cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Absolute Music 25
Absolute Music 25 er det 25. samlealbumet i den norske Absolute Music-serien og ble utgitt 13. november 1998.
Kilder
Absolute Music 25
Happy hardcore
Happy Hardcore er en form for (EDM) som ble til tidlig på 1990-tallet. Typisk for stilen er en 4x4 beat med svært raskt tempo (vanligvis rundt 160–180 slag per minutt). Vanligvis kombineres sentimentale eller «happy» vokaler med piano og/eller synth leads. Opprinnelig var tonehøyden på (de samplede) vokalene i ravemusikken kraftig hevet fordi tempoet var så mye høyere. Dette ga en helium/smurfe-stemme effekt som inspirerte den «barnslige» sounden til happy hardcore. Sjangeren er assosiert med såkalte «candy ravers», en stil som innebærer store mengder fargerike armbånd (candy), lolipops, smokker og annet baby-utstyr.
Happy hardcore utviklet seg fra britisk ravemusikk rundt 1991–1993. Den opprinnelige house-baserte ravemusikken i England ble etter hvert raskere og begynte å inkludere breakbeats, en stil kalt breakbeat hardcore (The Prodigy Experience). I Skottland utviklet det seg en egen stil av hardcore kalt bouncy techno,kjennetegnet ved høyt tempo, 4x4 beat, og «bouncy» off-beat synth stabs. Skotsk innflytelse førte til en utfasing av breakbeats til fordel for en 4x4 «bouncy» beat. Denne stilen ble kalt «happy hardcore», og ble svært populær i Storbritannia. Stilen ble kombinert med elementer av blant annet trance og acid, og skapte sjangere som trancecore og freeform hardcore. Elementer fra alle tre ble eventuelt kombinert i en bredere sjanger kalt UK hardcore. Happy hardcore er i dag en retning innen UK hardcore.
Kjente låter inkluderer «Heut' ist mein Tag» av Blümchen og «Rosa helikopter» med Peaches. Youtube-hiten «Carameldansen» er også en happy hardcore-låt. Sjangeren har hatt innflytelse på norsk russemusikk, som SJEIKEN 2015 av TIX & The Pøssy Project.
På midten av 90-tallet kombinerte man happy hardcore med mainstream house («dance») til en stil kalt «happy house». Denne sjangere ble en kommersiell suksess, og inkluderer artister/band som Aqua, Vengaboys og Toybox. Komiker Espen Eckbo parodierte sjangeren med satirelåten «We Are the Playmomen» i filmen Get Ready to Be Boyzvoiced.
«Nightcore» er et konsept der man øker tempoet på annen EDM for å gjenskape happy/UK hardcore.
Eirik Hestad
Eirik Hestad (født 26. juni 1995) er en norsk fotballspiller som spiller for.
Han fikk sin førstelagsdebut i europaligakampen mot Steaua București, uten å ha spilt for Molde i Tippeligaen. Tippeligadebuten kom mot Haugesund FK i september 2013.
Meritter
Molde FK
Farmen kjendis (sesong 6)
Farmen kjendis er kjendisversjonen av den norske reality-tv-serien Farmen. Deltakerne skal drive et gårdsbruk slik man gjorde det for 100 år siden, med datidens metoder, arbeidsredskaper og hjelpemidler. Farmen-gården for den sjette sesongen av kjendisversjonen var Bøensætre gård i Aremark kommune i Viken fylke. Tiril Sjåstad Christiansen var programleder for serien. Sesongen hadde premiere på TV 2 vinteren 2022.
Utfordrere
Utfordreren som ble fullverdig deltaker av Farmen kjendis.
Yasuyuki Saigo
Yasuyuki Saigo (født 30. august 1972 i Tokyo) er en japansk baseballspiller som deltok i De olympiske leker i 1996 i Atlanta.
Saigo vant en olympisk sølvmedalje i baseball under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Han var med på det japanske laget som kom på andreplass i turneringen bak Cuba. Japan tapte finalen 9–13 til Cuba.
Absolute Music 26
Absolute Music 26 er det 26. samlealbumet i den norske Absolute Music-serien og ble utgitt i 1999.
Kilder
Absolute Music 26
Le Chaudron infernal
Le Chaudron infernal er en fransk stumfilm fra 1903 regissert av Georges Méliès.
West Point Mint
West Point Mint er en avdeling av det amerikanske myntverket United States Mint, avdelingen holder til i West Point, New York, ikke langt fra United States Military Academy.
Avdelingen ble etablert i 1937. Avdeling produserer i dag ikke mynter for sirkulasjon, bare minnemynter. Myntene produsert ved avdelingen er merket med en liten W.
E3 Harelbeke 2014
E3 Harelbeke 2014 var den 57. utgaven av sykkelrittet E3 Harelbeke. Rittet ble arrangert over 213 km fredag 28. mars. Det var det femte arrangementet på UCI WorldTour 2014.
Liste over kulturminner i Ringebu
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Arrdelfin
Arrdelfin (Grampus griseus) er en mellomstor delfinart som tilhører gruppen med grindhvaler og melonhodedelfiner. Arten er utbredt i mange av verdenshavene.
Beskrivelse
Arrdelfin, eller «Risso's Dolphin» som den kalles på engelsk, ble først beskrevet av Georges Cuvier i 1812. Han fikk den i sin tur først beskrevet av Antoine Risso (1777–1845), som arten altså ble oppkalt etter.
Arrdelfin har en svært karakteristisk, butt melonformet hode med ei kløftliknende slisse i pannen. Begge kjønn kan bli opp mot 4 meter lange (typisk omkring 3 meter) og de største hannene kan oppnå en vekt på nærmere 500 kg (typisk 300-400 kg). Ryggfinnen hos arrdelfinen er blant de høyeste sammenliknet med kroppen.
Det er oppdaget hybrider mellom arrdelfin og tumler, både i vill tilstand og i fangenskap.
Habitat
Arten ferdes gjerne i farvann med et havdyp på omkring 400-1 000 meter, der den trives i temperaturer fra 15 grader celsius og høyere. Tidvis ferdes arten også i havstrøk med temperaturer ned mot 10 grader.
Utbredelse
Arten er tallrik, uten at det finnes estimater for totalbestanden. Populasjonen i Stillehavet er estimert til omkring 175,000 dyr i de østre delene og 85,000 dyr i de vestre delene. I Atlanterhavet er arten tallrik i havområdene vest og sør for De britiske øyer til Gibraltar, men den er fraværende langs kysten av Vest-Afrika. Arten gjør tidvise besøk inn i Skagerrak til Kattegat, blant annet kysten av Sørvestlandet og Sørlandet i Norge. Arten finnes også i Middelhavet og Svartehavet.
Norbit
NORBIT ASA er et internasjonalt børsnotert teknologikonsern som leverer produkter, systemer, løsninger og tjenester basert på elektronikk. Konsernet har hovedkontor i Trondheim, samt flere forretningskontorer i Norge og utlandet.
Virksomheten ble etablert i 1995 på Stjørdal. Gjennom oppkjøp har selskapet industrielle aner tilbake til 80-tallet.
Konsernet har kompetanse innenfor radar, sonar, ultralyd, elektroniske bompengesystemer, navigasjon, telemetri, radiokommunikasjon, antennesystemer og embedded systemer.
Hagen
Hagen er en by i Tyskland i delstaten Nordrhein-Westfalen med rundt 193 000 innbyggere, 160,4 km². Byen ligger øst i Ruhrområdet, 16 km sør for Dortmund, der elvene Lenne, Volme og Ennepe munner ut i elven Ruhr. Her begynner området Sauerland som strekker seg mot sørøst. I byen ligger FernUni Hagen, det eneste fjernutdanningsuniversitet i Tyskland, med rundt 56 000 studenter (2004/05), som gjør det til det største universitetet i Nordrhein-Westfalen. Det er også andre høyskoler i byen.
Hagen ble først nevnt i Lorsch-annalene i 775, og beskrives omkring 1200 som navnet på en gård der elvene Volme og Ennepe renner sammen. I middelalderen var byen ubetydelig, og sto i skyggen av byer som Iserlohn og Hohenlimburg. Byen begynte å vokse fra 1661 da det ble anlagt vanndrevne stangjernshammere og andre anlegg for jernbearbeiding langs elven Ennepe. I 1746 fikk byen byrettigheter og ble oppbygget med bistand fra den prøyssiske stat. På 1800-tallet startet kullbryting og stålproduksjon i Ruhrområdet, og Hagen ble trukket inn i et vidtgående vekstområde. I revolusjonsåret 1848 ble Hagen knyttet til flere jernbaner, og ble et viktig knutepunkt østover for Ruhrområdet. På denne tiden gikk byen forbi Iserlohn som den ledende byen i dette området, og byen blomstret i keisertiden 1871-1914.
Tidlig på 1900-tallet trakk bankieren Karl Ernst Osthaus mange ledende, unge arkitekter og kunstnere til Hagen, deriblant Peter Behrens og Walter Gropius. I tysk arkitektur ble "Hagen-stilen" et bindeledd mellom jugendstil og modernisme (se: Bauhaus-skolen). I 1928 hadde Hagen med mer enn 100 000 innbyggere, ikke minst stimulert av grunnleggelsen av det store stålverket "Hasper Hütte". ved starten av andre verdenskrig i 1939 bodde mer enn 150.000 mennesker i Hagen, men under krigen ble byens sentrum nesten totalt utbombet. På 1970-tallet begynte en nedgang i tysk stålindustri som rammet Hagen hardt, og folketallet nådde sin topp i 1975, hvoretter det har gått tilbake.
Batteriprodusenten Varta og det finske papirkonsernet Stora Enso har anlegg i byen. det er en mindre flyplass 1 km nord for Hasper Talsperre. Avisene Westfalenpost og Westfëlische Rundschau utkommer i Hagen. Hagener Volkspark har en permanent astronomisk utstilling, og Byen har under oppføring et museum for maleren Emil Schumacher, som var fra Hagen.
Den tidligere gruven Hagen-Vorhalle er en av verdens rikeste funnsteder for fossiler, med inntil 320 millioner år gamle insekter. Det er funnet rester av 10.700 år gamle, moderne mennesker i en sidedal like utenfor Hagen.
Koichi Misawa
Koichi Misawa (født 8. juni 1974) er en japansk baseballspiller som deltok i De olympiske leker i 1996 i Atlanta.
Misawa vant en olympisk sølvmedalje i baseball i Sommer-OL 1996 i Atlanta. Han var med på det japanske baseballaget som kom på andreplass i baseballturneringen bak Cuba. Japan tapte finalen 9–13 til Cuba.
Le Cake-Walk infernal
Le Cake-Walk infernal er en fransk stumfilm fra 1903 regissert av Georges Méliès.
Molde Fotballklubb i 1979
Molde Fotballklubb spilte sesongen 1979 i 2. divisjon gruppe B. Sesongen endte med andreplass på tabellen og opprykk til øverste nivå etter overlegne 7–0 sammenlagt i kvalifiseringskamper mot Pors Grenland. De to største seirene i serien kom begge mot Tromsø, med 6–0-seieren på bortebane og 7–0 hjemme.
Strindheim–Molde
Molde toppet tabellen alene etter to serierunder, foran Nessegutten fra Levanger.
Molde–Aalesund
Målvakt Inge Bratteteig brakk beinet i kampen mot Aalesund.
Målscorere
C = Cupkamper (Norgesmesterskapet). S = Seriekamper. Listen er sortert etter antall seriemål.
Tracy Ann Route
Tracy Ann Route (født 23. februar 1985) er en mikronesisk svømmer.
Hun representerte Mikronesia under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i forsøksheatet på 50 meter fri.
De Havilland
De Havilland Aircraft Company Limited var en britisk flyprodusent grunnlagt sent i 1920 av Geoffrey de Havilland på Stag Lane Aerodrome i Edgware i utkanten av Nord-London. Virksomheten ble senere flyttet til Hatfield i Hertfordshire.
.510 Førland
.510 Førland (13×48 mm) er en norsk patron designet av Øyvind Førland. Den har vært utviklet over lang tid, og finnes i flere varianter. Patronen har svært mange likheter med .510 Whisper, en subsonisk belteløs flaskehalspatron utviklet av J. D. Jones og SSK Industries for jakt. Den er basert på hylsen til .416 Rigby (i likhet med .338 Lapua Magnum), og benytter en kule med 12.95 mm diameter, og har en totallengde på 85 mm. Den er designet for å skyte en 49 grams kule i 320 m/s, hvilket gir en utgangsenergi på 2500 joule og dermed oppfyller kravet til anslagsenergi på elgjakt.
De Havilland
Selskapet var kjent for sine innovasjoner, og de Havilland var ansvarlige for en rekke viktige luftfartøy, inkludert dobbeldekkeren Moth som revolusjonerte den generelle luftfarten i 1920-årene, Fox Moth som kom i 1930-årene, det lette bombeflyet fra andre verdenskrig, Mosquito, som var bygd av tre, og det første passasjerjetflyet Comet.
.510 Førland
Ved bruk av kuler med høy ballistisk koeffisient kan hastighetstapet på 500 m være i størrelsesordenen 30 m/s, og beholder dermed mye av energien på lengre avstander sammenlignet med patroner som .308 Winchester og .300 Winchester Magnum. I tester med Sako TRG-S har man oppnådd presisjon på 0.3 mrad på 600 meter.
De Havilland
Selskapet de Havilland ble en del av Hawker Siddeley-gruppen i 1960, men mistet sin egen identitet i 1963. I dag er det en del av det britiske luftfarts- og forsvarsselskapet BAE Systems plc.
.510 Førland
.510 Whisper må ikke forveksles med .500 Whisper, en annen flaskehalspatron utviklet av J. D. Jones, men som har en omtrent 10 mm lengre hylse med magnumbelte basert på .378 Weatherby Magnum.
De Havilland
Historie
I januar 1920 arbeidet Geoffrey de Havilland for Airco som teknisk direktør og sjefskonstruktør. BSA kjøpte 20. januar 1920 Airco fra George Holt Thomas visstnok etter at en av direktørene i BSA hadde gjort mangelfulle undersøkelser om selskapets finansielle situasjon. I løpet av noen dager oppdaget BSA hvilken tilstand Airco virkelig befant seg i, og la det ned. Tapene som fulgte var så store at BSA ikke kunne betale utbytte de neste fire årene.
Absolute Music 27
Absolute Music 27 er det 27. samlealbumet i den norske Absolute Music-serien og ble utgitt i 1999.
De Havilland
Historie
Ved hjelp av Thomas, skaffet de Havilland seg enkle lokaler på nærliggende Stag Lane Aerodrome og grunnla et aksjeselskap, De Havilland Aircraft Company Limited, registrert 26. september 1920. Ledelsen bestod av de Havilland, Arthur E. Turner og sjefsingeniør Charles Clement Walker. Egenkapitalen var £50,000.
Striganovia
Striganovia er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Det er kjent én art.
De Havilland
Historie
Den nødvendige kapitalen kom fra Geoffrey de Havilland (£3,000) og George Holt Thomas (£10,000), og flere andre som bidrom med £1,000. Med en ordre verdt £2,500 som opprinnelig var bestilt hos Airco i bakhånd, fikk de Havilland inn vennene Charles Clement Walker (aerodynamikk og stresstesting), Wilfred E. Nixon (sekretær), Francis E. N. St.Barbe (forretninger og salg) og Frank Hearle (verkstedleder). Hugh Burroughes gikk til Gloster Aircraft Company. Det nystartede selskapet hadde hellet med seg neste år, da de ble kontaktet av en mann som ønsket å få bygget set et nytt fly, Alan Samuel Butler. Han gjorde en stor investering i selskapet. Omsetningen første år var £32,782 og fortjenesten £2,387, og tidlig i 1922 kjøpte de Stag Lane aerodrome for £20,000. De klarte seg fram til 1925 da de Havillands egen konstruksjon, Moth (første flyvning 22. februar 1925) viste seg å være akkurat hva verdens luftfart ventet på. I 1928 ble de Havilland Aircraft Company Limited børsnotert.
Absolute Music 27
Kilder
Absolute Music 27
De Havilland
Historie
I starten konsentrerte de Havilland seg om en- og toseteres dobbeltdekkere, en videreføring av serien av DH-fly bygd av Airco, men tilpasset dem for bruk hos luftfartsselskaper, men så introduserte de en serie av mindre fly drevet av de Havilland's egen Gipsy-motor. Disse inkluderte Gipsy Moth og Tiger Moth. Disse flyene satte mange luftfartsrekorder, mange av disse ble satt med de Havilland selv bak spakene. Amy Johnson fløy solo fra England til Australia i en Gipsy Moth i 1930.
Moth-serien med fly fortsatte med den mer forfinede Hornet Moth, med innebygget kabin, og Moth Minor, som var en lavvinget enkeltdekker bygd av tre. Et av de Havillands varemerker var at navnet på flytypen var malt på skroget i en elegant skrifttype. Når det var streik på fabrikken, brukte dekoratørene den samme skrifttypen for å lage arbeidernes protestplakater.
DH 84 Dragon var det første flyet som ble innkjøpt av Aer Lingus i 1936; senere opererte de DH 86B Dragon Express og DH 89 Dragon Rapide. De Havilland fortsatte å bygge høy-ytelsesfly, inkludert to-motors racerflyet DH 88 Comet, hvorav et ble berømt som vinner av MacRobertson Air Race fra England til Australia i 1934.
Konstruksjonene med høye ytelser og bruken av tre i byggingen av flyene kulminerte med Mosquito, som var konstruert hovedsakelig av tre for å spare strategiske materialer som aluminium under andre verdenskrigr. Selskapet fulgte opp med jageren Hornet som hadde enda bedre ytelser, og som var et tidlig eksempel på bruken av teknikken med limte forbindelser mellom metall-tre og metall-metall..
Etter den andre verdenskrig fortsatte de Havilland med avanserte konstruksjoner både for militært og sivilt bruk, men flere store katastrofer førte etter hvert til firmaets undergang. Den eksprimentelle haleløse jetdrevne jageren de Havilland DH 108 Swallow styrtet i Themsenestuaret, og testpiloten, som var grunnleggerens sønn, Geoffrey de Havilland, Jr., ble drept. En stor ekstra flyfabrikk på Hawarden Airport ved Broughton i nærheten av Chester, som utfylte produksjonskapasiteten på Hatfield, ble kjøpt i 1948. De Havilland Comet, som var det etterlengtede første jetdrevne passasjerflyet, dobbelt så raskt som alternativene, og en britisk stolthet, ble satt i trafikk i 1952. Comet ble utsatt for tre store ulykker i løpet av bare to år. Like katastrofal var ulykken på Farnborough Airshow i 1952 da en prototype av DH.110 gikk i oppløsning i lufta og drepte flere publikummere.
Hawker Siddeley kjøpte De Havilland i 1960, men beholdt det som et separat selskap fram til 1963. Det året ble det til de Havilland Division i Hawker Siddeley Aviation og alle modeller i produksjon eller under utvikling endret betegnelse fra "DH' til "HS" (se Hawker Siddeley Trident og BAe 125). Det berømte merket "DH" og de Havilland-navnet lever dog videre, med flere hundre Moth av forskjellige modeller og et stort antall av mange av selskapets andre konstruksjoner som fremdeles flyr rundt i verden.
De Havilland vendte tilbake til langdistanseselskapene i 1962 med et tremotors passasjerfly, DH 121 Trident. Konstruksjonen ble dog gjort mindre for å passe behovene til et spesielt flyselskap—British European Airways. Andre flyselskaper fant det ikke attraktivt og vendte seg i stedet til den konkurrerende tremotors maskinen: Boeing 727 som var omtrent på samme størrelse som den opprinnelig planlagte DH 121. de Havilland bygde kun 117 Trident, mens Boeing etter hvert solgte over 1800 727.
De Havilland var også med og utviklet langdistanseraketter, med Blue Streak, som brukte flytende brennstoff. Den ble ikke tatt i bruk militært, men ble første trinn i raketten Europa, som skulle brukes til oppskytning av romfartøyer. I tester hadde Blue Streak bra ytelser—men de neste trinnene, som var bygd i Frankrik og Tyskland feilet gjentatte ganger. I 1973, ble Europa-programmet kansellert, og med det også Blue Streak. Den siste endte opp hos en bonde som brukte brennstofftankene til kyllinghus.
de Havilland Canada
de Havilland Canada Aircraft of Canada Ltd. ble dannet i 1928 for å bygge Moth-fly til pilotutdanning for kanadiske flyvere og fortsatte etter krigen med å bygge sine egne konstruksjoner egnet for det tøffe kanadiske klimaet. Flyene DHC-2 til DHC-7 var alle av STOL-type. DHC var en periode et statseid selskap, deretter en avdeling i Boeing, så tilbake som et statlig selskap. de Havilland (Canada) ble til slutt til en del av Bombardier-gruppen av selskaper og Dash 8 er fortsatt i produksjon, hvor det blir lagt spesiell vekt på det lave lydnivået sammenlignet med andre fly av tilsvarene størrelse. I mai 2005 solgte Bombardier rettighetene til de utgåtte flymodellene (DHC-1 til DHC-7) til Viking Air Ltd. i Sidney i British Columbia.
de Havilland Australia
Det første oversjøiske datterselskapet i Australia ble dannet i mars 1927 som '''de Havilland Aircraft Pty. Ltd'''. Selskapet flyttet fra Melbourne til Sydney i 1930 hvor det fungerte som en agent for morselskapet, med montering, reparasjoner og reservedelslager for selskapets populære sports- og passasjerfly. Konstruksjon og full produksjon av fly hos de Havilland Australia (DHA) begynte ikke før andre verdenskrig, da selskapet begynte å produsere DH 82 Tiger Moth som basis skolefly i Bankstown i New South Wales.
Under andre verdenskrig, konstruerte DHA et lite militært glidefly for transport av personell, som var tenkt brukt dersom Australia ble invadert av Japan. DH-G1 kom i 1942 og brukte fremre del av flykroppen fra DH 84 Dragon, siden 87 av disse var i produksjon på samme fabrikk som øvingsfly for navigatører. De to som ble bygd fungerte som prototyper for den endelige modellen DH-G2 som ble produsert året etter, men behovet var ikke lenger til stede og bare seks DH-G2 ble bygd. Selskapet begynte også å produsere Mosquito, hvor de første ble levert til RAAF i 1944. Totalt 212 Mosquitoer ble bygd på Bankstown mellom 1943 og 1948. Noen av disse var i tjeneste hos RAAF fram til 1953.
Lisensproduksjon av de Havilland Vampire startet i 1948, hvor den første av 190 som ble bygd fløy i 1949.
En annen konstruksjon fra DHA, de Havilland DHA-3 Drover, ble produsert mellom 1948 og 1953. Kun 20 ble bygd, hovedsakelig til Royal Flying Doctor Service (RFDS), Trans Australia Airlines og Qantas. DHA-3 Drover var et tre-motors lett transportfly utviklet fra DH 104 Dove, som kunne frakte 6-8 passasjerer. Det ble konstruert som en erstatning for DH 84 Dragon, som var vanlig i Australia på grunn av krigsproduksjonen hos DHA. Motoren som ble valgt til den nye konstruksjonen var de Havilland Gipsy Major Mk-10 4s. Flere Drovere ble senere ombygd med den kraftigere Lycoming O-360 boksermotoren for å bedre ytelsen.
I 1959 ble det opprettet en avdeling for båtbygging kalt de Havilland Marine ved fabrikken i Bankstown.
de Havilland Australia eies nå av Boeing Australia og er kjent som Hawker de Havilland Aerospace. 6. februar 2009, annonserte Boeing at Hawker de Havilland endrer navn til Boeing Aerostructures Australia.
de Havilland New Zealand
For å møte etterspørselen etter Tiger Moth skolefly fra Royal New Zealand Air Force og eventuelt for RAF-opplæring som skulle gjøres på New Zealand, ble de Havilland (New Zealand) Company Ltd etablert i mars 1939, og arbeidene med New Zealands første flyfabrikk i Rongotai startet. Etter andre verdenskrig drev selskapet med diverse vedlikeholdsarbeider til det ble overtatt av Hawker Siddeley International NZ Ltd i 1964. Stedet hvor fabrikken lå er nå en del av Wellington internasjonale lufthavn.
de Havilland Engines
I tillegg til å være en framgangsrik flyprodusent, var de Havilland også en viktig produsent av flymotorer. Dette var ikke helt vanlig, oftest ble motorer konstruert og bygd av spesialiserte selskaper, men i Storbritannia hadde også Bristol Aeroplane Company en omfattende produksjon av motorer og Armstrong Whitworth Aircraft var en del av Armstrong Siddeley «Gipsy»-motoren og senere konstruksjoner som Gipsy Major var vellykkede og populære motorer som ble brukt i nesten alle av de Havillands lette modeller og flere andre fly fra andre produsenter. Gipsy-motorene var relativt uvanlige i 1930- og 40-årene siden de var rekkemotorer, i en tid da stjernemotorer eller boksermotorer var mer populære. Selskapet var også en konkurrent til Rolls-Royce og Metrovick i de første årene av jetmotorens utvikling. Ved å bruke Frank Halfords kompetanse, og senere kjøpe ut selskapet hans, produserte de de Havilland Goblin og de Havilland Ghost-motorene for sine første jetjagere og deretter for Comet.
Flora MacDonald
Flora MacDonald (født 1722, død 5. mars 1790) var en skotsk heltinne tilknyttet jakobittbevegelsen og berømt for å gitt hjelp til prins Charles Edward Stuart, også kjent som «Bonnie Prince Charles».
Bakgrunn
Flora ble født i Milton, rundt 8 km sør for Howmore (Thobha Mór) på øya South Uist, en av de mest fjerntliggende øyene på Ytre Hebridene i Skottland. Hun var datter av Ranald MacDonald og hans hustru Marion, datter av Angus MacDonald. En minnesstein står på det sted hun hadde sin første barndom.
Hennes far døde da hun var et barn, og hennes mor ble bortført og tvangsgiftet til Hugh MacDonald av Armadale på øya Skye. Ekteskapet skal likevel ha vært lykkelig. Flora vokste opp under omsorgen til overhodet til hennes klan, MacDonald av Clanranald på Skye, og ble senere utdannet i Edinburgh.
Prinsens redningskvinne
I juni 1746 levde hun i Benbecula på Ytre Hebridene, men var på besøkt til sin bror på South Uist da Charles Edward Stuart tok tilfluktssted der etter nederlaget i slaget ved Culloden. Engelskmennene hadde satt en pris på 30 000 pund på prinsens hode. En utrolig sum i de dager. Prinsens følge, kaptein O’Neill, søkte hennes hjelp. Øya var holdt av de hannoveriske myndighetene ved den lokale militsen, men MacDonaldene hadde hemmelig sympati for jakobittenes sak. Etter noe nøling besluttet Flora å hjelpe.
De seilte fra Benbecula den 27. juni til Skye og de kom inn i ruskete vær på seilturen over. De forsøkte først å gå i land i Waternish, men det ble skutt mot den lille båten og de seilte videre og gikk i land et annet sted. Ryktene fortalte at general Campbell hadde landet på øya for spore opp prinsen. De skjulte seg om natten i hytte og reiste deretter videre de neste dagene, over land mot Portree på Skye. Ved en anledning måtte de omgå en tropp med engelske ‘rødejakker’.
Arrestert
Båtmannskapets prat brakte mistanken over på Flora MacDonald og hun ble arrestert og ble holdt fanget på festningen Dunstaffnage Castle en tid før hun ble brakt videre helt til London. Etter et kort fangenskap i Tower of London fikk hun lov til å leve utenfor murene bevoktet av fengselsvakt. Da loven om skadeserstatning (Act of Indemnity) ble utstedt i 1747 ble hun løslatt i juli samme år under generelt amnesti.
Livet senere
Flora hadde i 1773 møtt den engelske skribenten Dr. Samuel Johnson på hans tur i Skottland sammen med James Boswell. Johnson kjente til henne og var interessert i møte henne. Han beskrev henne som «en kvinne med myke egenskaper, mild fremtreden, og et elegant nærvær» og la til at «hennes navn vil bli nevnt i historien, og om mot og lojalitet fortsatt er en dyd, også nevnt med ære.»
Etter at Flora og hennes ektemann kom tilbake til Skottland bosatte de seg på Skye. Hun og ektemannen fikk syv barn, to av dem døtre, og alle sønnene gikk alle inn i den engelske hæren eller marinen. Flora MacDonald døde i Kingsburgh på øya Skye i 1790, 72 år gammel. Hun døde i den samme sengen som Bonnie Prince Charlie hadde sovet i. Og for den saks skyld, også Dr. Johnson. Flere tusener av øyboerne, kanskje så mange som 3000, fulgte henne til graven på gravstedet Kilmuir, rundt 32 km fra Portree. Det er også blitt sagt at 300 tønner med whisky ble drukket.
Det er en statue av henne i Inverness i Skottland. Hun var dessuten inspiratoren for en Alexander McQueen-moteforestilling som ble holdt i mars 2005. Det eksisterer et Flora MacDonald Academy i Red Springs i North Carolina, og hennes heroiske handling har blitt berømmet i skotske sanger og danser.
Hundebjørner
Fylogeni
Fylogenien under viser grupens nærmeste slektninger og er i henhold til Wesley-Hunt og Flynn (2005)-
Aftenpostens gullmedalje
Aftenpostens gullmedalje er en av de høyeste utmerkelser som blir utdelt innen norsk idrett. Gullmedaljen ble innstiftet i 1933 av Idrettsbladet. Året etter, i 1934, ble den overtatt av Morgenbladet, og fikk navnet Morgenbladets gullmedalje. Fra 1993 til 1996 het prisen Stiftelsen Morgenbladets gullmedalje. Fra 1997 tok Aftenposten over prisutdelingen, og prisen ble hetende Aftenpostens gullmedalje.
Historikk
Langrennsløperen Sigurd Vestad ble den første mottaker av utmerkelsen i 1933 etter sin overlegne seier på femmila i Holmenkollen det året. Alpinisten Inger Bjørnbakken ble i 1958 den første kvinnelige mottaker av medaljen. Hun fikk den etter sitt gull i slalåm under VM i alpint.
Ved ti tilfeller har ikke juryen klart å skille mellom de beste og tildelt medaljen til to prestasjoner. Første gang, i 1947, var det prestasjonene til Leif Hveem og Hans Aasnes som ikke kunne skilles. Siden har prisen blitt tildelt to prestasjoner i 1955, 1957, 1965, 1987, 1989, 1992, 1993, 1994, og 1997. Fire ganger er prisen tildelt prestasjoner utført av lag, eller par. Dobbeltsculleren bestående av brødrene Alf og Frank Hansen vant i 1975. VM-tittelen til K2 til Einar Rasmussen og Olaf Søyland på K2 vant i 1979. Danserne Tone Nyhagen og Knut Sæborg vant i 1987, og i 1989 vant Rolf Thorsen og Lars Bjønness etter VM dobbeltsculler.
I 2012 ble medaljen for første gang tildelt en paralympisk utøver, da Sarah Louise Rung fikk den etter sitt gull på 200 meter fri under Paralympiske sommerleker 2012.
Richard Portnow
Richard Portnow (født 26. januar 1947 i Brooklyn i New York) er en amerikansk skuespiller, best kjent for rollen som Arvis i filmen Perfect Stranger. Richard har også spilt rollen som Marty Klien i TV-serien Hannah Montana.
Aftenpostens gullmedalje
Historikk
De største idrettene etter antall vinnere er friidrett (16), langrenn (13) og skøyteløp (10). Blant klubber er Hamar IL mestvinnende med hele fem tildelinger. Tre utøvere fra Bærums Skiklubb har vunnet medaljen, mens ytterligere åtte klubber har to utøvere med medaljen.
Øyvind Torseter
Øyvind Torseter (født 2. oktober 1972) er en norsk billedkunstner, illustratør, tegneserieskaper og forfatter.
Han har illustratørutdannelse fra Merkantilt Institutt i Oslo (1991–1992), Skolen for Grafisk Design i Oslo (1992–1994) og Kent Institute of Art and Design i Maidstone (1995–1998). Han har illustrert flere bildebøker, blant annet den prisbelønte Klikk fra (2004) med egen tekst.
Torseter arbeider både med tradisjonelle og digitale bildeteknikker, særlig med vekt på tegning. Han eksperimenterer også med grafiske effekter og tredimensjonale papirklipp. Tegningene i bøkene kan både være illustrasjoner til en handlingsorientert tekst, men også lek og eksperimenter med fri tegnekunst som inneholder detaljer og historier med stort tolkningsrom. Torseter anses av mange som en av Norges fremste unge billedbokkunstnere og tegnere.
Rode Margrete Hegstad
Rode Margrete Hegstad er en norsk organisasjonsperson som var styreleder i Landsrådet for Norges barne- og ungdomsorganisasjoner (LNU) fra 2017 til 2020. LNU organiserer 96 barne- og ungdomsorganisasjoner med til sammen over 400.000 medlemskap. Hegstad ble styreleder i juni 2017, og ble valgt inn i LNUs styre for første gang i 2014. Hun var nestleder i organisasjonen fra juni 2016 til juni 2017.
Christal Clashing
Christal Clashing (født 8. september 1989) er en antiguansk svømmer.
Rode Margrete Hegstad
Hun er valgt inn i LNUs styre på vegne av Frikirkens barn og unge. I 2013 var Hegstad ungdomsdelegat på menneskerettigheter og ungdomsmedvirkning i FN, og representerte norske barn og unge i FN.
Hun satt som representant for Kristelig Folkeparti i bystyret i Sandefjord fra 2011–2015. Hegstad satt i KrFUs sentralstyre fra 2012–2013.
Christal Clashing
Hun representerte Antigua og Barbuda under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i forsøksheatet på 50 meter fri.
Odilon Baltazar Hannibal Hanneborg
Odilon Baltazar Hannibal Hanneborg (født 13. august 1861, død 24. november 1919) var en norsk oppfinner og gårdeier. Han kom fra Haugrim (Hoggrom) i Aurskog-Høland og var mannen bak den selvgående grøftemaskinen, ideen om solcellepanel og belter. Av disse oppfinnelsene er han mest kjent for sin grøftemaskin som bestod av to selvgående vogner. Den første gravde rennen, mens den andre la ned trerør og fylte igjen. Disse maskinene hadde belter som han hadde utviklet selv, men dessverre aldri tok patent på. Dermed ble ideen stjålet og tatt patent på av andre.
Hanneborg var på Verdensutstillingen i Paris i 1905 med sin grøftemaskin.
Lilja
Lilja er et dikt på norrønt/islandsk på 1300-tallet, tilskrevet den islandske munken Eysteinn Ásgrímsson (Øystein Åsgrimsson; død 1361). Diktet er skrevet i versemålet hrynhent, som ligner på dróttkvætt, og har 100 strofer. Formen med 100 strofer var brukt i flere europeiske dikt rettet til jomfru Maria, og de 100 strofene tilsvarte de 100 bokstavene i bønnen Ave Maria. Liljen var et vanlig symbol for jomfru Marias renhet. Diktet har blitt beskrevet som «den strengest bygde dråpa som er overlevert frå norrøn tid», med sine symmetrisk plasserte stev-omkvede.
Selv om diktet i sitt versemål legges seg tett opp til den gamle norrøne diktningen, er det i sitt innhold et uttrykk for den nye tid: kristentroen, Maria-tilbedelsen og det kristne verdensbildet. Diktet skildrer den kristne kosmologien, fra skapelse, via frelse og frem til dommens dag, med vekt på å skildre en dramatisk kamp mellom Gud og Lucifer om menneskets sjel. «Liljaskalden tek utgangspunkt i eit religiøst verdsbilete; han teiknar opp det store verdsdramaet frå byrjing til slutt, og i denne samanhengen plasserer han seg sjølv, i forbøn for sjela si.» Syndsbekjennelsene i diktet følger middelalderens forståelse av de sju dødssyndene.
Innholdet er fra strofe 1 «Indledningsbøn»; fra strofe 6 «Englefaldet»; fra strofe 10 «Skabelsen og syndefaldet»; fra strofe 22 «Bebudelsen. Kristi fødsel»; fra strofe 39 «Kristi fristelse»; fra strofe 46 «Kristi lidelse og død» (altså diktets midtpunkt); fra strofe 61 «Kristus i helvede»; fra strofe 67 «Oppstandelsen. Dommen»; fra strofe 75 «Bøn. Lovprisning».
Olav Heggstad
Olav Heggstad (født 5. mars 1877 i Namsos, død 2. mai 1954 i Trondheim) var en norsk bygningsingeniør og professor ved Norges tekniske høgskole (NTH).
Han var ansatt som ingeniør i Kanalvesenet (forløper til Norges vassdrags- og energidirektorat) 1897–1902, og var deretter ingeniør ved Sam Eydes ingeniørkontor i Kristiania. Han arbeidet som konsulent ved forskjellige kraftutbyggingstiltak, blant annet fra 1903 som leder for reguleringen av Møsvatn i forbindelse med utbyggingen på Vemork kraftstasjon. Fra 1912 var han professor i vassbygging ved NTH, og dessuten rektor 1929–1932 og 1942–1945. Han gikk av som rektor samme dag som krigen var over.
L’Auberge du bon repos
L'Auberge du bon repos er en fransk stumfilm fra 1903 regissert av Georges Méliès.
Olav Heggstad
Tidlig karriere
Han var sønn av professor Marius Hægstad og Pernille, født Midgard. Han utdannet seg ved ingeniørlinjen ved Trondhjems Tekniske Læreanstalt og tok eksamen i 1896. Etter et par års ansettelse ved Kanalvesenet og ved Holmenkollbanen, studerte han videre ved Technische Hochschule Dresden 1899–1900 for å videreutdanne seg innen vannkraftutbygging og elektroteknikk. Etter mer praktisk erfaring ved Siemens & Halske i Tyskland, reiste han tilbake til Norge for å delta i utbyggingen av Kykkelsrud kraftverk. Senere ble han ansatt i Norsk Hydro i den første fase av utbyggingen av kraftstasjonene som skulle skaffe elektrisk kraft til Norsk Hydros fabrikkanlegg på Rjukan.
Heggstad ble i en alder av 30 år leder for bygging av dammer og tunneler i forbindelse med Vemork kraftstasjon. Senere fikk han tilsvarende lederansvar for bygging av Såheim kraftstasjon, også den på Rjukan. Heggstad var en av flere unge ingeniører som Sam Eyde benyttet seg av ved oppbyggingen av Norsk Hydro. Disse prosjektene var nybrottsarbeid, og ved oppstarten var Vemork verdens største kraftstasjon.
Praktisk rettet professor
Størsteparten av sitt liv var Heggstad professor i faget vassbygging ved NTH, og utdannet sivilingeniørene som i mellom- og etterkrigstiden bygget opp landets kraftforsyning. Han hørte således til den første generasjon professorer ved oppstarten av Norges tekniske høgskole i 1910. Sammen med professor Gudmund Sundby fra maskinavdelingen og fagpersoner fra elektroteknisk avdeling, dannet disse kjernen av kompetanse innenfor vannkraft og elektrisk kraftforsyning i Norge på begynnelsen av 1900-tallet. Han var initiativtaker for opprettelsen av vannkraftlaboratoriet på NTH, der det fremdeles drives forskning på vannkraftturbiner. Heggstad var et organisatorisk talent og ble utnevnt til rektor ved NTH fra 1929 til 1932 og senere fra 1942–1945.
Heggstad var en utpreget praktisk rettet professor, med omfattende industrierfaring fra tidligere. Også som ansatt ved NTH fortsatte han denne virksomheten med et eget konsulentfirma. Flere andre professorer hadde slike omfattende engasjementer og en student ved NTH uttalte: «I min tid som student rekte professorene land og strand rundt på private entepriser til skade for høiskolen og studentene.»
Utover på slutten av 1920-årene og utover i 1930-årene var det vanskelige økonomiske tider, i ettertiden kjent som den store depresjonen, og ved innsettelsen som rektor forutsatte Heggstad at «vanskelighetene vil komme til å vedvare ennu i mange år». Han mente derfor at NTH måtte drive aktiv innen praktisk rettet forskning og utvikling til nytte for landets industri, og sa videre at Norge må hevde seg «i den økonomiske krig som nu føres landene imellom over hele verden».
Elektrisitetsforsyningskommisjonen av 1919
Olav Heggstad ble i 1919 engasjert av stortinget for å være med i den såkalte Elektrisitetsforsyningskommisjonen som skulle lage en landsplan for kraftforsyningen. Kommisjonen skulle utrede, lage planer og foreslå lover for kraftforsyning. Elektrisitetsforsyning hadde på denne tiden flere begrensninger, både teknisk og organisatoriske, som kommisjonen skulle komme med løsninger for. Heggstad var den ledende fagpersonen som fikk teknisk ansvar for landsplanen. Han hadde laget et svært romslig budsjett for landsplanen, og ville blant annet engasjere 44 ingeniører for å hjelpe seg. Kommisjonen mente de ville trenge 500 000 kroner til den første terminen, mens Stortingets opprinnelige bevilgning var på 50 000 kroner. Dette store ambisjonsnivået ble ikke forstått av alle, men Stortinget bevilget til slutt enstemmig det ønskede beløpet. Det ble sett på muligheter både for samkjøring av kraftverker og elektrisitetseksport til Danmark.
Krigsårene
Professor Fredrik Vogt var rektor ved NTH ved starten av andre verdenskrig. Han gikk av i protest høsten 1941 på grunn av at departementet ville ha innflytelse på hvem som ble opptatt som studenter. Departementet ga fortrinnsrett til søkere som hadde tjenestegjort ved Regiment Nordland, Den norske legion eller Germanske-SS Norge. Viserektor Sundby fungerte som rektor fra september 1941, inntil Heggstad ble oppnevnt av undervisningsminister i Quislings regjering Ragnar Skancke i begynnelsen av 1942. Etter at Heggstad ble rektor, ble Sundby leder av det illegale professorrådet.
Fordi mange ansatte nektet å medvirke til nyordningen måtte Heggstad nærmest alene lede administrasjonen av NTH. Etter okkupasjonsmaktens førerprinsipper fikk han full myndighet. Et mindretall av professorene ved NTH gikk inn for at høyskolen skulle bøye av med henvisning til at «efter Høiskolelovens § 12 pålegger det rektor å dra omsorg for at høiere myndigheters beslutninger blir utført». De øvrige professorene gikk under jorden, og et hemmelig professorråd holdt fra høsten 1943 kontakt med hjemmefrontens ledelse. Disse ledet paroler for blokkering av ledige stillinger ved NTH og deltok i studentenes boikott av undervisningen fra høsten 1944. Høyskolen ble etter dette så godt som øde. Heggstad samarbeidet først og fremst på den administrative siden under krigen. Han trakk seg øyeblikkelig tilbake etter krigens slutt. En kilde sier at han fikk avskjed i nåde den 1. september 1945, en annen kilde sier at han tvert om fikk avskjed i unåde.
I en bok om NTHs rolle under krigen sies det om Heggstad: «I ettertid synes det klart at han ikke hadde sympati for tyskerne og nazismen. Men han ble en viljeløs kasteball i sterkere personers hender, i særlig grad Skanckes. På det lokale plan blandet den aggressive NS fylkesfører Henrik Rogstad seg også inn i forholdene på NTH, flere ganger i strid med selveste Skancke.» Heggstad var ikke medlem av NS, og han ble heller ikke straffet etter krigen. Han var en eldre og svekket mann som for det meste lot nazistene bestemme. I 1944 henvendte han seg til Skancke for å meddele at han var sliten og ønsket å fratre sin stilling. Imidlertid fikk han ikke noe svar på dette ønsket. Den 8. mai 1945 fikk han en telefonhenvendelse fra Sundby, som befalte Heggstad om straks å forlate rektorkontoret, noe Heggstad også gjorde. Sundby tok deretter straks over som rektor.
På Frøystul i Tinn kommune, ikke langt fra Rjukan, ble det ført opp et stort tømmerhus som ble kalt Heggstadvillaen etter Heggstad. Han bodde der mens han ledet arbeidet med den andre Møsvannsdammen i 1907.
Professoratet i vassbygging som ble ledig da Heggstad sluttet, stod ledig i tolv år før det ble ansatt en ny professor. Heggstads sønn, Ragnar Heggstad, (1937–) ble professor i vassbygging ved NTH, en stilling han hadde i årene 1961–85.
Bibliografi
Publiserte artikler og bøker:
Number Seven Deli
Number Seven Deli er en norsk popgruppe som ble startet i 1997 av Rune Berg, Johnny Hide, Simen Mæhlum og Per Amund Solberg. Samarbeidet startet allerede da medlemmene gikk sammen på Rønningen Folkehøgskole i 1995/96, og i 1998 ble også Asbjørn Ribe medlem i bandet.
De hadde sin første konsert på Paragrafen i Oslo påsken 1997, og spilte en periode en helg i måneden på Streetwalker pub noen kvartaler unna. I 1999 vant de en konkurranse i programmet Urørt på NRK P3, og fikk spille inn debutsingelen «In The Wrong Arms» hos Kai Ø. Andersen i Athletic Studio i Halden. Samarbeidet med den erfarne teknikeren og produsenten fortsatte i flere år fremover.
Gitarist Rune Berg begynte på Liverpool Institute for Performing Arts etter året på Rønningen Folkehøgskole, og pendlet til Oslo hver gang bandet skulle øve eller spille konsert. Flere av sangene på debutplata ble skrevet i Liverpool, og bandets navn er hentet fra den lokale delikatessebutikken i nærområdet til LIPA. Sommeren 1999 flyttet Rune tilbake til Oslo, og bandet spilte på Øya-festivalen samme år og Quart-festivalen i Kristiansand året etter. Number Seven Deli ble nominert til «Årets live-act» av Natt&Dag i 2001. I 2002 fikk de kontrakt med BMG, og utgav EP-en I Used To Be Scared. Singelen «In The Wrong Arms» ble en stor hit sommeren 2002, og oppnådde to førsteplasser på Norsktoppen.
Debutalbumet Falkner Street kom i 2003 til gode kritikker,  og ble nominert til Spellemannprisen i kategorien «Beste Popgruppe». Samme året sluttet keyboardist Asbjørn Ribe, og bandet fortsatte arbeidet på sitt neste studioalbum som kvartett.
Innspillingen til albumet Seconds ble påbegynt i Athletic Studio i 2004, før den fortsatte videre på Giske i studioet The Margarets drev sammen med tekniker Eyvinn Magnus Solberg. Seconds ble utgitt på The Margarets sitt plateselskap Breakwater Records i 2006, og også dette albumet ble meget godt mottatt hos publikum og presse. I forbindelse med denne utgivelsen sluttet trommeslager Simen Mæhlum, og bandet samarbeidet videre med trommeslager Klaus Blomvik på turneen videre.
Gitarist og produsent Rune Berg bygget etter hvert opp studioet Lydbroderiet i Kolbotn, hvor bandets tredje album ble innspilt og mikset. Originaltrommis Simen Mæhlum ble gjenforent med bandet i løpet av arbeidet med platen, og sammen med Asbjørn Ribe startet Number Seven Deli plateselskapet SkiPop Records.
9. mars 2012 kom "Toxteth", bandets tredje og siste studioalbum på SkiPop Records. Singelen «No More Crushes» ble mye spilt på radio, blant annet på NRK P1.
Jan Bednarek
Jan Kacper Bednarek (født 12. april 1996) er en polsk fotballspiller som spiller for den engelske klubben.
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Den 28. juni 2018 scoret han sitt første landslagsmål for mot.
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Cryphia algae
Cryphia algae er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er hittil ikke registrert i Norge, men er funnet i våre naboland. Larvene lever på lav.
Utseende
Et lite til middelsstort (vingespenn 22 – 30 mm) nattfly. Forvingene er grønnaktig gråspraglete, noen ganger med gule eller hvite flekker. Bakvingene er grå.
Levevis
Denne arten har larver som lever på lav som vokser på trær. Den er kjent for å foreta lange vandringer. Den har faste bestander i Sør-Europa, men kan fly inn til det meste av Europa. I Nord-Europa forekommer den helst i august.
Fongafale
Fongafale er den største holmen på atollen Funafuti, som er stillehavsnasjonen Tuvalus hovedstad. Fongafale blir derfor også av og til referert som landets hovedstad. Det er fire landsbyer på holmen som i realiteten utgjør ett urbant område. De hadde til sammen et innbyggertall på 3 136 i 2002. Landets administrasjonssentrum ligger i Vaiaku.
Fongafale befinner seg nordøst på Funafuti. Den er lang og smal, 12 kilometer lang, og mellom 10 og 400 meter brei. Rullebanen til Funafuti internasjonale lufthavn går fra nordøst til sørvest på Fongafales breieste del. På Fongafale ligger også halvøya Tengako.
Landsbyer
Følgende fire landsbyer befinner seg på Fongafele (med innbyggertall fra 2002 i parentes):
Jack et Jim
Jack et Jim er en fransk stumfilm fra 1903 regissert av Georges Méliès.
Havgjedder
Havgjedder er en familie av makrellfisker.
De har en kroppsform som varierer fra torpedoformet med rundt kroppstverrsnitt til avlang og sterkt sammentrykt fra sidene. Hodet er spisst og har en stor, underbitt munn. Tennene er spisse og kraftige. Ryggfinnene er lange og sitter tett. Bukfinnene er ofte sterkt redusert.
Havgjeddene er utbredt i alle verdenshav i subtropiske og tropiske områder. De lever pelagisk på dypt vann.
I norske farvann er én art, havgjedde (Nesiarchus nasutus), funnet som tilfeldig gjest.
Star-Lord
Star-Lord (Peter Jason Quill) er en fiktiv karakter i Marvel-universet, skapt av Steve Englehart og publisert av Marvel Comics. Star-Lord ble først introdusert i Marvel Preview #4 (1976).
1976 til 1997
Star-Lords eventyr skildres i ni tegneserie-nummer spredt over flere år av utgivelse og med tre forskjellige forfatter:
Star-Lord heter egentlig Peter Jason Quill og er født i USA, hans mor Meredith og han selv kommer i kontakt med utenomjordiske som lander på jorden. I det første nummeret beskrives hans oppdragelse og drivkrefter og det slutter med reisen hans ut i verdensrommet og hvordan han blir utpekt for å være Star-Lord av et romvesen kalt Master of the Sun. Med denne utnevningen følger superheltevner og unike utstyr. Han får evnen å kommunisere på alle språk og å forstå alle maskiner, han får et pistol-formet våpen som kan skape de fire elementene ild, vann, luft og jord.
Etter det første nummeret utveksles forfatteren, og historiene er episodiske og kan leses selvstendig. Det forekommer dermed oppsummeringer som igjen forklarer opphavet til Star-Lord. Fra det andre nummeret har Star-Lord en konstant følgesvenn, nemlig skipet hans, Ship. I det syvende nummeret, Marvel Spotlight #6 «The Saga Begins», gjenfortelles Star-Lords historie, med noen små endringer.
Serien returnerer i 1996, da Timothy Zahn gir en sammenhengende historie om Star-Lord i en egen serie på tre numre. I denne serien finner en mann Star-Lords krasjlande skip Ship på planeten Bovric. Star-Lord selv har ikke blitt hørt om på tolv år. Mannen som heter Sinjin Quarrel er en noe mislykket telepat, men kan kommunisere med det forvirrede skipet som har blitt rammet av minnetap. De blir venner og Sinjin gir skipet navnet Aurora. Med det unike utstyret, drakten, hjelmen og pistolen, trernes han opp av Aurora til å ta rollen som superhelten Star-Lord.
2004 til 2013
Star-Lord dykker igjen opp i 2004, denne gang som en bifigur i serien Thanos #8 til #12. Star-Lord er fra og med dette med i Marvels fiktive verden. Star-Lord er noe annerledes i denne serien, en del av bakgrunnshistorien er lik, men det finnes ingen direkte kobling til de tidligere publiserte eventyrene. Star-Lord blir medlem av gruppen «Guardians of the Galaxy».
2014 til 2018
I august 2014 ble filmen Guardians of the Galaxy utgitt, Chris Pratt som Star-Lord.