cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Studentbyen Natland
Studentbyen Natland  (kalt «Nattland studentby» eller «Nattland Studentboliger») er et anlegg med leieboliger for studenter med barn på Nattland i Årstad bydel i Bergen, ca 6 km sør for Bergen sentrum. Studentbyen ble bygget årene 1968–1970 etter tegninger av arkitektene Jørgen Djurhuus og Erik Fersum. Anlegget består i dag av 20 grønne, gule og røde rekkehus (A-T) som er anlagt rundt en allmenning og fem tun med felleareal og lekeplass. Rekkehusene var opprinnelig utført i ubehandlet (umalt) tre. Dagens malte overflater er gjort som del av en oppussing i senere tid og uten arkitektens medvirkning. Anlegget ligger i et bilfritt område og har tilsammen 147 familieleiligheter på 64 kvadratmeter over to plan. Førsteetasje består av en yttergang, et soveværelse, kott, tørkeskap, bad og kjøkken. Andre etasje består av et oppholdsrom og et større soverom. Arkitektene Djuurhus og Fersum tegnet på samme tid Fantoft Studentboliger. Selv om hovedgrepene er vidt forskjellige finnes det likheter i detaljutformingen. Begge steder er interiørene preget av fleksible innredninger og funksjonelle kjøkkenløsninger. Hovedmaterialet i møbler og innredning er umalt furu. I 1971 fikk arkitektene utdelt Treprisen for Studentbyen Natland. Gjennom årene har mange av leilighetene mistet gode interiørkvaliteter gjennom ulike rehabiliteringer. I forbindelse med siste rehabilitering 2010-2011 ble Hordaland fylkeskommune enig med Studentsamskipnaden i Bergen om at RST-tunet med tre rekkehus skal bevares som kulturminne og at en leilighet skal tilbakeføres til opprinnelig stand. Like i nærheten av studentbyen driver SiB også tre barnehager: Bortigard, Oppigard og Nerigard barnehage.
Tjelle-skredet
Raset ved Tjelle laget tre bølger som nådde opptil «50 skritt» (~35 m) over normalt flomål og som gikk «200 skritt» (~150 m) innover land, der de slo inn på andre siden av Langfjorden og videre inn i Eresfjorden. Ifølge Norges Geotekniske Institutt merket man 25 km unna (på Veøy i Molde) seg at bølgen slo «20 skritt» (~15 m) høyere enn normalt flomål.
32 mennesker omkom i raset og de tre påfølgende flodbølgene.
Det finnes en oppslagstavle i området hvor skredet gikk som forbireisende kan lese. Her er det også satt ut benk for å nyte naturen rundt om i rasets østlige del. Det har nå blitt satt opp en bauta med informasjon om raset. Den 22. februar 2006 var det 250 år siden raset gikk, noe som ble markert med en samling på Tjellefonna der flere hundre mennesker møtte opp.
Volga
Volga (Волга) er den største elva i Europa når det gjelder lengde (med sine 3 530 km), middelvannføring, og nedbørfelt. Noen av de største magasinene i verden finnes langs Volga, og den er senter i Europas største elvesystem. Den renner gjennom det sentrale Russland (Europeisk Russland), og er viden ansett som den nasjonale elven i Russland. Av de tyve største byene i Russland, er elleve, inkludert hovedstaden Moskva, i nedbørfeltet til Volga. Den flyter dermed gjennom de mest befolkede områdene i Russland, og langs elven ligger flere av Russlands viktigste industribyer og transportknutepunkt.
Kildene ligger på 225 meters høyde i Valdajhøydene mellom Moskva og St. Petersburg og på sin vei til utløpet i Kaspihavet 28 meter under havoverflaten drenerer den mesteparten av den europeiske delen av Russland, et område på 1,3 millioner km². Volgadeltaet er 160 km bredt og består av om lag 500 kanaler og små elver. I Volgadeltaet finnes det et særegent og verdifullt økosystem med arter som pelikaner, flamingoer og indisk lotus. Størstedelen av elva fryser i vintermånedene.
Elvesystemet sammen med mange kanaler danner et stort nettverk av seilbare vannveier som f.eks. forbinder Moskva med Østersjøen via Neva og Svartehavet via Don. Langs elven er det anlagt flere store vannkraftverk med tilhørende store kunstige innsjøer og sluseanlegg.
Geografi
Volga er den lengste elva i Europa. Det tilhører det lukkede bassenget til Det kaspiske hav. Fra kilden 225 moh. i Valdajhøydene nordvest for Moskva renner Volga østover forbi Sterzjsjøen, Tver, Dubna, Rybinsk, Jaroslavl, Nizjnij Novgorod og Kazan. Derfra svinger den sørover, renner forbi Uljanovsk, Toljatti, Samara og Saratov. Ved volgakneet er avstanden til elva Don kun 65 km før Volga snur 90 grader mot øst. På dette strategiske punktet ligger Volgograd, tidligere Stalingrad. Til slutt renner den ut i Det kaspiske hav i nærheten av Astrakhan 28 meter under havnivå.
Volga har mange sideelver, de viktigste av disse er Kama, Oka, Vetluga og Sura. Volga og dens sideelver danner Volga-vassdraget, som renner gjennom et område på ca. 1,35 millioner kvadratkilometer i de mest befolkede delene av Russland. Volgadeltaet har en lengde på ca. 160 kilometer og inkluderer så mange som 500 kanaler og mindre elver. Det er den største elvemunningen i Europa og det er det eneste stedet i Russland hvor pelikaner, flamingoer og lotusrot kan bli funnet. Volga fryser langs det meste av elveløpet i tre måneder hvert år.
Volga drenerer det meste av det vestlige Russland. De mange store reservoareren bidrar til vanning og elektrisitetsproduksjon. Den fruktbare elvedalen gir store mengder hvete, og har også stor mineralrikdom. En betydelig petroleumsvirksomhet har senter i Volgadalen. Andre ressurser inkluderer naturgass, salt og pottaske. Volgadeltaet og det nærliggende Kaspihavet gir utmerkede fiskeplasser. Astrakhan, på deltaet, er et sentrum i kaviarbransjen. Høye nivåer av kjemisk forurensning har rammet elven og dens leveområder.
Navigasjon
Med tanke på navigasjon ble Volga utvidet ved bygging av store demninger som en del av Josef Stalins industrialiseringsprosjekter, og er fortsatt i dag av stor betydning for shipping og transport i innlandet i Russland. Alle demningene i elven er utstyrt med store (doble) sluser slik at fartøy med betydelige dimensjoner kan reise oppover fra Kaspihavet og nesten helt opp til kilden av elva.
Denne infrastrukturen har blitt designet for relativt store skip (slusedimensjonene er 290 x 30 meter på Volga, litt mindre på noen av de andre elvene og kanalene), og den spenner over mange tusen kilometer. En rekke tidligere statlige, nå for det meste privatiserte, selskaper opererer passasjer-og lasteskip på elva, Volgotanker, med over 200 petroleumstankere, er en av dem.
Fra den siste delen av sovjettiden og fram til moderne tid har korn og olje vært blant de største eksportlastene transportert på Volga. Inntil nylig ble tilgang til de russiske vannveiene bare gitt til utenlandske fartøy i et svært begrenset omfang. Den økende kontakten mellom EU og Russland har ført til nye retningslinjer med hensyn til adgang til russiske innlandsvannveier. Det forventes at fartøy fra andre nasjoner vil bli tillatt på russiske elver snart.
Volga i kunsten
Pramdragernes sang ved Volga er en velkjent tradisjonell russisk sang.
Vonetta Flowers
Vonetta Lashaw Flowers (født Vonetta Jeffery 29. oktober 1973 i Birmingham i Alabama), er en amerikansk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 2002 i Salt Lake City og 2006 i Torino.
Flowers ble olympisk mester i bobsleigh under vinter-OL 2002 i Salt Lake City. Sammen med Jill Bakken vant hun toerbob for damer foran to tyske lag.
2002 var første gang som det ble arrangert bobsleigh for damer under et vinter-OL. Flowers ble også historisk som den første fargede person som ble olympisk mester under et vinter-OL.
Belgia under Paralympiske vinterleker 2006
Belgia deltok med én deltaker i de paralympiske vinterlekene 2006 i Torino.
Enskede-Årsta
1. januar ble Enskede-Årsta slått sammen med bydelsområdet Vantör, og utgjør i dag bydelsområdet Enskede-Årsta-Vantör.
Jill Bakken
Jill Bakken (født 25. januar 1977 i Portland i Oregon), amerikansk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 2002.
Bakken ble olympisk mester i bobsleigh under vinter-OL 2002 i Salt Lake City. Sammen med Vonetta Flowers vant hun toerbob for damer foran to tyske lag.
2002 var første gang som det ble arrangert bobsleigh for damer under et vinter-OL.
Sveits rundt 2010
Sveits rundt 2010 var den 74. utgaven av sykkelrittet Sveits rundt og ble arrangert fra 12. til 20. juni 2010. Rittet startet med en prolog i Lugano, og ble avsluttet med en tempoetappe i Liestal. Fränk Schleck vant sammenlagt.
I tillegg til de 18 ProTour-lagene, ble BMC Racing Team, Cervélo TestTeam og Vacansoleil invitert.
Flire
Flire (Blicca bjoerkna) er en fiskeart i gruppen karpefamilien. Den ligner på brasme, men har større øyne i forhold til hodet. Buk- og brystfinnene er rødlige. Den blir opptil 35 cm lang, med vekt på inntil 2 kg.
Den største fliren som er tatt på sportsfiskeredskap i Norge, er på 1,015 kg. Rekorden ble satt i Nitelva 23. mai 2004
Brøndby IF
Brøndby IF er en dansk fotballklubb, som ble stiftet den 3. desember 1964. Den ble stiftet etter en sammenslåing av fotballklubbene Brøndbyøster Idrætsforening og Brøndbyvester Idrætsforening. Klubbens draktfarger er blå bukser og sokker, samt gule trøyer.
Historie
Brøndby IF hadde fra begynnelsen flere idrettsgrener i foreningen, men omkring 1970 ble klubben oppdelt etter de enkelte idrettsgrenene. Fotballklubben beholdt navnet, og borgermester Kjeld Rasmussen ble den første formann i klubben. I januar 1973 ble han avløst av Per Bjerregaard, som siden den gang har vært klubbens formann. En ny utskiftning kom i 2008, da Per Bjerregaard trakk seg fra posten som administrerende direktør for å bli formann. Islendingen Herman Haraldsson tok over styringen av klubben, og kom fra en stilling i mediene.
Klubben har utmerket seg både nasjonalt og internasjonalt bl.a. ved å kvalifisere seg til Mesterligaen i 1998/99, som den andre danske klubb, samt at klubben kvalifiserte seg til UEFA-cupens gruppespill, som første danske klubb i 2005/06.
Opp gjennom 1980-årene ble Brøndby IFs rolle i dansk fotball blitt mer og mer suverent med mesterskap fra 1985–1991 med unntak av 1989-sesongen. Brøndbys største rival er i dag FC København. Hver gang de spiller mot hverandre følger hele Danmark med på TV eller på tribunen. Oppgjørene er det største nabooppgjøret i Norden og kalles «slaget om København». Et annet navn som oppgjøret har fått er "The New Firm" som kommer fra det skotske derbyet mellom Glasgow Rangers og Celtic.
Meritter
Landspokalturneringen
Spillerstall
Oppdatert 23. mars 2023.
Ivica Vastić
Ivica Vastić (født 29. september 1969 i Split) er en østerriksk tidligere fotballspiller. Han var kjent som midtbanespiller (tidligere spiss), og spilte sist for den østerrikske klubben LASK Linz (2005–2009) og for.
Sturm Graz
På klubbplan er han mest kjent for sitt opphold hos Sturm Graz fra 1994 til 2002. I løpet av denne perioden vant klubben den østerrikske ligaen to ganger på rad (1998 og 1999), i tillegg til cupen i 1996, 1997 og 1999. Vastic spilte også i Mesterligaen sesongene 1998/99 og 1999/2000. .
Til Japan og hjem igjen
Han forlot Sturm for et års opphold i den japanske klubben Nagoya Grampus Eight, før han returnerte til Østerrike og to sesonger i Austria Wien før han gikk til sin nåværende klubb, LASK Linz, sommeren 2005. Han spilte bra for LASK i Erste Liga, Østerrikes nest høyeste divisjon, og var lagets toppscorer to sesonger på rad. Han scoret totalt 42 mål på 62 ligakamper. Etter at LASK rykket opp i toppdivisjonen igjen i 2007, kom de på sjetteplass sesongen 2007/08. Vastić ble igjen klubbens toppscorer med 13 mål på 32 kamper.
VM 1998
Vastićs debut i en større landslagsturneringen kom under VM 1998 i Frankrike, der han spilte samtlige av lagets gruppespillkamper og scoret et sent utligningsmpl i lagets andre kamp (1-1 mot . Østerrike avanserte imidlertid ikke fra gruppespillet etter to uavgjorte kamper og et tap.
EM 2008
Den 24. april 2008 ble Vastić overraskende tatt ut i Østerrikes tropp til EM. Han hadde ikke spilt for landet på mer enn to og et halvt år, i en vennskapskamp mot. Han gjorde comeback på landslaget i en vennskapskamp mot 27. mai 2008. I Østerrikes neste vennskapskamp tre dager senere, scoret han lagets fjerde mål i da de slo 5-1.
Den 12. juni samme år spilte Vastić i Østerrikes andre EM-kamp mot. Han kom inn i kampens 64. minutt som innbytter for lagkapteinen Andreas Ivanschitz. Dette var Vastićs 50. landskamp, og han benyttet jubileet til å score Østerrikes første EM-mål, da han utlignet med straffespark på overtid. Dermed ble han EM-historiens eldste målscorer i en alder av 38 år og 275 dager, over fire år eldre enn Tamagnini Nené, som hadde hatt rekorden siden EM 1984.
Sathima Bea Benjamin
Sathima Bea Benjamin (født 17. oktober 1936 i Johannesburg, død 20. august 2013 i Cape Town) var en sørafrikansk vokalist og komponist som vokste opp i Cape Town i Sør-Afrika.
Biografi
I tenårene fremførte Sathima Bea Benjamin mye populærmusikk på forskjellige talent-konkurranser og på den lokale kinoen under reklamepausen. Innen 1950 hadde hun blant annet sunget på mange ulike nattklubber, fellesskapsdanser og flere sosiale arrangementer.
Hun bygde det meste av sitt repertoar ved å se på forskjellige britiske og amerikanske filmer eller ved at hun transkriberte teksten fra sanger som hun hadde hørt på radioen. Det var på radioen at hun oppdaget musikere som Nat King Cole, Billie Holiday, Doris Day og Ella Fitzgerald. Disse musikerne skulle i stor grad komme til å påvirke hennes sangstil, særlig i form av den lyse fraseringen og den klare diksjonen.
I en alder av 21 år slo hun seg sammen med musikeren Arthur Klugman og hans omreisende show Coloured Jazz and Variety som reiste på en turné i Sør-Afrika. Da hun ikke ville turnere med dette showet lengre ble hun igjen i Mosambik, hvor hun møtte den sørafrikanske saksofonisten Kippie Moeketsi.
I kjølvannet av Sharpeville-massakren i Sør-Afrika i 1960 forlot Benjamin og kjæresten Abdullah Ibrahim Sør-Afrika til fordel for Europa. Paret reiste sammen med Ibrahim's trio som bestod av bassisten Johnny Gertze og trommeslageren Makhaya Ntshoko. De bosatte seg etter hvert i den sveitsiske byen Zürich og de turnerte i flere europeiske land, men hovedsakelig i Tyskland og Skandinavia, og de gjorde sporadiske arbeider med diverse amerikanske jazz-spillere, inkludert Dexter Gordon, Kenny Drew, Ben Webster, Bud Powell, John Coltrane, og Thelonious Monk. Den artisten som skulle komme til ha aller størst innvirkning på Benjamins senere liv var utvilsomt Duke Ellington.
Benjamin møtte hertugen mens han var i Zürich i 1963. Duke Ellington ble stående i kulissene under det meste av Benjamins tid på scenen og når konserten deres var avsluttet insisterte hertugen på at Benjamin skulle synge for ham. Etter dette første møtet de hadde sammen var over arrangerte Duke Ellington ett fly som gikk direkte til Paris der de fikk spille inn album med det samme plateselskapet som blant andre Frank Sinatra brukte. Med Duke Ellingtons hjelp ble bandet The Dollar Brand Trio grunnlagt og de ga ut et album allerede året etter og senere hjalp ham dem å bygge en fan-skare både i Europa og i USA.
Benjamin opprettholdt sitt musikalske forhold med Duke Ellington. I 1965 arrangerte Ellington en konsert der Benjamin kunne opptre sammen med bandet sitt på den populære Newport Jazz Festival i USA. I oktober 2004 ble Benjamin tildelt Ikhamanga-ordenen i sølv av den sørafrikanske presidenten Thabo Mbeki som anerkjennelse av «fremragende bidrag som jazz-artist» både i Sør-Afrika og på internasjonalt nivå, samt for hennes bidrag til kampen mot apartheid-systemet i Sør-Afrika.
Sathima Bea Benjamin nyeste CD het SongSpirit og ble sluppet den 17. oktober 2006 i anledning feiringen av hennes 70-årsdag. Denne platen inkluderer blant annet flere låter fra mange av hennes tidligere album og en ikke tidligere utgitt duett som hun sang sammen med Abdullah Ibrahim så tidlig som i 1973. Bea Benjamin døde den 20. august 2013 i en alder av 76 år.
Sigurd Birkelund
Sigurd Johannes Birkelund (født 19. april 1930 i Hellas) er en norsk embetsmann. Han var fra 1972 formann for Trygderetten, en stilling han hadde i over 20 år. Han var også leder av Arbeidernes Edruskapsforbund frem til 1985.
Birkelund har vært byråsjef i Kirkedepartementet, og fra 1. januar 1969 var han den første direktøren for Statens edruskapsdirektorat.
Barn av rusmisbrukere
Barn av rusmisbrukere – BAR er en norsk bruker-, pårørende- og interesseorganisasjon for alle som har opplevd foreldres eller andre omsorgspersoners rusmiddelbruk som en belastning. Organisasjonen ble stiftet av Marius Sjømæling, Mia Myllymäki, Elisabeth Nordhus Lied og Anne-Karin Kolstad i 2009.
I 2010 etablerte organisasjonen den anonyme chattetjenesten BARsnakk. I 2017 ble rapporten «Når lyset knapt slipper inn» lansert. Rapporten oppsummerer en studie som har analysert 750 anonymiserte samtalelogger fra BARsnakk.
Utover å tilby et anonymt rom for samtale, driver organisasjonen utstrakt påvirkningsarbeid, gjennom deltakelse i en rekke ulike råd og utvalg, samarbeid med kommuner, og deltakelse i politiske høringsprosesser.
Siden oppstart har organisasjonen hatt kontor i Oslo. I 2013 ble det opprettet lokal avdeling med eget kontor i Tromsø, som var operativt frem til midten av 2017, da kontoret ble lagt ned som følge av organisatoriske endringer.
Sanhuangwudi
Sanhuangwudi (kinesisk: 三皇五帝, pinyin: Sānhuáng wǔdì, Wade-Giles: San-huang wu-ti ) forslagsvis fra 2.500 til 2.205 f.Kr.) er en legendarisk epoke i tidlig kinesisk historie. I blandingsforholdet mellom legende og historisitet er det legendariske klart dominerende. Muligens kan noen av dem ha eksistert. Epoken ligger forut for Xia-dynastiet, som også har legendariske trekk.
Navnet Sanhuangwudi
Ordet Sanhuangwudi er sammensatt av fire kinesiske ord:
San huang
De tre første skal ha vært gudekeisere, en slags halvguder, som ved hjelp av magiske evner bedret sine undersåtters kår. De levde alle sammen til meget høy alder.
De tre tilskrives forskjellige identiteter i forskjellige kinesiske tekster.
Sima Qians forklaring
"Den store historikers krønike" forteller at de var:
Yundou shus og Yuanming baos forklaringer
Fuxi og Nüwa et guddommelig ektepar (hhv. mann og hustru) som ble foreldre til hele menneskeheten etter en ødeleggende flom. Shennong er den guddom som oppfant jordbruket og den første som benyttet urter i medisinsk øyemed.
Diwang shijis variant
Diwang shiji erstatter Nüwa med Den gule keiser, stamfar til alle kinesere.
Sima Qians forklaring
"Shiji" forteller at de var:
Yao og Shun er også kjent som de to keisere, som sammen med Yu, grunnleggeren av Xia-dynastiet, ble betraktet som forbilledlige som herskere og i sitt moralske levnet av Konfucius' disipler senere i kinesisk historie.
Shangshu xus og Diwang shijis varianter
Shangshu xu og Diwang shiji erstatter Den gule keiser med Shaohao.
Versjonen i Chus sanger
Chus sanger identifiserer de fem kongene som retningsguder:
Ritebokens versjon
I Riteboken likestilles de fem konger med de fem ættelinjer:
Ordet Huangdi (keiser)
Kinas første historiske keiser var Qin Shi Huang, og det var han som skapte det nye ordet for keiser (huangdi) ved å kombinere titlene «den opphøyede, guddommelige» (huang) og «vise konge» (di).
Vinnie Vincent Invasion (album)
Vinnie Vincent Invasion, eller bare Invasion, er Vinnie Vincent Invasions debutalbum, utgitt i 1986.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Vinnie Vincent, unntatt hvor annet er angitt.
Herostratos
Herostratos fra Efesos var en gal ungdom som tente på Artemis-tempelet i Efesos i år 356 f. Kr. for å oppnå berømmelse. Han har gitt opphavet til uttrykket herostratisk berømmelse. Byen vedtok at han ikke skulle nevnes ved navn forbundet med dødsstraff for å forhindre lignende tilfeller. Han ble henrettet samme år.
Neunkirchen (Østerrike)
Neunkirchen er med sine 12 376 innbyggere (pr. 1. januar 2014) hovedstad i distriktet Neunkirchen, Østerrike. Byen ligger i det såkalte Industrieviertel i regionen Steinfeldt i den sørøstlige delen av Niederösterreich. Elva Schwarza renner gjennom byen.
Nabokommuner
Til Neunkirchen grenser i nordøst St. Egyden am Steinfeld, i øst Breitenau, i sørøst Natschbach-Loipersbach, i sør Wartmannstetten og i vest Ternitz og Würflach.
Byområdet
Bykommunen omfatter følgende tre tettsteder (innbyggertall pr. 31. oktober 2011 i parentes ):
Historie
Neunkirchen er en av de eldste bosetningene i Wienbekkenet. Arkeologiske funn viser at det allerede i stein- og bronsealderen var menneskelig tilstedeværelse i det nåtidige byområdet. En keltisk gravplass fra midtre eller senere La-Tène-periode viser at byen har vært sammenhengende bebygd siden ca 150–15 f. Kr. På denne gravplassen, ved dagens Josef-Berr-Gasse, ble det mellom 1921 og 1928 (og også i 1964) avdekt 13 graver og gjort rike arkeologiske funn. Flere av funnene er utstilt i Städtisches Museum Neunkirchen (Neunkirchen bymuseum).
I det som i dag er byens sentrum var det fra ca 30 til 400 e. Kr en stor romersk bosetning. På grunn av beliggenheten ved den viktige romerske forbindelsesvegen mellom Donauområdet og Alpene (dagens Blätterstrasse), utviklet det seg her et økonomisk knutepunkt. Det romerske navnet for «Neunkirchen» er ikke kjent.
Allerede fra tidlig middelalder (fra det 9. århundret) oppsto det igjen en betydelig bosetning med en stor sognekirke som omtales første gang i 1094. Det er denne kirken som har gitt byen dens navn. Beskrivelsen «bei der niuwen kirchen» («ved den nye kirken») ble etter hvert til «Neuenkirchen» og endelig «Neunkirchen». Før Wiener Neustadt ble etablert var Neunkirchen regionens økonomiske og handelsmessige sentrum.
I andre halvdel av 1400-tallet raste krigene mot tyrkerne som da hadde rykket inn i Steiermark og Kärnten. For å finansiere krigføringen ble jødiske eiendommer beslaglagt, og i 1496 ble jødene tvunget vekk fra Neunkirchen. Ved Mühlplatz 2 ble det i 1998 funnet murfragmenter fra den middelalderske synagogen.
I 1631 ble minoritter-klosteret Neunkirchen grunnlagt av grev Hoyos, som hadde tilhørighet og eiendom i distriktet. I de påfølgende tiårene ble dette klosteret både et tilfluktsted for befolkningen, men også et forsvarsverk mot osmanske angrep. Likevel ble stedet erobret og ødelagt i 1683. Klosteret og kirken forble intakt på tross av en brann som i 1752 nesten utraderte hele stedet.
Minnesundtrinnet
Minnesundtrinnet var et lengre opphold i isens tilbaketrekning for 9200 år siden, da strandlinjen lå 192 meter over dagens havnivå. Minnesundtrinnet utgjør i dag en israndavsetning av sand og grus ved Minnesund i Eidsvoll, som ble avsatt langs iskanten. Dette er det siste trinnet i isavsmeltingen på østlandet. Havets høyeste nivå ved Minnesund etter siste istid, den marine grensen, er målt til 192 moh.
Gjallarhorn
Gjallarhorn er, ifølge Snorre Sturlasons eddadikt Gylfaginning, hornet til guden Heimdall i den norrøne mytologien.
Dette hornet kunne høres i både menneskenes verden og gudenes verden, og til og med i underverdenen, og brukes til å vekke gudene dersom det er fare på ferde, særlig dersom noen forsøker å komme seg over Bifrost, broen mellom Åsgard og Midgard, som Heimdall vokter. Dette hornet skal også markere starten på Ragnarok, verdens undergang.
Navnet Gjallarhorn brukes også om det (drikke-)hornet som Mime drikker av fra Mimes brønn for å få visdom. Også eddadiktet Grimnismål antas å referere til Heimdalls horn som et drikkehorn. Den doble bruken av hornet - som blåseinstrument og som drikkehorn - har vært allment kjent også i den «menneskelige» verden fra tidlig jernalder. Hornet som varsling i strid er også kjent fra andre land, jf. den frankiske sagnhelten Rolands olifant - et blåseinstrument laget av elfenben.
Neunkirchen (Østerrike)
Historie
Kolera- og pestepidemier på 1700-tallet rammet Neunkirchen hardt. Trefoldighetssøylen på torget er reist som minnesmerke over denne tiden. I det 19. århundre opplevde Neunkirchen en betydelig industrialisering, blant annet som følge av fabrikketablerere fra det franskspråklige Sveits. En kirkebrann 1. juli 1907 gjorde store skader, men kirken ble gjenoppbygd i årene 1908/09.
7. august 1920 fikk Neunkirchen bystatus. Neunkirchen hadde også et jødisk samfunn som ble oppløst som følge av den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i 1940. Synagogen i Neunkirchen ble først revet i 1984.
I 1960 ble «Blätterstraßensiedlung» (byområdet nord for «Südbahn») lagt inn under Neunkirchen. I 1969 ble også kommunene Mollram og Peisching lagt til Neunkirchen.
Befolkning
Kilde: Statistik Austria
Etter en sterk vekst i folketallet i siste tredel av 1800-tallet og første tiår av 1900-tallet, kulminerte innbyggertallet i Neunkirchen i 1910 med et høydepunkt på 12 920. Etter dette tidspunktet avtok folketallet gradvis. Særlig tydelig var denne tendensen i årene rundt 2. verdenskrig (fra 1939 til 1953 - 5,9 %), men den fortsatte også (i lavere tempo) gjennom etterkrigstiden. Bare mellom 1961 og 1971 ble det registrert en beskjeden folketallsvekst på 1,2 %. Med 10 216 innbyggere nådde befolkningen i 1991 det laveste nivå siden 1900. Siden da har det imidlertid blitt registrert en vekst i folketallet på 7,9 %, noe som skyldes overskudd i migrasjonsbalansen (+ 9,8 %), mens fødselsraten fortsatt er negativ (- 1,9 %).
Religion
Ifølge data fra folketellingen i 2001 er 60,7 % av befolkningen romersk-katolske, 5,5 % protestanter og 0,6 % ortodokse kristne. 13,1 % er muslimer mens 17,1 % av befolkningen ikke bekjente seg til noen religion.
Av sentrale gudshus kan nevnes den romersk-katolske sognekirken Mariä Himmelfart og den protestantiske kirken. Sistnevnte (bygd 1862/63) er det eldste gudshus i Niederösterreich planlagt og bygd som evangelisk kirke.
Handelsstedet Neunkirchen
Industriens tilbakegang de siste tiårene har forvandlet bybildet nokså dramatisk. I forbindelse med rehabiliteringen av det sentrale torget på 1990-tallet ble det lagt til rette for forretningsdrift i sentrum uten at det dermed skulle forstyrre den historiske atmosfæren. Ved bygrensen mot Ternitz har handelsområdet «Am Spitz» blitt etablert. Et kjøpsenter i indre by ble i 2011 ferdigstilt på området til den tidligere skruefabrikken.
I de senere årene har foreningen «aktive Wirtschaft Neunkirchen» (aktiv forretningsdrift i Neunkirchen) lansert «Lange Einkaufsnacht» (lang handelsnatt) med underholdning og utvidede åpningstider i butikkene.
Trafikk
Byen er et viktig trafikknutepunkt i sørlige Niederösterreich. Beliggenheten ved den gamle handelsvegen fra Wien (Semmering–Kärnten–Triest, Adria), har medvirket til at økonomien i Neunkirchen alltid har vært preget av trafikk og handel.
Neunkirchen er forbundet med hovedvegnettverket via S6 Semmering Schnellstrasse, med A2 Süd Autobahn (Knoten Wr. Neustadt, avkjøring Neunkirchen Ost) og B17 Wiener Neustädter Straße. Blätterstraße som strekker seg fra Neunkirchen i nordøstlig retning over Weikersdorf til Bad Fischau kan påvises helt tilbake til romertiden.
Busstasjonen i Neunkirchen er plassert like i sentrum på Minoritenplatz.
Det er også enkel forbindelse med tog fra Bahnhof Neunkirchen N.Ö. Til Wien Südbahnhof er reisetiden ca 45-50 mintter. Jernbanestasjonen, med det offisielle navnet Neunkirchen NÖ, har adresse Bahnstraße 49. Stasjonen har to plattformer. Plattform 1/2 benyttes i hovedsak av tog i retning Semmering/Bruck an der Mur, mens plattform 3/4 vanligvis har avgang for tog i retning Wiener Neustadt/Wien.
Handel og butikker
Butikker og innkjøpsmuligheter har tradisjonelt vært konsentrert til bykjernen (ved Hauptplatz og Holzplatz, Triesterstraße, Fabriksgasse, Wienerstraße). Handelsområdet «Am Spitz» ved bygrensen i retning Ternizt har siden 1990-årene blitt skrittvis utbygd med storskala-forretninger (supermarkeder, elektrohandel, byggvareforretninger, diverse bilforhandlere med verksteder, kontorbygg m.m.).
På området til den tidligere Brevillier & Urban skruefabrikk er det i bysentrum reist et kjøpsenter, «Pamoramapark».
Offentlige tjenester
Som distriktshovedstad er alle sentrale offentlige myndigheter representert i byen, blant annet en distriktsdomstol, et skattekontor og et sykehus med 395 sengeplasser. Også distriktstrygdekasse, politistasjon, arbeidsformidling, redningstjeneste og et frivillig brannkorps.
Barnehager
I alt sju offentlige barnehager i tillegg til Pater-Kolbe-Kindergarten (den katolske menighetens barnehage).
Skoler
Grunnskole Steinfeld, grunnskole Mühlfeld, grunnskole Peisching
Andre utdanningsinstitusjoner
Musikkskole Neunkirchen, WIFI, Volkshochschule-Volksbildungsverein Neunkirchen, Kultursentrum ved Steiergraben (galleri, bibliotek)
Tessaratomidae
Tessaratomidae tilhører gruppen Pentatomoidea, en undergruppe av tegene, en gruppe av nebbmunner. De har det til felles at munndelene er sugende og at de suger opp næringen. De lever av plantesaft fra planter og trær. Disse store tegene lever bare i tropene.
Bulgaria under Paralympiske vinterleker 2006
Bulgaria deltok med tre deltakere i Paralympiske vinterlekene 2006 i Torino.
Tessaratomidae
Utseende
Middelsstore til store (10 – 30 mm), som oftest brede og noe flate teger. Hodet er påfallende lite sammenlignet med kroppen. Antennene består av fire ledd og kan være ganske lange. Pronotum er mye bredere enn langt, ofte med utover- eller framoverrettede, hornlignende utvekster. Scutellum er trekantet og mindre enn halvparten så langt som bakkroppen. Bakkroppens sider er ofte utvidete og stikker ut utenfor vingene. Beina er vanligvis korte, men kan være kraftige, krumme og utstyrt med pigger. Føttene har tre ledd. På farge er de ofte brunlige, grønne eller svarte.
Levevis
Tessaratomidae har ufullstendig forvandling, overgang fra nyklekt larve til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere nymfestadier. En del grupper i denne familien har yngelpleie, hunnen bærer da med seg de unge nymfene på undersiden av bakkroppen. Noen arter kan gjøre noe skade i jord- og hagebruk, for eksempel Musgraveia sulciventris som er vanlig i sitrus-plantasjer i Australia og angriper nye skudd for å suge sevje.
Emil Aamli Carlson
Emil Aamli Carlson (født 19. april 1976 i Kristiansand) er en norsk utforsyklist og psykolog.
Kari Vigeland
Kari Vigeland (født 16. mai 1936) er en norsk psykolog og forfatter som var styreleder i Human-Etisk Forbund 1983–1987 og generalsekretær 1991–1993, samt co-president for det internasjonale humanistforbundet International Humanist and Ethical Union 1990–1993.
Vigeland har som førsteamanuensis ved ved Universitetet i Oslo undersøkt nordmenns holdning til aktiv dødshjelp og vært aktiv i samfunnsdebatten om temaet. Hun har sittet i styret for Foreningen Retten til en verdig død og har i dag plass i foreningens konsultative råd.
Farsta (bydelsområde)
Farsta er et bydelsområde i Söderort i Stockholm med drøyt 45 000 innbyggere. Fagersjö, Farsta, Farstanäset, Farsta strand, Gubbängen, Hökarängen, Larsboda, Sköndal, Svedmyra og Tallkrogen er bydelene i området.
Lydkunst
Lydkunsten regnes ofte som en tverrfaglig og intermedial kunstform, noe som har ført til at definisjonene av hva som faller innenfor eller utenfor feltet varierer. Lydkunst er et bredt felt, med kunstnere som arbeider med bl.a. eksperimentell musikk, lydskulptur, installasjon, performance, radiokunst, elektronisk kunst og feltopptak.
Farsta (bydelsområde)
Tidligere var området delt mellom Farsta og Söderled bydelsområder.
Alsophylax pipiens
Alsophylax pipiens er en liten marklevende gekko, som er utbredt i Sentral-Asia.
Den er funnet noen få steder i halvørkenen mellom elvene Volga og Ural nord for Det kaspiske hav, og må derfor regnes til den europeiske krypdyrfaunaen. Utbredelsen strekker seg gjennom Kasakhstan fra Det kaspiske hav østover til sørlige Mongolia og nordvestre Kina.
Denne arten går lengst mot nord av alle gekkoer, og klarer å overleve selv i områder der middeltemperaturen for kaldeste måned er under −10 °C, altså samme vintertemperatur som Finnmarksvidda.
Heimdall
Heimdall var i den norrøne mytologien vokteren av Bifrost, regnbuebroen mellom Åsgard og Midgard, som er den viktigste veien inn i gudenes rike.
Han er sønn av ni mødre, og disse er søstre. Det spekuleres på om disse samsvarer til de ni døtrene til Ran og Ægir, men det er ikke enighet om dette. I Snorres Skaldskaparmål, under Heimdalkenninger, sies det at han er sønn av Odin.
Han trengte mindre søvn enn en fugl, kunne se hundre mil avgårde både natt og dag, og hadde så god hørsel at han kunne høre gresset gro på engene og ullen vokse på sauene. Det var disse egenskapene som gjorde at gudene valgte ham til å vokte Bifrost. Denne forflytter seg hele tiden, slik at kun gudene skal kunne finne den.
Heimdall kalles ofte Den hvite Ås og har tenner av gull, noe som har gitt han et annet navn, Gullinntanne. I skaldekvad omtales gull ofte som «Heimdalls tenner». Han kalles også Hallinskide. Hans bolig heter Himmelbergene (Himinbjorg), og hesten hans heter Gulltopp. Sverdet hans omtales i skaldekvad som «höfuð» (manns), manns-hode.
Heimdall som opphav til menneskene
Eddadiktet Rigstula forteller hvordan Heimdall er ute på vandring (under navnet Rig), ligger med tre ulike kvinner, og han blir dermed stamfar til de tre samfunnsgruppene treller, bønder og jarler. De tre kvinnene het Edda (kona til Ai), Moder (kona til Fader) og Amma (kona til Afi), og barna han fikk med dem het Trell (opphavet til trellene), Karl (opphav til bøndene) og Jarl (opphav til Jarlene). Diktet slutter med at guden Rig selv åpenbarer seg for den unge Jarl og kaller ham sønn. Jarls yngste sønn får navnet Kon unge (kon ungr) som betyr konge.
Navnet Heimdall
Navnet Heimdall betyr kanskje «den klartlysende» eller «den som lyser over verden». Dette passer godt med kallenavnet «den hvite ås», og at han omtales som «den hviteste av alle æsene».
Gjallarhorn
Hornet hans heter Gjallarhorn. Dette hornet kunne høres i både menneskenes verden og gudenes verden, og til og med i underverdenen, og brukes til å vekke gudene dersom det er fare på ferde. Et signal fra dette hornet skal markere starten på Ragnarok, verdens undergang.
Heimdall og Ragnarok
Når Ragnarok starter skal Heimdall blåse i Gjallarhorn for å vekke æsene. I konflikten skal han møte den slu Loke i kamp. De sender hverandre i døden, på lik linje med Tor og Midgardsormen.
Heimdall og Tors hammer
Da Trym stjal Tors hammer, var det Heimdall som kom på ideen med å la Tor kle seg ut som Frøya.
Sør-Afrikas geografi
På fastlandet, fra vest til øst, grenser Sør-Afrika til Namibia og Botswana, er deretter såvidt til Zimbabwe og har så en langsgående grense til Mosambik i øst, før den i en kurve går rundt Swaziland og så til slutt igjen forenes med Mosambiks sørlige grense, ut til Indiahavet. I innlandsområdet, i en kurve langs provinsen Freistata, ligger det lille fjellandet Lesotho, helt omgitt av sørafrikansk territorium.
Selv om landets klima er klassifisert som steppeklima, er det store variasjoner både i klima og topografi.
Statistikk
Sør-Afrikas totale areal er litt mer enn 1 200 000 km². Landet er rundt 1 600 km² langt, og omtrent like langt fra øst til vest. Sør-Afrika har lang kystlinje, på 2798 km, og landet grenser både til Indiahavet og Atlanterhavet, som møtes ved landets sørvestlige spiss. Sør-Afrika omfatter også øyene Marion og Prince Edward Island, som ligger et stykke ut i Atlanterhavet (nesten 2000 km fra Cape Town).
Fysisk geografi
Karoo-regionen omfatter en stor del av det vestlige sentrale platået. Området betegnes som halvørken, og temperaturene kan derfor variere fra ekstremt varmt om sommeren til veldig kaldt om vinteren.
Den sørlige kysten, som delvis består av det som er kjent som Garden Route, er temperert og frodig. Kapp det gode håp har et middelhavsklima, med kalde, våte vintre og varme, tørre somre (som er noe varmere i innlandsdalene). Snø er vanlig på vinteren høyere opp i Cape Fold-fjellene. Klimatisk er regionen mest kjent for vinden, som blåser så å si hele året, enten fra sørøst eller fra nordvest; samt for sine solrike somre, da det omtrent ikke regner i hele tatt. Cape-områdets vegetasjon består av fynbos-gressområder og Albany-krattskog.
De østlige områdene av Karoo strekker seg ikke like langt nord som den vestlige delen, og landskapet går heller over til Free States flate landskap, som til tross for at det er klassifisert som steppeklima også får en del regn. Nord for Vaal-elva har Highveld-området enda bedre tilførsel av vann, med årlig nedbørsmengde på 760 mm. Fordi det ligger så høyt (rundt 1750 moh.) blir området også spart for ekstreme tørkeperioder. Vinterne er kalde, men det er uvanlig med snø.
Lenger nord og østover, særlig fra der fjellskråningen som omgir platået blir lavere, blir temperaturene høyere: Stenbukkens vendekrets, som grovt sett utgjør grensen for tropisk klima, går gjennom landet helt i nord. Det er også her man kan finne det typiske sørafrikanske bushveld-landskapet. Drakensberg-fjellene utgjør den østlige fjellskråningen.
Landets østlige kystlinje, til Indiahavet, er (i kontrast til den vestlige) frodig, med både høy luftfuktigheten og temperatur, det siste på grunn av den varme Mosambik-strømmen.
Innlandsplatået
Det sentrale innlandsplatået utgjør en stor del av det sørafrikanske landskapet. Det blir drenert ved Sør-Afrikas to største elver, Oranje-elva og Limpopo-elva, og består av 10 mindre geografiske regioner. Høyden varierer fra 600 til 2 500 moh., og det faller mellom 200 og 1200 mm nedbør årlig. I øst, sør og vest er den omgitt av bratte fjellskråninger, kalt Great Escarpment; nordvestover mister Great Escarpment imidlertid noe høyde, slik at disse områdene ligger noe lavere. Områdene helt i vest er veldig tørre, og lenger nord går disse over til å bli en del av ørkenområdet Kalahari.
I de sentrale områdene gir de tørre småskogområdene plass for gressletter, som østover får mer vann tilført og dertil blir mindre tørre. Disse gresslettene strekker seg nordøstover til de når fjellkjedene Witwatersrand og Magaliesberg, hvor de får best tilgang til vann mellom Oranje-elva og Limpopo-elva. Witwatersrand og Magaliesberg former også et område med lavere fjellkjeder som omgir et basseng kalt Bushveld. Nord for savannene går landskapet over til lavereliggende områder, mot Limpopo-elvedalen.
Elver og sjøer
Det er to hovedelver: Limpopo, hvorav en del av den også går igjennom Zimbabwe, og Oranje (med sideelva Vaal) som med varierende vannføring flyter gjennom landets sentrale landområder, fra øst til vest, til den til slutt munner ut i Atlanterhavet, der den siste delen utformer grensen mellom Sør-Afrika og Namibia. I et såpass tørt land er demninger og irrigasjon ekstremt viktig; den største demningen er Gariep-demningen ved Oranje-elva.
Flere små elver flyter ut i sjøen langs kystlinja, men alle er både ufarbare og ubrukelige som naturlige havner. Kystlinjen er i seg selv ganske jevn, og det er kun én god naturlig havn langs den, ved Saldanha Bay nord for Cape Town. Mangel på ferskvann hindret større utvikling av dette stedet. Uavhengig av dette er det i dag travle havner både ved Cape Town, Port Elizabeth, East London, Durban og Richards Bay.
Natur
Sør-Afrika er rangert som ett av de 17 landene i verden med størst artsmangfold. Det finnes noe mer enn 20 000 forskjellige plantearter i landet, noe som utgjør rundt 10 % av samtlige kjente arter i hele verden. De største økosystemene er de store gresslettene, særlig i Highveld, hvor plantedekket er dominert av ulike typer gress, lave buskvekster og akasietrær. Lenger vestover er vegetasjonen mer sparsom, ettersom man her har mindre nedbør, og plantene som finnes der er tilsvarende mer tilpasset til tørt klima. Sørvest i landet ligger Fynbos, et smalt belte med buskvegetasjon i sørlige Wes-Kaap. Der vokser mer enn 9 000 av Sør-Afrikas plantearter, hvilket gjør området til et av de stedene i verden med størst konsentrasjon av biologisk mangfold. De fleste plantene tilhører bergknappfamilien; de har harde, små, nål-lignende blader og er grønne hele året. En annen typisk sørafrikansk planteslekt er blomsterslekten protea, hvorav ca. 130 av slektens arter finnes i Sør-Afrika.
Til tross for den store artsrikdommen består kun rundt 1 prosent av Sør-Afrikas arel av skog, som nærmest utelukkende finnes på kysten mot Indiahavet (i provinsen iKwaZulu-Natali), hvor landet er mer frodig. Trærne her, i dette området, utgjør dessuten det største antall trearter utenfor de tropiske regnskogene. Savanneområdene nordøst i landet går over fra gressvegetasjon til busker, kratt og trær. Blant annet finner man her en del baobabtrær, og helt på østkysten er det forekomster av mangroveskoger.
Omtrent 10 % av verdens pattedyrarter finnes i landet. Sør-Afrika er blant annet hjem til de såkalte «Afrikas fem store»: den afrikanske elefanten (Loxodonta africana), den afrikanske bøffelen (Syncerus caffer), løven (Felis leo), leoparden (Felis pardus) og neshornet (to arter, svart (Diceros bicornis) og hvitt neshorn (Ceratotherium simum)).
Beskyttede områder
På grunn av Sør-Afrikas mange unike økosystemer og artsmangfold, har man valgt å etablere en rekke nasjonalparker, nasjonale botaniske hager og andre lignende områder for bevaring av flora og fauna. En rekke av nasjonalparkene har blitt Peace parks (nasjonalparker over landegrenser).
Sør-Afrika har åtte områder på verdensarvlista (se liste). Denne statusen gis til verneverdige områder som representerer tidlige høykulturer, eller naturområder av særlig økologisk eller naturhistorisk betydning; av Sør-Afrikas verdensarv er fire områder valgt ut på grunn av økologisk bevaringsverdi (kriterium IX og/eller X): iSimangaliso våtmarksområde, uKhahlamba / Drakensberg nasjonalpark og Cape floraregion. I tillegg utgjør også Richtersveld og Mapungubwe, som er vernet for kulturelt landskap, viktige økologiske soner.
Geografiske ytterpunkter
Disse punktene ligger lenger nord, sør, øst eller vest enn noe annet sted i landet.
Sør-Afrika (fastlandet)
Klima
Klimaet er halvtørt i størstedelen av landet, men subtropisk langs østkysten. Iblant forekommer lengre tørkeperioder.
Den kalde Benguela-strømmen beveger seg opp fra Sørishavet langs vestkysten, og bringer blant annet med seg masse plankton, hvilket gjør at havområdene her er rike på fisk. Østkysten har Mosambik-/Aqulhas-strømmen, som beveger seg fra nord til sør, og som tilfører området varmt vann. Disse to strømmene har stor effekt på landets klima, fordamningen fra Indiahavet øst for landet fører til store nedbørsmengder, mens Benguela-strømmen gjør at fordampningen er liten, og gir derfor ørkenforhold i vest.
Miljøproblemer
Mangel på store elver og innsjøer gjør at man må begrense anvendelsen av ferskvannet, og man har problemer med å få vannet til å strekke til; vannforbruket passerer tilførselen. Alt vann i de store byene i Gauteng importeres for eksempel fra Lesotho, mange hundre kilometer unna. Andre miljøproblemer er vannforurensning fra utslipp fra landbruksprodukter samt fra byene, luftforurensning, jorderosjon og ørkendannelse. 93 % av elektrisiteten fremstilles av fossilt brensel, 6 % av kjernekraft og 1 % av vannkraft.
Landet har skrevet under eller tatt del i en rekke internasjonale avtaler der man kjemper mot problemene forurensning forårsaker og andre avtaler for bevaring av miljøet: Miljøvern til Antarktistraktaten, marine levende ressurser i Antarktis, antarktiske seler, Antarktistraktaten, biologisk mangefold, klimaendringer, Kyoto-avtalen, ørkenspredning, truede arter, farlig avfall, havrett, dumping av avfall/annet i havet, bevaring av maritimt liv, ozonlaget, skipsforurensning, våtmarksområder, hvaler
Naturressurser
Sør-Afrika har forekomster av gull, krom, antimon, kull, jernårer, mangan, nikkel, fosfat, tinn, uran, diamanter, platina, kobber, vanadium, salt og naturgass.
Administrativ inndeling
Sør-Afrika er inndelt i ni provinser: Wes-Kaap, Noord-Kaap, iMpuma-Koloni, iKwaZulu-Natali, Freistata, Bokone Bophirima, Gauteng, iMpumalanga og Limpopo. Disse er igjen er inndelt i 52 distrikter (6 metropoliske og 46 distrikts-kommuner), der distriktskommunene enda en gang er inndelt i 231 kommuner (local municipalities).
Før valget i 1994 besto Sør-Afrika av kun fire provinser – Kapp-provinsen, Oranjefristaten, Transvaal og Natal – samt en del selvstyrte såkalte hjemland (bantustaner, der noen av Sør-Afrika, men ingen andre land, ble ansett som selvstendige stater). Etter valget ble disse integrert, og sammen med de eksisterende provinsene inndelt i dagens ni provinser.
Største byer
De ti største byene etter folketall er Cape Town, Durban, Johannesburg, Pretoria, Soweto, Port Elizabeth, Pietermaritzburg, Benoni, Vereeniging og Bloemfontein.
Kapp Finisterre
Kapp Finisterre (på spansk Cabo Finisterre, direkte oversatt Kapp landende) er en bergfast halvøy i den nordvestlige delen av Galicia i Spania.
Ved Kapp Finisterre vant Storbritannia et sjøslag mot Frankrike i 1747 under den østerrikske arvefølgekrig; og i 1805 nok en gang under Napoleonskrigene.
Kapp Finisterre har en viss betydning i norsk moderne historie under unionen med Sverige da norske skip som seilet sør for Kapp Finisterre inntil 11. april 1838 måtte seile under unionsflagget som var i bruk 1818–44. Først etter denne datoen kunne det norske flagget brukes på alle hav. Bakgrunnen var at Sverige hadde betalt for beskyttelse mot sjørøverne i Nord-Afrika. Fra 1844 ble sildesalaten innført.
Tidligere var Kapp Finisterre også navnet på et sjøområde i britisk værmelding for sjøfolk, men dette mer nordlige området ble i 2002 omdøpt til FitzRoy for ikke å bli forvekslet med det spanske området med samme navn.
Eksterne lenker
‎
Siegburg
Siegburg, by i delstaten Nordrhein-Westfalen i det vestlige Tyskland, senter for kretsen Rhein-Sieg. Siegburg ligger ved elva Sieg nær utløpet i Rhinen, 10 km øst for den tidligere hovedstaden Bonn, som ligger på andre siden av Rhinen.
Siegburg har 29 498 innbyggere (1. juli 2007), og hele bområdet på østbredden av Rhinen rundt Sieg har nærmere 125 000 innbyggere. Sammen med nabobyene Hennef og Sankt Augustin utgjør Siegburg i realiteten en betydelig forstad til Bonn.