cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jorden
Fotosyntese og fjellkjededannelser
Overgangen til proterozoikum for ca. 2,5 mrd år siden virker dramatisk – atmosfæren ble oksygenrik, land-hav-fordelingen ble omtrent som i dag, og historiens første istid oppstod. Områder som Karelia (Karelidene), Kola (Saamidene) og Slave-platen fløt trolig rundt løsrevet fra hnhv Baltica og Laurentia. Kontinentplater samlet seg i et superkontinent – Columbia – for om lag 1,8 milliarder år siden med betydelig fjellkjededannelse (orgoenese) som omfattet nær sagt alle dagens landmasser. Alle konkurrerende modeller antyder at Nord-Amerika (Laurentia) og Nord-Europa (Baltica) hang sammen i nord via Grønland slik det også skjedde siden. Kontinentaldrift og havbunnsspredning med subduksjon skapte samtidig vulkansk aktivitet langs et større belte av den samlede kontinentalkysten, og magmatiske fjellkjeder oppstod i ytterkantene — Amazonas, Laurentia, Grønland og Baltica. Columbia brakk opp i en lang fragmenteringsprosess som varte fra kanskje 1,4–1,1 milliarder år siden. Etterhvert rev enkelte kontinentbiter seg løs, slik som «Telemarkøya» i Sør-Norge, og i den sterke vulkanske prosessen omkfing 1,25 milliarder år siden som ga oppsplitting av Columbia, ble det dannet store mengder granitt, charnoktitt, mangeritt og anortositt.
De tidlige havene inneholdt store mengder oppløst jern. Oksygenet som ble produsert gjennom fotosyntesen av mikroorganismene reagerte med jernet og ble felt ut som jernoksid. Dette foregikk over hundretalls millioner år, og et eksempel på sedimentær avsetning av lagvis kvartsitt og jern på havbunnen fra denne tiden er jernfeltene i Sør-Varanger. Da alt jernet var felt ut for ca. 2,2 milliarder år siden, lå det igjen er skorpe av rust på bunnen av verdenshavene som inneholder 20 ganger mer bundet oksygen enn hva vi i dag finner i fri form. Først nå kunne det produseres et reelt overskudd av oksygen.
Tidlige blågrønnbakterier (cyanobakterier) avga oksygen og kjempet seg gjennom lag av kalkstøv som ble tykkere og dannet giftige «kalkhauger» kjent som stromatolitter, som fortsatt finnes i forstenet form. Det faktum at stromatolittene var giftige kan kanskje forklare hvorfor moderne eukaryoter (celleorganismer) ikke spredte seg nevneverdig før kaldt klima for 850–550 millioner år siden fortrengte stromatolittene og lot grønnalger og andre eukaryoter utvikle seg på grunn havbunn. Etter at det økte oksygennivået tillot fremveksten av mer komplekse organismer, oppstod det arter som beitet på disse mattene eller gravde seg gjennom dem. Dette førte ifølge Bottjer til dannelsen av den type havbunn vi i dag er kjent med fra grunne forhold, og som består av sand, stein og revdannende organismer som koraller m.m.
I proterozoikum var de platetektoniske prosessene som i dag, med oppstigning av vulkansk masse, og nedsynking av havbunnsskorpe med senere omdanning. De gamle, arkeiske kratonene fikk påvekst av ny kontinentalskorpe, slik som eksempelvis de svekonorvegiske massivene av proterozoisk grunnfjell i Sør-Norge og Sør-Sverige. Det baltiske skjoldet vokste i etapper gjennom vulkanisme, havbunnsspredning (sedimentære tillegg) eller Baltica-kontinentets kollisjon (fjellkjededannelse). Midt i Proterozoikum for om lag 1 mrd år siden samlet alle kontinentene seg igjen i et superkontinent – Rodinia. Det sprakk opp over en periode på 250 millioner år, fra 850 til 650 millioner år siden.
Flercellet liv
Oksygennivået i atmosfæren fortsatte gradvis å stige. Med den økende oksygenkonsentrasjonen kunne det også danne seg et ozonlag som skjermet jorden for en del av solens UV-stråling. Begge deler (oksygen og lav UV-stråling) var forutsetninger for at det kunne oppstå mer avanserte livsformer. Flercellet dyreliv oppstod kanskje for så mye som 2 milliarder år siden, utfra funn av flercellet kull av ukjent opphav. De fleste forskere heller i dag til koloniteorien, som postulerer at enkeltceller kom sammen for å forsvare hverandre mot andre celler eller av en annen grunn, og at enkelte av cellene i kolonien gradvis begynte å spesialisere seg til enkelte oppgaver. For om lag 1 milliard år siden oppstod de første kjente, virkelige flercellede dyr — parmiadyrene — som er inntil 6 cm lange markliknende dyr kjent fra funn i Russland.
Mot slutten av proterozoikum, for mer enn 600 millioner år siden, ble en istid avløst av varmt klima og oversvømming med store, grunne havområder. Nå oppstod den såkalte ediacara-faunaen med blant annet de første bilaterale (symmetriske) dyr, hvorav Dickinsonia er blant de eldste kjente med funn fra Kvitsjøen. Mange steder oppstod nå plutselig primitive skalldyr ved overgangen til den kambriske eksplosjonen — hvor planter, sopp og kompliserte dyr oppstod nesten samtidig. For rundt 500 millioner år siden var ozon- og oksygennivåene i atmosfæren så høye at liv kunne utvikle seg også på landjorden. Det markerer overgangen til landorganismenes tidsalder — fanerozoikum.
Fremtid
Jorden vil i fremtiden bli varmere, fordi Solen utvikler seg. Magnetfeltet vil bli svekket, da kjernen blir nedkjølt. Når Solen eser ut før den slukner om ca. 4,5–5 milliarder år, vil jorden og de andre indre planetene fordampe.
Jorden i solsystemet
Jorden er den tredje planeten i solsystemet og den eneste planeten hvor vann opptrer i alle former, noe som kan si at den er i den «tempererte» sonen av solsystemet.
Bane rundt Solen
Jorden går i en elliptisk bane rundt solen. Ett omløp rundt solen tar 365,2564 døgn — det såkalte sideriske år. Middelavstanden til solen er 150 millioner km. Avstanden varierer mellom 147 millioner km, som inntreffer omkring 3. januar, og 152 millioner km omkring 3. juli.
Over et tidsrom på ca. 100,000 år endrer banen form fra en tilnærmet sirkel til en ellipse. Denne variasjonen i banens eksentrisitet har betydning for innstrålt energimengde på ulike breddegrader, og er en medvirkende årsak til naturlige klimaendringer.
Aksens helning
Sommeren 2009 dannet jordaksen en vinkel på 66°33′42,5″ med baneplanet. For tiden øker denne vinkelen med ca. 0,46 buesekund pr. år. Denne aksehelningen er årsaken til at solvinkelen og dermed innstrålt energi varierer med årstidene. På høyere breddegrader enn nordlige og sydlige polarsirkel (66°33′42,5″ (sommeren 2009)) vil Solen ikke komme over horisonten eller være over horisonten i løpet av døgnet i en viss del av året. Mellom vendekretsene (23°26′17,5″ N og S (sommeren 2009)) vil Solen stå i senit midt på dagen to dager i året.
Jordaksens helning varierer mellom 67,9° og 65,5° over en periode på 41 000 år. I tillegg vil jordaksen over en periode på 23 000 år tegne en dobbelt kjegleflate – jordaksen «slingrer». Denne bevegelsen — presesjonen — gjør at Nordpolen over tid peker mot forskjellige punkter på himmelen. I dag peker aksen mot Polarstjernen, mens den om 12 000 år vil peke mot Vega.
Månen
Som den eneste av de terrestriske planetene har jorden en stor naturlig satellitt — månen. Mars har også naturlige satellitter, men disse er små og muligens bare asteroider som er fanget i dens gravitasjonsfelt. For mer enn 4,5 milliarder år siden traff en stor protoplanet jorden, og meteorskyen av knust materiale som oppstod begynte å kretse rundt jorden, samlet seg og dannet månen. I starten roterte månen svært nær jorden, men avstanden har gradvis økt. Siden månen er såpass stor og nær oss, har dens tyngdekraft stor påvirkning på jorden. Det er hovedsakelig månens tyngdekraft som er årsaken til tidevann.
Jordens indre
Forståelsen av jordens indre utviklet seg for alvor da man begynte å måle forsinkelse i måten jordskjelvtrykk forplantet seg til ulike steder på kloden. Den tyske seismologen Beno Gutenberg brukte i 1913 denne metoden for å anslå den indre, faste kjernens diameter. Den kroatiske seismologen Andrija Mohorovicic studerte et kraftig jordskjelv i 1909, og oppdaget en grense (kalt «Moho») mellom jordskorpen og den dypere mantelen. Snart innså forskere at jorden bestod av en fast kjerne i midten, en flytende mantel av smeltet lava, og jordskorpen. Den danske seismologen Inge Lehmann oppdaget i 1936 at kjernen av jern og nikkel var fast innerst, og flytende ytterst i laget under mantelen. Det er også fastslått at overgangen fra litosfære til mantel på 440 km dyp, og overgangen til indre mantel på 670 km dyp, markerer faseoverganger i silikater som øker bølgebevegelsenes fart betydelig, noe som skaper referansedybder for en detaljert kartlegging av mantelen ved hjelp av seismografiske apparater. Bølgehastigheten påvirkes også av temperaturavvik slik at man kan påvise lavastrømmer seismologisk.
Kreftene i jordens indre skaper varme i kjernen, og kjernefysisk nedbryting av radioaktive grunnstoff i både mantelen og jordskorpen. For hver km innover øker temperaturen med ca. 30 °C. Jordens indre varme bidrar til vulkanisme, og vanndamp og CO2 bidrar til en drivhuseffekt som muliggjør livet på jorden. Generelt er kjernen relativt tung, bestående av jern og nikkel. Men det er ikke slik at de tyngste mineralene naturlig sank mot kjernen, eksempelvis er de svært tunge grunnstoffene uran og thorium konsentrert om den ytre jordskorpen. Trolig var evnen til å inngå forbindelser med oksygen viktigere for hvor de ulike mineraler og grunnstoffer ble plassert vertikalt.
Jordens radius er 6 371–6 378 km, og består innerst av en 3 470–3 481 km tykk kjerne, fulgt av en 1 730 –2 190 km tykk mantel, og endelig et ytre lag av 1 710 km mer eller mindre størknet stein og jordskorpe:
Fra mantelen kan smeltet stein stige opp til overflaten og danne såkalte varmeflekker under jordskorpen, som under Hawaii og under Island. Varmeflekkene presser jordskorpen opp der hvor de oppstår. På den andre siden kan stykker av størknet litosfæreplate synke ned gjennom hele mantelen og ned til den ytre kjernen på 2 890 km dybde.
Overflate
Den ytre delen av jordoverflaten kalles litosfæren, den består av hard, stiv steinmasse. Den faste jordskorpen sammen med litosfæren utgjør forskjellige jordplater som er bevegelige, og det er disse som driver rundt oppå en halvveis flytende ytre mantel (astenosfæren) hvor platenes bevegelser kalles platetektonikk. Tykkelsen på litosfæren kan være 30–70 km, noe som varier ved om vi har kontinental eller osean litosfære. Den øvre delen av litosfæren består av jordskorpen, dette er jordens ytterste skall som inneholder biologisk liv.
Vi deler inn jordskorpen i havbunnsskorpe (tykkelse: 6–10 km, 3 g/cm³) som består i hovedsak av basalt og gabbro men også en del periodotitt; og kontinentalskorpe (tykkelse: 30–70 km, 2,8–2,9 g/cm³) som består vesentlig av granitt med innhold av kvarts og feltspat. Kontinentalskorpen består altså generelt sett av bergarter med litt lavere tetthet enn havbunnsskorpen. Arkimedes' prinsipp og tykkelsen på skorpene gir oss da en forklaring på hvorfor kontinentalskorpen flyter lettere eller ligger høyere enn havbunnsskorpen. Den ulike tykkelsen på jordskorpe og havbunnsskorpe arter seg i tråd med prinsippet om isostase, det kan sammenliknes med isfjell som flyter på havet: jo høyere isfjellet er over havoverflaten, desto dypere går det også ned under vann.
Det er viktig å huske på at de indre kreftene kan føre til avsetning av havbunnsskorpe på land, eksempelvis når to plater kolliderer og havbunnsplaten presses opp og brettes over landplaten. Dette skjedde eksempelvis i den kaledonske fjellkjedefolding, hvor periodotitt fra havbunnsskorpen etter mye erosjon har blitt synlig på land i Newfoundland i Canada, mens gabbro er synlig i overflaten i Sør-Norge.
Jordens indre forsyner jordoverflaten med i snitt 87 milliwatt energi per m² (den samlede fotosyntese på jorden forsyner overflaten med nærmere fem ganger så mye energi).
Om lag 71 % av overflaten er dekket av salt hav, resten er kontinenter og øyer, inklusive ferskvann. Innsjøer og elver bidrar sammen med havet til hydrosfæren som har inntil 4 km tykkelse (inntil 11 km havdybde i isolerte sprekker). Flytende vann er nødvendig for opprettholdelsen av alle kjente former for liv, og man kjenner ikke til andre planeter med flytende vann og vanndamp. Jordens poler er for det meste dekket av is (Arktis, Antarktis og sjøis), og forekomstter av is kjenner vi fra flere planeter enn jorden.
Atmosfære
Atmosfæren bidrar til å gjøre livet på landjorden mulig ved at organismer tar opp viktige gasser fra luften, ved å absorbere den ultrafiolette strålingen og ved å utjevne temperaturforskjellene mellom dag og natt. I tillegg bidrar den til å heve temperaturen på jorden gjennom drivhuseffekten. Temperaturforskjeller og jordrotasjonen gjør at luften i atmosfæren er i konstant bevegelse, noe som bidrar til å frakte varme rundt om på planeten.
Burn (Deep Purple-sang)
«Burn» er en sang av Deep Purple, utgitt på deres album Burn i 1974. Riffet er skrevet av Ritchie Blackmore i 1972, og David Coverdale skrev teksten høsten 1973, men hele bandet er likevel kreditert. Glenn Hughes var av juridiske årsaker forhindret fra å krediteres i 1974.
Jorden
Magnetfelt
Jorden er som en stor magnet og danner et magnetfelt rundt seg. Magnetfeltet beskytter livet på jorden fra kosmisk stråling. Det er magnetfeltet som gjør at vi får en magnetisk nordpol og en motsvarende sydpol.
Burn (Deep Purple-sang)
Struktur
Sangen er en av bandets mest aggressive, og starter med et gitar-riff. Trommene kommer med, og spilles nesten som en kontinuerlig trommesolo i versene. Bassen er hard, pumpende og tett taktfast, mens orgelet følger gitarriffet. Coverdale nærmest freser ut teksten, som handler om en kvinne som får det til å brenne kun ved å løfte hånden.
Jorden
Ekstreme punkt
Høydeforskjeller
Burn (Deep Purple-sang)
Struktur
Teksten er mytisk og mystisk, der fortellingen skal gi lytteren en følelse av at dette er en gammel legende. Denne «legende-stilen» skulle også en av Blackmores senere samarbeidspartnere, Ronnie James Dio, videreutvikle under tiden i bandet Rainbow.
Allmusic kommentar "Det fenomenale tittelsporet starter ting på full gass, faktisk utfordrer «Burn» «Highway Star» æren som beste åpneren på enhvert Deep Purple album, og er et utstillingsvindu for en alltid imponerende tromming av Ian Paice."
Konsertfremføringer
Frem til Deep Purple ble oppløst i 1976, var «Burn» den sangen som åpnet samtlige av bandets konserter i perioden. Etter gjenforeningen i 1984 nektet Ian Gillan å synge sanger fra «Coverdale-perioden», og den ble ikke spilt av bandet igjen før i 1991, da med Joe Lynn Turner som bandets vokalist. Denne versjonen av Deep Purple, som varte fra 1989 til 1992, spilte bare konserter i 1991 og åpnet nærmest alltid med «Burn». Antagelig for å vise at dette ikke var den klassiske Mark II-besetningen med Ian Gillan.
Da Gillan returnerte i 1993 ble sangen igjen lagt til side, og bandet har ikke spilt den i sin helhet siden. David Coverdales band etter Deep Purple, Whitesnake, fremførte aldri sangen før på 2000-tallet. Selv ikke da Whitesnake var et «mini-Deep Purple» da Coverdale, Ian Paice og Jon Lord alle var med i bandet på begynnelsen av 1980-tallet. I den senere tiden har Whitesnake spilt en medley bestående av «Burn» og «Stormbringer».
Personell
På originalinnspillingen fra 1974 medvirker:
Alternativ versjon
En alternativ versjon («Burn» 2004 Remix) ble utgitt som «bonus-spor» på ny-utgivelsen av albumet Burn fra 2004. Denne versjonen er ikke vesentlig forskjellig fra originalmiksen.
Carlos Enrique Díaz Sáenz Valiente
Carlos Enrique Díaz Sáenz Valiente (født 25. januar 1917, død 12. februar 1956) var en argentinsk skytter som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Jonathan Coachman
Jonathan William Coachman (født 12. august 1972), bedre kjent som «The Coach», er en amerikansk fribryter, tidligere ungdomsskole-basketballspiller og fotballkommentator. Han jobber under WWE i SmackDown!, hvor han i det siste har vært kommentator.
Carlos Enrique Díaz Sáenz Valiente
Díaz vant en olympisk sølvmedalje skyting under Sommer-OL 1948 i London. Han kom på andreplass i skytekonkurransen 25 m silhuettpistol med 571 poeng bak Károly Takács fra Ungarn med 580 poeng.
Jonathan Coachman
Media
Den 5. november 2007 var han med i en episode av Family Feud, et amerikansk "Game-Show", sammen med Ric Flair, Batista, Mr. Kennedy, King Booker, Queen Sharmell, Candice Michelle, Layla, Maria, Michelle McCool.
DS «Oslo»
DS «Oslo» (kallesignal LHPN) var et kombinert passasjer- og lasteskip som ble overlevert rederiet Arendals Dampskibsselskab (ADS) i 1929. Skipet var byggnummer 294 ved Nylands mekaniske verksted i Oslo. Skipet gikk i kystpostruten mellom Oslo og Bergen, bare avbrutt av 6 måneder som avløserskip i Hurtigruten i 1948. I 1959 ble skipet solgt til et gresk rederi. I 1968 brøt det ut brann ombord, og skipet ble kondemnert og senere hugget opp.
Historie
DS «Oslo» ble overlevert i oktober 1929, og ble satt inn i kystruten mellom Oslo og Bergen sammen med skip fra Det Stavangerske Dampskibsselskab (DSD). I januar 1948 leide Det Nordenfjeldske Dampskibsselskab (NFDS) inn DS «Oslo» som erstatning for rederiets hurtigruteskip DS «Kong Harald» som var på verksted for oppgradering og modernisering. DS «Oslo» seilte i hurtigruten fram til juni i 1948, da DS «Kong Harald» kom tilbake fra verkstedoppholdet. Etter dette ble DS «Oslo» levert tilbake til Arendals Dampskibsselskab og satt inn igjen i kystruten Oslo – Bergen. Kystruten fikk etterhvert konkurranse fra jernbane og veitrafikk, og høsten 1958 ble DS «Oslo» tatt ut av ruten. I mai 1959 ble skipet solgt til det greske rederiet Epirotiki Steamship Navigation Company i Pireus for 21 000 britiske pund, og omdøpt «Aegus». Skipet ble satt inn i rutetrafikk mellom Pireus og øyene i Egeerhavet. I 1961 kjøpte Ionian Steamship Company (også fra Pireus) «Aegus» og døpte henne om til «Kefallinia». Ved Ambelaika utenfor Pireus brøt det 15. mai 1968 ut brann ombord under forberedelser til sommersesongen. «Kefallinia» sank på grunt vann og ble kondemnert. Noen år senere ble vraket hevet og hugget opp.
Skipet
DS «Oslo» var bygd som et kombinert passasjer- og lasteskip (kystruteskip). Ved levering var tonnasjen 881 bruttoregistertonn og 474 nettoregistertonn. Hovedmaskinen var en kullfyrt dobbel compound dampmaskin med Lentz ventilsystem. Oppgitt ytelse var 1 350 ihk (indikerte hestekrefter), noe som ga en toppfart på 14,5 knop. I 1949/1950 ble hovedmaskinen ombygd til oljefyring ved Drammen Slip & Verksted. DS «Oslo» var sertifisert for 600 passasjerer i innaskjærsfart, og hadde 1. plass (1. klasse) plassert akter med 104 køyeplasser. 2. plass hadde 51 køyeplasser, og var plassert forut.
Pilegrimens fortelling
Pilegrimens fortelling (The Pilgrim's Tale) er et engelsk dikt med brodd mot klosterbevegelsen som ble skrevet ca. 1536 – 1538, ettersom det har referanser til hendelser i 1534 og 1536 (Se Opprøret i Lincolnshire) og låner materiale fra diktet Plogmannens fortelling og fra en tekst fra 1532 av William Thynne om Geoffrey Chaucers Romaunt of the Rose (Roseromanen) som er sitert fra sider og linjer. Diktet har forblitt som det mystiske av de falske chaucerianske (pseudo-Chaucerian) tekster. I sin utgave fra 1602 av Chaucers verker nevner Thomas Speght at han håpet å finne denne flyktige teksten. En innledende kunngjøring til leseren i 1687-utgaven av Chaucers verker nevnes det om en omfattende leting etter Pilegrimens fortelling som til da hadde vært fruktesløs.
Det har vært antydet at Pilegrimens fortelling ble skrevet som en del av propagandakampanje fra kong Henrik VIII av Englands side, eller at det var politisk nedbrytende og undertrykt på grunn av Henrik VIIIs forbud av å fremsi profetier. Det er interessant at Pilegrimens fortelling både forkynner og fordømmer kjetteri. Etter å ha benyttet Jesaja som en profetisk, antigeistlig autoritet advarer forfatteren av diktet mot falske profetier fra djevelen og fra opprørere som Nicholas Melton, en av lederne av Opprøret i Lincolnshire i 1536, Perkin Warbeck (1474 – 1499), en tronpretendent som ble hengt av kong Henrik VII av England, og Jack Straw, en leder i Bondeopprøret i England i 1381. Senere, imidlertid, framhever forfatteren både Merlin og Bede som antikatolske profeter.
Et fragment av Pilegrimens fortelling eksisterer kun innenfor Courte of Venus (Venus’ hoff) og som er viktig ettersom det er i den første trykte antologi av hofflyrikk (coterie poems). Courte of Venus i seg selv eksisterer i kun tre trykte fragmenter hvor deres identitet og opprinnelse er uklar. Det ble trykt en gang mellom 1535 og 1539, sannsynligvis av Thomas Gybson/Gibson. Det var delvis trykt mellom 1547 og 1549, sannsynligvis av William Copland som A Boke of Ballettes. Det ble trykket på nytt, sannsynligvis av Thomas Marshe, tidlig på 1560-tallet. Hva som er unikt med Marshes utgave er at den trekker på andre tekster som ikke finnes i de to andre trykte utgavene.
Ingen bevart utgave av Pilegrimens fortelling nevner forfatteren ved navn, men den sier at dens forfatter var en oxonianer, det vil si en akademiker fra University of Oxford, noe Geoffrey Chaucer var, og det har tallrike referanser til Chaucers skrifter. En «tiltalende prest» («comely priest») slår seg sammen med fortelleren i å kritisere kirken, og anbefaler at han leser noen antigeistlige og proprofetiske linjer i Chaucers Romance of the Rose som blir sitert. Pilegrimens fortelling har også hentydninger til Enken fra Baths fortelling i Canterbury-fortellingene og arthurianske legender i beskrivelsen av en munk som «mumler om hans hellige ting» forvist av alvene og alvedronningen, men som brakte med seg syv langt verre ånder. Noen har lest inn i fortellingens karakterisering av Jesus Kristus — «og først han døde, og deretter han lærte» («and first he dyd yt, and after he taght») — som en henvisning til diktet Piers Plowman.
John Bale tilskrev Courte of Venus og Pilegrimens fortelling til Chaucer i hans Illustriam maioris scriptores...summarium, og la til at han hadde sett en kvartformatutgave av Courte of Venus som hadde inkludert Pilegrimens fortelling, antagelig Gibsons trykte utgave fra ca. 1536-1540. Imidlertid endret Bale tilskrivning av forfatterskapet av Curiam Veneris (Bales latinske navn for Courte of Venus) til Robert Shyngleton/Singleton («Robertus Shyngleton, astrorum et theologie peritus, sacerdos, composuit») i sitt notat i Britanniae scriptorum, skjønt han i hans senere utgave av Illustriam gjeninnførte Chaucer som forfatter. Det er mulig at Shyngleton var den som satte Courte of Venus sammen og sannsynligvis forfatteren av Prologen (i Douce-fragmentet) foruten Pilegrimens fortelling.
Det er lite som kjent om Shyngleton bortsett fra at han var utdannet ved Oxford og en katolsk geistlig som muligens ikke tok eksamen. Han kan ha blitt protestantisk for han var for en tid prest for Anne Boleyn som hadde sympatier for de engelske protestanter. Han ble tiltalt for forræderske ytringer i 1543 og hengt i 1544 sammen med Germain Gardiner og John Larke, noe som er nedtegnet i John Foxes Actes and Monuments. Bale nedtegnet at det ble sagt at Shyngleton hadde skrevet en Avhandling om De syv kirker; Om den hellige ånd; Kommentar om Bestemte profitier; og Teorien om jorden som ble tilegnet kong Henrik VII og som andre steder har blitt kalt for Om verdens syv årstider. Ingen av disse tekstene eksisterer i trykt utgave, men Bale skrev at Gibson trykte Shyngleton's De VII Ecclesiis and De Spiritu.
Thomas Wyatt (den eldre) har også blitt foreslått på 1500-tallet som forfatteren av Pilegrimens fortelling, og fem av diktene i Courte of Venus er helt klart hans. Francis Thynne slo kategorisk fast at Wyatt ikke var forfatteren, men derimot Chaucer og hevdet at hans far, William Thynne, forberedte en trykt utgave av Chaucers vedrker som inkluderte Pilegrimens fortelling, men at Henrik VIII ikke ville gi sin støtte til en slik utgave på grunn av den reaksjonen han mente han ville få fra biskopene. Det er ingen opptegnelse om dette i Thynnes utgave og noen forskere mener at den har aldri eksistert.
Derrubadas
Derrubadas er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Afrikansk musikk
Afrikansk musikk viser til all musikk og alle musikkformer som kommer fra Afrika og blir framført av afrikanske musikere. Afrikansk musikk har røtter tilbake til oldtiden, er rik og mangfoldig, med mange ulike regioner og nasjoner med egne, særskilte musikalske tradisjoner. På grunn av kontinentets størrelse og den store variasjonen i musikalske uttrykk, er det vanskelig å avgrense den, men likevel finnes enkelte felles elementer som man kan finne over store deler av Afrika sør for Sahara.
Afropop
Afropop eller Afro Pop er et begrep som noen ganger pleier å referere til samtidsmusikk i Afrika. Begrepet refererer iekke til en bestemt stil eller lyd, men brukes som en generell betegnelse for å beskrive afrikansk populærmusikk.
Tradisjonsmusikk i Afrika
Tanken på et Afrika uten musikk er utenkelig. I sin tradisjonelle form, følger musikken nesten alle aspekter ved afrikansk liv, fra fødsel til begravelse. Populærmusikk, på den andre siden, har et større underholdningsaspekt og kan i større grad defineres uten å ta samfunnet og kultur med i betraktningen. Ifølge den berømte saksofonisten Manu Dibango defineres afrikansk musikk av to faktorer; det afrikanske miljøet og det afrikanske samfunnet. Afrikanerens åndelige hjem er landsbyen og i landsby en er musikk udelelig fra livet. Det finnes derfor ikke noe kunstbegrep i de fleste afrikanske kulturer. Hva man i Vesten kaller kunst hadde og har en annen funksjon i mange afrikanske samfunn. Det var noe hellig, som var nært knyttet opp til åndeverdenen og et folks sjel og kunne følgelig ikke selges.
Afrika er et stort kontinent, med mellom to til tre tusen etniske grupper. De fleste av disse har sine egne språk eller dialekter og ulike vaner, tradisjoner og trossystemer. Likevel er det flere likhetstrekk både i livsførsel og sosial organisering gjennom kontinentet. Innen de ulike etniske gruppene finner man gjerne klaner eller stammer. De fleste av disse har sin egen musikk og musikken har sin særegne plass i samfunnet hos hver av disse stammene. Dette gjelder både tradisjonell og moderne musikk. I mange afrikanske samfunn er musikkframføring en spesiell hendelse og ulikt dagligdags aktivitet. Det foregår utenfor en tradisjonell markedssfære, der folk relaterer seg til hverandre på en annen måte enn i dagliglivet. I så måte krever musikk i forbindelse med sosiale begivenheter en mangefasettert analyse, fordi det ofte foregår mange sammenfiltrede hendelser, som danse, sang, kunst og sosial interaksjon.
Den mest kulturelt betingede musikken, som ikke i stor grad har spredt seg til nabostammer, har ofte vokst ut av bestemte aktiviteter, som å bygge hus, kverne yams, navneseremonier, overgangsritualer, innsetting av konger og høvdinger og så videre. Dette kan forstås ut ifra tradisjonell religion, som animisme, der alle ting har en ånd eller en sjel. Ofte er det slik at hver ånd har sin egen musikk, som da gjengis, når det er behov for å påkalle den. Fysisk aktivitet kan ofte være drivkraften for musikken, idet slik aktivitet, som å høst korn, kan bestemme tempo og rytme, samt at redskapene kan fungere som instrumenter i seg selv.
Melodi, harmoni og rytme i tradisjonsmusikk
Stemmen er menneskets grunnleggende musikalske instrument og er kanskje den viktigste måten å utøve musikk i verden. En vanlig måte å synge på i afrikansk musikk (og for så vidt i sort musikk i Vesten) er såkalt «call-and-response». Dette innebærer en form for musikalsk dialog, der en lederstemmen synger en kort frase og der et kor eller instrumenter svarer. Dette kan nærmest karakteriseres som en samtale, som både kan ha bokstavelig og abstrakt betydning. For eksempel kan til og med instrumentalmusikk ha en fortellende stemme; i Uganda har enkelte xylofonmelodier en uuttalt tekst, som må læres for å kunne spille stykket riktig. Sang i afrikanske stammesamfunn i hovedsak polyfon, med sangere inndelt i grupper. Det er flere typer polyfon sang, som kanonliknende sang eller at alle synger den samme melodien, men at hver gruppe synger i ulikt register.
Melodier har av mange musikologer blitt sett på som mindre viktig i Afrika, enn rytme og harmonier. Tanken om at afrikansk musikks kvaliteter ligger i rytmen har i siden middelalderen og fra til idag vært så beskrevet at det er blitt allmenngyldig. Gjennomgangstonen i litteraturen har vært at rytme er en del av afrikanerne og at rytmene er komplekse og langt på vei overgår hva europeere har utrettet rytmisk, samt at det afrikanerne mangler i melodier, tar de igjen i rytme. Men selv om rytmen har blitt sett på som det sentrale i musikken må det påpekes at samspillet mellom rytmen og melodien svært viktig i mye afrikansk musikk. Melodiske instrumenter og vokallinjer er helt avhengige av rytmen, som noen ganger lager en slags melodi på egen hånd.
Typisk for afrikanske rytmer er at de er polyrytmiske, det vil si at en ha to eller flere uavhengige rytmer spilles samtidig og veves inn i hverandre. Opplæring i tromming og dans er i mange samfunn sett på som en nødvendig del av en omfattende forberedelse til en produktiv og helhetlig deltakelse i voksenlivet, for mange barn. Artistiske elementer er ikke bare abstrakte fenomen, men kan gjengi faktiske hendelser i afrikansk hverdagsliv. Hovedrytmen kan for eksempel representere meningen med livet, mens sekundære rytmer kan representere hindere man møter på veien. . Men Afrika er mye mer enn bare trommer. Det er en stor variasjon av tradisjonelle instrumenter, som oftest laget av naturlige materialer. De viktigste er kanskje xylofonen, fløyter, mbiraen og harpen, som man finner i ulike varianter over hele Afrika. Akkurat som det er musikk for spesielle anledninger, finnes det også instrumenter, som har sin spesielle betydning. For eksempel tror man at den vestafrikanske koraharpen kan snakke gudenes språk og den har derfor stor åndelig betydning.
Dans og tradisjonsmusikk
Dans har en sentral plass i afrikansk musikk. Tradisjonelle afrikanske danser finnes ikke isolert, men har en spesifikk rolle i forbindelse med en begivenhet eller en serie begivenheter, som er organisert i forbindelse med en spesifikk anledning. Afrikansk dans er en integrert kunstform, der bevegelse, musikk, mimikk, kostymer og sminke, ritualer og seremonier, objekter og regalier kan kombineres. For eksempel mener Kpelle-folket i sentrale Liberia at dans, tromming og sang i fellesskap skaper estetiske prinsipper for bevegelse.
Mange danser har verdi kun som underholdning, men dette er ikke den viktigste innen afrikansk dans og musikk. Danserne framfører sosiokulturelle, historiske, politiske og religiøse meninger. Dansen foregår som oftest i forbindelse med ritualer, der danserne kan fungere som et medium for å ære, velkomme og inkorporere individer inn i samfunnet, noe som er ulikt samtidsdans som framføres i større grad for å tilfredsstille et publikum. Musikken som det danses til inneholder nesten alltid trommer. Som oftest er det menn som er trommeslagere. De er oftest utvalgt på grunn av ferdigheter, ikke sosial plassering eller alder. Trommeslagerne deltar ikke i selve dansen, men spiller rytmer som korresponderer med dansernes steg og bevegelser. De hjelper med andre ord danserne å danse ordentlig. Kvinner kan også være trommeslagere, men deres rolle i musikken er oftest å synge og/eller å danse. Dans er en så viktig del av musikk i mye tradisjonell musikk at mange «å spille musikk» kan bety å danse og å klappe i tillegg til å spille på et instrument.
Kolonialismens innvirkning på afrikansk tradisjonsmusikk
Før midten av fjortenhundretallet hadde Europa liten kontakt med det afrikanske kontinentet, men i løpet av rundt hundre år etter at portugiserne nådde Vest-Afrika, greide Europa å etablere seg som en betydelig maktfaktor. Afrika hadde i begynnelsen liten strategisk betydning for Europa utover slavehandelen. Man regner med at mellom ti og tyve millioner slaver kan ha blitt fraktet over Atlanterhavet til Amerika. Ettersom europeerne innså hvor mye ressurser så fantes i Afrika, fikk kontinentet økt betydning og etter Berlinkonferansen i 1884 fikk man offisielle kolonier. Kolonitiden varte fram til midten av nittenhundretallet og vi kan dermed snakke om en periode på fem hundre år, der afrikanerne har blitt undertrykt av europeerne. Denne undertrykkingen påvirket alle aspekter ved afrikansk samfunnsliv, også musikklivet.
Det mest innlysende tegnet på koloniell innflytelse er tilstedeværelsen av utenlandske instrumenter. Riktignok har det blitt importert instrumenter til Afrika i svært lang tid, som xylofonen, som man antar kom til Afrika fra Indonesia via Madagaskar, og goje, en enstrengsfele, som stammer fra Midtøsten. Men disse instrumentene har vært i Afrika i svært lang tid og blitt modifisert slik at de idag anses for å være særegne afrikanske instrumenter. Det som er så spesielt med innføringen av europeiske instrumenter er at det finnes langt flere europeiske enn andre utenlandske instrumenter og at de disse instrumentene har en svært framtredende symbolsk rolle i det moderne liv. Trompeten, saksofonen og gitaren er for mange langt større statussymboler enn for eksempel djemben eller mbiraen. Med dette kan en tenke seg at tradisjonell musikken vil endre seg radikalt fra hva en har sett tidligere. En kan for eksempel tenke seg at gitaren vil ta over for mbiraen i visse betydningsfulle ritualer, fordi en da gjerne bruker statusladne objekter. Dette er naturligvis bare spekulasjoner fra undertegnedes side, men en kan gjøre seg tanker om musikkens rituelle kraft vil reduseres, når instrumenter og framføringsmetoder endres som følge av europeisk innflytelse.
Med koloniseringen fulgte også nye institusjoner, som var årsak i framdyrkingen av bestemte musikktyper og instrumenter. Framveksten av nye institusjoner, som kirker, politi, hær og underholdningsindustri gav utvidede muligheter for å skape musikk. For eksempel ble hymner og salmer introdusert av tyske misjonærer. Her brukte en etter hvert brass, som akkompagnement. Denne musikken, som ble brukt i forbindelse med tilbedelse var i begynnelsen svært europeiske i sin form, men tok etter hvert ibruk afrikanske elementer, som vokalharmonier. Senere fikk en også musikalske grupper, som ikke var direkte knyttet til kirkene, som politikorps. Senere så en også grupper som spilte for å underholde, som palmwine- og highlifegrupper i Vest-Afrika. Disse spilte i hovedsak på europeiske instrumenter, på klubber for europeere.
I utgangspunktet er tilstedeværelsen av europeiske instrumenter av liten betydning. Mer viktig er endringen i det musikalske språket, som koloniseringen framprovoserte. Den europeiske musikken, i sin mest innflytelsesrike manifestasjon, koloniserte betydelige deler av det afrikanske musikalske landskapet. Den musikalske bakgrunnen ble endret og at en bare tillot afrikanske elementer i forgrunnen. Videre ble den musikalske oppdragelsen etter europeernes ankomst en smeltedigel av europeiske, afrikanske, arabiske og lokale inntrykk. Nå kan man naturlig nok argumentere med at dette ville skjedd uansett, som følge av økende globalisering, men tempoet på den musikalske transformasjonen i Afrika har nok vært adskillig høyere på grunn av kolonitiden.
Europeisk musikks tre viktigste dimensjoner er melodi, rytme og harmoni. Av disse tre er det harmonier som har hatt størst påvirkning på afrikansk musikkliv. Harmonikken som preger europeiske salmer, korpsmusikk og tidlig populærmusikk har hatt en koloniserende kraft på afrikansk musikkliv. Denne Harmonikken har satt sitt preg på alt fra nasjonalsanger, som ofte er ekstremt europeiske i sitt uttrykk, popmusikk og kunstmusikk. De afrikanske særpregene, som polyfoni, kan være helt fraværende i denne typen musikk. Afrikansk kunstmusikk er endog som oftest produsert av afrikanske komponister utdannet ved vestlige konservatorier og musikkhøgskoler, med det dette vil medføre av vestlig påvirkning i verkene deres. Det er store harmoniske variasjoner i tradisjonell afrikansk musikk, men de europeiske sopran-alt-tenor-bass-arrangementene (SATB) finnes ikke i tradisjonelle Afrika. Det blir da et paradoks at det er SATB-tradisjonen barna læres opp i på skolen og i kirka. Årsaken til dette må tilskrives en rasistisk tankegang hos kolonimakta. Den tradisjonelle afrikanske musikken ble sett på som primitiv og afrikaneren måtte kultiveres inn i et annet system.
En annen faktor som har bidratt til å øke den europeiske innflytelsen på afrikansk musikk er musikkmiljøene og musikkskolene koloniadministrasjonene bidro til å bygge opp i Lagos og andre hovedsteder. Her hadde man tradisjonelle miljøer, som befattet seg med tromming, dans, lovsang og drama og en hadde mer moderne miljøer, som var organisert av en voksende elite av misjonærer, byråkrater og utdannede afrikanere. Den afrikanske eliten ble i disse miljøene kultivert inn i europeisk musikktradisjon, med konserter som imiterte europeisk praksis. I tillegg var pressen som oftest mer interessert i elitens musikk, framfor hva som foregikk på det tradisjonelle planet. En kan dermed tenke seg at den vesterniserte musikken til eliten kan ha hatt større status hos befolkningen enn den tradisjonelle musikken. Den moderne musikken kan har blitt forbundet med rikdom og suksess. Likevel eksisterte tradisjonell og moderne musikk side ved side i disse miljøene og kan ha hatt en likeverdig påvirkning på hverandre.
En av de mest markante resultatene av koloniseringen var framveksten av to nye musikalske tradisjoner. Den ene, kunstmusikken, fikk høy sosial status, mens den andre, populærmusikken, var lavstatus. Populærmusikken, som vokste fram en slags avkopling for eliten i deres fritid. Denne musikken ble etter hvert gjort populær blant den øvrige befolkningen ved hjelp av radio, båndopptakere og forsterkere. Populærmusikkens utvikling og spredning er i så måte en direkte følge av koloniseringen. Denne musikken fikk etter hvert en stort lytterskare og har på mange måte overtatt som folkets egen musikk. Kunstmusikken på den andre siden, vant ikke store tilhengerskarer, men fikk i stedet høy status blant eliten og media. Denne musikken er basert på europeiske prinsipper, men er videreutviklet av afrikanere.
Koloniseringens innflytelse på tradisjonell musikk er mindre åpenbar enn framveksten av populærmusikk og kunstmusikk, men ikke mindre viktig. Her ser man to tendenser; transformasjon og konsolidering eller redefinering av tradisjonsbegrepet. Ønsket om å bevare det som er ens eget står sterkt i en befolkning som er okkupert av en utenlandsk makt. Dette så man i Norge i dansketiden og man så det i Afrika i kolonitiden. I Afrika etter frigjøringen så man derfor et sterkt ønske om å opprettholde og framdyrke det som var "afrikansk". Afrikansk selvbevissthet ble diktert av et nytt syn på myter, ritualer, musikk, dans, skuespill og tilbedelse. Dette var aspekter ved afrikansk samfunnsliv som mange steder var undertrykt av koloniadministrasjonen. Man så altså en kulturell oppvåkning og revitalisering, der musikkforskning ut utøvelse fikk en sentral rolle i det nasjonale identitetsarbeidet. Det ble satset på en moderne kulturpolitikk og den afrikanske musikken og kunsten skulle inn i skolen, på universitetet og i radioen. Dette kan ha ført til en overkjøring og utslettelse av gammel, lokal og praksisnær musikkdiskurs og teori i Afrika. En snakker her om en konstruksjon av det afrikanske. Den "innfødte" musikken ble gjenskapt for å framdyrke det særegne ved Afrika. I så måte ble rytme et sentralt aspekt ved dette.
Førkoloniale kulturer var i hovedsak skriftløse, der poesi, dans og sang ble bevart i minnet til hver enkelt utøver. Når anledningen bød seg til å synge de tradisjonelle sangene, som i forbindelse med årstidsritualer, måtte utøverne hente fram de gamle sangene. Dette kan ha innebåret at tradisjonene var i stadig endring, fordi det menneskelige minnet ikke er ufeilbart. Kolonialiseringen førte med seg skriftspråk og alternative metoder til bevaring av både aurale og visuelle data, og tvang dermed gjennom en rekonfigurering av kulturelle produkter. En så altså en økende tendens i akademiske miljøer til å ville transkribere afrikansk musikk og framføre det likt hver gang. Eksempler på dette er de nasjonale musikkgruppene, som Pan-African Orchestra, som spilte musikk som kunne virke tradisjonell, men der musikerne leste noter. Slike nasjonale orkester var ikke etnisk avgrensede, noe som førte til etableringen av en transetnisk kanon i mange land, der visse kulturelle aspekter ble framdyrket som ekte og nasjonalt.
Kolonialisme har dermed ført til et mer komplekst musikalsk samfunn i Afrika. Dagens Afrika formes av en nærmest uoversiktlig variasjon av inter- og intrakontinentale musikalske påvirkninger. Forståelsen av kolonialiseringens påvirkning har mange ganger blitt tilnærmet med nostalgi, der Afrikas fortid dyrkes som rene og korrekte. Det har dermed kanskje oppstått en avstand mellom afrikansk musikkpraksis og den akademiske representasjonen av den. Tradisjonell musikk utøves av mennesker og de fleste lever i en moderne verden. Deres musikk og musikalske forståelse er derfor ikke statisk, men i stadig endring. I så måte har tradisjonell musikk blitt påvirket av moderne musikk, fordi utøveren ofte hører på begge typer.
Populærmusikk i Afrika
Som tradisjonsmusikken, er afrikansk populærmusikk svært variert. Mesteparten av dagens popmusikk inneholder elementer fra afrikanske tradisjoner, kombinert med vestlig popmusikk. I tillegg er mange vestlige instrumenter, samt studioteknikker tatt opp i afrikansk populærmusikk. Samtidig er det verdt å merke seg at mye av Vestens popmusikk, som blues, jazz, salsa og rumba, i varierende grad stammer fra Afrika. Rytmene og lydene i denne musikken har senere blitt tatt opp i nyere vestlig musikk, som rock, funk, soul og hiphop. I Norge har Ras Nas vært en av de fremste eksponentene av denne type musikken med en blanding av soukous og reggae musikk.
University of New Orleans
University of New Orleans   (forkortet UNO) er et delstatseid universitet i med 6 campuser i storbyen New Orleans i delstaten Louisiana, USA. Det ble opprettet i 1958 som Louisiana State University in New Orleans, eller LSUNO, og inngår fortsatt som en semi-uavhengig del av Louisiana State University System.
Snowkiting
Snowkiting (eller skiseiling) er en utendørs vintersport med bruk av kite eller drage på snø. Utøveren bruker enten ski eller snowboard.
Anna Anka
Anna Anka (født 28. april 1971 i Folkerepublikken Polen som Danuta Anna Kołodziejska) er en polsk-svensk-amerikansk skuespiller og fotomodell. Ettersom moren døde under fødselen, ble hun adoptert bort til familien Åberg i Skåne i Sverige. Tidligere navn er også Anna Åberg og Anna Yeager.
Anna Anka ble oppdaget i svenske medier i 2009 som deltaker i realityserien Svenske Hollywoodfruer på TV3. Anka var fra 2008 til 2010 gift med sangeren Paul Anka og bor i Beverly Hills i Los Angeles i USA. Den 25. september 2009 var Anna Anka gjest i Fredrik Skavlans TV-show som sendes både i Sverige og Norge.
Anka er kjent for sine kontroversielle uttalelser, og den svenske komikeren Henrik Schyffert har ironisk kommentert: «Det er jo spennende at du er gift med noen som har samme kvinnesyn som Osama bin Laden». Kommentator i E24 Elin Ørjasæter repliserte i samme program at hun synes det var spennende å få et litt uortodoks innslag i likestillingsdebatten, «Du er jo et forfriskende innslag, men du blir litt for eksotisk til å tilføre noe nytt. Vi levde jo litt som i din ideologi for 150 år siden.» Anka har uttalt blant annet at kvinner bør stille opp om mannen ønsker å bli seksuelt tilfredsstilt hver morgen, eller «avsugning» i hennes egne ord og at menn ikke bør hjelpe til med husarbeid hjemme eller skifte bleier på barna. Hun har også uttalt at overvektige er egoistiske, og at hun selv har en av verdens beste kropper. Hun mener også at brunetter er idiotiske. «Jeg blir heller skallet enn mørkhåret», sier Anka.
Anka ble født i Folkerepublikken Polen, der moren døde mens hun var spedbarn. Hun kom på barnehjem, og ble da hun var tre år adoptert av en familie fra Bjuv i Skåne i Sverige.
Anna Anka var en måneds tid gift med Louis Yeager, hvis etternavn hun bar fram til giftermålet med sangeren Paul Anka i 2008. Skilsmissesøknaden ble levert inn den 5 desember 2009 til myndighetene i California. Anna Anka har en datter, Ellie, født 2002, fra et tidigere ekteskap og en sønn, Ethan, født i 2005, med Paul Anka. De bodde i Los Angeles i California.
I 2011 var hun å se i en norsk TV-reklame for Coop Prix.
Mauro Cía
Gualberto Mauro Cía (født 12. juni 1919) var en argentinsk bokser som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Cía vant en olympisk bronsemedalje i boksing under OL 1948 i London. Han kom på tredjeplass i den nest tyngste vektklassen, lett tungvekt opp til 80,0 kg bak sørafrikanske George Hunter og Donald Scott fra Storbritannia.
Larisa Seleznjova
Larisa Jurjevna Seleznjova (russisk: Лариса Юрьевна Селезнёва; født 12. september 1963 i Leningrad) sovjetisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1984 i Sarajevo og 1988 i Calgary.
Seleznjova vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under vinter-OL 1984 i Sarajevo. Sammen med Oleg Makarov kom hun på tredjeplass i parløp, bak sine landsmenn Jelena Valova / Oleg Vasiljev og Kitty Carruthers / Peter Carruthers fra USA.
Stevie Jackson
Jackson har skrevet flere av låtene til Belle & Sebastian, men skrev ikke til de to første albumene, hvor alle låtene er skrevet av Stuart Murdoch.
Pentadekagon
I geometri er en pentadekagon en polygon med femten sider og femten vinkler, og vanligvis refererer en regulær pentadekagon til en som har alle sider med lik lengde og alle vinkler lik 156°.
Dezesseis de Novembro
Dezesseis de Novembro er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Goathland
Goathland er en landsby og et sogn i distriktet Scarborough i grevskapet North Yorkshire i England. Historisk var den en del av North Riding av Yorkshire. Landsbyen ligger i nasjonalparken North York Moors, og store deler av området rundt eies av hertugdømmet Lancaster. I henhold til folketellingen i 2011 hadde sognet en befolkning på 438 innbyggere, noe som er økning siden tilsvarende folketelling i 2001 da det var kun 407 innbyggere.
Landsbyen er for mange mest kjent som den fiktive byen Aidensfield i serien Med hjartet på rette staden, da det er her denne serien innspilles. Flere av stedene fra serien, som postkontoret, baren og verkstedet, er faktiske steder i landsbyen, og flere av innbyggerne har vært statister. Samtidig er Goathland stasjon også benyttet som lokalisering for jernbanestasjonen i Galtvang i Harry Potter-filmene.
Beskrivelse
Landsbyen Goathland ligger rundt 150 moh og har en historie som strekker seg fra vikingetiden. Navnet Goathland er antagelig en korrupsjon for «godt land». Alternativt kan det være avledet fra «Godas land» med en henvisning til Goda, et angelsaksisk personnavn.