Sveits' flagg består av et rødt kvadrat med et hvitt gresk kors på midten. Lengden av hver arm på korset er 1/6 lenger enn bredden, og selv om det ikke er formelt fastslått, er korsets størrelse vanligvis 2:3 eller 7:10 av flaggets størrelse.
Kanaan
Etymologi
En annen ordforklaring er mer likefram. «Can» betyr lav slik «Aram» betyr høy. En endefram betydning av Kanaan er «lavlandet». Dette ble først benyttet for lavlandet eller antikkens Fønikia, hovedsakelig Sidon, og deretter ved utvidelse for hele regionen.
Fellekile
Fellekile er en type kile som brukes under trefelling for å sikre at treet faller i ønsket retning. Før motorsag ble tatt i bruk var også kiler nødvending for å utvide sagsporet og hindre at treet klemte på sagen.
Kanaan
Tidlig utvikling av den kanaanitiske sivilisasjon
En av de tidligste bosetningene i regionen var det som ble byen Jeriko på vestbredden av Jordanelven i Kanaan. De første bosetningene var sesongbetonte, men ved bronsealderen hadde de utviklet seg til store, fastboende bysentre. Tidlig i bronsealderen hadde andre steder, som Ebla, utviklet seg, og ved rundt 2300 f.Kr. var de blitt lagt inn under det akkadiske rike til Sargon den store og Naram-Sin av Akkad. Referanser fra Sumer henviser til Mar.tu («teltboerne» – muligens amorittisk), et land ved for Eufrat som synes å være eldre enn selv Sargon, i det minste til regimet til kong Enshakushanna av Uruk i Sumer (slutten av 2000-tallet f.Kr.). Arkivene i Ebla viser referanse til en rekke bibelske steder, blant annet Hazor, Jerusalem, og som det også har blitt hevdet, til Sodoma og Gomorra som spiller en betydelig rolle i Første Mosebok. Med sammenbruddet av det akkadiske rike kom det en relativ tilstrømning av nye folk som benyttet keramikk av typen Khirbet Kerak, og som opprinnelig kom fra Zagrosfjellene øst for Tigris. Det har blitt hevdet at dette markerte ankomsten av hurritterne til Syria og Kanaan, muligens det samme folket som senere i Bibeltradisjonen var kjent som horittere.
Det er dag antatt at den kanaanittiske sivilisasjonen var et resultat av lange perioder med stabilt klima, kun avbrutt av kortere perioder av klimatiske endringer. I løpet av disse periodene profiterte kanaanittene på sin posisjon ved å ligge plassert mellom oldtidens store sivilisasjoner i Midtøsten; oldtidens Egypt, Mesopotamia og det minoiske Kreta og det utviklet seg bystater styrt av handelsfyrster langs kysten med små kongedømmer i innlandet som spesialiserte seg på jordbruksprodukter. Denne polariteten mellom kystbyene og innlandet med jordbruk ble illustrert i kanaanittiske mytologi med striden mellom stormguden, ulikt kalt for Teshub (hurrittisk) eller Ba'al Hadad (arameisk), og Ya'a, Yaw, Yahu eller Yam (guddom), gud for havet og elvene.
Små markedsbyer beskyttet av murer karakteriserte tidlig kanaanittisk sivilisasjon, omgitt av jordbruksområder med bønder som dyrket en rekke lokale produkter og en voksende kommersiell vekst av oliven, vindruer, og pistasjnøtter, foruten også omfattende høsting av korn, hovedsakelig hvete og bygg. Høstingen tidlig om somrene var en sesong hvor det ble praktisert nomadeliv med beite på faste steder; hyrdene ble med saueflokkene sine i løpet av regnsesongen og kom tilbake for å la dem gresse nærmere vannkildene om somrene. Bevis på denne syklusen i jordbruket er funnet i Gezerkalenderen, en leirtavle med tidlig hebraisk skrift, og i den bibelske årssyklusen.
Lurudalen
Lurudalen er et dalføre i Snåsa og Grong kommuner i Trøndelag. Dalen og elva Luru renner VNV fra Luruvatnet og fjellgården Gressåmoen i Blåfjella-Skjækerfjella nasjonalpark til Formofoss hvor Luru løper sammen med Sanddøla. Den nederste delen av dalen er Nordlandsbanens trasé mellom Snåsa og Grong.
Fellekile
Opprinnelig var fellekilene laget av tre, men er i dag av hardplast eller metall. Kilen drives inn i hovedskåret, på motsatt side av der styreskåret sitter. Alternativt brukes et brytejern.
Lurudalen
Det siste anlegget hvor rallarene brukte bare håndmakt, var jernbanestrekningen Snåsa - Grong, som går gjennom Lurudalen. En strekning med mye natur og villmark, og hvor det var mange utfordringer med bygging av tunneler, bruer og kulverter. Et virkelig bevis på gammel kunnskap og hardt slit er skjæringene, som i seg selv er imponerende når man tar i betraktning at dette arbeidet er utført for hånd.
Arbeidet med strekningen Snåsa - Grong begynte for alvor etter Departementet Hovedstyre godkjenner vedtak av 19.11.1919 for videre planer av jernbanestrekningen, og at banen skulle bygges etter klasse 1.
Det ble bygd 5 stasjoner, 14 vokterboliger og anslagsvis ca. 30 brakker i forbindelse med jernbanestrekningen.
Lurudalsvegen ble bygget som anleggsvei under jernbanebyggingen mellom Snåsa til Grong for over 100 år siden. Fra Snåsa sentrum kan man i dag ta veien via Agle, Landsem, Myrseth og videre til Lonet hvor vegen starter i et myrlendt og åpent landskap som deretter snor seg nedover Lurudalen i ekte villmark. Vegen går forbi Lurudalstoppen, Embrigtsfossen, Svarfossan, Merkesbekken, Mælaseter og ender på Formofoss i Grong kommune. Avstand mellom Lonet og Formofoss er ca. 20 kilometer.
Den øvre delen av dalen går langs nordsiden av Andorfjellet. Jettegryter ved Grisbakkporten i øvre del av dalen.
Lurudalen er rikt på bær som multer, tyttebær, blåbær og krekling. Området er utsatt for nattefrost slik at tid for sanking vil variere. Det er også flotte turområder egnet for telt og sovepose som kan by på rikt dyreliv, fiskemuligheter og vill natur.
Det sørsamiske reinbeitedistriktet Låarten sijte ligger i dette området.
Van Morrison
Sir George Ivan Morrison OBE, kjent som Van Morrison (født 31. august 1945 i Belfast i Nord-Irland) er en britisk sanger og låtskriver. Han mestrer flere instrumenter, inkludert gitar, munnspill, keyboard, trommer og saksofon. Musikken kategoriseres som en blanding av folkrock, blues, Irish, scat og keltiske innflytelser — Morrison er viden kjent som en av de mest uvanlige og influerende vokalistene i historien til rock and roll. Kritikeren Greil Marcus har gått så langt som å si at «ingen hvit mann synger som Van Morrison». Morrison er tildelt Order of the British Empire.
Slash’s Snakepit
Slash's Snakepit var et rockeband og sideprosjekt startet av daværende Guns N' Roses-gitarist Slash i 1994. To andre Guns N' Roses-medlemmer; Matt Sorum (trommer) og Gilby Clarke (gitar) var også med. På bassgitar spilte Mike Inez fra Alice in Chains, og Eric Dover (som tidligere hadde spilt gitar for bandet Jellyfish) var vokalist.
Vindretning
Vindretning er den retningen vinden kommer fra. Vanligvis benevnes den i kardinal retning eller i asimutgrader.