cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prinds Christian Augusts Minde
Mangelsgården
Den første kjente eieren var den tyskfødte general Hans Ernst von Tritzschler (1647–1718), som også dreiv innen trelast og skipstransport. Neste eier, general Fredrik Ferdinand Hausmann (1693–1757), anla en hage med fiskedammer, paviljonger og nyttevekster. Foran hovedbygget blei det en periode dyrka både appelsiner og laurbær. Gården blei på denne tida regna som byens fineste, og da kong Fredrik 5. besøkte Christiania i 1749, bodde han her. Seinere kjøpte general Johan Mangelsen (1694–1769) gården, og det er etter ham Mangelsgården har fått navn.
Arbeidsanstalten
I 1809 oppretta ei gruppe av byens velstående borgere den veldedige stiftelsen «Prinds Christian Augusts Minde». Navnet var til ære for den danske offiser og stattholder i Norge Christian August (1768–1810), som da skulle forlate Norge. Hensikten med stiftelsen var å hjelpe fattige og arbeidsløse. Antallet fattige hadde økt sterkt, og tukthuset i byen var gått over til å bli et reint fengsel, og ikke som før også en arbeids- og disiplineringsanstalt for løsgjengere.
Stiftelsen kjøpte i 1812 Mangelsgården, og fattigvesenets spinnerier blei flytta hit. I disse skulle folk som trengte det, kunne få arbeide. I 1819 blei den faste anstalten etablert som et arbeidshus. Fattige og arbeidsløse som ikke hadde noe å leve av, kunne her få noe lønna arbeid. I prinsippet skulle dette være frivillig, men tvangsplassering forekom allerede fra starten. «Prindsen» blei derfor raskt et sted for fattige, funksjonshemma og andre som falt utafor det vanlige livet i byen, men som myndighetene ønska en viss kontroll med. Også en del barn som ikke hadde familie som kunne ta seg av dem, blei plassert her.
Arbeidet i anstalten var hovedsakelig steinhogging, spinning og veving, samt opptrevling av gammelt tauverk (drevplukking). Ellers kunne næringslivet leie billig arbeidskraft herfra.
Etter hvert blei det for trangt i Mangelsgården, og det blei oppført flere nye bygg. I 1833 blei Fabrikkbygninga (arkitekt Christian H. Grosch; nr. 9 på kartet) tatt i bruk og i 1856 Vaskeriet (nr. 12).
Galehuset
I Oslo hospital var det etablert et dollhus (galehus) for klientell som var så avvikende at de ikke kunne tvinges til å arbeide. Dette lå i Aker kommune og var administrert av stiftsdireksjonen, men blei også benytta av Christiania. Det var imidlertid få plasser, pluss at disse var nokså dyre. I 1829 blei det derfor etablert et eget dollhus med ni plasser for hovedstaden i nordfløya av Mangelsgården (nr. 2). Hva slags behandling som blei gitt her, er lite kjent, men den var neppe veldig omfattende. Kapasiteten blei fort sprengt, og alt i 1834 bygde en på en etasje på dollhusfløya.
I 1848 kom den første sinnssykeloven. Denne satte krav både til bygninger, personale og behandling. (Bl.a fikk legene monopol på behandling – uten at disse nødvendigvis hadde høyere kompetanse enn de som til da hadde drevet anstalten.) På bakgrunn av loven måtte det foretas omfattende utbedringer. I 1850 var det gjort tilstrekkelig til at asylet fikk godkjenning. De neste tiåra kom flere utvidelser av bygningsmassen (nr. 6–8).
Christiania kommunale Sindssygeasyl holdt til i Storgata 36 fram til 1905, da Dikemark sykehus i Asker overtok de mannlige pasientene, og 1908, da kvinneavdelinga der var klar. På det meste hadde asylet 120 plasser.
Andre virksomheter på 1800-tallet
I 1840 blei byens fattigsykehus (nr. 5 på kartet) oppført inne på området, bak Mangelsgården. Det hadde denne funksjonen bare kort tid. Seinere var det blant annet gamlehjem (Alderdommens Hvile) og kvinneavdelinger for asylet og arbeidsanstalten. Fra 1886 til 1898 var det i drift ei sykehusavdeling for kvinner med kjønnssykdommer.
Før Stortinget fikk sitt eget bygg, var tingsamlingene i Katedralskolen hvert tredje år. Når dette pågikk, flytta skolen sine aktiviteter til Mangelsgården.
En periode hadde politilegen visitasjonslokale for prostituerte på området. Christian Krohg, som hadde atelier i nærheten, kan ha hentet inspirasjon herfra til «Albertine i politilægens venteværelse», hans kjente maleri av hovedpersonen i tendensromanen Albertine fra 1886.
1900-tallet
Asylet på «Prindsen» blei altså avvikla i 1908. Etter hvert blei det også endringer i holdninga til klientellet som hørte under arbeidsanstalten. Løsgjengerloven og dens bestemmelser om tvangsarbeid var likevel gjeldende fram til 1970. I 1915 blei det imidlertid oppretta en egen statlig anstalt for dette, Opstad tvangsarbeidshus på Jæren. Denne delen av virksomheten på «Prindsen» blei derfor gradvis avvikla, og det blei i stedet etablert vernehjem og ulike rehabiliteringsinstitusjoner for rusmisbrukere. Flere av verkstedene var i bruk enda på 1970-tallet.
Rundt 1930 blei det satt opp ei funkisliknende trebygning (nr. 13) i sørenden av området – mot Storgata. Dette inneholdt handelsboder som erstatning for de som blei revet på Youngstorget (Youngstorvets basar), da Folketeaterbygninga blei oppført. Mangelsgården blei freda i 1927.
I nyere tid
Sommeren 2007 blei det satt opp et midlertidig konteinerbygg med sprøyterom bak basarene. Denne etableringa har vært svært omstridt.
Oslos byantikvar la i 2006 fram en fredningsplan for hele området. Thon Eiendom, som eier den tilgrensende gårdrekka i Brugata, la i 2005 og 2009 fram private reguleringsforslag. Riksantikvaren la ned innsigelse mot begge disse etter protester fra kulturvernhold. Høsten 2009 fatta så Riksantikvaren fredningvedtak for området.
Ospemåler
Ospemåler (Epirranthis diversata) er en sommerfugl som tilhører familien egentlige målere (Geometridae). Den er den eneste representanten for underfamilien Desmobathrinae i Nord-Europa.
Prinds Christian Augusts Minde
I nyere tid
I 2006 blei nettverket Prindsens venner etablert.
Ospemåler
Utseende
thumb|left|300px| Larve (foto: James Lindsey) En middelsstor (vingespenn hos hannen 40 – 45 mm, hos hunnen 31 – 37 mm), brungul måler, vingene med brunlig bestøvning. Hunnen har spissere og mindre vinger enn hannen, og er noe mørkere (brunere) på farge. Kroppen er ganske spinkel, vingene store og brede hos hannen, smalere hos hunnen. De er brungule med innslag av brune skjell, hunnens forvinger er nærmest brune. Forvingen har to utydelige, brune tverrlinjer, den ytterste av disse med en avlang, hvit flekk nær fremkanten. Bakvingen er blekt brungul med en diffus, brun flekk i midten.
Sundström spelar Allan
Sundström spelar Allan er et musikkalbum med Stefan Sundstrøm, utgitt i 2002.
Prinds Christian Augusts Minde
I nyere tid
Området har også vært brukt til innspilling av TV 2-programmet «Truls à la Hellstrøms Bistro».
De fattiges kvartal
Prinds Christian Augusts Minde går også under betegnelsen «De fattiges kvartal». Her har det gjennom 200 år vært aktiviteter knytta til samfunnets fattige og utstøtte. Sånn sett kan området sees som en motpol til de bygninger og steder som vanligvis vernes og tas vare på.
Ospemåler
Levevis
Arten er knyttet til osp (Populus tremula), som er larvenes næringsplante. De voksne sommerfuglene flyr både om dagen og om natten, i april – juni med hovedflygetiden i mai.
Prinds Christian Augusts Minde
De fattiges kvartal
Arkitekturen har i utgangspunktet et svært lukka preg – de gale og fattige skulle ikke sees. Til tross for endringer i samfunnets holdninger, har området fortsatt dette preget. Det gjør «Prindsen» unik i norsk og nordisk sammenheng. Fra antikvariske myndigheter er det derfor lagt vekt på dette forholdet.
Ospemåler
Utbredelse
Arten finnes i Europa nord for Alpene, østover til det midtre Sibir. I Norge er den temmelig vanlig på Østlandet og Sørlandet, på Vestlandet er den bare funnet i Hardanger, det finnes også spredte funn fra Trøndelag og Nord-Norge.
Prinds Christian Augusts Minde
Kulturminne
Prinds Christian Augusts Minde er et kulturminne og har nummer 86153 i Riksantikvarens kulturminnebase.
Houens fonds diplom
Diplom fra A. C. Houens fond regnes som en av Norges fremste utmerkelser innen arkitektur og byggeskikk.
Anton Christian Houen (1823–1894) var en norsk forretningsmann, som gjorde stor suksess i utlandet. Han oppretta flere legat og fond innen kultur og forskning. A. C. Houens fond er oppretta ved Houens testamente. Avkastninga av fondet skal brukes til arkitekturformål, deriblant til prisen Houens fonds diplom.
Til og med 2016 var det Norske arkitekters landsforbund (NAL) som forvaltet prisen, og forbundets styre var jury. Fra og med 2017 har Nasjonalmuseet fått i oppdrag av Kulturdepartementet å ivareta forvaltningen, i nært samarbeid med NAL. Museet og forbundet utnevner juryen i samarbeid, og diplomet deles ut av Kulturdepartementet ved kulturministeren, etter innstilling fra Nasjonalmuseet, på vegne av juryen. I retningslinjene heter det at prisen kan tildeles «arkitekt for utkast til bygninger og ferdig oppførte bygninger eller bygningsgrupper, og annen fysisk formgivning, som er fremragende, selvstendige og arkitektonisk gjennomførte arbeider».
Houens fonds diplom er ei æresbevisning som det ikke følger penger med, men det aktuelle byggverket blir pryda med en bronseplakett.
Et arbeid kan tildeles pris tidligst to år etter at det står ferdig.
C-VM i håndball for menn 1980
C-VM i håndball for menn 1980 ble arrangert på Færøyene i 1980.
Jul med Ole Ivars (1986-MC)
Jul med Ole Ivars er en musikkassett med Ole Ivars, utgitt i 1986.
Harm & Hegseth
Harm & Hegseth er et norsk underholdningsprogram med Vegard Harm og Morten Hegseth, som sendes på VGTV. Duoen får besøk av to kjente gjester i hver episode hvor de snakker om løst og fast og hva som foregår i livene deres.
Innhold
Programmet hadde premiere 25. mars 2022 og publiserer to sesonger i året. Det slippes en episode i uka i løpet av sesongen, som legges ut på VGTV hver fredag. Serien er etterfølgeren til Panelet som samme duo tidligere hadde på VGTV.
Edel Stenberg
Edel Stenberg (født 26. april 1931 i Oslo, død 18. juli 2011) var en norsk skuespiller.
Hun medvirket i syv filmer 1949–1953. Stenberg debuterte i Edith Carlmars Døden er et kjærtegn. Hun var også engasjert ved Det Nye Teater.
Filmografi
(svensk) (svensk)
(svensk)
Recovered
Recovered er et samlealbum av det amerikanske thrash metal-bandet Heathen. Albumet består av nyinnspilte eldre sanger i tillegg til flere coverlåter. Hele albumet er tilgjengelig for gratis nedlasting på bandets hjemmeside.
Hellandshornet
Hellandshornet er et fjell i Ålesund kommune i Møre og Romsdal. Det har en høyde på 882 meter over havet. Ved foten av fjellet ligger på den ene siden bygda Hellandshamn, og på den andre Fannedalen.
Live at the Louisiana Hayride
Live at the Louisiana Hayride er et samlealbum med Elvis Presley, utgitt i 29. april 2003.
Hjärtats melodi
Hjärtats melodi er et musikkalbum med Stefan Sundstrøm, utgitt i 2004.
Journalisten
Journalisten ble etablert i januar 1917 som organ for Kristiania Journalistklub, fra 1945 blad for Norsk Presseforbund, og fra 1984 organ for Norsk Journalistlag. Det er Norsk Journalistlag (NJ) som eier og utgir bladet i dag. Bladet følger Redaktørplakaten og pressens etiske regelverk, og redigeres med full uavhengighet fra sin eier.
Journalisten er i første rekke et yrkesorientert fagblad for NJs medlemmer, som er journalister i dags, fag- og ukepresse, samt ulike etermedier. Andre lesergrupper er redaktører, samt yrkesgrupper med tilknytning til massemedier, enten det er reklame- og annonsesalg, informasjons- og PR-virksomhet, politikere og offentlige myndigheter foruten andre interesserte. Journalisten bringer nyheter, reportasjer, kommentarer og debattartikler om den norske og utenlandske medieverden.
Journalistens papirutgave kom med ca. 20 utgaver per år fram til 2013. Deretter trappet man ned til 15 nummer og sommeren 2014 ble det besluttet å stanse papirutgaven helt ved utgangen av året. Opplaget var på ca. 10 500 (2009).
Fra og med 2015 kom Journalisten som en ren nettavis, fram til man i 2020 supplerte nettet med en mindre hyppig papirutgave i magasin-format.
Gi clutch
Gi clutch er et musikkalbum av Vassendgutane, utgitt i 2002.
Henrik Finne (kunstner)
Henrik Finne (født 19. november 1898 i Stavanger, død 1992) var en norsk bildekunstner. Finne var både maler, grafiker og bildehugger, men er i dag mest kjent for sine grafiske arbeider. Han har blitt regnet til den norske fargetresnittskolen på førti- og femtitallet.
Utdannelse og yrkesliv
Finne var elev ved Kongsgård skole i Stavanger. Han studerte på Statens kunstakademi i 1919 under Halfdan Strøm og Christian Krohg, og så hos André Lhote i Paris 1920-1921. Han debuterte som maler i Paris i 1921 og i Oslo samme år, og ble først innkjøpt til Nasjonalgalleriet i 1928. Senere, i 1940, fikk Finne veiledning i grafiske teknikker fra sin venn og kollega Rolf Nesch, og fornyet sitt uttrykk radikalt. I 1943 flyktet Finne med familien til Sverige. De første årene etter andre verdenskrig var Finne kunstanmelder i den kommunistiske dagsavisen Friheten, i likhet med kunstnerkollegaene Paul René Gauguin og Frithjof Tidemand-Johannessen. Finne hadde en rekke reiser til Sentral-, Sør- og Øst-Europa i løpet av sin kunstnerkarriere.
Malerier
Frem til 1940 arbeidet Finne hovedsakelig med oljemaling, og ble regnet med blant den nokså uensartede gruppen malere som ble gitt økenavnet «De nye düsseldorferne». Her var Henrik Finne sentral, sammen med malere som Sigurd Danifer, Rolf Rude, Bernt Clüver, Ridley Borchgrevink, Otto Sverdrup (maler) og flere andre. Ett skriftlig uttrykk for sitt kunstsyn gav han i artikkelen «Om malerkunst og nogen av dens problemer», i Samtiden 1933. Fra 1940 gikk han over til grafiske teknikker.
Grafikk
Finnes overgang fra oljemaleri til grafiske teknikker skjedde etter den tyske okkupasjonen av Norge i 1940, mens den fremtredende tysk-norske grafikeren Rolf Nesch lå i dekning i Finnes hjem. De første årene gjorde han både raderinger i sorthvitt og fargetresnitt, men konsentrerte seg etter hvert om fargetresnitt. Hans nye uttrykk gjorde seg snart positivt bemerket, og ga Henrik Finne en sentral rolle i den norske fargetresnittskolen på førti- og femtitallet.
Temaene i Finnes fargetresnitt skildrer landskap, hverdagsliv, landbruk, fiske, hvalfangst og industri, fra Norge og fra Sør-Europa. Han utførte også rene portrettoppdrag i grafiske teknikker, noe som var mindre vanlig. I 1948 debuterte han som bildehugger, på Høstutstillingen i Oslo. Grafikken forble imidlertid hans fremste uttrykksform frem til første halvdel av sekstitallet.
Samlinger
Finne er representert i samlingene til Nasjonalgalleriet i Oslo, Sørlandets Kunstmuseum og i flere offentlige og private gallerier i Norge. Utenfor Norge er han representert i Statens Museum for Kunst, København; Nationalmuseum, Stockholm; Göteborgs Konstmuseum, Göteborg; Statens kunstmuseum, Helsingfors; Rijksmuseum, Amsterdam; Gemeentemuseum, Haag; Victoria and Albert Museum, London; Pusjkin Museum, Moskva.
Litteratur
Den grafiske produksjonen til Henrik Finne ble bredt presentert av Jan Askeland i en artikkel i tidsskriftet Kunsten idag i 1957. Den er også inngående behandlet av kunsthistorikeren Sidsel Helliesen i artikkelen «Fargetresnittskolen», publisert i det sentrale verket Norsk grafikk gjennom 100 år. Finne står også oppført i Norsk kunstnerleksikon (Universitetsforlaget 1986). Våren 2013 leverte Sverre Følstad en masteroppgave i kunsthistorie om Henrik Finne og hans krets i 1920- og 30-årene. Gunvald Opstad presenterte Henrik Finne i katalogen til 80-årsutstillingen i Christianssands kunstforening i 1987. Opstad har også forfattet to faglige artikler om Finne, i Kunst og Kultur i 1990 og i det danske kunsttidsskriftet Hrymfaxe i 1993.
Alien 3
Alien 3 (stilisert som ALIEN3) er en amerikansk science fiction-grøsser fra 1992, og spillefilmdebuten til regissør David Fincher. Filmen er den andre oppfølgeren til science fiction-filmen Alien – den 8. passasjeren (1979), etter James Camerons Aliens (1986). Hovedrollen spilles av Sigourney Weaver, mens sentrale biroller spilles av Charles S. Dutton, Charles Dance, Brian Glover, Ralph Brown, Paul McGann og Lance Henriksen.
Filmen foregår kort tid etter handlingen i Aliens. Ellen Ripleys nødfarkost kræsjlander på fengselsplaneten Fiorina «Fury» 161, og hun er den eneste overlevende. Planeten er kolonisert med en gruppe omvendte forbrytere som ikke har sett kvinner på mange år. Senere viser det seg at det har vært et romvesen om bord på Ripleys romskip. Én etter én blir fangene drept, men Ripley forstår at noe er alvorlig galt når vesenet unngår å drepe henne.
Filmproduksjonen var en lang prosess, og mange manusforfattere og regissører deltok i prosjektet. Fincher ble valgt til å regissere filmen etter at en versjon med Vincent Ward som regissør ble forkastet et godt stykke inn i forarbeidet. Innspillingen begynte før manuset var ferdig, og det var mangel på forberedelsestid. Fincher har i ettertid klaget på filmen og den byråkratiske innblandingen til filmselskapet 20th Century Fox. Elliot Goldenthal komponerte lydsporet.
Alien 3 ble en kassasuksess med i underkant av 160 millioner dollar i billettinntekter på verdensbasis, men den fikk blandet kritikk. Flere kritikere mente at den var dårlig sammenlignet med de forrige Alien-filmene. Filmen ble likevel nominert til Oscar for beste visuelle effekter og sju Saturn Awards, blant annet for beste science fiction-film, beste kvinnelige hovedrolle (Weaver), beste regi (Fincher) og beste mannlige birolle (Dutton). En nyklippet versjon av filmen ble utgitt i 2003, «Assembly Cut», som fikk bedre kritikk enn kinoversjonen. Alien 3 blir stadig analysert, først og fremst for sine feministiske og religiøse undertoner.
Bakgrunn
I kjølvannet av kassasuksessen Aliens begynte filmselskapet 20th Century Fox arbeidet på en tredje Alien-film. De tok kontakt med filmprodusentene David Giler, Walter Hill og Gordon Carroll fra Brandywine Productions, men de var ikke like entusiastiske. De hadde likevel lyst til å utforske dobbeltspillet til det fiktive konsernet Weyland-Yutani Corporation og hvorfor de var så bestemte på å bruke romvesenene til biologisk krigføring. Flere ideer ble lagt på bordet før de bestemte seg for å produsere to nye filmer med fokus på Weyland-Yutani. Michael Biehns rollefigur Hicks fra forrige film skulle være hovedfiguren, mens Ripley kun var en gjesterolle. Ripley skulle så få hovedrollen tilbake i en fjerde film om et stort slag mellom menneskeheten og en masseprodusert romvesenhær. Fox var skeptiske til premisset, men sa likevel ja til å finansiere prosjektene. I løpet av forarbeidet fikk filmen et nytt premiss, og flere regissører og manusforfattere deltok i prosjektet.
Handling
Det begynner å brenne i krigsskipet «Sulaco». Hovedcomputeren skyter ut en nødfarkost med Ellen Ripley (Sigourney Weaver), Newt, Hicks og den ødelagte androiden Bishop (Lance Henriksen) om bord; alle fire ligger i hypersøvn. Skanningen av mannskapets hypersøvnsenger viser at en «facehugger» har angrepet og festet seg til et av besetningsmedlemmene. Nødfarkosten kræsjlander på Fiorina «Fury» 161, en fengselsplanet bebodd av mannlige fanger med to Y-kromosomer. Dette er en genetisk mutasjon som utvikler seg hos enkelte menn i det 22. århundret, og som gir dem behov for brutal atferd som for eksempel voldtekt og mord. Fangene, som til daglig driver med støping adskilt fra menneskeheten på grunn av sin voldelige atferd, oppdager nødfarkosten og passasjerene om bord.
Ripley reaktiverer Bishop som bekrefter at en «facehugger» var om bord nødfarkosten. Hun forteller Andrews om romvesenene hun har møtt og foreslår at alle må slå seg sammen for å finne og drepe det. Andrews tror ikke på historien og forteller henne at de dessuten ikke har noen våpen. Det eneste håpet de har er redningsskipet som Weyland-Yutani Corporation har sendt ut for Ripley. Romvesenet angriper plutselig Ripley og Clemens i sykestuen. Clemens dør, mens Ripley får slippe unna med livet i behold. Hun løper til kantinen for å advare de andre. Andrews protesterer, men blir plutselig drept av romvesenet i et bakholdsangrep. Ripley tar over lederrollen og foreslår at de heller ut brannfarlig væske i ventilasjonssystemet og deretter tenner på den for å drive ut romvesenet. Planen slår feil, og flere fanger dør i en eksplosjon.
Med Aarons hjelp får Ripley skannet seg selv, og hun oppdager at en romvesendronning vokser inni henne. Hun finner også ut at Weyland-Yutani Corporation nok en gang ønsker å bruke romvesenet til biologisk krigføring. Ripley forstår at romvesenet ikke dreper henne på grunn av romvesendronningen i magen hennes, og hun ber fengselspresten Dillon (Charles S. Dutton) om å drepe henne. Han går med på det om hun hjelper de andre fangene med å drepe romvesenet først. De pønsker ut en plan om å lokke monsteret inn i støperiet, for deretter å lukke dørene og drepe romvesenet ved å fylle støperiet med flytende bly. Mesteparten av fangene dør i løpet av drapsforsøket. Dillon blir igjen i rommet for å få romvesenets oppmerksomhet og dør når Morse (Danny Webb) fyller rommet med flytende bly. Romvesenet overlever likevel, men dør når Ripley skrur på sprinkleranlegget og skaper termisk sjokk på det ytre skjelettet.
En gruppe fra Weyland-Yutani Corporation ankommer, blant annet en mann som hevder at han skapte Bishop. Han forsøker å overbevise Ripley om å delta i en operasjon for å fjerne romvesendronningen som vokser inni henne. Han påstår at embryoet skal ødelegges umiddelbart. Ripley nekter og flytter seg til en mobil plattform som Morse fjernstyrer. Weyland-Yutani-gruppen skyter Morse i beinet for å stoppe ham, mens Aaron slår en av de ansatte i hodet med en skiftenøkkel. Aaron blir deretter skutt og drept. I frykt for hva de skal bruke romvesenet til, hopper Ripley fra plattformen og ned i det flytende blyet. Samtidig bryter romvesendronningen seg ut av brystet hennes, men Ripley holder vesenet tett inntil seg. Begge dør. Fengselet stenges, og Morse er den eneste overlevende.
Medvirkende
Phil Davis (Kevin), Vincenzo Nicoli (Jude), Niall Buggy (Eric), Carl Chase (Frank), Clive Mantle (William), DeObia Oparei (Arthur) og Paul Brennen (Troy) spilte andre fanger i fengselet. Effektdesigneren Tom Woodruff jr. var mannen i romvesendrakten, mens Danielle Edmond spilte Newt fra forgjengeren Aliens i den korte obduksjonsscenen.
Manus og regi
Forarbeidet til Alien 3 ble en lang prosess med flere regissører og manusforfattere. 20th Century Fox ville i utgangspunktet at Ridley Scott, som regisserte førstefilmen Alien – den 8. passasjeren, også skulle regissere Alien 3, men han hadde ikke tid. Cyberpunkforfatteren William Gibson ble hyret inn som manusforfatter og baserte manuset sitt på Giler og Hills treatment. Den finske regissøren Renny Harlin skulle regissere filmen. I Gibsons historie finner Hicks ut at Weyland-Yutani utvikler en romvesenhær. Når ulike romstasjoner blir overtatt av romvesenene, må Hicks og andre overlevende slå seg sammen for å bekjempe monstrene. Manuset slutter med et hint til fjerde film hvor Bishop forteller Hicks at de må finne kilden til romvesenene. Gibsons manus hadde mange actiontrekk og har fått en stor fanskare på internett. Produsentene var imidlertid misfornøyde med resultatet, og etter hvert forlot Gibson filmprosjektet.
Manusforfatter Eric Red tok over etter Gibson og hadde en ny tilnærming til historien. I hans versjon dør Ripley, Hicks og Newt om bord «Sulaco», og filmen kulminerer i en kamp mellom en bybefolkning og romvesenene. Produsentene ved Brandywine mislikte manuset og mente at den avvek for mye fra det opprinnelige premisset.
Manusforfatter David Twohy tok over etter Red, og han skulle ta utgangspunkt i Gibsons manuskript. Twohy flyttet settingen til en fengselsplanet, som ble brukt til ulovlige eksperimenter på romvesener for bruk i biologisk krigføring. Harlin mente at handlingen begynte å ligne for mye på de forrige filmene og var dessuten lei av den langvarige prosessen. Han forlot prosjektet, og Fox tilbød han The Adventures of Ford Fairlane i stedet. Fox' daværende president Joe Roth ble tilsendt Twohys manus og reagerte sterkt på at Ellen Ripley ble fjernet fra historien. Sigourney Weaver, som spilte rollefiguren i de forrige filmene, ble oppringt og takket ja til å delta i en ny film. Twohy bearbeidet manuset sitt, denne gangen med Ellen Ripley som hovedperson.
Hill ønsket å hyre inn Vincent Ward som ny filmregissør. Ward mislikte manuset til Twohy og hadde sin egen idé. I hans versjon kræsjlander Ripleys nødfarkost på en klosteraktig satellitt. Ideen ble godkjent av filmselskapet, og John Fasano skulle skrivet et manus basert på Wards premiss. Ward så for seg en treplanet med arkaisk utseende hvor Ludditt-lignende munker søkte tilflukt. De tror at Ripleys ankomst er et tegn fra oven og at romvesenet hun har bragt med seg er djevelen. Ripley finner ut at hun har et romvesen inni seg og tar sitt eget liv for å bli kvitt det. Fox ønsket en ny slutt hvor Ripley overlevde, men Weaver forlangte at figuren hennes skulle dø.
Fylkesvei 3562
Fylkesvei 3562 går mellom Rise og Rise stasjon i Arendal kommune.
Alien 3
Manus og regi
Hill og Giler skrev et nytt utkast basert på Fasanos manus og hyrte inn Larry Ferguson som manuskonsulent. Fergusons arbeid ble møtt med kritikk, og Weaver mislikte retningen han førte Ripley i. Hill og Giler bestemte seg for å skrive manuset selv og innlemmet elementer fra Fasanos, Wards og Twohys arbeid. Fox spurte musikkvideoregissøren David Fincher om å regissere filmen. Fincher bearbeidet manuset med forfatteren Rex Pickett. Som en del av Weavers kontrakt fikk Hill og Giler siste hånd på verket. Manuset sto ferdig først etter at innspillingen ble satt i gang.
Fylkesvei 3562
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 185 (Aust-Agder).
Torild Wardenær
Torild Wardenær (født 30. november 1951) er en norsk lyriker og forfatter. Wardenær har studert mediekunnskap, kunsthistorie, tysk og litteraturvitenskap ved universitetene i Stavanger, Oslo og Bergen. Hun har en mastergrad i litteraturvitenskap ved Universitetet i Bergen. I perioden 1993–94 studerte hun ved Skrivekunstakademiet i Bergen.
Alien 3
Design
Gordon Carroll tok kontakt med H.R. Giger, som designet det opprinnelige romvesenet i Alien – den 8. passasjeren, for å tegne nye skisser. Giger tegnet alle skissene fra atelieret sitt i Zürich og fakset dem over til London. Fincher ønsket å gå tilbake til det mystiske ved kun ett romvesen, men ville samtidig vise frem noe nytt. Han så for seg en puma eller et lignende dyr, og gjerne noe erotisk.
Torild Wardenær
Wardenær debuterte som lyriker i 1994 med diktsamlingen I pionertiden, som ble belønnet med Aschehougs debutantstipend. De fleste av hennes diktsamlinger er oversatt til engelsk. Hun har mottatt flere priser for sitt forfatterskap. I 1995 ble hun nominert til Brageprisen for diktsamlingen Null komma to lux. I 2007 ble Psi nominert til samme pris. Hun mottok Doblougprisen fra Svenska Akademien i 2014.
Alien 3
Design
Giger samarbeidet tett med Cornelius De Fries, som modellerte skissene hans i plastilin for å gi et bedre inntrykk av hvordan de ville se ut på film. Han forsøkte å gjøre vesenet mer elegant og bearbeidet skapningen fra første film. Han fjernet blant annet rørene på ryggen; «jeg lagde dem for å støtte den lange skallen. Hvis den er som et dyr, ligger hodet over skulderen. Da trenger det ingen støtte.» Giger ga også romvesenet små sverd mellom fingrene, lengre brystkasse, lengre bein (som en edderkopp) og en sverdaktig tunge som kunne rulles ut for å angripe halsen til offeret. Han ga også skapningen et ekstra hudlag, som kunne minne om en saksofon eller et annet instrument, som lager lyd og forteller hvordan vesenet føler seg.
Fincher ville ha et tilsvarende chestburstervesen som ikke så stygg ut. «Det skulle være et vesen man kan like, men ikke for hyggelig.» Giger ga dette vesenet fire lange bein og gjorde dem litt hjelpesløse, litt som Bambi-rådyret. I motsetning til de andre chestbursterne i filmserien ser Bambi-vesenet mer ut som et voksent romvesen enn den larvelignende skapningen som ble introdusert i ''Alien – den 8. passasjeren''. Ettersom de hadde brukt mye tid på manuset ble det ikke nok tid til å bruke mange av Gigers design, og den eneste skapningen som ble med i sluttresultatet var det firbeinte Bambi-vesenet.
En annen idé som ble forkastet underveis var super-facehuggeren. Det var en facehugger som bar fosteret av en romvesendronning. Woodruff jr. og Gills designet den for «å reflektere det panserkledde utseendet til dronningen, men overført til designet av en facehugger». Vesenet er kun med i «Assembly Cut»-versjonen fra 2003 og gir en forklaring på hvordan Ripley har fått en dronning inni seg.
Musikk
Elliot Goldenthal komponerte lydsporet til filmen. Dette var Goldenthals første lydspor til en større Hollywood-film, og han brukte et år på å fullføre arbeidet. Han så på musikken som en separat enhet og ville at den skulle ta avstand fra temaene, motivene og musikkstilene i de forrige filmene. Goldenthal jobbet tett med Fincher, som ønsket at lydsporet skulle uttrykke at man var dødsdømt allerede fem minutter inn i filmen. De endret også på den tradisjonelle 20th Century Fox-introen i begynnelsen av filmen. I stedet for å la intromusikken kjøre helt ut, stoppet de den på nest siste tone og lot den gli over i anslaget.
Goldenthal tok også filmens religiøse undertoner i betraktning, og åpningsmelodien «Agnus Dei» (Guds lam) er en metafor på at fangene i filmen er offerlam på vei til slakteren. Lydsporet består i stor grad av mørk og forstyrrende musikk, men han brukte rolige og behagelige melodier i enkelte scener. I scenen mellom Ripley og Newt i likhuset ligger det en pianomelodi i bakgrunnen for å minne publikum om Jorden og tryggheten hjemme.
Jason Ankeny roste lydsporet i en anmeldelse for AllMusic, og han mente at den påvirket filmmusikken i 1990-årene: "«Med Alien 3 populariserte Elliot Goldenthal den postmoderne klassiske estetikken som var så dominerende i Hollywood-musikk i 1990-årene. Det var et grundig intellektuelt arbeid som navigerer med kirurgisk presisjon mellom tradisjonell orkesterskjønnhet og modernistisk dissonans, og utbruddene av symfonisk anarki forblir usedvanlig sterktvirkende. Goldenthals vektlegging av operaaktige elementer og religiøse melodier gir Alien 3 en dybde som den interstellare skrekksjangeren ofte mangler, for ikke å nevne en voldsom intensitet som er fraværende i tidligere Alien-musikk – melodier som «Adagio» og «The Entrapment» er øyeblikk med bemerkelsesverdig katarsis. Det er på ingen måte enkelt å lytte til, eller i det hele tatt et sympatisk arbeid. Alien 3 er like utfordrende som den er givende, og obligatorisk for alle seriøse filmmusikkentusiaster.»"
Følgende er lydsporet til musikkalbumet Alien 3: Original Motion Picture Soundtrack, som ble utgitt 9. juni 1992 av Music Corporation of America. Alle låtene er komponert av Goldenthal.
Utgivelse
Alien 3 hadde kinopremière i USA 22. mai 1992 og i Norge 27. august 1992. Filmen fikk aldersgrensen R i USA, som vil si at alle under 17 år måtte ha følge av en foresatt for å kunne se filmen. Den fikk 18 års-aldersgrense i både Storbritannia og Norge av henholdsvis British Board of Film Classification og Statens Filmkontroll. Filmen ble en moderat kinosuksess og tjente 159, 8 millioner dollar på verdensbasis i billettinntekter. Alien 3 ble den 28. mest innbringende filmen det året i Nord-Amerika, og tjente 640,063 dollar i Norge.
Markedsføring
Alien 3 ble markedsført med ulike taglines, blant annet «Hurpa er tilbake» (The Bitch Is Back), «Våre verste mareritt har blitt virkelighet. Det er tilbake!» (Our worst fears have come true. It's back!) og «Tre ganger spenningen. Tre ganger faren. Tre ganger skrekken.» (Three times the suspense. Three times the danger. Three times the terror.).
Anmeldelser
Filmen fikk blandet kritikk. Fotoarbeidet og skuespillet ble rost, mens manuset ble kritisert. Den amerikanske nettsiden Rotten Tomatoes har anslått at 46 % av totalt 48 anmeldelser var positive. Konsensusen er at «Alien 3 tar beundringsverdige sjanser med seriens mytologi, men for få av dem munner ut i suksess. Denne oppfølgeren har et tynt manus, og det stilfulle utseendet er ikke nok til å gi liv til en film som mangler ekte spenning.»
Espen Eriksen fra VG var misfornøyd og gav filmen terningkast 2. Han kalte Alien 3 «grøss for grøssenes egen skyld» og mente at den inneholdt «en makaber rekke kvalmende, men teknisk avanserte uhyggescener». Egil Rafto fra Bergens Tidende skrev at «Alien 3 har beholdt mye av sin visuelle prakt, men innholdsmessig er dette en historie på tomgang [...] Historien er så til de grader søkt at en får store problemer med å henge med. Kampen mot skrekkelige vesener og ondskapen bak det hele blir en kjedelig konflikt.» Edel Bakkemoen fra Aftenposten skrev: «Filmen kan sees som en allegori over kampen mellom det onde og det gode, som en påstand om at mennesket er ikke bare godt alene. Den kan oppfattes som et bilde på hva som kan skje når dødbringende krefter slippes løs og når menneskene mister kontroll over dødbringende krefter; det være seg radioaktivt avfall, atomkraft, pest. Og videre som en kommentar til fremmedgjørelsen av mennesker i dagens verden.»
Priser og nominasjoner
Spesialeffektene i Alien 3 ble nominert til en BAFTA-pris og Oscar for beste visuelle effekter, men prisen gikk i begge tilfeller til Døden kler henne. Den ble også nominert til en MTV Movie Award for beste actionscene (for tunnelscenen hvor fangene prøver å fange romvesenet) og en Hugo Award for beste dramapresentasjon. Filmen ble nominert til sju Saturn Awards, blant annet for beste science fiction-film, beste kvinnelige hovedrolle (Sigourney Weaver), beste mannlige birolle (Charles S. Dutton), beste regi (David Fincher) og beste manus (David Giler, Walter Hill og Larry Ferguson).
«Assembly Cut»
I 2003 gav 20th Century Fox ut en samleboks for filmserien som også skulle inneholde nye versjoner av de fire Alien-filmene. Den nye versjonen av Alien 3 het «Assembly Cut» og inneholdt 37 minutter og 12 sekunder med nytt og bortklipt materiale. David Fincher er den eneste regissøren i Alien-serien som takket nei til å delta i den nye utgivelsen. Charles de Lauzirika, som produserte den nye samleboksen og hadde hovedansvaret for de fire dokumentarfilmene om filmserien, fikk i stedet oppdraget med å bearbeide filmen. «Assembly Cut»-versjonen fikk bedre kritikk og har fått en større fanskare enn kinoversjonen fra 1992. Birger Vestmo fra Filmpolitiet skrev at «Alien 3 har sine problemer, men den restaurerte arbeidsversjonen [...] er markant bedre og mer utfyllende enn kinoversjonen.»
«Assembly Cut»-versjonen har klare forskjeller fra kinoversjonen. Romvesenet forplanter seg i en okse i stedet for en hund, og en av fangene (Murphy) finner den døde super-facehuggeren. Ripleys bevisstløse kropp blir i «Assembly Cut»-versjonen skylt i land og ikke funnet i skipsvraket som i kinoversjonen. Flere scener er også forlenget for å gi mer innblikk i fangenes religiøse hverdag. Den nye versjonen avslører at Walter Golic ble drept da han lot romvesenet slippe fri. Kinoversjonen sier ingenting om hvordan Golic dør. I den siste scenen bryter heller ikke romvesendronningen seg ut av Ripleys bryst, som den gjorde i kinoversjonen.
Noe av lyden i det bortklipte materialet som ble tilgjengeliggjort for den nye samleboksen i 2003 er av dårligere kvalitet fordi disse sekvensene ikke ble dubbet før klippingen ble gjort. For den nye Blu-ray-utgivelsen i 2010 ble disse replikkene spilt inn på nytt av de samme skuespillerne for å gjøre lydforskjellen minst mulig.
Analyser
Flere analytikere har påpekt de feministiske tonene i Alien 3, spesielt sammenlignet med Alien – den 8. passasjeren og Aliens. Scout Tafoya diskuterte filmen i en videoanalyse for RogerEbert.com som en del av serien «The Unloved». Han forteller at i motsetning til de forrige filmene i serien blir «Ripleys utseende [i Alien 3] nøytralisert slik at hun glir i ett med fangene sett fra et overfladisk synspunkt. Dette tillater filmen å fullt ut feire personligheten hennes for første gang i serien. Hun lever for seg selv. Før filmen ordentlig setter i gang har hun blitt seksuelt angrepet i søvne, og nå vil hun desperat bli kvitt det uønskede romvesenbarnet hun bærer på. [...] Hvor mange populære filmer er sympatiske til årsaken bak en kvinne som ønsker å gjennomføre en abort?» I en artikkel tilknyttet videoanalysen skrev Matt Zoller Seitz at «synet av en kvinne som tester seg selv mot mannsdominerte samfunn alltid var et fast innslag i Alien-serien [...], men aspektet blir skarpere og mer intenst i Alien 3». Han skrev:
"«Siden den tredje filmen nesten utelukkende handler om Ripleys ønske om å beskytte kroppens integritet – spesielt livmoren – føles Alien 3 mer feministisk enn de to foregående filmene, [...]. I den første filmen kjemper hun for å redde mannskapet sitt. I den andre kjemper hun for å redde en liten jente. [...] I Alien 3 kjemper Ripley for Ripley, punktum. Det må hun. Ingen andre vil kjempe for henne. Hun har blitt forrådt og forlatt av alle og alt hun noen gang har holdt kjært. Hun er knust av sorg og stirrer numment ut på et univers som knapt virker verdt å redde. Hun har allierte, men ingen beskyttere – det virker det heller ikke som hun forventer, ikke etter å ha opplevd så mye lidelse på vei til dette helvetesstedet. Filmens uventede sterke sluttscene snur slutten på James Camerons Aliens på hodet. Den andre filmen sluttet med [...] et eventyrbilde av en (provisorisk) kjernefamilie, hjertevarmende på en slags Spielberg-aktig måte. I klimakset av Alien 3 hopper Ripley uti en flammende brønn for å ødelegge den morderiske «babyen» inni henne. Når den bryter seg ut av magen uansett, tar hun tak i den og holder den nærme seg for å forsikre seg om at den brenner opp. Posituren hennes minner om en mor som vugger en nyfødt.»"
Analytikere har også påpekt filmens religiøse undertoner. Seitz skrev at det klosteraktige valget ved å kun ha mannlige fanger, samt kvinnebeskrivelsene og påkallelsen av religiøst språk og billedbruk, gav filmen en «bibelsk eller middelaldersk stemning». Han mente også at Ripleys «besatte, kjempende oppførsel minnet om Jeanne d’Arc» og skrev at Fincher filmet Weaver slik at hun ligner på Renée Jeanne Falconetti i Carl Th. Dreyers stumfilm Jeanne d’Arc. Videre skrev han: «Regien, kinematografien, manuset og scenografien til Alien 3 viser til en tradisjon med religiøs kunst og fortellinger om spirituell lidelse.»
Kathleen Murphy skrev analysen «The Last Temptation of Sigourney Weaver» for filmmagasinet Film Comment i 1992 og kalte Alien 3 en «popkultversjon» av Dreyers Jeanne d’Arc. Hun skrev at fengselet er «en «kjellerversjon» av en slags sprengt Edens hage: inn i dette kunstig opprettholdte uskyldens klima, hvor kjødelige nytelser blir unngått av et samfunn med pønitenter, kommer Kvinnen, den gamle spiren til all ondskap, som har med seg slangen som vil føre til menneskehetens død. Det er ikke noe paradis på planeten Fury, kun rustende celler og gamle blyverk, en Bosch-aktig lystenes hage for syndere.»
I boken Alien Woman: The Making of Lt. Ellen Ripley skrev Ximena Gallardo C. og Jason Smith at Alien 3 er «et selvbevisst svar på politikken i Aliens. Hvor Aliens er spennende, er Alien 3 introspektiv; hvor den førstnevnte legger vekt på individuell action, legger sistnevnte vekt på samarbeid og lidelse. [...] Ripleys apoteose i Alien 3 fjerner den lykkelige slutten i Aliens og forlater oss med et bilde av en svært ulik heltetype; moderbeskytteren er erstattet med moderødeleggeren.» Flere kritikere har også kalt filmen en metafor på aids. I analysen «Invading bodies: Aliens3 and the trilogy» skrev Amy Taubin at «AIDS er overalt i filmen. Den er i faren rundt sex og narkotika. Den er i metaforen på en dødelig organisme som angriper et mannsdominert samfunn. Den er i ikonografien av de barberte hodene.»
Tex Ritter
Woodward Maurice «Tex» Ritter (født 12. januar 1905 i Murvaul i Texas, død 2. januar 1974 i Nashville i Tennessee) var en amerikansk skuespiller. Han er kanskje mest kjent som sanger, men har også spilt inn over 70 westernfilmer med storhetsperiode på 1930- og 1940-tallet. Hvis du har sett filmen High Noon med Gary Cooper og Grace Kelly i hovedrollene, har du også hørt stemmen til Tex Ritter med sangen «Do not Forsake, Oh My Darlin’».
Tex Ritter har medvirket i over 70 filmer og TV-serier, han mest kjent for sine timelange filmer på 1930- og 1940-tallet hvor han ble kjent for sin stemme. Han har ligget på topp en rekke ganger på Billboardlisten i USA. Ritter ble også valgt til å være med i «Cowboy Hall of Fame» og «Country Music Hall of Fame». Tex Ritter døde i 1974 etter et hjerteinfarkt.
Hans sønn John Ritter og barnebarn Jason Ritter fulgte i hans fotspor som skuespiller. Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame og i 1964 ble han innvalgt i Country Music Hall of Fame.
Lennart Svensson
Lennart Svensson (født 18. november 1934 er en svensk tidligere fotballspiller. Svensson, som var midtbanespiller, spilte for Malmö FF fra 1956 til 1966, og har vunnet et svensk mesterskap med klubben.
Svensson har også spilt to landslagskamper for Sverige, en i 1960 og en i 1962.
Jadis
Jadis betyr heks på persisk. Jadis' ætt kom opprinnelig fra Charn. Hun ble drept av Aslan i Løven, heksa og klesskapet.
Drømmen om Narnia
I boken Drømmen om Narnia blir Jadis introdusert som dronningen av Charn, en by som ligger i en helt annen verden enn Narnia. Hun var den siste av en lang rekke konger og dronninger. De var gode og snille i begynnelsen, men ble onde over mange generasjoner og erobret hele Charns verden og styrte området som despoti. Jadis, en mektig og lumsk trollkvinne, kjempet et blodig opprør mot søsteren sin. Men etter å ha tapt nekter Jadis å innse nederlaget, eller å underkaste seg. I steden kommer hun med en kraftig trollformel som ødelegger alt liv på Charn - bortsett fra hennes eget. Hun kastet deretter en fortryllende søvn på seg selv, for å vente på noen som kunne redde henne fra Charn.
Mange år senere kommer en 12 år gammel Digory Kirke, og vennen hans Polly Plummer, til ruinene av Charn, takket være trolldomskunstene til Digorys onkel. Barna oppdager en klokke som Jadis la igjen for å bryte trolldommen hennes. Til tross for Pollys advarsel om aldri bruke klokken, gjør Digory det. Jadis blir vekket, og blir fraktet til London i år 1900. Hun har først som mål å erobre verden hun blir fraktet til, men finner snart ut at magien hennes ikke fungerer i denne verden. Digory, som forsøker å rette opp feilen sin, prøver å frakte henne tilbake til Charn. Men de havner i stedet i Narnias verden, i det øyeblikket Narnia ble opprettet av løven Aslan.
Når hun ser Aslan nærme seg, angriper Jadis ham. Når dette ikke har noen effekt, flykter hun. Jadis finner veien til en hage som ligger på et fjell vest for Narnia, hvor hun spiser av et eple som hun tror vil gjøre henne udødelig og gi henne evig liv. Imidlertid har denne antatte udødeligheten en pris: huden hennes er bleket hvit, og ondskapen i hjertet hennes forårsaker hennes evige elendighet. I mellomtiden forblir landet Narnia dyrenes domene (utvalgte dyr får også evnen til å snakke) og blir aldri plaget av heksen, eller noen annen fiende, på mange hundre år.
Løven, heksa og klesskapet
Handlingen i boken Løven, heksa og klesskapet foregår tusen Narnia-år etter alle disse hendelsene. Jadis har nå tilranet seg makten over hele Narnia. Hun er nå kjent som den hvite heksen, og blir betjent av forskjellige raser, inkludert ulver (som utgjør hennes hemmelige politi), dverger, kjemper, varulver, tre-ånder, Ghoul, troll. Minotauros, giftige ånder, ondskapsfulle aper, flaggermus og en rekke andre skapninger som adlyder hennes minste vink. Heksens magi er veldig kraftig, og med tryllestaven sin kan hun forvandle sine fiender til stein.
Jadis kaller seg selv «Hennes keiserlige majestet Jadis, dronning av Narnia, Chatelaine av Cair Paravel, keiserinne av de ensomme øyene» og hun kaster hele Narnia inn i en endeløs vinter uten jul. Men heksa frykter en mektig profeti om sier at fire mennesker - to sønner av Adam og to døtre av Eva - kan føre til at Jadis kommer til å falle fra makten. Hun beordrer derfor alle innbyggere i Narnia til å bringe ethvert menneske de kommer over rett til henne.
Når de fire Pevensie-barna ankommer Narnia, har Jadis regjert i 100 år. Heksa møter først Edmund Pevensie, når hun er på reise med sleden sin gjennom Narnia. Hun frister ham til å forråde søsknene hans, ved å tilby å gjøre ham til hennes ene-arving. Men på dette tidspunktet er det bare Edmund og søsteren hans Lucy Pevensie som har vært inne i Narnia. Men de fire Pevensie-barna ankommer sammen til Narnia, kort tid senere. Edmund forsøker å finne igjen heksen, samtidig som de andre barna møter Mr. og Mrs. Beaver. I mellomtiden hadde dronningens hemmelige politi arrestert faunen Tumnus, som hadde huset Lucy under hennes første besøk til Narnia. I tillegg er Aslan endelig på vei mot Narnia igjen, og heksas magiske vinter begynner å tine.
Edmund får en fiendtlig mottakelse fra den hvite heksa når han ankommer slottet hennes uten søsknene sine, og informerer henne dessuten om at Aslan har ankommer Narnia. Edmund innser endelig at han hadde tatt feil av dronningen. Han innser omfanget av hennes ondskap når han blir vitne til at hun i sinne forvandler en gruppe skapninger til stein etter de forteller at julenissen endelig har vært å se i Narnia. En ulv informerer Jadis om at Edmunds søsken har nådd Aslans leir og at en av barna drepte ulvenes leder Maugrim. Jadis sender ulven for å samle hæren hennes så raskt de kan. Aslans hær rykker frem for å redde Edmund, samtidig som Jadis bruker en trollformel for å skjule seg selv og dvergen hennes. Jadis møter Aslan, og krever å ta livet av Edmund. Hun aksepterer Aslans tilbud om Aslans eget liv som erstatning, vel vitende om at uten ham kan ikke Pevensie-barna stå imot henne.
Prins Caspian
I boken Prins Caspian, der handlingen finner sted 1 300 år etter den onde dronningens død, har Narnia blitt erobret av telmarinene - en menneske-rase som tror de har fullstendig utslettet Narnias befolkning av mytiske vesener og talende dyr. Sistnevnte har imidlertid bare blitt drevet i skjul i skogene, og de gjør opprør under ledelse av den Telmarin-arvingen, Prins Caspian. Når kampene deres, for å utvise Telmarinene for godt, går dårlig, planlegger en dverg (kalt Nikabrik) å gjenopplive Jadis for å slåss for dem, ettersom de anser Jadis som et mindre onde enn den nåværende hersker: kong Miraz.
Men de blir senere drept i en konflikt som involverer prins Caspian, læreren hans Dr. Cornelius, samt Peter og Edmund - som har blitt tilbakekalt til Narnia etter at prins Caspian blåser i Susans horn. På ordre fra Aslan og den nykronede kong Caspian, er Narnia nå en verden hvor mennesker og snakkende dyr oppmuntres til å integrere seg med hverandre og ha like rettigheter. Jadis dukker ikke opp i Reisen til det ytterste hav, selv om kniven hun brukte til å drepe Aslan ved stein-bordet blir funnet igjen på Ramandus øy av noen av de syv store herrene i Narnia. Disse herrene er uenige om hvilken kurs de burde ta videre, og en av dem tar opp kniven for å bruke den mot de to andre - hvorpå alle tre faller i en dyp fortryllet søvn.