cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dingo
Beskrivelse
Navnet dingo stammer fra de australske urinnvånernes, aboriginenes, navn på dette hundedyret i hjemlandet. Det er imidlertid trolig mer korrekt å kalle typen en urhund, siden stamformen ikke oppsto i Australia, men i Asia.
En ekte urhund kan best beskrives som en slank, smal og langstrakt mellomstor spisshundlignende hund. Vekten ligger gjerne omkring 8–24 kg og skulderhøyden ligger omkring 35–67 cm. Hannene er gjerne tydelig større enn tispene, men både vekt og høyde varierer mye for begge kjønnene. Dingoene i Australia er gjerne større en andre dingoer, noe forskerne tror kan ha en sammenheng med skilnader i kostholdet. Australske dingoer har et mer proteinrikt kosthold enn asiatiske.
Hodet er trekantet og snutepartiet typisk noe lengre enn hos tradisjonelle spisshundraser. Den har mellomstore, stående spisse ører, som er svært bevegelige og kan «lukkes», og kraftig forstørrede rovtenner i forhold til tamhunder. Også hoggtenene er gjerne større enn hos tamhunder. Ekte dingoer har typisk gulbrune øyne, mens såkalte dingohybrider (dingoer med en større andel tamhundblod i linjene) gjerne har mørke øyne.
Dingoen har en mer fleksibel anatomi enn vanlige hunder, noe som blant annet gjør at dingoen kan spre ut skulderbladene i nesten 90 graders vinkel (som en fugl) fra kroppen. Håndleddene er også svært bevegelige, noe som gjør dingoen i stand til å manøvrere objekter på en måte man ellers ikke forbinder med vanlige hunder. Disse anatomiske fordelene gjør dessuten mange dingoer til ypperlige klatrere. Dingoer kan også snu hodet nesten 180 grader i begge retninger, samt bøye hodet bakover, til snuten berører ryggen. Asiatiske dingoer ser ut til å ha større anatomisk fleksibilitet enn australske. Slike ekstreme anatomiske særtrekk er ellers bare kjent hos noen få andre hunder, som for eksempel norsk lundehund og noen få andre raser med urhundpreg.
Pelsen er tett og glatt på kroppen, mens halen er buskete og relativt lang. Den mest vanlige fargen er ingefær (lys rødgul til gulbrun), men det finnes også sorte, barkfargede og hvite individer. Det var også en variant uten pels, klassifisert som nakenhund, men det er i øyeblikket uklart om typen har overlevd. I såfall må det være i det nordøstre hjørnet av Thailand, slik noen lokale eksperter mener. Det er vanlig at behårede individer har lyse eller hvite markeringer på snutepartiet, i brystet, buken, på labbene og på haletippen. I Sørøst-Asia er også ingefærfargede individer mest vanlig, men antallet sorte individer er også høyere der enn i Australia (Straham 1983 ; Corbett 1995 ).
Utbredelse
Mange tror dingoer kun finnes i Australia, men det er feil. Dingoen var opprinnelig spredd over store deler av Asia, men den er nå mer kun lokalisert til noen få områder i Sørøst-Asia. Ifølge IUCN finnes det i dag ekte dingoer primært på Ny-Guinea, i sentrale og nordlige strøk av Australia, samt i Thailand.
Dingoen er sterkt truet av kryssavl med viltlevende tamhunder. Forskerne tror mer enn 80 prosent av dingoene er bastarder, men det finnes ingen sikre observasjoner som kan bekrefte dette estimatet. Det kan hende at andelen er ennå større. Man skiller altså mellom ekte dingoer og uekte dingoer, og sistnevnte betegnes ofte som pariahunder. Det er imidlertid en meget hårfin balanse mellom hva som er en ekte og uekte dingo, slik at klassifiseringen kan være svært vanskelig og tidkrevende.
Habitat
Dingoen trives i tilknytning til Australias store ubebodde landbruksarealer, der det er skog, kratt, sletteland og fjellstrøk. Utbredelsen begrenses kun av tilgangen på mat og vann, men den er mest vanlig i de østre delene av Australia.
På Ny-Guinea finner man villhunden i fjellstrøk over tregrensen, men det har lenge vært svært sparsomt med informasjon om denne svært sky hunden, til tross for at det en rekke ganger er gjort forsøk på å studere den. To ekspedisjoner, i 2016 og 2018, har imidlertid avdekket mye ny informasjon om habitatet, som i all vesentlighet består fjellgrunn med gressganger og sparsom lavtvoksende vegetasjon i høyder med lavt oksygennivå rundt 4 000 moh.
På det asiatiske fastlandet finnes det semi-ville hunder med dingo-preg først og fremst i tilknytning til menneskelige bosetninger, der de har enkel tilgang på resteavfall og beskyttelse. Rundt bosetningene fungerer den som en naturlig vakthund, noe menneskene prissetter ved å gi hundene matrester. Et lignende mønster finner man også for semi-ville hunder som finnes på øyene sør for det asiatiske fastlandet, eksempelvis på Borneo og Sumatra. Det kan imidlertid tenkes, at det fortsatt finnes ekte asiatiske dingoer i de enorme jungelstrøkene mellom Myanmar, Kina, Thailand, Laos, Vietnam, Kambodsja og Indonesia, men det har aldri blitt skikkelig undersøkt.
Atferd
Dingoer er ville hunder som lever i et flokkorientert familiehierarki, der foreldrene (lederhannen og ledertispa) er de eneste som normalt formerer seg. Ledertispa føder ett kull årlig. Om andre tisper føder valper vil disse være utsatt for å bli drept av ledertispa, som er dominant overfor andre tisper i flokken som formerer seg. Det kan se ut til at lederhundene er monogame og lever sammen livet ut, eller til en av dem dør.
I tillegg til foreldrene består flokken av avkommet de siste 2–3 årene. En typisk flokk består således gjerne av 3–12 dyr. Unge (konkurrerende) voksne hanner kan jages ut av flokken og primært leve som solitære individer, selv om de gjerne sosialiserer seg i flokk når de skal jakte på større byttedyr. Innad i flokken konkurrerer gjerne individene om plassene på rangstigen, som er under konstant endring. Hanner kan være dominante overfor tisper i gitte situasjoner. Flokken holder seg til territoriet der de ble født og forsvarer dette mot andre flokker. Det er vanlig at flokken forflytter seg 10–20 km daglig.
Dingoen lar seg temme, men den vil alltid ha villhundens primitive instinkter i behold. Over store deler av Sørøst-Asia lever denne urhunden nærmest som en tamhund. Også australske dingoer lar seg temme og holde som husdyr. Dingoen er imidlertid svært primitiv i forhold til vanlige hunder, men som tam hushund kan den godt sammenlignes med andre pariahunder. Den vil naturlig være svært skeptisk til fremmede og nye ting, noe som ofte kommer til uttrykk som frykt og aggresjon. Ofte vil slike hunder knytte seg svært nært til noen få mennesker (familien), mens de vil være sky og kanskje direkte fiendtlige mot andre mennesker og hunder.
Predasjon
Det er kjent at australske dingoer har et kosthold som består av cirka 60 % pattedyr, men også fugl og reptiler utgjør en viktig del av dietten. Mest vanlig er kanin og annet småvilt, men dingoene nedlegger også større vilt, for eksempel flere arter kenguru. Den vil også ta bufe om anledningen byr seg, for eksempel sau og kvegkalver.
Asiatiske dingoer lever ofte i tett tilknytning til mennesker og har derfor et kosthold som består av mye karbohydrater. Ofte er kostholdet preget av matavfall og rester etter mennesker, eksempelvis kokt ris, frukt og grønnsaker som måtte være til overs etter måltider, kanskje ispedd noen kjøttrester i form av innvoller fra hønsefugl, fisk eller skalldyr. I Thailand er det observert at dingoen kan jakte på firfisler og små skadedyr, som mus og rotter. På den måten kan den spe på med viktige proteiner i kostholdet. Det er grunn til å tro at slike hunder også andre steder har en tilsvarende kostholdsatferd.
Reproduksjon
Dingoer parer seg kun en gang årlig, i motsetning til tamhunder som gjerne kommer i brunst oftere. Selve paringstiden varierer fra sted til sted. I Australia er det vanlig at paringen foregår i mars–april, mens det i Sørøst-Asia er vanlig i august–september. Tispa går normalt drektig i ca. 63 dager, da hun gjerne føder omkring 1–10 valper. Det mest normale er et kull på 5–6 valper. Alfaparet, som gjerne er omkring tre år gamle første gang de parer seg, lever gjerne sammen livet ut.
Valpene våger seg gjerne ut av hiet første gang når de er omkring tre uker gamle. De blir avvendt når de er omkring åtte uker gamle, samtidig som de da gjerne forlater stedet der de ble født for godt. Etter dette tar flokken tilhold ved tilfeldige leirplasser, der valpene gjerne får ferdes fritt omkring. Tilvenningen til fast føde skjer over en 3–4 ukers periode, og både hanner og tisper i flokken bidrar med hjelp. De sluker maten og gulper den opp igjen når de kommer hjem til valpene. Mora gulper også opp det vannet valpene måtte trenge, om det ikke finnes naturlig i nærheten. Etter om lag 3–4 måneder regnes valpene som uavhengige av mora, men de blir sammen med flokken til de er omkring to år gamle. De vil hjelpe til med oppdrettet av neste års valpekull, og kanskje også påfølgende kull.
I vill tilstand er det ventet at en dingo kan leve til den blir omkring ti år gammel, selv om nok den gjennomsnittlige levealderen er betydelig kortere. Levealderen vil i stor grad være påvirket av det habitat dyret befinner seg i, spesielt i Australia der denne hunden de fleste steder regnes som et skadedyr. I fangenskap er det kjent at en dingo kan bli opp mot 12–15 år gammel. Det er således ingen forskjell mellom dingo og tamhund på dette området.
Hybridisering
Hybridisering er den største truslen mot overlevelse for dingo. I Australia finnes det kun fire større områder der bestanden regnes som ekte dingoer. I resten av Australia er graden av hybridisering relativt høy. Langs østkysten og i et større område i sørvest antar man at så mye som 80–90 % av bestanden kan være hybrider. Hybridisering er også et problem på fastlandet i Asia. Det er kun i Thailand at man regner dingoen som ren (rødt på kartet). Det er imidlertid svært usikkert i hvilken grad hybridisering skjer, så de lyserøde områdene på kartet indikerer i første rekke usikkerhet med hensyn til populasjonen av dingo.
Noen dingoer regnes i dag som tamhunder (Canis lupus familiares), f.eks. den israelske canaanhunden og den afrikanske basenjien, andre som pariahhunder (urene raser på et stadium som ikke kan kalles dingo, men som har svært mange likheter), som f.eks. den amerikanske carolinahunden, eller semi-ekte villhunder (Canis lupus dingo), som f.eks. ny-guinea syngehund og australsk dingo. Også den indiske santalhunden og den sørøstasiatiske boranhunden eksisterer trolig fortsatt som ekte dingo.
Lervik (andre betydninger)
Lervik kan referere til:
Dingo
Hybridisering
Det er usikkert om flere andre viltlevende hunder bør kalles dingo eller ikke. I så måte ble det nylig oppdaget at kintamanihund, som finnes på Bali, er en nærmere slektning av dingo enn av andre asiatiske hunderaser. Det kan derfor godt tenkes at både denne hunden og andre vil bli klassifisert som dingo på et senere tidspunkt.
Domestisering
Dingo bærer preg av å ha gjennomgått en viss domestisering, men dette er absolutt ingen tamhund. Som kjæledyr kan dingo best beskrives som aktiv, uforutsigbar, observant, nysgjerrig, intelligent, flink, ukontrollerbar, smart, destruktiv, territorial, aggressiv, nervøs, sky, og engstelig.
Forsøk i nyere tid med domestisering av dingo har vist at den lar seg tilpasse mennesket bedre enn ulven, men på langt nær i samme grad som tamhunden. Den forblir uavhengig og er i svært liten grad kontrollerbar. Kaptein Arthur Phillip (1789) var den første som forklarte problemet med å holde dingo i fangenskap. Han beskrev den som elegant, men vanskelig å kontrollere. «Den ligner mye på hunden, men er mye mer rovgrisk» hevdet han.
Dingoer er typisk territoriale, men regnes som omgjengelige og snille om de får vokse opp sammen med folk og blir godt sosialiserte. Å holde en dingo som familiehund er imidlertid ingen enkel oppgave, siden de verken lar seg dominere og eller i særlig grad kontrollere. Den kan imidlertid bli en fantastisk god brukshund for enkelte formål, siden sansene og instinktene er overlegent utviklet i forhold til tamhundens.
Trusler
Dingoen har ingen naturlige fiender i Australia, annet enn mennesket, krokodiller, giftslanger, og tamhunder. I Sørøst-Asia utgjør dessuten bjørner og store kattedyr en trussel. Valper blir dessuten tatt av rovfugler.
Påvirkning
Forskerne mener at dingoen var en av hovedårsakene til at tasmansk tiger (Thylacinus cynocephalus) og tasmansk djevel (Sarcophilus harrisii, Sarcophilus ursinus) i sin tid ble utryddet i Australia, siden arkeologiske beviser peker mot at utryddelsen startet for omkring 3 500 år siden eller mer. Dette er synonymt med det tidsrommet forskerne tror at dingoen kom til Australia.
Dingogjerdet
Dingogjerdet, som egentlig er en fellesbeskrivelse for flere lange gjerdestrekninger, er en kunstig barriere som ble bygget tidlig på 1880-tallet i Australia. Det er siden utvidet flere ganger. Gjerdet, som opprinnelig sto ferdig i 1885, skulle holde dingoen vekk fra de sørøstre delene av landet, der sauehold er en viktig primærnæring. Det er uklart nøyaktig hvor langt gjerdet er. Breckwoldt (1988) hevder det er 5 614 km langt, andre at det er opp mot 10 000 km langt.
Den først delen av gjerdet, som er cirka 2 500 km lang, fikk navnet Barrier Fence (barrieregjerdet) og ligger i Queensland. Dette kobles sammen med et cirka 584 km langt gjerde i New South Wales kalt Border Fence (grensegjerdet), som i sin tur kobles sammen med et cirka  2 225 km lagt gjerde i Sør-Australia som kalles Dog Fence (hundegjerdet).
Selve gjerdet er cirka 180 cm høyt over bakken og gjort i et nettingmønster av stålvirer. I tillegg kommer en seksjon på ca. 30 cm som er gravd ned i bakken, slik at den totale høyden er 210 cm. På hver side av gjerdet er det en cirka 5 meter bred sone som snauklippes og mange steder inneholder en vei, slik at myndighetene kan inspisere gjerdet med bil på de mest utsatte stedene. En rekke ansatte jobber også daglig med vedlikehold og inspeksjon av gjerdet.
Gabi Ash
Gabi Ash (født 4. november 1998) er en australsk freestylekjører.
Hun representerte Australia under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor hun ble utslått i kvalifiseringen i hopp.
Quattro
Når det er snakk om firehjulstrekksystemet skrives alltid quattro med liten q. Audis modellbetegnelse Quattro skrives med stor Q.
James Southam
Han debuterte i verdenscupen i langrenn 10. januar 2001, og hans beste individuelle verdenscup-plassering er en 22.-plass i 30 km dobbel jaktstart fra 2009.
Quattro
Første generasjon
Brukt fra 1980 til 1987 i Audi Quattro, Audi 80/90 og Audi 100/200. Dette systemet hadde åpen differensial, foran, bak og i girkassa. Både senter- og bakakseldifferensialen kunne låses manuelt med vribrytere i midtkonsollen.
Andre generasjon
Brukt fra 1988 til 1994 på Audi Quattro inntil den gikk ut av produksjon, Audi 80/90, Audi Coupé, Audi S2, Audi RS2, Audi 100 og Audi S4(1991–1994). Dette systemet hadde åpen differensial foran og bak, og en Torsendifferensial i girkassa som mekanisk fordeler motorkraft til det hjulparet som har mest grep. Kraftfordelingen er 50/50, men opptil 75% av motorkraften kunne sendes enten forover eller bakover. Bakakseldifferensialen kunne også låses manuelt med en bryter i midtkonsollen.
Dikloksacillin
Dikloksacillin (Diclocil) er en type smal-spektrum, β-laktam antibiotikum av penicillintypen. Det brukes blant annet mot betennelser og infeksjoner. Medikamentet virker ved å hindre bakteriene i å danne nye cellevegger. Vanlige bivirkninger er kvalme og diaré.
Quattro
Tredje generasjon
Kun brukt i Audi V8 fra 1990 og ut og var på modellene med manuelt gir nesten likt andre generasjons quattro, men med en Torsendifferensial bak og. I bilene med automatgir var det en elektronisk styrt senterdifferensial og Torsendifferensial bak.
Hermann Keyserling
Hermann Alexander Graf Keyserling (født, død 26. april 1946) var en rik aristokratisk filosof av baltisk-tysk herkomst. Han var gift med Goedela von Bismarck-Schönhausen, barnebarn av Otto von Bismarck. Hans sønn Arnold Keyserling var også en anerkjent filosof.
James Southam
Olympiske resultater
Torino 2006
Hermann Keyserling
Liv
Han var født i Könno, i Pärnu, den gangen i Det russiske keiserdømmet, nå i Estland. Etter sin utdannelse ved Dorpat, Heidelberg og Wien, reiste han rundt i verden. Han hadde en sterk interesse i naturvitenskap og i filosofi. Før den første verdenskrigen hadde han opparbeidet seg en posisjon som essayist. Den russiske revolusjon fratok han alt han hadde av eiendom og midler. Etter dette grunnla han Gesellschaft für Freie Philosophie i Darmstadt.
Keyserling kan anses som en talsmann for pasifisme. Han antok at tiden til den gamle tyske politikk basert på militarisme var forbi, og at Tysklands eneste håp lå i en anerkjennelse av internasjonale demokratiske prinsipper. Til tross for dette er han mest kjent som filosofen bak 'førerprinsippet'. Hans mest kjente verk er Reisetagebuch eines Philosophen.
Quattro
Fjerde generasjon
Dette sytemet kom i 1995 og ble brukt i Audi A4/S4(1997/2008)/RS4, Audi A6/allroad/S6/RS6 og Audi A8/S8. Det fikk en ny type Torsendifferensial og åpne differensialer foran og bak med elektronisk styrt differensialsperre (Electronic Differential Lock, EDL) som går på ABS/ESP-systemet. Den nye Torsendifferensialen kan ikke fordele mer enn 67% av motorkraften til et hjulpar, mens vanlig kraftfordeling er 50/50.
Hermann Keyserling
Liv
Han døde i Innsbruck, Østerrike.
Quattro
Femte generasjon
Brukes i Audi A4, S4, RS4, A5, S5, RS5, A6, S6, RS6, RS6 Performance, A7, S7, RS7, RS7 Performance, A8, S8, S8+, R8*, Q5 og Q7 (fra 2008), og vil bli brukt på nye Audimodeller med langsstilt motor. Den har fått en ny Torsen-senterdifferensial som har en 40/60 "front-bak" kraftfordeling, og kan sende opp til 70% av kraften forover eller 85% av kraften bak. Både for- og bak-differensial er åpne og utstyrt med EDL-systemet.
Libertarianisme
Libertarianske tankeskoler er uenige i hvilken grad staten bør reduseres. Minarkister fremmer reduksjon av staten hvor dens eneste oppgaver blir å beskytte mot aggresjon, tyveri, kontraktbrudd, og bedrageri, mens anarkister mener staten bør avskaffes. I tillegg støtter enkelte tankeskoler individets eiendomsrett over land og naturressurser som tidligere ikke er eid, mens andre tankeskoler avviser individuell eie og ofte støtter kollektiv eie i stedet. Disse to polene betegnes ofte som høyre-libertarianisme og venstre-libertarianisme.
Quattro
Viskosekobling og Haldex
Audi A3/RS3 og Audi TT, TT S, TT RS, Q2, Q3 og S1 har, i motsetting til de andre Audi modellene, tverrstilt motor og hadde derfor viskosekobling fram til 1998, og fikk Haldex-systemet etter det. Også disse løsningene markedsføres med quattro-betegnelsen.
Libertarianisme
«Høyre-libertarianisme» har blitt beskrevet som den mest kjente formen for libertarianisme. Sett bort fra denne kategoriseringen, avviser libertarianere ofte å bli kategorisert som enten «høyre» eller «venstre».
Quattro
Viskosekobling og Haldex
Dette systemet er ikke et fulltids firhjulstrekksystem. Motorkraften går til forhjulene helt til de mister grep. Da kobles bakakslingen til senter-differensialen gjennom en elektronisk/hydraulisk styrt clutch ved bak-differensialen. Under normale forhold er kraftfordelingen 100/0 front-bak, og kan fordele inntil 50/50 om begge forhjulene spinner. Brukes også av Volkswagen, Skoda og Seat og mange andre med tverrstilt motor
Libertarianisme
Overblikk
Libertarianere har ofte forskjellige synspunkter når det gjelder behandlingen av eiendomsrett, spesielt når det gjelder naturressurser, hvor noen libertarianere fremmer retten til privat eiendom, mens andre mener at privat eiendom bør unngås, da det er uforenlig med grunnleggende prinsipper i libertarianismen. Respektivt skiller man mellom disse to gruppene som høyre-libertarianere og venstre-libertarianere.
Quattro
Viskosekobling og Haldex
Quattro er et registrert varemerke tilhørende Audi AG.
Libertarianisme
Overblikk
Minarkister fremmer en minimal stat, mens anarkokapitalister mener aggresjon kan bekjempes uten staten. Libertarianske sosialister mener frihet best oppnås gjennom en desentralisering for å gi arbeiderne mer makt, hvor resultatet blir eliminasjonen av både staten og private kapitalistiske organisasjoner, som de anser som institusjonalisert tvang.
Beskrivelser av store libertarianere
Filosofen Roderick T. Long definerer libertarianisme som «enhver politisk posisjon som fremmer en radikal redistribusjon av makt (enten total eller semitotal) fra den tvangsutøvende staten til frivillige assosiasjoner mellom frie individer, enten om 'frivillig samhandling' finner sted i det frie markedet eller hos kollektive samarbeid.» David Boaz, som er libertarianer, forfatter, og visepresident av Cato Institute, skriver at «libertarianisme er synspunktet at hvert individ har retten til å leve sitt liv på hvilken måte han ønsker, så lenge han respekterer de samme rettighetene hos andre.» og at «libertarianere forsvarer hver persons rett til liv, frihet og eiendom – rettigheter som mennesker hadde fra begynnelsen av, før stater ble til.»
Historie
I 1700-tallets opplysningstid, ble «liberale» ideer spredt gjennom Europa og Nord-Amerika; de utfordret monarkiet og kirken og understreket fornuften, vitenskap, individuell frihet, fritt marked, den regjertes samtykke og statens begrensninger.
Ord som liberal og libertarianisme kommer fra den latinske «liber» som betyr «fri». Begrepet libertarianisme ble først brukt sent i opplysningstiden til å referere til dem som trodde på fri vilje, i motsetning til determinisme. Den første dokumenterte bruken av ordet forekom i 1789, da William Belsham brukte det i en diskusjon om fri vilje i motsetning til determinisme.
Bruken av ordet «libertarianer» til å beskrive et politisk synspunkt kan spores tilbake til det franske ordet «libertaire» som ble opprettet i 1857 av den franske anarko-kommunisten Joseph Déjacque. Han brukte begrepet for å skille mellom hans libertariansk-kommunistiske tilnærmelse til mutualisme fremmet av Pierre-Joseph Proudhon. Altså, libertarianisme har blitt brukt som et synonym for venstrefløy-anarkisme eller libertariansk sosialisme siden 1890-tallet.
The Great French Revolution, skrevet av Peter Kropotkin i 1909, argumenterer for at prinsippene for anarkisme hadde sine røtter i de demokratiske delene av Paris. Ifølge den samme forfatterens artikkel i Encyclopædia Britannica om anarkisme, hadde de økonomiske og spesielt de mutualistiske bank-ideene til Proudhon blitt brukt av støttespillere i USA. Artikkelen hevder at «It would be impossible to represent here, in a short sketch, the penetration, on the one hand, of anarchist ideas into modern literature, and the influence, on the other hand, which the libertarian ideas of the best contemporary writers have exercised upon the development of anarchism.» Forfattere han nevner er blant annet John Stuart Mill, Herbert Spencer, Jean-Marie Guyau, Alfred Jules Émile Fouillée, Multatuli, Richard Wagner, Friedrich Nietzsche, Ralph Waldo Emerson, William Lloyd Garrison og Henry David Thoreau. Utallige venstre-libertarianere og libertarianske sosialister har siden fortsatt å kalle seg selv libertarianere.
På 1940-tallet ble libertarianisme i USA påvirket av Ayn Rands internasjonale bestsellere The Fountainhead (1943) og Atlas Shrugged (1957), og senere hennes bøker om filosofi og objektivismen. I 1943 publiserte også to andre kvinner innflytelsesrike bøker: The Discovery of Freedom av Rose Wilder Lane, og The God of Machine av Isabel Paterson.
På 1950-tallet begynte mange med «Gamle Høyre» eller klassiske liberalistiske synspunkter i USA å beskrive seg selv som libertarianere. Arizonas senator Barry Goldwaters libertarianisme utfordret også autoritetene, og påvirket den libertarianske bevegelsen, gjennom hans bok The Conscience of a Conservative og hans forsøk på å bli president i 1964. Barry Goldwaters taleskriver, Karl Hess, ble en ledende libertariansk forfatter og aktivist.
Vietnamkrigen på 1960-tallet førte til splittelser i alliansen mellom selverklærte libertarianere, anarkistiske libertarianere, og mer tradisjonelle konservative som ville innskrenke friheten for å vedlikeholde moralske dyder. Libertarianere som var imot krigen ble med i verveplikt-motstanden og fredsbevegelser, og begynte å finansiere sine egne publikasjoner som eksempelvis Murray Rothbards The Libertarian Forum, og organisasjoner som «Radical Libertarian Alliance» og «Society for Individual Liberty». Splittelsen nådde sitt høydepunkt da den konservative ideologen William F. Buckley jr., i en artikkeln i The New York Times skrevet i 1979 forsøkte å avgrense libertarianismen fra frihetsbevegelsen. Han skrev: «The ideological licentiousness that rages through America today makes anarchy attractive to the simple-minded. Even to the ingeniously simple-minded.» I 1971 opprettet David Nolan og noen venner the Libertarian party. Partiet tiltrakk seg tidligere demokrater, republikanere og uavhengige. Partiet har stilt med presidentkandidat ved hvert valg siden 1972. Undersøkelser har vist at i 2006 identifiserte 15% av amerikanere seg som libertarianere. Gjennom årene har dusinvis av libertarianske politiske partier dannet seg i hele verden. Utdanningsorganisasjoner som «Center for Libertarian Studies» og også the Cato Institute ble opprettet på 1970-tallet, og andre har blitt opprettet siden.
Filosofisk libertarianisme oppnådde betydelig anerkjennelse i akademiske miljøer ved publikasjonen av Harvard-professoren Robert Nozicks Anarchy, State and Utopia i 1974. Boken mottok en nasjonal bokpris i 1975. Ifølge den libertarianske essayisten Roy Childs klarte Nozicks bok alene å etablere legitimitet for libertarianismen som en politisk teori i den akademiske verden. Akademikere så vel som tilhengere av fritt marked hevder at frimarkeds-libertarianisme har blitt fremmet vellykket utenfor USA siden 1970-tallet via tankesmier og politiske partier, og at libertarianisme blir på verdensbasis i økende grad sett som et grunnsyn basert på det frie marked. Men libertarianske sosialister som Noam Chomsky, Colin Ward og andre hevder at begrepet fortsatt regnes som et synonym til anarkisme i andre land enn USA.
Prinsipper
Ifølge United States Libertarian Party, er libertarianisme troen på at individet bør være fritt til å gjøre egne valg og til å akseptere konsekvensene av sine handlinger. Den typiske beskrivelsen som gis er at intet individ, gruppe eller stat kan bruke tvang mot noe annet individ, gruppe eller stat. Det at libertarianere i denne beskrivelsen støtter et individs rett til å ta egne valg, betyr ikke at de dermed nødvendigvis støtter disse valgene.
Libertarianere mener at et individs handlinger ikke skal gå ut over friheten til en annen person. Dette premisset uttrykkes best gjennom ikke-aggresjons-prinsippet ifølge mange libertarianere.
Staten og økonomi
Noen minarkister mener at en minimal stat er det beste, mens mer anarkistiske libertarianere mener at samfunnet fungerer bedre uten en stat. Matt Zwolinsky beskriver at minarkiststatens eneste oppgaver er å opprettholde loven, ha et rettsapparat og et militær. Også beskrevet er synspunktet til anarko-kapitalistene som mener at staten kan fjernes siden private bedrifter som jobber for profit bør kunne tilby rettssystem, militær og politi. Alternativt har man libertariansk sosialisme som ønsker å fjerne staten, men har et annet syn på eiendomsretten. Noen ideer innen libertarianismen utviser en sterk kontrast i behandlingen av eiendomsrett, spesielt med vekt på naturressurser, med noen libertarianere som er for full eiendomsrett og andre som mener at privat eiendom av enkelte ressurser tillater mennesker til å ta det andre eier og derfor bør unngås, siden det er inkonsistent med grunnleggende libertarianistiske prinsipper. Generelt er synspunktene på eiendomsrett noe som representerer et skille mellom venstre-libertarianere og høyre-libertarianere.
Etiske grunnlag
Milton Friedman og andre skiller mellom to hovedtyper av libertarianisme på grunnlag av hvordan man rettferdiggjør individuell frihet. De mener at deontologiske libertarianere er fokuserte på moralske regler, og mener at den moralske testen av en handling er om den innebærer ”bruk av tvang/vold”, hvor de anser vold som akseptabelt bare i forsvar av folk eller eiendom. På den andre siden har man de konsekvensetiske libertarianerne som bare ser på konsekvensene av en handling. De sistnevnte libertarianerne fokuserer på fordelene med å introdusere mer frihet i et samfunn. Noen libertarianere er en hybrid mellom deontologiske og konsekvensetiske.
Alle skoler innen libertarianismen støtter personlig rett til liv og frihet, selv om det er noen uenigheter om eiendomsretten. Høyre-libertarianere støtter retten til privat eiendom og minimal statlig kontroll over denne eiendommen, minimal skatt, og avviser ideen om velferdsstaten. Noen pro-eiendom libertarianere er anarkister som mener staten bør avskaffes.
Libertarianere hevder at det som er umoralsk for individet må nødvendigvis også være umoralsk for alle, inkludert de forskjellige aktørene i staten. Staten skal ikke være over loven.
Libertarianisme er ikke en komplett moralsk eller estetisk teori, men en politisk teori, som er resultatet av en moralsk teori som omhandler den riktige rollen vold har i sosialt liv. Altså, selv om libertarianismen hevder at staten eksempelvis ikke skal forby prostitusjon, gjør den seg ingen tanker om hvorvidt prostitusjon er en etisk aktivitet. Tvert imot mener enkelte libertarianere prostitusjon er umoralsk.
Libertariansk filosofi
Libertarianske filosofier uttrykker synet på ett eller flere libertarianske tema, som eksempelvis hvor mye av staten som vil overleve i et libertariansk samfunn, og hvor mye eiendom som bør eies privat av individer eller grupper. Følgende er noen av filosofiene som inkluderes i et bredt konsept av «libertarianisme».
Individualisme
Individualisme er et moralsk standpunkt, en politisk filosofi som understreker den moralske verdien av individet. Individualister argumenterer for hver enkelts utøvelse av egne mål og ønsker, og derfor er uavhengighet, selvstendighet og motstand mot ekstern innblanding i ens egne interesser, om så av samfunn, familie eller annen gruppe eller institusjon, sentrale temaer.
Individualisme setter individet i fokus, og starter med premisset at individet er viktigst i streben etter frihet. Klassisk liberalisme (inkludert libertarianisme), eksistensialisme og anarkisme, er eksempler på bevegelser som setter det menneskelige individet i sentrum for sin analyse.
Individualisme er også assosiert med kunstneriske og bohemeakige interesser og livsstiler hvor det er en tendens mot selv-skapelse og eksperimentering, i motsetning til tradisjon eller populære meninger og adferdsmønstre, som også med humanistiske filosofiske posisjoner og etikk.
Libertariansk konservativisme
Libertariansk konservativisme, også kjent som konservativ libertarianisme eller høyre-libertarianisme, beskriver enkelte politiske ideologier som prøver å forene libertarianske og konservative ideer, ofte kalt «fusjonisme». Anthony Gregory skriver at høyre- eller konservativ libertarianisme kan referere til flere varierende, og av og til uforenlige politiske orienteringer, som å være «interessert hovedsakelig i økonomiske friheter»; de som følger ”«den konservative livsstilen til høyre-libertarianere»; som leter etter «andre som følger deres egne konservative livsstil»; og ser på store selskap som «et offer for staten», støtter «et solid militært forsvar» og har «Gamle høyreopposisjon til imperiet».
Konservative mener at delte verdier, moraler, standarder og tradisjoner er nødvendige for sosial orden, mens libertarianere mener individuell frihet har høyest verdi.
Noen libertarianske konstitusjonalister som Ron Paul mener at frihet kan nås gjennom en korrekt tolkning av den amerikanske grunnloven, noe som ikke ville tillate staten å regulere økonomien og sivile friheter.
Venstre-libertarianisme
Venstre-libertarianisme blir vanligvis betraktet som en doktrine med et egalitaristisk syn på naturressurser, som mener at det ikke er legitimt av noen å hevde eiendomsrett på slike ressurser og la andre lide for det. Mange venstre-libertarianere mener at en viss inntektsomfordeling er nødvendig, fordi hvert individ har rett på sin del av naturressursene, inkludert georgistisk støtte for en såkalt «single tax». Den sistnevnte varianten kalles geolibertarianisme. Noen mener at det er vanlig for venstre-libertarianere å ønske et omfattende, omfordelende velferdssystem. Venstre-libertarianisme blir i dag forsvart av moderne teoretikere som Peter Vallentyne, Hillel Steiner og Michael Otsuka. Begrepet brukes også som et synonym for libertariansk sosialisme.
Anarkisme
Anarkisme er en politisk filosofi som hevder staten er uønsket, unødvendig og skadelig, og promoterer i stedet et statløst samfunn (eller anarki). Anarkismen forsøker å minske og fjerne autoriteten en gruppe mennesker har over andres sosiale relasjoner.
Den sentrale tendensen hos anarkisme som en sosial bevegelse har blitt representert av anarkokommunisme og anarkosyndikalisme, mens individualistisk anarkisme (anarkoindividualisme) primært har vært et filosofisk eller litterært fenomen. Noen anarkister følger ikke-aggresjons-prinsippet, støtter selvforsvar og ikke-vold (anarko-pasifisme), mens andre har støttet noe bruk av tvang, inkludert en voldelig revolusjon og ”propaganda of the deed”, på veien til et anarkistisk samfunn.
Minarkisme
Begrepet «minarkisme» refererer til en stat som er begrenset til politi, rettssystem og militære. I minarkismen har staten som oppgave verken å regulere eller gripe inn i personlige valg og forretninger, bortsett fra å beskytte mot aggresjon, kontraktsbrudd, og bedrageri. Både markedsanarkister og minarkister er i mot offerløse lover, krigen mot narkotika, verneplikt og obligatorisk utdanning.
Hainich nasjonalpark
Hainich nasjonalpark er en nasjonalpark i den tyske delstaten Thüringen. Parken ble grunnlagt 31. desember 1997, som den 13. nasjonalparken i landet og den første i Thüringen. Ett av de viktigste formål med parken er vernet av den stedlige bøkeskogen. Fra 25. juni 2011 er nasjonalparken som en av flere bøkeskoger oppført på UNESCOs liste over verdensarven under tittelen Bøkeurskog i Karpatene og gamle bøkeskoger i Tyskland.
Wei Qiuyue
Hun tok gull under Sommer-OL 2016.
Hainich nasjonalpark
Flora og fauna
I Hainich findes et bredt utvalg av bøkesorter og tallrike andre løvtrær. I tillegg kommer sopp, store forkomster av vårblomster, blant annet blåveis.
Hainichs fauna byr blant annet på villkatt, 14 flaggermusarter, svartstork, syv spettearter og biller.
Trekronesti
En trekronesti på 310 meter ble innviet i 2005. Fra stien kan man se trekronene i øyenhøyde. Universität Göttingen driver i dette området geobotanisk trekroneforskning. Det er den andre trekronestien i Tyskland og den gjør det mulig å lære en verden å kjenne som tidligere var nærmest ukjent. Lignende prosjekter finnes i den tropiske regnskog i Costa Rica.
Siquijor
Siquijor (tidligere kjent som Siquihod) er en øy i landsdelen og øygruppen Visayas på Filippinene. Siquijor er samtidig en av Filippinenes minste provinser. Provinshovedstaden heter også Siquijor, og har ikke bystatus ennå (2004).
Språket på Siquijor er cebuano.
Navnet Siquijor
Det er to teorier om navnet: Det kan være avledet av navnet på øya legendariske hersker Kihod, eller det kan være en forvanskning av katugasan (tugas er en tresort).
Politisk inndeling
Siquijor har 6 "municipalities" (landkommuner).
Historie
Spanjolene kalte Siquijor for Isla del Fuego (ildøya), noe som kom av gløden fra ildfluene som holdt til i molavetrærne på øya.
Mellom 1854 og 1892 var øya del av spanjolenes politisk-militære Bohol-provins. Denne militæradministrasjonen har sin bakgrunn i et ca. 80 år langt opprør på Bohol som faktisk gjorde øye uavhengig fra den spanske krone, helt til opprøret ble stått med i 1820-årene. I 1862 ble Siquijor overført til provinsen Negros Oriental. I 1901 ble den en "underprovins" (sub-province) under Negros Oriental, og den 17. september 1971 en egen provins. Året etter ble provinssetet flyttet fra Larena til Siquijor.
Petrolina de Goiás
Petrolina de Goiás er en kommune i delstaten Goiás i sentral-vestregionen av Brasil.
Xu Yunli
Xu Yunli (født 2. august 1987) er en kinesisk profesjonell volleyballspiller som representerte Kina under Sommer-OL 2008 i Beijing. Her var hun med å ta bronse, etter at laget slo Cuba i bronsefinalen.
Hun tok gull under Sommer-OL 2016.
Chizumulu (øy)
Chizumulu er den mindre øya av to bebodde øyer i Malawisjøen/Nyasasjøen, den større øya er den nærliggende Likoma, som tilsammen utgjør distriktet Likoma. Selv om begge øyene ligger kun noen få kilometer fra Mosambik, og er helt omkranset av Mosambiks territorialfarvann, tilhører de begge Malawi. De er begge enklaver tilhørende Malawi. Dette skyldtes at øyene ble kolonisert av anglikanske misjonærer som spredde seg østover fra Nyasaland, snarere enn av portugisere som koloniserte Mosambik. Britene gjorde opprinnelig krav på hele Nyasasjøen/Malawisjøen, men i 1954 inngikk de en avtale med Portugal, som anerkjente midten av innsjøen som grensen mellom Malawi og Mosambik, som gjør disse øyene til en enklave.
Chizumulu kan nås med dampbåt fra haven Nkhata Bay på fastlandet i Malawi. Dampbåten MV «Ilala», som krysser Malawisjøen ukentlig, anløper Chizumulu. Mindre båter, inkludert dhower, krysser stredet mellom Likoma og Chizumulu.
Øya har en befolkning på rundt 4 000 mennesker. Som Likoma, importerer øya det meste av sin mat fra fastlandet. Det er elektrisitet på øya fra 06:00-22:00 (med en pause mellom 12:00-14:00), og ingen veier. Imidlertid er det en godt konstruert gangvei som går rundt utsiden av øya, som man kan gå rundt på omtrent tre timer.
Øya består av to store åser, med et flatere område i sør. Kassavaplantasjer dekker mye av de lavere skråningene av åsene, mens de øvre delene er skogbelagte. Det finnes mange baobab trær på øya.
Lokalbefolkningen snakker en Nkamanga dialekt, en variasjon av Nyanja.
Winter Vinecki
Winter Vinecki (født 18. desember 1998) er en USA-amerikansk freestylekjører.
Hun representerte USA under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor hun ble utslått i kvalifiseringen i hopp.
Wuwei (Wuhu)
Wuwei (kinesisk: 无为县; pinyin: Wúwéi Xiàn) er et fylke i provinsen Anhui, understilt byprefekturet Wuhu.
Lynne Beattie
Lynne Beattie (født 23. desember 1985) er en britisk volleyballspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på niendeplass med det britiske landslaget.
Wuwei (Wuhu)
I 1999 hadde det 1,364,468 innbyggere.
Frem til 22. august 2011 var Wuwei del av det da opphevede byprefekturet Chaohu.
Badonviller
Charles Messier ble født i kommunen.
La Teja
La Teja er en costaricansk tabloidavis. Den gis ut daglig og er en av landets mest solgte aviser. Den eies av Grupo Nación. Avisa har også en radiostasjon, Qteja, som sendes på FM-frekvens 91,5.
Hauk Buen
Hauk Buen (født 11. mai 1933 i Jondalen, da Gransherad nå Kongsberg, død 1. mars 2021 ) var en norsk utøver på hardingfele. Han var også hardingfelemaker.
Bakgrunn og familie
Hauk Buen ble født 11. mai 1933 på gården Buen i Jondalen, som sønn av spelemannen Anders A. Buen og kvedaren Margit Buen, født Tjønn. Morfaren Hans Johnsen Tjønn drev teoretisk forskning på folkemusikk. Onkelen John H. Tjønn var en kjent felemaker og tanten Bergit Tjønn var en kjent hardingfelespiller som Hauk gikk i lære hos. Hauk lærte også folkemusikk av foreldrene og gjorde lydopptak av kjente spelemenn i samtiden. Olav Løndal og Svein Løndal lærte Buen mye av. Han var bror av folkemusikerne Knut Buen  og Agnes Buen Garnås og billedhuggeren Kari Buen. Buen-familien er blant de ledende tradisjonsbærerne i norsk folkemusikk. Hauk var gift med folkedanseren Tone Nisi.
Hauk Buen døde 1. mars 2021 og ble gravlagt fra Kongsberg kirke med blant andre Hallvard T. Bjørgum, Sigmund Groven og Kåre Nordstoga tilstede.
Kunstnerisk virke
Hauk Buen videreførte tradisjonen etter faren Anders A. Buen, eldre spellemenn fra Øst-Telemark, Myllarguten, Lars Fykerud, Håvard Gibøen og Knut Dale. Han vant B-klassen på Landskappleiken i 1953 og gikk opp i A-klassen. Han vant Landskappleiken flere ganger (blant annet Odda 1962, Notodden 1963) og vant lokale kappleiker mange ganger. Buen mottok Myllargutens gullmedalje i 1973.
NRK fjernsynet laget portrettprogram om ham i 1983.
Etter en konsert i Queen Elizabeth Hall i London i 1984 skrev Matt Glaser ved Berklee College of Music:"«Hauk Buen er ein meister. Eg har aldri høyrt nokon spele med slik djupn. Hans fraseringer er utruleg vakre. Når du høyrer musikken så vakkert spela, så bryt den alle grenser.»"Buen bodde på farsgarden i Jondalen ovenfor Kongsberg. Sammen med broren Knut foretok han en rekke dokumentasjonsinnspillinger av tradisjonsmaterialet sitt. For albumet Fykerud'n fikk brødrene Spellemannprisen 1992 i klassen folkemusikk/gammaldans.
Han ble æresmedlem i Landslaget for Spelemenn (LFS) i 1991. Han var også æresmedlem i Norsk Folkemusikk- og Danselag (NFD) og FolkOrg – organisasjon for folkemusikk og folkedans.
Annbjørg Lien gikk i lære hos Buen på 1990-tallet.
Priser og utmerkelser
I 2000 fikk Buen Buskerud fylkes kulturpris. I 2003 mottok han Kongens fortjenstmedalje i gull.
Pilar de Goiás
Pilar de Goiás er en kommune i delstaten Goiás i sentral-vestregionen av Brasil.
Larkollen kirke
Larkollen kirke er en langkirke fra 1890 i Moss kommune, Viken fylke. Den tilhører Den norske kirke og hører til Vestre Borgesyssel prosti i Borg bispedømme. Adressen er Larkollveien 740.
Den ble oppført som bedehus, men fikk påbygget tårn i 1908 og ble da titulert som kapell. I 1918 måtte koret utvidest da kapellet fikk ny altertavle. Bygget har vært titulert som kirke siden 1997.
Det er ikke kirkegård ved kirken. Kommunens eneste kirkegård er ved Rygge kirke og kapell.
The Open Championship 2018
The Open Championship 2018 ble arrangert på Carnoustie Golf Club i Carnoustie, Angus i Skottland i 2018.
Beleiringen av Antiokia
Beleiringen av Antiokia fant sted under det første korstog i 1097 og 1098. Den første beleiringen, av korsfarerne mot den muslimske byen Antiokia, varte fra 21. oktober 1097 til 2. juni 1098. Den andre beleiringen, mot korsfarerne som hadde okkupert den, varte fra 7. juni til 28. juni 1098.
Horaga
Horaga er en slekt av glansvinger som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Beleiringen av Antiokia
Bakgrunn
Antiokia ble erobret fra Østromerriket av seldsjukkene i 1085. De bysantinske befestningene stammet fra Justinian Is tid, og de hadde nylig blitt bygget opp på nytt og forsterket. Seldsjukkene hadde tatt byen ved forræderi og murene var intakte. Siden 1088 hadde den seldsjukkiske guvernøren vært Yaghi-Siyan. Han var fullt klar over korsfarernes hær som marsjerte mot den gjennom Anatolia i 1097, og han ba om hjelp fra de omkringliggende muslimske statene, men uten hell. Til forberedelse for deres ankomst, fengslet han den ortodokse patriark i Antiokia, Johannes VII, og sendte den greske og armensk ortodokse befolkningen i eksil, selv om syrisk ortodokse borgere fikk lov å bli værende.
Horaga
Utseende
Små (vingespenn 20-32 millimeter), brune stjertvinger, oversiden gjerne med en blålig metallisk glans. Vingene har to eller tre tynne stjerter på bakkanten av bakvingen. Undersiden er brun med hvite flekker.
Beleiringen av Antiokia
Korsfarernes ankomst
Korsfarernes ankom ved Orontes utenfor Antiokia den 20. oktober 1097. De tre hovedlederne i korstoget på dette tidspunktet, Godfred av Bouillon, Bohemond av Taranto og Raimond IV av Toulouse var til å begynne med uenige i hva de nå skulle foreta seg. Raimond ønsket å foreta et direkte angrep, mens Godfred og Bohemond foretrakk en beleiring av byen. Raimond gav seg nølende og korsfarerne omringet byen delvis den 21. oktober. Byens bysantinske befestninger var sterke nok til å motstå et direkte angrep, selv om Yaghi-Siyan kanskje ikke hadde nok menn til å forsvare byen på tilfredsstillende vis. Han var lettet og ble styrket i motet da korsfarerne ikke angrep umiddelbart. Bohemond slo leir ved det nordøstlige hjørnet av byen ved St Pauls port, Raimond satte opp sin leir lenger vest ved hundeporten og Godfred plasserte sine styrker ved hertugporten, også lenger mot vest hvor en bro av båter ble bygget over Orontes til landsbyen Talenki. Mot sør var de to søstres tårn og ved det nordvestlige hjørnet St Georgs port som ikke ble blokkert av korsfarerne og ble brukt i løpet av beleiringen til å forsyne Yaghi-Siyan med mat. På den sørlige og østlige siden av byen var det høyderike området kjent som fjellet Silpius hvor borgen og jernporten lå.
Den første beleiringen
Innen midten av november ankom Bohemonds nevø, Tancred, med forsterkninger, og en genovansk flåte hadde seilt inn i havnen ved St Symeon og hadde med seg mat og forsyninger. Beleiringen dro ut, og i desember ble Godfred syk og matforsyninger som hadde vært rikelige var i ferd med å gå tomme mens vinteren var på vei. På slutten av måneden tok Bohemond og Robert II av Flandern med seg rundt 20 000 menn og dro for å sanke mat mot sør, men mens de var borte, rykket Yaghi-Siyan ut av St Georgs port den 29. desember og angrep Raimonds leir på den andre siden av elven ved Talenki. Raimond klarte å slå ham tilbake, men klarte ikke å ta selve byen. Imens ble Bohemond og Robert angrepet av en hær under Duqaq av Damaskus som hadde marsjert nordover for å komme Antiokia til unnsetning. Korsfarerne seiret også her, men de ble tvunget til å trekke seg tilbake til Antiokia med lite mat. Måneden endte dårlig for begge sider. Der var et jordskjelv den 30. desember, nordlys kunne observeres natten etterpå og de følgende ukene hadde svært kraftig regn og kaldt vær til årstiden å være at Duqaq måtte dra hjem uten ytterligere trefninger med korsfarerne.
Hungersnød
På grunn av mangelen på mat var der hungersnød i korsfarernes leir som drepte både menn og hester. En av syv menn døde av sult, og det var bare 700 hester igjen. Noen av de fattigere soldatene, restene av folkekorstoget ledet av Peter Eremitten, skal ha vendt seg til kannibalisme og spist likene av døde tyrkere. Andre spiste hester, selv om noen av ridderne foretrakk å sulte. Lokale kristne, i tillegg til den ortodokse patriark i Jerusalem, Simeon, som var i eksil og som nå levde på Kypros, forsøkte å sende mat, men dette gjorde ikke slutt på hungersnøden. Noen riddere og soldater begynte å desertere i januar 1098, inkludert Peter Eremitten, men han ble raskt funnet og ført tilbake til leiren av Tancred.