cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eidetiker
Etymologi
Ordet eidetiker kommer fra det greske ordet είδος/eidos som betyr bilde.
Oligotrof
Oligotrofisk betyr næringsfattig, og er brukt mest om innsjø og elv. Livet i oligotrofe miljø er ofte særlig interessant på grunn av de spesialiserte organismene som lever der. De har gjennom evolusjon tilpasset seg til å samle energi på alternative måter.
Det motsatte av en oligotrof er en eutrof innsjø, næringsrik innsjø. Eutrofiering skjer når en innsjø får økt tilførsel av næringsstoffer, hva som er et stort problem i mange innsjøer i dag.
Etymologi
Selve ordet er avledet av gresk Oligo- som betyr «få», «lite», og -trophe som betyr «næring», «mat».
Honky Tonk Christmas
Honky Tonk Christmas er et countryalbum (studioalbum) av Alan Jackson utgitt på Arista Nashville 12. oktober i 1993. Albumet var Jacksons første med julemusikk.
Novelleeventyr
Novelleeventyr er eventyr som i oppbygning likner undereventyr ved at de ofte er lange og inneholder flere scener, men til forskjell fra undereventyra i liten grad inneholder motiver av magisk eller fantastisk art.
Novelleeventyr kan ofte ha et tydelig budskap, ved at de latterliggjør storaktighet hos prinsesser, prester, futer eller andre øvrighetspersoner, og hyller den sunne fornuften hos jevne menn og kvinner.
Blant de mest utbredte novelleeventyra i norsk tradisjon er «Presten og klokkeren», «Prinsessen som ingen kunne målbinde» og «Askeladden som fikk kongsdatteren til å løgste seg». Det er nedtegna 27 ulike novelleeventyr på norsk, i til sammen 238 ulike varianter.
Exemplum
Et exemplum (latin: «prøve, forbilde») - flertall exempla - er en moralsk fortelling, kortere eller lengre, sann eller fiktiv, brukt for å illustrere et poeng.
I middelalderen fantes samlinger av exempla som ble brukt av prestene for å utsmykke prekenene, til å understreke et budskap eller illustrere en læresetning. Emnet kunne være henta fra fabler, folkeeventyr og legender, eller fra det virkelige liv. På den andre sida kunne exempla fra prekensamlinger vandre inn i folketradisjonen og viderebringes muntlig blant allmuen. Mange av de religiøse eventyrene inneholder motiv som kjennes fra eksempel- og prekensamlinger fra middelalderen og renessansen.
Jacques de Vitrys eksempelsamling fra ca. 1200 er en av de mest kjente. Geoffrey Chaucers The Miller's Prologue and Tale er en satire over slike samlinger.
Jeg vil hjem til menneskene (album)
Jeg vil hjem til menneskene er et musikkalbum av Susanna Wallumrød som ble utgitt i av Grappa / Musikkoperatørene. Albumet tar for seg diktene til Gunvor Hofmo. På platen bidrar også Ståle Storløkken, Hans Magnus Ryan, Jo Berger Myhre og Erland Dahlen.
Fylkesvei 4260
Fylkesvei 4260 går mellom Handeland og Sætra i Lund kommune. Veien er 4,0 km lang.
Elizabeth Bowes-Lyon
Elizabeth av Storbritannia (født Lady Elizabeth Angela Marguerite Bowes-Lyon, 4. august 1900 i London eller i Hitchin, død 30. mars 2002 i Windsor i England) var dronning av Storbritannia i regjeringstiden til sin mann, kong Georg VI (1936–1952). Etter hans død ble hun omtalt som dronningmoren for å skille henne fra datteren dronning Elizabeth II.
Hun var yngste datter av Claude Bowes-Lyon (1855–1944), senere 14. jarl av Strathmore og Kinghorne, og hans hustru Nina Cecilia Cavendish-Bentinck (1862–1938).
26. april 1923 giftet hun seg med prins Albert, hertug av York, senere kong Georg VI, sønn av kong Georg V av Storbritannia (1865–1936) og dronning Mary (1867–1953), i Westminster Abbey i London.
Sammen fikk de to døtre: prinsesse Elisabeth, senere dronning Elisabeth II (født 21. april 1926, død 8. september 2022) og prinsesse Margaret (født 21. august 1930, død 9. februar 2002).
I 1936 abdiserte kong Edvard VIII uventet, noe som gjorde Elizabeth til dronning ved sin manns side. Under andre verdenskrig bodde kong Georg VI og dronning Elizabeth i London, selv etter at Buckingham Palace ble bombet. Kongens helse skrantet med årene, og Elizabeth la skylden på Wallis Simpson, kvinnen var grunnen til at Edvard VIII abdiserte i 1936. Kong George VI døde 6. februar 1952, 56 år gammel.
Etter sin manns død ble hun etterhvert bare kjent som dronningmoren, da hennes datter var blitt regjerende monark, dronning Elizabeth II. Hun høstet stor popularitet med årene og var en ivrig deltaker ved offisielle tilstelninger i inn- og utland, og hun var en stor og viktig støtte for sin unge datter i hennes første år som dronning.
I 1980-årene ble hun kjent som «britenes bestemor». Både 90-årsdagen og 100-årsdagen ble feiret stort i London, men de siste årene hennes var preget av hennes høye alder, datteren Margarets sviktende helse og død og de mange skilsmissene blant hennes barnebarn. Hun lot seg likevel hylle på 101-årsdagen sin i august 2001, som hun alltid gjorde på bursdagen den 4. august. Siste gangen hun viste seg offentlig var da prinsesse Margaret ble stedt til hvile 15. februar 2002, på dagen 50 år etter at ektemannen Georg VI var blitt gravlagt.
Tidlig liv
Elizabeth Bowes-Lyon var yngste datter og det niende av de ti barna til Claude George Bowes-Lyon, lord Glamis, (senere 14. jarl av Strathmore og Kinghorne), og konen Cecilia Nina Cavendish-Bentinck. Blant Elizabeths forfedre finnes statsminister William Cavendish-Bentinck, 3. hertug av Portland, og Richard Wellesley, 1. marki Wellesley (han var generalguvernør av India og eldre bror av statsminister Arthur Wellesley, 1. hertug av Wellington).
Ingen kan med sikkerhet konstatere hennes fødested, enten ble hun født i foreldrenes hus i London, ved Belgrave Mansions, Grosvenor Gardens, eller i en ambulanse dratt av hester på vei til sykehuset. Fødestedet hennes ble registrert som Hitchin i Hertfordshire, nær landhuset, St Paul's Walden Bury som Strathmore-familien eide. Det samme huset står oppført som hennes fødested i folketellingen fra året etterpå. Hun ble døpt den 23. september 1900 i den lokale kirken.
I mesteparten av barndommen hennes bodde familien i landsbyen St Paul's Walden og på Glamis Castle, familieboligen til jarlen i Glamis i Angus i Skottland. Fram til hun var åtte år fikk hun hjemmeundervisning av en guvernante. Hun hadde ponnier og hunder og likte å gå på jakt. Da hun begynte på skole i London imponerte hun lærerne med å innlede en stil med to greske ord fra Xenophons Anabasis. Hennes favorittemner var litteratur og skriving. Hun vendte tilbake til privatundervisning, denne gang med en tysk guvernante og bestod Oxford Local Examination som 13-åring.
På fjortenårsdagen hennes erklærte Storbritannia Tyskland krig. Broren hennes, Fergus, offiser i regimentet Black Watch, ble drept under krigshandlinger i Frankrike i slaget ved Loos (1915). En annen av hennes brødre, Michael, ble rapportert savnet under krigshandlinger i mai 1917. Han hadde blitt tatt til fange etter å ha blitt skadet og ble værende i en krigsfangeleir resten av krigen. Glamis Castle ble gjort om til et rekonvalesenthjem for skadede soldater og Elizabeth var med og hjalp. En av soldatene hun behandlet skrev i autografboken hennes at hun kom til å bli «Hung, drawn and...quartered...hung in diamonds, drawn in a coach, and...quartered in the best house in the land,» et ordspill som refererer til henrettelsesmetoden hengning, trekking og kvartering, men heller enn henrettelse et ønske om at hun skulle få diamanter, bli dratt i en hestevogn og innkvartert i landets beste hus.
Giftermål med prins Albert
Etter en stund godtok Elizabeth frieriet, til tross for sin engstelse overfor et liv som kongelig. Forlovelsen ble offentliggjort 23. januar 1923. I lovens øyne var Elizabeth en vanlig borger, til tross for at faren var adelig. Albert handlet dermed imot tidligere tiders skikk som sa at kongelige skulle gifte seg med andre kongelige. Hans valg av ektemake ble sett på som et skritt mot et mer moderne monarki og kongehus. Albert og Elizabeth ble gift den 26. april 1923 i Westminster Abbey. Elizabeth la buketten sin ved den ukjente soldats grav på vei inn til kirken, en skikk som hver eneste kongelige brud har opprettholdt siden. Hun ble etter bryllupet titulert Hennes Kongelige Høyhet Hertuginnen av York. Hvetebrødsdagene tilbrakte de på Polesden Lacey, en herregård i Surrey, før de reiste videre til Skottland, der hun fikk en «uromantisk hoste».
Hertuginne av York
Etter et vellykket besøk til Nord-Irland i juli 1924 bestemte Labour-regjeringen seg for å la Albert og Elizabeth reise til Øst-Afrika fra desember 1924 til april 1925. To hendelser skulle true disse planene. Labour-regjeringen måtte se seg slått av de konservative etter parlamentsvalget i november, som var en situasjon konservative Elizabeth betegnet som «vidunderlig» overfor moren. I tillegg ble generalguvernøren i det britisk-egyptiske Sudan, Lee Stack, skutt tre uker senere. Turen ble gjennomført til tross for disse hendelsene. De besøkte Aden, Kenya, Uganda og Sudan, men Egypt ble unngått på grunn av de politiske urolighetene i området.
I 1926 fikk paret sitt første barn, prinsesse Elizabeth – kalt «Lillibet» innad i familien. Margaret Rose ble født fire år senere. Hertugen og hertuginnen av York reiste i 1927 til Australia for å åpne parlamentsbygningen i Canberra. Barna ble ikke med på reisen, og Elizabeth skrev at hun syns det var leit å måtte forlate sitt spedbarn hjemme. De reiste til sjøs via Jamaica, gjennom Panamakanalen og videre over Stillehavet. Elizabeth var stadig bekymret for sitt barn som var igjen i Storbritannia, men utenom dette ble turen gjennomført med stor suksess; de oppnådde god kontakt med folkene de møtte. I Fiji sjarmerte Elizabeth gjestene i et selskap ved å ikke bare håndhilse på menneskene, men også på en hund som kom tuslende inn under seremonien. I New Zealand fikk hun en forkjølelse og ble dermed hindret i å delta ved flere tilstelninger. På tilbaketuren, via Mauritius, Suezkanalen, Malta og Gibraltar ble skipet deres, HMS «Renown», rammet av en brann og en evakuering av skipet ble forberedt, men brannen ble etter sigende slukket.
Edvard VIII overtar tronen og abdiserer
Kong Georg V døde 20. januar 1936 og tronen gikk videre til Alberts bror, prins Edvard, som ble kong Edvard VIII. Før han døde uttrykte kong Georg uro overfor at han skulle overlate tronstolen til sønnen Edvard. En gang sa han: «Jeg ber Gud om at min eldste sønn aldri vil gifte seg og at ingenting skal komme mellom Bertie og Lilibet og tronen».
En konstitusjonell krise inntraff da Edvard insisterte på å gifte seg med Wallis Simpson, en fraskilt amerikansk kvinne. Selv om Edvard kunne ha fortsatt som konge til tross for et omstridt ekteskap med Simpson, rådet ministrene han fra å gifte seg med henne ettersom de moralske forutsetningene ikke var til stede, og Edvard måtte som den engelske kirkes overhode stå inne for dens lære vedrørende gjengifte. Ministrene mente dessuten at folket aldri kom til å akseptere henne som dronning. Som konstitusjonell monark var Edvard forpliktet til å lytte til råd fra regjeringens medlemmer. I stedet for å kutte ut bryllupsplanene, sa han fra seg tronen.
Statsbesøk og rundreiser
Sommeren 1938 reiste det nye kongeparet på offisielt statsbesøk til Frankrike. Moren til Elizabeth, lady Strathmore, hadde nettopp avgått med døden, og reisen ble dermed utsatt tre uker. I løpet av to uker laget Norman Hartnell et hvitt antrekk til dronningen, som ville avstå fra å bruke klær med farger ettersom hun ennå var i sorg. Statsbesøket var stelt i stand for å bygge opp under fransk-britisk solidaritet i møte med den fiendtlige holdningen som fantes i Nazi-Tyskland. Besøket vakte stor begeistring, noe som også skinte igjennom hos den franske pressen.
I månedene som kom fortsatte Nazi-Tysklands krigshissing, og de britiske myndighetene forberedte seg på krig. Münchenavtalen fra 1938 satte en demper for forventningen om en snarlig kommende krig, og den britiske statsministeren Neville Chamberlain ble invitert opp på balkongen i Buckingham Palace for å motta folkets støtte. Selv om Chamberlain hadde bred støtte hos folket, var måten han forholdt seg til Hitler på gjenstand for debatt i underhuset. Historikeren John Grigg har sagt at kongens tydelige støtte og tilnærming til statsministeren var «den mest ukonstitusjonelle handling gjort av en britisk monark i dette århundret». Historikerne har likevel stort sett vært enige om at kongen sjeldent var bundet opp mot regjeringens medlemmer, og at han levde opp til sine konstitusjonelle forpliktelser.
I juni 1939 ble Elizabeths ektemann den første regjerende konge av Canada som besøkte Nord-Amerika. Reisen skulle understreke den gjensidige støtten mellom de to kontinentene, og styrke Canadas status som et selvstendig kongedømme, uavhengig av Storbritannia. Reisen ledet dem gjennom Canada, fra kyst til kyst og tilbake. Kongeparet besøkte også USA en kort stund, der de fikk treffe president Roosevelt. Ifølge en historie spurte en veteran fra den andre boerkrigen Elizabeth om hun var skotsk eller engelsk. Elizabeth svarte at hun var canadisk. Både canadierne og amerikanerne var overstadig begeistret i møte med kongeparet, og kongen ble sett på som en verdig etterfølger av den abdiserte Edvard. Elizabeth satte pris på turen og sa den hadde betydd mye for henne og hennes mann. Hun besøkte Canada flere ganger ved senere anledninger, både i privat og offisiell sammenheng.
Andre verdenskrig
Under krigen viste kongen og dronningen støtte til den britiske motstandskampen, og de vant folkets gunst for dette. Kort etter at krigen hadde startet, ble The Queen's Book of the Red Cross utgitt. Femti forfattere og kunstnere bidrog med stoff til boken, som hadde en forside med bilde av dronningen. Inntektene fra salget ble gitt til Røde Kors. Når regjeringen rådet familien å reise fra London, ville ikke Elizabeth godta, selv ikke under blitzen. Det ble foreslått at barna måtte reise til Canada, men også her avslo hun. Hun sa, «barna skal ikke reise uten meg. Jeg reiser ikke fra kongen. Og kongen vil aldri reise.»
Elizabeth var ivrig etter å besøke tropper, sykehus, fabrikker og de steder i Storbritannia som var mål for Luftwaffe. Til og begynne med ble hennes besøk møtt med en viss fiendtlighet. Noen kastet søppel på henne og folkemassene kom med negative tilrop. Negativiteten skyldtes stort sett at hun var kledt i eksklusive klær og at hun på denne måten distanserte seg til de lidelsene folket hadde måttet gjennomgå. Hun forklarte at dersom folket tok på seg sine flotteste klær da de kom for å treffe henne, så ville hun være høflig og gjøre det samme. Hun ble kledt i svart, men beholdt fargerike antrekk for å symbolisere «regnbuen av håp». Da selv Buckingham Palace begynte å bli bombet, sa Elizabeth, «Jeg er glad for at vi har blitt bombet. Det gjør at jeg føler jeg kan se East End inn i øynene.»
Kongen og dronningen tilbrakte de fleste arbeidsdagene i Buckingham Palace, men av sikkerhetsmessige årsaker overnattet familien ved Windsor Castle (rundt 35 kilometer vest for de sentrale delen av London). Buckingham Palace hadde kuttet en god del i staben som følge av bemanningen av hæren, og de fleste rommene var lukket. I løpet av Phony War ble dronningen gitt revolvertrening, da man fryktet at en invasjon kunne inntreffe hvert øyeblikk.
Den positive effekten hun hadde på britisk moral, skal ha gjort at Adolf Hitler kalte henne «den farligste kvinnen i Europa». Selv om kongeparet var blitt en viktig moralsk støtte i krigen, hadde de tidligere vært motstandere av krigføring. Majoriteten i parlamentet og statsminister Chamberlain hadde slått fast at krig måtte unngås uansett situasjon. Britene hadde fått erfare hva en krig kunne påføre av lidelser etter første verdenskrig. Etter at Chamberlain gikk av gav kongen noe motvillig Winston Churchill i oppgave å danne regjering. Kongens skepsis overfor den nye statsministeren skulle senere bli avløst av respekt og beundring for hans mot og solidaritet. Ved krigens slutt i 1945 ble Churchill invitert til å stå på balkongen sammen med kongeparet, en ære som også var blitt Chamberlain til del.
Etterkrigstiden
Under Sør-Afrika-turen fikk Elizabeths gode rykte om sin godhet i møte med offentligheten, en brist. Det viste seg hun hadde mistolket en entusiastisk tilhenger for å være fiendtlig; hun skal ha reist seg i bilen og slått ham med en paraply. I 1948 var det planlagt at kongeparet skulle besøke Australia og New Zealand, men det ble utsatt som følge av kongens sviktende helse. I mars 1949 gjennomførte han en vellykket operasjon for å bedre sirkulasjonen i høyrebeinet. Sommeren 1951 gjennomførte Elizabeth og hennes døtre kongens offisielle gjøremål. I september samme år fikk han diagnosen lungekreft. Etter kirurgiske inngrep i lungene ble kongen bedre. Den forsinkede turen til Australia og New Zealand ble gjennomført av prinsesse Elizabeth og hennes ektemann Philip, hertug av Edinburgh, i kongeparets sted.
Enke
Kong Georg VI døde fredfullt mens han sov, den 6. februar 1952. Kort tid etter fikk hun tiltaleformen Her Majesty Queen Elizabeth The Queen Mother (Hennes Majestet dronning Elizabeth, dronningmoren). Denne tiltaleformen ble tatt i bruk i stedet for Queen Elizabeth, da den lett kunne forveksles med hennes eldste datter, nå regjerende Queen Elizabeth II. På folkemunne ble hun kjent som the Queen Mother eller the Queen Mum.
Hun ble dypt sorgtung av å miste sin ektemann, bosatte seg i Skottland og ville trekke seg tilbake fra det offentlige liv. Likevel gjenopptok hun sine offentlige plikter etter et møte med statsminister Winston Churchill. Tiden viste at hun ble like travel som dronningmor, som hun hadde vært som dronning. I juli 1953 tok hun fatt på den første oversjøiske reisen siden begravelsen. Denne gangen skulle hun legge ned grunnsteinen til University College of Rhodesia and Nyasaland, det som i dag er University of Zimbabwe i Mount Pleasant. I 1957 foretok hun enda en reise til området, da hun var blitt gjort til president av kollegiet. Hun deltok også på andre arrangementer i området som var ment til å være multietniske. Under datterens lange reise til samveldelandene i perioden 1953–1954, fungerte Elizabeth som Councellor of State og passet på sine barnebarn, Charles og Anne.
Enkedronningen overvar restaureringen av det avsidesliggende Castle of Mey på kysten av Skottland. Her pleide hun å reise for å «komme seg bort fra alt» i tre uker i august og ti dager i oktober hvert år. Inspirert av amatørjockeyen Lord Mildmay fattet hun interesse for hesteløp, spesielt steeplechase, en interesse hun beholdt hele livet. Hun eide vinnerhestene av rundt 500 løp. Fargene hennes, blått med striper ble båret av hester som for eksempel Special Cargo, vinner av Whitbread Gold Cup i 1984 og Devon Loch, som var nær ved å vinne Grand National i 1956. Ryktene skulle ha det til at hun plasserte veddemål på sine hester, men disse var ikke sanne. Hun insisterte likevel på å få kommentatorenes stemmer sendt direkte til sitt bosted, Clarence House, i London. Hun var en ivrig kunstsamler og kjøpte verk av blant andre Claude Monet, Augustus John og Peter Carl Fabergé.
I februar 1964 ble hun syk og måtte fjerne blindtarmen. Dette førte til at hun måtte utsette en planlagt tur til Australia, New Zealand og Fiji til 1966. Hun kom til kreftene igjen på et karibisk cruise ombord på den kongeskipet «Britannia». I desember 1966 opererte hun bort en svulst etter å ha blitt diagnostisert med tarmkreft. Ryktene ville ha det til at hun fikk utført kolostomi, men dette stemte ikke. I 1982 ble hun sendt på sykehus da et fiskebein hadde satt seg fast i halsen hennes og det måtte en operasjon til for å ta det bort. Hun var en ivrig sportsfisker og spøkte om hendelsen etterpå, «The salmon have got their own back» («laksene har fått sin egen tilbake»). I 1984 hadde hun nok en brystkreftoperasjon. I 1986 fikk hun en ny gastrisk obstruksjon, men dette ble ordnet uten å måtte operere.
I 1975 besøkte hun Iran etter å ha blitt invitert av sjah Muhammed Reza Pahlavi. Den britiske ambassadøren og hans kone, Anthony og Sheila Parsons, noterte seg at iranerne ble overraska over at hun hadde for vane å snakke med hvem som helst, uten å tenke på vedkommendes status og at de håpte på at sjahen og hans folk ville ta erfaringen med seg i sitt videre virke. Fire år seinere blei sjahen avsatt. Mellom 1976 og 1984 besøkte hun Frankrike hver sommer. Disse reisene var blant 22 private reiser til kontinentet i perioden mellom 1963 og 1992.
Dronning Elisabeth, kjent for sin personlige sjarm og sine varme møter med offentligheten, var en av de mest populære medlemmene i den britiske kongefamilien. Hun møtte som oftest offentligheten ikledd det som skulle bli hennes personlige stil: store nettinghatter og en enkel kjole.
Hundre år
Hennes nittiårsdag, 4. august 1990, ble feiret med en parade den 27. juni. Paraden involverte mange av de 300 organisasjonene hun var beskytter for. I 1995 deltok hun på mange arrangementer til minne om krigens slutt femti år tidligere. Dette året hadde hun også to operasjoner: en som fjernet øyekatarr i venstre øye og en som erstattet høyre hofte. I 1998 ble venstre hofte erstattet etter at den hadde brukket ved et fall under et besøk til stallen ved Sandringham.
Hennes hundreårsdag ble feiret på flere måter: en parade feiret høydepunktene i livet hennes og hadde bidrag fra Norman Wisdom og John Mills. Et bilde av henne ble trykket på en spesiell 20-pundseddel utgitt av Royal Bank of Scotland. Under en lunsj i Guildhall i London prøvde erkebiskopen av Canterbury, George Carey, ved et uhell å drikke fra hennes vinglass. Dronningmorens raske påpekning om at det var hennes glass vakte stor begeistring. I november 2000 brakk hun kragebeinet etter et fall som gjorde at hun måtte hvile hjemme i julen og i tiden rundt nyttår.
I desember 2001, 101 år gammel, falt hun og skadet bekkenet. Hun insisterte likevel på å stå oppreist under nasjonalsangen under en minnegudstjeneste for sin avdøde ektemann den 6. februar året etter. Hennes andre datter, prinsesse Margaret, døde tre dager etter dette. Den 13. februar 2002 falt dronningmoren og fikk et kutt i armen på Sandringham House. En lege og en ambulanse ble tilkalt og armen bandasjert. Fallet hindret ikke dronningmoren i å delta i sin datters begravelse i St. George's Chapel, Windsor Castle, fredagen samme uke. Dronningen og resten av kongefamilien ble bekymret for reisen fra Norfolk til Windsor. Hun gjennomførte den, men det ble sørget for at ingen fra pressen skulle komme nær henne, slik at det ikke skulle bli tatt bilde av henne i rullestol.
Død
Den 30. mars 2002, klokken kvart over tre om ettermiddagen, døde dronningmoren mens hun sov i Royal Lodge på Windsor Castle, med datteren dronning Elisabeth II ved sengekanten. Hun hadde vært forkjølet de siste fire månedene av livet sitt. Hun ble 101 år gammel, ingen kongelig brite hadde noensinne levd lenger enn henne på dette tidspunktet. Rekorden ble slått av prinsesse Alice, hertuginne av Gloucester. Hun døde den 29. oktober 2004, 102 år gammel.
Elizabeth dyrket kameliaer i alle sine hager, og da hennes lik ble fraktet fra Royal Lodge i Windsor til Westminster hall, ble kameliaer fra hennes egen hage lagt oppå kisten. Flere enn 200 000 mennesker passerte kisten de tre dagene den lå på lit de parade i Westminster Hall i Westminster-palasset. Medlemmer av husholdkavaleriet og andre grener av landets forsvarsstyrker stod vakt ved de fire hjørnene av katafalken. Dronningmorens barnebarn, prins Charles, prins Andrew, prins Edward og vicomte Linley stod også vakt. Denne skikken har blitt kalt Vigil of the Princes og hadde bare blitt gjennomført en gang før, da kong Georg V lå på lit de parade.
9. april, dagen da dronningmoren ble gravlagt, utstedte Canadas generalguvernør en proklamasjon med oppfordring til canadierne om å hedre den avdøde dronningen den dagen. I London samlet det seg en folkemengde på over en million mennesker utfor Westminster Abbey og langs ruten fra det sentrale London til hennes siste hvilested ved sin ektemanns og yngste datters side i St. George's Chapel ved Windsor Castle. Kransen som lå på kistelokket ble etter hennes eget ønske lagt ved den ukjente soldats grav i Westminster Abbey, slik hun selv hadde gjort det etter sin egen vielse.
Folkets forhold til Elizabeth
Selv om Elizabeth blir sett på som en stabiliserende skikkelse i den britiske kongefamilien som har holdt monarkiets popularitet oppe gjennom vanskelige tider, måtte Elizabeth tåle noe kritikk i sin levetid.
Under andre verdenskrig ble hun beskyldt for ikke å overholde reguleringene som resten av befolkningen måtte føye seg etter. Disse påstandene har imidlertid blitt motbevist av offisielle dokumenter. Eleanor Roosevelt rapporterte om matrasjoneringene og den begrensede mengden varmtvann etter et besøk på Buckingham Palace.
Elizabeth har blitt beskyldt for å framstå rasistisk overfor svarte mennesker, men ryktene ble avkreftet av blant andre major Colin Burgess. Major Burgess var gift med Elizabeth Burgess, en farget sekretær som beskyldte folk i tjenerskapet til fyrsten av Wales for rasediskriminering. Dronning Elizabeth uttalte seg aldri offentlig om rasespørsmål, men ifølge Robert Rhodes James uttalte hun privat at hun «avskydde rasediskriminering» og at hun anså apartheid for å være «fryktelig». Woodrow Wyatt skriver i sin dagbok at når han uttalte at ikke-hvite land ikke har noe til felles med «oss», svarte hun at hun likte Samveldet godt og mente de «er alle like oss». Tyskere hadde hun imidlertid ikke stor tillit til; en gang fortalte hun Woodrow Wyat, «aldri stol på dem, aldri stol på dem». Hun kan ha hatt dette forholdet til tyskere, men det var likevel en normal holdning for briter oppdratt i hennes levetid etter å ha opplevd to store kriger med Tyskland.
I 1987 ble hun utsatt for kritikk da det kom fram at to av hennes nieser, Katherine Bowes-Lyon og Nerissa Bowes-Lyon, hadde blitt sendt til et psykiatrisk sykehus på grunn av sine handikap. Burke's Peerage, utgiver av bøker som omhandler Storbritannias adelige familier, hadde oppført at søstrene var døde, åpenbart fordi moren deres, Fenella (dronningmorens svigerinne), hadde nølt med å fylle ut skjemaene som skulle registrere døtrenes overflytting til sykehuset. Da Nerissa døde året før, ble graven først bare markert med en plastikklapp med et nummer på. Dronningmoren hevdet at nyheten om institusjonaliseringen til niesene sine kom som en overraskelse.
Ettermæle
Hugh Casson betegnet henne som «en bølge som knuser mot en stein, fordi selv om hun er uskyldig og vakker og sjarmerende, har hun også et grunnlag av tøffhet og seighet ... når en bølge treffer en stein, viser den fram et vakkert spill av skum og vanndråper i solen, men under den finnes en hard, værbitt stein, for hennes del vernet med sterke prinsipper, fysisk mot og en pliktfølelse.» Peter Ustinov beskrev hennes framtreden under en studentdemonstrasjon ved University of Dundee i 1968, «da vi ankom i høytidelig prosesjon bombarderte studentene oss med toalettpapir. De holdt i den ene enden, og kastet den andre. Dronningmoren stoppet opp og plukket papiret opp som om noen hadde mistet dem. Hun gav papiret tilbake til studentene og sa, 'Var dette deres? Å, kan du ta det?' Det var hennes rolige framtoning og det at hun nektet å bli sjokkert over dette som umiddelbart gjorde at alle studentene tidde stille. Hun vet instinktivt hva som skal til i slike situasjoner. Hun blir ikke aggressiv; hun bare later som om hun tror det er en feiltagelse fra deres side. Måten hun reagerte på viste ikke bare hennes sinnstilstand, men var så sjarmerende og desarmerende, selv i møte med det mest rabiate, at hun brakte fred over mørke farvann.»
Hun var kjent for sin tørrvittighet. Etter å ha mottatt nyheten om at Edwina Mountbatten hadde blitt begravet til havs, sa hun: «Kjære Edwina, hun likte alltid å lage et plask.» Da hun var sammen med den homofile forfatteren Noël Coward under en gallamiddag, gikk hun opp en trapp der det stod vaktsoldater. Da hun så Cowards øyne flakke over soldatene, mumlet hun til ham: «jeg ville latt være hadde jeg vært deg, Noël; de teller dem før de plasserer dem ut». Etter å ha fått råd av en konservativ minister i 1970-årene om ikke å ansette homofile, svarte dronningmoren at «uten dem måtte vi klart oss på egen hånd.»
Hennes drikkevaner ble mye debattert i media. Emine Saner fra The Guardian anslår at ved å drikke en gin og Dubonnet om ettermiddagen, rødvin til lunsj, et glass portvin og martini klokken 18 og to glass champagne til middag, vil «et konservativt estimat vise at hun drakk 70 alkoholenheter i uken.» Hennes ekstravagante livsstil moret journalister, spesielt da det ble avdekket at hun hadde overtrukket en konto hun hadde i Coutts bank med flere millioner pund.
Hennes vaner ble ofte parodiert av det satiriske fjernsynsprogrammet som var på lufta i 1980-årene, Spitting Image. Her ble hun portrettert med en birminghamaksent (spilt av skuespiller Beryl Reid), alltid med en utgave av the Racing Post i hendene. I filmen, Bertie and Elizabeth, som gikk på fjernsyn i 2002, ble hun portrettert av Juliet Aubrey, i filmen The Queen fra 2006 av Sylvia Syms og i filmen The King's Speech fra 2010 av Helena Bonham Carter, som ble nominert til en Academy Award for beste kvinnelige birolle og vant en BAFTA-pris for beste skuespiller i en biroller for sin rolle som dronningmoren.
En statue av dronning Elizabeth av skulptør Philip Jackson ved Georg VI minnesmerke i London ble avduket den 24. februar 2009.
Jason Wilcox
Jason Wilcox (født 15. juli 1971 i Bolton, Lancashire, England) er en tidligere engelsk fotballspiller.
Blackburn Rovers
Wilcox begynte sin karriere i Blackburn Rovers som juniorspiller, 16 år gammel. Faren hans skrev brev til klubben, og spurte om mulighetene for prøvespill. Han fikk innvilget søknaden, imponerte på en søndagstrening og skrev kontrakt påfølgende dag. Det var starten på et 16 års langt opphold i Blackburn.
Wilcox var fast inventar på laget da stålmillionæren og Blackburn-supporter, Jack Walker, kjøpte klubben i januar 1991. Mange stjerner ble hentet inn i årene som fulgte og da Blackburn vant serien i 1995, var det kun Wilcox og Mark Atkins som forsvarte en plass på laget av spillerne som var der før oppkjøpet.
I 1999 rykket klubben ned fra toppdivisjonen, og i og med at Blackburn hadde fått frem et nytt talent i Damien Duff, så klubben det som god butikk å selge Wilcox for £4 millioner til Leeds United. Over 300 kamper fikk Wilcox i den blå og hvite trøya, med seriemesterskap som høydepunkt.
Leeds United
Wilcox scoret i debut for Leeds United, og fikk gleden av å spille semi-finale både i UEFA-cupen og Mesterligaen med klubben fra Yorkshire. Dessverre endte det med tap i begge kampene. Blant høydepunktene i europacupspill var hans mål på bortebane mot S.S. Lazio. Leeds-karrieren endte på samme måte som Blackburn-karrieren; med nedrykk. Han stoppet på 106 kamper totalt for Leeds.
Leicester City og Blackpool
Leicester City signerte Wilcox gratis i 2004 etter nedrykket. Han var 33 år og fikk en kontrakt på ett år, en kontrakt som senere ble forlenget med ett år. Etter få kamper i Leicester fikk han en kneskade som nesten endte hans karriere, men han greide å komme seg tilbake på banen et halvt år senere. Mot slutten av kontraktstiden i 2006 ble han lånt ut i to måneder til Blackpool FC, hvor tidligere lagkamerat i Blackburn, Simon Grayson, nå var manager. På slutten av låneoppholdet ble han signert permanent. Da sesongen var ferdig mai 2006, la Wilcox opp som fotballspiller.
England
Wilcox fikk sin første landskamp for i 3-0 seieren over Ungarn i 1996. Etter en flott debut, hvor han blant annet traff tverrligger i første spilleminutt, trodde mange at han skulle komme med i troppen til Fotball-EM som skulle holdes på hjemmebane. Landslagstrener Terry Venables valgte å utelate ham fra 24-manns troppen, men har senere sagt at det var en av de tøffeste avgjørelsene han har tatt i karrieren. Senere i karrieren fikk Wilcox landskamper mot og, men det stoppet på disse tre. Han kom også med i troppen for EM i 2000, men måtte melde forfall grunnet skade. Wilcox ble av mange sett på som en løsning på Englands evigvarende problem på venstrevingen, men han fikk ikke mange muligheter til å gjøre seg bemerket. Skader var en stor del av skylden til dette, noe som også gjorde sitt til at han aldri fikk ut hele sitt potensial.
Utenom fotballen
Wilcox hadde svart belte i judo og representerte England før han valgte å satse for fullt på fotballen, da han fant ut at han ikke kunne satse på begge deler.
Etter at han la opp, tok han en pause fra fotballen, før han ble kommentator for BBC Radio Lancashire i et år. Han hadde også egen spalte i Lancashire Telegraph en periode.
Everything I Love
Everything I Love er et countryalbum (studioalbum) av Alan Jackson utgitt på Arista Nashville den 29. oktober i 1996. Albumet fulgte opp Who I Am fra 1994.
Abbed
Abbed (latin: abbas, opprinnelig fra arameisk abba, «far», «munk», jamfør norrønt: abbáti) leder eller en forstander for et munkekloster, og er munkenes åndelige og verdslige leder. En abbedisse er tilsvarende forstanderinne for et nonnekloster. Abbeden velges av klosterets munker, og vigsles til sitt embete. Et kloster som ledes av en abbed eller abbedisse, kalles abbedi.
Historie
Tittelen har sin opprinnelse i de første klostre i Egypt og Syria, spredte seg deretter gjennom den østlige delen av Middelhavet, og ble snart akseptert i de fleste språk som tittelen på overhodet av et kloster. Ordet er avledet fra arameisk i betydningen far/fader. I Septuaginta ble det skrevet som «abbas». I begynnelsen ble det benyttet som en respektfull tittel for enhver eldre munk, men ble snart begrenset av kanonisk rett, jus canonicum, til kun å gjelde bestemte kirkelige ledere: syvende økumeniske konsil (i Nikea, 787) ga dem rettigheter til å gi munkene i klosteret lavere prestelig ordinasjon. Abbedene stod i lydighetsforhold til stiftets biskop, men med klostrenes voksende rikdom økte også abbedenes makt. Mange unndro seg biskopenes myndighet og gjorde selv krav på biskoppelige rettigheter. Abbeder med biskoppelig verdighet ble kalt infular-abbeder og sto direkte under paven. Deres klostre ble kalt umiddelbare eller immediate og utgjorde egne territorialabbedier. I Tyskland og Sveits fantes til og med fyrsteabbedier, eksempelvis Fulda, St. Gallen, og andre.
Opprinnelig valgtes abbeden av klosterets munker og ble så vigslet av biskopen. Ofte tok fyrstene seg retten til å tilsette abbeder. På 700- og 800-tallet kom derfor abbedsstift på verdslige hender. Fyrster delte ut stiftene som krigsbelønning til sine undersåtter. Disse verdslige abbedene, eller «abbedgrever» (også kalt abbates comites eller abbates milites), tok bare inntektene ut av stiftet. Det virkelige forstanderskapet ble overlatt til dekaner eller priorer. De rikeste stiftene beholdt fyrstene ofte selv, eller stiftene ble «taffelgods» for medlemmer av fyrstenes familie. Ved reformasjonen av klostrene som begynte i det tiende århundre ble bruken av verdslige abbeder avskaffet. Misbruket ble riktignok fornyet i Frankrike på 1500-tallet. I visse protestantiske stater i Tyskland ble abbedstittelen beholdt for forstandere for tidligere klostre som var blitt omgjort til skoler etter reformasjonen.
Legendeeventyr
Religiøse eventyr er eventyr som har et kristent innslag. Betegnelsen legendeeventyr brukes ofte synonymt med religiøse eventyr.
Abbed
Historie
Tittelen abbed ble utbredt ved benediktinerordenen. I senere ordener brukes ofte andre titler som prior (dominikanerne), guardian (fransiskanerne) og rektor (jesuittene).
Legendeeventyr
De religiøse eventyra har bibelske hoved- eller bipersoner, som Vårherre, Jesus, Eva, apostelen Peter, jomfru Maria eller Fanden. De har som oftest et moralsk budskap, eller de eksemplifiserer kristen tro. Eventyret er ofte oppbygd slik at de hellige personene vandrer om blant menneskene uten å gi seg til kjenne, og på den måten får personer de møter til å avsløre sitt sanne vesen – på godt eller vondt.
Religiøse folkeeventyr har mange felles motiv med skrevne exempla fra middelalderen, og en må regne med at det har vært en utveksling av stoff mellom et skriftlig-muntlig religiøst kretsløp og folketradisjonen.
Det er registrert 22 ulike religiøse eventyr på norsk, noe som er lite i forhold til andre land i Europa. Det mest utbredte er Gjertrudsfuglen, som er kjent i 39 varianter.
Lucius Junius Moderatus Columella
Lucius Junius Moderatus Columella (født år 4 e.Kr., død ca. år 70 e.Kr.) var forfatter av Romas mest kjente og best bevarte verk om jordbruk, Rei rusticae libri XII.
Columella som hovedsakelig var i virksomhet under keiser Neros regime, ble født i Gades (dagens Cádiz) i regionen Hispania Baetica (helt syd i Spania), men bosatte seg siden i Italia. Etter en karriere i hæren hvor han var tribune i Syria i år 35, gikk han med stor entusiasme inn for forbedre det forfalne jordbruket. Han skrev først et mindre verk på fire bøker, to av disse er bevart, og siden skrev han et stort anlagt verk, De Re Rustica, i tolv bind som fullstendig bevart for ettertiden og har gitt den viktigste kilden til romersk jordbruk, sammen med verkene til Cato den eldre og Varro, to forfattere som Columella siterer. En mindre bok om trær, De Arboribus, har også blitt bevart. Hans stil er klar og konsis, enkel og velstelt. Den første kritiske opplaget av hans verk ble utgitt i Collectio scriptorum veterum upsaliensis.
I tillegg til de ovennevnte forfatterne benyttet Columella mange kilder som ikke lenger eksisterer og som han selv er en av de få referanser: Aulus Cornelius Celsus, den karthanske forfatteren Mago, Tremellius Scrofa, og mange greske kilder. Hans onkel, Marcus Columella, «en dyktig mann og fremragende bonde» (VII.2.30), hadde gjort eksperimenter i saueavl, framkrysset fargerike ville bukker, introdusert fra Afrika for gladiatorleker, med hjemlige sauer. Onkelen hadde sannsynligvis en stor påvirkning på sin nevøs interesser. Columella eide gårder i Italia, han refererer spesielt til sine eiendommer i Ardea, Carseoli, og Alba Longa, og skriver ofte om sine egne praktiske eksperimenter i jordbruk.
Boken er dedikert som rådgivning til en Publius Silvinus.
Strupe (andre betydninger)
Strupe kan referere til:
Lucius Junius Moderatus Columella
Strukturen
Strukturen til De Re Rustica («Jordbruk»):
Antikkens litteratur om jordbruk
Andre romerske forfattere som skrev om jordbruk var blant annet Cato den eldre, Varro, Palladius og Vegetius. Plinius den eldres Naturhistorie gir også en del informasjon, noe verkene til Vitruvius og Hyginus også gjør. Keiser Diokletians kunngjøringer gir informasjon om priser for jordbruksprodukter i den sene keisertiden. En østromersk samling på 20 bøker, Geoponica («Jordbrukssaker») gir også mye informasjon om romersk og tidlig gresk materiell.
Apple
Apple Inc. (nasdaq: AAPL (tidligere Apple Computer, Inc.) er et amerikansk multinasjonalt teknologiselskap som utvikler og selger forbrukerelektronikk, programvare, og personlige datamaskiner. Selskapets mest kjente produkter er Macintosh-familien med datamaskiner, iPod, iPhone, iPad og Apple Watch. Programvaren består blant annet av operativsystemene macOS, iOS, iPadOS, watchOS og tvOS, multimedieavspilleren iTunes, produktivtetsprogramvare som Pages, Numbers og Keynote, bildebehandlingsprogrammet Photos, Final Cut Pro, som er en serie programmer for den profesjonelle musikk- og filmindustrien, Logic Studio, for musikkproduksjon, nettleseren Safari.
Eventyr om det dumme trollet
Eventyr om det dumme trollet er en gruppe eventyr som handler om et troll eller Fanden/djevelen som blir narra av et menneske. Det meste kjente eventyret på norsk innafor denne gruppa er «Askeladden som kappåt med trollet». Av alle norske eventyr er dette det som er kjent i flest varianter – 121 i alt.
Apple
Tidsskriftet Fortune kåret Apple til det mest beundrede selskapet i USA i 2008 og i verden fra 2008 til 2011. Selskapet blir likevel sterkt kritisert for arbeidsforholdene hos underleverandører i lavkostland, for sin miljøprofil og sin forretningspraksis.
Eventyr om det dumme trollet
Et vanlig motiv i eventyr om det dumme trollet er mannen som har forskrevet seg til Fanden og dermed opplever et overnaturlig hell eller en uovertruffen dyktighet i alt han foretar seg, men som når tida er inne lurer djevelen som kommer for å hente han. Motivet finnes i «Smeden som de ikke turte slippe inn i helvete» og i «Skipperen og Gamle-Erik».
Det finnes nedskrevet 42 ulike eventyr i denne gruppa på norsk, i til sammen 233 ulike varianter. Denne typen eventyr kjennes fra mange land, men det ser ut til at utbredelsen og populariteten har vært størst i Nord-Europa.
Apple
Selskapet ble grunnlagt 1. april 1976 i Cupertino i California, og ble et aksjeselskap 3. januar 1977, selskapsnavnet var Apple Computer, Inc. de første 30 årene. Ordet «Computer» ble tatt ut av firmanavnet 9. januar 2007, siden selskapets tradisjonelle fokus på personlige datamaskiner endret seg i retning av forbrukerelektronikk.
1976–1980: De første årene
Apple Computers ble grunnlagt 1. april 1976 av Steve Jobs, Steve Wozniak, og Ronald Wayne, for å selge byggesettet til den personlige datamaskinen Apple I. De ble håndbygd av Wozniak og først vist fram offentlig i foreningen Homebrew Computer Club. Apple I ble solgt som et hovedkort (med CPU, RAM, og en enkel tekst-basert grafikkbrikke) — mindre enn hva som i dag anses som en komplett personlig datamaskin. Apple I var i salg fra juli 1976, og hadde en pris på US$666,66, noe som tilsvarer ca. US$2700 i 2012, justert for inflasjon.
Apple ble omdannet til et aksjeselskap 3. januar 1977 uten Wayne, som solgte sin andel i selskapet tilbake til Jobs og Wozniak for US$800. Mangemillionæren Mike Markkula bidro med viktig forretningskompetanse og startkapital på US$250,000 da Apple ble omgjort til aksjeselskap.
Apple II ble lansert 16. april 1977 på den første West Coast Computer Faire. Den skilte seg ut fra sine største konkurrenter, TRS-80 og Commodore PET, fordi den var utstyrt med tegnbasert fargegrafikk og hadde en åpen arkitektur. De første modellene brukte vanlige kassettbånd for lagring, men ble erstattet ved innføringen av en 5 1/4 toms diskettstasjon og grensesnitt, kalt Disk II.
Apple II ble valgt som plattform for det som skulle bli den første «killer app» i det profesjonelle markedet, regnearket VisiCalc. VisiCalc skapte et profesjonelt marked for Apple II, og gav hjemmebrukere en tilleggsgrunn til å kjøpe en Apple II; den var kompatibel med datamaskinen som ble brukt på kontoret. Ifølge Brian Bagnall, overdrev Apple sine salgstall og var nummer tre bak Commodore og Tandy før VisiCalc kom på markedet.
På slutten av 70-tallet hadde Apple en stab med datautviklere og en produksjonslinje. Selskapet lanserte den mislykkede Apple III i mai 1980 i et forsøk på å konkurrere med IBM og Microsoft i forretningsmarkedet.
Da Apple ble børsnotert, fikk de inn mer kapital enn noen annen børsnotering siden Ford Motor Company i 1956, og gjorde øyeblikkelig flere til millionærer (ca. 300) enn noe annet selskap til da.
1981–1985: Lisa og Macintosh
Steve Jobs begynte utviklingen av Apple Lisa i 1978, men i 1982 ble han skjøvet ut fra avdelingen grunnet stridigheter og tok over Jef Raskins lavkost-datamaskinprosjekt Macintosh. Det oppstod en intern konkurranse mellom «hvitsnippene» på Lisa-prosjektet og «piratene» på Jobs' Macintosh-prosjekt om hvilket produkt som ville bli ferdig først og redde Apple. Lisa vant kappløpet i 1983, og ble den første personlige datamaskinen i vanlig salg med et grafisk brukergrensesnitt, men ble allikevel en kommersiell fiasko på grunn av den høye prisen og begrenset tilgang på programvare.
I 1984 lanserte Apple Macintosh. Lanseringen ble gjort med den i ettertid berømte US$1,5 millioners reklamefilmen «1984». Regien var ved Ridley Scott og den ble sendt under Super Bowl XVIII 22. januar 1984, og er nå ansett som et vannskille for Apples suksess og et «mesterverk».
Macintosh-maskinen solgte bra i starten, men senere gikk salgstallene ned på grunn av den høye prisen og mangelen på tilgjengelig programvare. Maskinens videre skjebne endret seg ved introduksjonen av LaserWriter, som var den første PostScript laserskriver tilgjengelig til en akseptabel pris, og PageMaker, som var en tidlig programpakke for desktop publishing. Macen gjorde det spesielt godt i dette markedet på grunn av de avanserte grafikkegenskapene som var innebygd for å kunne få til det intuitive grafiske grensesnittet på Macintosh. Det har blitt sagt at kombinasjonen av disse tre produktene la grunnlaget for hele desktop publishing-markedet.
I 1985 utviklet det seg en maktkamp mellom Jobs og CEO John Sculley, som ble ansatt to år tidligere. Apples styre ba Sculley om «passe på» Jobs og begrense hans muligheter til å starte kostbare prosjekter med nye utestede produkter. I stedet for å følge Sculleys ordre, prøvde Jobs å få ham fjernet fra ledelsen i Apple. Sculley fikk rede på at Jobs hadde prøvd seg på et kupp og innkalte til et styremøte hvor Apples styre stilte seg på Sculleys side og tok fra Jobs hans lederverv. Jobs trakk seg fra Apple og startet NeXT Inc. samme år.
1986–1993: Vekst og fall
Etter å ha gjort en del dyrekjøpte erfaringer ved introduksjonen av den klumpete Macintosh Portable i 1989, kom Apple med PowerBook i 1991. Macintosh Portable ble utviklet med tanke på at den skulle være like kraftig som bordmodellene, men med 12-timers batterlevetid ble vekten hele 7,5 kg. Samme år lanserte Apple System 7, som var en stor oppgradering av operativsystemet, og som blant annet innførte farger i brukergrensesnittet, samt nye nettverksegenskaper. Det skulle vise seg å bli basis for Mac OS helt til 2001.
Suksessen med PowerBook-modellene og andre produkter førte til at omsetningen økte. I en periode virket det som Apple ikke kunne gjøre noe feil, med stadig nye produktintroduksjoner som igjen økte det økonomiske overskuddet. Tidsskriftet MacAddict kalte perioden mellom 1989 og 1991 den første «golden age» for Macintoshen.
Etter suksessen med Macintosh LC, introduserte Apple Centris-serien, som var en billigversjon av Macintosh Quadra, og den lite vellykkede Performa-serien som ble solgt i mange uoversiktlige konfigurasjoner, sammen med forskjellige programvarepakker gjennom forskjellige forbrukerkjeder som Sears, Price Club og Wal-Mart, som var hovedforhandlerne for disse modellene. Resultatet var katastrofalt for Apple siden forbrukerne ikke forstod forskjellen mellom de forskjellige modellene.