cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anas Abu-Yousuf
Han representerte Qatar under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet på 400 meter fri.
Nicolas Sarkozy
Nicolas Paul Stéphane Sarközy de Nagybócsa, kjent som Nicolas Sarkozy, (født 28. januar 1955 i Paris) er en fransk konservativ politiker som var Frankrikes president 2007–2012.
Fra lokalpolitiker til minister
Sarkozys politiske karriere begynte da han var 23 år, da han ble medlem av bystyret i Neuilly-sur-Seine. Sarkozy var fra 1983 til 2002 ordfører i Neuilly-sur-Seine, en av de rikeste kommunene i Frankrike. Han var minister under styret til François Mitterrand i hans siste periode som president, 1993–1995.
Sarkozy var leder for Unionen for en folkebevegelse (UMP). Da Jacques Chirac satt som president var Sarkozy innenriksminister i regjeringen hans, deretter ble han utnevnt til minister for økonomi i Jean-Pierre Raffarins siste regjering mellom mars 2004 og mai 2005. Sarkozy ble utnevnt til innenriksminister igjen i Dominique de Villepins regjering, som satt ved makten i Frankrike i perioden 2005-2007.
Som president
Sarkozy var landets president fra 16. mai 2007. Han oppga å ville revitalisere den franske økonomien, lovet å gjenopplive arbeidsmoralen, fremme mer initiativ og bekjempe intoleranse blant befolkningen. I utenrikspolitikken ville han styrke handelsbåndene med Storbritannia og han gikk inn for et mye tettere samarbeid med USA, på det politiske plan.
Tap til Hollande
I presidentvalget i 2012 fikk Sarkozy nest flest stemmer (27,18 %) i valgets første runde og møtte François Hollande fra Parti socialiste til den avgjørende valgomgangen 6. mai 2012, hvor Sarkozy tapte til François Hollande med 3,2 % eller 1,139,983 stemmer. Med dette trakk Sarkozy seg tilbake fra det politiske liv.
Mistanker om ulovligheter
I mars 2018 ble Nicolas Sarkozy satt i varetekt av det franske politiet og avhørt på grunn av mistanker om at han og hans parti før valget i 2007 kan ha mottatt ulovlige, skjulte økonomiske bidrag fra Libyas daværende leder Muammar Gaddafi.
Sarkozy ble 1. mars 2021 dømt til tre års fengsel, hvorav to år betinget, for korrupsjon. Han hadde sammen med sin advokat, forsøkt å bestikke en dommer.
Sarkozy ble 30. sept. 2021 dømt for ulovlig valgkampfinansiering.
Familiebakgrunn
Sarkozy er sønn av Pál István Ernő Sarkozy de Nagy-Bócsa, en ungarsk aristokrat, og hans kone Andrée Jeanne «Dadu» Mallah (født Paris, 12. oktober 1925), som er av fransk-katolsk og gresk-jødisk opprinnelse. De ble gift den 8. februar 1950 og skilte lag etter 9 år, i 1959. Selv om Sarkozys familie opprinnelig var protestantisk, så tilhørte Sarkozys mor, Katalin Tóth de Csáford, en katolsk adelsfamilie.
Hans far ble født 5. mai 1928 i Budapest inn en familie som tilhørte den ungarske adelen. Hans fars stamfar ble en del av adelen i Ungarn, 10. september 1628 for sin rolle i bekjempelsen av hæren til Det osmanske riket. Familien hadde ca. 705 dekar med jord i det 18. århundre, og i tillegg eide familien et lite slott i landsbyen Alattyán, i nærheten av Szolnok, som ligger 92 km øst for den ungarske hovedstaden Budapest.
Da den sovjetiske Røde armé rykket inn i Ungarn i 1944, flyktet familien til Sarkozy fra landet og de kom seg inn i Tyskland. De kom tilbake til hjemlandet igjen året etter, men alt de eide var blitt beslaglagt. Sarkozy flyktet først til Østerrike og deretter videre til Tyskland, samtidig som hans mor rapporterte til myndighetene om at sønnen hadde druknet i Balatonsjøen. Til slutt kom han til Baden-Baden, nær den franske grensen, der hovedkvarteret til den franske hæren i Tyskland var stasjonert, og der møtte han en flere rekrutterer for den franske fremmedlegionen.
Han registrerte seg til den franske fremmedlegionen for en periode på fem år, og ble sendt for militær opplæring til Sidi Bel Abbes, i den franske Fremmedlegionens hovedkvarter. Han vendte tilbake til det sivile liv og flyttet til Marseille i 1948. Han søkte også om å få et fransk statsborgerskap (ettersom han var blitt regnet som statsløs person frem til da). Det var på denne tiden at han møtte sin fremtidige kone, Andrée Mallah.
Andrée Mallah, som var en juss-student, var datter av Benedikt Mallah, en urologisk kirurg. Benedict Mallah var født i 1890, inn i det sefardiske jødiske samfunnet i Thessaloniki, som på denne tiden var en del av Det ottomanske riket. Selv om Benedict Mallah hadde konvertert til katolisismen, måtte han og hans familie likevel flykte fra Paris og søke tilflukt på en liten gård i Corrèze under den andre verdenskrig for å unngå å bli arrestert og overlevert til de tyske nazistene. Under Holocaust ble mange av deres slektninger som fremdeles opphold seg i Thessaloniki, deportert til utryddelsesleirer. I alt ble minst 57 familiemedlemmer drept av nazistene under krigen.
Paul Sarkozy og Andrée Mallah slo seg etter krigen ned i Paris, og fikk tre sønner: Guillaume, født i 1951, som er entreprenør innen tekstil-industrien, Nicolas, født i 1955, og yngstesønnen François, født i 1957 (ansatt i et konsulentselskap innenfor helsevesenet). I 1959 forlot Paul Sarkozy sin kone og deres tre barn. Han giftet seg senere på nytt tre ganger og fikk to barn i disse ekteskapene. Hans tredje kone, Christine de Ganay, var gift med USAs ambassadør Frank G. Wisner.
Sarkozy giftet seg med sin første kone, Marie-Dominique Culioli, 23. september 1982; hennes far var en farmasøyt fra Vico (en landsby nord for Ajaccio, Korsika). De hadde to sønner, Pierre (født i 1985), nå hiphop-produsent, og Jean (født i 1986) nå regional rådgiver i byen Neuilly-sur-Seine, Frankrike. De skilte seg etter å ha vært separert i mange år.
Som ordfører i byen Neuilly-sur-Seine, møtte Sarkozy den tidligere modellen og samfunnskontakten Cécilia Ciganer-Albeniz (oldebarn av komponisten Isaac Albeniz), da han forrettet i bryllupet hennes, som var med TV-verten Jacques Martin. I 1988 forlot hun sin ektemann til fordel for Sarkozy. Sarkozy giftet seg med henne i oktober 1996. De fikk en sønn, Louis, født den 23. april 1997.
Sarkozy og Cecilia skilte lag den 15. oktober 2007, kort tid etter han ble valgt som president. Hun var hans andre kone. Mindre enn en måned etter skilsmissen fra Cécilia, møtte Sarkozy den italiensk-fødte sangeren og modellen Carla Bruni i et middagsselskap, og snart begynte han et forhold med henne. De giftet seg 2. februar 2008 i Elyséepalasset i Paris.
Trikk
Trikk er en elektrisk sporvogn, men brukes også om skinnegangen og øvrig infrastruktur (sporveien, trikkelinjen). Begrepet benyttes særlig om sporvogner (og sporveier) i bygatene (bytrikk), men brukes også om enkelte forstadsbaner og bybaner med tilhørende materiell. Navnet kommer av da elektrisk drift ble innført i Kristiania 3. mars 1894, og den elektriske sporveien på folkemunne ble kalt «elektrikken», snart forenklet til «trikken». Kortformen "trikken" nevnes i en annonse i Aftenposten så tidlig som 7. mai 1894, drøye to måneder etter innvielsen. I Drammen kaltes trolleybussene for trikken. I dag kjører de fleste trikkene på 600 eller 750 V likestrøm i kjøreledningene. Kombitrikker kan også kjøre på den ordinære jernbanens strømnett – dvs. 15 kV vekselstrøm i Tyskland, hvor den moderne kombitrikken ble utviklet.
Hest og damp
De første sporvognene ble trukket av hester, enkelte steder av muldyr eller okser. Den første hestesporveien ble etablert i Baltimore, Maryland i USA i 1828. Dette var egentlig en sporvogn som kjørte på den innerste delen av en vanlig jernbane. Verdens første sporvognslinje som ble anlagt som sporvei for persontrafikk i gata ble åpnet i bydelen Harlem i New York i 1832, og regnes derfor som verdens første egentlige sporveislinje. En rekke byer anla hestesporveier, men hestene kunne ikke dra de tunge vognene i noe særlig mer enn gangfart, 6–7 km/t, så rekkevidden var begrenset.
I 1835 åpnet en sporveislinje i New Orleans i Louisiana. Også her var hestene trekkraft, men her ble det også satt inn små damplokomotiver. Denne sporveislinja langs St. Charles Avenue er ennå i drift, men siden 1893 med elektrisk drift, og regnes som verdens eldste sporveislinje i drift.
Batteridrift
De første elektriske lokomotiver og motorvogner gikk med batterier. I 1842 konstruerte Davidson en 7-tonns motorvogn for Edinburgh-Glasgow Railway; den oppnådde over 6 km/t med et jern-sink-svovelsyre-batteri. I 1851 laget Charles G. Page et batteridrevet lok som ble kjørt i 30 km/t mellom Washington D.C. og Bladensburg.
Dynamikk
I slutten av 1860-årene konstruerte Moses G. Farmer og andre de første vogner med en motor og dynamo. I 1879 demonstrerte Werner von Siemens det som av og til regnes for den første trikk på verdensutstillingen i Berlin; føreren satt skrevs oppå lokomotivet. I 1881 åpnet Siemens & Halske verdens første ordinære trikkelinje i Berlin. .
Kjell Risvik
Kjell Risvik (født 29. juni 1941, død 28. mars 2021 ) var en norsk statsstipendiat og skjønnlitterær oversetter. Siden den første oversettelsen i 1967 var han blant Norges mest produktive oversettere, alene og sammen med ektefellen Kari Risvik (1932–2021). Fram til 1985 var de bosatt i Langlim. De oversatte fra spansk, portugisisk, katalansk, italiensk, fransk, tysk, engelsk og hebraisk, og 6 andre språk. Han var redaktør for novelleantologien Latin-Amerika forteller (1980) for Den norske Bokklubben. Han ble statsstipendiat i 1990.
Trikk
Nedgang
1950- og 60-tallet var preget av nedleggelser av trikkenett svært mange steder. I USA (hvor nedgangen begynte alt i 1920-årene), Storbritannia og Frankrike forsvant trikkene nesten fullstendig – mens de klarte seg bedre i Mellom- og Øst-Europa. I Norge ble Bergens trikk nedlagt i 1965. Oslo vedtok nedleggelse av trikken i 1960, og en rekke linjer ble nedlagt før vedtaket ble opphevet i 1977.
Nedgangen hadde flere årsaker:
Trikkens renessanse
I 1970-årene begynte mange byer å planlegge gjeninnføring av trikken, eller bevare og ofte utbedre de linjene som fantes. Fra 1980-årene av ble en rekke nye trikkelinjer åpnet, ofte i form av bybaner (tysk Stadtbahn, britisk-engelsk light rail(way); USA-engelsk light rapid transit). Således økte antall franske byer med trikk eller bybane fra åtte i 2000 til 27 i 2016
Trikkene eller bybanevognene endret også utseende og funksjonalitet, selv om mange av de «nye» endringene – som leddvogner, Jakobs-boggier, lavgulv og klimaanlegg var kjent allerede tidlig på 1900-tallet. Frontvinduene ble større, slik at førerne fikk bedre utsikt til kjørebanen. Generelt ble vognene lengre (til gjengjeld ble eldre trikker ofte kjørt med tilhenger eller i tospann). Motorytelsen økte, i Oslo fra 182,4 kW for SM-53 (Høkavognene fra 1953) til 840 kW i SL-95.Ikke minst ble energibruken mer effektiv, bl.a. ved regulering av farten. Tidligere regulerte en motoreffekten med å sjalte spenningen gjennom et system av motstander på taket av vognene. En begynte å gjenvinne energi under nedbremsning ved å bruke motoren som generator. Og mange trikkelinjer fikk signalprioritering i lyskryssene. Ofte fikk trikken også egen trasé – nettopp dette kjennetegner den moderne bybanen og gjør den langt mer effektiv enn en trikk som havner i bilkøer og foran parkerte biler
Strømforsyning
De aller fleste trikker har likestrømsmotorer, med en spenning på 600 eller 750 volt. Høyere spenning (1200–2400 V) ble brukt enkelte steder i USA, særlig på mellombybanene, hvor kravene til hastighet og ytelse var større – men ble ansett som for farlig i bygatene. 1200 volt ble også benyttet på Ekebergbanen sør for Oslo hospital fra banens åpning i 1917 til 1974 da strømforsyningen ble normalisert tilsvarende de andre trikkelinjene. Ekebergbanens vogner kunne kjøre både på 600 volt og 1200 volt kjørespenning. Vekselstrøm kom tidlig i bruk, men ble stort sett fortrengt av likestrøm. Kombivogner av Tram-Train-typen kan i tillegg til den vanlige «trikkestrømmen» utnytte høyspent vekselstrøm på «egentlige» jernbanelinjer.
De aller fleste trikker får den elektriske energien via pantografen på taket. En 3. strømskinne er vanlig for T-baner, men er lite hensiktsmessig i gatene. Enkelte sporvogner bruker pantograf i bygatene og en 3. strømskinne når de går på egen trasé. Batteridrift har fått en viss renessanse, foreløpig (pr. 2016) i svært begrenset omfang
På en moderne sporvogn omkobles motoren til generator ved bremsing og mater energi til elnettet.
Ytre og indre bygning
Tidlige trikker var gjerne smale, korte og toakslede og bar preg av sitt opphav i hestesporvognene. De hadde ofte langsgående benker, og åpne plattformer i endene. Snart kom vogner med innbygde plattformer. De fikk ofte også adskilte inn- og utgangsdører (gjennomstrømningsvogner), med fast plass og sete for konduktøren. Senere ble vognene ofte ombygget for énmannsbetjening, noe Kentucky Traction & Terminal Company hadde begynt med i 1922.
Alt i trikkens barndom var variasjonene i størrelse og utforming betydelige, ikke minst fra land til land. I USA kom fireakslede vogner med boggier før 1910, mens Oslo ikke fikk slike før i 1930-årene. I 1914, da stålvogner begynte å fortrenge trevognene i USA, fikk Michigan Railway bygget sporvogner på 65 tonn. I Norge, med forholdsvis små byer og bratte bakker, skulle det ta lang tid før slike tungvektere fikk innpass. I 1920- og 30-årene bestrebet selskapene seg for øvrig for å få ned vekten.
Motorvognen trakk ofte en tilhenger, av og til to. Eldre motorvogner ble av og til brukt som tilhengere. Noen motorvogner kunne multippelkobles – i Oslo gikk f.eks. «Gullfiskene» ofte i tospann.
Lang levetid
Trikker har gjerne lang levetid. Av og til oppgis levetiden til 30 år, men mange får betydelig lengre levetid, av og til det dobbelte eller mer. Som regel er det voksende vedlikeholdsutgifter, dyre reservedeler eller kollisjonsskader som gjør at en trikk utfases – noen har også gått tapt ved branner eller er blitt skrotet når en trikkelinje blir nedlagt. I Oslo overlevde en hel del «gullfisker», Høkavogner (SM-53) og «Göteborgtrikker» (SM-83) 40-årsdagen i ordinær tjeneste. Oslos eldste leddtrikker ble anskaffet i 1982 og er stadig (2019) å se i gatene. Manx Electric Railway har fortsatt i drift to av de tre sporvognene som ble anskaffet da linjen ble åpnet i 1893.
Noen får forlenget livet ved at de ombygges (i Oslo f.eks. ombygde Høkavogner, SM-91), forlenges osv. Det finnes også et visst bruktmarked for trikker – ikke minst er en del tyske vogner solgt til østeuropeiske byer. Enkelte sparkes nedover i systemet og blir til arbeidsvogner eller tilhengere, etter de får et nytt liv som museumsvogner. Av og til gjenbrukes boggier eller andre deler.
Terminologi
Teknisk sett finnes flere typer sporvogner – i noen tilfeller sporveier, da kjøretøyene ofte er de samme:
I Norge
Norges tre største byer, Oslo, Bergen og Trondheim, hadde alle utbygde trikkenett, men det er bare Oslos trikkelinjer som overlevde en nedleggingsperiode på 60-, 70- og 80-tallet - og selv her overlevde bare fire linjer, samt Ekebergbanen. I en periode rett etter nedleggelsene i Trondheim i 1988 var Oslo den eneste byen i Norge med trikk. I Trondheim ble imidlertid Gråkallbanen gjenåpnet, mens Bergen åpnet en ny bybanelinje i 2010.
Bergen
I Bergen strekker Bybanen seg fra Byparken til Bergen Lufthavn Flesland. I 2022 åpnet en ny linje til bydelen Fyllingsdalen som strekker seg fra kaigaten til Fyllingsdalen Terminal.
Sverige
I Sverige finnes i dag sporvognstrafikk i fire byer: Göteborg, Norrköping, Lund (siden 2020 ) og Stockholm, og i noen forstadkommuner (Mölndal, Lidingö, Nacka, Solna, Sundbyberg).
Danmark
Flere danske byer har hatt trikk, men de er nedlagt. Sporvogner kjørte i København 1863-1972, i Århus 1884-1971 og i Odense 1911-1952. Men flere byer har nå bybaner, eller planlegger slike:
Finland
I Finland finnes i dag sporvognstrafikk i Helsingfors og i Tammerfors. Det er planlagt å bygge trikk i Åbo.
Liste over nordiske trikkebyer
Linjer under bygging er merket med gul farge.
Ebbells gate (Oslo)
Ebbells gate (1-7, 2-4 ) er en cirka 200 meter lang gate mellom Storgata og Calmeyers gate i Hausmannskvartalene i Oslo sentrum.
Gaten ble i 1877 oppkalt etter rådmann Ole Falck Ebbell (1813–1871), som var jurist og byråsjef i Kirkedepartementet i 1845 og rådmann i Christiania 1853.
Sånger från en inställd skilsmässa
Sånger från en inställd skilsmässa er et musikkalbum med Mikael Wiehe, utgitt i 2009.
Uli Vos
Uli Vos (født 2. september 1946 i Mönchengladbach, død 1. desember 2017) var en tysk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1968 i Mexico by, 1972 i München og 1976 i Montréal.
Vos ble olympisk mester i landhockey under Sommer-OL 1972 i München. Han var med på det tyske laget som vant landhockeyturneringen. I semifinalen slo de Nederland med 3-0 og i finalen vant de over Pakistan med 1-0.
Soppsanking
Soppsanking har lange tradisjoner som matauk over hele verden. Siden det finnes dødelig giftige sopper er det nødvendig å skaffe seg kvalitetssikret informasjon om matsopper og eventuelle forvekslingsarter før man spiser soppen. Norges sopp- og nyttevekstforbund arrangerer soppkontroller for å hjelpe til med identifikasjon av sopp. I Norge er sjampinjonger, risker, kremler, steinsopp, kantareller, trompetsopper og matpiggsopper blant tradisjonelle matsopper.
Ifølge FNs naturpanel er det anslått at det verden over er én av fem som er avhengig av å høste inn ville planter, sopp og alger for å skaffe enten inntekt, mat eller medisin. Selv om det er vanlig å forbinde innhøstning av ville spiselige arter med dårlig råd, er det også mange i industrialiserte land som høster slike naturgoder motivert av et ønske om å videreføre tradisjoner, for å tilby matopplevelser, eller rett og slett for rekreasjon. Det anslås at andelen av enkeltpersoner og husstander som deltar i en eller annen form for innhøsting av ville arter er fra 4–68% i Europa og Nord-Amerika. De høyeste anslagene dekker områder i øst-Europa.
Historie
I Skandinavia er det først i forrige århundre at soppsanking ble en alminnelig interesse. Interessen bunner nok ut i et omfattende opplysningsarbeid av tidlige mykologer. Skrifter utgitt av Elias Magnus Fries og Olav Johan Sopp tok for eksempel sikte på å overvinne den alminnelige oppfatningen blant folk at sopp ikke var mat. Først etter andre verdenskrig begynte oppfatningene å snu i nevneverdig grad. I følge Høeg i hans verk Planter og tradisjon, har sopp tradisjonelt vært betraktet som noe farlig, noe man ikke engang bør ta i.
I andre deler av verden har situasjonen vært helt annerledes. Olav Johan Sopp pekte i sitt arbeid på tradisjoner som var flere hundre år gamle i europeiske land som Frankrike, Italia, Spania, Ungarn, Russland, Finland og for øvrig i Asia.
De tidligste tegn på bruk av matsopper kan i virkeligheten spores mye lengre tilbake. I Spania har bruk av matsopp blitt tidfestet til mer enn 18,000 år tilbake i tiden. Men også i Kina og Egypt kan man spore tradisjonen flere tusen år bakover i tid.
Beskrivelse av sopper
I forbindelse med soppsanking rettes oppmerksomheten mot storsopp, en praktisk samlebetegnelse for sopper med store og kjøttfulle fruktlegemer over en viss størrelse som ikke er klart avgrenset. Uttrykket står som en motsetning til uttrykket småsopp som er en betegnelse for fruktlegemer som er så små at størrelsen gjør dem mer eller mindre uaktuell i forbindelse med soppsanking. Mikrosopp sikter til sopper som ikke danner fruktlegemer, for eksempel forskjellige muggsopper. Spiselige mikrosopp dyrkes, men sankes ikke, av opplagte grunner.
Det er vanlig å bestemme sopper ut fra karaktertrekk som er praktisk å bruke i felt, slik som utseende, farge, lukt og tekstur. Det er ufarlig å ta på sopp, selv de aller giftigste. For sikker bestemmelse av sopparter er det ofte nødvendig å ta på den og studere den nærmere. Når man har utelukket giftige arter kan man også benytte smak. Ved hjelp av felles karakterer for ulike grupper utarbeides det bestemmelsesnøkler som kan hjelpe en til å klart avgrense soppen man har funnet fra mulige forvekslingsarter. Det finnes ord og uttrykk som går igjen i litteraturen for å beskrive slike karakterer, men detaljene forklares normalt nærmere ved hjelp av bilder og eksempler i den aktuelle boken for å gjøre bestemmelsene tilstrekkelig nøyaktige.
Bestemmelsen begynner gjerne med en beskrivelse av den generelle fasongen fruktlegemet har. De fleste matsopper befinner seg i den gruppen man kaller hattsopper, det vil si sopper som danner fruktlegemer med en stilk og en hatt. Hos en del hattsopper er stilken sentrert under hatten, mens andre ikke har det.
Soppgrupper
For de fleste soppers vedkommende er det mulig å skille ulike grupper fra hverandre ved å se nærmere på soppenes hymenofor, strukturen som bærer soppens hymenium, det sporeproduserende vevet. Dette er praktiske grupperinger, som ikke nødvendigvis har noen sammenheng med moderne systematikk.
Rørsopper har mer eller mindre vertikale «rør» tett sammen under hatten, slik at undersiden kan minne om en svamp. I likhet med skivesoppene er heller ikke rørsoppene nødvendigvis sammenfallende med den systematiske gruppen rørsoppordenen, selv om det ofte er tilfellet. Poresopper har svært smale rørmunninger og rørlaget kan ikke løsnes fra hattkjøttet.
Kantareller har forgrenede ribber under hatten som er nedløpende på stilken. Noen av dem som kan flyte litt sammen med denne gruppen er tydelig trompetformet, kanskje til og med hule i stilken. De har også noe som kan minne om ribber under hatten, men som er mye flatere, særlig øverst mot kanten. Disse kalles trompetsopper og begge disse systematiske gruppene tilhører kantarellordenen. Piggsopper er sopper med pigger under hatten. Selv om denne gruppen ikke er avgrenset systematisk er det likevel en praktisk gruppering. Blek piggsopp er et eksempel på en lett gjenkjennelig matsopp for nybegynnere. En siste gruppe som av noen regnes blant hattsoppene er morkler. Blant disse har noen en bikakelignende lue eller hatt, mens andre har en sammenfoldet lue eller hatt med folder som kan minne om en hjerne.
Utenom hattsoppene finnes også andre identifiserbare soppgrupper. Buksopper også kalt røyksopper er formet som en kule eller en pære, og når de blir eldre avgir de sporer som minner om en røyksky hvis man tråkker på dem. Begersopper ser ut som begre, korallsopper minner om koraller og klubbesopper kan ligne klubber.
Giftige sopper i Norge
Folkehelseinstituttet advarer om at inntak av en svært liten mengde av spiss eller butt giftslørsopp kan føre til alvorlig forgiftning med livstruende nyreskade. Ved mistanke om inntak oppfordres man til å kontakte Giftinformasjonen for råd om videre oppfølging. Kvalme, oppkast, magesmerter, generell sykdomsfølelse, økt eller redusert urinmengde kommer først etter minst to dager. Det er høy risiko for å utvikle alvorlig nyresvikt innen tre til ti dager.
Inntak av en svært liten mengde av hvit- og grønn fluesopp eller flatklokkehatt kan også gi alvorlig forgiftning. Minst seks timer etter inntak kommer kraftig, vanntynn diaré, magesmerter og oppkast. Det er risiko for å utvikle livstruende leverskade i løpet av to til tre dager.
Brun-, rød- og panterfluesopp inneholder gift som påvirker nervesystemet, men alvorlige forgiftninger forekommer sjelden. Symptomer kommer oftest innen en til tre timer etter at soppen er spist. Små inntak kan blant annet gi forvirring, svimmelhet, muskelsitringer og magebesvær. Ved større inntak kan en få symptomer som krever sykehusbehandling. Også små inntak av noen trevlesopper kan gi oppkast, diaré, økt svette, tåreflod og sikling. Selv om alvorlige forgiftninger er sjelden, kan sykehusbehandling bli nødvendig. Små inntak av spiss fleinsopp kan gi ulike symptomer, for eksempel hjertebank, svimmelhet, skjelvinger, feber og hallusinasjoner. Alvorlige forgiftninger forekommer.
I tillegg til at giftige sopper kan gi ubehag, kan også råtten eller bedervet sopp gi oppkast, diaré eller føre til magebesvær. Selv sopper som ikke er giftige er tungt fordøyelig, og kan gi lette mage- og tarmsymptomer etter inntak.
Per juli 2023 er følgende sopper oppført som «giftig» eller «meget giftig» på normlisten for soppkontrollører. Noen spiselige sopper, som rødskrubb kan dessuten være giftige uten riktig forbehandling.
Spiselige sopper
Å avgjøre om en sopp er «spiselig» er en vanskelig oppgave. I 2021 ble det publisert en grundig gjennomgang av litteratur som behandler spiselige sopper verden over. Den eneste publiserte metoden for å avgjøre om en organisme er spiselig eller ikke, er metoden som på engelsk kalles Universal Edibility Test. Den er designet for overlevelse under ekstreme forhold, og er ikke praktisk anvendelig med mindre man er avhengig av å spise for å overleve. Informasjon om hvilke sopper som kan inntas som mat varierer ofte siden det ikke finnes enkle vitenskapelige metoder for å avgjøre om noe er spiselig. I laboratorium kan man utelukke sopper som inneholder kjente giftstoffer som man vet vil ha en skadelig virkning, men dette er ikke en endelig metode for å avgjøre om noe er spiselig, bare en metode for å avgjøre om noe er giftig. Vurderinger om matsopp bygger derfor på kvalitetssikret kunnskap om hvilke sopper som tradisjonelt har blitt spist uten at det har blitt rapportert om uheldige virkninger.
Denne gjennomgangen av tradisjonelle matsopper konkluderte med at det finnes 2,189 spiselige sopper, hvorav omkring 2,000 av dem trygt kan spises uten spesiell forbehandling. Videre er det identifisert nesten 500 sopper som det råder usikkerhet rundt og som for tiden ikke kan fastslås som spiselige.
Norske soppsakkyndige snakker noen ganger om «sikre sopper» og sikter da til sopper som nybegynnere kan lære seg å kjenne uten stor fare for forvekslinger. Antallet på denne listen har variert, men blant soppene som har vært omtalt på denne måten finnes: Steinsopp, matblekksopp, kantarell, fåresopp, rødskrubb, matrisker og matpiggsopper. Blant de to sistnevnte gruppene finnes granmatriske, furumatriske, blek piggsopp og rødgul piggsopp.
Spiselige sopper i Norge
Følgende sopper er oppført som «spiselig» på normlisten for soppkontrollører per juli 2023. Noen av dem er kun spiselig etter en forbehandling og er angitt sammen med en merknad om det.
István Szabó
Liv
Szabó er sønn av Maria og Istvan Szabó. Familien var jødisk, og ble gjemt av familie og venner under Holocaust. På 1960- og 1970-tallet lagde han filmer som utforsket hans egen generasjons erfaringer og handlet om nær ungarsk historie; Far og sønn (1966), Kjærlighetsfilm (1970) og Brannmannsgaten 25 (1973). Hans signaturtrilogi består av Mephisto (1981) som vant Oscar for beste fremmedspråklige film i 1982 og en pris på filmfestivalen i Cannes i 1981, Oberst Redl (1985) og Hanussen (1988).
I 2006 ble det kjent at han i 1956 var blitt presset til å undertegne en avtale om å være informant for det hemmelige politiet i kommunisttiden i Ungarn, etter å ha blitt arrestert.
Flattr
Flattr er et mikrobetalingssystem som ble lansert i mars 2010.
Flattr er et prosjekt startet av Peter Sunde og Linus Olsson. Brukere vil få muligheten til å betale små månedlige beløp og deretter klikke på knapper på sider for å dele penger man har betalt inn til alle sidene man klikker på. Brukere må minimum betale inn 2 euro per måned. Sunde sa «the money you pay each month will be spread evenly among the buttons you click in a month. We want to encourage people to share money as well as content.» til BBC
Flatter tar en avgift på 10 % av alle brukernes månedlige inntekter.
Tjenesten er avhengig av en kritisk masseeffekt for å bli brukbar, og det er derfor nødvendig at brukere blir med og har muligheten til å «flattr» og bli «flattrert». På grunn av systemets unge alder, er antallet støttende plattformer veldig begrenset. For å øke bruken, inkluder sider som ikke støtter flattr opprinnelig er det utviklet en Firefox-plugin Överallt («over alt» på svensk) har blitt utviklet. Den tillater nettleseren å parse en simpel enkel tekst-tag og erstatte denne «inline» med en «Flattr widget». Dette utvider nedslagsfeltet til Flattr.
Det er listet to støttede betalingssystem som kan brukes for å betale inn penger til en Flattr-konto. Dette er Moneybookers og PayPal.
Navn
«Flattr» henspiller på ordene «flatter» (smiger) og «flat rate» (betaling med fast beløp).
Polemikk
Polemikk (fra gresk polemike (tekhne) «krigskunst», til polemos «krig») er en betegnelse på særlig heftig diskusjon og argumentasjon, gjendrivning og imøtegåelse av andres påstander og meninger, da gjerne i skriftlig form som i litterær strid eller en ordstrid. Det å drive med polemikk kalles «å polemisere», mens en som driver med polemisering kalles en «polemiker».
Tidligere ble polemikk også kalt for «pennekrig» eller «pennefeide», som regel ført i det offentlige rom som skriftlig i aviser og tidsskrifter. Begrepet brukes også om tidsskriftsartikkel med en særdeles skarp brodd mot andres meninger, men også om usaklig kritikk. Det ligger i sakens natur at polemikker ofte er kontroversielle og preget av konflikter. Den gang injurieloven var langt mindre streng enn den er i våre dager, var polemisk journalistikk langt mer alminnelig i det kontinentale Europa. Historisk har det hatt sine konsekvenser: i publiseringen av den polemiske pamfletten The Shortest Way with the Dissenters (1702) hevdet Daniel Defoe at den beste måten å håndtere dissentere på var å forvise dem til utlandet og sende deres predikanter til bøddelen. For dette ble han dømt for opprørske injurier og satt i gapestokken de tre siste dagene av juli 1703. En polemiker er en stridslysten skribent, en som ikke vegrer seg å ta del i polemikker. Polemikk brukes også ofte negativt, eksempelvis når en debattant vil stemple en annen som man diskuterer med ved å kalle vedkommende for en polemiker.
Det har vært flere berømte polemikker: i Norge var Johan Sebastian Welhaven og Henrik Wergeland litterære fiender. Welhaven skrev blant annet «Henrik Wergelands Digtekunst og Polemik ved Aktstykker oplyste» i 1832. En diktsamling av Welhavens dikt i 1990 hadde tittelen Diktekunst og polemikk : Johan Sebastian Welhavens dikt.
På 1960-tallet markerte Jens Bjørneboe seg som en skarp polemiker, også beskrevet som «rasende polemiker».
Antikiller
Handling
Fox tar snart et oppgjør med Shaman (spilt av Aleksandr Baluev) den kriminelle sjefen som sendte ham i fengsel. Han dreper Ape (spilt av Viktor Sukhorukov) en sadistisk gjeng-leder som dreper og voldtar tilfeldig for kunstens skyld. Korenev velter flere byens store gjenger, og gjenoppretter sin egen versjon av rettsstaten.
Yakakent
Yakakent er en by med 8 572 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Samsun. Den ligger sør for Svartehavet, sørøst for Dikmen og vest for Alaçam.
Friidrett under Jeux de la Francophonie 2017
Friidrett under Jeux de la Francophonie 2017 ble arragert på Stade Félix Houphouët-Boigny i Abidjan i Elfenbenskysten, fra 23. til 27. juli 2017.
Baneøvelser
* Medaljevinnere som kun deltok i forsøksheatet.
Deltakere
• 🇦🇲 (4)
• 🇧🇯 (9)
• (12)
• (1)
• 🇨🇲 (12)
• 🇨🇦 (56)
• 🇨🇻 (3)
• 🇨🇫 (4)
• (5)
• 🇰🇲 (3)
• 🇨🇬 (9)
• 🇨🇩 (5)
• 🇩🇯 (4)
• 🇫🇷 (26)
• 🇬🇦 (3)
• 🇬🇳 (3)
• 🇨🇮 (21)
• (3)
• 🇱🇦 (2)
• 🇱🇺 (11)
• undefined (5)
• (13)
• 🇲🇦 (30)
• (7)
• 🇳🇪 (4)
• 🇷🇴 (15)
• 🇸🇳 (13)
• (15)
• (4)
• 🇹🇳 (4)
Ole Ingar Lindseth
Ole Ingar Lindseth (født 17. mars 1954) er en norsk politiker (Det norske Arbeiderparti) fra Mo i Rana. Lindseth har vært varaordfører (1984–1985) og deretter ordfører (1986–1987) i Rana kommune. Fra 1988 var han disponent i Rana Blad.
Jegor Kontsjalovskij
Jegor Andrejevitsj Kontsjalovskij (Его́р Андреевич Кончало́вский; født 1966) er en russisk regissør og manusforfatter.
Evangelical Alliance Mission
The Evangelical Alliance Mission (TEAM) er en amerikansk protestantisk misjonsselskap grunnlagt av Fredrik Franson i 1890. TEAM ble opprinnelig kalt Scandinavian Alliance Mission.
Historie
The Scandinavian Alliance Mission ble grunnlagt den 14. oktober 1890 av den svensk-amerikanske pastor Fredrik Franson fra Nebraska. Det sendte allerede i januar 1891 ut misjonærer til Kina og senere samme år til Japan, og etter det Sør-Afrika, Mongolia, India og Sør-Amerika. Misjonsselskapet forandret navn til The Evangelical Alliance Mission i 1949.
Eksterne lenker
Hjemmesiden til The Evangelical Alliance Mission
Bulevard
En bulevard (av fransk boulevard, opprinnelig fra tysk Bollwerk, norsk bolverk) er en bred gate med trær på begge sider. Opprinnelig ble ordet brukt om gater anlagt på raserte festningsvoller i Paris, men begrepet brukes også i andre land og på andre språk, men da ikke nødvendigvis i den opprinnelige konteksten.
Tejupilco
Tejupilco (nahuatl: Texopilco) er en by og en kommune sørvest i den meksikanske delstaten México. Kommunen hadde 66 547 innbyggere i 2005, mens byen hadde 22 041. Kommunens areal er på 1327 km², og den er dermed den største kommunen i delstaten.
Helvete (platebutikk)
Helvete var en platebutikk som ble drevet av Øystein Aarseth fra 1991 til 1993. Platebutikken lå i Schweigaards gate 56 i Oslo og var et samlingsted for black metal-entusiaster. Mange black metal-band hadde utspring fra Helvete. I kjelleren på platebutikken drev også Aarseth sitt eget plateselskap, Deathlike Silence.
I 1993 ble butikken lagt ned etter beskyldninger om djeveldyrkelse og vold. Dette hadde sitt utspring i kirkebrannene som Øystein Aarseth, Varg Vikernes, og Bård Eithun tok æren for. Da butikken ble lagt ned i 1993 ble den leid ut til forskjellige aktører, blant annet har det vært bakeri og café der. Gjennom alle disse årene har det kommet black metal-entusiaster fra alle verdens kanter for å titte på de gamle lokalene, spesielt turister fra Italia. Men i 2013 flyttet platebutikken Neseblod Records dit, for å starte en lignende platebutikk som Aarseth drev.
Jånni Kristiansen
John «Jånni» Kristiansen (født 1952 i Oslo) er en norsk komiker, snekker og konferansier.
1. januar 1994 var han med på etableringen av Reis deg komikerklubb.
Røyrmyra vindkraftverk
Røyrmyra vindkraftverk ligger nær Varhaug i Hå kommune i Rogaland.
Installert effekt er 2,4 MW fra 3 Enercon E-48 turbiner. Rotordiameter 48 meter, tårnhøyde 65 meter.
Årsproduksjon er 8 GWh.
Røyrmyra Vindpark AS eies av Cloudberry Production AS.
Vasilii Danilov
Vasilii Danilov (født 13. desember 1988) er en kirgisisk svømmer.
Burøya (Karlsøy)
Burøya er ei øy i Karlsøy kommune i Troms og Finnmark. Øya ligger nordøst for Burøysund på Vanna.
Peach Bottom kjernekraftverk
Peach Bottom kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft ved Susquehanna River i York County 80 km sørøst for Harrisburg, i delstaten Pennsylvania i det østlige USA. Dets reaktorer ble godkjent for igangsetting i henholdsvis 1966, 1974 og 1974, og første reaktor (1966-reaktoren) ble utfaset i 1974. Installert maksimal effekt er 2 224 MW, og årsproduksjonen i 2007 var på om lag 18,9 TWh elektrisk kraft.
Anlegget eies av Exelon Corporation. Det har i alt to reaktorer som er i operativ drift, hver med maksimalt ca. 1 112 MW effekt, og én som er nedlagt. Etter dagens konsesjoner skal reaktorenes produksjon opphøre i henholdsvis 2033 og 2034.
The Rock (film)
The Rock er en amerikansk actionthriller fra 1996 regissert av Michael Bay. Filmen handler om en gruppe leiesoldater som okkuperer den tidligere fangeøya Alcatraz. Derfra truer de med å angripe San Francisco med kjemiske stridsmidler hvis ikke myndighetene betaler dem en stor sum penger. En FBI-agent blir satt på saken. Han må søke hjelp fra en fange som er den eneste som har klart å rømme fra fangeøya. Hovedrollene spilles av Sean Connery, Nicolas Cage og Ed Harris.
The Rock ble en av de mest sette filmene i 1996. Den ble Nicolas Cages store internasjonale gjennombrudd som skuespiller. Året etter spilte han hovedrollen i to påkostede actionfilmer: Con Air og Face/Off.
Handling
En gruppe elitesoldater ledet av oberst Francis X. Hummel okkuperer den tidligere fangeøya Alcatraz («The Rock») og tar 81 turister som gisler. Derfra truer han med å sende stridshoder med VX-gass mot San Francisco hvis ikke myndighetene betaler 100 millioner dollar i kompensasjoner til etterlatte fra soldater som har omkommet i hemmelige operasjoner.
Et spesielt sammensatt SEAL-team blir satt inn for å forsøke å uskadeliggjøre rakettene før de avfyres. Med på laget er også FBI-agent Stanley Goodspeed som er spesialist på kjemiske stridsgasser. Han trenger hjelp fra noen som kjenner fangeøya på innsiden. Valget faller på den britiske spesialsoldaten John Patrick Mason, som er den eneste fangen som noen sinne har klart å rømme fra Alcatraz. Han holdes imidlertid i forvaring av amerikanske myndigheter. En avtale om frigivelse må derfor inngåes.
Økonomi og popularitet
The Rock ble en stor publikumsuksess. Den innbrakte 335 millioner dollar på verdensbasis, hvorav 134 millioner i USA alene. Den ble den fjerde mest innbringende kinofilmen på verdensbasis i 1996 og den syvende mest innbringende i USA. Den ble med sine drøyt 200 000 besøkende den fjerde mest besøkte filmen på norsk kino i 1996.
Produksjonskostnadene var på 75 millioner dollar.
Anmelderne
Filmen fikk blandet mottakelse fra kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 66 % på Rotten Tomatoes og 58 % på Metacritic. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den så mye som 3,5 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin gav den to av fire stjerner.
VGs anmelder gav den terningkast fem og skrev at: «The Rock er en filmatisk storebror til «Indiana Jones». Større, med kraftigere lydnivå og sydd sammen med et stramt militærsnitt i fasongen». Aftenpostens Per Haddal beskrev den som førsteklasses spenning og skrev videre at: «Her er musikken pulsjagende, hendelsene regissert med stø hånd, klippingen ytterst poengtert, eksplosjonene i den gamle fangeøys indre korridor-nett imponerende». Dagbladets anmelder gav den terningkast tre. Det norske filmnettstedet CINERAMA gav den terningkast fem i 1999.
Priser
Både Cage og Connery ble tildelt hver sin Blockbuster Entertainment Award. Filmen ble videre tildelt en BMI Film & TV Awards, Golden Screen, Jupiter Award og MTV Movie Award.
Innspilling
Filmen ble innspilt høsten 1995 og vinteren 1996. Opptakene ble i hovedsak gjort i San Francisco. Noen scener ble også foretatt i Los Angeles.
Irak-krigen
De feilaktige påstandene om at Irak var i besittelse av masseødeleggelsesvåpen ble brukt som begrunnelsen for den britisk-amerikanske invasjonen av Irak.
Jacob Erasmus Dybwad
Jacob Erasmus Dybwad (født 28. oktober 1792 på Aas i Hakadal, død 31. juli 1854) var en norsk kjøpmann og landeier.
Som niåring begynte han som dreng ved forretningsmannen Bernt Ankers lastehandel der faren jobbet. Fra 1812 begynte han som bordskriver og skogfullmektig hos grev Wedel Jarlsberg på Vækerø. I 1825 kjøpte Dybwad gård nr. 120 i Kirkestrædet, senere Østre gade 9 og som i dag er Karl Johans gate 3. Påskeaften samme år startet han forretning her. Etterhvert gikk det også i trelast og skipsrederi, og han ble i 1837 en del av byens første kommunestyre. Han ble i 1846 eier av løkken Fredriksro på Hegdehaugen. Stedet var ofte godt besøkt av gjester, og på folkemunne ble stedet omdøpt til Jacobsuro. Han kjøpte løkken av en «auditør» Nicolaysen, den er kalt Dybwadløkken etter ham. I 1848 begynte Dybwad å kjøpe opp landeiendommer i Ski, Odalen og flere andre steder, og i 1853 ga han sitt firma navnet J. Dybwad & Sønner. Jacob Erasmus Dybwad døde i 1854 etter en mislykket kur ved Sandefjord bad, og sannsynligvis var det kreft han hadde.
Jacob var sønn av Bertram Dybwad (1768–1844) og Abel Margrethe Lefèvre (1767-1849) som var forvalter hos Bernt Anker. Han giftet seg 23. september 1814 med Christiane Lange (1795–1885), i Gran kirke på Hadeland. De var foreldre til blant andre Jacob Dybwad (1823–99). Skuespilleren Per Aabel har aner fra denne slekten.
37. serierunde i Premier League 2018/19
Tabell
37. runde i Premier League 2018/19 startet med –  fredag 3. mai, mens hoveddelen av kampene ble spilt lørdag 4. mai, og runden ble avsluttet med –  mandag 6. mai
Kampfakta
'''Fredag 3. mai''' '''Lørdag 4. mai''' '''Søndag 5. mai''' '''Mandag 6. mai'''
Geirmund Unsgård
Geirmund Unsgård (født 14. februar 1948 i Tydal) er en norsk lege og professor emeritus i nevrokirurgi ved NTNU. Unsgård er særlig kjent for utvikling av ultralydteknologi.
Unsgård avla i 1974 medisinsk embetseksamen ved Universitetet i Oslo og i 1979 medisinsk doktorgrad ved Universitetet i Trondheim. Han ble i 1987 spesialist i nevrokirurgi og i 1989 professor i nevrokirurgi ved NTNU. Unsgård var dekan ved Det medisinske fakultet ved NTNU fra 1993 til 1998, avdelingsoverlege ved Nevrokirurgisk avdeling fra 1994 til 2018 og klinikksjef ved Nevroklinikken ved St. Olavs hospital fra 2005 til 2018.
Fra 1987 til 1994 var Unsgård bystyrerepresentant i Trondheim. Han representerte Arbeiderpartiet.
Geirmund Unsgård er sønn av Iver Unsgård, som var stortingsmann og ordfører i Tydal.
Nez Percé
Nez Perce er en stamme av amerikanske urfolk som hovedsakelig var bosatt i deler av Idaho, Washington og Oregon før koloniseringa av Nord- og Sør-Amerika. I USA arrangeres det hvert år en reise i samme spor som Nez Perce-indianernes vandring da de i 1877 forsøkte å unnslippe den amerikanske hæren ved å flykte til Canada. Nez Perce-stammen ble velkjent for sitt talent innen hesteavl, og utvikla blant annet den kjente, flekkete hesterasen Appaloosa. I dag fins det rundt 2700 Nez Perce-indianere i USA.
De snakker språket nezp erce eller niimiipuutímt, en sahaptian-variant som er en gren av plateau penutian-familien (som i sin tur kan være relatert til en større penutian-gruppering).
Effi Briest
Effi Briest er en roman fra 1896 av den tyske forfatteren Theodor Fontane (1819–1898). Romanen ble først publisert som føljetong i det tyske tidsskriftet Deutsche Rundschau fra 1894 til 1895, og som regnes som et hovedverk i den tyske realistiske romanlitteraturen fra 1800-tallet.
Bakgrunn
Effi Briest er en roman om utroskap og ekteskapsbrudd, et tema som Fontane skildret i flere av sine romaner: L'Adultera (1882), Cécile (1887) og Unwiederbringlich (1892, «Uopprettelig»). «Fontanes talent lå ikke i oppfinnsomhet; alle hans bøker ligner hverandre i emnevalg, i struktur, i den lære de vil formidle. Verdien ligger i detaljrikdommen, i den fine analytiske evne […] En kvinne blir gift for ung med en for gammel mann. Fåfengt nøling før feiltrinnet. En plutselig anledning som byr seg under en landtur. Ekteskapsbruddet som blir gjennomført uten anger, men sjelden fører til lykke.»
Det første utkastet til romanens intrige forelå i 1890, men blir avbrutt og utsatt av forfatterens depresjon. Etter råd fra familiens lege skriver Fontane seg ut av melankolien med den selvbiografiske erindringsboken Meine Kinderjahre (1894). Hans egne barndomsminner hjelper ham også til å finne den rette stemmen og tonen i Effis fremdeles umodne barnesinn.
Det konkrete forbildet for den litterære figuren Effi Briest antas å være Elisabeth von Plotho (1853-1952). Elisabeth forlovet seg i 1871 med den fem å eldre Armand Léon von Ardenne og paret giftet seg 1. januar 1873. Mens ekteparet oppholdt seg i Düsseldorf traff Elisabeth juristen og maleren Emil Hartwich. Elisabeth og Emil innledet et forhold og da Ardenne oppdaget dette utfordret han Hartwich til duell. Duellen ble avholdt 1. desember 1886 og Hartwich døde av skuddsår fire dager senere.
Innhold
Flere år senere, når familien bor i Berlin, oppdager Instetten en samling gamle brev fra von Crampas, og for å gjenopprette sin egen ære føler han seg tvunget til å utfordre majoren til duell. Majoren blir drept i duellen. Etter at utroskapet har blitt avslørt, krever baronen også at Effi må flytte fra ham, og hun får heller ikke ha kontakt med datteren Annie. Faren forsterker Annies motvilje mot moren. Når hun i tillegg også blir utstøtt fra sin egen familie, blir hun rammet av sykdom og depresjoner. I romanens siste del forsones Effi med foreldrene, og hun dør angrende i barndomshjemmet, 28 år gammel.
Hovedkonflikten i romanen blir tolket som å være «motsetningene mellom en stivnet samfunnsordning og det virkelige, levende liv, som det måtte arte seg for et frihets- og kjærlighetshungrende ungt menneske.» I romanens dialog mellom Instetten og hans venn geheimeråd Wüllersdorf, som «hører til de mest betydningsfulle oppgjør i tysk litteratur», anskueliggjør Fontane motsetningen mellom «et stivfrossent sosial adferdsmønster og det varme, åndende liv».
Romanen i ettertid
Romanen ble filmatisert fem ganger; blant annet i 1974 (Effi Briest) av Rainer Werner Fassbinder med Hanna Schygulla som Effi Briest. I en ny tysk film fra 2009 av Hermine Huntgeburth spiller Julia Jentsch hovedrollen. Den er tidligere filmet i 1939 og 1955 og for tysk TV i 1971.
Opprøret i Belize 2005
I midten av januar 2005 brøt det ut opptøyer i Belizes hovedstad Belmopan. Opptøyene ble forårsaket av offentliggjøringen av et nytt nasjonalbudsjett som innebar et høyere skattenivå og irritasjon mot det styrene partiet (People's United Party) for Belizes forverrede økonomiske situasjon.