cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atessa
Kommunen består av følgende frazioni: Aia Santa Maria, Boragna Fontanelle, Boragna San Paolo, Campanelle, Capragrassa, Carapelle, Carriera, Casale, Castellano, Castelluccio, Ceripollo, Colle Comune, Colle d'Aglio, Colle delle Pietre, Colle Flocco, Colle Grilli, Colle Martinelli, Colle Palumbo, Colle Quarti, Colle Rotondo, Colle San Giovanni, Colle Sant'Angelo, Colle Santinella, Colle Santissimo, Cona, Coste Iadonato, Croce Pili, Fazzoli, Fontegrugnale, Fontesquatino, Forca di Iezzi, Forca di Lupo, Fornelli, Giarrocco, Ianico, Lentisce, Mandorle, Mandrioli, Masciavò, Masseria Grande, Molinello, Montecalvo, Montemarcone, Monte Pallano, Monte San Silvestro, Osento, Passo del Vasto, Passo Pincera, Piana Ciccarelli, Piana dei Monaci, Piana dell'Edera, Piana Fallascosa, Piana La Fara, Piana Matteo, Piana Osento, Piana Sant'Antonio, Piana Vacante, Pianello, Piazzano, Pietrascritta, Pili, Querceto, Quercianera, Rigatella, Riguardata Scalella, Rocconi, Saletti, San Giacomo, San Luca, San Marco, Sant'Amico, San Tommaso, Satrino, Sciola, Scorciagallo, Siberia, Solagna Longa, Solagna Rigatella, Sterpari, Vallaspra og Varvaringi.
Rauni Magga Lukkari
Rauni Magga Lukkari (født 30. september 1943 i Utsjok i Finland) er en samisk forfatter. Hun flyttet til Tana i Finnmark, men er nå bosatt i Tromsø hvor hun driver et eget bokforlag – Gollegiella – som gir ut lydbøker på samisk og en del tospåklige bøker.
Hun regnes som en av de mest kjente samiske lyrikerne utenom Nils-Aslak Valkeapää. Hennes debutbok, Jienat vulget (Isen går), kom ut i 1980. Allerede fra denne boka er kvinneperspektivet i hennes diktning tydelig. Vi kan følge den sviktede kvinnen i Báze dearvan, Biehtár (1981) og i Mu gonagasa gollebiktasat/Min konges gylne klær (1991) treffer vi den stolte og frie kvinnen. 1987 ble hun nominert som samisk kandidat til Nordisk råds litteraturpris for Mørk dagbok (1987). I 1995 kom boka Cálbmemihttu (Øyemål) ut. Klær er temaet i denne parallellutgaven på samisk og finsk. Den står som utstillingstekst til en samisk kofteutstilling ved länsmuseet i Rovaniemi i Finland.
I 1996 vant hun førsteprisen i det samiske forlaget Davvi Girjis litteraturkonkurranse for beste samiskspåklige originalmanus med diktsamlingen Árbeeadni. Hun er også kjent som prologforfatter med verkene Ávvudivttat (2006), som også er gitt ut som lydbok med musikk av Niko Valkeapää og Georg Buljo, og monologen En lykkens mann (2007), hvor Rauni Magga Lukkari debuterer som teaterforfatter. Stykket ble plukket ut til Norsk dramatikkfestival 2007, og er dramatisert ved Nationalteatret med Nils Ole Oftebro i hovedrollen som den kuede nordsamen hundset av sin mor. Stykket skildrer sorgmuntert en barsk oppvekst i Tanadalen. I april 2008 lanserte Lukkari Hilsen til som er diktsamlinga Ávvodivttat som samisk lydbok med norsk tekst. Diktene er gjendiktet av Laila Stien og utgitt med støtte fra Leser søker bok.
Lapulapu
Lapulapu eller Lapu-Lapu (ca. 1491–1542) betraktes som Filippinenes første nasjonale helt. Første gang han nevnes i en kilde heter det Çilapulapu,, men det kan va vært med innledningen som nå gjerne brukes forut for personnavn eller titler, si, og kan meget vel ha vært benyttet før en datus navn.
Biografi
Han var høvding (datu) på øya Mactan utenfor Cebu i Visayas-regionen, og lå i fiendskap med Rajah Humabon, som holdt til på hovedøya Cebu. Da den portugisiske oppdagelsesreisende og kolonialist Ferdinand Magellan kom til Cebu med sin spanske flåte i 1521, gjorde han – og hans våpen – stort inntrykk på Humabon. Humabon så på Magellan som en god alliert å ha i den pågående strid med Lapu-Lapu. Han fikk Magellan til å gjøre ham den vennetjeneste å seile over til Mactan for å gi Lapu-Lapu en lærepenge.
Ekspedisjonens kronikør, italieneren Antonio Pigafetta, oppgir navnene til to høvdinger på øya Matan (Mactan), den ene Zula og den andre Çilapulapu. Pigafettas skildring av Magellans reise, som inneholder den eneste nevnelse av Lapulapu i en uomtvistet primærkilde, eksisterer i en rekke litt varierende manuskripter ug trykte utgaver, den eldste fra omkring året 1524.
Ifølge kronikøren Pigafetta dro Magellan med 60 mann i stålbrynjer i tre skip og med 1 000 filippinske krigere fra Cebu i tredve båter over mot Mactan om morgenen den 27. april 1521. Spanjolene utgjorde under halvparten av mannskapet på hans eget skip. De var bevæpnet med armbrøster og geværer, men kunne ikke finne en landingsplass fordi nordsiden av øya var omgitt av korall og standen var langgrunn. De måtte hoppe ned fra båtripen og vasse mot land.
Pigafetta skriver at Lapu-Lapu på sin side kunne mønstre 1.500 mann. Historikerne er ikke sikre på hvor nøyaktig Pigafettas skildring er, og lurer på om den kan ha vært overdrevet. Magellans menn fant raskt ut at dette ikke ville gå, og trakk seg tilbake mot båtene. Åtte mannskap ble drept. Rajah Humabon og hans menn synes ikke å ha deltatt i angrepet; før Magellan gikk til angrep, skal han overmodig ha bedt Humabon og hans styrker om å forbli i båtene.
Pigafetta skriver at Magellan ble såret av en forgiftet pil i høyre ben og deretter av en bambuslanse mot hodet, og det ble hans banesår. På Filippinene sier man gjerne at Lapu-Lapu, som var bevæpnet med en kampilan (et sverd), personlig drepte ham, men Pigafetta mener at det i stedet var to av hans menn som felte ham.
Langt senere, i 1961, ble navnet på byen Opon, hovedbyen på Mactan, endret til Lapu-Lapu City.
Lapu-Lapu er også det filippinske navnet på en vanlig matfisk i filippinske farvann.
Paraguay (elv)
Paraguay (portugisisk: Paraguai) er en elv i Sør-Amerika som løper fra det vestlige Brasil og sørover der den først en kort strekning danner grensen mellom Brasil (i øst) og Bolivia, og deretter en mellom Brasil og Paraguay i vest, deretter løper gjennom det sentrale Paraguay, og så deretter danner den grensen mellom Paraguay (i øst) og Argentina (i vest). Like nord før byene Resistencia og Corrientes i Argentina flyter den inn i floden Paraná. Paraguayelven er 2 549 km lang.
Safari (nettleser)
Safari er Apples nettleser for Mac OS X. Den var originalt kun tilgjengelig for Apple Macintosh-maskiner med OS X, men ble 11. juni 2007 også gjort tilgjengelig for Windows-brukere. Ved lansering av Safari 6.0 i 2012 ble Windows-støtten fjernet og Safari er kun nå for Mac OS X og iOS.
Burton Albion FC
Burton Albion Football Club er en engelsk fotballklubb som fra og med 2018–19-sesongen spiller i EFL League One. «Brewers», som er kallenavnet til Burton Albion, spiller hjemmekampene sine på Pirelli Stadium i Burton upon Trent. Byen Burton upon Trent ligger i den engelske regionen Vest-Midlands.
Safari (nettleser)
Safari er bygd over en kjerne av åpen kildekode med en webside-visningsmotor som blant annet bruker KHTML- og KJS-programvare fra KDE. En del forbedringer har blitt tilbakeført til KHTML, men Apples versjon, WebKit, er i dag lite kompatibelt med KHTML. Derimot skal Webkit innarbeides i Qt 4.4.
Burton Albion FC
Spillerstall
Oppdatert 2. mars 2023.
Safari (nettleser)
Historie og utvikling
Fram til 1997 ble Apple Macintosh maskiner levert kun med Netscape Navigator. Senere ble Microsofts Internet Explorer for Mac levert som standard nettleser som følge av en fem års avtale mellom Apple og Microsoft. Netscape Navigator ble likevel fortsatt levert med maskinene. Microsoft ga ut fem hovedversjoner av Internet Explorer for Mac, den siste kom 27. mars 2000.
Safari 1.0
7. januar 2003 annonserte Steve Jobs at Apple hadde utviklet sin egen nettleser med navnet Safari. De ga ut den første beta-versjonen den dagen, senere fulgte et antall offisielle og uoffisielle betaversjoner helt til versjon 1.0 ble gitt ut 23. juni 2003. I utgangspunktet var den bare tilgjengelig som en separat nedlasting, men den ble inkludert som standard nettleser i Mac OS X v10.3 24. oktober 2003, mens Internet Explorer for Mac var med som en alternativ nettleser. Fra og med Mac OS X v10.4 som kom 29. april 2005 har Safari vært den eneste nettleseren som har fulgt med operativsystemet.
Safari bruker Apples WebKit for å tegne opp websider og kjøre JavaScript. WebKit består av WebCore (basert på Konquerors KHTML engine) og JavaScriptCore (basert på KDEs kjs JavaScript engine). I likhet med KHTML og kjs, er WebCore og JavaScriptCore fri programvare og er utgitt under betingelsene til GNU Lesser General Public License. Noen av Apples forbedringer til KHTML-koden er ført tilbake til Konqueror-prosjektet. Apple har også utgitt mer kildekode som åpen kildekode under en variant av BSD-lisensen.
Etter kritikk fra KHTM-utviklere fordi de ikke hadde tilgang til endringsloggen, flyttet Apple i juni 2005 kildekoden og oversikten over kjente feil i WebCore og JavaScriptCore til OpenDarwin.org. WebKit ble også frigitt som åpen kildekode. Kildekoden til andre deler av nettelseren, som f.eks. GUI-delen, er fortsatt proprietær.
Safari 2.0
Versjon 2.0 av Safari, som ble gitt ut 29. april 2005 og bare kjører på Mac OS X 10.4.x (Tiger) eller nyere, inkluderer en innebygd RSS og Atom leser. Andre egenskaper er Privat nettlesing (som er en innstilling der ingen data om brukerens aktivitet på nettet blir lagret), muligheten til å lagre og sende websider som e-post, muligheten til å søke i bokmerkene og ifølge rapportene en hastighetsøkning på 1.8x i forhold til versjon 1.2.4.
Dave Hyatt, en av utviklerne på Safari hos Apple, dokumenterte i april 2007 sin fremgang når det gjaldt å fikse feil i Safari for å få den til å gå gjennom Acid2-testen. 27. april 2007 annonserte han at utviklingsversjonen hans av Safari hadde som første nettleser noensinne gått gjennom testen. Endringene var i utgangspunktet ikke tilgjengelige for sluttbrukere hvis de ikke lastet ned og kompilerte WebKit-kildekoden selv, eller lastet ned en komplett versjon fra opendarwin.org. 31. oktober 2005, ga Apple ut versjon 2.0.2 av Safari som inkluderte retting av Acid2-feil.
9. januar 2007 annonserte Steve Jobs formelt Apples iPhone, som bruker Safari-nettleseren.
Safari 3.0
Under WWDC 2007 annonserte Steve Jobs at Safari 3 vil kjøre på Microsofts Windows XP og Windows Vista. Versjon 3.0 (beta) fungerer også med GoogleDocs og gir mulighet for bedre formatering i Gmail, noe som ikke var tilgjengelig i tidligere versjoner av Safari. Betaversjonen av Safari for Windows hadde flere kjente feil i den opprinnelige beta-versjonen som kom 11. juni 2007, versjon 3.0. Feilene ble rettet av Apple bare tre dager senere, og 14. juni 2007 kom Windows versjon 3.01.
Safari 6.0
Safari 6.0 ble levert sammen med det nye operativsystemet OS X Mountain Lion
Versjoner
OS X:
Windows:
Oscar Wisting
Oscar Adolf Wisting (født 6. juni 1871 i Larvik, død 5. desember 1936 i Oslo) var en offiser i Marinen, oppdagelsesreisende og polarforsker. Han var sammen med Roald Amundsen den første som var på Sydpolen. Han ble også, sammen med Roald Amundsen, den første som hadde vært både på Sydpolen og Nordpolen da de med luftskipet «Norge» passerte Nordpolen i 1926.
Polarferder
Wisting deltok på Roald Amundsens ekspedisjon til Sydpolen fra 1910 til 1912. Han var med i kjernegruppen, «Sydpolpartiet», som nådde målet 14. desember 1911.
Han var mønstret som førstestyrmann på «Maud» gjennom Nordøstpassasjen 1918 til 1922. I tillegg hadde han ansvar for stuing av forsyninger og var kokk, bibliotekar, lege og proviantforvalter ombord på «Maud».
Amundsen gav Wisting denne attesten: «Jo verre det så ut, jo bedre likte han sig. Og gikk det på livet løs, var han først i sitt ess».
Amundsen gikk konkurs i 1925 og Wisting fikk ansvaret for å avvikle forretningene i Seattle, Washington, USA. Amundsen tok kontakt igjen og ba Wisting bli med på et nytt forsøk på å erobre Nordpolen luftveien. Wisting var derfor også med på den første overflyvning av Nordpolen ombord på luftskipet «Norge» i 1926. Roald Amundsen og Oscar Wisting var dermed de to første som var på begge polene.
Da Amundsen forsvant med «Latham» i 1928 var Wisting i Advent Bay. Han deltok i letingen gjennom fem resultatløse uker, før letingen ble innstilt.
I 1930 utgav han boken 16 år med Roald Amundsen.
Frammuseet
Wisting deltok svært aktivt i forberedelsen til åpningen av Frammuseet på Bygdø i Oslo. Han var blitt 65 år, men klatret i riggen, pusset og stelte hver eneste dag. Han pleide å overnatte i sin gamle lugar da han jobbet ombord. Om morgenen 5. desember 1936, noen få dager før 25-årsjubileet for Sydpolferden, ble han funnet død i køya si ombord. Hjertet hadde sviktet.
Wisting var gift med Elise Marie Wisting fra Nøtterøy. De hadde fire sønner. Wisting ble begravet i Horten på statens bekostning den 12. desember 1936. Det er reist statuer av Wisting både i Larvik (se bilde) og i Horten. Statuen foran Kulturhuset 37 i Horten ble avduket på Wistings fødselsdag den 6. juni 1938.
Utmerkelser
Wisting ble i 1926 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs orden og samme år forfremmet til kommandør med stjerne «for fortjenstfull medvirkning til gjennemførelsen av Roald Amundsens nordpolsflygning i 1926.» Han ble også tildelt Sydpolsmedaljen, var offiser av Italias kroneorden og ridder av den franske Æreslegionen. Wisting mottok også Latham-medaljen.
I Stavanger er han hedret med Oscar Wistings gate på Saxemarka i Hillevåg bydel.
Trivia
I kriminalromanene til Jørn Lier Horst forekommer politietterforsker William Wisting, en fiktiv etterkommer av Oscar Wisting.
Elektrisitetsavgift
Elektrisitetsavgift er en særavgift til statskassen.
Kalt Avgift på forbruk av elektrisk kraft (Forbruksavgift) fra innførselen i 1951, og endret til Avgift på elektrisk kraft (Elavgift) fra 1971.
Avgift på forbruk av elektrisk energi ble innført 01 juli 1951 på 0,1 øre per kWh. Avgiftsplikten var knyttet til vannkraftverk, og inntekten var øremerket til utbygging av kraftanlegg i strømløse strøk, bygging av stamlinjer med videre. Er nå en forbruksavgift på elektrisk kraft som omfatter all elektrisk kraft som forbrukes i Norge, enten den er produsert innenlands eller importert. Den generelle avgiftssatsen er 15,83 øre per kWh i 2019.
Avgiften er gitt tre begrunnelser. Avgiften er først og fremst en fiskal avgift, dvs. en avgift som har til formål å skaffe staten inntekter. Avgiften er også betraktet som et energipolitisk virkemiddel og som et miljøpolitisk virkemiddel.
Industri, bergverk og fjernvarmeproduksjon ilegges avgift med redusert sats på 0,45 øre per kWh. Etter EFTAs overvåkningsorgan (ESA) sitt vedtak 30. juni 2004 (149/04/COL) kan den reduserte satsen ikke settes lavere enn 0,5 euro per MWh fastsatt i nasjonal valuta per første virkedag i oktober i året før budsjettåret. Dette samsvarer med minstesatsene i EUs Rådsdirektiv 2003/96/EF (energiskattedirektivet). ESAs godkjennelse gjelder fram til 30. juni 2014.
Næringsvirksomhet i tiltakssonen (Finnmark og kommunene Karlsøy, Kvænangen, Kåfjord, Lyngen, Nordreisa, Skjervøy og Storfjord i Nord-Troms) er ilagt den reduserte satsen på 0,45 øre per kWh. Etter ESA sitt vedtak 10. oktober 2007 (447/07/COL) kan den reduserte satsen ikke settes lavere enn minstesatsene i energiskattedirektivet. ESAs godkjennelse gjelder fram til 31. desember 2011.
Fylkesvei 76 (Hedmark)
Fylkesvei 76 i Hedmark gikk mellom Prestrudhallen og Ringgata i Hamar kommune. Veiens lengde var 2,9 km.
Elektrisitetsavgift
I utgangspunktet omfattes kraftkrevende prosesser i treforedlingsindustrien av den reduserte satsen på 0,45 øre per kWh. ESAs retningslinjer om miljøstøtte (miljøstøtteretningslinjene) åpner for fullt avgiftsfritak for energiintensive bedrifter dersom disse gjennomfører miljøtiltak som tilsvarer effekten av avgiftssatsen, f.eks. gjennom et energieffektiviseringsprogram. I regi av Olje- og energidepartementet er det derfor utarbeidet et program for energieffektivisering for treforedlingsbedrifter. Programmet er godkjent av ESA fram til 30. juni 2014. Norges vassdrags- og energidirektorat har etablert en søknadsprosedyre for treforedlingsbedrifter som ønsker å delta i programmet. Flere bedrifter har søkt om deltakelse og fått sin søknad godkjent. Disse bedriftene står for om lag 95 pst. av energiforbruket i treforedlingsindustrien. Årlig besparelse av elektrisk energi som bedriftene legger opp til gjennom deltakelse i programmet er om lag 73 GWh.
Fylkesvei 76 (Hedmark)
2019 ble veien eerstattet av fylkesvei 1752 og fylkesvei 1770.
Elektrisitetsavgift
Det gis også avgiftsfritak for bl.a. elektrisk kraft som leveres veksthusnæringen, husholdninger og offentlig forvaltning i tiltakssonen samt til bruk til framdrift av tog, T-bane, trikk og trolleybuss.
Kraby
Kraby er en matrikkelgard (gnr. 173) og ei grend i Østre Toten kommune i Innlandet. Stedet ligger ca. 2 kilometer øst for Lena ved fylkesvei 33. Grendenavnet er etter de to Kraby-gardene (bnr. 1 og 6).
Elektrisitetsavgift
Avgiften er fra 01 januar 2004 innkrevd av nettselskapene som en del av nettleie.
Kraby
Kraby ble et lite knutepunkt med åpninga av Skreiabanen i 1902, og det var nok da grendenavnet Kraby kom i bruk. Foruten jernbanestasjon fikk stedet eget postkontor (2855 KRABY), som holdt til i stasjonsbygningen. I tillegg kom det en del handelsvirksomhet på Kraby. I 1916 åpna også det store festlokalet Festiviteten, til daglig bare kalt Teten. Etter andre verdenskrig ble det bygd en del boliger på Kraby. Mellom riksveien og Hoff kirke kom bl.a. boligfeltet Fostadjordet. Rett sør for Kraby, på Krabyskauen, anla Østre Toten kommune på 1980-tallet et næringsområde.
Carstensfjella
Carstensfjella er et fjellparti ved Kronprins Olav Kyst i den østlige delen av Dronning Maud Land. Fjellpartiet strekker seg om lag ni kilometer østover fra Kapp Begichev og er navngitt etter antarktispioneren Carsten Borchgrevink.
Polen rundt 2011
Polen rundt 2011 var den 68. utgaven av Polen rundt. Det ble arrangeret fra 31. juli til 6. august. Rittet startet i Pruszków og endte i Kraków.
I tillegg til de 18 ProTeam var CCC Polsat Polkowice, De Rosa-Ceramica Flaminia, det polske landslaget og Skil-Shimano invitert til å delta. Peter Sagan vant rittet sammenlagt og tok to etappeseire, mens Marcel Kittel vant fire av etappene.
Thomas Bürgler
Thomas Bürgler (født 3. mars 1960 i Rickenbach) er en tidligere sveitsisk alpinist, i likhet med sin eldre bror Toni Bürgler.
I Bürglers beste periode i begynnelsen av 1985 vant han storslalåmrennene i Schladming og Kranjska Gora. I mellomtiden tok han bronse i kombinasjonen under VM 1985 i Bormio. Han tok ellers pallplasser i samtlige disipliner fra slutten av 1993 til begynnelsen av 1996, bortsett fra utfor, som han ikke deltok i.
Han ble sveitsisk mester sju ganger (to ganger i storslalåm, en gang i slalåm og fire ganger i kombinasjonsøvelsen).
Conoesucidae
Conoesucidae er en gruppe (familie) av insekter som hører til ordenen vårfluer (Trichoptera). Larvene lever i ferskvann. De voksne lever ikke langt fra vannet de vokser opp i.
Utseende
Små til middelsstore (vingespenn 10–25 mm) vårfluer, svartbrune til svarte på farge. Antennene er kraftige og så lange som forvingen eller litt kortere. Punktøyne (ocelli) mangler. Hannens maksillarpalper består av ett til tre ledd, og er gjerne mer eller mindre membranøse (myke). De holdes bøyd oppover foran hodet. For- og mellombeina har to sporer, bakbeina to til fire sporer.
Levevis
Larvene lever i små til middelsstore, rasktrennende bekker. De lager et sylindrisk hus av småstein, sandkorn og planterester. Larvene lever av alger, moser og døde plantedeler. De voksne finnes helst sittende i vegetasjonen rundt bekkene de klekkes fra.
Utbredelse
Familien har en ganske begrenset utbredelse i det østlige Australia, Tasmania og på New Zealand.
Hvit c
Hvit c (latin: Nymphalis c-album eller Polygonia c-album) (Linnaeus, 1758) tilhører dagsommerfuglene, og er en ganske vanlig sommerfugl i Sør-Norge. Den overvintrende generasjonen flyr om våren og forsommeren. Og den nye generasjonen klekkes i juli og flyr om sensommeren og høsten.
Bjørn Haug
Bjørn Haug (født 16. desember 1928 i Oslo, død 8. april 2020 i Oslo ) var en norsk jurist som var regjeringsadvokat i 21 år og deretter dommer i EFTA-domstolen fra den ble opprettet i 1994. Fra 1995 til han gikk av i 2000, var han domstolens president.
Bakgrunn
Bjørn Haug vokste opp i Oslo og tok examen artium i 1947. Året etter tok han studentfagkurs ved Oslo handelsgymnasium. Så studerte han jus ved Universitetet i Oslo og ble cand.jur. i 1954.
Hvit c
Utseende
Larven er gråsvart med to røde linjer på siden. Forreste del av ryggen er også rød, mens resten av ryggsiden er mer hvit.
Hvit c kan meget lett forveksles med kirsebærsommerfugl – ofte er bare fargen på den ytterste vingeranden forskjellig. Hos Hvit c er vingeranden gulbrun ytterst, mens den er blå eller blåskimret hos kirsebærsommerfuglen.
Bjørn Haug
Karriere
Deretter var han sekretær i Finansdepartementet og dommerfullmektig i Tønsberg. Fra 1956 til 1959 var han førstesekretær i Justisdepartementets lovavdeling. I denne tiden hadde han permisjon for å ta Master of Laws-graden ved University of California, Berkeley i 1958, Han var fullmektig hos Regjeringsadvokaten fra 1959 til 1961 og ble høyesterettsadvokat 1961.
Hvit c
Levevis
Hvit c overvintrer som voksen. Den tåler noen kuldegrader, dersom temperaturendringen skjer over litt tid. Straks den første vårsolen varmer, er den på vingene, og er gjerne en av de «første» dagsommerfuglene om våren.
Bjørn Haug
Karriere
Erfaring fra næringslivet skaffet han seg som jurist i Christiania Spigerverk fra 1962 til 1972. Fra 1967 var han juridisk direktør og medlem av konsernledelsen.
Hvit c
Levevis
Hvit c flyr på solrike steder, i skog og i skoglysninger. Sommerfuglen flyr etter overvintringen, fra slutten av april til begynnelsen av juni. Og i juli og august.
Bjørn Haug
Karriere
I 1972 ble han utnevnt til regjeringsadvokat, en jobb han hadde til han i 1994 ble utnevnt til dommer i EFTA-domstolen. I denne tiden hadde han ansvaret for å omorganisere embetet og bygge det ut. Han førte også selv et stort antall saker, blant andre saken om utbyggingen av Alta-vassdraget i 1981 og avskjedssaken mot Børre Knudsen i 1983. For den internasjonale domstolen i Haag prosederte han grensetvisten mot Danmark om havområdet mellom Grønland og Jan Mayen i 1993.
Hvit c
Levevis
Tidlig om våren legger de sommerfugler som har overvintret egg på vertsplantene straks de begynner å spire.
Bjørn Haug
Karriere
Fra 1982 til 1988 var han også riksmeglingsmann. Han var gift med dommer Agnes Nygaard Haug. Legen Charlotte Haug, tidligere redaktør av Tidsskrift for Den norske legeforening, er deres datter. Professor og tidligere statsråd Gudmund Hernes er deres svigersønn.
Haug døde 8. april 2020 i Oslo.
Ross Flood
Aaron Ross Flood (født 28. desember 1910 i Braman i Oklahoma, død 23. mai 1995 i Stillwater i Oklahoma) var en amerikansk bryter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Flood vant en olympisk sølvmedalje i bryting under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han kom på andreplass i fristil i den letteste vektklassen, bantamvekt opp til 56,0 kg, bak Ödön Zombori fra Ungarn.
Isbål
Isbål er et musikkalbum med K.M. Myrland, utgitt i 1976. Dette er hans første plate som soloartist.
Donald Duck: Quack Attack
Handling
Spillinget er lagt opp veldig likt det fra Crash Bandicoot, og krever at spilleren beveger seg gjennom forskjellige innstillinger på 24 ulke nivåer i fire forskjellige warp-rom. De fire nivåene var Duckie Mountain, Duckburg, Magica DeSpell's Manor og Merlock's Temple. Donald Duck må unnslippe en rekke fiender og hindringer på alle nivåer og beseire motstandere på slutten av hvert warp-rom. Det fnnes også bonus-nivåer. Spilleren har fire liv som kan øke ved å finne spesielle gjenstander i løpet av spillet.
Emmons County
Emmons County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Dakota. Det ligger sør i staten og grenser mot Burleigh County i nord, Kidder County i nordøst, Logan County i øst, McIntosh County i sørøst, Sioux County i vest og mot Morton County i nordvest. Det har også grense mot delstaten Sør-Dakota i sør.
Emmons Countys totale areal er 4 027 km² hvorav 116 km² er vann. Ved folketellingen i 2010 hadde fylket 3550 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Linton.
Fylket var etablert før delstaten Nord-Dakota, men offisielt ble det grunnlagt i 1883 og har fått sitt navn etter dampskip-navigatøren James A. Emmons fra Virginia. De første nybyggerne kom fra Europa, i første rekke tyskere og hollendere og folk fra det østlige USA.
Philippe Avril
Philippe Avril (født 16. september 1654 i Angoulême i Frankrike, død i 1698 til sjøs) var en katolsk prest tilknyttet jesuittordenen. Hen er kjent for sine oppdagelsesferder.
Avril var professor for filosofi og matematikk i Paris. Derfra ble han sendt ut for å slutte seg til jesuittene i Kina. Etter instruksjoner gitt av pater Ferdinand Verbiest, en jesuitt ved hoffet i Beijing, forsøkte han å nå Kina landveien, og reiste østover i seks år via Kurdistan, Armenia, Astrakhan, Persia og andre land i Asia. Da han ankom Moskva ble Avril nektet viderereise gjennom Tataria, og ble sendt av den russiske regjering til Polen. Derfra dro han til Istanbul og deretter tilbake til Frankrike.
Til tross for sykdom gjorde han nok et forsøk på å nå Kina, nå sjøveien. Skipet forsvant; antagelig led det skibbrudd i 1698. Avrils dagbok og øvrige skrifter gav historikere og demografer uvurderlige informasjoner om de besøkte land. .
Al Qaida i det islamske Maghreb
al Qaida i det islamske Maghreb (AQIM) (القاعدة في بلاد المغرب الإسلامي, ālqāʿd fy blād ālmġrb ālāslāmy) er en islamistisk milits som har som mål å styrte den algeriske regjeringen og etablere en islamsk stat. Gruppen ble etablert i 2002 og ledes av Abu Musab Abdel Wadoud. I medhold av resolusjon 1267 fra FNs sikkerhetsråd i 1999 ble militsen 28. mars 2011 erklært å være tilknyttet al-Qaida.
Gruppen har erklært sin intensjon om å angripe algeriske, franske og amerikanske mål.
Den 30. juli 2009 ble 11 algeriske soldater drept i et bakholdsangrep av islamske ekstremister mens de eskorterte en militær konvoi utenfor kystbyen Damous nær Tipasa.
Navn
Til 25. januar 2007 var gruppa kjent som Salafist Group for Call and Combat (الجماعة السلفية للدعوة والقتال al-Jamā‘ah as-Salafiyyah lid-Da‘wah wal-Qiṭāl (fransk  (GSPC)),
Nils Georg Fosland
Nils Georg Fosland (født 14. mars 1944 i Skrova) er en norsk hæroffiser. Han var elev BSIN 1964–65, og han har tjenestegjort bl.a. som sjef KP A ved BN I / BRIG N, som instruktør ved Krigsskolen, sjef for Norbatt 19 og 20 i 1987 - 1988 og oberst I/Sjef BRIG N 1990–92. Fosland ble utnevnt til generalmajor den 15. mars 1996 og beordret som sjef for 6. divisjon. Videre var han sjef for Distriktskommando Nord-Norge/Landkommandør for Nord-Norge fra april 1999 og sjef for landstridskreftene i Sør-Norge/fungerende øverstkommanderende i Sør-Norge fra 2001.
Luftskipet «Norge»
«Norge» var et mellomstort, halvstivt luftskip bygget i Italia av ingeniøren og offiseren Umberto Nobile. Roald Amundsen og Umberto Nobile benyttet luftskipet til å fly over Nordpolen i 1926. Det var også første gang at noe luftfartøy gjennomførte en flyvning mellom Europa og Amerika over Arktis.
Overflyvning til Svalbard
Utgangspunktet for selve polflyvningen var Ny-Ålesund på Spitsbergen. Da luftskipet skulle overføres fra Italia var det avhengig av fortøyningsmaster underveis. Det fantes få slike i Europa. De som var aktuelle var en i Pulham i England og en utenfor Leningrad. Det var nødvendig med flere mellomlandinger underveis og det ble bygget master på Ekeberg utenfor Oslo, i Vadsø og i Ny-Ålesund, hvor det også ble reist en midlertidig hangar. Mastene i Vadsø og Ny-Ålesund står fremdeles. Masten på Ekeberg ble revet under andre verdenskrig, men en liten minneplakett fra 1972 står på fundamentene hvor masten stod.
Over Nordpolen til Teller i Alaska
Luftskipet forlot Ny-Ålesund den 11. mai 1926. Polpunktet ble passert neste dag klokken 2.20. Motorene ble slått av, luftskipet gikk ned til 200 meters høyde og tre nasjonalflagg (norsk, italiensk og amerikansk) ble kastet mot isen. Om lag en tredjedel av ferden var da tilbakelagt. Etter 72 timers videre flyging ankom luftskipet Teller i Alaska. All gass ble sluppet ut, og luftskipet ble liggende over på siden.
Besetningen omfattet 16 mann: I alfabetisk rekkefølge
Minner etter «Norge»
Det finnes i dag få gjenstander etter luftskipet og polferden. Etter landingen i Teller, som nærmest var et havari, ble luftskipet demontert. Deler av skjelettet ble sendt til Italia og brukt til byggingen av Nobiles luftskip, «Italia» Enkelte klær o.l. finnes i Roald Amundsens hjem i Svartskog og luftskipets loggbok kan sees i Luftskipsmuseet på Spitsbergen i Longyearbyen. Dessuten står fortsatt luftskipets fortøyningsmaster, både i Ny-Ålesund og i Vadsø. Luftskipshangaren som ble bygget i Ny-Ålesund er revet, men grunnmuren står fortsatt. En av luftskipets drivstofftanker er utstilt ved National Air and Space Museum ved Dulles-flyplassen i Virginia.
John Field
John Field (i Russland: Джон Филд; født i Dublin i Irland, død i Moskva) var en irsk pianist og komponist.
Field er mest kjent som skaper av formen nokturner for klaver, men det er ikke usannsynlig at utmerkelsen ble gitt i ettertid.
Bakgrunn
Field kom fra en musikalsk familie: bestefaren var organist i Dublin og faren var fiolinist. Bestefaren gav Field den første undervisningen, seinere slo familien seg ned i London der Field ble Muzio Clementis yndlingselev.
Musiker
Clementi ledsaget Field til Paris og i 1802 på en stor konsertreise gjennom Frankrike, Tyskland og Russland. Field slo seg deretter ned i Moskva. Fra 1831 var han i fire år på reise i England, Frankrike, Tyskland og Italia før han returnerte til Russland, der han bodde til sin død.
I sin samtid ble Field holdt høyt som pianist og komponist og han påvirket kjente komponister som Frédéric Chopin, Johannes Brahms, Robert Schumann og Franz Liszt. I Russland fikk han varig betydning ved at han som pianist og lærer utviklet den nasjonale pianoskolen. Ignaz Moscheles, som hørte Field i 1831, fortalte at spillestilen hans var sart og elegant, karakterisert av et vakkert anslag og en fortryllende legato.
Som komponist var Field, helt i tråd med sin spillestil, best i de små former. Nokturnene hans preges av kjenslevare og drømmelignende stemninger og en kontinuerlig strøm av vakre melodier. Chopins nokturner er helt klart formet etter forbilde av Fields. I de store musikkformene var Fields derimot ingen mester, og hans sju pianokonserter og pianokvartetter med strykere er stort sett glemt.
Blant hans studenter var den prøyssiske pianisten og komponisten Charles Mayer, den fransk-russiske komponisten Alexandre Dubuque og den polske pianisten og komponisten Antoine de Kontski.
Leangen Travbane
Leangen Travbane er en tidligere travbane på Leangen i Trondheim. Det er arrangert mange store løp der, blant annet Bork Rigels Minneløp. Banen var 1000 m lang med et oppløp på 270 m, som var landets lengste. Svingradiusen var 65 m og kurvene hadde en dossering på 17 prosent.
Leangen Travbane var eid av et aksjeselskap med samme navn som etter avtale med Norsk Rikstoto forestod totalisatorvirksomheten i området Ålesund til Nordland fylkesgrense. Eneste aksjonær var Det Norske Travselskap.
Travbanen dekket ca. 90 dekar og ble første gang åpnet 5. september 1931. De tyske okkupantene okkuperte banen under andre verdenskrig, og banen åpnet igjen 6. oktober 1946.
Den 2. oktober 2014 ble det klart at Ivar Koteng sammen med Jenssen Invest og SpareBank 1 SMN hadde anskaffet seg eiendommen for 600 millioner kroner. Den skal bli brukt til eiendomsutvikling.
En konsert med det tyske Neue Deutsche Härte-bandet Rammstein skulle egentlig arrangeres på travbanen 25. juli 2021 etter at begge konsertene i Granåsen den 26. og 27. juli 2020 ble flyttet og slått sammen til én konsert. I mars 2021 ble det kunngjort at turnéen ble utsatt nok en gang, til 2022. Konserten ble flyttet til Bjerke Travbane i Oslo, og ble holdt 24. juli 2022.
Den 7. august 2022 holdt den canadiske sangeren Justin Bieber konsert på travbanen, som en del av endagsfestivalen Trondheim Sommertid og som én av fire konserter i Europa.
Leangen Travbane er erstattet av Midt-Norge travbane, Varig Orkla Arena, på Fannrem i Orkland.
Siste travkjøring på Leangen fant sted tirsdag 15. februar 2022.
Odd Fellow logen Stella Nova
Odd Fellow logen Stella Nova ble grunnlagt den 21. september 1991 i Bodø som Odd Fellow loge nr 123 i Den Norske Odd Fellow Ordenen. Logens segl fremstiller dannelsen av en ny stjerne som kommer til syne på himmelen.
Stella Nova var den fjerde Odd Fellow logen som ble grunnlagt i Bodø, etter Odd Fellow-logen Landego (grunnlagt 1962) og Odd Fellow-logen Morild (grunnlagt 1972) og Odd Fellow-logen Bodin (grunnlagt 1983). Loge Stella Nova har loge Landego som moderloge, og ble fra opprettelsen av underlagt Odd Fellow-leiren Nordland i Bodø.
Logen deler ordenshus med begge Odd Fellow-leirene og rebekkaleiren Polarsirkelen i Bodø, samt Odd Fellow-logene Landego, Morild, Bodin, Elias Blix, Børrvasstind og rebekkalogene Providentia, Konkylie og Sildre.
Takykardi
Takykardi er en tilstand der hjertet slår mye fortere enn det burde, men samtidig pumper blod mindre effektivt enn det burde, inkludert mindre blod og oksygen til hjertet, noe som kan føre til hjerteinfarkt.
Antiklinal
Antiklinal er et geologisk uttrykk for en oppbøyd del av en foldet berggrunn. De oppbøyde delene er de eldste lagene innerst. Uttrykket må ikke forveksles med antiform, som betegner alle oppbøyde folder. Om alderen på lagene i folden ikke er kjent (om det ytterste eller innerste laget er eldst), skal begrepet antiform benyttes.
Når en del av jordskorpa presses sammen i forbindelse med at to tektoniske plater beveger seg mot hverandre, kan berggrunnen krølles sammen, altså foldes. Folden som dannes går opp og ned i en bue. De folder som er opprettede kalles antiklinaler. De nedrettede delene kalles synklinaler.
På geologiske kart kan man ofte se antiklinaler som rekker av berglag som blir gradvis eldre mot midten av folden ettersom toppen av kjernen i folden fortrinnsvis har erodert til et dypere berglag i forhold til de lavereliggende sidene av folden. Laget heller bort fra senteret, eller «bølgetoppen» av folden.
Om en antiklinal stuper (skråner i forhold til jordoverflaten) vil overflatelaget danna V-er som peker i retningen av hellingen. På hver side av en antiklinal finner man ofte synklinaler, men foldingen kan stundom være slik at de kan være vanskelig å skille fra hverandre. Folder oppstår som regel under formendring av jordskorpa på grunn av kompresjon i forbindelse med fjelldanning.
Fristaten Kongo
Fristaten Kongo (fransk État indépendant du Congo) var navnet på kolonien som Belgias konge Leopold II opprettet 2. mai 1885 og styrte til den belgiske stat overtok styringen i 1908 og omdøpte det Belgisk Kongo. Området tilsvarer i dag landet Den demokratiske republikken Kongo. Belgia ble kjent for sin brutalitet i området, hvor den privateide Kongostaten var basert på slaveri, tortur og terror.
Fristaten Kongo løsrev seg imidlertid fra belgisk styre i 1960. Frem til på slutten av 1970-årene var samtlige dokumenter om Leopold og massemordet på millioner av mennesker hemmeligstemplet og trygt forvart bak solide murer i belgiske arkiver. Leopold begrunnet overtakelsen av området for resten av verden med at de innfødte skulle siviliseres, og at slavehandelen muslimer drev med i Afrika, skulle utryddes. Men under Leopolds styre led lokalbefolkningen under et terrorregime som presset dem til å samle råvarer, særlig rågummi, til kongens personlige fortjeneste. Pengene ble brukt til blant annet praktfulle byggverk i Belgia. I løpet av de 28 årene sank folketallet i Fristaten Kongo drastisk på grunn av utmattelse fra slavearbeidet, mangel på mat, nye europeiske sykdommer og regelrette massakrer. Mange anslag regner med flere titalls millioner. Edmund Dene Morel var sentral i avsløringen av overgrepene for resten av verden. Han samlet historier og fotografier i en årrekke fra en mengde mennesker som hadde vært i Kongo, og publiserte dem i aviser. Dette skapte en sterk verdensopinion mot Fristaten Kongo, og var en drivkraft bak Belgias overtakelse av området. De verste overgrepene sluttet da Leopold ga fra seg makten til Belgia, og kolonien skiftet navn til Belgisk Kongo.
Joseph Conrads roman Mørkets hjerte er basert på Conrads egne opplevelser da han tidlig i koloniens historie meldte seg som kaptein på en elvebåt i Fristaten Kongo. Mørkets hjerte ble utgitt i 1899, og bidro i stor grad til å reise den internasjonale opinionen som framtvang offisiell belgisk overtakelse av området.
Bakgrunn
En i 1876 dannet «Internasjonal afrikansk forening» (Association Internationale Africaine) med kong Leopold II som president, hadde som arbeidsfelt Øst-Afrika fra kysten til de store sjøene. Men etter at Henry Morton Stanley den 12. august 1877 hadde trengt tvers over Afrika frem til Atlanteren samt påvist Kongoflodens løp og dets enorme rikdommer, syntes dette område bedre egnet som operasjonsfelt. Derpå dannet kong Leopold II den 25. november 1878 i Brussel Comité dé'tudes du Haut-Congo, som begynte på et prosjekt med å ta Kongo-området i besittelse.
Stanley anla stasjonen Vivi i august 1879, og denne ble fulgt opp med over 30 stasjoner mellom Kongoflodens munning og Stanleyfallene (desember 1883) samt i Kuilu-Niadi-området, og en rekke avtaler ble - for det overveiende med list og bedrageri - inngått med stammehøvdinger som avstod deres rettighetene over store områder. I 1882 tok komitéen navnet «Association internationale du Congo». Dets flagg (blå duk med en gul stjerne) ble anerkjent først av USA og deretter av en rekke europeiske stater (således av Sverige-Norge den 10. februar 1885). Representanter for de europeiske makter ble samlet i Berlin i 1884 til den såkalte Berlinkonferansen, som regulerte den nye fristats internasjonale forhold og dessuten en rekke andre forhold vedrørende Afrika.
At det lyktes den belgiske konge således personlig å erverve et så stort område i Afrika må sees i lyset av datidens politiske stormaktsspill: Frankrike så heller at det gikk til Belgias konge fremfor til Storbritannia, og det samme mente tyskene. Britene var imot at franskmennene fikk området som koloni.
Den amerikansk-britiske oppdagelsesreisende Henry Morton Stanley var blitt hyret av Leopold etter at Stanley hadde reist gjennom Afrika fra øst til vest. Stanley kunne med sine særlige kunnskaper og ekspertise propagandere for at hele det store sentralafrikanske område skulle høre under én og samme administrator for at de tallrike bielver derved på beste måte skulle kunne utnyttes som transportveier. Etter at Stanley hadde overbevist Europas dignitarer under Berlinkonferansen i 1884, ble det besluttet at Association Internationale Africaine skulle forvalte Kongo. Meningen var at frihandelen skulle sikres, og de ble gitt inntrykk av at selskapet ville sikre en filantropisk forvaltning med beskyttelse av plantevekst og dyreliv, samt de innfødtes rettigheter og sivilisering. Imidlertid var Afrikaselskapet i praksis et luftslott. Det avholdt ikke møter på årevis, så Leopold kunne i selskapets navn handle som det passet ham.
Grenser og landskapelige forhold
Ved avtaler med Tyskland, Frankrike, Belgia, England og Portugal ble grensene fastlagte. Kongostaten grenset i nord til den portugisiske enklave Kabinda (grensen fastlagt den 25. mai 1891) og Fransk Kongo (grensen fulgte floden Chiloango til dens nordligste kilde, vannskillet mellom Niadi-Kuilu og Kongo til Manjangas meridian, som etter en ikke naturlig grenselinje til Kongo, langs denne flod oppad samt - fra den 14. august 1894 - dens biflod Ubangi til foreningen av Mbomou og Uele, videre Mbomou til dens kilder og endelig en rett linje til vannskillet mellom Kongo- og Nilbekkenet, deretter vannskillets kam til 30° østlig lengde, denne lengdegrad til 5° 30' nordlig bredde samt denne sistnevnte linje til Nilen), i øst til Britisk Østafrika, Tysk Østafrika og Tanganyikasjøen, i sør til Britisk Sentralafrika og Portugisisk Vestafrika (grensen fastlagt den 25. mai 1889, da Muata-Janvos rike, Lundariket, som tidligere lå mellom portugisisk Angola og Kongostaten, ble delt mellom de to).
Det store område, som ble beregnet å ha et areal på omkring 2.252.800 km2, var tross en rekke forskningsreiser av David Livingstone, Henry Morton Stanley, Hermann von Wissmann, Curt von François og andre, i samtiden kun dårlig kjent. Det var delt i tre naturlig begrensede områder: det omkring 2.2 mio. km2 store område omkring øvre Kongo, det omkring 12.500 km2 store område omkring nedre Kongo samt den mellom de to liggende 400 km brede fjellrike sone omkring fallene. Det syntes å være et for det meste jevnt, kun av enkelte og ikke spesielt høye fjellomområder gjennomtrukket land, som nesten utelukkende tilhørte Kongos flodområde (kun i øst tilhørte en del Nilens flodområde).
Befolkningsforhold
Befolkningen ble av de tidligere tiders etnografer etterhvert klassifisert som tilhørende den vestre gren av kafferfolkene, undertiden med et felles navn sammenfattet under benevnelsen bundafolkene: ved Kongos øvre løp uarua, lengre ned de ville man-jema, som for arabidsktalende handelsfolk i Østafrika i samtiden gjorde tjeneste som slavejegere, waregga, likesom befolkningen ved Aruvimi, bosoko med flere, kannibaler, ved Kongos mellomste løp mongo (balolo), gombe, bokote (wangotä), bangala, bateke med flere, nedenfor Stanley Pool bakuendi, basundi, majombe og kakongo på den nordlige siden samt bakongo og musorongo på den sørlige, ved San-kuru og Kassai lunda, bakuba, basonge (baluba, basjilange), basenge med flere. De var i alminnelighet ikke krigerske, med unntak av bangala (balombo) ved Kongo ovenfor Ubangis munning. Alle drev jordbruk, fiskeri, jakt og forarbeidet med dyktighet tre, ler, plantefibre, sten, jern, messing, kobber og elfenben til husgeråd, utsmykkelser og våpen. Mange drev med varehandel.
Europeerne fant blant de innfødte med letthed tilstrekkelig med arbeidskraft for sine forehavender. En vesentlig del av arbeiderne var i virkeligheten slaver; enten slaver som var solgt europeerne av afrikanske eiere, slaver de selv innfanget, eller ansatte som i virkeligheten ble klar over sin de facto slavestatus etter at det var for sent. Kongojernbanen sysselsatte 40.000 bærere. Noen utvikling i retning av statsdannelse syntes intetsteds, noe som vesentlig gjorde Kongostatens oppretholdelse som ren koloni lettere. En rekke bitre opprør fant sted, noen av dem varte i årevis, men ble brutalt slått ned. I området fantes det flere steder dvergartede batua (vua-tua), ved Kongos biflod Lomami og Sankurus biflod Lubi-lasj og acka.
Befolkningens størrelse var ukjent og ble beregnet høyst uensartet, fra 14 til 30 millioner. Antallet av europeere var i januar 1896 1.325, av hvilke 839 var belgiere, 79 svensker og nordmenn.
Jakten på elfenben og de økonomiske problemer
Det første årtier under Leopolds styre i Kongo foregikk en intensiv jakt efter elfenben, som ble anvendt som materiale i alt fra løstenner til pianotangenter og snustobakksdåser. Trass i store mengder av elfenben begynte Leopold å få økonomiske problemer, og begynte å selge store mengder av Kongoobligasjoner.
Dronning Fabiolafjella
Dronning Fabiolafjella er en gruppe mindre fjell i den vestlige delen av Thorshavnheiane i Dronning Maud Land. Fjellpartiet ligger 170 kilometer sørvest for Lützow-Holmbukta og har en utstrekning på om lag 60 kilometer. Det består hovedsakelig av sju mindre massiv som strekker seg i nord-sør-retning og danner en delvis barriere for innlandsisens bevegelse.
Fristaten Kongo
Jakten på elfenben og de økonomiske problemer
Med tiden ble han mere trengt for å finne løsninger på de voksende økonomiske belastninger. Byggingen av en jernbane fra Boma til Léopoldville, som skjedde med tvangsarbeidere, bidro til problemene. En løsning ble at Leopold fikk overtalt den belgiske stat til å gi ham et enormt lån og dermed la de belgiske skatteytere stå for omkostningene.
Dronning Fabiolafjella
Fjellene ble oppdaget og fotografert fra fly av en belgisk ekspedisjonen i oktober 1960 og navngitt etter Doña Fabiola de Mora y Aragón i anledning hennes vielse med kong Baudouin I av Belgia. I november-desember samme år gjennomførte en japansk ekspedisjon geologiske undersøkelser her. Den ga fjellene navnet «Yamato Sanmyaku» (Yamatofjellene).
Fristaten Kongo
Jakten på elfenben og de økonomiske problemer
Til tross for den internasjonale konferanse mot slaveri, hvor europeerne fordømte de osmanniske tyrkeres og arabernes slavehandel, ble afrikanerne i Kongo ofte behandlet som slaver. Leopold fikk mulighet til å innføre toll i Kongo, hvorved frihandelen reelt forsvant, og han kunne nå innhente store tollgevinster. Men for at de skulle fortsette, måtte der være flere attraktive råvarer å forhandle.
Ved århundreskiftet skulle etterspørselen på en råvare som Leopold hadde store mengder av, stige i pris i høy fart: gummi.
Gummiproduksjonen og -handelen
I 1890-årene og det første årtiet av 1900-tallet ble den ettertraktede råvare naturgummi i stedet for elfenben. Gummi ble etterspurt stadig mer i Europas industrier, hvor det ble anvendt som isoleringsmateriale og til sykkeldekk med mere. Ettersom gummi kunne dyrkes på plantasjer og dyrkningen ble systematisk organisert, skaffet dyrket gummi og gummi utvunnet fra gummitreenes ranker i jungelen enorme fortjenester. Leopolds hell var at det i Kongo fantes en stor mengde av gummitrær.
Gummi ble nå innsamlet med ubeskrivelig grusomhet og intensitet. Leopolds kolonialhær het «Force Publique» og bestod av kongolesere som var blitt vervet med tvang eller frivillig. De ble ledet av en mindre gruppe av hvite fra hele Europa, blant andre Sverige, men i sær fra Belgia. Disse ledere gjorde stor karriere i Afrika, på en måte som alminnelige mennesker ikke kunne gjøre tilsvarende i datidens Europa. «Force publique» tvang de innfødte ut i skogene for å innsamle den sirupsaktige gummi fra lange ranker på gummitrærne. De ble tvunget til å oppfylle en viss kvote, og dem som ikke gjorde det, ble straffet brutalt med pisk eller på annet vis. De kunne eksempelvis bli tvunget til å spise gummi.
Kolonihæren fikk instruksjoner om at ta familiemedlemmer, kvinner og barn som gisler samtidig som mennene ble tvunget ut i skogen for å samle gummi. Undertiden voldtok man kvinnene, og landsbyenes dyr konfiskert nesten alltid slik at befolkningen ikke hadde nok å spise.
Hvite statstjenestemenn eller andre tjenestemenn som arbeidet for handelsselskapene, satt på sine verandaer ved stasjonerne og ventet på at gummikvotene skulle leveres for så å siden frakte dem nedad Kongoelven og videre til Europa. Jo mere gummi desto mere provisjon. Midt inne i det sentrale Afrika hadde de ofte sine egne små «riker», hvor de kunne oppføre seg som det passet dem. Utover at på alle måter å høyne egne fortjenester (og dermed også kong Leopolds innkomster) holdt de seg ikke sjelden med egne harem.