cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holger Danske (motstandsgruppe)
To av Holger Danskes medlemmer var de kjente motstandsmennene Jørgen Haagen Schmith (alias «Citronen») som ble medlem av gruppen våren 1943, samt Bent Faurschou Hviid (alias «Flammen») som ble medlem fra høsten 1943. Begge deltok i sabotasjeaksjoner i ulike Holger Danske-undergrupper og gjennomførte sammen en rekke likvideringer i 1944. «Citronen» og «Flammen» døde med en ukes mellomrom i oktober 1944. «Citronen» ble skutt av tyskerne under voldsom kamp på Jægersborg Allé, og «Flammen» tok sitt eget liv under en razzia i Gentofte. Dikteren Morten Nielsen var knyttet til gruppen, og ble drept av et skudd i august 1944 ved levering av en Luger-pistol til «Citronen».
Referanser
<References />
Søndre Høland kirke
Søndre Høland kirke (Hemnes kirke) er en korskirke fra 1866 som ligger i Hemnes i Aurskog-Høland kommune i Viken fylke. Den er en del av Den norske kirke og hører til Østre Borgesyssel prosti i Borg bispedømme.
Tegningene til kirken ble utarbeidet av Anders Haneborg på grunnlag av Christian H. Grosch' tegninger til Båstad kirke. Byggmestre var Gulbrand Johnsen og Andreas Sand. Byggverket er i tre og har 500 plasser.
Pecos County
Pecos County er et fylke i den amerikanske delstaten Texas. Det ligger i den vestlige delen av staten og det grenser mot Ward County og Crane County i nord, Crockett County i øst, Terrell County i sørøst, Brewster County i sørvest, Jeff Davis County i vest og mot Reeves County i nordvest.
Søndre Høland kirke
Bildet i altertavlen er malt av Christen Brun i kopi etter Adolph Tidemand, og motivet er hans populære oppstandelsesbilde fra Bragernes kirke i Drammen. Klebersteinsdøpefonten er overtatt fra den tidligere kirken. Et orgel av Amund Eriksen fra 1866 ble ombygget av Norsk Orgel- og Harmoniumfabrikk i 1965.
Pecos County
Pecos Countys totale areal er 12 341 km² hvorav 3 km² er vann. I 2000 hadde fylket 16 809 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Fort Stockton.
Fylket ligger i den meget tørre regionen Trans-Pecos, den aller vestligste i delstaten, i en nordlig del i den store Chihuahuaørkenen.
Søndre Høland kirke
Kirken ble omtalt som Hemnes kirke inntil 1931, og Søndre Høland kirke etter den tid.
Frigg (gudinne)
Frigg (Frigga) er i norrøn mytologi Odins kone. Hun er datter av Fjòrgyn. Frigg var svært vakker og den mektigste av gudinnene. Hun er kjærlighets- og skjebnegudinnen.
Bakgrunn
Frigg kjenner menneskers skjebne like godt som Odin selv. Hun er også gudinne over ekteskapet. Hun har sin egen hall, Fensalir («Vannhallen»). Hun blandes ofte sammen med Frøya.
Hennes sendebud er åsynjen Gnå, som rir over himmelen på hesten Hofvarpnir. Andre åsynjer Frigg knyttes til er Lin, som verner alle mennesker som Frigg ønsker å gi beskyttelse, og Fulla, som bærer Friggs eske, passer hennes sko, og kjenner alle hennes hemmeligheter.
I Snorres Ynglingesaga blir Frigg kjent for blant annet å ha vært utro mot Odin, med hans brødre Vilje og Ve, en gang Odin var på reise så lenge at de trodde han var død.
De tre stjernene i Orions belte i stjernebildet Orion ble i norrøn mytologi kalt «Friggs rokk».
Kvernberg
Kvernberg er en fellesbetegnelse på lokaliteter der man hadde kvernsteinsbrudd i fjellet. Der det var store kvernsteinsbrudd snakker man om kvernberg som bergart, fjell som var velegnet til kvern- og møllesteiner. Granatglimmerskifer er en velegnet bergart utvunnet i flere brudd.
Det er to steder i Norge der hogging av kvernstein har vært særdeles viktig, og i tillegg kjennes en rekke steder med mindre omfattende produksjon. Mulighetene til transport til vanns må ha vært avgjørende for åfjordssteinens store spredningsområde i Norden.
338 Budrosa
338 Budrosa er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 25. september 1892 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Bakgrunnen for navnet er ukjent.
Johannes’ gjerninger
Johannes' gjerninger er et apokryfisk skrift fra oldkirken, skrevet ca år 150-160, muligens i Smyrna i Lilleasia. Det er regnet som det eldste av de apokryfe apostelgjerningene, en sjanger som skildrer de kristne apostlenes liv og gjerningene i tiden etter det som skildres i Bibelens skrift Apostlenes gjerninger.
Det meste av handlingen i skriftet foregår i Efesos. Forfatteren av skriftet kjente godt til Johannesevangeliet og minst ett av de andre NT-evangeliene, trolig også Apostlenes gjerninger, men behandler dem nokså kritisk. Bildet av Jesus i skriftet kan minne om Johannesevangeliet, men har også viktige forskjeller i gnostisk retning: Jesus fremstilles ikke lenger som et inkarnert menneske, men er «opphøyd til et rent guddommelig vesen». Menneskesynet i skriftet er «preget av en lignende tankegang. Det er det indre, åndelige, som gjelder. Mennesket som fysisk og forgjengelig vesen er av mindre verdi og betydning.»
Teksten er ikke bevart i sin helhet, men deler av det er kjent fra ulike håndskrifter. Særlig mangler begynnelsen. Skriftet er omtalt av kirkehistorikeren Eusebius av Cæsarea ca 320, og han regnet skriftet som i strid med den kristne lære. Teksten er oversatt til norsk i antologien Tidligkristne apokryfer, 2011.
Tekla av Ikonium
Tekla av Ikonium er en legendarisk helgen, kjent fra den romanaktige apokryfiske fortellingen Paulus og Teklas gjerninger fra ca 170-180. Ifølge denne fortellingen skal hun ha blitt forfulgt fordi hun etter å ha hørt på Paulus' forkynnelse ønsket å være en kristen og leve i sølibat.
Hun var skytshelgen for de døende; for Tekla-brorskapene; mot øyelidelser, pest og brannfare. Hun omtales også som kirkens første kvinnelige martyr, selv om hun ifølge legenden overlevde sine prøvelser.
Vannpolo under Sommer-OL 2008
Vannpolo under Sommer-OL 2008. Vannpolo var med på det olympiske programmet for 25. gang under OL-2008 i Beijing. De to turneringene, en for damer med åtte lag og en for herrer med tolv lag ble avviklet i perioden 10. til 24. august.
Humberto Clavijo
Humberto Clavijo Prieto (født 18. juli 1973 i Villavicencio) er en colombiansk fotballdommer som dømmer i den colombianske ligaen, samt i Copa Libertadores. Han ble FIFA-dommer i 2008, og dømmer som assistentdommer. Han dømte i Fotball-VM 2010 (som assistentdommer for Óscar Ruiz ), og assisterte også i VM i fotball 2014.
Liberaldemokratene (Storbritannia)
Liberaldemokratene (Liberal Democrats, ofte forkortet Lib Dems) er et liberalt politisk parti i Storbritannia. Partiet ble dannet i 1988 gjennom sammenslåingen av Det liberale parti, som hadde røtter tilbake til 1700-tallet, og det kortvarige sosialdemokratiske partiet som brøt ut av Labour i 1981. Partiene hadde da allerede vært i valgallianse med hverandre ved parlamentsvalgene i 1983 og 1987.
Denne alliansen fikk i 1983 25,4 % av stemmene, men grunnet det britiske valgsystemet med flertallsvalg fikk de likevel ikke mer enn 23 av de 650 plassene i parlamentet. Underrepresentasjonen av små partier i det britiske politiske systemet var en viktig spore for sammenslåingen av de to partiene, for å gjøre det fusjonerte partiet bedre i stand til å ta opp kampen mot de konservative og Labour. Sammenslåingen ble gjennomført i 1988 med Paddy Ashdown som første leder.
Han ble i 1999 etterfulgt av Charles Kennedy, som ledet partiet fram til han måtte gå av 7. januar 2006 etter å ha innrømmet å ha alkoholproblemer. Menzies Campbell ble midlertidig leder til en ny partitopp kunne velges. 2. mars 2006 ble det klart at Campbell hadde vunnet ledervalget, og han fortsatte derfor som permanent leder fram til han ble avløst av Nick Clegg i 2007.
Under Cleggs ledelse gikk partiet inn som juniorpartner i en regjering under den konservative statsministeren David Cameron. Dette viste seg å gi svært negative utslag for oppslutningen, idet partiet ble betraktet som et haleheng for de konservative, som også gjennomførte en rekke upopulære reformer. Som resultat oppnådde partiet sitt verste valgresultat noensinne i 2015, da det mistet 48 representanter i Underhuset og gjensto med åtte.
I kjølvannet av valgnederlagt overtok først Tim Farron, så Vince Cable ledervervet. Som fremste pro-europeiske parti opplevde liberaldemokratene atter et oppsving under de langvarige forhandlingene omkring Brexit, og denne fremgangen har fortsatt under Jo Swinson, som ble valgt til leder 22. juli 2019.
Liberaldemokratene vant et svært viktig suppleringsvalg i distriktet Brecon and Radnorshire, hvor den konservative representanten Christopher Davies var blitt dømt for økonomiske uregelmessigheter og måtte stille til gjenvalg. Valgtapet hans reduserte statsminister Boris Johnsons parlamentsflerftall til én.
Liberaldemokratene har hatt større suksess i lokalpolitikken. Ved lokalvalgene i 2004 fikk de 29% av stemmene og ble det nest største partiet. De har rent flertall i 27 kommunestyrer i Storbritannia. I Skottland har de blitt med i en regjeringskoalisjon med Labour siden skotsk selvstyre ble innført i 1999, og i Wales var de også i en slik koalisjon fra 1999 til 2003.
Liberaldemokratene er et sosialliberalt parti. De er søsterparti med norske Venstre. Selv mener de at det ikke er enkelt å plassere dem på en høyre-venstre-akse, men tradisjonelt har de blitt sett som et sentrumsparti, et sted mellom de konservative og Labour. På enkelte områder blir det sagt at partiet nå ligger til venstre for Labour. Liberaldemokratene var det eneste av de tre store partiene som gikk mot invasjonen av Irak i 2003. De har også vært sterkt kritiske til nye anti-terrorlover som de mener innskrenker personlige friheter og borgerrettigheter. En annen viktig sak der de har vært uenig med Labour er studiefinansieringen; liberaldemokratene mener universitetsutdanning skal være gratis for alle. Liberaldemokratene er det klare Europa-partiet i Storbritannia og går inn for full og entusiastisk britisk deltagelse i integrasjonsprosessene i EU. Dessuten har det alltid vært en viktig sak for liberaldemokretane å endre det britiske valgsystemet, fra flertallsvalg til forholdstallsvalg, for å få en fordeling av parlamentsplassene som bedre stemmer over ens med stemmetallene ved valg.
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Prosjektbegrunnelse
Prosjektbegrunnelse benyttes enten selvstendig eller som en del av en prosjektmetodikk, for eksempel PRINCE2. I PRINCE2 kalles prosjektbegrunnelse ved det engelske navnet «business case». Andre mulige oversettelser er virksomhetsscenario, forretningsgrunnlag eller konseptgrunnlag.
Innhold
Analysen bør legge vekt på følgende elementer:
Basert på konklusjonen fra denne analysen kan aktiviteten bli iverksatt eller ikke.
Foreslått punktliste fra Prosjektveiviseren
Ifølge den norske offentlige Prosjektveiviseren bør en prosjektbegrunnelsen inneholde punktene :
Wilf McGuinness
Wilf McGuinness (født 25. oktober 1937 i Manchester i England) var en engelsk fotballspiller og trener som spilte to landskamper for England. Han er mest kjent for å ha overtatt for sir Matt Busby som manager i Manchester United. Hans sønn, Paul McGuinness, har vært lagleder for U-18-laget til United og nestleder i deres ungdomsakademi for aldersgruppen 17 til 21 år.
Paul Doumer
Joseph Athanase Paul Doumer, best kjent som Paul Doumer (født 22. mars 1857 i Aurillac, død 7. mai 1932 i Paris), var president av Frankrike fra 13. juni 1931 til sin død den 7. mai 1932.
Han var generalguvernør i Fransk Indokina fra 1897 til 1902.
Etter at han kom tilbake fra Fransk Indokina, tjenestegjorde han som president for senatet fra 1902 til 1905. Han ble valgt til Frankrikes president den 13. mai 1931, etter å ha vunnet over den mer kjente kandidaten Aristide Briand.
Han ble skutt den 6. mai 1932 i Paris, hvor han deltok på en åpning av en bokmesse. Hans drapsmann var Paul Gorguloff, en russisk immigrant som var mentalt ustabil. Paul Doumer døde neste dag som en direkte følge av skadene han fikk.
Chuck Hagel
Charles Timothy «Chuck» Hagel (født 4. oktober 1946 i North Platte, Nebraska) er en amerikansk politiker og tidligere forsvarsminister og senator av polsk-tysk avstamming som er medlem av Det republikanske parti. Han representerte delstaten Nebraska i USAs senat fra 1997 til 2009. Han ble første gang valgt til senatet i 1996 og gjenvalgt i 2002. Hagel tok ikke gjenvalg til Senatet i 2008. Chuck Hagel giftet seg med Lilibet Ziller i 1985 og de har to barn sammen.
Chuck Hagel er Vietnam-veteran. Han tjenestegjorde i den amerikanske hærens infanteri i Vietnam i 1966–1967. Han oppnådde graden sersjant og mottok utmerkelsene Vietnamese Cross of Gallantry, Purple Heart, Army Commendation Medal og Combat Infantryman Badge. Etter at han kom tilbake til USA arbeidet han som bartender og nyhetsoppleser mens han gjorde ferdig universitetsutdannelsen sin på University of Nebraska, Omaha.
Chuck Hagel var, sammen med senator Olympia Snowe fra Maine, en av de fremste republikanske kritikerne til Irak-politikken til president George W. Bush. I saker som omhandler krigen i Irak stemte Hagel og Snowe som regel sammen med demokratene.
Han var en potensiell kandidat til presidentvalget i 2008. Politiske kommentatorer spekulerte i muligheten for at han kunne stille til valg til den republikanske presidentnominasjonen og at han kunne stille som uavhengig kandidat til valget i 2008.
7. januar 2013 kunngjorde president Barack Obama at han ønsker Hagel som USAs forsvarsminister i sin annen presidentperiode.
Magni
Magni kan referere til:
Mongolkaie
Mongolkaie (Corvus dauuricus) er en kråkefugl av størrelse, utseende og oppførsel nokså lik europeisk kaie, men med en fargetegning som minner om kråke, som den imidlertid er mye mindre enn (lengde ned til 32 cm).
Taksonomi
Mongolkaie er nær beslektet med ”vanlig” europeisk kaie (Corvus monedula). Sammen danner disse to artene underslekten Coloeus og noen autoriteter skiller ut disse to artene fra slekten Corvus og plasserer dem i en egen slekt Coloeus. Andre autoriteter klassifiserer isteden mongolkaie som en underart av kaie. Det er imidlertid vanligst å betrakte de to som ulike arter og plassere dem i slekten Corvus slik vi har gjort her. Man deler ikke inn mongolkaie i underarter, men det fins to fargevarianter – se nedenfor. Det latinske navnet kommer fra Dauria-regionen øst for Bajkalsjøen i Sibir.
Beskrivelse
Mongolkaia er svært lik kaie i oppførsel og lyder.
Utbredelse
Mongolkaia har en mer østlig utbredelse enn vår kaie og treffes bare sjelden i Sentral- og Vest-Europa. I Norge er den bare observert noen få ganger. Den hekker i sørøstlige deler av Sibir, og hele Mongolia og Kina. I de nordlige delene av utbredelsesområdet er den en trekkende sommergjest. Den opptrer årlig som vintergjest, men i mindre antall i Korea, og sjeldnere i Japan og Taiwan.
Habitat
Finnes i glissen skog, gjerne i utkanten av skoger, i elvedaler og åser og fjell med sparsom vegetasjon. I likhet med kornkråke og kaie lever også mongolkaiene i kolonier- ofte sammen med kornkråker.
Reiret bygges fortrinnsvis i hule trær eller i sprekker i mur eller klipper. I mangel av egnete hulrom kan den bygge reir åpent i trær. Eggene er nærmest identiske med kaie-egg.
Føde
Som sin nære europeiske slektning er mongolkaia utpreget alteter og lever i stor grad av det den finner på dyrket mark: korn og frø, insekter, bær, egg, åtsler og avføring.
Kilder
FieldMusNatHistZoolSer18:343
Crozetøyene
Crozetøyene eller Crozetarkipelet (fransk Îles Crozet eller offisielt Archipel Crozet) er en gruppe subantarktiske øyer som ligger sørøst for Kapp det gode håp i Indiahavet og tilhører De franske sørterritorier.
Geografi
Crozetøyene ligger langt fra bebodde områder mellom breddegradene 45° 95' og 46° 50' S / 50° 33' og 52° 58' Ø. Øyene er de få punktene på det såkalte Crozetplatået med en størrelse på om lag 1200 km x 600 km, som stikker opp over vannflaten. Arkipelet består av 6 større og 14 mindre øyer, og den største øya er ca. 150 km². Arkipelet har om lag 300 regndager i året, og ca. 100 dager hvert år er vindstyrken over 100 km/t. Temperaturen varierer oftest mellom 18 °C og 5 °C.
Historie
Crozetøyene ble oppdaget den 24. januar 1772 ved ekspedisjonen den franske utforskeren Joseph Marion du Fresne med skipet «Le Mascarin». Hans nestkommanderende, Jules (Julien-Marie) Crozet gikk i land på Île de la Possession og gjorde krav på øygruppen for Frankrike. Ekspedisjonen fortsatte østover og gikk i land på New Zealand hvor kaptein Marion og det meste av hans mannskap ble drept og spist av de innfødte maorierne. Crozet overlevde katastrofen, og greide å lede de overlevende tilbake til deres base på Mauritius. I 1776 møtte han James Cook i Cape Town da Cook var i ferd med sin tredje sjøreise. Crozet delte sine kart fra sin ulykksalige ekspedisjon, og da Cook seilte østover stoppet han på øyene, navnga den vestlige gruppen for Marionøyene og den østlige for Crozetøyene. I de neste årene refererte besøkende skip til både de østlige og vestlige øygruppene som Crozetøyene, og Marionøya ble til den største av de to Prince Edwardøyene, som ble oppdaget av kaptein Marion på samme ekspedisjon.
På 1800-tallet befant amerikanske seljegere seg på øyene på grunn av store bestander av øresel. Det meste av fangsten ble eksportert til Kina. Omkring 1835 hadde nesten alle seler forsvunnet fra øyene, og man begynte i stedet å jakte på hval. Omkring 1840 var det 18 amerikanske hvalfangerskip i området.
Naturen
Crozetøyene er en del av naturreservatet (2006), Ramsar-området (2008) og verdensarvområdet (2019) Franske sørlige land- og havområder. Øyene som ikke lenger har isbreer består av treløse fjell og svarte strender av vulkansk sand. Det hekker fire arter pingviner på øyene. Den største populasjonen er gulltoppingvin (Eudyptes chrysolophus) med over to millioner hekkende par, men det hekker også kongepingvin (Aptenodytes patagonicus), klippehopperpingvin (Eudyptes chrysocome) og mindre grupper med bøylepingvin (Pygoscelis papua). Det hekker også petreller og albatrosser, blant annet silkepetrell (Pterodroma mollis) og vandrealbatross (Diomedea exulans).
Til tross for det historisk store jakttrykket finnes det fremdeles bestander av sjøløver og øresel, blant annet tropisk pelssel (Arctocephalus tropicalis).
Som på mange av de andre subantarktiske øyene har dyr som er innført av menneskene, medført store problemer for de følsomme økosystemene. Rotter og mus var de første dyrene som skapte problemer. Senere ble det innført katter for å få bukt med dette problemet, men det førte bare til enda større problemer blant dyrelivet på øyene. Andre dyr som griser, kaniner og geiter som ble innført for å fungere som mat, har hatt en skadelig innvirkning på øyenes plante- og dyreliv.
I havet omkring arkipelet lever blant annet den antarktiske fiskearten patagonisk tannfisk (Dissostichus eleginoides) som er truet av tjuvfiske, noe som har medført at både Frankrike og Greenpeace patruljerer området.
Altemir Hausmann
Altemir Hausmann (født 5. desember 1968) er en brasiliansk fotballdommer, som dømmer i den brasilianske ligaen. Han ble FIFA-dommer i 2004, og dømmer som assistentdommer. Han har dømt ett verdensmesterskap i fotball, i Fotball-VM 2010 der han var assistentdommer for Carlos Simon fra Brasil. Han har også dømt i FIFA Klubb-VM.
Asylsenter
Et asylsenter er et frivillig botilbud til asylsøkere som kommer til Danmark, det vil si utenlandske personer som selv ber om beskyttelse som flyktninger. For de som har fått oppholdstillatelse og skal bosette seg i en kommune, begynner integreringen til det danske samfunnet mens de oppholder seg i asylsenteret. Ellers er det aktivitetstilbud til alle beboere. Mange asylsøkere finner seg andre bosteder på egen hånd.
Det er Udlændingeservices oppgave å sørge for denne innkvarteringen. Oppgaven løses i samarbeid med en rekke operatører, som står for den daglige driften av asylsentrene. De fleste sentrene drives av Dansk Røde Kors. Dessuten driver Thisted kommune og Jammerbugt kommune hver et senter. Sentrene er kategorisert som henholdsvis oppholdssenter, mottaks-/utsendelsessenter, kvinnesenter, barneinnkvartering og omsorgssenter. På de to mottaks-/utsendelsessentrene, Center Sandholm i Allerød kommune og Center Avnstrup i Hvalsø kommune, bor det som hovedregel asylsøkere som ikke samarbeider med politiet om utreise etter at de har fått endelig avslag på søknad om oppholdstillatelse i Danmark og har overskredet fristen for utreise.
Science fiction
Science fiction (engelsk for «vitenskapsdiktning» eller «vitenskapsfantasi») er en sjangerbetegnelse for bøker, filmer, tegneserier og teater som skildrer en tenkt framtid eller verden med fantastisk teknikk og spennende vitenskapelige fenomener.
Definisjon
Begrepet skal først ha blitt brukt av den amerikanske forfatteren og redaktøren Hugo Gernsback i 1929, i det første nummeret av hans magasin Science Wonder Stories. Som definisjon på hva science fiction egentlig betyr, viste Gernsback selv senere til 1959-utgaven av Webster's New World Dictionary:
«SCIENCE FICTION: Fantasirike romaner og historier sentrert om en eller annen påstått, ofte utrolig, vitenskapelig nyvinning.»
Gernsback og andre mente i senere år at begrepet science fiction ble utvannet ved at det også brukes om historier som inneholdt pseudovitenskap og fantasi. Dette førte til en lang og resultatløs debatt om avgrensningen mellom science fiction og fantasy, og forsøk på å introdusere nye begreper som «speculative fiction», «science fantasy», «fabelprosa» og så videre.
Forløpere
Den egentlige science fiction kunne først oppstå med utviklingen i vitenskap og teknikk. I alle kulturer har det eksistert sagaer, eventyr og fantastiske overleveringer. Med disse som bakgrunn oppsto det i Europa i opplysningstiden litterære verker som fritt spekulerte omkring hvilken ny viten, hvilke oppdagelser mennesker kunne komme til å gjøre på jorden eller i himmelrommet, hvilke nye samfunnsformer som kunne finnes i fjerne strøk eller tenkes i fremtiden. Etter at teleskopet ble oppfunnet, ble det kjent at månen er et utstrakt himmellegeme, og i oppdagelsesreisenes tidsalder drømte man derfor straks om å reise dit.
Slike historier ga rike muligheter for satire over forhold i samtiden, slik det først ses hos den romerske forfatteren Lukian (ca 120 - ca 190). I En sannferdig historie parodierte han noen underlige historier hos Homer i Odysseen og noen fantasier populære i Lukians samtid. Han foregriper her nyere fiktive temaer som reiser til månen, utenomjordisk liv og krig mellom planetene. Lukian kan dermed kalles far til science fiction, selv om han ikke gjør noe forsøk på å forklare sine flygende skip vitenskapelig.
Andre forløpere for science fiction:
Tidlige verk
I 1593 skrev Johannes Kepler med hjelp fra sin venn Christoph Besold en kort avhandling, der han forestilte seg hvordan jorden ville ta seg ut for mennesker bosatt på månen. Den ble revidert flere ganger i løpet av Keplers liv, og til sist utgitt posthumt under titelen Somninum. Avhandlingen var ment å skulle forklare Kopernikus' idé om at jorden beveger seg raskt, og at den roterer mens den sirkler rundt solen, uten at menneskene på jorden merker noe til alt dette. Fra jorden ser vi månen og dens bevegelser, så sett fra månen ville vel jordens bevegelser være synlige på samme vis? Kepler ønsket å forsvare avhandlingen i en disputas, men dette ble forhindret av overordnede.
Mary Shelley betraktes av mange som grunnleggeren av science fiction. Hennes roman Frankenstein (1818) hevdes av blant andre Brian Aldiss å være den første spekulative roman som ikke kunne ha eksistert uten den industrielle revolusjon og vitenskapelig metode. Fra midten av det 19. århundre finnes det elementer fra science fiction også hos Edgar Allan Poe og E.T.A. Hoffmann. I Nathaniel Hawthornes «Dr Heideggers eksperiment» fra 1837 byr hovedpersonen på en smak av vannet fra ungdomskilden (nevnt allerede av Herodot) som viser seg bare å ha midlertidig effekt.
I siste halvdel av århundret oppsto den egentlige science fiction som sjanger. Jules Verne begynte fra 1860-tallet å publisere sine vitenskapelig-romantiske eventyrromaner. H. G. Wells publiserte fra 1890-årene det han kalte «vitenskapelige romanser», teknisk-samfunnskritiske verk.
Arendals Bridgeklubb
Arendals Bridgeklubb er en bridgeklubb i Arendal, stiftet i desember 1936 av E. Sørensen. Klubben er medlem av Aust-Agder bridgekrets.
Brovst kommune
Brovst kommune var inntil 1. januar 2007 en egen kommune på nordvestkysten av Jylland i Nordjyllands amt i Danmark.
Science fiction
Tidlige verk
Parallelt med at science fiction utviklet seg som et redskap for samfunnskommentarer, ble den også for alvor et medium for eskapisme. Edgar Rice Burroughs publiserte i 1912 A Princess of Mars, fremdeles av mange regnet som den ultimate dagdrømsromanen med sine fantastiske landskaper, lettkledde («oviparøse»!) prinsesser i fare, sverdsvingende helter og skumle marsboere.
Også velkjente forfattere som Rudyard Kipling og C. S. Lewis bidro til sjangeren. Andre eksempler som tidlig bidro til å definere sjangeren:
Brovst kommune
Nabokommuner med landforbinding er på østsiden Aabybro og Pandrup og Fjerritslev på vestsiden. Fordi Brovst kommune ligger på nordkysten av Limfjorden, ligger grensen med Nibe som er dens nabo i sør i vannet. I området ligger også Agger Sund og Gjøl Bredning samt bukten Vejlen som er en del av kommunens sørgrense.
Science fiction
Science fiction som triviallitteratur
I 1926 startet amerikaneren Hugo Gernsback publisering av science fiction i magasinform med sitt Amazing Stories. Dette var det amerikanerne kaller et pulp eller «billig»-magasin – etter den dårlige papirkvaliteten, ansett som et kjennetegn på at innholdet var masseprodusert og av dårlig kvalitet. Publiseringsformatet sammen med Amazing Stories og dets etterfølgeres suksess gjorde at science fiction snart ble assosiert med «dårlig litteratur», og har medvirket til at det har vært vanskelig for sjangeren å bli akseptert som seriøs litteratur.
Brovst kommune
I nord ligger Jammerbugt, og bak den Skagerrak der grensen mellom Danmark og Norge ligger.
Science fiction
USAs Golden Age
SF ble oppgradert da John W. Campbell, Jr. ble utgiver av Astounding Science Fiction. Han gav ut noveller av forfattere (Isaac Asimov, Arthur C. Clarke, Robert Heinlein) som senere ble verdenskjente. Alt i alt ble sjangeren sterkt påvirket av amerikanske forfattere på denne tiden.
En hel rekke forfattere som egentlig ikke skrev science fiction, eksperimenterte med sjangeren og ga på den måten SF et mer seriøst image (Karel Čapek, Aldous Huxley, Karin Boye, Clive Staples Lewis, Ray Bradbury, Kurt Vonnegut, George Orwell, Gore Vidal, Doris Lessing, Margaret Atwood).
Den nye bølgen
Begrepet new wave ble fra slutten av 60-tallet brukt av litteraturkritikere som en fellesnevner for en «bølge» av science fiction-forfattere som søkte bort fra idélitteraturen i retning skjønnlitteratur. Den nye bølgen ble kjennetegnet av litterære eksperimenter og en affinitet med 70-årenes «motkultur». Bøker assosiert med denne retningen befatter seg gjerne med den nære framtid, er dystopiske, har et desillusjonert menneskesyn, men er ikke sjelden gjennomført med adskillig fandenivoldskhet. Den nye bølgen ble en parentes i science fictions historie, men førte til at sjangeren fikk en viss positiv oppmerksomhet fra skjønnlitterære miljøer. Den hadde også en fornyende effekt på sjangeren, som ved midten av 60-tallet hadde vist tegn til å stivne i form så vel som idé. Noen forfattere som gjerne assosieres med denne perioden – med eller mot eget ønske – er J.G. Ballard, Frank Herbert, Michael Moorcock, Thomas M. Dish, Harlan Ellison, Samuel R. Delany, Joanna Russ og Norman Spinrad.
I Norge var særlig Jon Bing og Tor Åge Bringsværd på 70-tallet entusiastiske eksponenter for den nye retningen.
Science fiction i Norge
Det har imidlertid vært påfallende liten interesse for science fiction eller «fremtidsromaner» som sjanger. Dette til tross for at science fiction utgjør en meget vesentlig andel av salget av fremmedspråklig litteratur solgt i Norge. I våre naboland Sverige og Danmark er forholdet et helt annet, med et betydelig antall oversettelser hvert år foruten innenlandsk produksjon.
I første halvdel av femtitallet var det et blaff av forlagsmessig interesse for sjangeren. En del ble utgitt som guttebøker for aldersgruppen 12–16 år, mellom dem noen av Robert Heinleins juveniles. Gyldendal startet i 1954 pocketbok-serien Gyldendals fremtidsromaner som introduserte Heinlein, Isaac Asimov, A.E. van Vogt, og John Wyndham for mer voksne lesere. Serien ble lagt ned etter fem utgivelser, men er i ettertid blitt ettertraktet blant nostalgiske samlere. Fire år etter, i 1958, prøvde billigbokforlaget Romanforlaget seg med serien Science Fiction. For sikkerhets skyld med forklarende lydskrift på baksiden («uttales saiens fiksjen»). Kjente science fiction-forfattere som Poul Anderson og Arthur C. Clarke ble presentert. Men igjen – etter tre utgivelser var det slutt. Samme forlag hadde forøvrig tidligere utgitt to romaner av A.E. van Vogt i en mer generelt innsiktet billigbokserie (Kronebøkene, 1954).
Utover dette har det stort sett vært tale om spredte utgivelser som ikke først og fremst henvendte seg til sjanger-publikumet i annonsering eller innpakning. Falken Forlag gjorde for eksempel på 1980-tallet en prisverdig innsats ved å oversette bøker av Strugatskij-brødrene og Ivan Jefremov, men da ut fra det perspektiv at dette var sovjetiske forfattere. Men med unntak av en kort periode fra siste halvdel av 1960-årene og ut i 1970-årene, har det sjelden vært noe som kan minne om en bevisst forlagssatsing på science fiction som sjanger i Norge. Aventura prøvde seg med to titler av Asimov: Keiserrikets fall (Foundation) i 1985, oversatt av Arne Treholt 34 år etter den amerikanske utgaven. Erobreren (Foundation and Empire) kom året etter – men siste bind i trilogien lar fortsatt vente på aeg.
Våren 1965 ble studentenes science fiction-forening, Aniara, stiftet på Universitetet i Oslo. På dette stiftelsesmøtet møttes Jon Bing og Tor Åge Bringsværd, som skulle vise seg å bli noen av de viktigste personlighetene innen norsk science fiction. B&B greide kunststykket å introdusere sjangeren på bred front for det norske publikumet på slutten av 60-tallet til starten av 70-tallet. De fikk utgitt en rikt utstyrt og mye omtalt tre-binds antologi/innføring i sjangeren i «kaffebord-format» på Den norske Bokklubben (Østenfor sol, Vestenfor måne og Stella Polaris). De fulgte opp med en serie lange temaprogrammer om science fiction i beste sendetid lørdag kveld på NRK tv. Disse programmene omfattet også dramatiseringer av klassiske noveller.
Bing & Bringsværd debuterte som dramatikere på Det Norske Teateret med et science fiction-skuespill, Å miste et romskip. De tok også initiativet til en rekke oversettelser i Gyldendals serie Lanterne science fiction. Denne billigbokserien introduserte også nye, norske forfattere som Ingar Knudtsen og Åsmund Forfang.
I en kort periode var interessen for science fiction påtagelig blant litteraturinteresserte nordmenn, men det hele dabbet av utover 70-tallet. For det store publikum ble science fiction i denne perioden synonymt med Bing & Bringsværd og den såkalte «nye bølgen» i britisk/amerikansk science fiction. Denne vinklingen var trolig i lengden ikke nok til å holde på en bred interesse.
Bing og Bringsværd har selv vært produktive som forfattere av noveller, romaner, hørespill og tv-serier innen SF-sjangeren – sammen og hver for seg. Totalt sett er det imidlertid gitt ut forholdsvis lite norsk science fiction. Blant unntakene er nevnte Øyvind Myhre, Ingar Knudtsen og Dag Ove Johansen. Disse tre forfatterne har alle omfattende forfatterskap bak seg, og deler en bakgrunn i SF-magasinet Nova på 1970-tallet.
Kjente science fiction-filmer
Sciencefictionfilmer har en lang og rik tradisjon i populærkulturen:
Serie B
Serie B er det andre nivået innen profesjonell fotball i Italia. Fra sesongen 2004–2005 spiller 22 lag. De to best plasserte lagene på slutten av sesongen rykker direkte opp til Serie A, mens de fire neste spiller kvalifisering om den siste opprykksplassen. De fire dårligst plasserte lagene rykker ned i Serie C1. (Visse forbehold gjelder på de siste opp- og nedrykksplassene.)
2006–2007
I sesongen 2006–2007 deltok Juventus for første gang i Serie B. Laget hadde ambisjoner om direkte opprykk til Serie A igjen og dominerte stort hele sesongen. Det var jevnt om de to øvrige opprykksplassene helt til siste runde, da de to fremste kandidatene, Genova og Napoli, møttes til oppgjør. Kampen endte 0–0, noe begge lagene hadde fordel av, da fjerdeplasserte Piacenza endte mer enn ti poeng bak Genova. Dermed ble det direkte opprykk på Genova i tillegg til Napoli, i stedet for kvalifiseringsspill om den tredje opprykksplassen blant 3.-–6.-plass.
Arezzo, som ble poengstraffet i forbindelse med Calciopoli, endte 3. sist og rykket ned til Serie C1 med Crotone og Pescara. Den siste nedrykksplassen ble det spilt playout om mellom Spezia og Verona. Spezia vant 2–1 sammenlagt, og dermed ble Verona det fjerde laget som rykket ned til C1.
2007–2008
Sesongen varer fra 25. august 2007 til 1. juni 2008. Grosseto spiller for første gang i Serie B.
Resultater
1 I 2004/05 ble nektet opprykk til Serie A og  degradert til Serie C på grunn av finansielle problemer. (nr. 4) og (nr. 5) rykket direkte opp til Serie A.
Okseridning
Okseridning er en sport med røtter i den amerikanske cowboykulturen, men formen har vært kjent siden før og i romertiden.
I dag er okseridning en av flere grener i et rodeoshow. Målet med ridningen er at en rytter skal kunne holde seg på ryggen av en utemmet okse i opp mot 8 sekunder. For å klare dette har han et tau til rådighet, som er bundet stramt rundt oksens brystkasse. I tillegg bruker rytteren bena og balansen. Rittet blir bedømt av dommere, som gir poeng både for tid og utførelse. Spesielt vågale ritt belønnes høyest. Det viktigst er imidlertid å holde seg på ryggen av dyret i 8 sekunder, ellers trekkes det relativt mange poeng.
Paulus og Teklas gjerninger
Paulus og Teklas gjerninger er et apokryfisk skrift fra oldkirken, skrevet på gresk ca år 170-180. Det har vært en del av det større skriftet Paulus' gjerninger, og tilhører de apokryfe apostelgjerningene, en sjanger som skildrer de kristne apostlenes liv og gjerningene i tiden etter det som skildres i Bibelens skrift Apostlenes gjerninger.
Når Paulus kommer til Ikonium, tiltrekkes Tekla av hans forkynnelse. Hun ønsker å leve i sølibat, noe som fører til at hennes forlovede trekker både henne og Paulus for retten. Paulus forvises, mens Tekla på mystisk vis overlever et forsøk på å brenne henne på bålet. De to møtes igjen og reiser til Antiokia, hvor Tekla blir kastet til villdyrene, men overlever og døper seg selv. Fortellingen slutter med at hun vender tilbake til familien og lever et asketisk liv. Fortellingen inneholder mange karakteristiske romanelementer, men også trekk av kristen virkelighetsforståelse: «idealet om kyskhet og sølibat i en del tidligkristne miljøer ga mulighet for kvinner til å forme sine liv mer på egne premisser». Tekla fremstår etterhvert som fortellingens myndige hovedperson, som både døper seg selv og underviser andre.
Fortellingen var svært populær i sin samtid, og er bevart i mange manuskripter, mens det øvrige av Paulus' gjerninger bare er delvis bevart. Skriftet er omtalt av Tertullian tidlig på 200-tallet og av Origenes noen tiår senere. Tertullian er skeptisk fordi det skildrer en kvinne som døper og underviser. Skriftet er også omtalt av kirkehistorikeren Eusebius av Cæsarea ca 320, og han var positiv til det, men regnet det ikke som like allment anerkjent som de kanoniske skriftene. Teksten er oversatt til norsk i antologien Tidligkristne apokryfer, 2011.
Enebakk kirke
Enebakk kirke er en kirke konstruert i en rektangulær form, fra 1100-tallet i Enebakk kommune, Nordre Follo prosti i Viken fylke. Dagens kirke ble startet bygget rundt 1100 og har siden vært både utvidet og gjennomgått store restaureringer, hvor den seneste var i 2010.
Kirken har også gitt området rundt navnet Kirkebygda.
Finansiering og eierskap
De første kirkene ble bygget etter påbud fra konge og geistlighet, og har nok vært bekostet ved hjelp av gaver og inntekter fra kongelige og kirkelige skatter for menigmann. Rundt 1125 innførte Sigurd Jorsalfare plikt til å betale tiende. Mange gårder i Enebakk betalte direkte til kirken (såkalt kirkeskyld). I 1152 ble det anledning til å testamentere gaver til kirken.
Ved reformasjonen i 1536 overtok kongen alt kirkegods og kirkene. Da Fredrik IV kom i pengevanskeligheter etter den store nordiske krig (1700–1721), fant han på å selge kirkene for å skaffe kontanter. Det var flere forskjellige eiere i den første tiden etter salget:
Kirkens historie
Den første kirken i Enebakk var bygget i tre på et jorde syd for husene på Krogsbøl gård.
Den neste kirken – denne – ble bygget i stein, og det gikk med 1 000 kubikkmeter stein til bygging av kor og skip. Veggene er over 2 alen tykke, skipet 30 alen langt og 20 alen bredt, og veggene 12 alen høye. Koret skulle være 9 alen begge veier og 9 alen høyt. (En alen var 62,3 cm). Mye av bygningssteinen ble tatt ut av åsen 700 m nordvest for kirken. Bygging med stein og kalkmørtel var ukjent i Norge på denne tiden. Denne byggemåten kom til landet med kristendommen, og det var bare kirker, klostre, bispegårder og kongens hus som ble bygget slik de første årene. Kalk til bindemiddel måtte brytes ut, brennes og leskes i opptil syv år. Den var av god kvalitet; størknet sakte, men ble hard som stein. Fundamentet ble gravd 1,5 m ned i bakken og var 1,5 ganger så bred som muren over bakkenivå. Yttersteinene var store og jevne, mens i midten av muren la de småstein og mørtel.
Det ble brukt kalkstein til hjørner og rundt portalene. Den var lettere å forme til slette flater og mønster. Denne steinen kom trolig fra Oslo-området. De kunne bare bygge i sommerhalvåret, og da skal det ha vært 3-4 murerlag med 5-6 mann på hvert lag. Med alt som skulle gjøres må det til daglig ha vært ca. 35 mann og 2-3 hester på byggeplassen.
Kirken hadde jordgulv. Alterbordet av kalkstein lå på en muret sokkel av gråstein ved østveggen i koret. Døpefonten av kleberstein sto lengst vest i skipet, trolig til høyre for inngangsdøren når man kommer inn i kirken. På forskjellige steder på veggene var det malt solkors som var et fruktbarhetssymbol.
Enebakk kirke ble viet til St. Bottolf på pave Gregors dag, Gregorsmesse den 12. mars. I biskop Øysteins «Rødebok» fra 1393 ble hendelsen nevnt, og kirken kalt «Ignebakka kirkia». I 1104 var det 500 år siden pave Gregor døde. Det var da en så stor festdag at det er rimelig å tro at dette er årstallet for innvielsen av kirken. Enebakk kirke kan altså være innviet 12. mars 1104.
Tårnet ble satt opp rundt 1200. Det var antakelig murt opp høyere enn mønet på skipet, og var dekket av et firesidet skråtak. Ved inngangsdøren i tårnfoten er det et lite hull i muren på venstre side. Dette er Norges eldste «postkasse». Meddelelser (senere budstikker) fra konge og biskop ble lagt her av budbringeren. Senere ble så brevene lest opp av presten fra prekestolen, eller fra kirkebakken etter gudstjenesten.
I sydveggen i våpenhuset er det et lite firkantet rom i muren. Her var det i katolsk tid utformet et alter. Hit kunne allmuen gå når det ikke var tjeneste i kirken. I katolske kirker er det vanlig med flere små altere. Slik var det også her i katolsk tid.
Kirken ca. 1500
Omkring 1500 var kirken i en elendig forfatning: Øverste del av tårnet og østgavelen var falt ned. I murene var det sprekker, og taket var dårlig. Tiden etter svartedauden i 1349–1350 var preget av nedgang. Bare tredjeparten av befolkningen overlevde katastrofen. Det var små midler til vedlikehold av kirken. Anmodning om hjelp ble sendt til øverste myndighet. Til og med avlatsbrev ble solgt, inntil forbudet kom ved reformasjonen i 1536.
Man fikk etter hvert inn penger, og omfattende reparasjoner ble foretatt.Kirkebygget fikk i store trekk det utseende det har i dag. Østgavlen over skipet ble murt opp igjen med rød murstein. Sprekkene i murene ble utbedret. Nytt tak ble lagt på over hele kirken. Hele taket ble dekket av trefliser, deretter tjærebredd. Hver flis var omtrent 50 cm lang, 10 cm bred og spisset i den ene enden som skulle være ned. Flisene var satt sammen med trenagler, og det må ha gått med rundt 40 000 fliser, som alle er spikket til med øks.
På nordsiden av koret ble det satt opp et sakristi. Det har samme lengde som koret, men litt smalere. Opprinnelig var det to vinduer i sakristiet, et mot nord og ett mot øst. Men senere er østvinduet blitt utvidet og dør satt inn. Fordi sakristiet ble brukt til oppbevaring av verdisaker, ble døren laget av mindre plater av jern og forsynt med en kraftig lås. Jernet ble laget av myrmalm.
Kirkens tak fikk blytekking før 1600. Blyplatene ble støpt i treformer foret med sand. Blyplatene var store (ca. 250 x 47 cm) og tunge (ca. 120 kg), og hadde lett for å sige og skape lekkasje. I 1787 ble taket lagt om med blå, glassert, hollandsk stein.
Toppen av tårnet ble ikke murt opp igjen. I stedet ble taket over skipet forlenget og ført over tårnet i samme høyde. Over taket ble det bygget et firkantet klokkehus, og over det et høyt tårn. Stokker i tårnet er datert til 1551. Det er det eldste tretårn på en steinkirke i Norge. Det er mulig at tårnet har fått omtrent den form som det har i dag, men klokkehuset hadde fire små hjørnetårn.
Klokker
I tårnhuset henger nå tre klokker, en stor i midten og en mindre på hver side. Den største klokken er fra middelalderen merket med et solkors. Trolig ble den anskaffet da tårnet ble murt opp. Den søndre klokken er fra 1682 med krusifiks og Christian Vs monogram og innskrift med blant annet innskriften: «Alene Gud æren. Til Guds ære meg støpte Fridrich Meyer». 17. mars 1716 var det en svensk avdeling av Karl XIIs soldater som tok med seg den store klokken. Men norske dragoner nådde dem igjen og fikk klokken tilbake på plass.
Under restaureringen i 1966 ble blikkplatene på tårnet tatt av og erstattet med kobberplater. Klokkehuset ble igjen malt svart med hvite hjørnekasser, og hvite glugger.
Etter 1800
På toppen av tårnet er det en kule og spir med hane og en fløy (jernvimpel) med årstallet 1885. Høyden fra bakke til toppen av spiret er 32 meter; omtrent det samme som kirkens totale lengde.
I 1884 ble tårnet panelt og malt svart, i 1890 ble det malt hvitt. Under restaureringen i 1966 ble tårnet igjen malt svart med hvite hjørnekasser, men nå også med hvite glugger.
I 1966-1967 var den siste store restaureringen av kirken. Da ble gulvene tatt opp. Jordgulvet ligger ca. 70 cm under nåværende tregulv. Midt i skipet var en fordypning etter en grav. Man fant også noen mynter, en rest etter blytaket og løse steiner.
I 1974 var det innbrudd i kirken, og en rekke gjenstander ble stjålet. Følgende sølvgjenstander ble stjålet: en oblateske som var fra 1710, kalk og disk, 24 særkalker, to små lysestaker og to små krukker.
I forbindelse med tusenårsskiftet, ble kirken valgt til Enebakk kommunes tusenårssted.
Alteret
Alteret fra kirkens første tid er en stor flat stein med en liten firkantet fordypning på midten. I hullet har det gjennom hele kirkens katolske tid ligget en relikvie tilhørende St. Botolf. Da det var i bruk var hullet dekket med en firkantet steinbrikke, og kanten forseglet med bly.
Dette steinalteret ble erstattet med et trebord i 1608. Platen fra steinalteret ble i 1708 tatt i bruk som stein over en grav inne i kirken og forsynt med årstall og våpenskjold, og innskrift som kan tydes «--datter», og årstallet 1708. Det skal ha vært Johanne Mathiesdatter som var gravlagt der. Hun døde i 1708 som enke etter lensmann Hans Holmsen. Da graven ble fjernet gikk platen til Østenbøl, som var eierne av kirken da. Den ble lagt foran kjøkkentrappen som dørhelle. Da eller senenere sprakk den i to deler, og den minste delen ble lagt inn i fundamentet til låvebroen. Der havnet senere også den andre delen. Under restaureringen i 1966 ble delene hentet og lagt sammen igjen i kirkens våpenhus.
Nytt alter, med bord og tavle, ble satt opp i 1608. Alterbordet hadde tre lag med forskjellige dekorasjoner i feltene. De to siste ble tatt vekk under restaureringen i 1966 slik at den eldste dekoren kom fram. På alterbordet står det i dag to lysestaker i messing fra 1661, som ble gitt i gave av Johan Hagemeister og Kristin Anderdatter Karre.
Altertavle
Initialene til sogneprest Jens Andersen og hans kone Anna Hansdatter Kraft står skrevet i små felter, samt Ulrik Fredrik Gyldenløves forbokstaver og våpen, og kong Frederik IIIs monogram og valgspråk, «Dominus providebit». Under dette et bilde av korsfestelsen med Maria og Johannes ved siden.
Tavlen ble tatt vekk fra kirken omkring 1730 og lagt opp på loftet. Tavlen lå på loftet til ut i 1870-årene. Den ble da flyttet til Østenbøl og lagt opp på en hjell på låven. Den 28. juni 1906 kjøpte Asbjørn Oppegaard tavlen på auksjon for 100,-. Han gav den tilbake til kirken. I Enebakk Sparebank ble det i 1906 bevilget 400,- til istandsettelse av tavlen. Utlegget til kjøp ble også refundert av banken. I 1907 bevilget Enebakk kommune 500,- for at kunstmaler Carl Lunde skulle restaurere altertavlen. Samlet kostpris ble da 900,-
Prekestolen
Prekestolen i sin nåværende form er fra 1667. Det var kirkeverge og lensmann Abraham Bøhler som bestilte ny prekestol og maling av denne og alterbordet. Men han innhentet ikke sokneprest Thues godkjennelse. Derfor anla soknepresten sak mot Bøhler for å få kirkens penger tilbake, men uten å få medhold.
Ornamentene er utført av Christopher Ridder og dekoreringen av Jørgen Schult. Prekestolfeltene har fremstilling av Kristus i flammerød kappe som verdens frelser, med jordkloden i hånden. Ved siden av Kristus, i feltet til venstre, er døperen Johannes med et banner. Feltet til høyre viser en engel som holder «Veronicas svededuk».
Prekestolhimlingen er fra 1578, og er den eldste vi har i Norge. Den har innskrift fra Joh. 3.16: «For så høyt har Gud elsket verden at han gav sin sønn, den enbårne for at hver den som tror på ham, ikke skal gå fortapt, men ha evig liv.» Denne himlingen hang trolig først over døpefonten. Men da døpefonten i 1703 ble flyttet fram i kirken, passet ikke himlingen så godt. Kirkeeieren hengte den da over sin egen stol. Da kommunen overtok kirken i 1880 ble himlingen lagt på loftet for så å bli tatt frem igjen og hengt over prekestolen i 1907.