cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Manger kirke
Kirken fra 1743
Sommeren 1741 begynte arbeidet, som ble utført som pliktarbeid. Siden det var en steinkirke, gikk det hardt ut over steingardene, da de fineste steinene skal ha blitt plukket ut fra disse, slik at steingardene stod ribbet igjen. Kirken ble vigslet av fungerende biskop Peter Mathias Tanch 5. november 1743. I samme gudstjeneste ble den nye sognepresten, Wilhelm Frimann, ordinert til prestetjeneste. Han tok over etter Hans Meyer som hadde døde 20. februar samme år, og altså ikke rakk å se kirken bli ferdig. Kirken var ikke ferdig innredet da den ble vigslet, og alle kirker i bispedømmet ble derfor pålagt en ekstra avgift for å innrede kirken. I tillegg måtte også kirkene i Trondheims bispedømme hjelpe til med utgiftene. Frimann giftet seg etterhvert med Meyers enke, noe som var vanlig på denne tiden, og ble dermed eier av kirken. På 1750-tallet fikk han installert en altertavle som skal ha vært den fineste i bispedømmet, og en kirkeklokke som fremdeles eksisterer har Frimanns navn og 1778 inngravert. Han døde i 1789, og kirken ble solgt til Christian Ameln, en kjøpmann i Bergen for 1400 riksdaler. Ameln tok godt vare på kirken og både pusset det opp og bygde galleri. Han døde i 1811, og kirken ble på nytt lagt ut på auksjon året etter. Conrad Ameln kjøpte kirken med tilhørende land for 6035 riksdaler. Kirken var i hans eie fram til 1839, da den ble solgt til Christopher Kars som var lensmann på Radøy. Han kjøpte kirken for 1004 spesidaler. På dette tidspunktet hadde kirken blitt skadet av lynnedslag, og var etter det i bortimot konstant dårlig stand. Kars hadde store eiendommer i Nordhordland, men havnet i pengeproblemer da sildefisket slo feil samtidig som handelsstedet han eide i Alverstraumen brant ned. Han solgte derfor kirken til brødrene Adam Sophus og Adam Müller i Bergen.
Müller-brødrene gjorde det vedlikeholdsarbeidet de var forpliktet til, men med stort press på soknefolket som ble pålagt utgifter. Dette førte til at Manger formannskap i august 1854 tok opp utgiftene som ble pålagt dem. Formannskapet viste til både lover og sedvane og nektet å betale det Müller-slekten ville ha. På neste formannskapsmøte behandlet de et tilbud fra kirkeeierne om å kjøpe kirken uten den medfølgende jorden. Michael Sars var sokneprest i Manger på denne tiden. Han skrev et følgebrev der han argumenterte for at kirken var for liten etter kirkeloven av 1851. Formannskapet avslo både Sars' argumentering og kjøpstilbudet, og fastslo at kirken var stor nok og at de ikke ville kjøpe den. Müller kom med et nytt tilbud i 1855, nå med en pris under takst, men enda en gang avslo formannskapet. Man så heller at noen andre hadde ansvaret for en kirke som krevde mye vedlikehold, et behov den ikke fikk dekket de kommende årene. Forfallet satt derfor inn. Det ble påvist store skader ved en visitas i 1859, og Müller tok det grøvste vedlikeholdet, etter strengt pålegg fra myndighetene. Igjen ble det gjort forsøk på å få kirken i sognets eie, men denne gangen fra stiftsdireksjonen som var lei av å mase på Müller. Etter en synfaring i 1861 fikk Müller beskjed om mange mangler som fremdels stod igjen. Han svarte med enda en gang å forsøke å selge kirken, men fikk svar om at «Mangers Kommunebestyrelse finder sig for tiden ikke beføiet til noget Kjøb af Manger Hovedkirke uden efter Lovlig Forpliktelse». Noen slik forpliktelse hadde de ikke, da det var først om kirken var for liten i forhold til folketallet, noe Manger kirke ikke var, at sognet fikk plikter. I dette tilfellet var det kirkeeier som hadde ansvaret for kirken. Saken gikk fram og tilbake i flere år, med mindre reparasjoner og forfall på kirken, fram til 1864 da et vedtak i kommunebestyrelsen gjorde at Müller måtte gjøre et større arbeid. Dette ble gjort heller dårlig, og krangelen fortsatte i flere år, med et nytt forsøk fra Müller på å selge kirken i 1872. I forbindelse med byggingen av ny kirke på Herdla på begynnelsen av 1860-tallet, kom det også til krangler med Müller om dette, da folk fra Herdla ble hevist til kirken på Manger i en periode. Dette førte til en rettstvist over seks år, som Müller tapte. Senere ble kirken på Hordabø bestemt revet for å bygge en ny kirkre, og folket der henvist til Manger, noe som førte til nye sju år med rettstvist. Men Manger kirke fikk da låne liturgisk utstyr fra Hordabø, siden Müller hadde latt dette forfalle sammen med resten av kirken. Utover på 1870-tallet var kirken i stort forfall, både innvendig og utvendig.
I 1881 fikk Manger en ny sogneprest, Nicolai Martens, som så med forferdelse på forfallet i kirken og ivret for at kommunen skulle kjøpe kirken for å få kontroll over den og sette den i stand. Kommunestyret var nå mer positiv til dette, både fordi kirken var i svært dårlig stand og fordi den nå var for liten i forhold til folketallet, og kommunen derfor hadde fått et lovpålagt ansvar. I 1883 ble det i forbindelse med en visitas skrevet en rapport over de mangler kirken hadde etter loven, men Müller lot være å svare på pålegg om å rette opp manglene. I september fikk kommunestyret derfor en kirkebygger på synfaring i kirken, med tanke på å kjøpe kirken. Samtidig sendte sognepresten et brev til Müller med krav om nytt liturgisk utstyr. Til slutt fikk kommunen kjøpe kirken med tilhørende land for 4000 kroner i mars 1885, noe som var en rimelig sum. I mai 1885 vedtok soknestyret, altså kommunestyret, å be byarkitekten i Bergen om hjelp med å utvide kirken, men det ble etterhvert klart at det ville bli billigere å bygge en ny trekirke. I november 1888 sendte ordføreren et brev til myndighetene med arkitekttegninger og søknad om å rive den gamle kirken. Dette fikk man løyve til å gjøre etter kongelig resolusjon i 1889, og kirken ble revet som pliktarbeid.
Det var et korskille mellom koret og skipet. Dette skillet var omtrent like høyt som en mann, men utformet slik at man så gjennom det fra hele kirken. Alterringen var firkantet, og i koret hang det et bilde av Maria med Jesusbarnet og et annet bilde som trolig var av Josef. . Fram til 1824 var døpefonten i et eget, lukket dåpshus, men den ble da flyttet inn i koret. Dåpsfatet var av hamret messing, mens resten av døpefonten var dreiet av en trekubbe og var trolig malt rød, i likhet med korskillet.
Altertavlen var en gave fra sogneprest Frimann på 1750-tallet. Deler av denne eksisterer fremdeles og står i på galleriet i dagens kirke. På galleriet står også en gapestokk med årstallet 1764 innskrevet. Denne var trolig plassert i sammenheng med den gamle kirken. Prekestolen var svært forseggjort og skal ha stått i stil med altertavlen. Den skal ha hatt utskjæringer, figurer og listverk i farger. En av kirkeklokkene fra kirken eksisterer også, og er i dag i Vestlandske Kunstindustrimuseums eie. Denne ble også gitt i gave til kirken av Frimann i 1778, og har hans navn inngravert.
Kirkebenkene var åpne, bortsett fra en lukket stol for Øvremanger og en for prestefamilien. I 1865 hadde kirken plass til 180 sittende og 91 stående personer. Ellers i kirkeskipet hang det to seglskutemodeller og to malerier, ett av Wilhelm Frimann og ett av hans andre kone. Utenfor den søndre langveggen var det et lite våpenhus, eller «konehus», til barselkvinner.
Som terskelstein i den vestlige inngangen ble det brukt en gammel runestein. Steinen hadde stått på gravplassen rundt den eldre kirken og hadde innskriften «Pål Einarson rissa desse runer og la denne stein etter...». På gården Morken i Radøy stod det en annen slik stein, sannsynligvis reist av den samme «Pål». Denne hadde teksten «Pål rissa desse runer ved trinitatistid». Kanskje var Morken en gammel samlingsplass for kristne, som ble brukt før den aller første kirken ble bygd på Manger? Terskelsteinen ble overført til Bergen Museum i 1868.
Bemanning
Manger kirke har hatt varierende bemanning gjennom hundreårene. Den eneste stillingen som har vært konstant i alle de ulike kirkene som har stått på Manger er prestestillingen. Klokkerstillingen har også en lang historie, og man kjenner til former for klokkere i Norge tilbake til middelalderen. I 1607 ble det lovpålagt at alle prestegjeld skulle ha en «sognedegn», noe som også gjaldt Manger. Sognedegnen var forløperen til den mer nylige «klokkeren», en stilling Manger kirke hadde helt fram til den ble avløst av frivillig arbeid i 2011. På Manger har det vært «ombudsmenn», en person som sammen med presten hadde ansvar for å ta inn tiende, se etter kirken og gjøre nødvendige innkjøp. Man kjenner navngitte ombudsmenn for Manger kirke fra midten av 1600-tallet og til et stykke ut på 1700-tallet. Menigheten hadde i perioder før hjemmesykepleien ble etablert en sykepleier tilsatt for å betjene menighetsmedlemmer og på 1980-tallet hadde menigheten noen år ansatt en kateket. Fra kirken fikk orgel i 1909 har det vært tilsatt organist. Kirken ble lenge vedlikeholdt av bygdefolket, som og var de som stod for arbeidet i forbindelser med begravelser, men etterhvert ble det tilsatt folk til å utføre dette arbeidet. En stund var det en stilling som omfattet både gravplassen og kirkebygget, men i 1983 ble arbeidet splittet til en kirketjener og en graver, slik det fremdeles er. Kirken hadde og en betalt «medhjelper»-tjeneste, for en person som hjalp presten under gudstjenesten. Denne stillingen gikk ut i 1970.
Prester
Så lenge det har vært kirke på Manger har det alltid vært minst en prest der, men området denne presten har hatt ansvar for har variert. Andre kirker har ligget under Manger kirke, bygder har blitt flyttet mellom kirkesogn og kirker har blitt bygd og forsvunnet. Sognepresten i Manger prestegjeld har derfor vært knyttet også til Herdla, Hordabø, Sæbø og Bergen domkirke. Manger prestegjeld, som i ulike former hadde eksistert fra 1350-tallet, ble lagt ned i 2006, og Manger kirke ble en av tre likeverdige kirker i Radøy sogn, sammen med Sæbø og Hordabø.
Kirken har periodevis også hatt «andreprester». Dette har vært personellkapellaner for enkelte av sogneprestene, hjelpeprest, menighetsprest, , kapellan og prostiprest med base i Manger.
Gravplass
Det ligger kirkegård rundt kirken, noe det har gjort rundt alle kirkene på Manger. Til tross for dette er det ikke noen gamle gravminner på gravplassen. Kirken ligger lokalisert mot det sørøstre hjørnet av gravplassen. Gravplassen strekker seg rundt hele kirken, men med mesteparten av gravene nord for kirken.
Som andre kirker kan man gå ut fra at kirkegården på Manger var inndelt i bolker, en for hver gård. Kun de viktigste fikk gravstein, og for de rikeste kunne man kjøpe seg gravplass under selve kirken, fram til dette ble forbudt i 1790. De som stod ansvarlig for selve gravingen av gravene var folket i sognet. Sognet var inndelt i passelige grupper, som i Nordhordland ble kalt for en «greft». De enkelte «greftene» ble bedt til gravferden og var ansvarlige for å skaffe graveredskap, grave graven og spa den igjen. Dette systemet førte til at gravplassene etterhvert ble svært uoversiktelige, da de ble overfylte og folk i «greftene» ikke tok hensynt til bolkene, men grov der de fant en plass. Dette var de generelle forholdene for kirkegårder i Norge, og gjaldt sannsynligvis også for Manger fram til 1849.
Vinteren 1848–1849 blir ofte kalt «koleravinteren», og også Manger ble rammet av kolera. I desember 1848 kom det som følge av epidemien en ny gravferdslov, noe som førte til at et jordstykke ved siden av kirkegården ble satt av til koleragravplass. I 1852 ble dette gjort om til en ordinær gravplass. Gravplassen ble utvidet i 1887-1888 da man trengte større plass i forbindelse med byggingen av den nye kirken.
Det hadde ikke blitt gjort skikkelig grøftearbeid på kirkegården, og den manglet både grøfter og avløp, og den var derfor svært våt. I 1946 satte man igang grøftearbeid, men møtte store protester fra næringslivet i bygden, da grøftene hadde utløp mot Nesvatnet, der meieriet, hermetikkfabrikken og butikken hentet ferskvannet sitt fra. Man la derfor om grøftene, mot at disse tre bedriftene tok de ekstra kostnadene. I 1955 ble den eldste delen av gravplassen fornyet av ungdomslaget på Manger.
I 1977 hadde folketallet øket i så stor grad at man så et behov for større gravplass. Arbeidet ble satt i gang, og i 1981 ble det vigslet en utvidelse med plass til 108 kister og 88 urner. Kirkegården ble også utvidet med 1,5 dekar på nordøstsiden av kirken i 2001.
Slaget ved Stallupönen
Slaget ved Stallupönen var den første militære konfrontasjonen på østfronten under første verdenskrig. Uten at dette var direkte planlagt av noen av partene, møttes russiske og tyske styrker hverandre 17. august 1914 ved byen Stallupönen i Øst-Preussen ikke langt fra grensen mot Litauen som da var en del av Det russiske keiserdømmet.
Russiske og tyske målsetninger
I denne ytterkanten av Det tyske riket angrep den russiske 1. armé under ledelse av generalen Paul von Rennenkampf med målsetting om å nå Königsberg. De tyske planleggerne ventet et slikt angrep, men ønsket at aktivitetene på østfronten skulle være minst mulige fram til kampene på vestfronten kunne avsluttes i henhold til Schlieffenplanen. Tyskerne bygget derfor opp en del forsvarstiltak i området og regnet med at de kunne stoppe, eller i hvert fall forsinke en slik russisk framrykking. De tyske ordrene var derfor å trekke seg tilbake dersom de møtte russiske styrker. Til tross for disse ordrene, gikk den offensivt orienterte tyske generalen Hermann von François til aktiv motstand da disse styrkene møtte hverandre ved Stallupönen.
Den aggressive og arrogante generalen var overbevist om at hans bedre trente og utstyrte styrker kunne engasjere den russiske hæren istedenfor å følge ordren om å retirere. Den åttende arméen hadde organisert seg i en forsvarslinje sør for Gumbinnen cirka 32 kilometer vest for den russiske grensen. Den russiske kommandanten Rennenkampf møtte ikke motstand under innmarsjen fra den 17. august, og stoppet opp åtte kilometer innover i Øst-Preussen. François gikk umiddelbart til angrep på de fremskutte avdelinger i den første russiske armé.
Kamper og utfall
François' overordnede, generaloberst Maximilian von Prittwitz, sendte ordre om å avbryte slaget og trekke seg tilbake, men François skal ha svart Prittwitz' utsending: «General François vil trekke seg tilbake når han har slått russerne!» François gikk da til et bredt motangrep mot russerne og disse trakk seg tilbake over grensen. Der ble hans troppene stoppet av russisk artilleriild.
Etter denne seieren adlød François motvillig Prittwitz' ordre og trakk seg 24 km tilbake til nye posisjoner ved Gumbinnen. Hans suksess hadde overbevist Prittwitz om at man kunne våge å møte russerne i større sammenstøter, og beordret et angrep den 20. august mot de russiske styrker i troen på at hvis et korps kunne sinke russerne, vil det være bedre med en armé. Partene møttes til en større konfrontasjon i slaget ved Gumbinnen tre dager etter det første slaget.
Øystein Børsum
Øystein Børsum er en norsk siviløkonom. Han har doktorgrad i samfunnsøkonomi.
I mai 2021 ble han utnevnt til visesentralbanksjef i Norges Bank for en periode på seks år. Børsum skal ha et særlig ansvar for Norges Banks oppgave med å forvalte Statens pensjonsfond utland, og er oppnevnt til andre nestleder av Norges Banks hovedstyre.
Robert Blair
Robert Blair (født 7. august 1981) er en britisk badmintonspiller.
Han representerte Storbritannia under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i andre runde i mixed double.
EM i baseball 1954
EM i baseball 1954 (europamesterskapet i baseball) ble arrangert i Antwerpen i Belgia i 1954.
Sudan under Afrikamesterskapet i friidrett 2004
Sudan deltok under Afrikamesterskapet i friidrett 2004 (utendørs) fra 14. til 18. juli 2004 i Brazzaville i Republikken Kongo.
Gnoppix
Gnoppix er en tidligere Live-CD Linux-distribusjon som er basert på Ubuntu. Distribusjonen benyttet GNOME som standard skrivebordsmiljø.
Siste betaversjon var 2.12 som ble lansert 7. september 2005.
SS «Thielbek»
SS «Thielbek» var en 2 815 tonn lastebåt som ble senket sammen med SS «Cap Arcona» og SS «Deutschland» under et britisk flyangrep den 3. mai 1945 mens det lå forankret i Lübeckbukta med tap av 2 750 liv. Skipet var et passasjerskip som førte hvitt flagg og var blitt kommandert sammen med «Cap Acona» for å ta imot fanger fra konsentrasjonsleirene Neuengamme, Stutthof, og Mittelbau Dora. Det ble senere avslørt av en leder fra Gestapo i Hamburg at fangene skulle drepes, og det er blitt antydet at det var planlagt å gjøre dette ved å senke skipet med fangene ombord.
Bakgrunn
Den 17. april 1945 ble kapteinen på «Thielbek» informert om at båten skulle forberede seg på en «spesielloperasjon», og den følgende dagen ble kaptein John Jacobsen på «Thielbek» innkalt til en konferanse hos SS sammen med kaptein Bertram på «Cap Arcona». De ble beordret til å ta om bord fanger fra konsentrasjonsleirene. Begge kapteiner nektet og Jacobsen ble fratatt kommandoen av sitt skip.
For å overføre fanger fra fangeleirene til skipene kom gauleiter for Hamburg, Karl Kaufmann, som selv handlet på ordre fra Berlin. Kaufmann hevdet senere under en krigsforbryterdomstol at fangene skulle til Sverige, men i den samme Bassewitz-Behr-rettssaken ble det opplyst av lederen Gestapo i Hamburg at fangene faktisk skulle drepes i samsvar med Himmlers ordre.
Ombordstigning av fangene begynte 20. april med representanter fra det svenske Røde Kors til stede. Skipets vannforsyning var ikke nok for så mange mennesker og 20 til 30 fanger døde daglig. Fangene, med unntak av politiske fanger, ble om bord i 2 eller 3 dager før de ble overført til «Cap Acona» av det mindre fartøyet «Athen».
Senkningen
I tillegg til to angrep på «Cap Arcona», angrep ni britiske Hawker Typhoon, stasjonert ved Lünne i det tyske distriktet Emsland, «Thielbek» og «Deutschland». Fem fly skjøt raketter mot «Deutschland» og fire mot «Thielbek». Tallrik beskytning og 32 raketter ble fyrt mot «Thielbek», som ble satt i brann og sank 20 minutter etter at angrepet begynte. Av 2 800 fanger om bord, var det kun 50 som overlevde angrepet. I tillegg til angrepet mot «Cap Arcona» av ni Hawker Typhoon ble «Thielbek» og «Deutschland» angrepet.
Etterspill
Fire år etter at skipet ble senket, ble «Thielbek» hevet og de menneskelige levninger som ble funnet om bord stedt til hvile i gravplassen «Cap Arcona» i Neustadt. Skipet ble reparert og tatt i bruk i igjen under nytt navn, «Reinbek». I 1961 solgte rederiet Knöhr og Burchard skipet som deretter ble omdøpt «Magdalena» og senere til «Old Warrior» og seilte da under Panama-flagg før det endelig ble hugget opp i 1974 i Split i Jugoslavia.
Det britiske flyvåpenet RAF har bestemt at en del av dokumentene som beskriver hva som skjedde, skal holdes hemmelig inntil 2045, altså ett hundre år etter selve bombingen og senkingen av «Thielbek», «Cap Arcona», og passasjerskipet «Deutschland IV».
Talal Al-Rashidi
Talal Al-Rashidi (født 24. juli 1993) er en kuwaitisk skytter som konkurrerer i trap. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hans beste resultat var nummer 26 i trap.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 7 i trap.
Union (mengdelære)
Innenfor matematikken er unionen (eller foreningsmengden) mellom to mengder A og B, mengden av alle elementer som ligger i A, B eller både A og B.
Unionen mellom A og B skrives A ∪ B. For alle A gjelder at A ∪ Ø = A og at A ∪ A = A.
Spandau rådhus
Spandau rådhus ble oppført mellom 1910 og 1913 etter tegninger av arkitektene Heinrich Reinhardt og Georg Süßenguth. Rådhuset finnes i Carl Schurz Strasse 2–6 like ved Spandau stasjon i ortsteilen Spandau.
Rådhuset fikk store skader under bombingen av Berlin i den andre verdenskrigen. Forhallen med rik utsmykning i jugendstil, ble restaurert i årene 1987–1988. Bygningen brukes til bydelsadministrasjon og som møtested for bydelen Spandaus folkevalgte forsamling (Bezirksverordnetenversammlung).
Thomas J. Kiernan
Thomas Joseph Kiernan (født 1897, død 1967 i Dublin) var en irsk diplomat. I sin diplomatiske karriere var han blant annet minister ved Den hellige stol fra 1941 til 1946. Han ble så postert til Australia og Vest-Tyskland. Fra 1956 til 1960 var Kiernan ambassadør i Canada. Deretter var han fra 1961 til 1964 ambassadør til De forente nasjoner. Kiernan ble i 1924 gift med den irske sangerinne Delia Murphy (1902–1971). De fikk fire barn, ett av dem den irske historiker og forfatter Colm Kiernan (1931–2010).
Diplomatisk karriere
Kiernan gikk i 1920-årene inn i det irske diplomati. Hans første utenlandspost var i London.
Den irske legasjon var den eneste engelskspråklige legasjon som fortsatt var åpen og tilgjengelig i Italia etter at USA var blitt med i annen verdenskrig. (Den britiske legasjon til Pavestolen hadde flyttet inn i Vatikanstaten da Italia gikk med i krigen i 1940, amerikanerne fulgte samme vei i desember 1941).
Han og særlig direkte hans hustru Delia Murphy ble snart blant dem som assisterte Hugh O'Flaherty («the Vatican pimpernel») som skjulte allierte soldater som var rømt fra krigsfangeleirer og (fra høsten 1943) jøder som stod i fare for å bli deportert av nazistene. Under den korte periode i 1943 mellom Badogliokuppet og den tyske okkupasjon, hjalp legasjonen mange rømte krigsfanger til å komme seg ut av Italia.
Kiernan ble senere irsk High Commissioner og senere første ambassadør i Australia, og senere i Vest-Tyskland, Canada og USA.
Paris–Corrèze
Paris–Corrèze er et landeveisritt som kjøres i Limousin i Frankrike. Det ble for første gang arrangert i 2001. Det består av 2 etapper og er klassifisert som 2.1. Rittet er en del av Europatouren i landeveissykling.
José Melitón Chávez
José Melitón Chávez (født 2. juli 1957 i Romera Pozo i departementet Leales i provinsen Tucumán i Argentina; død 25. mai 2021 i Tucumán ) var en argentinsk prelat og katolsk biskop av Concepción.
Bakgrunn
José Melitón Chávez fikk grunnskoleutdannelse i Lastenia og Tucumán og fortsatte ved Escuela de Comercio Nº 2 i Tucumán. Så tok han lisensiat ved Universidad Nacional de Tucumán (UNT) i filosofi. Deretter studerte han katolsk teologi ved det erkebiskoppelige presteseminar Nuestra Señora de la Merced y San José i Tucumán.
Prest
Melitón Chávez ble presteviet 29. november 1985 i San Miguel-katedralen av Tucumáns erkebiskop Horacio Alberto Bózzoli.
Melitón Chávez var fra 1986 til 1987 kapellan i menighetene La Victoria i Tucumán og San Isidro Labrador i Lules, og ble så åndelig rådgiver for Caritas i erkebispedømmet. Fra 1988 til 1995 var han sogneprest for San José og fra 1994 dessuten dekan for erkebispedømmets Dekanat II. Fra 1989 til 1990 var han dessuten kapellan for Hogar Escuela Eva Perón. I 1996 ble Melitón Chávez rektor for presteseminaret Nuestra Señora de la Merced y San José. I 1999 var han åndelig rådgiver for ungdomsavdelingen av Den katolske aksjon i Tucumán.
Fra 2000 til 2011 var José Melitón Chávez generalvikar. Dessuten var han 2007 til 2011 atter rektor for Nuestra Señora de la Merced y San José og var medlem av Presterådet og konsultorkollegiet i erkebispedømmet. Fra 2012 var José Melitón Chávez biskoppelig vikar for solidaritet og sosiale anliggender og fra 2013 også sogneprest for menigheten El Salvador.
Biskop
Den 17. oktober 2015 utnevnte pave Frans ham til biskop av Añatuya. Den emeriterte biskop av Añatuya, Adolfo Armando Uriona FDP, bispeviet ham den 4. desember samme år i Anfíteatro «Padre Aroldo Suárez» i Añatuya; medkonsekranter var en emeriterte erkebiskop av Tucumán, kardinal Luis Héctor Villalba, og erkebiskopen av Tucumán, Alfredo Horacio Zecca.
Den 16. oktober 2019 utnevnte pave Frans ham til koadjutorbiskop i Concepción. Ved biskop Armando José María Rossi OP's aldersbetingede avgang 19. mars 2020 overtok han som ordinarie biskop av Concepción.
I Den argentinske bispekonferanse var biskop Melitón Chávez medlem av kommisjonen for sosialpastorale saker.
José Melitón Chávez døde 25. mai 2021 i Hospital Centro de Salud Zenón J. Santillán i Tucumán som følge av covid-19.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
De sydlige Kalk-Alper
De sydlige Kalk-Alper er ved siden av Sentral-Alpene og De nordlige Kalk-Alper en av Øst-Alpenes tre store fjellkjeder, som strekker seg fra Bormio i vest til Maribor i øst. Fjellkjeden er dermed 450 km lang og opptil 100 km bred. Som navnet antyder, er De sydlige Kalk-Alper hovedsakelig oppbygd av kalkstein, som går tilbake til marine kalkavleiringer fra periodene perm, trias og jura.
I denne tabellen er fjellkjedene som inngår i De sydlige Kalk-Alper sortert etter omtrentlig vest–østlig rekkefølge. Tabellen kan sorteres alfabetisk eller på høyde ved å klikke på pilsymbolene.
Tsjernogolovka
Tsjernogolovka (russisk: Черноголо́вка) er en by i Moskva oblast i Russland. Den ligger 43 km nordøst for Moskvas bygrense. Bystatus ble innvilget i 2001. Innbyggertall: 20 284 (folketelling 2002)
Tsjernogolovka er et større russisk senter for vitenskapelig forskning. Byen huser mange forskningsinstitusjoner under Det russiske vitenskapsakademi, hovedsakelig innen fysikk og beslektede grener.
Bosetningen Tsjernogolovl har vært kjent siden 1300-tallet. Tsjernogolovka ble første gang offisielt nevnt i 1710.
I 1956 vokste Tsjernogolovka til et vitenskapelig senter ved hjelp av Nobelprisvinneren Nikolaj Semjonov. Semjonov startet den eksperimentelle grenen av Moskva Institutt for Kjemisk Fysikk, som i løpet av 1960s–1970-tallet vokste til et forskningssenter. I 2001 fikk Tsjernogolovka innvilget bystatus.
Klarluftsturbulens
Klarluftsturbulens er uregelmessige luftbevegelser i form av turbulens uten at man har synlige spor (som skyer) av turbulensen. Det oppstår når to luftmasser med forskjellig fart møter hverandre, vanligvis i en høyde på 7 000–12 000 m og ofte i nærheten av jetstrømmer og av og til nær fjellkjeder. Klarluftsturbulens er umulig å oppdage med det blotte øye eller med radar, og er derfor vanskelig å unngå. Det finnes derimot enkelte apparater, kalt for scintillometer, som kan oppdage turbulensen på avstand ved å bruke optiske teknikker.
På engelsk heter fenomenet «Clear-Air Turbulence», og er forkortet til «CAT», som også er mye brukt i Norge.
Jersey Joe Walcott
Arnold Raymond Cream (født 31. januar 1914 i Merchantville i New Jersey i USA, død 25. februar 1994), bedre kjent som Jersey Joe Walcott var verdensmester i tungvektsboksing 1951–52.
Walcott måtte vente lenge på å bli verdensmester. Han gikk fem tittelkamper før han endelig lyktes, og i en alder av 37 var han den til da eldste som har blitt verdensmester i tungvektsboksing.
Første kamper som profesjonell
Walcott debuterte som profesjonell bokser 9. september 1930 da han møtte Cowboy Wallace i en kort kamp som Walcott vant på knockout i første runden. Etter fire strake knockoutseiere i 1933 tapte han for første gang en kamp da Henry Taylor vant på poeng i Philadelphia, Pennsylvania.
Walcott bokset 57 kamper før han fikk en kamp om verdensmestertittelen. Av de 57 kampene vant han 45, tapte 11 og én endte uavgjort. Han vant to av tre kamper mot senere verdensmester i lett-tungvekt, Joey Maxim, og han beseiret Jimmy Bivins og Lee Oma, og av tapene kan nevnes kampene mot Abe Simon og Al Ettore.
Første og andre tittelkamp
Den 5. desember 1947 var første gangen han fikk muligheten til å bli verdensmester i en kamp mot Joe Louis. Han var da trettitre år gammel og hadde sjansen til å bli den eldste til å vinne tittelen. Til tross for at han slo ned Joe Louis allerede i første runden og på nytt i fjerde runden tapte han kampen etter femten runder på poeng. De fleste som satt ringside, og bokseskribenter mente Walcott fortjente å vinne. Et halvår senere, 25. juni 1948, fikk han en returkamp, men den endte med at Joe Louis vant på knockout i den ellevte runden.
Tredje tittelkamp
Den 22. juni 1949 fikk Walcott for tredje gang en sjanse til å bli verdensmester. Denne gangen møtte han Ezzard Charles i en kamp om den ledige tittelen etter Joe Louis. Charles vant kampen på poeng etter 15 runder.
I en kamp i 1950 mot Harold Johnson, som senere ble verdensmester i lett-tungvekt, vant han på knockout i den tredje runden. Han vant fire av de fem kampene han bokset dette året.
Fjerde tittelkamp
Den 7. mars 1951 gikk Walcott sin fjerde tittelkamp, og sin andre mot verdensmester Ezzard Charles, med samme resultat som i kampen to år tidligere. Ezzard vant på poeng etter 15 runder og beholdt dermed verdensmestertittelen.
Verdensmester
Men i sitt femte forsøk, trettisju år gammel, den 18. juli 1951 ble Walcott endelig verdensmester da han beseiret Ezzard Charles på knockout i sjuende runde i en kamp i Pittsburgh i Pennsylvania, som den eldste som noensinne har vunnet verdensmestertittelen i tungvektsboksing. Walcott forsvarte sin tittel i nok en kamp mot Charles, og han vant kampen på poeng etter 15 runder.
Boksekarrierens slutt
Den 23. september 1952 tapte han tittelen til Rocky Marciano på knockout i runde 13. Denne kampen er av mange eksperter regnet som en av de beste i boksehistorien. Walcott gulvet Marciano i den første runden, og han ledet kampen da Marciano traff med hva mange kaller 'the greatest punch in boxing history'.
Walcotts rekord som den eldste til å vinne verdensmesterskapet i tungvektsboksing, ble slått i 1994 av George Foreman, som da var 45 år.
Walcott er medlem av The International Boxing Hall of Fame i Canastota, New York.
Afrikamesterskapet i fotball for kvinner 2000
Kvalifisering
Kvalifiseringen besto av en utslagingsrunde i hjemme- og bortekamp. Vinnerne kvalifiserte seg til Afrikamesterskapet. Før kvalifiseringsrunden måtte imidlertid Reunion og Kenya spille en forkvalifisering om å spille i kvalifiseringen:
Kvalifiseringsrunde
Første kamp 21. og 22. september, returkamp 11. til 13. oktober.
Nigeria ble kvalifisert som tittelforsvarer.
Sør-Afrika ble kvalifisert som vert.
Finale
5 etter 72 minutters spil, da kampen ble avbrutt
Natalie Munt
Natalie Munt (født 8. november 1977) er en britisk badmintonspiller.
Hun representerte Storbritannia i Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i andre runde i mixed double.
Thomas Thomassen (forretningsmann)
Thomas Petur Eskild Thomassen (født 5. august 1909 i Sandavágur, død 29. januar 2001 i Tórshavn) var en færøysk næringslivsleder. Han var administrerende direktør i Tryggingarsambandið Føroyar fra 1948 til 1973.
Som 17-åring begynte han i lære ved sorenskriverembedet på Færøyene, hvor han senere ble fullmektig. Etter 23 år ved sorenskriverembedet ble han i 1948 administrerende direktør i Færøyenes monopoliserende forsikringssammenslutning, Tryggingarsambandið Føroyar. I 1973 avgikk han med pensjon fra direktørstillingen, som han overlot til sønnen Marius Thomassen. Thomassen hadde også tillitsverv i bankvesenet som revisor i Sjóvinnubankin fra 1943 til 1950, deretter som styremedlem i Føroya Banki fra 1950 til 1982, fra 1973 som styreformann.
Thomas Thomassen var brorsønn av folketingsmann Thomas Thomsen.
Fundraising Norge
Fundraising Norge (tidligere Norges Innsamlingsråd) er en norsk organisasjon for frivillige og ideelle organisasjoner som driver pengeinnsamling i Norge. Organisasjonen ble stiftet i 1994 og het da Forum for Innsamlingsorganisasjoner (FIO). Hovedoppgavene er å arbeide for gunstigere vilkår for organisasjoner som arbeider med innsamling, fremme etisk regelverk og tilby kurs for utvikling.
Khafrepyramiden
Khafrepyramiden eller Chefrenpyramiden er den nest største av de tre pyramidene i Giza i Egypt. Den ble oppført ca. år 2548 – 2535 F.Kr. under Egypts fjerde dynasti av Khafre (Chefren), som var sønn av Khufu (Kheops).
Fundraising Norge
Fundraising Norge har et nært samarbeid med Innsamlingskontrollen i Norge.
Khafrepyramiden
Pyramiden ble åpnet for første gang i år 1818 av Giovanni Battista Belzoni.
Alberto Fernández (skytter)
Alberto Fernández Muñoz (født 16. juni 1983) er en spansk skytter som konkurrerer i trap. Han representerte landet sitt i Sommer-OL 2012 i London, der hans beste resultat var nummer 25 i trap.
Khafrepyramiden
Bygningen var opprinnelig ca. 146 m høy – nå er den ca. 137 m høy. Basisoverflaten er på ca. 215 x 215m. Pyramiden ligger noen hundre meter sør for den store Kheopspyramiden på en liten kolle, og virker dermed høyere enn den. Den er bygd i kalkstein og granitt. Den har to innganger på nordsiden hvorav en på grunnivå og en ca. 11 m høyere opp. Disse to sammenstråler inne i pyramiden til en felles gang. Gravkammeret måler ca. 14 x 5m med en høyde på ca. 6 m og inneholder en sarkofag.
Thor Otto Steen
Thor Otto Steen (født 23. juni 1941) er en tidligere leder i Bodø Høyre i perioden 1984–1985.
Øivind Hirsti
Øivind Hirsti (tidligere skrivemåte Øyvind) (født 11. juni 1932 i Tana, død 2. mars 2023 i Mo i Rana) var en samisk-norsk redaktør, journalist, forfatter og politiker (Ap).
Han var ansatt ved A/S Sydvaranger 1950–1958 og var aktiv og tillitsvalgt i AUF, Arbeiderpartiet og fagbevegelsen.
Hirsti var journalist i Finnmarken 1959–1961, Fremover 1961–1969 og Nordlys 1969–1970. Han var ansvarlig redaktør i Rana Blad 1970–1990 og redaktør i samme avis 1990–1997.
Hirsti skrev lokalhistoriske bøker, flere jubileumsberetninger og var medforfatter av større verk.
Alberto Fernández (skytter)
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 9 i trap og tok gull i lagkonkurransen.
Vênus
Vênus var et innflytelsesrikt heavy metal-band fra Teresina i Brasil, grunnlagt i 1982.
Goobuntu
Goobuntu er en Linux-distribusjon som er basert på «long term support»-utgaver av Ubuntu. Distribusjonen brukes internt av nesten 10,000 ansatte hos Google. Den inkluderer egenskaper for sikkerhet og utelukker noen applikasjoner, men er ellers lik Ubuntu. Thomas Bushnell, en manager for selskapets Linux-systemer, viste Goobuntu ved LinuxCon 2012.
Røverdatter
Røverdatter er en norsk dokumentarfilm fra 2018 regissert av Sofia Haugan. I filmen følger hun sin egen far, som har kriminell bakgrunn, og hans kamp for å bli rusfri. Filmen er Haugans første film og er en videreutvikling av hennes eksamensfilm Litt om min far fra utdanningen ved Nordisk Institutt for Scene og Studio i 2012.
Julius Skutnabb
Julius «Julle» Ferdinand «Skuti» Skutnabb (født 12. juni 1889 i Helsingfors, død 26. februar 1965 samme sted) var en finsk skøyteløper. Han deltok i sitt første verdensmesterskap i 1914, men fikk karrieren avbrutt på grunn av første verdenskrig (1914–1918) og den finske borgerkrigen i 1918.
Han kom tilbake etter krigen og vant gull på 10 000 meter og sølv på 5 000 meter i de første olympiske vinterlekene i Chamonix i 1924. Samme år kom han på tredjeplass i verdensmesterskapet på hjemmebane i Helsingfors.
I 1926 kunne han feire en ny triumf i Chamonix, der han nå vant europamesterskapet.
Røverdatter
Filmen vant klassen beste dokumentar under Amandaprisen 2018 og ble nominert til Kanonprisen 2018 i klassene beste regi (Sofia Haugan) og beste klipp.
Julius Skutnabb
I OL 1928 i St. Moritz tok han igjen sølvmedalje på 5,000 meter. På dette tidspunktet var han nesten 39 år gammel, og er fremdeles tidenes eldste medaljevinner i hurtigløp på skøyter.
Sergio Leone
Sergio Leone (født 3. januar 1929 i Roma, død 30. april 1989 i Roma) var en italiensk filmregissør og manusforfatter som er kjent for sine filmer innen «spaghetti-western»-sjangeren. Han regisserte «Dollar»-trilogien med Clint Eastwood i hovedrollen.
Filmene i Dollar-trilogien:
Leone regisserte også andre westernfilmer, slik som Ondt blod i Vesten, samt Mitt navn er Nobody og andre komedier med duoen Terence Hill og Bud Spencer. Filmen A Fistful of Dynamite handlet om den meksikanske revolusjon. Om man ser bort fra western-filmene, er hans historiske gangsterdrama Ondt blod i Amerika regnet blant hans største verk. Filmen med Robert De Niro, James Woods og andre er basert på boka The Hood.
Hans seriøse filmer er preget av lange, uklipte scener og nære kamerautsnitt, som siden er blitt adoptert av blant annet regissørene Brian De Palma og Oliver Stone.
Sergio Leone ble født i Italia, men de fleste western-filmene, selv om de ble hetende «spaghetti-western», ble innspilt i Spania og Portugal.
PH (andre betydninger)
PH, Ph, pH og ph kan referere til
Eduard Tubin
Eduard Tubin (født, død 17. november 1982) var en estisk komponist og dirigent. Med sine 10 symfonier regnes han som Estlands fremste symfoniker. Tubin levde i eksil i Sverige fra 1944 og fram til sin død i 1982.
EM i baseball 1955
EM i baseball 1955 (europamesterskapet i baseball) ble arrangert i Barcelona i Spania i 1955.
Eduard Tubin
Biografi
Tubin ble født 18. juni 1905 i Torila nær byen Kallaste i Estland. Han begynte tidlig å spille tverrfløyte og fiolin på egen hånd samt balalaika i barneskolens balalaikaorkester. Da foreldrene oppdaget Tubins store interesse for musikk, solgte faren en kalv for å kjøpe et piano til sønnen. Tubin tenkte seg først en karriere som lærer og begynte derfor på lærerskolen i Tartu i 1920. I 1924 fikk han i tillegg plass ved musikkonservatoriet i Tartu hvor han tok timer i orgel og musikkteori. Det er fra denne tiden man finner Tubins første bevarte komposisjoner. Etter avsluttet lærerutdanning i 1926 begynte Tubin først å jobbe som lærer og kordirigent. Etter endt musikkutdanning i 1930 begynner han å arbeide ved Vanemuine-teateret i Tartu, først som akkompagnatør og senere som dirigent. Mellom 1931 og 1944 dirigerte han en rekke framfølelser av opera, operetter, ballett, symfonikonserter og oratorier. Han gjorde også flere utenlandsreiser på denne tiden. I 1938 møtte han bl.a. Zoltán Kodály og Béla Bartók under et opphold i Ungarn. Tubin interesserte seg også for estisk folkemusikk, og gjorde bl.a. reiser på landsbygda for å samle inn folkesanger fra lokale spellemenn. Dette inspirerte ham til hans første større komposisjon, balletten Kratt. Balletten ble urframført på Vanemuine-teateret i 1943.
I 1944 flyktet Tubin med sin kone og to sønner til Sverige fra et Estland som nå var okkupert av Sovjetunionen. Året etter fikk han jobb ved Drottningholms slottsteater, hvor hans primære oppgave var å restaurerte barokkoperaer og -balletter for framførelse ved teateret. På denne tiden modnes Tubins komposisjonsstil, og han avslutter i 1946 sin symfoni nr. 5, som kom til å bli det mest fremførte verket i Tubins levetid med over 50 framførelser verden over. Andre viktige verker fra denne tiden er pianosonate nr. 2, Nordlys (1950), og symfoni nr. 6 (1953–54). Tubins musikk ble lenge forbudt framført i Estland av de lokale kommunistiske myndighetene. Men i 1959 ble hans symfoni nr. 5 framført i Tallinn, og i 1961 besøkte han selv Estland for første gang siden 1944. Senere opprettet Tubin et samarbeid med bl.a. Estlands nasjonalopera, Estonia, som resulterte i operaene Barbara von Tisenhusen (1967) og Prosten fra Reigi (1971). Sistnevnte ble imidlertid ikke fremført før i 1979 p.g.a. Sovjetunionens strenge kulturpolitikk.
Tubin ble boende i Sverige fram til sin død i 1982 og var fra 1961 svensk statsborger. Han ble imidlertid aldri en framtredende skikkelse i svensk musikkliv, og han var heller ikke et kjent navn utenfor Sveriges grenser med unntak av i Estland. Det var først rundt 1980 at Tubins musikk begynte å få internasjonal anerkjennelse. Dette skyldes i stor grad dirigenten Neeme Järvi, som framførte Tubins musikk med viktige orkestre i både Europa og USA. Järvi immigrerte selv fra Estland og bosatte seg i USA i 1980. Et høydepunkt i Tubins karriere var framførelsen av symfoni nr. 10 med Boston Philharmonic Orchestra under ledelse av Järvi (1981) der komponisten selv var til stede. Järvis innspilling av Tubins samtlige orkestermusikk med Göteborgs Symfoniker for plateselskapet BIS ble imidlertid fullført først etter komponistens død.
Musikkstil
Første halvdel av Tubins produksjon er forankret i senromantisk tradisjon. Musikken har dessuten et visst «nordisk» særpreg og er således sammenlignbar med musikk av Jean Sibelius og Carl Nielsen. Tubin er i likhet med disse en dyktig orkestrator, og har den senromantiske symfonien som det viktigste uttrykksmediet. I tillegg finner man påvirkning fra estisk folkemusikk i noen av Tubins verker.
Fra og med symfoni nr. 6, bare et par år etter Tubins flukt til Sverige, radikaliseres Tubins musikkstil. De nasjonalistiske elementene forsvinner, og byttes ut med et mer harmonisk komplisert og dystert tonespråk. Musikken kan karakteriseres som fritonal. I finalen til symfoni nr. 7 gjør han f.eks. bruk av alle skalaens 12 toner, men holder seg fortsatt innenfor tonaliteten.
Red Bull (andre betydninger)
Red Bull kan vise til:
Selskaper eid av Red Bull GmbH
Motorsport:
Ishockey:
Dordi Strøm
Dordi Elisabeth Strøm (født 16. mai 1971 på Hitra i Sør-Trøndelag) er en norsk scenekunstner.
Red Bull (andre betydninger)
Selskaper eid av Red Bull GmbH
Musikk:
Dordi Strøm
Hun er utdannet ved Kunsthøgskolen i Bergen nå Universitetet i Bergen, Akademi for Scenekunst (Norwegian Theatre Academy NTA), Universitetet i Sørøst-Norge USN og Universitetet i Innlandet. Strøm er en skapende og visuelt arbeidende scenekunstner. Hun arbeider med scenografi, tekstproduksjon, kostymedesign, installasjon, tegning og foto.
Strøm har mottatt en rekke stipender og ble nominert til Heddaprisen 2009 for beste scenografi til forestillingen Så blir det stilt av Arne Lygre på Det norske teatret.
Hun bor og arbeider i Trolltun Borettslag på Bøler i Oslo.
Eredivisie 1993–1994
Nederlandsk Eredivisie for sesongen 1993/1994 besto av 18 lag. Ajax vant serien.
Tabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF= mål for, MM= mål mot, MD= målforskjell, P = Poeng
1 Vinner av KNVB Cup.
2 RKC vant play-offen og fikk bli i Eredivisieg. VVV tapte sin og rykket ned.
3 Klubber som deltok i Intertoto Cup 1994.
Play-off
I play-off runden deltar åtte lag (seks fra Eerste Divisie og to fra Eredivisie), delt i to grupper. Gruppevinnerne rykker opp til (eller blir i) Eredivisie.
Gruppe 1 Gruppe 2
Jaunpur
Historie
Byens historie strekker seg tilbake til 1388, da Dehlisultanatet hadde herredømme over området. Firuz Shah Tughlaq lot evnukken Malik Sarwar bli guvernør over Jaunpur, men da mongolene under Timur avsatte Shah Tughlaq, erklærte Malik Sarwar uavhengighet fra Dehlisultanatet. Han og adoptivsønnen grunnla da det som ble kjent som Sharqi-dynastiet. Jaunpursultanatet var på den tiden en sterk militærmakt i Nord-India og truet ved flere anledninger Dehlisultanatet.
Jaunpur ble en del av britisk India i 1779. Under det indiske opprøret i 1857 sluttet sikhenes tropper i Jaunpur seg til opprørerne, men distrikt ble erobret tilbake for britene av ghurka-tropper fra Nepal.
Severdigheter
Selv om mange av monumentene fra denne første tiden ble ødelagt, står fremdeles mange imponerende moskeer i byen. Atala Masjid, Jama Masjid (også kjent som den store moskeen) og Lal Darwaza Masjid er de tre mest kjente. Alle fremviser de en unik arkitektonisk stil og kombinerer tradisjonelle hinduistiske og islamske motiver med helt egne originale elementer. Den gamle brua over Gomti er fra 1564, og det finnes et restene av et fort fra Tughlaq-æraen der, Jaunpur Quilla.
En skoleby
Jaunpur har en svært høy konsentrasjon av colleger sammenlignet med de fleste andre områder i Uttar Pradesh. Purvanchal University (India) holder til 11 km fra sentrum av byen, og til dette er det knyttet nesten 500 colleger fra tolv distrikter i østlige Uttar Pradesh.
Chen Qiqiu
Chen Qiqiu (født 4. januar 1978) er en kinesisk badmintonspiller.
Han representerte Kina under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i kvartfinalen i mixed double.
Kai Grjotheim
Kai Gudbrand Grjotheim (født 13. juli 1919 på Åsnes, død 17. april 2003 i Oslo) var en prisbelønt norsk kjemiker, kjent som ekspert på lettmetall og elektrolyse.
NM i friidrett 1925
Følgende øvelser ble arrangert utenfor hovedmesterskapet:
Kai Grjotheim
Etter examen artium 1940 fra Hamar katedralskole ble det siv.ing. i kjemi fra NTH 1950 og dr.techn. 1956 på avhandlingen om Contribution to the Theory of the Aluminum Electrolysis. Han var dosent i uorganisk kjemi samme sted 1957-59 og professor 1959-61 og 1969-73, professor ved Danmarks Tekniske Universitet 1961-69 og ved Universitetet i Oslo 1973-89. Ellers var han gjesteprofessor ved blant andre Pennsylvania State University, University of New South Wales, Witwatersrand University i Sør-Afrika, Bergakademiet i Freiburg i Tyskland og University of Auckland i New Zealand.
Raymond Grassi
Raymond Grassi (født 11. februar 1983 i Windsor i Canada) er en canadisk handikappidrettsutver, som spiller kjelkehockey.
Sumatochroma
Utseende
En nokså stor, avlang, mørke trebukk med mørkt blågrønnlig metallglans. Antennene er nokså kraftige, litt kortere enn kroppen, sagtakkede i den ytre delen. Hodet er ikke påfallende snuteformet forlenget. Pronotum er avrundet sekskantet sett ovenfra, med en kraftig tann midt på hver side. Dekkvingene er betydelig avsmalnende bakover, den fremre delen brunrød. Beina er lange og svarte, middels kraftige.
Levevis
Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.
Utbredelse
Arten er kjent fra Sumatra.
Simon Martirosian
Simon Martirosian (armensk: Սիմոն Մարտիրոսյան; født 17. februar 1997) er en armensk vektløfter.
Han representerte Armenia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok sølv i 105 kg.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, tok han sølv.
Finn Tysland Johnsen
Finn Tysland Johnsen (født 16. april 1980) er en tidligere norsk lengdehopper. Han representerte IL Sørfjell. Hans personlige rekord er 7,50 meter, noe som plasserer ham på delt 18.-plass (med klubbkamerat Lars Jacob Woie) på norgesstatistikken gjennom alle tider. Rekorden blei satt 3. juni 2000 i Øyestad.
Gamelan
Gamelan er en type musikalsk ensemble med indonesisk opprinnelse. Det består vanligvis av instrumenter som metallofoner, xylofoner, trommer og gonger; det kan også inneholde blant annet bambusfløyter og vokalister. Begrepet refererer mer til sammensetninga av instrumenter enn til dem som spiller dem. En gamelan er en sammensetning av instrumenter som til sammen danner en enhet.
Ordet «gamelan» kommer av det javanesiske ordet gamel, som betyr «å slå» eller «å hamre». Suffikset -an gjør det til et kollektivt substantiv.
Sunnaas sykehus
Sunnaas sykehus HF er Norges største spesialsykehus innen fysikalsk medisin og rehabilitering og ett av elleve helseforetak (HF) i Helse Sør-Øst. Sunnaas sykehus HF tilbyr høyspesialisert rehabilitering til mennesker som har vært utsatt for alvorlig sykdom eller skade. Foretaket har hovedsakelig regionale, men også nasjonale oppgaver, og er et foretak med universitetsfunksjoner.