cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arianisme
Arianismen og dens teologiske lære er først tilskrevet Arius (ca. 260-336 e.Kr.). Han var en kristen prest i den egyptiske byen Alexandria. Arius' lære og hans tilhengere, som kalles arianere, ble imøtegått og motsagt av det teologiske synet som ble hevdet av andre kristne som fastholdt homoousios (gresk: ὁμοούσιος, «av samme vesen», angående treenighetens vesen og Jesus Kristi vesen.
Den arianske ideen om Jesus Kristus bygger på den forståelsen at Gud er evig og har alltid eksistert, men Guds sønn ble født og har således ikke alltid eksistert.
I kristendommens begynnelse og dens første utbredelse på 300-tallet var det en strid mellom to tolkninger (arianisme og homoousios) basert på den teologiske ortodoksi (rett-troenhet) på denne tiden, og begge retningene forsøkte å løse det teologiske dilemmaet. Innledningsvis var det derfor to like ortodokse tolkninger som satte i gang en konflikt for å overbevise og vinne tilhengere og definere den nye ortodoksi. Arianismen ble fordømt av det økumeniske konsilet i Nikea i 325, men det varte lenge før den forsvant. Den 27. november 326 ble Arius tilkalt til Konstantinopel hvorfra utenlandske leiesoldater tok til seg troen og spredte arianismen ut i Europa til den katolske kirkes vrede, da den mente at arianismen var ødeleggende kjetteri ved å benekte Jesu Kristi guddom. Blant mange av de germanske folkeslag, blant annet vestgoterne på den iberiske halvøy og vandaler i Nord-Afrika og langobarder i nordlige Italia levde arianismen videre i adskillige århundrer, blant annet av maktpolitiske årsaker. Siden har alle grener av kristendom betraktet arianismen for å være heterodoksi (annerledestenkende) og kjettersk.
Bakgrunn
Ifølge arianismen er Sønnen (Jesus Kristus) et skapt vesen, den første og høyeste av alle skapte vesener, men han er ikke guddommelig. Det har vært en tid da Guds Sønn ennå ikke var, er en kort slagordsform av arianismens kjernepunkt på kristologiens område. Faderen (Gud) har skapt Sønnen av intet, og senere enn ved tidenes morgen. Selv om Sønnen er Faderens mest fullkomne verk er de vesensforskjellige, og Guds Sønn kalles Sønn kun i samme forstand som menneskene kalles Guds folk. På samme vis er Den hellige ånd Faderens nest mest fullkomne skaperverk. Faderen er altså alene størst, og Treenighetsbegrepet kan ikke appliseres om Gud.
Arianismen hadde tidvis stor utbredelse, men ble fordømt av biskop Alexander av Alexandria i år 319 og deretter ved konsilet i Nikea i 325. I Nikea ble det fastslått at Guds sønn har samme guddom som Faderen. Arianerne ble avvist og ekskludert.
Keiser Konstantin den store opphevet fordømmelsen allerede i 327. Keiser Konstantius II gjorde arianismens kristologi til et dogme i Romerrikets statsreligion. Men biskop Alexander og hans etterfølger Athanasius nektet å gjenoppta Arius i Kirken. Etter mange årtiers forbitrede stridigheter mellom Arius' og Athanasius' tilhengere («den arianske strid»), ble arianismen fordømt på nytt under det første konsil i Konstantinopel i 381.
Det økumeniske konsil i Nikea la grunnen for den såkalte nikenske trosbekjennelse, som for de fleste kristne trossamfunn enn i dag er det fremste av de oldkirkelige symboler, dvs. felles dogmatiske definisjon av kristen tro. Den form av bekjennelsen som benyttes i vår tid, er den justerte versjon som ble til ved konsilet i Konstantinopel; den nikensk-konstantinopelitanske trosbekjennelse.
Ettersom Wulfila, goternes første biskop, forsto seg som tilhenger av arianismen, fikk arianismen stor spredning blant de germanske folk, og de holdt lenge fast på denne lære. Ved synoden i Toledo 589 bekjente de germanske visigoterfolket seg til den katolske lære, men blant langobardene levde arianismen videre til inn på 700-tallet.
Briskeby
Briskeby har flere betydninger:
Kalamazoo County
Kalamazoo County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger sørvest på den sørlige halvøya (Lower Peninsula) og grenser mot Van Buren County i vest, Cass county i sørvest, St. Joseph County i sør, Branch County i sørøst, Calhoun County i øst Barry County i nordøst og mot Allegan County i nordvest.
Kalamazoo Countys totale areal er 1 503 km² hvorav 47 km² er vann. I 2000 hadde fylket 238 603 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Kalamazoo.
Ragnhild Butenschøn
Ragnhild Butenschøn (født Jakhelln, 21. september 1912 i Oslo, død 3. september 1992 i Enebakk) var en norsk billedhugger.
Kalamazoo County
Fylket ble grunnlagt i 1829 og har fått sitt navn etter elven Kalamazoo River.
Ragnhild Butenschøn
Hun var utdannet ved SHKS, Kunstakademiet og ved Aba Novaks kunstakademi i Budapest. Hun har utført en rekke offentlige arbeider, nevnes kan Frans av Assisi (1953), Monument over Henrik Sørensen (1968), Rosepiken (1971), Maria bebudelse (1973) og Hellige Olav (1984). Hun mottok i 1985 Kongens fortjenstmedalje i gull og i 1990 Enebakk kommunes kulturpris.
Ragnhild Butenschøn ble gift med forlegger Barthold A. Butenschøn i 1936. Hun er mor til statsviteren Nils Butenschøn og arkitekt Peter Butenschøn. Hennes foreldre var major Alf Sigurd Jakhelln (1883–1947) og Agnes Prebensen (1884–1923). Morfaren var Nikolai Prebensen konsul og stortingsmann fra Risør.
Valgkretser i Stavanger
Totalt 112 405
Shen Yinmo
Shen Yinmo (kinesisk: 沈尹默, født 1883 i Wuxing i provinsen Zhejiang i Kina, død 1. juni 1971) var en ledende kinesisk kalligraf og forfatter.
Etter studier i Japan kom han i tilbake til Kina og var aktivt med i 4. mai-bevegelsen. Som mange andre fra samme krets (Lu Xun, Hu Shi) skrev han for tidsskriftet Xin Qingnian (La Jeunesse). Han var da allerede en kjent kalligraf (shujia) og forfatter (zuojia).
Han var professor ved flere universiteter, og ble senere president for Beipinguniversitetet.
Under kulturrevolusjonen (1966–76) ble Shen (da i 80-årsalderen) torturert av unge rødegardister. Rødegardistene ble satt inn mot alle ikke-kommunistiske former for kunst og kultur, og Shen ble erklært som «kontrarevolusjonær».
Takeda Shingen
Takeda Shingen (japansk: 武田 信玄) (født 1. desember 1521, død 13. mai 1573), født Takeda Katsuchiyo, var en viktig daimyō (over Shigano- og Kai-provinsene) og en dyktig militær leder som forsøkte å skaffe seg kontrollen over Japan i den siste delen av sengoku-perioden, de krigende staters tid, da landet var preget av mange konflikter mellom ulike klaner og daimyōer.
Familie
Da Shingen var 21 tok han kontroll over klanen. Det er ikke helt klart hvordan han klarte dette, men man tror at faren hadde planlagt å gjøre sin andre sønn, Takeda Nobushige, til sin etterfølger i stedet for Shingen. Men Shingen fikk hjelp av Imagawa-klanen under Imagawa Yoshitomo, noe som førte til en allianse mellom Imagawa- og Takeda-klanene.
Tidlige erobringer
Shingens første handling som daimyō var å skaffe seg kontroll over området rundt seg. Målet hans var å erobre Shinano-provinsen. Flere viktige daimyôer i Shinano marsjerte mot grensen til Kai i håp om å nøytralisere den unge Shingen før han kunne begynne å erobre områdene deres. Shingen klarte riktignok å slå dem i slaget ved Sezawa, og begynte samme år felttoget sitt i Shinano. Den unge krigsherren hadde betydelig suksess i felttoget; han erobret Suwa-klanens hovedkvarter i beleiringen av Kuwabara før han gikk inn i det sentrale Shinano hvor han beseiret både Tozawa Yorichika og Takato Yoritsugu. Men han ble stoppet ved Uehara av Murakami Yoshikiyo, i et slag hvor Shingen mistet to generaler. Shingen klarte å få hevn mot Murakami-klanen, som senere ble beseiret. Yoshikiyo flyktet fra regionen, og søkte hjelp hos Uesugi-klanen.
Konflikten mot Uesugi Kenshin
Etter erobringen av Shinano møtte Shingen en ny rival: Uesugi Kenshin, daimyô av Echigo-provinsen. Striden mellom disse to ble senere nesten legendarisk, og de kjempet mot hverandre hele fem ganger i slagene ved Kawanakajima. Men hverken Shingen eller Kenshin var villig til å satse alt på ett slag, så det kom for det meste bare til kontrollerte trefninger. Den konflikten som kunne ha bestemt resultatet av striden mellom Shingen og Kenshin, og som hadde de største tapene, var det fjerde slaget. Shingen og Kenshin skal visstnok ha møttes mann mot mann i dette slaget. Begge sider mistet store styrker, inkludert to av Shingens viktigste generaler; Yamamoto Kansuke og broren Takeda Nobushige.
Pause i erobringene
Omtrent på denne tiden oppdaget Shingen to forsøk på å ta livet hans. Det første kom fra søskenbarnet Katanuma Nobumoto (som ble beordret av Shingen til å begå selvmord), og det andre kom fra sønnen Takeda Yoshinobu, som døde to år senere. Det førte til at Shingen for øyeblikket ikke hadde noen etterfølger, men han fikk flere sønner, og det var faktisk den fjerde sønnen, Takeda Nobumori, som tok kontroll over klanen etter Shingens død.
I 1564 hadde Shingen full kontroll over Shinano-provinsen, og han hadde tatt flere borger fra Uesugi-klanen. I denne perioden gjorde Shingen bare et par små framstøt og tok seg av indre affærer.
Takedas siste slag og død
Da Takeda Shingen var 49 år gammel, var han den eneste daimyôen som kunne stoppe Oda Nobunagas samling av Japan. Han angrep Tokugawa Ieyasus styrker i 1572 og tok Futamata. Han angrep igjen i januar i slaget ved Mikatagahara, hvor Shingen slo en liten styrke fra Nobunaga og Ieyasu, men seieren var ikke viktig. Shingen gikk senere inn i Mikawa-provinsen, men døde av sykdom i leiren. Han var gravlagt i Erin-ji som i dag er i Kōshū i Yamanashi.
Nicolae Titulescu
Nicolae Titulescu (født 4. mars 1882, død 17. mars 1941) var en kjent rumensk diplomat som holdt flere stillinger i rumensk politikk. Han var president for Folkeforbundet ved to anledninger. Han var også frimurer.
Etterlyst
Etterlyst er et norsk direktesendt TV-program om kriminalitet som gikk på TV3 fra 1998 til 2000, og igjen fra 2007 til 2008. Programmet ble de første årene ledet av Per Henrik Stenstrøm (mens tidligere Robinson-deltaker, Ann-Iren Haugen Utne, ble med-programleder fra 2000). I 2007 gjenoppsto serien på Viasat 4 med Kjetil Johnsen som programleder og den tidligere politimannen Finn Abrahamsen som programmedarbeider.
Premieren ble sett av 141 000.
Om serien
Etterlyst er et program der seerne kan hjelpe politiet med å løse uløste kriminalsaker. Gjennom rekonstruksjon av forsvinninger og kriminalsaker, det være seg ran, fysiske overgrep, innbrudd, mord, svindel, kidnapping eller andre forhold, blir seere som sitter inne med opplysninger om sakene oppfordret til å ringe inn sine tips til politiet under sendingen.
Tjenestefolk fra både politiet og Kripos tar imot tips under direktesendingen og håpet er at programmet kan gi etterforskerne nye spor i saken. Politistudenter sitter i bakgrunnen og tar imot tips fra publikum.
Andre versjoner
En svensk og en dansk versjon av programmet har gått på TV3 Sverige og TV3 Danmark. Programmet har gått på TV3 siden 1990, men da i svensk utgave. Først i 1998 kom det en norsk versjon. Programmet kan minne litt om TV 2-seiren Sporløst som går ut på noe av det samme.
Vostok (forskningsstasjon)
Vostok er en russisk forskningsstasjon i østre Antarktis, ikke langt fra den geomagnetiske sydpolen på Antarktisplatået. Avstanden til den geografiske sydpolen er om lag 1 000 km. Stasjonen ble opprettet i 1957 av Sovjetunionen, men nå drives stasjonen i fellesskap av russiske, amerikanske og franske forskere. Beliggenheten nær den geomagnetiske sydpolen er utmerket for å kunne studere jordens magnetfelt. Forskning gjennomføres også innenfor områder som klimatologi, geofysikk og meteorologi.
Vostok er blant de mest utilgjengelige og ugjestmilde plasser i verden. Stedet ligger nesten 3 500 moh. og isdekket under stasjonen er nesten 4000 meter tykt. Kombinasjonen av et ekstremt kaldt klima, fem måneders polarnatt, svært lav fuktighet og lavt oksygennivå gjør regionen bortimot umulig for permanent opphold. Forskerne trenger ofte flere uker for å venne kroppen til de ekstreme forholdene. Økt blodtrykk, vekttap, søvnløshet, dårlig appetitt og kvalme er vanlige plager blant nykommere.
I 1996/97 ble det oppdaget en stor innsjø omtret 4 000 meter under Vostok. Vostoksjøen er verdens største kjente innsjø som ligger i innlandsis med et areal på ca. 14 000 km².
Jordens kaldeste sted
Vostok er det kaldeste sted på jorden hvor kontinuerlige temperaturmålinger er gjort. 21. juli 1983 ble det målt en temperatur på ÷89,2°C, den laveste temperatur som noen gang er registrert på jorda. Gjennomsnittlig årstemperatur (daglig gjennomsnitt) er ca. ÷57°C, og ingen måneder når den daglige gjennomsnittlstemperaturen høyere enn ÷30°C. Varmerekorden er ÷12,2°C. I juli 1987 var den varmeste registrerte temperaturen ÷72,2°C.
Pilestredet (Oslo)
Pilestredet (1-35, 39-109, 4-100) er en av de lengste gatene i Oslos bykjerne og strekker seg over bydelene St. Hanshaugen og Frogner. Den går fra Professor Aschehougs plass, videre over C.J. Hambros plass forbi Bislett stadion opp langs med Stensparken bort til Ullevålsveien.
Gaten er representert i den norske utgaven av Monopol.
I søkelyset (TV-program, TVNorge)
I søkelyset var et norsk direktesendt kriminalprogram med Tore Sandberg som gikk på TVNorge fra 1990 til 1991. I dette programmet tok Sandberg for seg uoppklarte kriminalsaker hvor seerne kunne komme med tips. Han fikk bistand fra etterforsker Leif A. Lier. Programmet ble produsert i samarbeid med Sandbergs eget firma, Tore Sandberg A/S og Oslo politikammer.
Programkonseptet var inspirert av tilsvarende serier fra amerikansk TV.
Li Kan (maler)
Li Kan (tradisjonell kinesisk: 李衎, forenklet kinesisk: 李衎, pinyin: Lǐ Kàn, Wade-Giles: Li K'an; født ca. 1245 i Beijing, død ca. 1320) var en kinesisk maler under Yuan-dynastiet (1271–1368).
Hans stilnavn var 'Zhong Bin' og hans tilnavn var 'Xi Zhai'. Li hadde bodd en stund i en bambusdal, som var inspirasjonen til mange av hans arbeider. Hans raffinerte teknikk med blekkstrøk med bambus ble anerkjent for deres realisme, og fulgte i stilen til Wen Tong.
Beautiful Maladies
Beautiful Maladies – The Island Years er et samlealbum av Tom Waits, utgitt av Island Records i 1998.
Māris Verpakovskis
Māris Verpakovskis (født 15. oktober 1979 i Liepāja er en latvisk fotballspiller. Han er spiss i den ukrainske klubben Dynamo Kyiv og på.
Klubbkarriere
Maris Verpakovskis startet karrieren i den latviske klubben FK Liepājas Metalurgs, der han spilte fra 1995 til 2001. I 2001 gikk han til en annen latvisk klubb, Skonto FC, der han scoret 41 mål på 77 kamper. I 2003 signerte han en kontrakt med den ukrainske toppklubben Dynamo Kyiv. Verpakovksi spilte seg snart til en plass i startelveren, og ble kåret til lagets beste spiller av lagets tilhengere i 2004. Etter dette begynte prestasjonene å dale, kanskje på grunn av konflikten med treneren Yozhef Sabo. I 2007 flyttet Verpakovskis på seg til Spania, der han signerte en kontrakt med Getafe CF. Han greide imidlertid ikke å spille seg til fast plass, og ble senere lånt ut til HNK Hajduk Split fra Kroatia. Han hadde en god sesong i Hadjuk, og scoret 5 mål på 18 kamper. Tidlig i 2008 pådro han seg en skade, og spilte ikke flere kamper før låneavtalen gikk ut. I juni 2008 vendte Verpakovskis tilbake til Dynamo Kyiv.
Thode Fagelund
Thode Fagelund (født 29. mai 1904 i Tønsberg, død 19. november 1944) var en norsk fiolinist, komponist og orkesterleder.
Etter organisteksamen ved Musikkonservatoriet i Oslo, ble han kapellmester på Grand Hotell (1925–30), hvorpå han ledet Bristolorkesteret (1930–33), datidens ledende danseorkester, og til sist Lyches Restaurants husorkester frem til sin tidlige død (1933–44). Han medvirket forøvrig i Kristian Haugers orkestre, skrev musikk til den norske helaftensfilmen Fant (1937), og komponerte operetter som Reisen til Rio og Frist meg ikke (1943). Hans eget Thode Fagelund orkester spilte inn hans egne låter som Du er den skjønneste blant kvinner/Slik er du. Fagelund var en av initativtakerne til Norsk Slagerkomponistforening (1937) og Norsk Filmkomponistforening (1939).
Wulfila
Wulfila (født ca. 311, død 383) var misjonsbiskop blant østgotere i sju år fra 341. Han var selv antagelig halvt gotisk, og hans forfedre hadde kommet som fanger fra Kappadokia til goternes land.
Wulfila var klart en tilhenger av arianismen, skjønt det kan synes som om hans egen kristologi faktisk ikke fullt ut dekket seg med den arianske. Wulfila anså Kristus som den «Gud og Herre» som var verdig menneskenes tilbedelse. Det er å gå lenger enn arianerne i vurderingen av Jesu Kristi guddom.
Han huskes mest for sin oversettelse av Bibelen til gotisk språk og det skriftspråk han skapte for dette formål, et gotisk alfabet som bygde primært på gresk skrift, men som også hadde innslag av latinsk skrift og runeskrift. For gammelgermansk språkforskning er denne av stor betydning.
Wulfilabibelen var den tidligste bibeloversettelse til et germansk språk. Den er kjent for ettertiden fremfor alt ved en avskrift som går under navnet Codex argenteus. Dette er et italiensk håndskrift fra 500-tallet som nå oppbevares ved universitetsbiblioteket i Uppsala i Sverige.
Fader vår på gotisk
Her er Fader Vår, som kan tjene som en illustrasjon på den formative betydning som Wulfilas oversettelse av kristelig litteratur skulle få innen de sentrale germanske språk, og hvilken interesse språkforskere har av hans arbeide:
Vår kunnskap om Wulfila stammer, med unntak fra hans bibeloversettelse, fremfor alt fra kirkehistorikeren Philostorgios og fra biskop Auxentius av Dorostorum.
Program
Program har flere betydninger, som blant annet:
Haugaland Zoo
Haugaland Zoo er en dyrepark på Torvastad i Karmøy kommune i Rogaland. Parken åpnet offisielt sommeren 2010, og holder åpent i sommerhalvåret. Parken eies av Bernt Kai Velde, som har bygget opp den 41 mål store zoologiske hagen. Dyreparken Haugaland Zoo A.S ble den 28. februar 2018 registrert som driftsselskap for parken. Vegard Midtgård er styreleder og daglig leder for driftsselskapet.
Barentsburg
Barentsburg (russisk: Баренцбург) er en gruveby ved Grønfjorden i Nordenskiöld Land på Svalbard, med om lag 400 innbyggere (2021), nesten utelukkende russere (~10 %) og ukrainere (~90 %). Folketallet har sunket jevnt siden toppen på 1970-tallet da det var om lag 1.000 innbyggere i tettstedet. Barentsburg ligger om lag 40 kilometer sørvest for Longyearbyen i luftlinje, og nås enten med snøscooter om vinteren eller med båt i den isfrie perioden. Stedet kan også nås med rutegående helikopter, og det er en mindre landingsplass på Heerodden like utenfor byen.
Haugaland Zoo
Dyr i parken
Haugaland Zoo hadde per 2017 omkring 250 dyr og fugler, blant annet papegøyer, parakitter, fasaner og ender, samt mange reptiler og pattedyr som alpakkaer og surikater. I 2011 kom det tre antiloper av typen scimitar oryx, samt cubaboa og dumeril boa. I 2012 flyttet det inn tre hvitørede silkeaper kalt Milly, Molly og Mandy. I tillegg kom det flere nyheter i reptilhuset, blant annet krokodillevaran, cubaboa og tigerpyton. Senere har parken også fått en treleopard, sebramanguster fra Odense zoo. I 2017 fikk Haugaland Zoo fem grå kjempekenguruer, tre marabustorker, tre sitatungaer og to flodsvin.
Barentsburg
Barentsburg ligger i en skråning under Olavsvarden, en rett fjellrygg som løper rett nordover fra Grønfjordfjellet (547 moh) og utgjør en østlig rygg som setter grense for bebyggelsen. Den vesle Gladbekken danner Gladdalen som skjærer seg inn i Olavsvarde-åsen, og Gladdalen har en lavtliggende direkte overgang nordover i Zachariassendalen som dannes av Olavbekken og munner ut rett nordover i Hollendarbukta øst for Heerodden. Barentsburg er bebygd i rett sør-nordlig akse langs Grønfjorden fra Heerodden i nord til Finneset i sør. Barentsburg har kullgruve, skole, pomor-museum, helikopterplass, kullkraftverk, sykehus, forskningspark og havn.
Haugaland Zoo
Rømte kenguruer
I årenes løp har det flere ganger rømt dyr fra dyreparken. I 2017 rømte en kenguru som kom til skade under forsøkene på å fange den inn igjen, og måtte avlives på grunn av skadene.
Sorgenfri (tidsskrift)
Sorgenfri er et gatemagasin som utgis og selges på gata i Trondheim og i nærliggende kommuner. Avisa selges av vanskeligstilte og rusmiddelavhengige. Det ble første gang utgitt i juni 2007.
Haugaland Zoo
Rømte kenguruer
I mai 2020 var en ny kenguru på frifot i nabolaget rundt parken. Den ble fanget i slutten av juli og transportert tilbake til innhengningen.
Barentsburg
Historie
På 1600- og 1700-tallet ble Grønfjorden brukt mye som ankrings- og jaktterreng for hvalfangst, og i andre halvdel av perioden også av russiske pomor-fangstlag. Et hus ble satt opp i 1825 i «Green Harbour», som tidvis benevner Finneset og tidvis dagens Barentsburg. Norske hvalfangst-selskaper fattet en kort tid interesse for Grønfjorden ved inngangen til 1900-tallet, og hadde både landstasjoner her og i Kokerihamna på andre siden av fjorden. Hvalfangstselskapet Spitsbergen av Tønsberg satte opp et stort hvalanlegg på Finneset som var i drift fra 1905 til 1912, de siste fire årene eid av det Sandefjord-baserte Hvalfangstselskapet Nimrod.
Det ble oppdaget kull her omtrent samtidig. I 1899 ble Kulkompaniet Isefjord Spitsbergen dannet i Kristiania av Tromsø-skipperen Andreas Schrøder, og i juli 1900 satte selskapet opp en bygning for utforskning og skjerping etter kull ute ved Heerodden. Også Fredrik Hiort og Christian Anker dannet ulike selskaper som annekterte kullfeltene rundt Barentsburg i 1908. Også Store norske Spitsbergen kulkompani eide skjerp og utmål i området fra 1916, men har aldri hatt kulldrift her. . Selskapet A/S Stavanger Spitsbergen bygde ut Heerodden fra 1912, uten særlig hell.
Haugaland Zoo
Dyrevelferd
I 2016 og 2017 påtalte Mattilsynet dårlig dyrevelferd i parken. Mattilsynet varslet høsten 2017 at de kunne komme til å nedlegge forbud mot videre drift. I 2018 uttalte Mattilsynets representanter imidlertid at de var fornøyd med Haugaland Zoos tiltak for å utbedre manglene som var påpekt.
Sorgenfri (tidsskrift)
Dag Rønning var redaktør i starten. Senere overtok Vanja Holst Skotnes.
Den sanne historien om Ah Q
Den sanne historien om Ah Q  阿q正傳, forenklet skrift: 阿q正传 pinyin Ā Q Zhèngzhuàn, er en kort episodisk novelle skrevet av Lu Xun mellom 4. november 1921 og 22. februar 1922. Den inngikk senere som det lengste segmentet i han novellesamling Nahan 呐喊 i 1923. 1923. Novellen anses gjerne som et mesterverk innen moderne kinesisk litteratur, og var det første litterære verk som gjorde full bruk av kinesisk dagligalespråk etter 4. mai-bevegelsen som startet i Kina i 1919.
Haugaland Zoo
Dyrevelferd
I desember 2022 hentet Mattilsynet ut alle reptilene fra dyreparken på grunnlag av manglende veterinærtilsyn, samt parkens godkjenning for oppbevaring og utstilling av enkelte reptiler var trukket tilbake.
Barentsburg
Historie
Fra 1920 hadde nederlandske interessenter aksjemajoriteten i A/S Isefjord Kulkompani, og i 1921 solgte De Russiske Kulfelter alle sine skjerp og utmål i Grønfjorden til NV Nederlandsche Spitsbergen Compagnie, som anla tettstedet Barentsburg og investerte mye kapital i anlegg og bygninger. Allerede i 1926 møtte derimot Nederlandsche Spitsbergen alvorlige pengeproblemer, og innstilte kulldriften på stedet. Omtrent samtidig solgte De Russiske Kulfelter også sine utmål øst i Colesbukta, men i 1932 ble både dette og alle felt og skjerp fra Barentsburg i vest til Grumantbyen i øst, overtatt av det sovjetiske statlige selskapet Arktikugol.
De senere årene har Barentsburg vært rammet av flere store ulykker. Den 29. august 1996 styrtet et fly under innflyging til Longyearbyen, Operafjell-ulykken. I flyet var det 141 mennesker på vei til Barentsburg, alle omkom. 18. september 1997 var det en eksplosjon i gruven med en etterfølgende gruvebrann. 23 gruvearbeidere omkom, 13 fra Russland og 10 fra Ukraina. Første halvår 2013 omkom to gruvearbeidere. Den 30. mars 2008 styrtet et russisk helikopter under landing på helikopterbasen til Barentsburg, Heerodden. Tre personer omkom og to personer ble alvorlig skadet.
Før bestod bebyggelsen i Barentsburg for det meste av laftede bygninger i to etasjer, men på 1970-tallet begynte de å bygge større bygninger i mur.
Etter en ulykke i 1997 ble gruven fylt med vann for å en slokke en brann. Etter det ble gruvedriften innstilt i mange år og bygningene forfalt. På begynnelsen av 2000-tallet begynte man en omfattende renovering og restaurering av flere bygninger.
Arktikugol har lansert planer om å gjenåpne gruvene i Grumantbyen, men fikk i 2012 avslag på en søknad til Sysselmesteren på Svalbard om å få anlegge vei mellom Barentsburg og Colesdalen.
Samfunn og næringsliv
Den russiske generalkonsulen har nye kontorer nord i tettstedet, ved utløpet av Gladdalen, og har visse lokale myndighetsoppgaver. Det er likevel Arktikugol som eier bygninger og infrastruktur, med få unntak. Byen har sykehus, forskningspark, hotell, forsamlingslokale, grunnskole, museum, idrettshall med svømmebasseng og annen bebyggelse. Innbyggerne er for en stor del selvforsynte med grønnsaker fra eget drivhus, og man har også eget fjøs. Byen har eget kraftverk - Barentsburg kullkraftverk - i sør, hvor det også er en reserve-helikopterplass nedover mot Finneset som avgrenser tettstedet sørover. Det er norsk postkontor på hotellet.
Den klart dominerende arbeidsgiveren er det russiske gruveselskapet Trust Arktikugol (Арктикуголь). De fleste som arbeider i kullgruvene er ikke russere, men fra Ukraina.
Barentsburg har mobildekning med 3G fra både russiske operatører og Telenor, og det ble i 2012 satt opp en russisk jordstasjon for nedtak av satellittbredbånd til Arktikugol og deres ansatte. Havnevesenet stiller til rådighet kaiplass for Hurtigruten og andre norske cruiseskip, og Arktikugol har egen kullhavn hvor russiske lasteskip årlig skiper ut det kullet som ikke brukes i det lokale kraftverket. Barentsburg har gjestehavn for fritidsbåter. Sammenlignet med norske forhold er Barentsburg lite utbygd og har få fritidstilbud. Det gis noe støtte fra Longyearbyen til innbyggerne, og norske myndigheter bistår med miljøtiltak. Sysselmesteren på Svalbard utøver politimyndighet som ellers på Svalbard.
I dag satser man på å utvikle to hovedretninger. Først og fremst er det turisme. Den lange perioden Barentsburg har eksistert med relativt lite kontakt både med den norske delen av øya og det kontinentale Russland, gjør i seg selv stedet til en slags turistattraksjon. For utenlandske turister er det uvanlig at det i Barentsburg ikke finnes private bedrifter, og innbyggerne bruker spesielle plastkort for betaling. Disse kortene brukes fordi Arktikugol bare kan betale lønn i den nasjonale valutaen. Turister kan bruke vanlig bankkort.
Arctic Travel Center Grumant som driver med turisme ble etablert i 2013 som en filial av det russiske selskapet Trust Arktikugol. ATC er en Svalbard-basert turoperatør som spesialiserer seg på eventyr- og opplevelsesturer. Arctic Travel Center har materiell for å organisere og gjennomføre turer, inkludert forskjellige typer båter, snøscootere, minibusser og andre nødvendige utstyr for sommer- og vinterprogrammer.
Den andre hovedretningen er forskning. Svalbard er et unikt område for omfattende forskning i Arktis. I 2016 opprettet Russland et forskningssenter på Svalbard. I Barentsburg bor russiske forskere innenfor ulike interessefelt; geofysikere, geologer, arkeologer, biologer, geografer. Det gjennomføres regelmessig vitenskapelig samarbeid med forskere fra andre land.
Befolkningstall
I perioden fra 2009 til 2021 har folketallet i Barentsburg og Pyramiden variert mellom 370 i 2011 og 537 i 2019, i 2021 var befolkningen på 400.
Locomotive BASIC
Locomotive Basic er en proprietær dialekt av programmeringsspråket BASIC. Det ble skrevet av Locomotive Software, og ble kun brukt i Amstrad CPC. To versjoner ble utgitt: Versjon 1.0 som kom med CPC modell 464 og versjon 1.1 med alle senere modeller.
Norges Ishockeyforbund
Den høyeste ligaen er Fjordkraftligaen, hvor sluttspillvinneren får tittelen norgesmester og blir tildelt Kongepokalen, gjerne omtalt som «Bøtta» i ishockeymiljøet (opprinnelig en sjargong fra Vålerenga som har vunnet halvparten siden sin første i 1960).
Norges Ishockeyforbund ble stiftet i 1920, men stifterne var bandyspillere. De byttet senere navn til Norges Bandyforbund i 1928. Det nåværende ishockeyforbundet ble stiftet 18. september 1934.
Nåværende president i Norges Ishockeyforbundet er Tage Pettersen (2018 - d.d).
Krets/Region
Norges Ishockeyforbund er inndelt i 9 kretser og en region.
Region Nord-Norge er en særidrettskrets underlagt Norges ishockeyforbund. «Region» er Norges idrettsforbund og olympiske og paralympiske komites betegnelse for en særkrets som omfatter mer enn ett fylke. Region Nord-Norge er den 9. særkrets for Ishockey i Norge og omfatter Finnmark, Troms og Nordland. Lagene som er underlagt denne region, er: Tromsø Hockey, Kirkenes Puckers, Narvik Ishockeyklubb, Bodø Ishockeyklubb, Honningsvåg og Stålkameratene.
Qu Qiubai
Qu Qiubai (kinesisk: 瞿秋白, pinyin: Qū Qiūbái; Wade–Giles: Ch'ü Ch'iu-pai, født 29. januar 1899 i Changzhou i Jiangsu i Kina, henrettet 18. januar 1935 i Changting i Fujian) var en av de store lederskikkelser for det unge kinesiske kommunistparti.
Virke
Etter at den første enhetsfront med Guomindang var omme i 1927 ble Qu Qiubai etterfølgeren til Chen Duxiu som generalsekretær for kommunistpartiet. Men etter noen spektakulære nederlag (som for eksempel Kantonoppstanden i desember 1927) ble han avløst etter bare ett år av Xiang Zhongfa.
Qu Qiubao ble anerkjent som forfatter og journalist, og var en venn av Lu Xun. Fra 1934 tok han på oppfordring fra Mao Zedong del i indoktrineringskampanjene i Jiangxi-sovjetet.
Alvorlig svekket av tuberkulose ble han etterlatt under «den lange marsjen» og arrestert av Guomindang og skutt i 1935.
Ettermæle
Under kulturrevolusjonen ble han kritisert som «avviker», men i 1980 ble han rehabilitert av Sentralkomiteen for kommunistpartiet.
Arne Tollbom
Tollbom vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det svenske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Frankrike og Italia. De andre på laget var Carl Forssell, Sven Thofelt, Bengt Ljungquist, Frank Cervell og Per Hjalmar Carleson.
Indeks (statistikk)
En indeks er et sammensatt statistisk mål som sammenfatter flere variabler. Variablene som inngår i en indeks kalles indikatorer.
Frank Cervell
Cervell vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det svenske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Frankrike og Italia. De andre på laget var Carl Forssell, Sven Thofelt, Bengt Ljungquist, Arne Tollbom og Per Hjalmar Carleson.
Programmering
Programmering består av å designe, skrive, teste, feilsøke og vedlikeholde kildekoden til et program som skal tolkes av en datamaskin. Personen som foretar seg programmering kalles en programmerer eller utvikler. Utvikleren skriver kode etter en spesifikk syntaks som inneholder instruksjoner på hvordan programmet skal oppføre seg og hvilke kalkulasjoner det skal gjøre.
Man skiller som regel ut nivåene man skriver kode i lavnivå- og høynivåprogrammering, men også markeringsspråk. Kort sagt består lavnivå-programmering av koding hvor det er svært få abstraksjoner, eller lag, mellom koden utvikleren skriver og instruksjonene som maskinen leser. Et eksempel på lavnivåprogrammering er maskinkode, mens programmering i høynivå vil for eksempel være Java eller C++. For markeringsspråk så blir dette ikke sett som programmering fordi dette ikke tillater å definere prosesser.
Ada Byron Lovelace var den første som beskrev hvordan en maskin kunne programmeres.
The Girl That I Marry
«The Girl That I Marry» er en amerikansk sang med melodi og tekst av Irving Berlin. Den var med i musikalen Annie Get Your Gun (1946).
Sangen ble fremført av Frank Butler. Butler ble spilt av Ray Middleton i den opprinnelige Broadway-oppsetningen. Middleton foreviget den også på plate.
Andre hitversjoner i 1946 var med Frank Sinatra og Eddy Howard. Howards versjon ble spilt inn i september 1946 og utgitt på 78-platen Majestic 23588.
Senere utførelser innbefatter:
Sultindvik
Sultindvik er ei bygd som ligger lengst øst i Lenvik kommune i Troms. Bygda ligger på vestsiden av Målselvfjorden, under fjelltoppene Sultinden og Vassbruna. Sultindvik har veiforbindelse via fylkesvei 261 vestover til Rossfjordstraumen (12 km), hvor det blant annet er skole og butikk. Befolkninga i Sultindvik går gradvis nedover, og det er nå mindre enn 50 bosatte i bygda.
Grunnkrets
Sultindvik grunnkrets ligger i Delområde Rossfjordområdet, og er den østligste grunnkretsen i kommunen. Bebyggelsen omfatter strekningen fra Målsjorda til og med veienden på Sandnes. Areal: 27,06 km²
Innbyggertall:
Adamantium
Adamantium er et fiktivt metall som eksisterer i en lang rekke fantasy fiction (bl.a. Dungeons & Dragons), inkludert spill (deriblant World of Warcraft m.m.). Metallet stammer opprinnelig ifra tegneseriene til det amerikanske forlaget Marvel, og har der den egenskapen at det ikke kan ødelegges når det har gått fra flytende til fast form. Andre fiksjoner har gitt Adamantium (alt. Adamant, Adamantitt eller Adamantin) egenskaper som likner på dette, som å generalt tåle ekstreme påkjenninger, å stamme ifra meteoritter o.l. Adamantium ble første gang nevnt i en historie av Roy Thomas og Barry Windsor-Smith i Avengers nr. 66 (1969).
Det har blitt brukt til å lage tegneseriefiguren Wolverines metallskjelett. Wolverine er en figur i X-Men, en av Marvels mest sentrale tegneserier.
Vračar
Vračar (serbisk: Врачар) er en av de 17 bykommunene i Beograd by. Kommunen hadde 58 386 innbyggere i 2002.
Med en utstrekning på bare 2,97 km² er Vračar i areal den minste kommunen ikke bare i Beograd, men i hele Serbia. Kommunen har derimot den høyeste befolkningstettheten av alle kommuner i Serbia, med 19 658,6 innbyggere per kvadratkilometer.
Ordfører (2009) er Branimir Kuzmanović som representerer Det demokratiske parti.
Vracarplatået hvor Vracar ligger er mest kjent for Sankt Savakirken, verdens største ortodokse kirke.
Gatemagasinet Klar
Gatemagasinet Klar (etablert som Klar Kristiansand) er et gatemagasin som utgis og selges på gata i Kristiansand av rusmiddelavhengige og vanskeligstilte personer. Det ble første gang utgitt i 2006.
Gatemagasinet Klar ble etablert under navnet Klar Kristiansand. Etterhvert som også andre byer i Agder etterspurte dette tilbudet, i 2008, fjernet gründeren den geografiske bindingen i navnet, Kristiansand, og døpte magasinet til Gatemagasinet Klar. Det selges nå på gata av vaskeligstilte i Kristiansand, Søgne, Vennesla, Mandal, Lyngdal og Kvinesdal i Vest-Agder og i Arendal, Grimstad, Lillesand i Aust-Agder. Totalt 100 selgere i Agder opplever å få sosial og yrkesmessig trening gjennom å møte mennesker i en trygg setting der de selger en lovlig vare.
Korrektive linser
En korrektiv linse, eller brilleglass er en linse som normalt bæres i en brille like foran øyet. Formålet er å avhjelpe synsreduksjon grunnet myopi (nærsynthet), hyperopia (langsynthet) astigmati («skjeve hornhinner») og presbyopi («gammelmannsyn»).
Mens brilleglass bæres foran øyet, bæres kontaktlinser direkte på øyet.
Interoculare linser er implantater. Det mest vanlige er etter kataraktoperasjon der øyets naturlige linse er byttet ut med en kunstig, men i senere tid også som ren, refraktiv korreksjon, gjerne i tilfeller pasienten ellers ville trenge unormalt kraftige brilleglass.
Myopia kan korrigeres med spredelinser eller minusglass, mens hyperopia korrigeres med samlelinser eller plussglass.
Innmåling av brillestyrke
Brilleglass måles vanligvis inn av en optiker (optometerist) eller en øyenlege. En brilleseddel inneholder tilstrekkelig informasjon til å lage en egnet brilleglass. Brilleglassets «styrke» angis i dioptrier, vanligvis med en oppløsning på 0,25 D.
Komponentene i en normal sfærisk-sylindrisk linse
Sfærisk komponent
Den sfæriske komponenten er en ren korreksjon for langsynthet eller nærsynthet. Linsens styrke angis i dioptrier. En konvergerende linse («brennglass») med positive verdier. En konvergerede linse vil korrigere for hyperopi og gjøre det lettere å se på nært hold som ved lesing. Divergende linser (spredelinser) angis i negative dioptrier og korrigerer for myopi. Dersom pasienten ikke trenger sfærisk korreksjon, angis dette med teksten «plan».
Sylinderkomponent Mange pasienten har en astigmatisk feil i øyet, de har «skjeve hornhinner». Astigmati kan korrigeres med en sylinderlinse, en «skalk» av en sylinder. Optikeren angir dette i en egen kolonne på brilleseddelen under Cyl med positiv eller negative dioptriverdier. Jo større verdier, jo større er astigmatifeilen i øyet. Dersom pasienten ikke trenger noen sylinderkorreksjon er dette feltet normalt ikke fylt ut.
Aksekomponent Mens en sfærisk line er rotasjonssymmetrisk om synslinjen, vil sylinderlinsen måtte spesifiseres med en akse – retningen på sylinderaksen angitt i grader. Orienteringen av aksen har ingen betydning for pasientens synsevne.
Univers (statistikk)
Universet ofte kalt populasjonen, er et begrep i statistikkfaget for å beskrive alle objekter som en analyse kan ta for seg. Et utvalg er en andel av populasjonen som brukes for å representere hele populasjonen. Å bruke et utvalg istedenfor hele populasjonen kan skape forskjeller mellom det virkelig og resultatet som kommer frem av utvalget. Bruk av utvalg er derimot mer brukbart i tilfeller der det å bruke hele populasjonen ikke er gjennomførbart eller ikke anses som nødvendig.
Det å trekke konklusjoner om populasjonen på grunnlag av kunnskap om et utvalget basert på kvantitive data kalles statistisk inferens eller mer generelt; generalisering.
Kinn (tidligere kommune)
Kommunen (1838 - 1964)
3. januar 1861 ble Florø skilt ut fra Kinn som egen kommune. Kinn hadde etter delingen 6 531 innbyggere.
1. januar 1866 skjedde en ny fradeling da Bremanger ble egen kommune. Kinn hadde nå et folketall på 4 679.
1. januar 1923 ble både Bru og Eikefjord skilt ut fra Kinn. Kommunen hadde nå 2 508 innbyggere.
1. januar 1964 ble Kinn slått sammen med Florø, Eikefjord, Bru (unntatt området sør for Førdefjorden) samt mindre deler av Bremanger og Vevring til den nye Flora kommune. Kinn hadde ved sammenslåingen 3 567 innbyggere.
Kommunen (2020-)
1. januar 2020 ble kommunene Flora og Vågsøy sammenslått til en ny Kinn kommune.
Talkbox
En talkbox er et effektredskap som forandrer lyden på et instrument. Brukeren forandrer formen på munnen for å forandre på lyden i instrumentet.
En talkbox er ofte brukt for å legge til stemmelignende lyder i et instrument. Ved å bruke en talkbox på f.eks. en gitar kan du få det til å høres ut som gitaren snakker (Richie Sambora gjorde dette i Bon Jovis hit «Livin' On a Prayer», i bakgrunnen hører du «Oah, oah, ohohoah», som et er et resultat av en talkbox).
Olav Espegren
Olav Espegren (født 1879 på Birkenes, død 1948) var en norsk kinamisjonær tilknyttet Det norsk-lutherske Kinamissionsforbund. Etter misjonsskole i Norge ble han utsendt som misjonær til Kina i 1902. I 1904 etablerte han misjonsstasjon i Nanyang i det sørvestlige Henan, en del av Det norsk-lutherske Kinamissionsforbunds misjonsfelt med sentrum i Laohekou noe sør for grensen til naboprovinsen Hubei.
Solovkiklosteret
Solovkiklosteret (russisk:Соловецкий монастырь) har i flere hundre år vært kristendommens hovedsete i Nord-Russland. Klosteret ligger på Solovkiøyene i Kvitsjøen i Arkhangelskregionen (Arkhangelsk oblast). De viktigste bygningene er fra 1500-tallet, da Filip Kolytsjev var hegumen (tittel som tilsvarer abbed). Klosteret har opp igjennom århundrene gjennomgått mange endringer og det har motstått flere fiendtlige angrep. Dette er et av de første russiske stedene som har kommet på UNESCOs liste over verdensarvsteder.
Bakgrunn
Bosettingen av den karelske kysten mot Kvitsjøen startet på 1100-tallet, da fiskere og jegere fra Novgorod slo seg ned her. De neste som kom var munker. En av munkene, Savvatij (Sabbatius), søkte ensomhet etter at læreren hans, Kirill Bjelozerskij, hadde dødd. Han hadde levd i Valaam-klosteret en stund, men han syntes det var overbefolket, og dro videre nordover. Savvatij fikk høre om Solovkiøyene, og i 1429 kom han seg over til øyene sammen med sin medbror Herman.
Savvatij er senere blitt ansett som en av grunnleggerne av Solovkiklosteret, men det var ikke han som etablerte det. Den egentlige grunnleggeren, Zosima, levde i en rik familie nær Kizji ved innsjøen Onega. En dag bestemte han seg for å vie resten av livet sitt til munketilværelsen, og ga alt han eide bort til de fattige. Zosima og hans ledsagere gav seg avsted og havnet på Solovki-øyene, der de grunnla klosteret i 1436.
Økonomisk, politisk og militært sentrum
Fram til midten av 1500-tallet var Solovkiklosteret som andre mindre klostere, men i 1549 fikk klosteret en ny leder, Fillip, som var en enestående energisk person. Under hans ledelse startet utbyggingen av murer, tårn, veier og kanaler mellom flere av innsjøene på øya. Den første store kirka sto også ferdig på 1500-tallet. Klosteret utvidet eiendommene sine raskt, med landområder på kysten av Kvitsjøen og rundt elvene som har utløp i sjøen. Klosteret økte sin produksjon og kommersielle virksomhet, og ble fort økonomisk og politisk sentrum i Kvitsjøområdet.
På denne tiden begynte klosteret å spille en større rolle også i forsvaret av Nord-Russland. I 1582–1594 reiste munkene en festning etter ordre fra tsaren. Den ble bygget av svære kampesteiner, og ble en av de største og mektigste festningene i Russland. I mange århundre voktet festningen og dens garnison den russiske grensen. Arkimandritten (tittel som tilsvarer øverste abbed) i klosteret ble utpekt av patriarken og tsaren selv. I 1765 ble Solovkiklosteret stauropegisk (fra gresk: stauros: «kors» og pegio: «å stadfeste»), det vil si at det ble direkte underlagt kirkesynoden.
Forretningsvirksomheten til klosteret omfattet drift av saltverk (i 1660-årene eide det 54 verk), fiske, produksjon av sjømat, pelsdyrfangst, utvinning av glimmer og jern, perlearbeider mm. Mange mennesker i området var engasjert i klosterets produksjon og var derfor avhengige av det. På 1600-tallet hadde Solovkiklosteret allerede hatt rundt 350 munker, 600-700 tjenestefolk, håndverkere og jordarbeidere.
Solovkiopprøret
På midten av 1600-tallet var Solovki-klosterets politiske og moralske innflytelse veldig sterk, og klosteret ble en av hovedarenaene for motstanden mot splittelsen av den russisk-ortodokse kirken. Det antiføydale Solovkiopprøret (russisk:Соловецкое восстание) i 1668–1676 var rettet mot Patriark Nikons kirkelige reform. Klosterets ledelse sto imot de tsar-støttede religiøse reformene, fredsforhandlinger førte ikke fram, og tsaren sendte militære styrker for å straffe opprørerne.
Opprøret startet sommeren 1668, da de autoritære lederne av klosteret gikk i opposisjon mot Patriark Nikons reform, rett etter hans avgang fra embedet. Majoriteten av regulære munker var motstandere av sentraliseringen av den russisk-ortodokse kirken, og den russiske regjeringen som hadde jobbet for dette. Legbrødre, klosterarbeidere og pilegrimer (пришлые люди, eller prisjlije ljudi) protesterte mot den føydale undertrykkingen og spesielt mot klostervesenets regulering av livegenskap. Rundt 450-500 opprørere deltok i Solovkiklosteropprøret, som startet under slagordet til striden for den gamle tro i forbindelse med bevegelsen til De gammeltroende.
22. juni 1668 ankom en Strelets-avdeling, under kommando av Volkhov, Solovskiøyene for å slå ned opprøret. Klosteret låste og nektet å slippe troppene inn. Opprøret ble støttet av lokale bønder og arbeidere, som kunne bistå klosteret med forsyninger ved en beleiring i mer enn syv år, om nødvendig. I tillegg til forsyningene fra utsiden, kom det mange arbeidere, rømte soldater og til og med Strelets-soldater til øya og slo seg sammen med opprørerne. Tidlig på 1670-tallet kom det et stort antall av Stenka Rasins (leder av motstanden mot den russiske regjeringen) tilhengere for å delta i klosteropprøret, noe som oppildnet situasjonen ytterligere.
Opprørerne forsvarte seg godt mot den vel utstyrte hæren under den flerårige beleiringen. Men det fantes en forræder på klosteret, munken Feoktist. Han viste strelets-soldatene et ubevoktet vindu i klosterets Hvite tårn. Dette framskyndet slutten på opprøret, som ble slått ned med en ufattelig brutalitet i januar 1676. Beleirerne klarte å komme seg inn gjennom en hemmelig passasje i ly av en snøstorm, og gikk løs på munkene. Kun 60 av de 500 opprørerne overlevde slaget om klosteret. Etter at opprøret ble slått ned, ble det funnet store matlagre i klosteret, med nok mat til å motstå beleiringen i mange flere år. De overlevende opprørerne ble senere henrettet, med unntak av noen få. Dette er den eneste gangen i historien at Solovski-klosteret har vært okkupert.
Forsvar, kristendom, handel og industri
Sammen med festningsverkene i Sumskoi og byen Kem representerte Solovskiklosteret et viktig grenseforsvarsverk med dusinvis av kanoner og sterke garnisoner. På 1500-tallet og 1600-tallet greide klosteret flere ganger å slå tilbake angrep fra Sverdridderordenen og svenskene (i 1571, 1582 og 1611).
Et annet fiendtlig angrep kom i 1854, under Krimkrigen. 6. juli ble Solovskiklosteret angrepet av to britiske 60-kanoners fregatter, «Brisk» og «Miranda». Skuddvekslingen startet, og etter 9 timers bombardement med rundt 1800 skudd fra skipene, måtte de returnere med uforrettet sak. Overraskende nok, gikk det ingen liv tapt, og kun noen få av bygningene ble lettere skadet.
Mellom 1500-tallet og 1900-tallet ble Solovskiklosteret også brukt til eksil for motstandere av eneveldet og den offisielle ortodokse religionen. Klosteret var også hovedsentrum for kristningen av Nord-Russland, og oppbevarte en stor mengde manuskripter og gamle bøker. Klosteret har hatt to glansperioder; den ene på 1500-tallet da den første store kirka og kampesteinsmuren ble bygget, og den andre på 1800-tallet da det ble bygget ny kirke, skipsverft (med blant annet en av Russlands første tørrdokker) og kraftverk. Det ble også anlagt en botanisk hage på klosteret. På begynnelsen av 1900-tallet deltok klosteret i pomorhandelen med flere dampskip. Pomorhandelen var en handelsforbindelse mellom pomorer (kystboere) i Kvitsjøområdet og kystbefolkningen langs den nordnorske kysten, med fisk fra Norge og korn fra Russland som hovedhandelsvarer.
Sorgenfri
Sorgenfri kan vise til:
Solovkiklosteret
Tvangsarbeidsleir
Kort tid etter den russiske revolusjon la sovjetmyndighetene ned klosteret og tok i bruk mange av bygningene til en fangeleir under Gulag-systemet. Da bolsjevikene overtok i 1923, ble munkene deportert, fengslet eller henrettet.