cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ynglingatal
Versemål og teksthistorie
Den islandske filologen Finnur Jónsson mente at den 8-linjede strofen er Ynglingatals bærende enhet, mens Walter Åkerlund mente det er den 4-linjede helmingen, altså en halvstrofe (som eksempelet vist over), som er kvadets struktur. Åkerlund har også argumentert for at skalden Tjodolv har lært versemålet ved å studere en svensk runestein, Röksteinen, som er fra rundt år 800.
Ynglingene i andre kilder
Ynglingatal i sin helhet er bevart i Snorres Ynglingesaga, en saga Snorre skrev med utgangspunkt i kvadet Ynglingatal. I sagaen har Snorre bakt kvadet inn i fortellingen, og siterer fra det i tillegg til hans egen tekst. En strofe fra Ynglingatal er også sitert i Tåtten om Olav Geirstadalv. Fortellinger som tydelig bygger på kvadet, finnes i det norske historieverket Historia Norvegiæ skrevet på latin sent på 1100-tallet, og i den korte sagaen Om Opplendingenes konger. Kvadet er i tillegg indirekte bevart som en liste av navn i Íslendingabók fra tidlig på 1100-tallet. Et par av personene i Ynglingatal er også nevnt i det gammelengelske kvadet Beowulf.
Om forfatteren
Ynglingatal skal være diktet av skalden Tjodolv fra Kvine (det vil si fra Kvinesdal i det som nå er Vest-Agder fylke). Denne opplysningen har vi fra Snorre. I fortalen til Heimskringla skriver Snorre at Tjodolv, i tillegg til å ha diktet Ynglingatal, var skald hos Harald Hårfagre. Tjodolv dukker også opp i Harald Hårfagres saga, i forbindelse med den mytiske historien om Harald og samejenta Snøfrid Svåsedatter, som forhekset Harald til å gifte seg med henne. Harald og Snøfrid fikk ifølge sagaen fire sønner, men Harald sendte dem fra seg da han våknet opp av forhekselsen. En av disse sønnene, Gudrød Ljome, ble oppfostret av Tjodolv. Da Tjodolv fikk vite at Harald hadde fornektet sønnene sine med Snøfrid, tok han guttenes parti, og sa: «De ville nok gjerne hatt bedre morsætt, om du hadde gitt dem det.» I sagaen står det ikke eksplisitt at Tjodolv var skalden til Harald; det står bare i Snorres fortale. I sagaen omtales han bare som venn av Harald, og som sønnen Gudrøds fosterfar. Snorre siterer også flere kvad av Tjodolv i Harald Hårfagres saga.
Historikeren Claus Krag argumenterer for at forbindelsen mellom Harald Hårfagre og Tjodolv er konstruert av Snorre, trolig fordi Tjodolv var en viktig person innenfor utvikling av skaldekunsten, mens Harald ifølge tradisjonen var Norges første rikskonge. Å skape en forbindelse mellom disse, kan slik sett ha styrket begges omdømme i ettertiden. Tidligere hadde Finnur Jónsson derimot fastholdt at Tjodolv var Haralds skald, uten å problematisere emnet noe særlig. Han presiserte at Tjodolv imidlertid ikke kunne ha vært en hirdskald, men en skald som for det meste oppholdt seg hjemme på gården, hvor man rundt år 1000 treffer på Tjodolvs sønnesønn. Den siste påstanden til Finnur må formodentlig være feil for sønn – Snorre nevner en mann ved navn «Torgrim fra Kvine, sønn til Tjodolv», i Olav Tryggvassons saga. Utover dette finnes det ingen flere referanser til Tjodolv i noen av sagaene i Heimskringla.
Opphavsmyte og kongeideologi
Begge de store herskerslektene i Norge, ynglingeætten og ladejarlsætten, legitimerte sin status ved hjelp av en bryllupsmyte. På samme måte som ynglingeætten fikk sin legitimasjon gjendiktet i Ynglingatal fikk ladejarlsætten sin tilsvarende i diktet Håleygjatal, diktet av den norske skalden Øyvind Skaldespiller på slutten av 900-tallet. I Håleygjatal er det Odin og jotunkvinnen Skade som er det mytologiske opphavet, med deres sønn Sæming som blir stamfar til Håkon jarl. Begge diktene ble altså brukt som genealogier eller slektslister og fungerte som mytologisk propagandadiktning og alliansebygging.
Myten har også et erotisk element i henhold til religionshistorikeren Gro Steinsland og er således en fruktbarhetsmyte som forteller om forholdet mellom herskeren og hans landområde: «Skalder beskriver landområdet som en elskovslengtende jotunkvinne som ligger i jarlens armer. Fyrsten garanterer vekst og trivsel i sitt landområde».
Det kan ha vært en egen forbindelse mellom kongen og fruktbarhetsgudinnen hvor han i krisetider ble ofret til henne. Dette vises i Ynglingatal hvor svearne ofret kong Domalde etter langvarig uår. Dette er blitt illustrert i Carl Larssons omdiskuterte monumentalbilde Midvinterblot, men det finnes ingen andre belegg som støtter kongeofringen.
Debatt om dateringen
Ynglingatals innhold har blitt flittig tolket og diskutert, ikke minst under det nasjonalromantiske 1800-tallet. Norske historikere som Rudolf Keyser og Peter Andreas Munch holdt den tradisjonelle dateringen til sent 800-tall for riktig. Det samme gjelder historikeren Gustav Storm og filologen Finnur Jonsson nevnt over. I tiden rundt første verdenskrig ble sagalitteraturen utsatt for mye kritikk som historisk kilde. I Sverige med brødrene Lauritz og Curt Weibull, og i Norge med historikerne Halvdan Koht og Edvard Bull.
Den sene hypotese
Den tyske filologen Gustav Neckel hevdet i 1908 at Ynglingatal måtte være en konstruksjon fra 1100-tallet. Den norske historikeren Claus Krag støttet denne hypotesen i sin bok ''Ynglingatal og Ynglingesaga. En studie i historiske kilder'' fra 1991.
Claus Krag anså at Ynglingatal bygde på andre kongelister. I et forskningsprosjekt i 1980-årene var Krags utgangspunkt å begrunne en tvil om Ynglingatals alder, og den allmenne, ukritiske aksept av tradisjonen. Krag studerte ynglingetradisjonens plass i sagnhistorien, ynglingegenealogien i relasjon til kongelige genealogier ellers i Europa og til det lærde genealogiske arbeide på Island.
Som argument framførte Krag at de fire første kongenes dødsfall representerte den greske filosofen Empedokles’ kosmologi med de fire elementene (Jord, Vann, Luft og Ild), og således at et euhemeristisk syn preget beskrivelsen av de første generasjonene. Krags oppfatning var besnærende og vant stor anerkjennelse, blant også i den svenske leksikonskrivningen som Nationalencyklopedin.
Den tidlige hypotese
Krags sene datering har dog ikke blitt stående uimotsagt: Om verket er et sent propagandaverk burde det rimeligvis ha blitt avsluttet med en norsk konge som Harald Hårfagre og ikke av dennes stort sett ukjente fetter Ragnvald Heidumhære, hvis betydning ellers synes å ha gått tapt etter 1000-tallet. I teksten figurerer steder og stedsnavn som arkeologien har vist til hadde stor betydning fram til vikingtiden, men ikke senere, og således ikke burde ha blitt anført i en senere saga. Blant andre arkeologen Dagfinn Skre er en talsmann for disse argumentene. Forskeren C.D. Sapp har gitt lingvistiske argument for at teksten bør dateres til 900-tallet, eller til nød 1000-tallet, enn til senere, og utelukker en senere falsifikasjon.
Det ble også pekt på det faktum at Snorre har valgt å gjengi diktet, noe som i seg selv tyder på at det er ekte: Om det hadde vært en falsifikasjon fra århundret tidligere, ville han sannsynligvis ha kjent til det og avstått fra uredelig å framlegge det som eldre enn det faktisk var. Ynglingatal var for øvrig inspirasjon for Øyvind Skaldespilles Håløygingatal, som beviselig ble utformet på slutten av 900-tallet.
Nils Christie
Nils Christie (født 24. februar 1928 i Oslo, død 27. mai 2015 ) var en norsk sosiolog og kriminolog. Han var professor i kriminologi ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. Christie beskrev seg selv som samfunnsforsker, og ble regnet som en nestor i norsk kriminologi og i norsk samfunnsforskning. Han har hatt stor innflytelse på kriminalpolitikk, og ordningen med konfliktråd prinsippet «gjenopprettede prosess» ble lansert av Christie. Christie regnes som en del av «gullaldergenerasjonen» i norsk samfunnsvitenskap.
Ved siden av sosiolog Thomas Mathiesen, omtales Christie som én av to norske samfunnsforskere i boken 50 Key Thinkers in Criminology (Routledge, 2009).
Bakgrunn
Christie vokste opp på Bryn i Oslo, som eldste barn av butikksjef Ragnvald Christie (1895–1957) og Ruth Hellum (1900–1987). Hans far, Ragnvald, var i mange år butikksjef hos Brødrene Dobloug i Storgata 1. Christies foreldre hadde giftet seg i 1925. Han hadde en yngre bror og søster.
Nils Christie tok examen artium på reallinjen på Berg gymnas i 1946. I 1951 giftet han seg med Vigdis Margit Moe (f. 1927). Ekteskapet ble siden oppløst. Han giftet seg senere i livet med kriminolog Hedda Giertsen (f. 1947).
Tidlig karriere
Christie viste et tidlig samfunnsengasjement og skrev et antall innlegg i Verdens Gang allerede i 1947-1948. Han tok magistergraden i sosiologi i 1953 med avhandlingen Fangevoktere i konsentrasjonsleire, og han ble med dette en av Norges tidligste sosiologer. Christies avhandling var et av de første fem hovedverkene i norsk sosiologi som ble inntatt i norsk sosiologisk kanon i 2010. Magisteravhandlingen handlet om nordmenn som ble fangevoktere i tyskernes fangeleirer under andre verdenskrig. I avhandlingen fant Christie at de særlig brutale fangevokterne, som begikk overgrep mot fangene, ofte var yngre og de så ikke fangene som mennesker.
Forskning og yrkesliv
Christie ble dr.philos. i 1959 på avhandlingen Unge norske lovovertredere. Samme år, i 1959, ble han dosent i kriminologi ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. I 1966 ble han professor i kriminologi. I en rekke år var han bestyrer ved Institutt for kriminologi og strafferett ved Universitetet i Oslo.
Christie var en ivrig deltaker i samfunnsdebatten og tok blant annet til orde for legalisering av cannabis, i tillegg til å legge om narkotikapolitikken. Sentrale temaer i hans forskning var fengsel, konflikt og kriminalitetskontroll. På 1960-tallet arbeidet han for å få fjernet løsgjengerloven, paragrafen fra 1900 som ga politi myndighet til å arrestere uteliggere og rusmisbrukere på gaten. Christies sosiologiske hovedverk, Hvor tett et samfunn? (1975), ble angivelig lest bl.a. av den daværende justisministeren, og Christies ideer utgjorde et viktig grunnlag for kriminalmeldingen i 1978. Christie satt også i det såkalte politirolleutvalget i 1981, og hans bidrag der var sentralt for utformingen av de ti prinsippene for norsk politi. Samtidig demonstrerte han mot Altautbyggingen under ulike aksjoner i 1979-1981.
Da Christie nådde pensjonsalder, forble han aktiv som professor emeritus helt til sitt siste leveår, og fortsatte å holde foredrag både i inn- og utland. Han var gjesteprofessor bl.a. i Oxford, Berkeley og Jerusalem. I 1996 ble han utnevnt til æresdoktor ved Københavns universitet, og han ble i den anledning omtalt som "en av verdens førende og best kjente kriminologer." Hans faglitterære forfatterskap inkluderer bl.a. 12 bøker, deriblant Tvangsarbeid og alkoholbruk (1960), læreboken Kriminalsosiologi (1965), Hvis skolen ikke fantes (1971) og artikkelsamlingen Som folk flest (1978).
Ynglingatal
En mellomposisjon
Den svenske arkeologen Svante Norr står for en mellomposisjon når det gjelder Ynglingatals datering. Han mener det hverken er et autentisk kvad fra vikingtiden eller en konstruksjon fra høymiddelalderen. Norr aksepterer den tradisjonelle dateringen for kvadets opprinnelse, men hevder at kvadet gjennom de drøye 300 årene frem til det ble skrevet ned gradvis må ha gjennomgått store forandringer for å få det til å passe inn i de aktuelle samfunnsforholdene. Norr hevder at genealogiske kvad ikke kan brukes som historiske kilder, fordi de er avhengige av ideologiske, politiske og sosiale forhold i samtiden. Han mener kvadet må ses på som en utvikling og et resultat av en lang prosess med endringer. Den norske arkeologen Bjørn Myhre slutter seg i stor grad til Norrs standpunkt.
Nils Christie
Tenkning og engasjement
Christie satte i sine publikasjoner ofte et spørsmålstegn ved den sosiale avstanden i moderne vestlige samfunn, oppfatningen av at en er «omgitt av fremmede». Denne avstanden gjør, ifølge Christies tenkning, at uenigheter og tvetydige handlinger ofte blir plassert i strafferettens domene, så vel som andre «sekundærkontrollører» (sikkerhetsvakter, fengselsbetjenter, osv.). I stedet for sekundærkontroll talte Christie til fordel for involvering av alle innbyggerne i lokalsamfunnet i dets prosjekter, og konfliktløsningsmodeller der forholdene rundt uenigheter og normbrudd blir mer allment belyst enn hva tilfellet er i dagens straffeprosess. Jussen ble beskrevet av Christie som en uforsvarlig grov forenkling. I Hvor tett et samfunn? utdypte Christie sitt syn om at kriminalitet i samfunnet ikke i hovedsak kan forklares av iboende, individuelle forskjeller hos mennesker, men heller av kollektive livsformer og måten et samfunn er organisert på.
Ynglingatal
En mellomposisjon
Arkeologen Frans Arne Stylegar går igjennom forskningshistorien til Ynglingatal på en ryddig og lett forståelig måte på sin blogg, uten å trekke noen konklusjoner.
Nils Christie
Utmerkelser og ettermæle
Christie ble tildelt Fritt Ord-prisen i 2001. I 2011 ble hans bok Fangevoktere i konsentrasjonsleire fra 1952 kåret til en av de 25 viktigste bidrag til norsk sosiologi i Norsk sosiologisk kanon.
Ynglingatal
Ynglingene
Hva benevnelsen «yngling» egentlig betyr, er heller ikke utvetydig. Vanligvis er det tolket som «etterkommere av Yngve», men det kan også (som i moderne nordisk) bety bare «ung mann». I skaldekvadene forekommer ordet yngling kun i entallsform. Det er bare i sagaene man har brukt det i flertall – ynglinger/ynglingene. Man kan altså egentlig ikke ut fra kvadene definere ynglinger som én ætt. Kanskje var yngling bare en kjenning, en omskriving, for fyrste/konge, og ikke noe som hadde noe med en spesiell ætt å gjøre. Her kan vi også vise til Bergsveinn Birgissons argumenter (forrige avsnitt) for at Ynglingatal ikke er en genealogi, men et dikt om personer fra forskjellige ætter. Heller ikke alle kildene stemmer overens. I Historia Norvegia, Om Opplendingenes konger og Islendingabok har flere av kongene andre navn enn i Ynglingatal, eller de er oppgitt å bo på, eller være begravet ved, andre steder. Finnur Jónsson hevdet de ulike beskrivelsene bunner i at kongene som er omtalt i Ynglingatal alle har sine forskjellige tradisjoner, overlevert på folkemunne. Han mente Tjodolvs dikt er et forsøk på en sammenfatning av ulike muntlige tradisjoner om de forskjellige kongene.
Nils Christie
Bøker av Nils Christie
1952: Fangevoktere i konsentrasjonsleire
Ynglingatal
Var de historiske personer?
Hvorvidt ynglingene var historiske personer, er det ulike meninger om. Dersom alle kongene i kvadet virkelig har eksistert, må de første av dem ha levd helt tilbake i folkevandringstiden. Vanligvis er det bare den «norske» delen av ynglingeætten (altså fra og med Halvdan Kvitbein) som forskere har forsøkt å bevise – eller motbevise – at var historiske personer. Dette delvis begrunnet med at folk i norrøn tid holdt rede på slekten sin seks generasjoner tilbake, og at det på den måten var mulig å følge Harald Hårfagres forfedre tilbake til Halvdan Kvitbein. Norske historikere og arkeologer har tradisjonelt holdt den norske ynglingerekken for å være historiske personer.
Nils Christie
Bøker av Nils Christie
1960: Tvangsarbeid og alkoholbruk
Ynglingatal
Var de historiske personer?
På grunn av problemer med datering, er det høyst problematisk å skulle regne ut når disse personene levde. Are Frode var på 1100-tallet trolig den første som prøvde å omregne årstallene fra relativ tidsangivelse til absolutt kronologisk tidsangivelse med utgangspunkt i Jesu fødsel, altså den tidsregningen man begynte å bruke i løpet av middelalderen, og som vi fortsatt benytter i dag. Are daterte Harald Hårfagres fødsel til 848, og frem til 1920-tallet benyttet historikerne seg av Ares tidsregning for å regne seg frem til tidsangivelse for ulike personer og begivenheter. I 1921 innførte Koht generasjonstelling som tidsregning, og hans metode var lenge dominerende. I 1964 kom den islandske historikeren Olafia Einarsdottir frem til at den gamle islandske tidsregningen likevel stemte bedre, og dette har siden vært den mest benyttede metoden, om enn med noen justeringer.
Nils Christie
Bøker av Nils Christie
1960: Unge norske lovovertredere
Ynglingatal
Var de historiske personer?
Tradisjonelt har historikere tillagt skaldekvad stor kildeverdi, på grunn av den stramme formen som gjorde dem enklere å huske enn fortellinger. Dersom Ynglingatal virkelig er fra slutten av 800-tallet, vil i alle fall de seneste hendelsene være forholdsvis nær skalden i tid, og sannsynligheten for at kvadet gjengir informasjon om virkelige personer og hendelser, er ganske stor. Likevel har det gått 500 år fra Halvdan Kvitbein til Snorre, og 250 år fra kvadet ble diktet til Snorre skrev det ned. Hvorvidt det opprinnelige kvadet er bevart, er usikkert. Dersom Ynglingatal er yngre, kanskje så ungt som fra slutten av 1100-tallet slik Krag hevder, sier det seg selv at verdien som kilde til virkelige hendelser krymper ytterligere. Det var også slik at en skalds viktigste oppgave var å gi uttrykk for kongedømmets offisielle ideologi, ikke nødvendigvis å gjengi fakta.
Nils Christie
Bøker av Nils Christie
1962: Alkoholvaner blant storbyungdom (sammen med Ragnar Hauge)
Ynglingatal
Var de historiske personer?
Arkeologer, spesielt Anton Wilhelm Brøgger på begynnelsen av 1900-tallet, har gjort mange forsøk på å «plassere» de ulike ynglingekongene og konene deres i gravhaugene i Vestfold. De mest kjente eksemplene er dronning Åsa i Oseberghaugen utenfor Tønsberg, og Olav Geirstadalv i Gokstadhaugen utenfor Sandefjord. I tillegg har arkeologene foreslått at både Øystein Halvdansson, Halvdan den milde og mat-ille, Gudrød Veidekonge og Halvdan Svarte ligger på Borregraveltet utenfor Horten. Når vi tar både spørsmålet om Ynglingatals verdi som kilde, kronologi, som gjennomgått over, og nyere arkeologiske metoder, som C14-datering og dendrokronologi, i betraktning, sier det seg selv at det å finne ut hvem som lå i de ulike haugene utfra informasjon i kvadet, i beste fall blir kvalifisert gjetning.
Nils Christie
Bøker av Nils Christie
1965: Kriminalsosiologi
1971: Hvis skolen ikke fantes
Ynglingatal
Ynglingene som felleseuropeisk tradisjon
Den danske historikeren Niels Lukmann påstod i 1943 at den nordiske sagntradisjonen ynglingene er en del av, opprinnelig stammet fra folkevandringstiden, og at personene historisk sett ikke er nordiske skikkelser. Kvad og sagn om de danske ættene Skjoldungene og Skilfingene, som har mye til felles med Ynglingene, er ifølge Lukmann en del av en tradisjon fra folkevandringstiden, som egentlig handlet om hunner- og herulerkonger, og som gradvis har utviklet seg til sagnene vi kjenner fra norrøn tid. Dette mener Krag også passer med ynglingene, og han argumenterer for mange likheter i navn, personer og hendelser.
Nils Christie
Bøker av Nils Christie
1975: Hvor tett et samfunn?
1978: ''Som folk flest. Artikler''
1981: Pinens begrensning
1985: ''Den gode fiende. Narkotikapolitikk i Norden'' (sammen med Kettil Bruun)
1989: ''Bortenfor anstalt og ensomhet. Om landsbyen for usedvanlige mennesker''
1993: Kriminalitetskontroll som industri
Porto Azzurro
Porto Azzurro er en kommune i provinsen Livorno i den italienske regionen Toscana. Den ligger på østkysten av øya Elba.
Nabokommunene er Capoliveri, Portoferraio, Rio Marina og Rio nell'Elba.
Navnet Porto Azzurro («blå havn») tok kommunen først i 1947. Tidligere het den Longone, og fra 1873 Porto Longone.
Severdigheter
Porto Azzurro preges av festningen San Giacomo di Longone, fra spansk tid. Anlegget ble oppført under kong Filip III av Spania, for å beskytte havnen. Idag er festningen fengsel, og ikke offentlig tilgjengelig.
Santuario della Madonna di Monserrato ble bygget i 1606 av den spanske guvernøren. Byggestilen viser innflytelse fra spansk barokk.
Portoferraio
Portoferraio er den største byen på den italienske øya Elba, og en kommune i Provinsen Livorno i regionen Toscana. Byen er Elbas kulturelle og økonomiske sentrum.
Området har vært bebodd i tusener av år. Den nåværende byen ble grunnlagt av Cosimo I de' Medici under navnet Cosmopoli. Festningsanlegget som preger byen, ble anlagt fra 1548. Det består av borgene Falcone, Stella og Linguella, som er forbundet med en mur.
4. mai 1814 ankom Napoléon Bonaparte Elba, hvor han hadde blitt forvist. Han valgte Portoferraio som hovedstad, oppførte en residens og innledet et omfattende reformarbeid. Han forlot imidlertid Elba allerede 1. mars 1815.
I dag er turismen en viktig næringsvei.
Rio nell’Elba
Rio nell'Elba er en kommune i provinsen Livorno i den italienske regionen Toscana. Den ligger på øya Elba.
Rio Marina
Rio Marina er en kommune i provinsen Livorno i den italienske regionen Toscana. Den ligger på østkysten av øya Elba.
Shadwell stasjon
Stasjonen (og hele linjen) ble stengt for ombygging 22. desember 2007, og betjenes fra april 2010 av lokaljernbanen London Overground. Shadwell ble første gang tatt i bruk 10. april 1876, da som en del av Metropolitan District Railway.
Rio Marina
Det går ferge til Piombino på fastlandet og Porto Azzurro på Elba.
Henry Joseph Shindika
Henry Joseph Shindika (født 3. november 1985) er en fotballspiller fra Tanzania som spiller for Kongsvinger.
Rosteds gate (Oslo)
Rosteds gate (1-15, 2-16) er en gate i Oslo som ligger på skillet mellom bydelene Grünerløkka (1-15) og St. Hanshaugen (2-16). Gaten starter som fortsettelse av Hausmanns gate fra Møllergata/Maridalsveien og ender i Damstredet.
Mellom Fredensborgveien og Damstredet er gaten en trapp som snor seg mellom små trehus. Trappen er mye brukt som fotomotiv, og i Restaurant Schrøder henger et maleri av trappen.
Gaten het opprinnelig Tvergaden, men ble oppkalt etter professor og rektor ved Oslo katedralskole, Jacob Rosted (1750–1833) i 1874.
Hořice
Hořice (tysk: Horschitz) er en by i regionen Hradec Králové i Tsjekkia. Det bor omtrent 9,000 innbyggere i byen, som ligger ca. 25 km sørøst for byen Jičín og 25 km nordvest for den regionale hovedstaden i Hradec Králové. Byen er kjent for sin lokale delikatesse; søte, rørformede Hořice-ruller.
Thyroxin
Tyroksin (tidligere thyroxin) er et hormon som produseres i skjoldkjertelen (skjoldbruskkjertelen).
Produksjonen av tyroksin styres av TSH, tyroideastimulerende hormon, som produseres i hypofysen.
Tyroksin (T4, også kalt tetrajodtyronin) er en jodholdig aromatisk aminosyre, som fungerer som et skjoldkjertelhormon. Det har betydning for reguleringen av veksthastigheten og oksygenforbruket. Dijodforbindelsen og især trijodforbindelsen (T3) (trijodtyronin/liotyronin) er også virksom. Kjertelen produserer formene T1 og T2 ved å binde henholdsvis 1 og 2 jodatomer til aminosyren tyrosin. Senere forenes disse i alle varianter. Slik fremkommer T4 som 75 % og T3 som 20 % av kjertelens produksjon. T4 brukes ikke av kroppen og kjøres «på lager» ved at det binder seg til et bindingsprotein. Fortrinnsvis til TBG (tyroksinbindende globulin). Kun 0,02 % av dette går videre i stoffskifteprosessen og etter 2-3 uker fjerner de-jodinaseprosessen ett av jodatomene og lager på den måten et T3 hormon som er kroppens egentlige stoffskiftehormon. Kroppen får altså tilført sitt livsviktige T3 fra to kilder, skjoldkjertelen og de-jodinaseprosessen. Det er kun formen T3 som har muligheten til å trenge inn i cellene og åpne for oxygenet. T2 har en viktig rolle i prosessen som danner enzymene til de-jodinaseprosessen.
Ivar Morten Normark
Ivar Morten Normark (født 27. mai 1963 i Narvik) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er styreleder for Idrottslaget Hødd.
Som fotballspiller var Normark en hodesterk spiss med fortid fra moderklubben Mjølner samt Brann og Bodø/Glimt. Normark har også vært proffspiller i Frankrike. Sesongen 1993 kan kanskje anses som toppen av Normarks karriere som spiller, da vant han serie-sølv og cup-gull med Bodø/Glimt.
Han er opprinnelig utdannet lærer fra Høgskolen i Bodø. Han begynte trenerkarrieren for Bodøklubben Gevir Bodø i 1996, før han overtok Alta IF i 1998. Normark ble trener for Aalesund i 2000. Her ble det to opprykk til Eliteserien og to nedrykk fra Eliteserien, og han mistet jobben etter at laget rykket ned fra eliteserien etter 2005-sesongen.
Fra 2. desember 2005 til 26. juli 2006 var han trener for eliteserielaget Tromsø. Han mistet jobben etter en rekke dårlige resultater og protester fra supporterne, laget hadde til da bare scoret to ganger på hjemmebane. I 2008 overtok han som trener for 2.-divisjonsklubben Mjølner i Narvik. Her var han i fem år, før han trakk seg etter nedrykket til 3. divisjon i 2012.
I mai 2018 ble han styreleder for Hødd.
Mini Jakobsen
Jahn Ivar Jakobsen, kallenavn Mini, (født Jan Ivar Jakobsen 8. november 1965 på Gravdal i Lofoten) er en norsk tidligere fotballspiller (venstreving/spiss) som har spilt for en rekke lag, blant annet Bodø/Glimt og Rosenborg Ballklub. Jakobsen var aktiv på elitenivå fra 1984 til han la opp i 1999. Han spilte totalt 65 landskamper for Norge.
Karriere
I sin tidlige karriere spilte Jakobsen for I.K. Junkeren, Idrettsklubben Grand Bodø, to mindre klubber fra Bodø, samt Mehamn IL. Jakobsens karriere tok av da han begynte å spille for Bodø/Glimt. På denne tiden spilte Glimt i den regionale andre divisjonen (den tredje øverste divisjonen). Jakobsen var med på Glimts opprykk i 1986. I 1987-sesongen ble Glimt nr. 7 i førstedivisjon. I sesongene fra 1984 til 1987 ble Jakobsen toppscorer for Glimt: 1984 7 mål (2. divisjon), 1985 18 mål (2. divisjon), 1986 26 mål (2. divisjon), 1987 16 mål (1. divisjon).
Foran 1988-sesongen ble Jakobsen sammen med lagkameraten Ørjan Berg kjøpt av Rosenborg. Dette ble en suksess og Jakobsen og Berg var sterkt delaktig i at Rosenborg vant både serien og cupen det året.
Jakobsen ble toppscorer for Rosenborg med 18 mål i 1989 og 17 mål i 1990. Evnen til å score mål gjorde at Jakobsen ble kjøpt av sveitsiske BSC Young Boys etter sesongen 1990. 1993/94-sesongen ble hans mest suksessfulle hos Young Boys. Laget endte på andre plass på serietabellen, og med 16 mål ble han nummer tre på toppscorer-listen. Sommeren 1993 ble Jakobsen kjøpt av den nyopprykkede Bundesliga-klubben. Debuten for Duisburg lot vente på seg til 1. oktober, da han spilte åtte minutter som innbytter. Runden derpå spilte han sin første kamp fra start i et bortetap, der han ble byttet ut ved pause. Etter bare to kamper i Bundesliga dro han i søken etter spilletid på lån ut sesongen til belgiske, hvor Kjetil Rekdal var en sentral nøkkelspiller.
I 1994 returnerte Jakobsen til Rosenborg og ble med på klubbens overraskende kvartfinalespill i Mesterligaen 1996/1997.
Jakobsen avsluttet sin karriere i 1999 ved å vinne både serie og cup med Rosenborg. Hans spilte sin siste kamp for Rosenborg 22. mars 2000 mot Real Madrid i Mesterligaen.
Landslaget
I landslagssammenheng deltok Jakobsen i to VM-sluttspill (USA 1994 og Frankrike 1998). I 1994 ble Jakobsen og Norge slått ut etter de tre innledende kampene. I 1998 gikk Norge videre fra gruppespillet, men ble slått ut av Italia (1–0) i første cup-runde etter mål av Christian Vieri.
Jakobsen spilte totalt 65 landskamper for Norge, og scoret til sammen elleve mål. Hans siste landslagsmål var i 5–0-kampen mot Sveits 10. september 1997, i Norges siste kvalifiseringskamp til VM i Frankrike.
Utenfor fotballbanen
I 1989, mens han var aktiv fotballspiller i Rosenborg, var Jakobsen programleder for underholdningsprogrammet Minitimen på Radio KonRad. Jakobsen har etter fotballkarrieren arbeidet som ekspertkommentator på TV 2 (1999-2016), men har uttalt selv at han ønsker en karriere som trener. Jakobsen lanserte seg selv som trener for høsten 2004 uten å få jobben. Derimot ønsket Bodø/Glimt Jakobsen som sportsdirektør, men dette takket han nei til på grunn av familiens ønsker. I 1997 var han programleder for TV-serien Minitimen som ble sendt på TV3.
Han var sportslig leder i i ett år, fra 2014 til 2015.
Favorittklubben hans utenfor Norge er Liverpool FC.
Han byttet navn fra Jan til Jahn for å ære artisten Jahn Teigen.
Jakobsen var med i 6 sesong av Farmen kjendis.
Jens Paludan Heyerdahl
Jens Paludan Heyerdahl kan være:
Zhaojiabang Lu
Zhaojiabang Lu (kinesisk: 肇嘉浜路, pinyin: Zhàojiābāng Lù, shanghainesisk: [zɔ²³gɑ⁵³bɑ̃⁵⁵lu²³]), engelsk: Zhaojiabang Road, norsk: Zhaojiabangveien) er hovedtrafikkåren fra Xujiahui og vestover mot Folkets Plass, The Bund og tilliggende områder i de sentrale deler av Puxi i Shanghai i Folkerepublikken Kina. Zhaojiabangveien er også hovedtrafikkåren fra Xujiahui til Lupu-broen og via Nord-sør-viadukten til Indre Ringvei. Zhaojiabangveien har i hele sin lengde en bred midtrabatt, som er opparbeidet som parkområde. Zhaojiabangveien går som en forlengelse av Hongqiaoveien fra Xujiahui vestover til den går over i Xujiahuiveien ved krysset Ruijinveien. T-banens linje 9 følger Zhaojiabangveien (Zhaojiabangveien T-banetasjon og Jiashanveien T-banestasjon) og Zhaojiabangveien krysser T-banens linje 7 ved Zhaojiabangveien T-banetasjon.
Navn
Zhaojiabang Lu (肇嘉浜路) betyr Zhaojiakanalveien og der veien nå går var det før 1950-årene en kanal som het Zhaojiabang (肇嘉浜). Ordet bāng (浜) betyr liten elv eller bekkefar, men her må det forstås som kanal.
Tegnet 浜 må ikke forveksles med det japanske tegnet for strand, 浜 /hama/, som er et annet tegn med samme utseende og som er svært høyfrekvent i japanske stedsnavn; Yokohama (横浜), Hamamatsu (浜松), m.m. Det japanske tegnet 浜 er en forenkling av det komplekse tegnet 濱, som på kinesisk uttales /bīn/ og i Fastlands-Kina er blitt forenklet til 滨. I Unicode har det kinesiske tegnet 浜 /bāng/ og det japanske tegnet 浜 /hama/ samme kodeplassering: [U+6D5C].
==Historie ==
Kanalen som ferdselsåre (Ming-dynastiet–1847)
Zhaojiakanalen (肇嘉浜) forbandt opprinnelig Huangpuelven (黄浦江) i øst med Puhuitangkanalen (蒲汇塘河) ved Xujiahui i vest, og var på denne måte forbundet med kanalsystemet i Songjiang. Lenge før byen Shanghai var påtenkt, utgjorde Zhaojiakanalen et blomstrende merkantilt og trafikalt sentrum der lokalbefolkning og langveisfarende møttes. Før den motoriserte ferdsels tid var i mange hundre år vannveiene der Zhaojiakanalen og Puhuitangkanalen (蒲汇塘河) inngikk den viktigste trafikkåren mellom Shanghai og Songjiang via skysstasjoner ved Qibao 七宝, Sijing 泗泾 og Sheshan 佘山. T-banens Linje 9 følger fremdeles ruten Xujiahui, Qibao, Sijing og Sheshan frem til Songjiang og holder slik i hevd en allfarvei som er mange hundre år gammel.
Galaktorré
Galaktorré produksjon av brystmelk hos menn eller kvinner som ikke er knyttet til svangerskap og amming. Galaktorré kan forekomme ensidig eller dobbeltsidig. Den vanligste årsaken er hyperprolaktinemi (unormal produksjon av hormonet prolactin som blant annet fremmer produksjonen av brystmelk.)
Zhaojiabang Lu
Kanalen som ferdselsåre (Ming-dynastiet–1847)
Redaktøren og forfatteren Qin Weixian (秦维宪) har beskrevet kanalens glansdager slik: I gamle tider var Zhaojiabangkanalen en navigerbar vannvei der turkise bølger duppet opp og ned, som en jadevimpel som buktet seg langs byens bredd.
En tidlig referanse til Zhaojiabangkanalen finnes i testamentet《南溪草堂遗稿》til Gu Ying (顾英), som avla keiserlig embedseksamen i det tredje året i perioden 天顺 i Ming-dynastiet, hvilket vil si enten 1459 eller 1460. Gu Ying pensjonerte seg på sine eldre dager i den nåværende Luwan bydel i Shanghai og bygget en stråhytte ved Zhaojiakanalens sørside, der han overholdt en asketisk livsstil preget av litterære sysler og veldedighet overfor trengende.
Franske konstruksjonsprosjekter (1847–1911)
I andre halvdel av det 19. århundre undergikk Zhaojiakanalen store forandringer. I 1847 påbegynte de franske katolske kirkemyndigheter i Shanghai store konstruksjonsarbeider for den katolske kirke i Xujiahui og for kirkens etater. Disse konstruksjonsarbeidene blokkerte til slutt Zhaojiabangkanalens vannløp i retning Songjiang. Disse franskledete konstruksjonsarbeidene skjedde omtrent samtidig med etableringen av Den franske konsesjon i Shanghai i 1849 og foranlediget byggingen av St.Ignatius-katedralen i Xujiahui i perioden 1905–1911.
I årene 1860–1862 begynte Taipingopprøret å nærme seg Øst-Kina og Qing-regjeringen og de utenlandske konsesjonsmynighetene i Shanghai etablerte et midlertidig (formelt) samarbeid. For å legge forholdende til rette for de militære og under mottoet Tjen Fronten ga Shanghai daotai tillatelse til at konsesjonsmyndighetene anla en vei utenfor sitt eget konsesjonsområde. Dette arbeidet gikk under navnet Grenseveianlegget (越界筑路).
I 1861 anla De franske konsesjonsmyndightene en vei fra Xieqiao (斜桥) til Xujiahui som fulgte nordbredden av Zhaojiakanalen. Denne veien ble døpt Den franske Xujiahuiveien (法徐家汇路). Etterpå anla de lokale myndighetene i Shanghai en tilsvarende vei fra Xieqiao (斜桥) til Xujiahui som fulgte sørbredden av Zhaojiakanalen, og denne veien fikk navnet Xie-Xu-veien (斜徐路) etter veiens to endepunkter.
I moderne tid frem til etableringen av Folkerepublikken var altså på den ene side vannløpet til Zhaojiakanalen blokkert i retning Songjiang og på den annen side ble det anlagt veier på begge sider av kanalen som ble mer og mer trafikkert ettersom Shanghais befolkning var i sterk økning. Zhaojiakanalen var på samme tid vannkilde og kloakkavløp for fattigfolk og flyktninger fra Zhejiang og Jiangsu som i 1860- og 1870-årenee i stadig større antall strømmet til byen og som bosatte seg i prammer og hus bygget på bambuspæler i kanalen. Etter 1880 var kanalen i praksis en kloakk og ved inngangen til det tyvende århundre var kanalen heller ikke lenger navigerbar østover og gikk fra å være en ferdselsåre til å bli Shanghais største forurensningproblem.
Delvis gjenfylling og veianlegg (1906–1914)
i 1906 finansierte de lokale myndighetene i Shanghai en gjenfylling av Zhaojiakanalen øst for Dapu-broen (打浦桥) og anlegg av en vei oppå de gjenfylte deler av kanalen, og strekningen fra Xieqiao (斜桥) til Dapu-broen (打浦桥) ble derved til Xujiahuiveien, og strekningen fra Xieqiao (斜桥) til Fangbangveien (方浜路), altså veien som ble anlagt oppå gjenfyllingen av Fangbang eller Fangkanalen) ble til Fang-Xie-veien (方斜路) etter denne veiens to endepunkter. Strekningen fra Den gamle vestporten til Huangpuelven ble først døpt Zhaojiakanalen, men dette ble senere endret til Østre Fuxingvei (复兴东路).
Kloakkanalen (1914–1950)
Grenseveianlegget (越界筑路) ble mer og mer forsøkt tatt i bruk som et påskudd for å utvide konsesjonsområdet, og Yuan Shikai gikk med på en utvidelse av konsesjonsområdet i 1914 på betingelse av at konsesjonsmyndighetene skulle arrestere og utlevere medlemmer av Det revolusjonære parti (革命党) og at revolusjonær aktivitet skulle undertrykkes i konsesjonsområdet. Etter dette ble Zhaojiakanalen en grenseelv mellom Den franske konsesjon (i nord) og Kineserbyen (华界) (i sør), men i praksis førte dette også til at selve kanalen ble et ingenmannsland som ingen av de to myndighetene brød seg om å administrere, og de sanitære forholdene i kanalen forverret seg raskt og ble etterhvert så vederstyggelige at kanalen på folkemunne bare ble omtalt som Kloakkanalen (臭水浜).
Rehabilitering (1950–1956)
Etter etableringen av Folkerepublikken Kina i 1949 var en rehabilitering av kanalen noe av det første den første borgermesteren i Shanghai etter revolusjonen, Chen Yi (陈毅), måtte ta tak i. Etter en del diskusjon ble det bestemt at den gjenværende delen av kanalen også skulle fylles igjen og at det skulle anlegges vei. Under forberedelsene i perioden før gjenfylling av kanalen ble det revet 23.000 kvadratmeter bygningsmasse, som omfattet fabrikker, verksteder og mer enn 2000 husstender. Over 8000 mennesker måtte flytte, inklusive alle som bodde i båter og på pæler i selve kanalen. Under anleggsarbeidet ble hver helg studenter og lærere utkommandert som frivillige anleggsarbeidere. De som ble bedt om å være frivillige arbeidet for det meste med riving og å bære bort gjørme. Følgende skoler deltok: Selve kanalen ble gjenfylt i 1954 og dyrket opp til en mellomting av park og midtrabatt. Xie-Xu-veien (斜徐路) på kanalens sørbredde ble til de østgående kjørefelt og Den franske Xujiahuiveien (法徐家汇路) på kanalens nordbredde, som etter revolusjonen bare ble omtalt som Xujiahuiveien (徐家汇路), ble til de vestgående kjørefelt i den nye avenyen, som fikk navnet Zhaojiabangveien en gang for alle.
Den Zhaojiabangveien som vi ser idag, ble ferdigstilt 25 desember 1956.
Linje 9
Da prosjekteringen av T-banens Linje 9 begynte i 2002, valgte entreprenøren (Shanghai Hong Kong Metro Construction Management Co. Ltd.) i samarbeid med byregjeringen å legge traséen der hvor Zhaojiakanalen en gang lå, under den nåværende Zhaojiabangveien, som innebar at veien måtte graves opp i hele sin lengde. Kaoset i anleggstiden var fullkomment og langvarig, men 5. desember 2009 stod Zhaojiabangveien T-banestasjon i krysset Ürümqigaten og Dong'anveien og Jiashangaten T-banestasjon i krysset Jiashangaten og Damuqiaoveien ferdige og Linje 9 ble åpnet for trafikk helt frem til Songjiang den 29. desember 2009.
Linje 7
Konstruksjonen av T-banens Linje 7 begynte i november 2005 og første del av linjen åpnet i desember 2009. Få uker før Verdensutstillingen 2010 åpnet, kunne Zhaojiabangveien T-banestasjon også åpnes for nordsørgående trafikk på Linje 7.
Økonomisk og sosial skillelinje
I dagens samfunn spiller Zhaojiabangveien den samme rolle som Uelandsgate gjør i Oslo; den skiller to samfunnslag fra hverandre. Zhaojiakanalen var i konsesjonstiden den sørlige grensen for Den franske konsesjon i Shanghai, og dette er grunnen til at veien som ligger der kanalen før lå i dag spiller denne rollen. Nord for Zhaojiabangveien er eiendomsprisene høyere enn sør for Zhaojiabangveien, det bor flere utlendinger nord for Zhaojiabangveien enn sør for den, og skillet er ikke bare målbart ved økonomiske og andre parametre, men oppleves også som et mentalt skille mellom to grupper av bybefolkningen som skiller seg en del fra hverandre, ikke hyppig omgås hverandre privat og som har ufullstendig kunnskap om hverandre, akkurat som mellom østkant og vestkant i Oslo. Zhaojiabangveien danner sørgrensen for de indre delene av Shanghai som preges av Shanghais (og i stor utstrekning Folkerepublikken Kinas) absolutte økonomiske og politiske elite. Vestgrensen for det samme området går ved Huashanveien og nordgrensen går ved Beijinggaten. Dette området er nesten sammenfallende med den tidligere franske konsesjon. For å illustrere dette skillet, kan man sammenligne Hengshan allé med Xietuveien. De to gatene ligger hver for seg kun i ett kvartals avstand fra Zhaojiabangveien, Hengshan allé nordenfor og Xietuveien sydenfor, men disse to gatene oppleves likevel som to helt forskjellige verdener, og det er Zhaojiabangveien som skiller disse to verdenene.
Absolutt moral
Absolutt moral er en del av etikkfilosofi der det hevdes at det finnes moral som er felles for alle mennesker. Et absolutt moralsk krav, enten det er basert på prinsipper, plikt, rettigheter eller forpliktelser, er et krav det ikke kan finnes unntak fra. Det er fullstendig uten betingelse. Troen på moralske absolutter er ofte knyttet til oppfatningen om at slike prinsipper er intuitive eller selvinnlysende.
Diskusjon om moralske absolutter reiser to spørsmål. Ett av dem dreier som om vår moralske kunnskap. Det andre er hvorvidt et moralsk krav er noe det ikke kan finnes unntak fra. Når det gjelder det første spørsmålet, støtter mange filosofer ideen om at vi simpelthen vet at det er visse ting vi bør eller ikke gjøre. For eksempel bør vi ikke myrde, lyve, stjele og så videre. Noen anerkjenner bare negative forbud som disse, siden de er mer entydige enn positive formaninger som «vær vennlig» eller «si sannheten». Andre snakker om absolutte goder og onder.
Kritikk på filosofien om moralske absolutter
En etikk med intuitive absolutte prinsipper byr imidlertid på visse problemer. Først og fremst kommer problemer med moralsk uenighet. Hvis den moralske plikten er så klar, hvorfor har forskjellige folk uforenelige oppfatninger? Det er lett å anta at hvis der virkelig fantes intuitive moralske absolutter, da ville det ha vært lite etisk uenighet, hvis det da fantes i det hele tatt. Men der virker absolutt som om det finnes uenigheter om moral, ikke bare forskjellige kulturelle grupper og samfunn, men også mellom individer. Graden av forskjeller kan imidlertid være overdrevet. De kan være mer tilsynelatende enn reelle, produkt av uvitenhet, selvbedrag eller dårlig kommunikasjon. Det andre spørsmålet som reises i forbindelse med moralske absolutter, er om noen moralske prinsipper overhodet ikke tillater unntak. I et innflytelsesrikt essay "Modern moral philosophy", kritiserte Cambridge-filosofen G.E.M Anscombe den moderne filosofiens tendens til å innta det utilitaristiske synet at ethvert prinsipp kan modifiseres i lys av omstendighetene. Ifølge den jødiskkristne etikken, hevdet hun, er bestemte ting forbudt uavhengig av konsekvensene.
Finnes det prinsipper på forskjellige nivåer?
En mulig løsning på dette problemet er å finne i begrepet "prima facie"-plikter – et begrep innført av filosofen sir David Ross. I boken The Right and the Good forsøkte Ross å unngå de mer uakseptable konsekvensene av å hevde, slik Kant og Prichard hadde gjort, at grunnlegende moralske plikter gjelder under enhver omstendighet. For å illustrere sitt syn betraker han en situasjon der noen har gitt et løfte til en person, men kan redde en annen fra alvorlig skade bare ved å bryte det løfte. Ross påpeker at to plikter ganske visst er involvert her: en plikt til å holde et løfte, og en plikt til å hindre lidelse. Og under de gitte omstendigheter kan den sistnevnte være den som veier tyngst. Det Kant og andre mente var absolutte plikter, beskrives dermed av Ross som "prima facie"-plikter. Med dette mente Ross plikter som er resultatet av at man bare betrakter deler av en situasjon. Hva som faktisk er en plikt, er avhengig av at man betrakter hele situasjonen. Ikke desto mindre er disse pliktene selvinnlysende i den forstand at de ikke trenger ytterlige bevis eller belegg.
Ross' teori gir håp om kompromiss mellom autoriative moralprinsipper og ønsket om å åpne for unntak i ekstreme tilfeller – et foretagende som er ført videre i arbeidet til Oxford-filosofen R.M. Hare, som erkjente både et behov for enkle prinsipper for plikt i det daglige liv og et behov for å vurdere konsekvensene i noen komplekse situasjoner. Faren ved en forhastet avvsining av moralprinsipper uten unntak er at det kan oppfattes som et uttrukk for utilfredshet med hele ideen om moral og kanskje også generelt en manglende vilje til å ta det på alvor.
Fravikelse
Fravikelse er betegnelsen på den juridiske prosess som kan føre frem til at en beboer må forlate en bolig eller et lokale som han har hatt bruksrett eller eiendomsrett til. Før tvangsfullbyrdelsesloven av 1992, brukte man uttrykket utkastelse. Hovedreglene om fravikelse i leieforhold finnes i tvangsfullbyrdelsesloven kapittel 13, mens det er særlige regler om fravikelse i eierseksjonsloven og borettslagsloven.
Kristiansand fengsel
Kristiansand fengsel var et fengsel i Kristiansand i Vest-Agder som var underlagt Kriminalomsorgens region sørvest. Fengslet, som lå midt i Kvadraturen i byens sentrum, med 44 plasser og selve fengselet var plassert i Rådhusgata 34 i 8. og 9. etasje.
MDFMK (album)
MDFMK er et musikkalbum av MDFMK, lansert 28. mars 2000.
Oktantall
Opprinnelig kommer begrepet oktantall fra hvor stor andel av bensinen som er oktan, og hvor stor del som består av andre hydrokarboner. Man kunne regne med at den gamle standarden, 87 oktan, inneholdt 87 % oktan og 13 % andre hydrokarboner. Siden har oktantallet kommet til å bli brukt som en beskrivelse av hvor mye komprimering bensindampen tåler, uavhengig av hvor stort innhold den har av oktan. 95 oktan bensin betyr i dag lite annet enn at den tåler like mye komprimering som om den bestod av 95 % oktan før den selvantenner. Ved bruk av kjemikalier er det derfor også mulig å lage bensin som har oktantall over 100. Til å heve oktantallet ble ofte en blyforbindelse, tetraetylbly, benyttet. Da bly er svært skadelig ble blyholdig bensin over tid faset ut i flere land. I Norge, samt en stor del av verden, er blytilsetninger forbudt i bensin for alminnelig salg, men brukes i industrien, blant annet i flybensin.
Max von Stephanitz
Rittmester Max Emil Friedrich von Stephanitz (født 30. desember 1864, død 22. april 1936) er kjent for å ha lagt grunnlaget for den populære hunderasen schäferhund, mot slutten av 1800-tallet.
Max von Stephanitz og en annen tysker med navnet Artur Meyer hadde i flere år fulgt med på utviklingen av hyrdehunder gjennom ulike stevner som ble arrangert i Tyskland på siste halvdel av 1800-tallet. I 1889 ble det for første gang arrangert en utstilling for alle raser, og der ble det vist en hund som vakte stor begeistring hos von Stephanitz og Meyer. De var enige om at denne hunden, som het «Hektor von Linkrshein», representerte en type som ville være optimal som stamfar for den typen hyrdehund de hadde som ideal. Dette var etter datidens ideal en stor hannhund. Kort tid etter fikk de kjøpt hunden, som siden gikk under navnet «Horand von Grafrath», siden det var tradisjon at hunder på den tiden fikk navn etter sine eiere. Hunden har siden blitt regnet som stamfar til den moderne schäferhunden.
Oktantall
Målemetoder
Oktantallet måles på to måter, RON  og MON .
Max von Stephanitz
Under en hundeutstilling den 22. april 1899 i Karlsruhe i Tyskland gikk Max von Stephanitz og Artur Meyer sammen med 12 andre oppdrettere av hyrdehunder i sammen om å danne schäferhundklubben Verein für Deutsche Schäferhunde (SV) e.V., og den første rasestandarden for schäferhund ble presentert 20. september samme året. «Horand von Grafrath» ble stambokført som nummer 1 i stamboka.
Oktantall
Målemetoder
RON karakteriserer bensinens egenskaper når motoren går på tomgang eller ved lav belastning. Bensinen testes med en spesiell testmotor som sammenlikner bensinen med en referanseblanding bestående av n-heptan og isooktan. Testmotoren har muligheter for å stille kompresjonsforholdet kontrollert.
MON karakteriserer bensinens egenskaper når motoren har belastning. En MON-maskin er relativt lik en RON-maskin, forskjellene er at i en MON-maskin er bensin og luft blandet og varmet opp før de introduseres i sylinderen. Motoren går i tillegg på en høyere hastighet. Dagens bensin har MON-tall åtte til ti enheter under RON-tallet.
Det er verdt å merke seg at en blanding av n-heptan og isooktan har likt RON- og MON-tall, en blanding bestående av 5 % n-heptan og 95 % isooktan vil ha både RON og MON lik 95. Det er blant annet de aromatiske forbindelsene i bensinen som fører til forskjellige RON og MON-tall.
I de fleste land i verden inkludert Norge selges bensinen ut fra RON-tallet, 95 oktan bensin betyr at RON er 95. I USA, Canada og Mexico regnes oktantallet ut fra gjennomsnittet av RON og MON. Dette tallet kalles AKI () eller etter formelen (R+M)/2. Tallet har også blitt referert til som RdON (') og PON (').
Merk også at oktantallskalaen går utover 0 og 100, Flytende petroleumsgass (LPG) har for eksempel et oktantall på rundt 110. Drivstoff beregnet for motorsport kan gjerne ha et oktantall på 120 AKI (~125,7 RON).