cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fallout (1997)
The Cathedral
The Cathedral er stedet hvor organisasjonen Children of the Cathedral, et skalkeskjul for planene til the Master, holder til. Under katedralen ligger det et hemmelig hvelv, hvor the Master befinner seg.
Utviklerne
Utviklerne av Fallout bestod av nærmere 100 medlemmer. Mesteparten av utviklerteamet ble oppløst etter at Fallout ble utgitt, men omtrent en tredjedel av dem grunnla Interplay-avdelingen Black Isle, som utviklet Fallout 2. Noen gikk videre til å jobbe med fremtidige prosjekter, mens flere sentrale personer i utviklergruppen gikk ut av Interplay for å grunnlegge Troika Games.
Internasjonale versjoner
I enkelte internasjonale versjoner ble spillet sensurert, deriblant at barnekarakterer ble fjernet fra spillet i enkelte europeiske versjoner, blant annet i Tyskland og England. Dette ble trolig gjort grunnet muligheten man har til å drepe barn i spillet, selv om dette på ingen måte promoteres i spillet. Tvert om oppfordres en til å ikke drepe barn. Blant konsekvensene om man likevel gjør det er uvennlige karakterer, dusørjegere som gjentatte ganger angriper spilleren og karakterer som nekter å hjelpe spillerkarakteren. I tillegg til å frustrere mange spillere, førte fjerningen av barna fra spillet til en rekke programvarefeil. En fanskapt patch gjeninnførte barnefigurene, og fjernet med det både programvarefeilene og sensuren.
Liste over kjente ulver
Liste over kjente ulver inneholder både virkelige ulver (arter), ulvehistorier fra virkeligheten og historier fra fantasien.
Stormdalen
Stormdalen (lulesamisk: Stoarmmoloabme) er et dalføre i Rana og en sidedal til Dunderlandsdalen. Fjelldalen har stort artsmangfold, stor planteproduksjon og flere interessante kulturminner, blant annet de tidligere fjellgårdene Bredek, Nordre og Søndre Stormdalen gård, samt Granneset. Dalen ligger i sørlige deler av Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark.
Samisk tilstedeværelse er dokumentert tilbake til 1600-tallet. En kjenner til at samer fra Arjeplog og Sorsele i Sverige brukte Saltfjellet som sommerbeite for tamrein. I forbindelse med dette ble reinflokken drevet gjennom Stormdalen og over til Blakkådalen. I første halvdel av 1800-tallet ble det etablert gårder i dalen, først i nedre deler ut mot Dunderlandsdalen, senere lengre opp i dalen. Gårdene oppe i dalen ble avfolket etter rundt 50 år, mens gårdene lengre ned var aktive helt ut i 1960-årene.
I 1970-årene ble dalen fokus for vannkraftutbygging, blant annet ble det lagt frem en plan for et stort reguleringsmagasin midt i dalen. På grunn av stort folkelig engasjement og andre vernehensyn, ble planene skrinlagt, og dalen, sammen med store deler av Saltfjellet ble omgjort til nasjonalpark. I dag er området av særlig interesse for friluftsliv, fiske og jakt. Med sidedaler og fjellvidder inngår Stormdalen i et større område med villmark, en naturtype det finnes få andre av i Norge.
Geografi
Stormdalen er en sidedal til Dunderlandsdalen fra vest, og ligger i Saltfjellets sørlige del. Mot sør er det en sidedal kalt Bergslåttdalen som går inn mot Ørtfjellet. Hoveddalen deler seg opp ved Kollfjellet, rundt 10 km fra Dunderlandsdalen, i to daler; Litlstormdalen mot nordvest og Storstormdalen mot nord. Litlstormdalen går over mot Blakkådalen via et lite skar, og Storstormdalen ender ved Stormdalstjatsa, en del av Hedningfjella på Saltfjellet. Storstormdalen strekker seg parallelt med Blakkådalen i vest, skilt av Stormdalsfjellet.
Dalbunnens høyde over havet er rundt 200 meter ved begynnelsen (Bredek). Den stiger slakt oppover og ved delet ved Litl- og Storstormdalen er høyden 360 meter. Hele Stormdalen ligger således under tregrensen, mens sidedalene strekker seg opp mot 1000 meters høyde. Fjellene rundt dalen når opp i en høyde av 1300–1500 meter over havet.
Gjennom dalen renner Stormdalsåga, dannet ved samløpet av Storstormdalsåga fra Storstormdalen og Litlstormdalsåga fra Litlstormdalen. Storstormdalsåga kommer fra et ikke navngitt vann 1126 meter over havet nord for Skavelfjellet, nær grensen til Saltdal kommune i nord, Litlstormdalsåga fra fjelltraktene på vannskillet mot Blakkådalen og Røvassdalen i vest. Begge disse får tilsig av brevann fra en rekke småbreer øst for Svartisen. Stormdalsåga renner ut i Tespa som igjen munner ut i Ranelva etter et kort samløp.
Flora og fauna
Et spesielt forhold som gir den usedvanlige gode planteproduksjonen i dalen er årvise snøskred. Disse rasene tar med seg jord og stein ned i dalen. De nedraste snømassene forårsaker i neste omgang demninger i Stormåga, og når disse brister oppstår flommer som sprer jordmassene nedover. Dette gir ekstra næringstilførsel til vegetasjonen i dalbunnen. En har beregnet at planteproduksjonen er 600 kg per dekar i dalen, noe som er usedvanlig høyt. I landet for øvrig er det bare noen (delvis) oppdyrkede seterdaler i Sør-Norge har større produksjon.
Fjellbjørk danner tregrensen; denne er mest hardfør av norske treslag. Tregrensen ligger typisk i en høyde over havet på 600 til 650 meter, mens barskogbeltet stopper typisk rundt 350 meter over havet. Bjørkeskogen strekker seg hele vegen gjennom Stormdalen, videre gjennom Storstormdalen til Jervåga (en mindre tverrelv til Storstormdalsåga).
Plantevegetasjonen i dalen er frodig og står ofte i mannshøyde. Det er typisk snakk om stauder av blant annet artene tyrihjelm, turt, ballblom og skogstorkenebb. På grunn av den store grøderikdommen ble buskapene tidligere ført opp i dalen for sommerbeite, selv fra gårder langt unna.
Ved utløpet av Stormdalen og Tespdalen finnes landets nordligste naturlige granskog. Både plantegeografisk og økonomisk har dette området stor interesse. En del av området er også fredet, kjent som Storlia naturreservat.
Elg finnes i stort antall i dalene inn mot Saltfjellet, så også i Stormdalen. En telling fra høsten 1976 viste at det var gjennomsnittlig 0,7 elg per km2. Stormdalen og dens sidedaler utgjør også et viktig område for elgen om vinteren. Spesielt med økt utbredelse av vierkratt øker også dalens betydning som vinterbeiteområde.
For øvrig har lirype tilhold i Stormdalen og dens sidedaler, mens storfugl og orrfugl holder til i nedre deler av dalen med bar- og blandingsskog. Småviltet ble fredet i Stormdalen i 1972, men denne ble opphevet i 1981. Stormdalen er ellers et godt vinteroppholdssted for småviltet.
Generelt finnes arter som gaupe, jerv, mår og fjellrev i Saltfjellområdet. Mer spesielt er det at oter er observert i Stormdalen, siden denne holder mer sjeldent til i innlandet. Bjørn ble observert i Stormdalen i 1942–1943, i form av en binne med to unger. Senere i 1976 og 1978 ble det funnet drepte sauer nær Bergslåttdalen, der observasjoner tyder på at de kunne vært felt av bjørn. En antok i 1981 at dalen kan bli et fremtidig tilholdssted for bjørn.
Stormdalen, sammen med Tespdalen og Bjøllådalen i øst, utgjør et sammenhengende lauvskogparti som er verdifullt som hekkeområde. Stor forekomst av spurvefugler her gir næringsgrunnlag for rovfugler spesialisert på småfugler. Dvergfalk er observert i dalen.
Etablering av fjellgårder
Samisk bruk av området er dokumentert tilbake til 1600-tallet. Samer fra Arjeplog og Sorsele i Sverige brukte Saltfjellet som sommerbeite for tamrein. Reinflokkene ble flyttet til Bjøllådalen om våren. I Bjøllådalen skilte ulike driftsgrupper lag og en del rein ble ført over i området Bjøllådalen – Gilla – Stormdalen og over til Blakkådalen.
I dalmunningen på nordsiden, ved Bredek, ble det etablert gårdsbruk i 1831. Rett sør for denne ble det etablert enda en gård, kalt Grannes, i 1857. Senere i 1850-årene ble Nordre- og Søndre Stormdal gård ryddet lengre oppe i dalen.
Gårdene i Stormdalen ble ryddet av to brødre. Den eldste av disse, Lars Iversa, var tømrer, snekker og murer og dro rundt i distriktet og utførte arbeid. På sin vandring fra Storforshei til Beiarn for å utføre arbeid gikk han gjennom Stormdalen. Her la han merke til forholdene i dalen, med tanke på etablering av en gård. På et egnet sted ryddet han en plass og etablerte seg med sin familie. Kort tid etter etablerte broren seg på motsatt side av dalen. Spesielt ble et område som ble snøfritt tidlig på våren, litt nord for gårdene, viktig for gårdsdriften ved at buskapen kunne slippes tidlig ut her.
På gårdsbrukene i Stormdalen var fedrift hovednæringen, og produktene ble stort sett benyttet i egen husholdning. De drev med jakt på blant annet hare og rype, spesielt snarefangst var en vinteraktivitet. Begge gårdene hadde noen tamrein som de fikk samene til å passe på som sytingsrein. Ellers dyrket de korn og poteter, men ofte ble disse skadd av frosten på høsten. Begge gårdene hadde egen bekkekvern.
Snørasene og oppdemningen av elven skapte problemer for gårdene i fjelldalen ved at vannstanden i ekstreme tilfeller kunne nå helt opp til husene. Nordre Stormdal gård ble fraflyttet i 1905 og den søndre allerede i 1893, men området rundt gårdene ble benyttet som slåtteland i lang tid etterpå. Gården på Bredek var i drift helt frem til 1965, mens Granneset gård ble nedlagt i 1932.
Planer for vassdragsregulering
Norges elektrisitets- og vassdragsvesen (NVE) gjorde i 1972 en samlet vurdering av utbyggbar vannkraft i Saltfjell–Svartisen-området. Flere kraftstasjoner og selvstendige vassdragsreguleringer ble planlagt for hele området. NVEs planlegging omfattet en rekke undersøkelser i området ved Stormdalen, så vel tekniske som andre kartlegginger. I Stormdalen ble det gjort undersøkelser som omfattet etnologi, arkeologi, kulturhistorie, biologi i vassdraget og området ellers.
Det ble ikke funnet egnede naturlige regulerings- eller inntaksmagasiner i området, derfor fant en det nødvendig å planlegge et reguleringsmagasin i Stormdalen. Selve demningen skulle bygges som en rundt 100 meter høy fyllingsdam ved Skarpnasen i nedre del av dalen. Magasinet ble planlagt med navnet Stormsjø. Høyeste regulerte vannstand var satt til 395 meter over havet, hvilket vil si at vannstanden ville gå opp til begynnelsen av Lilt- og Storstormdalen. Reguleringshøyden var planlagt til 80 meter. Som tetningsmasser til damkjernen ble det planlagt bruk av lokale løsmasser.
Det var klart at denne kraftutbyggingen helt ville ødelegge de spesielt rike naturforholdene i Stormdalen. Også reindriften ville få store problemer, både på grunn av magasinet i Stormdalen og andre berørte områder. På denne tiden var det nye tanker om økologi og verdinormer blant befolkningen, og i 1978 ble «Folkeaksjonen Spar Saltfjellet» stiftet. Selv om befolkningen i kraft- og industrikommunen Rana tidligere hadde vært positive til kraftutbygging, ble det utover på 1980-årene dannet en opinion som var mot. Andre vassdrag i Saltfjell–Svartisen-området ble imidlertid bygget ut (blant annet Svartisen kraftverk), men planene som involverte Stormdalen ble aldri realisert.
Friluftsliv, reindrift og jakt
Øvre deler av Storstormdalen og de nærliggende områdene Svartisen, øvre deler av Blakkådalen, Vestergila og deler av Riebivágge utgjør et område karakterisert som kvalifisert villmark. I Norge er det ellers bare et område på Hardangervidda, to områder på Finnmarksvidda og fire til fem fellesområder mot Nord-Sverige og Nord-Finland som kommer i denne kategorien. Blant annet vil dette si at området er uten inngrep, det skal ligge langt fra vei og jernbane, samt at det ikke skal være stier eller annen form for tilrettelegging i området.
Generelt har det vært økt bruk av hele Saltfjellområdet til friluftsliv siden midten av 1970-årene. Elgjakt drives i Stormdalen. Stormdalsåga er rik på ørret av god kvalitet, noe som utnyttes av sportsfiskere.
Stormdalen ligger innenfor grensene til Saltfjellet reinbeitedistrikt, som ble etablert i 1990-årene gjennom sammenslåing av de tidligere Dunderland/Harrodal og Glomen reinbeitedistrikter. Området benyttes som sommer- og høstbeiteområde i reindrifta. Det er flere samiske kulturminner i dalen.
Fjellgården i Nordre Stormdalen og gårdene i Bredek er tatt vare på. I Nordre Stormdalen gård står våningshuset og en utløe i dag intakt. Gården på Bredek tas i dag vare på av Rana Museum, mens det er Statskog som eier og tar vare på Nordre Stormdalen gård. Gården er åpen for vandrere med mulighet for overnatting. Det er en trekkbåt for å komme over fra stien på sørsiden av Stormdalsåga til Nordre Stormdal gård.
Ferdsel i dalen om vinteren kan være farlig på grunn av de store snøskred som går, spesielt etter store snøfall etterfulgt av mildvær. Tidvis går det store skred fra fjellsidene og over elven. I ekstreme tilfeller kan snømassene demme opp Stormdalsåga slik at det gir fare for plutselig flom i Ranelva lengre ned.
Tannhäuser
Tannhäuser (full tittel: Tannhäuser und der Sängerkrieg auf Wartburg), WWV 70, er en tyskspråklig opera i tre akter med musikk og libretto av Richard Wagner. Operaen er basert på to tyske legender: Tannhäuser, en legendarisk Minnesänger og dikter fra middelalderen, samt fortellingen om sangerkrigen ved Wartburg.Temaene er kampen mellom den rene og den profane kjærligheten, og forløsningen gjennom kjærlighet (et tema som kan gjenfinnes i nesten alle Wagners verker). Wagner dirigerte selv premieren av Tannhäuser i Dresden i 1845 med sin egen niese, Johanna Wagner i rollen som Elisabeth.
Kilder
Under Wagners første opphold i Paris (1839–42) leste han et skrift av Ludwig Lucas om «sangerkrigen» som utløste hans fantasi, og oppfordret ham til å returnere til Tyskland, som han nådde den 7. april 1842. Etter å ha krysset Rhinen reiste Wagner til Thüringen, og så morgensolen lyse opp Wartburg-borgen; Wagner begynte straks å skissere landskapet som skulle bli scenesettet. Wagner skrev prosautkastet til Tannhäuser mellom juni og juli 1842 og librettoen i april 1843.
Komposisjon
Wagner begynte å komponere musikken under et ferieopphold i Teplice sommeren 1843 og fullførte hele partituret den 13. april 1845; operaens berømte ouverture, ofte spilt alene som et konsertstykke, ble skrevet sist. Mens han komponerte musikken til Venusberg-grotten, ble Wagner så lidenskapelig at han gjorde seg syk; i selvbiografien skrev han: «Med mye smerte og slit skisserte jeg de første omrissene av musikken min for Venusberget...I mellomtiden var jeg veldig plaget av spenning og blodstrøm til hjernen. Jeg forestilte meg at jeg var syk. og lå hele dager i sengen...» Instrumenteringen viser også tegn til lån fra fransk operastil. Partituret inkluderer deler for messingblåsere på scenen; i stedet for å bruke franske messinginstrumenter, brukte Wagner imidlertid tolv tyske valthorn. Wagner benytter seg også av harpe som var gjengs forekommende i fransk opera. Wagner gjorde en rekke revisjoner av operaen gjennom hele sitt liv, og var fremdeles misfornøyd med formatet da han døde. Den viktigste revisjonen ble gjort for operaens premiere i Paris i 1861.
Dresden-versjonen (1845)
Den første forestillingen ble gitt i Königliches Hoftheater (Hoffteateret) i Dresden den 19. oktober 1845. Komponisten Ferdinand Hiller, på den tiden en venn av Wagner, hjalp til med de musikalske forberedelsene til produksjonen. Rollen Elisabeth ble sunget av Wagners niese Johanna Wagner. Wagner hadde tenkt å uroppføre operaen den 13. oktober, Johannas 19-årsdag, men hun var syk, så den ble utsatt med seks dager. Venus ble skapt av Wilhelmine Schröder-Devrient, og tittelrollen ble sunget av Josef Tichatschek. Forestillingen ble dirigert av komponisten. Tannhäuser var ikke den suksessen som Rienzi hadde vært, og Wagner satte nesten umiddelbart i gang med å endre avslutningen og justere partituret gjennom 1846 og 1847. For den første nye oppførelsen i Dresden (1847) klargjorde han representasjonen av Venus fristelse av Tannhäuser i den siste akten, og la til en vokal presentasjon av pilegrimskoret i denne akten (hvor de tidligere hadde vært representert av orkesteret alene). Denne versjonen av operaen, som ble revidert for publisering i 1860, er generelt kjent som "Dresden"-versjonen. Etter at Franz Liszt produserte operaen ved hoffteateret i Weimar i 1849, var det ytterligere forestillinger mellom 1852 og 1856 i (blant andre steder) Schwerin, Kassel, Posen, Wiesbaden, Hannover, München og Berlin.
Dresden-versjonen ble også brukt ved innledende produksjoner utenfor Tyskland, særlig i Riga den 18. januar 1853; i Tallinn den 10. januar 1854; i Praha den 25. november 1854, ved Theatre of the Estates; i New York City den 4. april 1859, og i London den 6. mai 1876 ved Royal Opera House, Covent Garden (da den ble sunget på italiensk).
Pariserversjonen (1861)
Wagner endret operaen vesentlig for en spesiell forestilling i 1861 ved Paris Opéra. Dette hadde keiser Napoleon III bedt om på forslag av prinsesse Pauline von Metternich, kona til den østerrikske ambassadøren i Frankrike. Denne revisjonen danner grunnlaget for det som nå er kjent som «pariserversjonen» av Tannhäuser. Lokalet betydde at komponisten måtte sette inn en ballett i partituret, i henhold til husets tradisjoner. Wagner gikk med på denne betingelsen siden han mente at en suksess ved pariseroperaen ville representere hans viktigste mulighet til å gjenreise seg etter utvisningen fra Tyskland. I stedet for å plassere balletten i dens tradisjonelle sted i akt 2, valgte han imidlertid å plassere den i akt 1, i form av en bakkanal, der den kunne gi dramatisk mening ved å representere den sanselige verdenen til Venus' rike (Venusberget). Det fulgte ytterligere omfattende endringer. Teksten ble oversatt til fransk (av Charles-Louis-Étienne Nuitter med flere). Venus, en rolle som i Dresden-versjonen ble ansett som en sopran, ble omskrevet til mezzosopran. Venus' arie «Geliebter, komm!» (= Elskede, kom!) ble transponert ned av en halvtone, og den siste delen ble fullstendig omskrevet. En solo for Walther ble fjernet fra akt 2. Ekstra vokallinjer for Venus etter Tannhäusers «hymne til kjærligheten» ble lagt til. Orkesterinnledningen til akt 3 ble forkortet. Operaens avslutning ble omarbeidet for å inkludere Venus på scenen, der publikum før bare hørte Venus-motivet, i et forsøk på å klargjøre handlingen.
Tannhäusers første forestilling i Paris ble gitt den 13. mars 1861 i Salle Le Peletier ved Paris Opéra. Komponisten hadde vært tett involvert i forberedelsene, og det hadde vært 164 prøver. Kostymene ble designet av Alfred Albert, settene av Charles-Antoine Cambon og Joseph Thierry (akt 1, scene 1), Édouard Desplechin (akt 1, scene 2 og akt 3), samt Joseph Nolau og Auguste Alfred Rubé (akt 2). Imidlertid brøt han med opera-protokollen i Paris ved å flytte balletten til åpningsscenen, enda herrene var vant til å komme etter pausen for å se sine små venninner danse. På åpningskvelden dukket herrene derfor opp alt fra starten for å bue og forstyrre. Protestene fortsatte de følgende kveldene, og var årsak til at Wagner tok ned sin opera etter tre forestillinger.
Ved den første forestillingen ble operaen først godt mottatt, med forstyrrelser, inkludert fløyter og buing, som startet i akt 2 og ble fremtredende ved slutten av tredje akt. For den andre forestillingen ble mye av den nye ballettmusikken fjernet, sammen med noe av handlingen som spesielt hadde fremkalt buing, slik som hyrdens fløytespill i akt 1. Under denne forestillingen ble imidlertid publikums forstyrrelser økende. Dette skyldtes delvis medlemmer av den velstående og aristokratiske Jockey-Club de Paris, som motsatte seg at balletten kom i akt 1, siden dette betydde at de måtte være til stede fra begynnelsen. Det ble påstått at de delte ut fløyter til publikum. Et ytterligere insentiv til forstyrrelser var motviljen mot prinsesse Pauline von Metternich og hennes hjemland Østerrike. Ved den tredje forestillingen den 24. mars (som Wagner ikke deltok på) forårsaket uro flere avbrudd på opptil femten minutter av gangen. Som en konsekvens trakk Wagner operaen etter den tredje forestillingen. Dette markerte slutten på hans håp om å etablere seg i Paris.
Den første forestillingen utenfor Frankrike av «pariserversjonen» ble gitt i Bologna den 7. november 1872 ved Teatro Comunale, (den første fremføringen av operaen i Italia). Den amerikanske og britiske premieren av denne versjonen var henholdsvis i New York, Metropolitan Opera den 30. januar 1889 og i Londons Royal Opera House den 15. juli 1895.
Wienerversjonen (1875)
Noen få ytterlige endringer av Tannhäuser ble foretatt ved en oppsetning i Wien i 1875, den siste produksjonen som ble utført under Wagners eget tilsyn. Disse inkluderte at operaen ble sunget på tysk (i stedet for fransk, som den ble i Paris), og at slutten av overturen ble knyttet til starten av operaen. «Wienerversjonen» fra 1875 er den som vanligvis brukes i moderne produksjoner av «Pariserversjonen», ofte med gjeninnføringen av Walthers solo i akt 2. Wagner forble utilfreds med operaen. Hans kone Cosima bemerket i dagboken den 23. januar 1883 (tre uker før han døde): «Han sier at han fortsatt skylder verden Tannhäuser.»
Roller
Selv om librettoen og partituret alltid bruker personnavnet Tannhäuser i sceneanvisninger som involverer tittelkarakteren, eller for å indikere hvilke passasjer som synges av ham, nevnes aldri dette navnet i librettoen. I stedet kaller de som henvender seg til Tannhäuser, ham ved hans fornavn Heinrich (Heinrich von Ofterdingen).
Den særegne karakteren Heinrich der Schreiber (= Henrik skriveren) synger mange melodier som skiller seg ut fra alle andre navngitte karakterer, og tidvis unike tekster. Imidlertid finner han i librettoen individuell omtale bare i rollelisten, med ensembletallene som inkluderer ham, merket Ritter (= «ridder», med henvisning til minnesangerne som alle delte ridderrang). Partituret i Schirmer-utgaven markerer melodilinjen hans ganske enkelt Schreiber.
Orkestrering
Tannhäuser er komponert for følgende instrumenter:
Sceneorkester:
Handling
Sted: Thüringen: Wartburg og omgivelser.
Tid: begynnelsen av det 13. århundre.
Bakgrunn
I Eisenach, Tyskland, tidlig i det 13. århundre styrte landgrevene i Thüringer-dalen området rundt Wartburg. De var store beskyttere av kunst, spesielt musikk og poesi, og holdt konkurranser mellom minnesangerne i Wartburg-borgen. Over dalen ruvet Venusberget, og ifølge sagnet bodde vårgudinnen Holda i dets indre. Med tiden ble Holda identifisert med Venus, den hedenske kjærlighetsgudinnen, hvis grotte var hjemmet til sirener og nymfer. Det ble sagt at gudinnen ville lokke minnesanger-riddere til sin grotte hvor hennes skjønnhet ville bergta dem. Minnesanger-ridderen Heinrich von Ofterdingen, kjent som «Tannhäuser», forlot landgrevens hoff et år tidligere etter en uenighet med noen riddere. Siden satt han som frivillig fange i Venus' grotte, Venusberget, på grunn av sin forelskelse i henne.
Overturen
Den omfattende overturen begynner med temaet fra «pilegrimskoret» (akt 3, scene 1), og inkluderer også elementer fra «Venusberg»-musikken fra akt 1, scene 1. Ouverturen blir ofte fremført alene i orkesterkonserter, den første forestillingen ble gitt av Felix Mendelssohn som dirigerte Gewandhausorchester Leipzig i februar 1846. Wagner var senere av den oppfatning at det kanskje ville være bedre å kutte overturen ved operafremførelser til pilegrimskoret alene - «resten - i det heldige tilfelle at den blir forstått - er for mye som et forspill til dramaet; i motsatt fall, for lite.» I den opprinnelige «Dresdenversjonen» kommer overturen til en tradisjonell konsertavslutning (versjonen hørt i konsertopptredener). For «Pariserversjonen» fører musikken direkte inn i første scene, uten å stoppe.
Akt 1
Scene 1. Wagners sceneanvisninger sier: «Scenen representerer det indre av Venusberget ... I den fjerne bakgrunnen ligger en blåaktig innsjø; i den ser man najadenes badende figurer; på dens forhøyede bredder er det sirener. Ytterst til venstre i forgrunnen ligger Venus som holder hodet til den knelende Tannhäuser i fanget. Hele grotten er opplyst av et rosenrødt lys. - En gruppe dansende nymfer dukker opp, gradvis sammen med elskovspar fra hulen. - Et tog med bakkanter kommer fra bakgrunnen i vill dans...- Den stadig villere dansen svarer som et ekko sirenenes kor»: Naht euch dem Strande (= Nærm dere stranden). I «pariserversjonen» utvides denne orgiastiske balletten.
Scene 2. Etter ballettens orgie blir Tannhäusers lyster til slutt mettet, og han lengter etter frihet, vår og lyden av kirkeklokker. Han tar opp harpen og hyller gudinnen i en lidenskapelig kjærlighetssang, «Dir töne Lob!», som han avslutter med en oppriktig bønn om å få dra: ''Aus deinem Reiche, muss ich fliehn! O Königin! Göttin! Lass mich ziehn!'' (= «Fra ditt rike må jeg flykte! Å dronning! Gudinne! La meg dra!»). Overrasket tilbyr Venus ham mer av sin sjarm, men til slutt vekker hans gjentatte bønner hennes vrede, og hun forbanner hans ønske om frelse. (I «pariserversjonen» utvides Venus' innvendinger mot Tannhäuser betydelig). Til slutt erklærer Tannhäuser: «Mein Heil ruht in Maria» (Min frelse hviler i Maria). Disse ordene bryter trolldommen. Venus og Venusberget forsvinner.
Scene 3. Ifølge Wagners sceneanvisninger: «Tannhäuser...befinner seg i en vakker dal...Til venstre ser man Hörselberg. Til høyre...en fjellsti i retning Wartburg...; i forgrunnen, en figur av jomfru Maria - Ovenfra til venstre hører man klangen av gjeterklokkene; på en høy projeksjon sitter en ung hyrde med fløyte vendt mot dalen». Det er mai. Hyrden synger en ode til den hedenske gudinnen Holda: Frau Holda kam aus dem Berg hervor (= «Fru Holda kom ut av fjellet»). En hymne: Zu dir wall ich, mein Jesus Christ høres, mens pilegrimer sees nærme seg fra Wartburg, og hyrden slutter å spille. Pilegrimene passerer Tannhäuser mens han står ubevegelig og deretter priser Gud: «Allmächt'ger, dir sei Preis!» (= «Allmektige, du være lovet!») Han synker ned på kne, overveldet av takknemlighet. I det øyeblikket høres lyden av jakthorn som nærmer seg.
Scene 4. Landgrevens jaktlag dukker opp. Minnesangerne Wolfram, Walther, Biterolf, Reinmar og Heinrich gjenkjenner Tannhäuser, fortsatt i dyp bønn, og hilser ham: ''Heinrich! Heinrich! Seh ich recht?'' (= «Ser jeg riktig?») forsiktig, da de husker tidligere feider. De spør han hvor han har vært, noe han gir vage svar på. Minnesangerne oppfordrer Tannhäuser til å slutte seg til dem, noe han avviser inntil Wolfram nevner Elisabeth, landgrevens niese: Bleib bei Elisabeth! (= «Bli hos Elisabeth!»). Tannhäuser blir synlig rørt: ''Elisabeth! O Macht des Himmels, rufst du den süssen Namen mir?'' (= «Å himmelske makt, roper du det søte navnet til meg?»). Minnesangerne forklarer for Tannhäuser hvordan han trollbandt Elisabeth, men da han dro, trakk hun seg tilbake, mistet interessen for musikk. De uttrykker håp om at hans hjemkomst også vil bringe henne tilbake: Auf's Neue leuchte uns ihr Stern! (= På nytt kan hennes stjerne lyse for oss!). Tannhäuser ber dem om å lede ham til henne: ''Zu ihr! Zu ihr!'' (= «Til henne! Til henne!»). Resten av jaktlaget samles og blåser i hornene.
Akt 2
Minnesangerhallen i Wartburg-borgen.
Innledning - Scene 1. Elisabeth kommer inn i ekstase. Hun synger til hallen om hvordan hun har blitt plaget av tristhet siden Tannhäusers dro, men lever nå i håpet om at sangene hans vil gjenopplive dem begge, "Dich, teure Halle, grüss ich wieder". Wolfram fører Tannhäuser inn i salen.
Scene 2. Tannhäuser kaster seg ned ved Elisabeths føtter. Han utbryter "O Fürstin!". Først, tilsynelatende forvirret, spør hun ham om hvor han har vært, noe han unngår å svare på. Hun hilser ham med glede "Ich preise dieses Wunder aus meines Herzens Tiefe!", og de synger en duett sammen, "Gepriesen sei die Stunde". Tannhäuser forlater deretter med Wolfram.
Scene 3. Landgreven kommer inn og han omfavner Elisabeth. Landgreven synger om gleden sin, "Dich treff ich hier in dieser Halle", ved hennes bedring og kunngjør den kommende sangkonkurransen, der hun vil presidere, "dass du des Festes Fürstin seist".Scene 4 og Sängerkrieg (sangerkrigen). Elisabeth og landgreven ser på når gjestene ankommer. Gjestene samles og hilser landgreven med sang; "Freudig begrüssen wir edle Halle", tar sine plasser i en halvsirkel, med Elisabeth og landgreven i æresetene i forgrunnen. Landgreven kunngjør konkurransen og temaet, som skal være "Könnt ihr der Liebe Wesen mir ergründen?" (Kan du forklare kjærlighetens natur?), og at premien vil være hva vinneren ber om fra Elisabeth. Ridderne plasserer navnene sine i et beger som Elisabeth henter den første sangeren, Wolfram fra. Wolfram synger en banal kjærlighetssang og applauderes, men Tannhäuser fraråder ham for sin manglende lidenskap. Det råder forvirring, og nok en gang fremstår Elisabeth som forvirret, revet mellom henrykkelse og angst. Biterolf beskylder ham for blasfemi og snakker om "Frauenehr und hohe Tugend" (kvinners dyd og ære). Ridderne trekker sverdene mens Tannhäuser håner Biterolf, men landgreven griper inn for å gjenopprette orden. Imidlertid reiser Tannhäuser seg som i en transe på beina og synger en ekstatisk kjærlighetssang til Venus, "Dir Göttin der Liebe, soll mein Lied ertönen". Det hersker skrekk og sinne ettersom det blir innsett at han har vært i Venusberget; kvinnene, bortsett fra Elisabeth, flykter. Hun virker blek og rystet, mens ridderne og landgreven samles og dømmer Tannhäuser til døden. Bare Elisabeth beskytter ham med kroppen sin og redder ham: "Haltet ein!". Hun sier at Guds vilje er at en synder skal oppnå frelse ved soning. Tannhäuser kollapser når alle hyller Elisabeth som en engel, "Ein Engel stieg aus lichtem Äther". Han lover å søke forsoning, landgreven forviser ham og beordrer ham til å bli med en gruppe yngre pilegrimer som deretter samles. Alle drar, gråtende "Nach Rom!" (Til Rom!).
Akt 3
Wartburg-dalen om høsten. Elisabeth kneler og ber foran jomfruens bilde mens Wolfram kommer nedover stien og legger merke til henne.
Scene 1. Orkestermusikk beskriver pilegrimsreisen til Tannhäuser. Det er kveld. Wolfram funderer over Elisabeths sorg under Tannhäusers andre fravær, "Wohl wusst 'ich hier sie im Gebet zu finden" og hennes lengsel etter pilegrimenes hjemkomst. Han uttrykker bekymring for at Tannhäuser ikke har blitt frikjent. Mens han gjør det, hører han en pilegrims bønn i det fjerne, "Beglückt darf nun dich, O Heimat, ich schauen". Elisabeth reiser seg og hun og Wolfram lytter til salmen og ser pilegrimene komme forbi. Hun leter desperat i prosesjonen, men forgjeves, og innser sorgfullt at han ikke er blant dem, "Er kehret nicht züruck!". Hun kneler igjen med en bønn til jomfruen som ser ut til å forutsi hennes død, "Allmächt'ge Jungfrau! Hör mein Flehen" (Allmektige jomfru, hør min bønn!). Når hun reiser seg, ser hun Wolfram, men gir ham beskjed om ikke å snakke. Han tilbyr å følge henne tilbake til Wartburg, men hun ber ham igjen om å være stille, og gestikulerer at hun er takknemlig for hans hengivenhet, men hennes vei fører til himmelen. Hun går sakte opp stien alene.
Scene 3. Det er nå natt. Tannhäuser trer frem, skranglete, blek og utmattet, han går svakt lenende på staven sin. Wolfram kjenner plutselig igjen Tannhäuser og konfronerer ham, siden han er forvist. Til Wolframs skrekk forklarer Tannhäuser at han igjen søker selskapet til Venus. Wolfram prøver å beherske ham, samtidig som han uttrykker medfølelse og ber ham fortelle om pilegrimsreisen sin. Tannhäuser oppfordrer Wolfram til å lytte til historien hans, "Nun denn, hör an! Du, Wolfram, du sollst es erfahren". Tannhäuser synger om sin bot og lidelse, og tenker hele tiden på Elisabeths gest og smerte, "Inbrunst im Herzen, wie kein Büsser noch". Han forklarer hvordan han nådde Rom, og var vitne til at tusenvis av pilegrimer ble frikjent. Til slutt nærmer han seg og forteller sin historie. I stedet for å få tilgivelse ble han snarere forbannet, "bist nun ewig du verdammt!", og ble fortalt av paven at "Wie dieser Stab in meiner Hand, nie mehr sich schmückt mit frischem Grün, kann aus der Hölle heissem Brand, Erlösung nimmer dir erblühn!". Hvorpå han, helt knust, flyktet og søkte tilbake til Venusbergets lyster.
Etter å ha fullført fortellingen sin, kaller Tannhäuser på Venus for å ta ham tilbake, "Zu dir, Frau Venus, kehr ich wieder". Idet Wolfram forsøker å beherske Tannhäuser dukker plutselig Venus opp og ønsker ham velkommen tilbake, "Willkommen, ungetreuer Mann!". Mens Venus fortsetter å vinke: "Zu mir! Zu mir!", i desperasjon, husker Wolfram plutselig at det er ett ord som kan nå Tannhäusers hjerte, og utbryter "Elisabeth!" Tannhäuser gjentar navnet og vender oppmerksomheten vekk fra Venus. Mens han gjør det, sees fakler, og en begravelsessalme høres nærme seg, "Der Seele Heil, die nun entflohn". Wolfram innser at det må være Elisabeths legeme som bæres, og at i hennes død ligger Tannhäusers forløsning, "Heinrich, du bist erlöst!". Venus roper ut "Weh! Mir verloren" og forsvinner med sitt rike. Når det gryr av dag vises prosesjonen som bærer Elisabeths legeme på en katafalk. Wolfram signaliserer til dem om å legge den ned. Når Tannhäuser bøyer seg over henne og uttaler: "Heilige Elisabeth, bitte für mich!" dør han. Idet scenen bader i dagsslys ankommer de yngre pilegrimene som bærer pavens stav som spirer friske blader, og forkynner et mirakel: "Heil! Heil! Alle synger deretter "Der Gnade Heil ist dem Büsser beschieden, er geht nun ein in der Seligen Frieden!" (Guds hellige nåde er til den angrende gitt, som nå går inn i himmelens glede!).
Animals
Animals er det tiende studioalbumet fra Pink Floyd, utgitt 23. januar 1977. Konseptalbumet var det første albumet som ble innspilt i bandets eget studio, Britannia Row Studio. Animals har ikke oppnådd like store salgstall som bandets to foregående album, Dark Side of the Moon og Wish You Were Here, men ifølge et estimat fra ChartMasters har albumet solgt over 12 millioner eksemplarer. Albumet kom på 3.-plass på Billboard 200-listen i USA.
Plateomslaget er et bilde av en oppblåsbar gris som svever mellom to skorsteinspiper ved Battersea kraftstasjon, basert på en idé fra bandets låtskriver og bassist Roger Waters. Designet av omslaget er av Hipgnosis ved Storm Thorgerson og Aubrey Powell. Albumet ble remastret i forbindelse med utgivelsen av samleboksen Shine On i 1992. I 1994 ble remaster-versjonen tilgjengelig på egen CD.
Forberedelser
Allerede i 1974 ble det skrevet og fremført to nye komposisjoner, «Raving and Drooling» og «You Gotta Be Crazy». Den opprinnelige planen var at disse to låtene skulle være sentrale på bandets oppfølger-album til The Dark Side of the Moon, men Roger Waters ombestemte seg og ville skrive nye låter etter at musikkmagasinet New Musical Express hadde gitt begge de nye låtene dårlig omtale. Wish You Were Here ble utgitt uten noe materiale fra disse låtene. Begge låtene ble tatt frem igjen i 1976 og omskrevet slik at de skulle passe inn i Roger Waters' konsept for det nye albumet.
Konsept
Roger Waters skrev alle tekstene, og hans innflytelse ble stadig mer fremtredende. Bortsett fra «Dogs», der Gilmour er kreditert som medkomponist, er alle sangene kreditert Waters alene. Dette er det første Pink Floyd-albumet hvor Richard Wright ikke har bidratt til å skrive noen av sangene. Waters er også vokalist på samtlige spor, mens David Gilmour kun synger første del av «Dogs».
Innspilling
Under innspillingen ble det stadig klarere at Roger Waters var den styrende kraften i bandet. Både David Gilmour og Rick Wright mislikte den dominerende rollen Waters hadde grepet, og var frustrerte over at deres ideer stadig oftere ble tilsidesatt av Waters.
Roger Waters og Nick Mason hadde ved en feiltakelse slettet en av David Gilmours gitarsoloer, så Snowy White ble invitert til studio. White spilte inn sin solo, men denne ble erstattet av en ny solo fra Gilmour på vinyl-utgivelsen. Snowy Whites bidrag ble i stedet benyttet på 8-spors-utgivelsen for å knyte sammen de to delene av «Pigs on the Wing», da slike 8-sporsbånd ikke var inndelt i to sider. I tillegg til at Animals inneholder noen av David Gilmours beste prestasjoner som gitarist, spilte han også bass på de fleste låtene; den eneste låten Waters spiller bass på er «Dogs».
Plateomslag
Hipgnosis fikk i oppdrag av Roger Waters å lage et plateomslag som inkluderte Battersea kraftstasjon, som Waters passerte daglig på vei til studio. Oppdraget med å konstruere en gigantisk oppblåsbar gris ble gitt til det tyske selskapet Ballon Fabrik (som tidligere hadde konstruert Zeppelin-luftskip) i samarbeide med den australske kunstneren Jeffrey Shaw. Grisen ble fylt med helium og manøvrert i posisjon 2. desember 1976, med en skarpskytter klar – i tilfelle grisen skulle slite seg løs. På grunn av dårlig vær ble fotograferingen avbrutt etter kort tid og videre fotografering ble utsatt til dagen etter. Men bandets manager Steve O'Rourke glemte å bestille skarpskytteren til neste forsøk. 3. desember ble flere bilder tatt, før grisen slet seg løs og forsvant opp mot skyene. Grisen fløy så over Heathrow, noe som forårsaket utsettelser og kanseleringer av flere flyavganger. Grisen landet etter hvert i Kent og ble funnet av en lokal bonde, som var forbannet fordi grisen hadde skremt opp kuene hans. Grisen ble hentet og det ble satt i gang en tredje dag med fotograferinger uten at de greide å ta ett enkelt bilde de ble fornøyd med. Plateomslaget er derfor en blanding av to forskjellige bilder.
In the Flesh-turneen
Roger Waters hadde begynt å distansere seg fra de andre, og ankom konsertene alene og forlot arenaene straks konsertene var over. På slutten av turneen var det spesielt dårlig stemning innad i bandet, og den dårlige stemningen toppet seg på turneens siste konsert 6. juli 1977 på Olympiastadion i Montreal i Canada. Omtrent 30 minutter ut i konserten tente noen bråkmakere nær scenen på noe fyrverkeri mens Waters fremførte «Pigs on the Wing, Part 2». Waters ble mektig irritert, stoppet å spille og irettesatte bråkmakerne. Litt over 20 minutter senere, under fremføringen av «Pigs (Three Different Ones)», var en av bråkmakerne tilsynelatende på vei opp mot scenen. Waters lokket ham til seg og spyttet på ham. Waters var ikke den eneste i bandet som var lei av å spille på store arenaer, for David Gilmour nektet å komme på scenen for å fremføre et tredje ekstranummer. Han gikk i stedet ned blant publikum, gikk til lydmiksepulten og så på at resten av bandet spilte en blues-jam. Ekstranummeret varte i omtrent 15 minutter før lysene ble slått på og konserten ble avsluttet.
På hele In the Flesh-turneen ble det også lagt merke til at Roger Waters ropte ut tall under konsertene. Dette gjorde han når «Pigs (Three Different Ones)» ble spilt. De fleste gangene samsvarer Waters' tall med den kronologiske rekkefølgen for hver enkelt konsert – på den første konserten roper han «One!», på den andre «Two!», og så videre. På noen av konsertene roper han i så tilfelle «feil» tall, av uvisse årsaker. En forklaring på hvorfor Waters ropte ut tall, var for å kunne identifisere eventuelle bootleginnspillinger av konsertene.
Etter avslutningen av Montreal-konserten og In the Flesh-turneen var Waters forferdet over sin egen oppførsel. Han og produsent Bob Ezrin diskuterte senere både hendelsen i Montreal samt Waters' følelse av det upersonlige ved å spille på store arenaer. Waters fortalte Ezrin at han ofte ønsket at det var en vegg mellom han og publikum. Waters benyttet disse hendelsene, tankene og følelsene som grunnlag for et nytt konseptalbum, The Wall.
Sporliste
Alle tekstene er skrevet av Roger Waters.
-
1921 Pala
1921 Pala er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaget 20. september 1973 av Tom Gehrels ved Palomar Observatory i San Diego County i California.
Maiken Caspersen Falla
Maiken Caspersen Falla (født 13. august 1990) er en norsk tidligere langrennsløper som representerte Strandbygda Idrettslag og Gjerdrum Idrettslag.
MaiJazz
MaiJazz er en internasjonal jazzfestival som arrangeres årlig i Stavanger i begynnelsen av mai. Festivalen ble arrangert første gang i 1989 og hadde da fire konserter og ca. 400 besøkende. Siden den gang har festivalen vokst, og ved 25-årsjubileet i 2013 hadde festivalen over 50 konserter og 14,000 besøkende. MaiJazz er en ideell organisasjon tilknyttet Stavanger Jazzforum.
I perioden 2013 til 2018 var utdeling av Mølsterprisen en del av festivalprogrammet.
Maiken Caspersen Falla
Sammen med tvillingbroren Marius Caspersen Falla tok hun videregående utdanning på Hovden skigymnas.
Etter at hun la opp har hun vært trener ved Wang Toppidrett på Hamar.
Karriere
Falla debuterte i verdenscupen den 29. november 2008 på sprinten i Kuusamo. Hun ble nummer 22, men sitt virkelige gjennombrudd fikk hun en måned senere. Da tok hun en overraskende tredjeplass på sprinten i Düsseldorf, bak Petra Majdič og Natalja Matvejeva. Falla og makkeren Celine Brun-Lie gikk inn til en andreplass på sprintstafetten dagen etter. Hun gikk ankeretappen, og hun ble kun slått med to tideler av Matvejeva.
Falla, som da representerte Lørenskog Skiklubb, tok sin første NM-medalje på sprinten i NM på ski 2009, en sølvmedalje bak Celine Brun-Lie. Hun ble også tatt ut til VM på ski 2009, men ble bare nummer 39 på sprinten i fri teknikk, og tok også bronse i junior-VM sprint etter Ingvild Flugstad Østberg og Hanna Brodin. Etter sesongen meldte hun overgang til Gjerdrum Idrettslag.
2009–10-sesongen ble ganske lignende for Falla; hun tok bronse i klassisk sprint i NM, hadde én finaleplass i Kuusamo, og kom til semifinalen i tre av seks internasjonale sprinter i seniorklassen. Hun var også med i junior-VM i sprint noen dager etter NM, men ble slått ut i semifinalen og stod over B-finalen grunnet sykdom. Sykdommen gjorde også at hun ikke deltok i noen andre grener i junior-VM, men tre uker senere ble hun nummer 20 på sprint i klassisk stil i OL.
Falla tok et nytt steg opp i verdenstoppen neste sesong, hvor hun tok pallplass i verdenscupen tre ganger og også vant tre sprinter på nasjonalt nivå. Falla var også med på sin første lagsprintseier i Liberec, Tsjekkia, hvor hun og Marit Bjørgen vant med litt over 30 sekunder. Hun tok sølv bak Marit Bjørgen i fri sprint i NM. I VM i Holmenkollen gikk hun sterkt i prologen, men ble nummer tre i sin kvartfinale, og gjorde dermed sin dårligste internasjonale innsats denne sesongen. Likevel ble hun tredje beste norske, og fikk dermed gå lagsprinten i klassisk sammen med Astrid Uhrenholdt Jacobsen, siden Bjørgen sto over. Jacobsen og Falla tok bronse bak Sverige og Finland. Falla hadde også et mål om å bli en god allrounder,, og gjorde også enkelte gode løp over lengre avstander, for eksempel syvendeplass på 10 km klassisk i den nasjonale åpningen på Beitostølen, men klarte ikke å ta poeng i lengre løp.
2011–12-sesongen var et nytt steg framover. Hun ble bedre og bedre i løpet av desember, og tok sin første verdenscupseier individuelt i Rogla i helgen før jul. Falla kom på pallen tre ganger på seks starter fram til 21. januar, og var nummer tre sammenlagt i verdenscupen i sprint. Hun vant også sitt første NM-gull under 2012-mesterskapet på Voss, i klassisk sprint. Hun viste også forbedring i lengre løp og tok verdenscuppoeng for første gang med 24.-plass på 10 km på Sjusjøen og ble nr. 11 sammenlagt i minitouren i Kuusamo etter å ha nådd semifinalen i sprintdelen.
I 2012–13-sesongen har Falla fortsatt å etablere seg i sprinttoppen internasjonalt, og tok i Canmore sin andre verdenscupseier da hun slo amerikanske Kikkan Randall i en tøff spurt. I likhet med den første verdenscupseieren, kom denne i en fristilssprint rett før jul (15. desember 2012). Hun ble også nummer to i sprinten som gikk i Quebec helgen før. Hun slo i tillegg gjennom på distanserenn i verdenscupen, også dette i Canmore, gjennom å bli nummer tre på 10 km klassisk fellesstart, bak polske Justyna Kowalczyk og finske Anne Kyllönen. I Norgesmesterskapet på ski 2013 på Gåsbu i Hamar vant hun sprint klassisk.
I sesongen 2015/16 vant hun verdenscupen i sprint sammenlagt, etter totalt åtte sprintseirer i sesongen.
I ski-VM 2017 i Lahtis tok hun tre gull: i åpningsøvelsen individuell sprint fri, på lagsprint der hun gikk sammen med Heidi Weng og på 4 x 5 km stafett der hun gikk sammen med Weng, Astrid Uhrenholdt Jacobsen og Marit Bjørgen. Hun vant verdenscupen i sprint sammenlagt for andre år på rad.
I OL 2018 i Pyeongchang tok Falla sølv på sprint klassisk, bare slått av Stina Nilsson. På lagsprint fristil gikk Falla sammen med Marit Bjørgen på det norske laget. Norge ble nummer tre, bak USA og Sverige. Hun vant verdenscupen i sprint sammenlagt for tredje år på rad.
I verdenscupen i langrenn 2019/20 vant Falla det første rennet, sprint klassisk, i Ruka, og hun vant sprint klassisk i Trondheim under Ski Tour 2020. Hun representerer fra 2020/21 Elverumsklubben Strandbygda Idrettslag.
Falla mistet mye treningstid inn mot sesongen 2020/21, på grunn av sykdom. Hun gikk inn til fjerdeplass på sprinten under norgescupen på Lygna i januar, og deltok i NM på ski 2021, der hun vant sprinten i klassisk stil. Hun deltok i ett verdenscuprenn før ski-VM 2021: Hun kom på 13.-plass på sprinten i Falun i slutten av januar. Hun deltok i VM i Oberstdorf i 2021 som regjerende verdensmester på sprint. Første øvelse i VM var sprint, og Falla fikk der nest beste tid i kvalifiseringen, bak Johanna Hagström. I finalen kom hun på andreplass, bak Jonna Sundling, og fikk med det sitt første VM-sølv i karrieren, og sikret seg medalje i sitt sjette VM på rad.
I sitt fjerde OL, i Beijing 2022, ble Falla nummer åtte både på sprint individuelt og på lagsprinten. Hun la opp etter sesongen 2021/22.
Privat
Falla har kjæreste og har flyttet sammen med ham til Elverum.
Stefan Groothuis
Groothuis fikk sitt internasjonale gjennombrudd i 2005 da han vant 2.-plass under verdenscupløpet i Salt Lake City på 1000 meter. Dette nominerte ham for Vinter-OL 2006 i Torino. Under det nederlandske mesterskapet for enkeltdistanser i desember 2005. Han kvalifiserte seg da han kom på 4.-plass bak Jan Bos, Erben Wennemars og Beorn Nijenhuis.
Sammenlagt i Verdenscupen
Sort-markert rubrikk = Ikke avholdt konkurranser for sesongen.
I den første sesongen for lagtempo i 2004/05-sesongen deltok Groothuis på et lagtempo-lag i den andre lagtempo-konkurransen hvor laget som Groothuis deltok på var Nederlands tredje beste lagtempo-lag, og siden det bare var det beste nasjonslaget for hver nasjon som fikk poeng i konkurransen så ble ikke Groothuis' deltagelse poenggivende for Nederlands poengfangst i sesongens lagtempo-konkurranse. Dette var også Groothuiis sin eneste deltagelse på lagtempo i verdenscupen.
Jan Olav Forberg
Jan Olav Forberg (født 7. desember 1967 i Sandefjord) er en norsk bildekunstner. Han arbeider med flere teknikker, herunder maleri, serigrafi og egenutviklede teknikker som forgylling, skyggegrafikk og flammemaleri. Hans bilder har et moderne formspråk som tar opp i seg elementer fra vår visuelle virkelighet, som film og graffiti. Forenkling kombinert med kompleksitet preger arbeidene. Motivene bygges opp av bruddstykker, tekst og maleriske virkemidler og gir ny vitalitet til tradisjonelle teknikker. Jan Olav Forberg driver Atelier Forberg i Stavern.