cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dionysia
Opprinnelse
Urbane Dionysia (Διονύσια τὰ ἐν Ἄστει, Dionysia ta en Astei, også kjent som «Store Dionysia», Διονύσια τὰ Μεγάλα, Dionysia ta Megala) var den urbane delen av festivalen, muligens etablert under tyranniet til Peisistratos på 500-tallet f.Kr. Denne festivalen ble holdt omtrent tre måneder etter den rurale festivalen, i løpet av måneden til Elaphebolion (Ἑλαφηϐολιών), noe som tilsvarte slutten av mars og begynnelsen av april. Grunnen var antagelig å feire at vinteren var over og innhøstingen av årets grøde. I henhold til tradisjonen ble festivalen etablert etter at Eleutherai, en by på grensen mellom Attika og Boiotia, hadde valgt å bli en del av Attika. Innbyggerne i denne byen brakte en statue av Dionysos til Athen, noe som i begynnelsen ble avvist av athenerne. Dionysos skal deretter ha straffet byens borgere med en pest som påvirket det mannlige kjønnsorgan, og det eneste kurerte denne ydmykelsen og fornedrelsen var å akseptere kulten til Dionysos. Dette ble minnet hvert eneste år i en prosesjon av borgere som fraktet en stor falloi, en kjempefallos.
Den urbane festivalen var en relativ ny oppfinnelse. Seremonien sammenfalt med omstendighetene til arkonten («embetsmannen») i Athen, framfor basileus («konge»), som de religiøse festene ble gitt til da arkontens posisjon ble opprettet på 600-tallet f.Kr.
Pompe og Proagon
Arkonten begynte forberedelsene for urbane Dionysia så snart han var valgt ved å utpeke sine to páredroi (πάρεδροι, «embetsmann», bokstavelig: «ved stolen») og ti epimelētai (ἐπιμεληταί, «verger») for å hjelpe til med organiseringen av festivalen. Den første dagen i Dionysia ble pompē («prakt», «prosesjon») holdt hvor borgerne, metoikene, og representanter fra Athens kolonier marsjert til Dionysos' teater ved den sørlige skråningen av Akropolis mens de bar en statue gjort av tømmer av Dionysos Eleuthereos, hvilket var eisagōgē (εἰσαγωγή, «introduksjonen»). Som med rurale Dionysia fraktet de også med seg en falloi, gjort av tømmer eller bronse og holdt høyt oppe med stolper, og trakk med seg en vogn som fraktet en enda større fallos. Andre bar kurver med brød, krukker med vann og vin, akkurat som med rurale Dionysia.
I løpet av det athenske rikets fremste tid på midten på 400-tallet f.Kr., ble ulike gaver og våpen som viste fram Athens styrke og kraft og fraktet med i prosesjonen. Inkludert var dessuten okser som var ment å bli ofret i teateret. De mest iøynefallende deltakerne i prosesjonen var korēgoí (χορηγοί, «sponsorer», bokstavelig: «korledere»), som var kledt i de mest kostbare og dekorerte klær. Etter pompē, ledet korēgoí deres kor i konkurranser i dityramber. Disse var særdeles konkurranseivrige, og de beste fløytespillere og de mest feirete poeter (som Simonides og Pindaros) tilbød sine fremste musikalske og lyriske tjenester. Etter disse konkurransene ble oksene ofret, og det ble holdt fest for alle borgerne i Athen. En annen prosesjon, kōmos (κῶμος), kom etterpå, og var mest sannsynlig et støyende opptog av fordrukne drikkelag som ravet gjennom gatene.
Den neste dagen annonserte dramatikerne titlene på de skuespill som skulle framføres, og dommerne ble valgt ved loddtrekning: proagōn (προαγών, «før-tevling»). Det er ukjent om hvor proagōn opprinnelig skjedde, men etter midten på 400-tallet f.Kr., ble det holdt i Perikles' Odeon ved foten av Akropolis. Proagōn ble også benyttet for å dele ut pris til kjente eller fortjenestefulle borgere, eller ofte også utlendinger som tjent Athen på best mulig vis i løpet av året. I løpet av Peloponneskrigen ble foreldreløse barn av de som hadde blitt drept i krigen også vist fram i en parade i Odeon, muligens for å hedre deres fedre. Proagōn kunne også bli benyttet for andre kunngjøringer av offentlig interesse, eksempelvis ble det i 406 f.Kr. meddelt at dramatikeren Evripides var død.
Dramaforestillinger
Etter pompē ble Dionysos' renset med ofringen av en okse. I henhold til tradisjonen ble den første tragedien framført ved Dionysia av forfatteren og skuespilleren Thespis i 534 f.Kr. Hans belønning var etter sigende en geit, det vanlige symbolet for Dionysos, og denne "prisen" kan muligens antyde opprinnelsen til selve ordet tragedie, τραγῳδία (tragōidia, «episk spill, tragedie») som er avledet fra τράγος (tragos, «hanngeit») + ᾠδή (ōidē, «sang»), det vil si «geitesang».
I løpet av 400-tallet f.Kr. ble fem dager av festivalen satt av for framføringer, skjønt forskerne er ikke enige om hva som ble presentert hver dag. Minst tre fulle dager ble satt av til tragedier, og hver av de tre skuespillforfatterne presenterte sine tre tragedier og et satyrspill de påfølgende dagene. De fleste bevarte greske tragedier, inkludert de av Aiskhylos, Evripides og Sofokles ble framført ved Dionysos' teater. Arkonten, epimeletai og agonothetai (ἀγωνοθἐται, «dommerne») overvar forestillingene fra første rad.
De to gjenværende dagene av festivalen ble antagelig viet til dityrambiske kappestrider fram til 487/6 f.Kr. da komiske poeter ble offisielt sluppet til og gjorde seg berettiget til egne priser. Hver av de fem komiske forfatterne presenterte et enkelt skuespill, unntatt under Peloponneskrigen da kun tre spill ble framført, skjønt det er ukjent om de ble framført uavbrutt i løpet av en dag, eller om det skjedde i løpet av hele festivalens fem dager. Fram til 449 f.Kr. ble kun dramatiske verker belønnet med priser, men etter denne tiden ble også skuespillerne berettiget for anerkjennelse. Det ble betraktet som en stor ære å vinne den komiske prisen ved Dionysia, til tross for forestillingen om at komedier var av underordnet betydning sammenlignet med tragediene. Festivalen Lenaia som ble holdt tidligere om året, hadde komedien på en mer framtredende plass og offisielt anerkjente komiske framføringer med priser allerede i 442 f.Kr.
Storstilte framføringer av tragedier fortsatte uten avbrudd gjennom de første tre fjerdedelene av 300-tallet f.Kr. og en del forskere betrakter denne tiden som en fortsettelse av den klassiske perioden. Selv om det meste av verkene fra denne perioden er enten tapt eller glemt, er den betraktet som en hyllest til dramatikeren Evripides. Hans dramaer, sammen med andre forfattere fra 400-tallet, ble ofte satt opp på nytt i løpet av denne perioden. Minst et eldre stykke ble presentert hvert år ved den urbane Dionysia. Det har vært antydet at publikum kan ha foretrukket å se et eldre, velkjent stykke satt opp på nytt framfor å finansiere et nytt stykke av tvilsom eller ukjent kvalitet; eller alternativt at eldre stykker representerte en nostalgi for Athens ærefulle fortid fra tiden før ødeleggelsene under Peloponneskrigen. Uansett, nye skuespill fortsatte å bli skrevet og framført fram til 100-tallet f.Kr. da skriving nye verker, både komedier og tragedier, synes å ha tatt slutt. Etter dette tidspunktet fortsatte drama å bli produsert, men priser ble belønnet til rike produsenter og berømte skuespiller framfor dramaene til lenge døde dramatikere.
Enda en prosesjon og feiring ble holdt den siste dagen da dommerne valgte og annonserte vinnerne av de framførte tragedier og komedier. De vinnende dramatikerne ble belønnet med en krans av eføy, et symbol på udødelighet, foruten også assosiert med Dionysos.
Empire of the Sun (band)
Empire of the Sun er en australsk electronica-duo etablert av Luke Steele og Nick Littlemore i 2006.
Duoens første singel Walking on a Dream nådde tiendeplass på den australske singellisten. Debutalbumet med samme navn ble utgitt i 2008, og har solgt til platinaplate.
De har signert med EMI Australia og Virgin UK.
James MacDonough
James MacDonough (født 3. april 1970 i Jacksonville i Florida) er en amerikansk bassist. I perioden 1996–2000 og 2001–2004 spilte han i Iced Earth og for Megadeth i 2004–2006. MacDonough har også spilt en periode i det progressive power metal-bandet Oracle.
Diskografi
Med Iced Earth:
Med Megadeth:
Rumskullaeken
Rumskullaeken, også benevnt Kvilleken, er en eik som måler 13 meter i omkrets (i brysthøyde), er cirka 1000 år gammel, og står ved Norra Kvill, ca. to mil nordvest for Vimmerby i Småland. Rundt rotfestet er omkretsen ca. 14 meter.
Eika er av typen sommereik (Quercus robur). Hulrummet i treet anses å være laget av svovelkjuke (Laetiporus sulphureus).
Kvilleken ble beskrevet allerede i 1772 av «häradsfogd» Magnus Gabriel Craelius i boken «Försök till ett landskaps beskrivning». I beskrivelsen fremgår at den målte 22 alen rundt «bålen» (kroppen). En svensk alen tilsvarte på den tiden 0,5938 m, slik at målet tilsvarte 13,06 m. Han beskrev også at den hule stammen ble benyttet som redskapsskjul av bønder på stedet.
Noen av sex-scenene i filmen Jag är nyfiken - gul, en svensk film fra 1967 i regi av Vilgot Sjöman, ble filmet i Rumskullaeken.
Herman Anker
Herman Anker (født 11. juli 1839 i Halden, død 9. august 1896 på Rød i Berg) var en norsk skolemann, som sammen med Olaus Arvesen grunnla den første norske folkehøgskolen: Sagatun på Hamar i 1864.
Anker var cand.theol. fra 1863. Fra 1885 var han postmester i Hamar.
Han vokste opp på Rød herregård som sønn av stortingsrepresentant Peter Martin Anker (1801–63) og bror av forretningsmannen Christian August Anker. Han var gift med danskfødte Marie Elisabeth «Mix» Bojsen (1843-1892), og ble far til kvinnesaksforkjemperen Katti Anker Møller (1868–1945), forfatteren og journalisten Ella Anker (1870–1958), lege Peter Martin Anker (1872–1903) og overingeniør Nils Botvid Anker (1878–1943); og farfar til lege Herman Anker (1901–1970), ambassadør Peter Martin Anker (1903–1977) og tekstilkunstner Synnøve Anker Aurdal (1908–2000).
Den 15. september 1901 ble det avduket en bauta til minne om Mix og Herman Anker foran Sagatun folkehøgskole. Ved avdukingen talte Bjørnstjerne Bjørnson til de mange fremmøtte.
I forbindelse med Sagatuns 100-årsjubileum i 1964 ble han og vennen Arvesen avbildet på to frimerker: NK 558, 50 øre matt lillarød, opplag: 2.378.500, og NK 559, 90 øre matt fiolettblå, opplag: 1.633.500.
Rub al Khali
Rub' al Khali (arabisk: الربع الخالي, ar-Rubʿ al-Ḫālī), arabisk for den tomme fjerdedel, er en av de største sandørkener i verden, og omfatter store deler av den sørligste delen av Den arabiske halvøy, herunder det sørlige Saudi-Arabia og områder av Oman, De forente arabiske emirater og Jemen; ørkenen ligger sørøst i Den arabiske ørken. Ørkenen er den største sammenhengende sandørkenen i verden.
Geografi
Rub' al Khali dekker rundt 650 000 km² (beliggende mellom 44°30′–56°30′Ø og 16°30′–23°00′N), et område større enn Nederland, Belgia og Frankrike til sammen. Det er et av de mest ugjestmilde steder på jorden, og fullstendig ubeboelig.
Ørkenen har økt i størrelse opp gjennom historien. Før forørkningen gjorde karavanerutene som førte over Rub' al Khali så vanskelige, så krysset karavaner med røkelse strekninger som nå er praktisk talt upasserbar ødemark, frem til rundt år 300. Den tapte byen Iram (eller Ubar), for eksempel, var avhengig av denne handelen. I nyere tid var stammefolk å finne i enkelte deler av ørkenen, med den største befolkningen i Najran-regionen. Noen få veier gikk fra disse bosetningene til vannressurs- og oljeproduksjonssentre.
Geologisk er Rub' al Khali et av de mest oljerike stedene i verden; enorme oljereserver er oppdaget under sandhaugene. Sjejbafeltet, som ligger midt i ørkenen, er en av de største produsentene av arabisk lettolje. Ghawarfeltet, verdens største oljefelt, strekker seg også sørover mot de nordligste delene av sandørkenen.
Utforskning
Rub' al Khali, som er 1000 kilometer lang og 500 kilometer bred, var uutforsket inntil relativt nylig. Selv beduiner beveger seg bare rundt kanten av ørkenen. Likevel finnes det turselskaper som tilbyr GPS-utstyrte ekskursjoner inn i ørkenen. De første dokumenterte reisene av folk fra Vesten var de som ble foretatt av Bertram Thomas i 1931 og St. John Philby i 1932. Mellom 1946 og 1950 krysset Wilfred Thesiger området flere ganger og kartla store deler av Rub' al Khali og fjellene i Oman.
Klima og vegetasjon
Med sommertemperaturer opp mot 55 ℃ midt på dagen, og sanddyner høyere enn Eiffeltårnet – over 330 meter – så er denne ørkenen kanskje det mest avskrekkende naturmiljøet på jorden. Men her, som overalt ellers, finnes også liv. Edderkopper, gnagere og planteliv finnes over hele Rub' al Khali. Som økoregion regnes den inn under Den arabiske ørken.
Et vitenskapelig team bestående av 89 miljøforskere, geologer og andre vitenskapsfolk fra Saudi-Arabia og eksperter fra utlandet, startet 25. februar 2006 en større undersøkesle i Rub' al Khali. Diverse typer fossiliserte skapninger og meteorstein ble funnet blant de solsvidde sanddynene. Ekspedisjonen førte også til oppdagelsen av 31 nye plantearter og plantevarianter, samt 24 fuglearter som holder til i ørkenen. Dette fascinerte forskerne, med hensyn til hvordan de kunne overleve under de barske forholdene i Rub al Khali. Disse funnene gjorde at geologene ga området tilnavnet Rub al-Ghali, eller «den verdifulle fjerdedel».
Loxsomataceae
Loxsomataceae er en familie av bregner innen ordenen Cyatheales, og inneholder to monotypiske slekter med hver sin art, den ene slekten riktignok med ytterligere to-tre usikre arter.
Enkelte forskere henregner familien og dens to slekter til sisselrotfamilien (Polypodiaceae), men dette er det ikke konsensus om i den nyeste forskningen (Smith et al, 2006, side 712).
Plantene har langtkrypende røtter (rhizomer), og er hårdekte. Bladene er enkelt delte eller enkelt fliket, og sporehushopene (sori) sitter marginalt ytterst på bladkanten. Kromosomtallet er hnhv 46 (x) hos Loxsomopsis og 50 (x) hos Loxoma.
Bregnene vokser i sørlige Andesfjellene, deler av Mellom-Amerika, og på New Zealand.
Møre (andre betydninger)
Møre eller Möre kan vise til:
Länsväg 960 (Värmlands län)
Länsväg S 960 er en svensk sekundær länsväg som går mellom Bjurstrand og Bjurberget i Torsby kommune. Veiens lengde er 9,6 km.
Nordre (avis)
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening eller Landslaget for lokalaviser: Fra og med 1978 ble avisas nettoopplag godkjent og revidert av Statens Mediekontroll. Tidligere ble opplaget beregnet etter bruttoopplaget, altså hvor mange eksemplarer som ble trykket per utgivelse.
Hildegunn Gjengedal
Hildegunn Gjengedal (født 13. juli 1968) er en norsk statsviter og journalist.
Gjengedal er utdannet journalist og cand.polit. i statsvitenskap. Hun har tidligere arbeidet som journalist for Bondebladet. Hun ble deretter konsulent for Norges Bondelag med ansvar for internasjonale spørsmål. I 2006 ble hun direktør for Landbrukets Brussel-kontor.
Landbrukets Brussel-kontor er en sammenslutning av Norsk Landbrukssamvirke, Norges Bondelag og Landbrukets Arbeidsgiverforening, og Gjengedal var kontorets eneste ansatte. Hennes oppgaver besto i å følge opp og rapportere om EUs landbrukspolitikk.
I 2009-2010 var hun politisk rådgiver for landbruksminister Lars Peder Brekk. Hun arbeider (2016) som seniorrådgiver i Norges Bondelag.
Hun er datter av prest og forfatter Asbjørn Gjengedal.
Anne Hustad
Anne Hustad (født 11. januar 1951 i Molde) er en norsk bibliotekar. I perioden 2006–2010 var hun valgt leder av Norsk Bibliotekforening.
Hustad har siden 1995 vært hovedbibliotekar ved Høgskolen i Molde. Hun har vært ansatt ved høgskolens bibliotek siden 1986. Tidligere har hun arbeidet ved Universitetsbiblioteket i Oslo (1973–74), Møre og Romsdal fylkesbibliotek (1974–76), Molde bibliotek (1976–84) og Molde vidaregåande skoles bibliotek (1984–86).
Hun er nestleder i BIBSYS' styre siden 2000, har vært prosjektmedarbeider ved Møreforskning 1989-93, hatt verv i kvinnebevegelsen og deltatt i kommunepolitikken for SV.
Smáralind
Smáralind ble offisielt åpnet ti minutt over ti, den 10. oktober 2001; tidspunkt som kan skrives som 10:10, 10. 10. '01.
Bergen (Noord-Holland)
Bergen er en kommune i den nederlandske provinsen Noord-Holland.
Den internasjonale legeforening mot atomkrig
Den internasjonale legeforening mot atomkrig, i Norge også kjent som Norske leger mot atomvåpen forkortet NLA (engelsk: International Physicians for the Prevention of Nuclear War forkortet IPPNW) er en organisasjon som består av en politisk nøytral sammenslutning av legeorganisasjoner fra tilsammen 60 nasjoner. Organisasjonen ble stiftet av Jevgenij Chazov og Bernhard Lown i 1980. Den mottok Nobels fredspris 10. desember 1985 for sitt arbeid innen forskning, undervisning og påvirkning relatert til forebygging av atomvåpen.
For å nå sitt mål vil foreningen forsøke å forebygge all krig, fremme ikke-voldelig konfliktløsning og minske virkningene av krig og forberedelse til krig på helse, utvikling og miljø.
Pi (instrument)
Pi (thai: ปี่) er fellesbetegnelse for en rekke obolignende treblåseinstrumenter med firedobbelt rørblad som blir brukt i tradisjonell musikk i Thailand. Den er svært lik i konstruksjon og spilleteknikk til den kambodsjanske sralai.
1842 Hynek
1842 Hynek er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 14. januar 1972 av Luboš Kohoutek ved Hamburger Sternwarte i Bergedorf i Hamburg.
Bormida
Bormida er en elv nordvest i Italia. Den har sitt utspring i Rocca Barbena i Liguria som Bormida di Millesimo og renner gjennom Piemonte. Etter at Bormida mottar Bormida di Spigno nær Bistagno munner den ut i Tanaro nordøst for Alessandria.
Hirtshals
Hirtshals er en by i Vendsyssel i Danmark. Ved den danske kommunalreformen i 2007 ble Hirtshals kommune en del av Hjørring kommune. Tidligere var byen senter i Hirtshals kommune. Hirtshals har 5857 innbyggere (2018). Byen er kjent for sin fiske- og fergehavn. Hirtshals har fergeforbindelse med Kristiansand, Larvik, Langesund, Stavanger, Bergen, Tórshavn (Færøyene) og Seyðisfjörður (Island - ikke vinter). Det går motorvei direkte til Aalborg og videre til Tyskland.
Hirtshals havn ble utbygget 1919–1931 og sterkt utvidet i 1966. Den er Danmarks nest største fiskehavn etter omsatt mengde, bare overgått av Esbjerg på sørvestkysten av Jylland.
Nordsøakvariet i Hirtshals er et av Nordens fremste saltvannsakvarier og vektlegger livet i Nordsjøen. Akvariet er tilknyttet Nordsømuseet, og det er gode overnattingsmuligheter i Hirtshals. Sommerturismen knyttet til museet og fergetrafikken er betydelig.
Jungmann
Jungmann var tidligere en stillingstittel i en skipsbesetning. Tre års fartstid som dekksmannskap ga rett til å mønstre som matros, og en jungmansstilling var det andre av tre trinn i de første tre årene. Det første var dekksgutt og det tredje var lettmatros. En jungmann deltok i ordinært dekksarbeid sammen med resten av dekksmannskapet under ledelse av en styrmann eller av båtsmannen.
I praksis ble opprykk foretatt når en anledning bød seg fordi en høyere stilling var ledig. Bestemmelsene om mønstringsperioder og kostnadsdekning for hjemreise var slik at en stor del av et mannskap kunne ta ferieavmønstring samtidig når skipet var i hjemlige farvann, som i Nord-Amerika eller i Europa.
Skolering
Norske sjømannsskoler, som de tidligere skoleskipene, bidro med primær undervisning av sjøfolk, men både behovet for sjøfolk og andre skoleslag gjorde ikke det til en betingelse for å mønstre på et skip. Yngre mannskap fikk innføring i arbeidsoppgaver av de eldre, og arbeidet var godt organisert og ledet.
Vaktarbeid
Sjøvakt var en arbeidsoppgave som var typisk for de tre første gradene i dekksmannskapet, dekksgutt, jungmann og lettmatros. Vaktene var fordelt på tre vaktgrupper som hadde tjeneste i fire timer to ganger pr døgn, kl. 00-04, 04-08, 08-12, 12-16, 16-20 og 20-24. Pausetida mellom to vakter var åtte timer. Hver vaktgruppe bestod av en styrmann og to mann fra dekksmannskapet. De to vekslet mellom funksjon som rormann og utkikksmann og byttet oppgave hver time. Rormannen styrte skipet etter en oppgitt kurs på kompasset som er inndelt i 360 grader. Nær land kunne han også styre på mer direkte kommando fra styrmann, sjøkaptein eller los, avhengig av hvem som førte skipet. Utkikksposten observerte andre skip eller lys og ga lydsignal til styrmannen på skipsbroa med ett eller flere klokkeslag avhengig av skipets eller lysets posisjon.
Fra soloppgang til solnedgang gikk skipet på autopilot hvis området var åpent farvann, og det vakthavende dekksmannskapet kunne da delvis frigjøres til annet arbeid. Ved anløp i havn, i kanaler og andre trange farvann gikk sjøvakten ordinært med manuell styring. Når skipet lå ved kai ble sjøvakten innstilt, og vaktene kunne ha ordinært dekksarbeid eller gå landvakt. Landvaktene gikk fra kl. 00-12 og 12-24 og utførte kontroller etter instruks, som fortøyninger og kontroll ved landgang.
Dekksarbeid
Arbeid på dekk ble utført av hele dekksmannskapet, vanligvis under ledelse av båtsmannen etter instruks fra overstyrmannen. Matrosene ble satt til arbeid som var krevende, mens de lavere gradene fikk mer enkle oppgaver. Typiske oppgaver var vedlikehold og rengjøring, som rensing, maling, vasking og spyling. Avhengig av skipstypen kunne rengjøring av lasterom være en omfattende oppgave. Renhold av dekksmannskapets boområde og lugarer var en typisk tilleggsoppgave for en dekksgutt, et arbeid som tok to dager pr. uke.
Ved havneanløp ble hele det disponible dekksmannskapet kommandert i stilling på dekk. En styrmann og halvdelen av dekksmannskapet håndterte fortøyningen forut på skipet, og en styrmann og halvdelen av dekksmannskapet håndterte fortøyningen akterut på skipet. I et havneområde ble skipet ført av skipets sjøkaptein sammen med vakthavende styrmann, og inne i havneområdet sammen med en ombordværende los.
Arbeidstid
Alt arbeid utenfor ordinær arbeidstid eller ordinære vakter var overtid og ble avlønnet i tillegg til fast hyre. Typisk overtidsarbeid var fortøyning ved anløp og avgang utenfor arbeidstid, og også rengjøring av lasterom. Arbeid i lasterom kunne gi et lønnstillegg for "skittent arbeid".
Sjømenn fikk hyreavregning hver måned. Ved havneanløp var det mulig å bestille stedets valuta for å bruke av hyra ved landligge. Ellers ble lønn akkumulert i sjømannens hyreregnskap og utbetalt ved hjemreise. Sjømenn hadde fri kost og losji på skipet. Ved ferieavmønstring disponerte sjømenn vanligvis et oppspart beløp til bruk hjemme, og etter ferie måtte det skaffes ny hyre på et skip.
Tidsperioden en sjømann måtte ha hyre på et skip for å oppnå hjemreise betalt av rederiet endret seg litt over tid. I 1965 var denne perioden 12 måneder, og det kunne også være noen tilleggsbetingelser. På 70-80-tallet var perioden redusert til 9 måneder.
I krigssoner fikk sjømenn et krigsrisikotillegg på 100%.
Melody Maker
Melody Maker (MM) var et ukentlig britisk musikkmagasin og var ifølge utgiveren IPC Media verdens eldste ukentlige musikkavis. Melody Maker ble første gang utgitt i 1926 og inneholdt da artikler med hjelpsomme råd for musikere og sangblad. Magasinets orintering ble endret med tiden og med musikkens utvikling. På 1970-tallet skrev Melody Maker hovedsakelig om ny rock og annen moderne musikk, noe som gjorde at den fikk rundt 300 000 ukentlige lesere. Utover 1980-tallet erfarte magasinet lavere salg og tapte omsider markedsandeler til nystartede musikmagasiner som Q og Kerrang! samt til det allerede etablerte og rivaliserende tidsskriftet New Musical Express. I desember 2000 ble Melody Maker lagt ned og sammenslått med New Musical Express.
Avertering gjennom Melody Maker
Flere ganger har Melody Maker-averteringer hjulpet til med å starte band eller endre bandsammensetninger:
Varaldsøy kirke
Varaldsøy kirke er en langkirke fra 1885 i Kvinnherad kommune i Vestland fylke.
Byggverket er i tre og har 390 plasser.
John Dickson Carr
John Dickson Carr, også kjent under pseudonymene Carter Dickson, Carr Dickson og Roger Fairbairn, (født 30. november 1906, død 27. februar 1977) var en amerikansk-britisk krimforfatter.
Han regnes som en av de store forfattere i kriminallitteraturens «gylne tidsalder», en periode hvor komplekse mysterier og historier hvor mysteriet står i sentrum og driver handlingen var sentralt for sjangeren. De som hadde mest innflytelse på hans arbeid var Gaston Leroux og G.K. Chesterton; en av Carrs figurer, leksikografen Dr. Gideon Fell, hadde Chesterton som forbilde.
Liv og forfatterskap
Carr ble født i Uniontown i Pennsylvania. Han tilbrakte deler av sin oppvekst i Washington D.C. mens faren, Wooda Nicholas Carr, satt i Kongressen for Demokratene. Han begynte å skrive mens han gikk på skolen, og læring kom i annen rekke. Carr gikk på Haverford College, hvor han arbeidet i studentavisen. Der fikk han for første gang publisert en kriminalhistorie, The Shadow of the Goat. Den ble trykket uten slutt, med løfte om en premie på 25 dollar til den som løste gåten. Etter bare en time var den løst, og Carr måtte låne penger av sin far for å betale ut premien.
Georgiansk tid
Betegnelsen georgiansk benyttes vanligvis i sammenheng med sosial historie og arkitektur, tidvis også for litteraturen, men i Storbritannia benyttes betegnelsen «Augustan» for engelsk litteratur i perioden fra 1700 og til 1730-tallet, oppkalt etter Augustus som en anerkjennelse av innflytelsen fra antikkens latinske litteratur.
John Dickson Carr
Liv og forfatterskap
I 1928 reiste han til Paris for å studere, men brukte tiden til å skrive. Etter å selv ha skrinlagt en historisk roman skrev han It Walks by Night, som ble antatt av et forlag. Den kom i et opplag på hele 15 000, tre ganger mer enn det som var vanlig for kriminalromaner.
Georgiansk tid
Kunstartene
Det georgianske samfunn og hva det var opptatthet av er godt framstilt i romaner fra forfattere som Henry Fielding, Mary Shelley og Jane Austen, karakterisert av arkitekturen til Robert Adam, John Nash og James Wyatt, og framveksten av gotisk fornyelse, som vendte seg tilbake til en antatt gullalder i arkitekturen.
Celaeno
Celaeno, også kalt 16 Tauri, er en stjerne i stjernehopen Pleiadene. Celaeno er noen ganger også kalt den tapte pleiade. Celaeno er en blå-hvit kjempestjerne som tilhører spektralklasse B, med en tilsynelatende størrelsesklasse på +5,45.
Georgiansk tid
Kunstartene
Blomstringen i kunstartene er mest levende vist i framveksten av de romantiske poetene, hovedsakelig Samuel Taylor Coleridge, William Wordsworth, Percy Bysshe Shelley, William Blake, John Keats, Lord Byron og Robert Burns. Deres verker innledet en ny poetisk tidsalder, karakterisert av et livlig og fargerikt språk, stemningsfullt av opphøyde tanker og ideer.
John Dickson Carr
Liv og forfatterskap
I 1931 giftet han seg med Clarice Cleaves. Hun var brite, og paret slo seg i 1932 ned i England. De fikk tre barn sammen. Fra 1933 kom hans bøker på løpende bånd. Det året introduserte han dr. Gideon Fell, og året etter kom den andre av hans store helter, sir Henry Merrivale. Han var meget produktiv, og gav ut hele 36 bøker i perioden 1933–42; en del av dem ble utgitt under pseudonym. De bøkene som regnes som hans mesterverk kom for det meste i perioden 1935–39, f.eks. Den hule mannen (1935), The Arabian Nights Murder (1936), Sort Messe (1937) og Judasøyet (1938). I 1942 ble det innført papirrasjonering, og i tillegg ble Carr opptatt med arbeid for BBC sammen med Val Gielgud, John Gielguds bror. Han skrev noen propagandasendinger, men også en kriminalserie som ble sendt for å holde moralen oppe i befolkningen. Gjennom sin karriere skrev han mer enn 80 hørespill.
Georgiansk tid
Kunstartene
Maleriene til Thomas Gainsborough, Joshua Reynolds og den unge J.M.W. Turner og John Constable illustrerte endringene i verden under den georgianske perioden. Det samme gjorde verkene til formgivere og designere som Capability Brown, landskapsdesigneren, som bokstavelig endret det engelske landskapet ved å flytte på åser og skape nye elveløp. Gode eksempler på særegen georgiansk arkitektur er Edinburghs New Town, et mesterverk innen byplanlegging, georgianske Dublin, Grainger Town i Newcastle Upon Tyne, det georgianske kvarter i Liverpool og mye av Bristol og Bath.
John Dickson Carr
Liv og forfatterskap
Han følte seg nærmere knyttet til England enn til USA, og ble boende i landet gjennom hele andre verdenskrig, selv om familien to ganger mistet alt på grunn av bombing. Men i 1948 vant Labour og Carr, som var erkekonservativ, ble svært skuffet. Familien flyttet til USA, hvor de ble til den konservative valgseieren i det britiske valget i 1953. Mens de bodde i USA fortsatte han å skrive bøker hvor handlingen var lagt til England, og hans ofte tørrvittige stil førte til at det en periode oppsto spekulasjoner om hvorvidt Carr var et pseudonym for P.G. Wodehouse.
Georgiansk tid
Samfunnsendringer
Befolkningen vokste i løpet av den andre halvparten av 1700-tallet, antagelig grunnet bedre ernæring og boforhold. Befolkningen i Storbritannia vokste fra 6 til 9 millioner i løpet av 1800-tallet. Det meste av denne økningen skjedde i London som ble tredoblet i størrelse til 1,5 millioner ved 1830. Andre byer var små sammenlignet med London, men også disse vokste dramatisk i størrelse, eksempelvis Manchester hvor befolkningen vokste fra rundt 10 000 ved begynnelsen av den georgiansk perioden til en befolkning på rundt 180 000 i slutten av den samme perioden. Likevel bodde det meste av den britiske befolkningen på landet.
Anne Ryg
Anne Ryg (født 14. desember 1967) er en norsk skuespiller.
John Dickson Carr
Liv og forfatterskap
Han skrev også historier om Sherlock Holmes sammen med Adrian Conan Doyle, sir Arthur Conan Doyles yngste sønn. Det ble utgitt i samlingen The Exploits of Sherlock Holmes i 1954. Carr har også skrevet biografier om Arthur Conan Doyle og Edmund Godfrey.
Anne Ryg
Hun var i ni år gift med komikeren Harald Eia. Høsten 2007 ble det offentlig kjent at paret skulle skilles. Ryg og Eia har to barn sammen.
Hun er halvsøsteren til skuespilleren og komikeren Hege Schøyen.
John Dickson Carr
Liv og forfatterskap
Ble i 1973 tildelt Svenska Deckarakademins Grand Master-diplom.
Flere av Carrs bøker er dramatisert for NRK Radioteatret: Sort messe (1975), Den hule mannen (1998) og Dødstårnet. Radioteateret har også adaptert flere av Carrs egne dramatiseringer for BBC, blant annet «De døde sover lett», «Veddemål med døden» og «Dr Fell spiller poker».
Litteratur
Kritisk studie av forfatterskapet:
S.T. Joshi, John Dickson Carr: a critical study. Bowling Green State University Popular Press (1990)
Biografi og kritisk studie av forfatterskapet:
Georgiansk tid
Samfunnsendringer
Georgianske tid var en tidsalder med enorme samfunnsmessige endringer i Storbritannia ved å være i begynnelsen på den industrielle revolusjon. Med den begynte også prosessen med økte og store forskjeller samfunnsklassene, og framveksten av rivaliserende politiske partier som whigene og toriene.
John Dickson Carr
Litteratur
Greene, Douglas G., John Dickson Carr: The Man Who Explained Miracles. Otto Penzler Books (1995)
Den estiske uavhengighetskrigen
Den estiske uavhengighetskrigen (estisk: Vabadussõda; frihetskrigen, russisk: Эстонская война за независимость) var en forsvarskrig hvor den estiske og den allierte hvite russiske nordvestlige hæren kjempet mot sovjetiske og tyske styrker under den sovjetiske vestoffensiven og baltisktyske landeswehr-offensiver i 1919 i Latvia i forbindelse med den russiske borgerkrigen og ettervirkningene av den første verdenskrigen. For Republikken Estland ble krigen en kamp for selvstendighet i tiden etter den store krigen. Krigen endte med en estisk seier, og ble avsluttet med Tartu-traktaten som sikret Estlands selvstendighet.
Bakgrunn
Estland hadde vært en del av Det russiske keiserriket siden 1721, da Sverige måtte gi fra seg landet etter sitt nederlag i den store nordiske krigen.
Georgiansk tid
Samfunnsendringer
I de rurale områdene førte landbruksrevolusjonen til enorme endringer ved folkeforflytninger og nedgang for de samfunnene, framvekten av byer og begynnelsen av et integrert transportsystem, men uansett da rurale byer og landsbyer minsket og det ble knapt med arbeid, førte det til stor økning i utvandring til Canada, de nordamerikanske koloniene (som ble til USA i samme periode) og andre deler av det britiske imperiet.
Den estiske uavhengighetskrigen
Bakgrunn
3. mars 1918 sluttet Tyskland og den russiske regjeringen ledet av Vladimir Lenin freden i Brest-Litovsk, som markerte slutten på første verdenskrig for Russland. 16. november ga Den røde armés øverstkommanderende Jukums Vācietis ordre om å gå til angrep på bred front fra Finskebukta til Ukraina.
Georgiansk tid
Samfunnsendringer
Landbruksøkonomien minsket raskt og den urbane industrielle ekspanderte med en uhørt og enestående vekst. Fra dette lå også betingelsene for den største framgangen innen vitenskap og ingeniørkunst som verden til da ikke hadde sett maken til, men opp mot en bakgrunn av en samfunnsmessig urettferdighet som i dag er vanskelig å tenke seg.
Den estiske uavhengighetskrigen
Bakgrunn
I november 1917, da keiserriket falt fra hverandre etter den russiske revolusjonen, erklærte en forsamling fra Det autonome guvernatet Estland seg som den høyeste myndigheten i landet. Denne forsamlingen var det estiske nasjonalrådet (estisk: Maapäev), som hadde blitt valgt på våren samme år.
Georgiansk tid
Det britiske imperiet
Den georgianske perioden var preget av kontinuerlig krigføring, blant annet syvårskrigen (som i Amerika er kjent som den franske og indianske krig) i tiden 1756–1763; den amerikanske uavhengighetskrigen (1775–1783); de franske revolusjonskrigene (1792–1802); det irske opprøret 1798; og Napoleonskrigene (1803–1815). Britene vant alle krigene, unntatt den amerikanske uavhengighetskrigen hvor den kombinerte vekten av USA, Frankrike, og Nederlandene ble for mye for Storbritannia som sto alene uten allierte.
Den estiske uavhengighetskrigen
Bakgrunn
Kort tid senere oppløste bolsjevikene Maapäev og klarte foreløpig å tvinge de selvstendighetssøkende estlenderne under jorda i hovedstaden Tallinn. Noen få måneder senere utstedte Maapäevs estiske frelseskomité den estiske uavhengighetserklæringen i Tallinn 24. februar 1918 og dannet den provisoriske estiske regjering. Det skjedde på et tidspunkt mellom Den røde armés retrett og den keiserlige tyske hærens ankomst. Denne første selvstendighetsperioden viste seg å bli veldig kortvarig, siden tyske tropper inntok Tallinn neste dag. De tyske myndighetene anerkjente hverken den provisoriske regjeringa eller dens krav til estisk selvstendighet, men mente heller at de tilrante seg suvereniteten til de baltiske tyskerne.
Georgiansk tid
Det britiske imperiet
Tapet av en del av de amerikanske koloniene i den amerikanske uavhengighetskrigen ble sett på som en nasjonal katastrofe og ble vurdert av en del utenlandske observatører som begynnelsen på slutten for Storbritannia som en stormakt i Europa. I Europa trakk krigene med Frankrike ut for en fjerdedel av et århundre, 1793–1815. Seieren over Napoléon Bonaparte i slaget ved Trafalgar (1805) og slaget ved Waterloo (1815) under admiral lord Nelson og hertugen av Wellington brakte med seg en følelse av nasjonal stolthet, triumf og politisk reaksjon.
Kommunal vei 3030 (Øygarden)
Kommunal vei 3030 i Øygarden går mellom Torsvik og Vik i Øygarden.
Den estiske uavhengighetskrigen
Bakgrunn
Etter den tyske novemberrevolusjonen og Det tyske rikets overgivelse overga tyske representanter formelt den politiske makta til den provisoriske estiske regjeringa mellom 11. og 14. november 1918. 16. november oppfordret den provisoriske regjeringa frivillig mobilisering og begynte å organisere den estiske hæren. Konstantin Päts ble krigsminister, generalmajor Andres Larka ble stabssjef og generalmajor Aleksander Tõnisson ble kommandant for den estiske hæren, som i begynnelsen besto av en divisjon.
Georgiansk tid
Det britiske imperiet
Ekspansjonen av imperiet skaffet berømmelse til statsmenn og utforskere som Robert Clive og kaptein Cook, og sådde frøene til den verdensomspennende britiske imperiet i de viktorianske og edvardianske tidsepokene som fulgte.
Kommunal vei 3030 (Øygarden)
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 225. Den var en tid nummerert fylkesvei 5270 før den ble omklassifisert til kommunal vei, med strekningene Kv3030, Kv3028, Kv3059 og Kv3017.
Den estiske uavhengighetskrigen
Den sovjetiske vestoffensiven
28. november trengte to sovjetiske divisjoner, til sammen 12 000 mann, over den estiske grensa. På den nordlige fløyen av den den sovjetiske vestoffensiven i 1918-1919 angrep sovjetrussiske styrker fra den 6. røde rifledivisjon den estiske forsvarsligaen, Estlands paramilitære styrker, og det 405. tyske regiment nær grensebyen Narva 28. november 1918. Dette markerte den estiske uavhengighetskrigens start. Estland kunne nå sende mindre enn 2000 soldater uten artilleri til fronten.
Skaperordenen
Skaperordenen (De ordine) er en tekst av kirkefaderen Augustin av Hippo (354-430). Det er et av hans tidlige verker, skrevet høsten 386 mens han oppholdt seg i nord for Milano, kort tid etter at han omvendte seg til kristendommen.
Den estiske uavhengighetskrigen
Den sovjetiske vestoffensiven
Den røde divisjonen inntok byen samme dag med 7000 infanterisoldater, 22 feltkanoner, 111 maskingevær, ett pansertog, to pansrede kjøretøyer, to fly og én Bogatyr-krysser kalt Oleg, støttet av to jagere. Det 405. tyske regiment trakk seg deretter vestover. Den andre fronten ble åpnet sør for Peipus-sjøen rundt Petersi. Der hadde den 7. røde armé utplassert den 2. Novgorod-divisjon med 7000 infanterisoldater, 12 feltkanoner, 50 maskingevær, to pansergtog og tre pansrede kjøretøyer. De estiske militærstyrkene var på denne tiden kommet opp i 2000 men med lette våpen og omtrent 14.500 menn fra forsvarsligaen, det estiske hjemmevernet, utstyrt på samme måte.
Nebriini
Nebriini er en stamme (tribus) av billene i delgruppen (underfamilien) rovløpere (Nebriinae) i familiegruppen løpebiller. Ingen arter er registret fra Norge.
Skaperordenen
Augustin skrev verket før han ble døpt våren 387, og han hadde ennå ikke mottatt noen systematisk undervisning i den kristne tro. «Det er derfor en temmelig hjemmesnekret teologi vi møter i Augustins skrifter fra høsten 386. Han er fast bestemt på 'å stille seg under Kristi myndighet', men han har knapt noen dypere forståelse av Kirkens lære.» Teksten er skrevet som en dialog i platonsk stil. Augustin bruker den pedagogiske, målrettede dialogen som form i flere av sine tidlige tekster.
«Hovedproblemet i 'Skaperordenen' er det onde i verden. De kristne, som hevdet eksistensen av én allmektig Gud, skaffet seg på den måten teoretiske problemer som hadde vært ukjente i den antikke polyteismen. Det hvor det var mange aktører, var det ingen enkeltinstans som satt igjen med det fulle ansvaret for helheten. Men en Gud som er naturens skaper og historiens Herre, vil lett sitte igjen med ansvaret også for verdens lidelse og mangler […] Augustins løsning var platonsk fordi han benektet at det onde var virkelig på samme måte som det gode. Det gode ligger i verdens skapte orden. Det onde er det som er uten orden, og det dermed mangler det karakteristiske ved skaperverket.»
Norsk utgave
Inneholder: Det lykkelige liv, Skaperordenen og Enesamtaler
Nebriini
Systematisk inndeling
Systematikken følger Carabidae of the World
Den estiske uavhengighetskrigen
Den sovjetiske vestoffensiven
I løpet av krigens første måned trakk de estiske troppene seg tilbake, og Den røde armé Nordøst- og Sørøst-Estland. 29. november inntok den 6. røde rifledivisjon Narva-Jõesuu og på julaften tok de jernbaneforbindelsen til Tapa og rykket fram til de var 34 kilometer fra hovedstaden Tallinn. Estiske bolsjeviker erklærte De estiske arbeideres kommune (Eesti Töörahva Kommuun) som en regional lokalregjering. 18. desember tok det 49. røde latviske rifleregiment jernbaneforbindelsen til Valga, mens de inntok byen Tartu på julaften. Ved årets slutt kontrollerte den 7. røde armé under A.K. Remezov Estland langs frontlinja 34 km øst for Tallinn, vest for Tartu og sørvest for Ainaži.
Oberst Johan Laidoner, som ble utnevnt til øverstkommanderende for de estiske væpnede styrker, hadde rekruttert 600 offiserer og 11 000 frivillige innen 23. desember 1918. 5. januar 1919 hadde han 14 000 mann. Han reorganiserte styrker ved å utplassere den andre divisjon i Sør-Estland under oberst Viktor Puskar, sammen med kommandoenheter, som Tartumaa-partisanbataljonen og Kalevi Malev. Den nasjonale regjeringa mottok også viktig utenlandsk støtte. 5. desember sendte Finland 5000 rifler og 20 feltkanoner med ammunisjon. Den britiske Royal Navy sendte en skvadron kommandert av kontreadmiral Edwyn Sinclair Alexander-Sinclair, som kom fram til Tallinn 31. desember og leverte 6500 rifler, 200 maskingevær og to feltkanoner. Skvadronen fanget to russiske jagere, Spartak og Avtroil, og ga dem til estlenderne, som omdøpte dem Vambola og Lennuk. 2. januar 1919 ankom 3500 finske frivillige. Tre pansertog ble også bygget i Tallinn under kaptein Anton Ivrs kommando.
Mellom 2. og 5. januar 1919 stoppet den nå styrkede estiske hæren den 7. røde hærs frammarsj og gikk til motangrep 7. januar. To dager senere ble Tapa inntatt, fulgt av Tartu 14. januar. Deretter stabiliserte nordøstfronten seg ved Narva-elva. I Sør-Estland drev den estiske Tartumaa-partisanbataljonen det latviske røde rifleregiment ut av Valga 31. januar. Den 7. røde armé var foreløpig drevet utenfor Estlands grenser, og slagfronten lå langs grensen til det historiske estiske bosettingsområdet. Under motoffensiven hadde estlenderne tatt 6000 fanger og over 40 artillerikanoner.
På Estlands første selvstendighetsdag, 24. februar 1919, besto de frihetssøkende estiske styrkene av 19 000 mann, 70 feltkanoner og 230 maskingevær. Laidoner meddelte nå at han hadde drevet fienden over Estlands grense. Den 3. estiske divisjon ble opprettet med generalmajor Ernst Põdder som kommandant. 16. februar startet den 7. røde armé sitt motangrep for å gjeninnta Estland. Den nylig opprettede estiske røde armé samlet seg rundt menighetene i Setomaa, Vastseliina og Räpina fram til 15. mars. Den 2. estiske divisjon gikk til motangrep og gjeninntok Petseri 28. mars. Lignende kamper fant sted mellom de estiske divisjonene og den latviske røde armés nordgruppe langs frontlinja mellom Ainaži, Strenči og Alūksne, og fronten stabiliserte seg i det nordlige Latvia. I sine posisjoner langs Narva slo den 1. estiske divisjon og deres allierte hvite russiske nordkorps den 7. røde armés angrep. Ved begynnelsen av mai 1919 talte de estiske styrkene 74 000 mann. Den nylig opprettede estiske røde armé hadde samlet 80 000 mann, 200 feltkanoner og 230 maskingevær støttet av fem pansertog mot det selvstendige Estlands styrker.
Landeswehr-krigen
Landeswehr-krigen brøt ut på den latviske sørfronten 5. juni 1919. Det estlandske motangrepet i februar 1919 var til stor hjelp for Latvia og Litauens arméer. I januar 1919 hadde Den røde armé okkupert nesten hele Latvia, inkludert hovedstaden Riga. De estiske troppenes fremmarsj tvang Den røde armés kommandanter til å stoppe offensivene sine i Latvia, Litauen og Hviterussland 22. februar 1919. Av russernes 285 000 mann på vestfronten ble 80 000 sendt mot Estland. Fra mars til mai 1919 forsøkte Den røde armé å bryte ned Estlands forsvar, men uten fremgang. Samtidig inntok russerne Vilnius 23. april og Riga 22. mai.
På samme måte som estlenderne hadde de latviske demokratene erklært sin selvstendighet fra Russland og Tyskland, men Kārlis Ulmanis' pro-britiske regjering hadde blitt styrtet av den tyske generalen Rüdiger von der Goltz, som deretter innsatte en pro-tysk marionettregjering med Andrievs Niedra som statsminister i Riga i mai 1919. Dette var hadde blitt gjort mulig av tyskernes våpenhvile med de vestallierte, hvor tyskerne hadde blitt tvunget til å opprettholde sine hærstyrker i øst for å oppveie trusselen fra bolsjevikene. Estland hjalp Latvia å opprette et forsvar, og sommeren 1919 opererte to av Estlands tre divisjoner i Latvia, som ble renser for røde styrker. Dette førte til et sammenstøt med Landeswehr, som forsøkte å legge Lativa under seg.
Styrkene fra det forente baltiske hertugdømmet, den tysk-sponsede administrasjonen av Latvia, besto av landeswehr-styrer og freikorps' jerndivisjon. Hertugdømmets styrker begynte å rykke fram nordover og krevde at estiske hæren endte sin okkupasjon av det nordlige Latvia. Landeswehrs egentlige hensikt var å annektere Estland til det tysk-dominerte hertugdømmet som ble foreslått i 1918. I de følgende kampene ble landeswehr og jerndivisjonen beseiret av den 3. estiske divisjon i Nord-Latvia nær byen Cēsis 23. juni 1919. I Estland blir årsdagen for slaget ved Cēsis (estisk: Võnnu lahing; latvisk: Cēsu kaujas) feiret som seiersdagen.
Krigen på russisk territorium
Selv om den estiske hæren hadde skaffet seg kontroll over Estlands territorium, var Den estiske røde armé fortsatt aktiv, og høykommandoen for den frihetssøkende estiske hæren bestemte seg for å skyve frontlinjene over grensa og inn i Pskov oblast. Petseri-slaggruppa fra den andre estiske divisjon begynte offensiven sin 13. mai. Denne operasjonen ødela Den estiske røde armé, inntok Pskov (estisk: Pihkva) 25. mai og fjernet sovjetstyrkene fra området mellom Estland og Velikaja-elva. De estiske styrkene besto nå av 74.500 mann, inkludert et hvit russisk nordkorps med 5.600 mann. De hvite russiske styrkene slo seg først sammen med den estiske hæren høsten 1918, da en liten hvit russisk styrke konstituerte med tysk samtykke i Pskov-regionen flyktet fra bolsjevikene og slo seg sammen med den estiske hæren. Den estiske Pskov-offensiven førte til at den russiske byen ble inntatt, og at den røde estiske armé ble fordrevet fra området mellom Velikaja og Estland, og det hvite russiske nordkorpset mobiliserte deretter medlemmer av lokalbefolkningen i Pskov-regionen. 19. juni 1919 frasa den estiske øverstkommanderende Johan Laidoner seg kommandoen over de hvite russiske troppene, som ble omdøpt til nordvesthæren. Kort tid senere tok general Nikolaj Nikolaevitsj Judenitsj kontroll over soldatene.
Med våpen skaffet av Storbritannia og Frankrike og med funksjonell støtte fra den estiske hæren, den estiske og den britiske marinen, begynte den hvite russiske nordvest-hæren den offensive operasjonen "Hvit sverd" 28. september 1919, med et mål om å ta Petrograd. Nordvest-hæren rykket fram til de var 16 km fra Petrograd, men den sjuende røde armé slo dem tilbake og drev de hvite russiske troppene tilbake til Estland. Den estiske høykommandoen var mistro mot de hvite russerne, og de avvæpnet og internerte nordvest-hæren. Den sjuende sovjethæren fortsatte offensivene i befestede posisjoner ved den estiske grensa ved Narva, men ble stoppet av den estiske hær.
I november trengte Den røde armé atter en gang fram mot Estlands grense, og i november og desember fant de mest intensive slagene under frihetskrigen sted på narvafronten. De sovjetrussiske kommandantene sendte to arméer på til sammen omtrent 160 000 mann mot Estland, som på sin side samlet ca. 85 000.
Utenlandsk støtte
Vesentlig britisk og annen utenlandsk innblanding i kampene i Baltikum i 1918-1919 en del av den allierte intervensjonen i den russiske borgerkrigen hjalp esterne på ulike måter: Selv om den britiske marinen skaffet merkbar støtte, har historikeren William Fletcher konkludert at: "den britiske marinestyrken ville hatt liten effekt på de baltiske affærene hadde ikke estlenderne og latvierne skaffet sterk og disiplinert land- og sjøstyrke."