cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bruce Springsteen
1972–1974
Musikkritikeren Lester Bangs skrev om Springsteens første album i musikkmagasinet Creem to år senere: «...mange av oss avskrev det: han skrev som Bob Dylan og Van Morrison, sang som Van Morrison og Robbie Robertson, ledet et band som lød som Van Morrisons.» Sangen «Spirit in the Night» var den som særlig viste Morrisons innflytelse, mens «Lost in the Flood» var det første av mange portretter av Vietnam-veteraner og en forbausende moden sang, var «Growin' Up» hans forsøk på å behandle det tilbakevendende temaet oppveksttid.
I september 1973 kom hans andre album, The Wild, the Innocent & the E Street Shuffle, det ble godt mottatt av kritikerne, men ble ingen kommersiell suksess da det kom ut. Som Greetings handlet også dette albumet om gatene i New York og New Jersey, med en blanding av romantikk og realisme: «And the boys from the casino dance with their shirts open like Latin lovers on the shore,/Chasin' all those silly New York virgins by the score.» Springsteens sanger var blitt større i form, format og omfang; E Street Band dempet folkrockpreget og lente seg mer mot R&B. Sangtekstene tenderte til å romantisere tenåringenes gateliv. «4th of July, Asbury Park (Sandy)» og «Incident on 57th Street» ble favoritter hos fansen, og den lange, ekstatiske «Rosalita (Come Out Tonight)» var inntil 1984 fast innslag på Springsteens konserter, og har også vært spilt sporadisk de senere år.
Den 22. mai 1974 skrev musikkritikeren Jon Landau i Bostons The Real Paper etter å ha vært på en konsert med Springsteen, som på dette tidspunktet ikke hadde blitt en stor stjerne, i Harvard Square Theater: «Jeg så rockens framtid og dens navn er Bruce Springsteen. Og på en kveld da jeg trengte å føle meg ung, fikk han meg til føle som om jeg hørte musikk for den aller første gangen.» Etter denne opplevelsen ble Landau senere Springsteens manager og plateprodusent og bidro til å fullføre det nye albumet Born to Run. Springsteen hadde fått et stort budsjett til disposisjon for å gjøre albumet kommersielt tilgjengelig. Han brukte svært lang tid i studio, blant annet på jakt etter et Wall of Sounduttrykk. Publikums forventninger ble bygget opp gjennom en tidlig versjon av tittelsangen «Born to Run» på radio, men tok mer enn 14 måneder å spille inn albumet, hvor seks måneder gikk på sangen «Born to Run» alene.
1975–1983
Den 13. august 1975 begynte Springsteen og E Street Band en serie på ti konserter, fem dager på rad ved New Yorks Bottom Line club. Spilleoppdraget tiltrakk seg betydelig oppmerksomhet fra media, ble sendt direkte på radioen WNEW-FM, og overbeviste mange skeptikere om at Springsteen var en begavelse. Noen tiår senere kalte magasinet Rolling Stone disse konsertene for ett av 50 øyeblikk som endret rock'n'roll. Med utgivelsen av Born to Run den 25. august 1975 fikk Springsteen sin første kommersielle suksess. Albumet nådde tredjeplass på Billboard 200, og selv om ingen singler gikk topps, fikk «Born to Run» (Billboard #23), «Thunder Road», «Tenth Avenue Freeze-Out» (Billboard #83), og «Jungleland» alle omfattende spilling på radiostasjoner som var orientert mot rockealbum, og forble flerårige favoritter på radiostasjoner som spilte klassisk rock.
Born to Run ble møtt med meget velvillige pomtaler. «While parts of the album have dated, it's impossible to dismiss the effect Born to run had at the time of its release; its impact was like seeing James Dean in Rebel without a cause». Springsteen kom på omslaget av både Time og Newsweek den samme uken, den 27. oktober 1975.
En juridisk tvist med tidligere manager Mike Appel holdt Springsteen borte fra platestudio i bortimot ett år, men i løpet av denne tiden holdt han en omfattende konsertturné i USA. Etter å ha oppnådd en avtale med Appel i 1977 vendte han tilbake til studioet og produserte Darkness on the Edge of Town (1978). Dette albumet gjenspeilet et voksende politisk engasjement.
På slutten av 1970-tallet ble flere av Springsteens sanger gjenbrukt av andre band. Manfred Mann's Earth Band fikk en førsteplass på de amerikanske hitlistene med en omarrangert utgave av «Blinded by the Light» fra debutalbumet tidlig i 1977. Patti Smith nådde 13.-plass med sin versjon av Springsteens da uutgitte «Because the Night» i 1978, mens The Pointer Sisters fikk en andreplass i 1979 med «Fire», som han på det tidspunktet heller ikke hadde spilt inn selv.
I september 1979 deltok Springsteen og E Street Band i et konsertprogram for «Musicians United for Safe Energy», en kampanje mot kjernekraftverk, på Madison Square Garden to konserter på rad. Han han spilte da en forkortet utgave av sitt vanlige konsertopplegg, foruten to sanger fra sitt kommende album. Konsertalbumet No Nukes og den påfølgende dokumentarfilmen er de første offisielle konsertopptakene med ham. Konserten markerte også hans første politiske ytring som musiker.
Springsteen fortsatte sin skildring av arbeiderklassens liv med dobbelalbumet The River med 20 sanger i 1980. Albumet veksler fra lettere rock til intense emosjonelle ballader. Han fikk sin første listetopplassering med singelen «Hungry Heart». Dette albumet markerte en endring i Springsteens musikk i retning av en pop-rock-orientert lyd som ikke fantes på hans tidligste plater. Karakteristisk er blant annet noen 1980-tallsaktige poprock-kjennetegn som tenortrommer med reverb, grunnleggende perkusjon og gitar og gjentagelser i tekstene. I intervjuer har han fortalt at han søkte tilbake til den perfekte rockelåten på et par minutter fra sin ungdom. Tittelsangen kan sees som et uttrykk for Springsteens intellektuelle ambisjoner, mens lydbildet i andre spor varslet den musikalsk stilretningen hans kom til å følge. Albumet solgte godt, og ble det første av hans album som toppet Billboards albumliste. En lang konsertturné fulgte i 1980 og 1981 hvor Springsteen for første gang dekket det meste av Europa, blant annet med opptreden i Drammenshallen i Norge den 5. mai 1981. Det var ved denne anledningen at Springsteen trakk opp den da 17 år gamle Nini Stoltenberg på scenen og danset med henne. Turnen ble avsluttet med flere opptredener i de store byene i USA.
The River ble fulgt av hans første soloalbum i 1982, den lavmælte, akustiske og intense Nebraska. Opprinnelig gikk bandet i studio for å lage et ordinært studioalbum med utgangspunkt i en demotape som Springsteen hadde spilt inn hjemme med enkel firespors båndopptaker. Etter hvert innså både Springsteen og produsenten Landau at sangene fungerte bedre som akustiske numre spilt av Springsteen alene enn i en utgave med fullt band. De opprinnelige demotapene ble derfor utgitt som et soloalbum. Selv om innspillingene med E Street Band ikke ble brukt, ble andre sanger fra disse innspillingssesjonene senere utgitt, blant annet «Born in the U.S.A.» og «Glory Days».
Biografen Dave Marsh skriver at Springsteen var deprimert da han skrev dette materialet, og resultatet er en dyster skildring av det amerikanske samfunnet. Nebraska solgte mindre enn Springsteens to foregående album, men fikk ros fra mange musikkritikere. Det ble kåret til «Årets album» av magasinet Rolling Stone og skal ha vært en inspirasjon for andre, senere musikere, blant annet U2s album The Joshua Tree. Plata var også en inspirasjonskilde for sjangeren kjent som «lo-fi-musikk», musikk med lavere teknisk kvalitet på innspillingen.
1984–1991
Albumet Born in the U.S.A. kom ut i 1984 og solgte 15 millioner eksemplarer i USA og ble et av de bestselgende album gjennom alle tider. Albumet hadde syv singler som nådde topp 10. Tittelsangen var en bitter og kraftfull kommentar til behandlingen av Vietnam-veteranene. «Born in the U.S.A.» ble av mange feiltolket som kraftpatriotisme, og under presidentkampanjen i 1984 ble ulike tolkninger diskutert. I senere år, for å gjøre sangens opprinnelige mening mer tydelig, har Springsteen framført den med kun en akustisk gitar som akkompagnement. En akustisk versjon er også tilgjengelig på Tracks (1998).
Med Born in the U.S.A. fikk Springsteen sitt bredeste gjennomslag noensinne hos det amerikanske publikumet. «Dancing in the Dark» var den største av de syv hitsinglene som kom fra Born in the U.S.A., og den fikk andreplass på Billboards musikklister. Sangens musikkvideo hadde en ung Courteney Cox dansende på scenen med Springsteen, en opptreden som hjalp til med å sette skuespillerkarrieren hennes i gang. Sangen «Cover Me» ble skrevet av Springsteen for Donna Summer, men plateselskapet overtalte ham til å beholde den selv for sitt eget album. Ettersom Springsteen var en stor fan av Summer, skrev han en annen sang for henne, «Protection». Videoer for albumet ble gjort av filmregissørene Brian De Palma og John Sayles. Springsteen var med på sangen «We Are the World» og på albumet i 1985. Hans konsertsingel «Trapped» fra dette albumet oppnådde moderat spilling i amerikansk radio og kom på førsteplass på Billboards liste over Top Rock Tracks.
I løpet av turneen Born in the U.S.A. møtte Springsteen den tidligere modellen og skuespilleren Julianne Phillips, som han giftet seg med i 1985.
Bokssettet Live/1975–85 med fem LP-plater (eller tre CD-er) med konsertopptak som ble utgitt i slutten av 1986 og ble det første bokssettet som debuterte på førsteplass på de amerikanske albumlistene. Det er et av de mestselgende konsertalbum gjennom alle tider, med over 13 millioner solgt i USA. Live 1975–85 oppsummerte Springsteens karriere til da og viste fram en del av det som gjorde konsertene populære: skiftene fra melankolske sanger til festrock og tilbake, de lange personlige fortellingene før enkelte sanger – blant dem også noen som beskrev Springsteens vanskelige forhold til faren, og den instrumentale djervheten og dyktigheten i E Street Band som eksempelvis den lange kodaen (avsluttende del) på «Racing in the Street».
I løpet av 1980-tallet ble det startet flere fanziner omkring Springsteen, blant annet Backstreets i Seattle som fortsatt eksisterer, nå som en profesjonell utgivelse i samarbeid med Springsteens management.
Etter dette kommersielle toppunktet utga Springsteen det langt mer lavmælte og innadvendte albumet Tunnel of Love (1987), en refleksjon over kjærlighet som blir funnet, tapt og sløst bort. Her medvirket E Street Band bare på deler av plata. Albumet skildret et ulykkelig forhold, og sees som et forvarsel om bruddet med ektefellen Julianne Phillips. Kjærlighetens utfordringer ble skildret i sangen «Brilliant Disguise»: «''I heard somebody call your name, from underneath our willow. I saw something tucked in shame, underneath your pillow. Well I've tried so hard baby, but I just can't see. What a woman like you is doing with me.''»
Under den påfølgende turneen Tunnel of Love Express gjorde Springsteen flere endringer i sceneopplegget, han hoppet over flere gamle favorittsanger og introduserte en blåserrekke. Under den europeiske turnen ble Springsteens nære forhold til korsangeren Patti Scialfa offentlig, og Phillips og Springsteen ba om skilsmisse i 1988. Senere i 1988 ble Springsteen hovedtrekkplasteret i den verdensomspennende turnen Human Rights Now! for Amnesty International. I slutten av 1989 oppløste han E Street Band, og sammen med Scialfa flyttet han til California hvor de giftet seg i 1991.
1992–2001
Mens han bodde i Los Angeles arbeidet Springsteen med studiomusikere og utga i 1992 to album: Human Touch og Lucky Town samtidig. De er mer innadvendte enn hans tidligere album, og vitner om en fornyet selvtillit. I motsetningen til hans to første album, som drømte om lykke, og i hans neste fire album som viste en voksende frykt for det, kan man hevde at i Lucky Town krever Springsteen lykke for seg og sine.
Han opptrådte på MTVs TV-serie Unplugged som i utgangspunktet skulle inneholde akustisk musikk, men det varte ikke lenge før bandet «plugget inn», og opptaket ble senere utgitt på plate som In Concert/MTV Plugged. Etter en rekke Grammy-priser vant Springsteen i 1994 også en Oscar for sangen «Streets of Philadelphia», fra soundtracket til filmen Philadelphia med Tom Hanks og Denzel Washington i hovedrollene. Filmen, og sangen, fikk ros for sitt sympatiske portrett av en homofil mann som er i ferd med å dø av aids. Musikkvideoen til sangen viste Springsteens faktiske vokalframføring, som ble innspilt med en skjult mikrofon til forhåndsinnspilt musikk. Denne teknikken ble først utviklet for videoen til sangen «Brilliant Disguise».
I 1995 samlet han igjen E Street Band en kort periode for å spille inn noen nye sanger til sitt første samlealbum. Innspillingen ble også skildret i dokumentarfilmen Blood Brothers. I 1995 utga han også sitt andre soloalbum, The Ghost of Tom Joad, hvor tittelsporet og plata som helhet er inspirert av hovedpersonen Tom Joad i John Steinbecks roman Vredens druer og av boka Journey to Nowhere: The Saga of the New Underclass, skrevet av Dale Maharidge og med fotografier av Michael Williamson.
Dette albumet fikk generelt sett en dårligere mottagelse enn hva Nebraska hadde fått. Skepsisen kan skyldes enkle melodier, nasal sang eller det politiske innholdet i sangene. Han fikk imidlertid også anerkjennelse for å ha gitt stemme til innvandrere og andre usynlige deler av amerikansk historie. Under den påfølgende verdensturneen, hvor han gjennomgående spilte i mindre lokaler, framførte Springsteen materialet fra Ghost of Tom Joad sammen med sine gamle sanger, som hadde fått nye akustiske arrangement, som for fleres vedkommende betød store endringer i uttrykket.
Etter den turnen flyttet Springsteen tilbake til New Jersey med familien. I 1998 utga han den ujevne samlingen Tracks på 4 cd, med sanger som hadde blitt til overs fra andre innspillinger. Springsteen innrømmet i intervju at 1990-tallet hadde vært en «tapt periode» for ham: «Jeg arbeidet ikke så mye. Mange vil si at jeg ikke gjorde mine beste ting.»
Springsteen ble innvalgt i Rock and Roll Hall of Fame i 1999; talen ved introduksjonsarrangementet ble holdt av Bono fra U2, og Springsteen gjengjeldte tjenesten med å holde den tilsvarende introduksjonstalen for Bono i 2005.
I 1999 kom Springsteen og E Street Band offisielt sammen igjen og dro på en omfattende Reunion Tour som varte i et år. Turneen omfattet blant annet 15 utsolgte hus på Continental Airlines Arena i East Rutherford i New Jersey og ti kvelder, også utsolgt, på New York Citys Madison Square Garden som avsluttet turnen. De siste to konsertene ble filmet for visning på HBO, og med en tilhørende DVD- og albumutgivelse kalt Bruce Springsteen & the E Street Band: Live in New York City.
2002–2007
I 2002 utga Springsteen The Rising, som var hans første studioalbum med fullt band på 18 år. Tekstene var for det meste tanker omkring terrorangrepet 11. september 2001, og mange av sangene var inspirert av telefonsamtaler som Springsteen hadde hatt med pårørende etter tragedien som i nekrologer hadde nevnt hvordan hans musikk hadde berørt deres liv. Albumet ble Springsteens mestselgende album med nytt materiale på femten år, og var populært både hos musikkritikerne og hos publikum. Lanseringen skjedde med en opptreden i Asbury Park på , og deretter gikk The Rising-turnen gjennom USA og Europa, og tilbake til USA for et storstilt show over flere kvelder i 2003. Turneen ble avsluttet med tre kvelder på Shea Stadium i New York, hvor kontroversene omkring sangen «American Skin» ble gjentatt, men hvor det også kom en gjesteopptreden med Bob Dylan.
I 2004 deltok Springsteen og E Street Band på turnen «Vote for Change» (Stem for endring) sammen med John Mellencamp, John Fogerty, Dixie Chicks, Pearl Jam, R.E.M., Bright Eyes, Dave Matthews Band, Jackson Browne, og andre musikere. Alle konsertene ble holdt i de såkalte «swing states», de delstatene hvor valgresultatet kunne gå begge veger, og håpet var å påvirke til fordel for den liberale politiske organisasjonen America Coming Together og å oppmuntre folk til å registrere seg slik at de kunne stemme ved valget. En avslutningskonsert med mange artister ble satt opp i Washington, D.C.. Flere dager senere holdt Springsteen ytterligere en valgkampkonsert i New Jersey, ettersom meningsmålinger viste jevnt løp mellom de to partiene.
Tidligere hadde Springsteen spilt på veldighetskonserter for saker han trodde på – mot kjernekraft, for Vietnam-veteranene, Amnesty International, og advokatene i – men han hadde alltid vegret seg for å støtte en politisk kandidat framfor en annen. Han avvist henvendelser fra Walter Mondale i 1984 da Mondale stilte mot Reagan som forsøkte å dra veksle på «Born in the U.S.A.». Når Springsteen nå i 2004 valgte side for den ene politiske kandidaten fikk han som ventet både kritikk og ros fra de respektive sidene. Springsteens sang «No Surrender» (Ingen overgivelse) ble kampanjesangen for John Kerrys presidentkandidatur. I de siste dagene av kampanjen gikk Springsteen opp på podiet sammen med Kerry og spilte akustiske versjoner av denne og andre sanger.
Albumet Devils & Dust ble utgitt den 26. april 2005 og var blitt innspilt uten E Street Band. Det var et lavmælt og hovedsakelig akustisk album i samme leie som Nebraska og The Ghost of Tom Joad, men med noe mer instrumentering. En del av sangene hadde vært skrevet bortimot ti år tidligere, eller kort tid etter turnen med Ghost of Tom Joad, og et par av dem hadde blitt framført på scenen tidligere, men aldri utgitt. Tittelsporet handlet om vanlige soldaters følelser og frykt under Irakkrigen. Albumet nådde førsteplass på albumlistene i ti land: USA, Østerrike, Sveits, Sverige, Danmark, Italia, Tyskland, Nederland, Storbritannia og Irland. Etter utgivelsen la han ut på en soloturne med materialet fra plata. I motsetning til hans akustiske turne på midten av 1990-tallet, spilte han nå også piano, elektrisk piano, pumpeorgel, autoharpe, ukulele, banjo, elektrisk gitar, akustisk gitar og munnspill.
I april 2006 utga Springsteen albumet We Shall Overcome: The Seeger Sessions, hvor han brukte sanger fra den sosialt og politisk engasjerte folkemusikken som Pete Seeger (1919–) hadde levendegjort. De femten sangene ble innspilt med et stort ensemble av musikere, blant annet Patti Scialfa, Soozie Tyrell, og The Miami Horns. I kontrast til tidligere studioalbum ble dette innspilt på kun tre dager. Turneen Bruce Springsteen with The Seeger Sessions Band begynte den samme måneden med et stort band på 18 personer. På turneen spilte han både sanger fra den nye plata, og noen av sine egne, eldre sanger, gjerne tungt omarbeidet, på en måte som Dagbladet kalte for «Villskap fra folkedypet: Rufsete, ydmykt, vilt og vakkert». Turnen var særlig populær i Europa. Mens han var i Oslo spilte han inn ytterligere en sang, «Bring 'Em Home» som Pete Seeger skrev i forbindelse med Vietnamkrigen. Turneen fikk derimot mindre publikum i USA. Ved slutten av 2006 hadde Seeger Sessions turnert to ganger over Europa og i mindre grad i USA. Et konsertalbum og DVD kom ut i 2007, Bruce Springsteen with The Sessions Band: Live in Dublin som inneholdt et sammendrag fra tre konserter i november 2006 på Point Theatre i Dublin.
Springsteens neste album, Magic, ble utgitt den 2. oktober 2007. Det var innspilt sammen med E Street Band og hadde ti nye Springsteen-sanger pluss «Long Walk Home», som han hadde framført en gang med The Sessions Band, og et skjult spor (dette var første gang Springsteen benyttet dette salgstrikset), «Terry's Song», som var Springsteens hyllest til sin assistent over mange år, Terry Magovern, som døde 30. juli 2007. Den første singelen fra albumet, «Radio Nowhere», ble gjort tilgjengelig for fri nedlasting den 28. august. Den 7. oktober debuterte Magic på førsteplass i Irland og i Storbritannia. Samtidig gikk hans tidligere Greatest Hits inn på de irske listene på nytt på plass 57, og Live in Dublin føk nesten til topp av listen i Norge.
Springsteen og E Street Band begynte sin turne med Magic på Hartford Civic Center, og tok ruten gjennom Nord-Amerika og til Europa. Bandets organist Danny Federici forlot turneen i november 2007 for å få behandling for føflekkreft, og han døde av sykdommen i 2008.
2008–
Springsteen erklærte sin støtte til Barack Obamas presidentkandidatur i april 2008 og opptrådte med akustisk gitar på flere av Obamas valgmøter. Det kulminerte den 2. november hvor han opptrådte for første gang med sangen «Working On A Dream» i duett med Scialfa. På et valgmøte i Ohio sa Springsteen at det er viktig med «sannhet, gjennomsiktighet og rettskaffenhet i regjeringen, retten for enhver amerikaner til å ha en jobb, en lønn til å leve av, å bli utdannet på en anstendig skole, og et liv fylt med arbeidets verdighet, og et trygt hjem … Men i dag har disse friheter blitt skadet og innskrenket av åtte år med tankeløs, skjødesløs og umoralsk politisk ledelse».
Etter Obamas valgseier 4. november 2008 sang Springsteen sangen «The Rising» på valgfeiringen i Chicagos Grant Park. Han opptrådte også på Obamas innsettelsesfest 18. januar 2009 med sangen «The Rising» sammen med et damekor og Woody Guthries alternative nasjonalsang «This Land Is Your Land» sammen med en aldrende Pete Seeger.
Under den 66. Golden Globe-utdelingen 11. januar 2009 vant Springsteen prisen for beste sang med «The Wrestler» fra filmen The Wrestler med Mickey Rourke i hovedrollen.
Springsteen opptrådte i pausehowet ved Super Bowl XLIII den 1. februar 2009, etter at han mange ganger tidligere var blitt invitert til dette. Hans show på 12 minutter og 45 sekunder med E Street Band og Miami Horns inneholdt kortversjoner av «Tenth Avenue Freeze-Out», «Born to Run», «Working on a Dream» og «Glory Days», den sistnevnte fylt med referanser til amerikansk fotball.
Springsteens album Working on a Dream ble utgitt i januar 2009 og den påfølgende konsertturneen begynte i april 2009 og gikk fram til november samme år. Han spilte noen få sanger fra det nye albumet, men sanglisten var dominert av klassikere og han spilte også sanger på oppfordring fra publikum. En DVD fra turneen Working of a Dream med tittelen London Calling: Live in Hyde Park ble utgitt i 2010.
I tillegg til sin egen turné deltok Springsteen på flere veldighetsarrangement i 2009, blant annet Clearwater Concert, en feiring av Pete Seegers 90-årsdag, Rock and Roll Hall of Fames 25-årsjubileum,, Autism Speaks ved Carnegie Hall til støtte for autisme, og i januar 2010 på Hope for Haiti Now, for ofrene etter jordskjelvet i Haiti 2010.
Springsteen mottok Kennedy Center Honors i desember 2009, en årlig pris til utøvere i ulike kunstarter for deres bidrag til amerikansk kultur. President Obama holdt en tale hvor han sa at Springsteen på en beundringsverdig måte hadde synliggjort livene til vanlige amerikanere med sine sanger og at hans konserter er mer enn den typiske rock'n'roll-konserten – i tillegg til stor energi gir de også en følelse av fellesskap. Obama avsluttet med at «mens jeg er president, er han The Boss». Springsteen ble hedret av flere, blant annet av Jon Stewart som beskrev Springsteens «uovertruffne kombinasjon av lyrisk veltalenhet, musikalsk mesterskap, og ren uhemmet, barnslig glede». En musikalsk hyllest ble framført av John Mellencamp, Ben Harper og Jennifer Nettles, Melissa Etheridge, Eddie Vedder og Sting.
2000-tallet endte med at Springsteen ble karakterisert som en av åtte «Tiårets artister» av magasinet Rolling Stone og med sin konsertvirksomhet ble han rangert som den fjerde blant tiårets konsertmusikere.
Dokumentarfilmen The Promise: The Making of Darkness on the Edge of Town hadde i september 2010 premiere på Toronto internasjonale filmfestival. Filmen skildrer arbeidet med Springsteens album fra 1978, Darkness on the Edge of Town, og ble også vist på fjernsynskanalen HBO. Utgivelsen ble fulgt av en boks med en nyutgivelse av albumet kalt The Promise: The Darkness on the Edge of Town Story.
Albumet Wrecking Ball ble utgitt 6. mars 2012. Albumet ble produsert sammen med Ron Aniello, som også samproduserte albumet Play It As It Lays fra 2007 med Springsteens ektefelle Patti Scialfa. Ron Aniello har også produsert «Children's Song» tidlig i 2011, en duett med Bruce og Patti som ble gjort for et veldedighetsprosjekt.
På Wrecking Ball-turneen i 2012 spilte Springsteen 17. juni sin til da lengste konsert på tre timer og 48 minutter på Santiago Bernabéu Stadion i Madrid. Turneens europeiske del ble avsluttet med et show på fire timer og seks minutter i Helsingfors 31. juli.
Springsteens attende studioalbum, High Hopes, ble sluppet 14. januar 2014. Albumet nådde første uke nummer én på Billboard 200. Det var ellevte gang Springsteen hadde en nummer en-hit, og det plasserer Springsteen som nummer tre i antall topplasseringer, etter The Beatles (19) og Jay-Z (13).
Springsteen debuterte som skuespiller i episode åtte i sesong tre av Lilyhammer.
Musikalsk stil og lyrisk uttrykk
Bruce Springsteen har hentet impulser fra mange deler av amerikansk populærmusikk som rock'n'roll, folkemusikk, blues og country. Han nevner selv at Elvis' opptreden på Ed Sullivan Show i 1956 var det store øyeblikket da han opplevde magi. Videre nevner han Roy Orbison som ved siden av Johnny Cash var den andre «Man in black». Phil Spectors «wall of sound» og de kule Beatles var også viktig lærdom for den unge Springsteen. Han var betatt både av de «rå» Animals og «silkelyden» fra Motown, men det var Bob Dylan som «gav oss orda» om alt som betydde noe. Som voksen fant Springsteen også veien til countrymusikken og Hank Williams «gjekk frå museumsgjenstand til levande». «Countryen var provinsiell, det var eg og. Eg var ikkje downtown,» skriver Springsteen selv. Til slutt oppdaget han gjennom Woody Guthrie også poesi som fantes før Dylan.
Springsteens musikalske fortellinger og uttrykk har gjennomgått flere endringer i løpet av hans karriere; men han har likevel beholdt et særlig uttrykk og en integritet, uten at det har gått på bekostning av publikumsinteressen. Arrangement og instrumentering har blitt tilpasset budskapet i tekstene. Helt fra begynnelsen av karrieren har rock'n'roll vært det dominerende uttrykket, og dette har understreket at Springsteen ønsker å gå inn i en eksisterende musikalsk tradisjon og samtidig markere sin egen posisjon i den og i forlengelse av tradisjonen.
På debutalbumet Greetings from Asbury Park, N. J. er røttene i amerikansk folkemusikk åpenbare. I sangen «This Hard Hand» finnes en åpenbar påvirkning fra Woody Guthrie. På det andre albumet, The Wild, the Innocent and the E Street Shuffle, er hans maniske frodighet et uttrykk for at han står i gjeld til forgjengerne Bob Dylan, Van Morrison og The Band. På det andre albumet utvider han samtidig sitt musikalske repertoar ved å trekke inn elementer fra latinamerikansk musikk, jazz, soul og funk. Sangen «New York City Serenade» har i tillegg minner om musikken til George Gershwin. På disse to første albumene var også pianisten David Sancious framtredende i lydbildet, men han forlot gruppa underveis i innspillingen av Springsteens tredje album Born to Run. Dette albumet framhever også pianoets betydning, selv om ansvaret nå hvilte på Roy Bittan. Tidlig i sin karriere fokuserte Springsteen mer på rockeelementene i sin musikk. Han komprimerte innledningsvis lyden og utviklet albumet Darkness On The Edge Of Town, rettfram som et kortfattet og presist musikalsk formspråk med enkle riff og klart gjenkjennelige sangstrukturer.
Springsteens musikk har blitt karakterisert som «Heartland Rock», en form for emosjonell, ektefølt rock som blir beskrevet som typisk ikke bare for ham, men også for andre amerikanske musikere som John Fogerty, Tom Petty, Bob Seger, og John Mellencamp. Denne musikken har tekstmessige referanser til det amerikanske hverdagsliv og musikken er bevisst holdt enkel og rettfram, uten komplekse musikalske referanser. Denne utviklingen kulminerte med Springsteens album Born in the U.S.A. hvor tittelsangen har en konstant gjentagelse, fanfarelignende pianoriff og en dundrende trommerytme. Disse musikalske grepene ble utfylt av Springsteens stemme, som skriker ut en sint, desillusjonert fortelling. Selv sanger som tematisk sett er i ytterkanten av denne tematikken hadde suksess som singler, blant annet «My Hometown» og «I'm on Fire», hvor trommingen er bygd opp med finurlig hi-hat og rim-clicks-shock med shock framført på kanten av skarptrommen.
I senere år har Springsteen tatt opp flere elementer fra den sangbare folkemusikken og den sosiale protestsangen, særlig i We Shall Overcome: The Seeger Sessions, hvor det også er innslag av gospel. På We Shall Overcome framførte han klassikere fra bluegrass, country og rhythm and blues sammen med tolv folkemusikere med en besetning av gitar, munnspill, tuba, fiolin, orgel, bass, banjo, piano, trekkspill og blåsere, i stedet for å bruke det rockbaserte E Street Band. På den påfølgende konsertturneen framførte han også en del av sine egne rockesanger med denne folkemusikkbesetningen. I kontrast til Pete Seeger, opphavsmannen til de fleste av sangene, høres Springsteen ut som en Tom Waits eller en sen, aldrende Bob Dylan med sin grove, rustne og sterke røst, eksempelvis på sangen «Erie Canal».
Springsteens sanger er en totalformidling av musikk, tekst og framføring. Sangtekstene er knyttet til det musikalske uttrykket, likevel kan de studeres som poesi, noe som også gjøres på amerikanske universitet. Fra Springsteen dekket begge forsidene av Time og Newsweek i 1977 har han blitt oppfattet som noe langt mer enn en musiker, og som Bob Dylan før ham, har også Springsteen blitt anerkjent som en særegen stemme, en poet og historieforteller hvis medium er populærmusikk. Som Dylan står Springsteen stødig i den amerikanske sanger-låtskriver-tradisjonen. Hans sanger har blitt beskrevet som filmatiske i sitt omfang, og hans sangtekster, lest som lyrikk, undersøker ofte tema som personlige forpliktelser, misnøye og uro over livet generelt i en hverdagslig kontekst.
Det kom en endring i tekstene hans fra albumet Darkness on the Edge of Town hvor han fokuserte på kampen for tilværelsen for den jevne kvinne og mann. Fra å skrive om seg selv i første person benyttet han sin egen bakgrunn for å beskrive en allmenn tilstand mellom håp og håpløshet, eksemplifisert i sangen «The River» (1980) hvor inspirasjonen var hans svoger og søster. Sangen beskriver en hverdag med forelskelse, ekteskap, økonomiske vanskeligheter og småbyliv. Springsteen har selv sammenfattet det i et intervju: «Jeg har tilbrakte det meste av mitt liv som musiker ved å måle avstanden mellom den amerikanske drøm og den amerikanske virkelighet.» Samtidig viser den også at som lyriker fungerer Springsteen ikke først og fremst i forlengelsen av andre lyrikere, men i den amerikanske sangtradisjonen da sangen også er inspirert av tekstlinjer fra Hank Williams' «Long Gone Lonesome Blues» (1950).
Politikk og aktivisme
Springsteens musikk har ofte hatt en sosial og politisk tematikk. Flere av sangene hans kan bare forstås hvis de sees i lys av hans politiske oppfatninger. I tillegg har han stilt seg selv i tradisjonen av protestsangere som Woody Guthrie og Pete Seeger. Guthries sang «This Land is Your Land» har han gjort til en del av sitt eget repertoar, og spiller den ofte på konserter. Sangens budskapet er at nasjonen ikke bare er til for de rike, men for alle; også de fattige og arbeidsledige. Sangen «American Skin (41 Shots)» er basert på en hendelse i New York hvor den sorte og ubevæpnete Amadou Diallo ble skutt av fire politifolk med hele 41 skudd. Sangen ble først framført på en konsert den 4. juni 2000 i Atlanta, og førte til skarpe reaksjoner fra politiet som oppfordret til boikott av Springsteen. Ved å ta slike standpunkter fremmedgjorde Springsteen seg fra deler av det amerikanske publikumet. At han samtidig støttet først John Kerrys presidentkandidatur i 2004 (Kerry tapte) og deretter Barack Obamas presidentkandidatur i 2008, viser at Springsteen var villig til å tape tilhengere og platesalg for sin overbevisnings skyld. For å beskytte sin egen og sangenes integritet har han også avslått han et tilbud fra bilfabrikanten Chrysler på flere millioner dollar for å bruke sangen «Born in The U.S.A.» i reklamekampanjer.
Springsteen har stilt opp for en rekke veldedige saker som blant annet kampen mot kjernekraft og for ren energi i 1979. Han har gjentatte ganger stilt seg på Vietnamveteranenes side, blant annet med en støttekonsert i 1981, og sangen «Born in The U.S.A.» ble skrevet som støtte for dem, skjønt dette budskapet hadde en tendens til å bli misforstått.
Mindre kontroversielt har det vært å stille opp i 1985 for de sultrammede i Afrika på sangen «We Are the World» og den påfølgende konserten og albumet. I 1988 var han et av de fremste navnene på en verdensomspennende konsertturne, Human Rights Now!, for Amnesty International og menneskerettigheter. Han stilte også opp for jordskjelvofrene på Haiti med støttekonserten Hope for Haiti Now den 22. januar 2010.
Springsteen har i tillegg samarbeidet med veldedighetsorganisasjoner som fordeler mat til trengende. Særlig har han støttet matbanken i New Jersey i mange år. I løpet av konserter har han ofte stoppet opp og annonsert sin støtte og ofte selv gitt like mye penger som lokalt har blitt samlet inn. Under en konsert i Charlotte i Nord-Carolina den 3. november 2009 ga han 10 000 dollar til den lokale matbanken for å starte en innsamlingskampanje, og ga deretter på nytt like mye som totalt ble samlet inn.
Han har også bidratt med betydelige beløp til fagforeninger og arbeiderbevegelsen, både i USA og i Europa.
I 2016, etter å ha avlyst en konsert skrev han at «Noen ting er viktigere enn en rockekonsert, og én av de tingene er kampen mot fordommer og intoleranse». Han avlyste konserten etter at Nord-Carolina «innførte en lov som blant annet tvinger transpersoner til å velge toalett etter [eget] fødselskjønn».
Privatliv
Springsteen og Julianne Phillips (født 1960) var gift fra 13. mai 1985 og til mai 1988 da de ble separert. De to hadde ulik bakgrunn og hans turneer skapte slitasje i forholdet. Det endelige tilbakeslaget skjedde da Springsteen startet et forhold til Patti Scialfa (født 1953) som han faktisk hadde vært sammen med kortvarig i 1984 etter at hun begynte i bandet. Phillips og Springsteen ble separert våren 1988 uten at det ble gitt noen meddelelse til presse og media, og den 30. august 1988 tok Phillips ut skilsmisse, som ble endelig den 1. mars 1989.
Etter separasjonen i 1988 begynte Springsteen å bo sammen med Scialfa. I pressen ble han kritisert for å ha innledet et nytt forhold for raskt. I et intervju med magasinet The Advocate i 1995 snakket han ut om den negative omtalen som paret fikk: «Det er et merkelig samfunn som forventer at det har rett til å fortelle folk hvem de skal elske og hvem de ikke skal. Men sannheten er at jeg i grunnen overså hele greia så mye som jeg kunne. Jeg sa, ‘Vel, alt jeg vet er at dette føles virkelig’, og kanskje har jeg rotet ting til ved å gå hit på det viset, men det er livet.» Han gjorde også bekjent at «Jeg gikk igjennom en skilsmisse, og det var virkelig vanskelig og smertefullt og jeg var meget redd for å bli gift igjen. Så en del av meg sa ‘Hei, det betyr ingenting’. Men det betyr noe. Det er meget annerledes enn bare å leve sammen. Først av alt, å stå fram offentlig, det er hva du gjør: du får din lisens, du gjør alle de sosiale ritualene, det er en del av din plass i samfunnet og på ett vis en del av samfunnets godkjennelse av deg… Patti og jeg fant ut at det betydde noe.»
Den 25. juli 1990 fødte Scialfa deres første barn, Evan James Springsteen. Den 8. juni 1991 giftet Springsteen og Scialfa seg i sitt hjem i Beverly Hills. Deres andre barn, Jessica Rae Springsteen, ble født den 30. desember 1991, og deres tredje barn, Samuel Ryan Springsteen, ble født den 5. januar 1994. Familien eier og lever på en gård med hester i Colts Neck i New Jersey. De har også et hus i Wellington i Florida, et rikt hestesamfunn i nærheten av West Palm Beach i Los Angeles, og Rumson i New Jersey. Deres eldste sønn studerer ved Boston College. Deres datter Jessica er en nasjonalt rangert rytter, og studerer ved Duke University.
Siden 1991 har Springsteen ført et tilbaketrukket liv. Han flyttet fra Los Angeles og tilbake til New Jersey tidlig på 1990-tallet for særlig å kunne oppdra sine barn i et miljø uten nærgående paparazzier. Det har blitt sagt at pressekonferansen angående Super Bowl XLIII 2009 var hans første pressekonferanse på mer enn 25 år. Det betyr ikke at han ikke har stilt opp for intervjuer, både med aviser og radio. 60 Minutes sendte hans foreløpig siste eksklusive intervju på TV før han dro på konsertturne for å promotere albumet Magic.
E Street Band
Bruce Springsteen har vært medlem av eller støttet opp av en rekke band i løpet av sin karriere, først og fremst E Street Band, men hans første band var The Castiles.
Før han signerte sin første platekontrakt i 1972 var Springsteen medlem av flere band, inkludert Steel Mill. I oktober 1972 dannet han en ny gruppe for å spille inn sin debutplate Greetings from Asbury Park, N.J., og de ble kjent som E Street Band, skjønt dette navnet ble ikke offisielt introdusert før i september 1974. Blant de navnene på hans tidligere band, mange av dem i svært kort tid i hans første, prøvende tid, er: The Castiles, Earth, Child, Steel Mill, Sundance Blues Band, Dr Zoom and the Sonic Boom, og Bruce Springsteen Band.
E Street Band spilte på alle Springsteens plater fra debutplaten og fram til Nebraska i 1982, et soloalbum hvor han selv spilte alle instrumentene. E Street Band kom sammen igjen for det neste albumet Born in the U.S.A., men deretter fulgte en periode fra 1988 og til 1999 hvor albumene hans ble innspilt med studiomusikere. E Street Band ble kortvaring gjenforent i 1995 for nye bidrag til samlealbumet Greatest Hits, og ytterligere en gang på endelig basis fra 1999 hvor de innspilte 3 album sammen: The Rising, Magic og Working on a Dream, og spilte på en rekke profilerte konsertturner.
Albumet Devils & Dust fra 2005 var hovedsakelig en soloinnspilling, med en del bidrag fra studiomusikere, og folkrockalbumet We Shall Overcome: The Seeger Sessions fra 2006 ble innspilt og turnerte med ytterligere et sammensatt band som ble kalt for The Sessions Band.
Turnéer
¹ Antall forskjellige sanger som Springsteen har spilt på den enkelte turné.
² Det mangler spillelister for en del konserter, antallet er derfor usikkert.
Konserter i Norge
Bruce Springsteen har spilt 19 konserter i Norge, 14 av disse sammen med E Street Band.
Springsteen har siden 2008 solgt over 200 000 billetter i Norge, og hver gang billetter legges ut til nye konserter selges de som regel ut på minutter.
I tillegg deltok han og Steven Van Zandt på minnemarkeringen i Oslo 22. juli 2012 på Rådhusplassen.
Oingt
Oingt er en tidligere kommune i departementet Rhône i regionen Auvergne-Rhône-Alpes i Øst-Frankrike. 1. januar 2017 fusjonerte Le Bois-d'Oingt, Oingt og Saint-Laurent-d'Oingt til den nye kommunen Val d'Oingt.
Village de Oingt er en middelalderlandsby med utsikt over Azergues-elven og tilhører Pays des Pierres dorées ("Det gyldene steinlandskapet"), kjent for sin lokale kalkstein som inneholder jernoksid som gir den en særegen gylden farge. Det er oppført som en av de vakreste landsbyene i Frankrike.
Den første omtale av herredømmet Oingt finnes i en bok med karter i klosteret Savigny-en-Lyonnais. I en handling fra 1093 nevnes Umfred d'Oingt, hvis etterkommere var herrer over landsbyen frem til 1382.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Oingt
Dunkrattelva
Dunkrattelva (nordsamisk: Uvjalátnjá – historisk Uvjaladnja) er ei elv i Tana kommune i Finnmark. Den er ei sideelv til Sommerelva i Masjokvassdraget. Elva har utspring fra Áhkajávri og renner i østlig retning til samløpet med Sommerelva. Dunkrattelva er 16,0 kilometer lang, eller 34,3 kilometer medregnet Báktápmirjohka.
Dunkrattelva er lakseførende i 6 kilometer. Fisket forvaltes av Tanavassdragets fiskeforvaltning, og tilreisende fiskere kan kjøpe døgnkort som gjelder for hele Masjokvassdraget.
Eadric den ville
Eadric den ville eller Eadric Silvaticus var leder av den engelske motstanden mot den normanniske erobringen etter 1066 og var aktiv i vestlige Mercia i tidsrommet 1068–1070.
Slekt
Eadric var tilsynelatende nevø eller barnebarn av Eadric Streona, ealdorman av Mercia under kong Ethelred den rådville. Han holdt omfattende landområder i Shropshire og andre eiendommer i Herefordshire. I henhold til historikeren Susan Reynolds:
I tillegg merker Reynolds seg at:
Motstand mot normannisk undertrykkelse
Etter erobringen av England av hertug Vilhelm av Normandie var Eadric en av de som nektet å underkaste seg og derfor ble han angrepet av de normanniske styrkene basert i borgen Hereford Castle under Richard fitz Scrob som «hyppig la landet øde mens han så ofte angrep dem. (...) hans herjinger av Herefordshire i august 1067 er sagt å ha nådd elven Lugg. Han reiste et opprør og med hjelp av den walisiske herskeren av Gwynedd og Powys, prins Bleddyn ap Cynfyn og hans bror Riwallon, angrep han uten hell den normanniske festningen ved Hereford i 1067. De klarte ikke å ta landet, og trakk seg tilbake til Wales for å planlegge ytterligere raid.»
I løpet av den omfattende bølgen av engelske opprør i årene 1069-1070 brente Eadric ned byen Shrewsbury og forsøkte å innta borgen Shrewsbury Castle, dog uten hell, igjen med hjelp fra sine walisiske allierte fra Gwynedd. Andre angelsaksiske opprørere fra Cheshire hadde også slått seg sammen med ham.
Det var sannsynligvis den kombinasjonen av styrker som ble avgjørende beseiret av Vilhelm i et slag ved Stafford i slutten av 1069. Eadric skal etter sigende ha underkastet seg til Vilhelm i 1070 og senere deltatt i den normanniske invasjonen i Skottland i 1072. En redegjørelse hevder at han ble tatt til fange av Ranulph de Mortimer og deretter gitt videre til kongen hvorpå han satt livet ut i fengsel.
Dommedagsboken nevner en «Edric salvage», noe som muligens er en skrivefeil for «savage» = villmann. Denne var en tidligere eier av seks herregods i Shropshire og ett i Herefordshire. Han kan ha holdt også andre, men det er svært mange ved navn Eadric i Dommedagsboken, noe som gjør det vanskelig, om enn ikke umulig å gi bekreftet identifikasjon.
Det er en rekke populære tradisjoner, blant Wild Eadric hvor han blir gift med en alv, og en middelalderforfatter fra begynnelsen av 1200-tallet, Walter Map, har blant annet fått æren for å skrive eller videreføre disse fortellingene som har overlevd i Shropshire og i grensetraktene mot Wales. I det britiske TV-dramaet Blood Royal: William the Conqueror (1990) ble Eadric portrettert av skuespilleren Robert O'Mahoney.
William Kurtović
William Albin Kurtović (født 22. juni 1996 i Karlskrona) er en svensk fotballspiller som spiller for.
Kurtović er født i Sverige og har flere ganger blitt tatt ut til landslagssamlinger for aldersbestemte lag. Han fikk sin debut for Sverige U20 12.oktober 2015.
Tidlig i høstsesongen 2015 signerte han også en ny avtale med Sandefjord Fotball som gjør han til SF-spiller ut 2018-sesongen. Midtbanespilleren spilte i både Sandefjord Ballklubb og Store Bergan Idrettslag før han gikk til SFs juniorlag.
Kurtović spilte 13 kamper i Tippeligaen 2015.
Den 3. januar 2019 skrev han under en ny toårskontrakt med Sandefjord.
Han er sønn av håndballtreneren Marinko Kurtović og broren til håndballspilleren Amanda Kurtović.
VM i ishockey for menn 2025 (toppdivisjonen)
Valg av vertsnasjon
På IIHFs halvårskongress i september 2018 i Malta fremla de russiske, svenske og tsjekkiske ishockeyforbundene et felles forslag om at IIHF ved årskongressen i Bratislava i i mai 2019 skulle utdele vertskapene for VM-turneringerne i 2023, 2024 og 2025 på en gang, således at vertskapet for de tre mesterskapene ble tildelt henholdsvis Russland, Tsjekkia og Sverige. Forslaget ble godkjent av halvårskongressen med forbeholdet at de øvrige landene fikk mulighet for at by på ett av de tre vertskapene inntil 15. januar 2019.
Den 24. mai 2019 godkjente IIHFs årskongress at mesterskapet i 2025 skulle tildeles Sverige. Samtidig kunngjorde Svenska Ishockeyförbundet (SIF) at de hadde inngått en avtale med Danmarks Ishockey Union (DIU) om å dele vertskapet med Danmark. Vertsbyene ville bli avgjort på et senere tidspunkt. Avtalen ble formelt godkjent på IIHFs halvårlige kongress i Roma i september 2019. Den 17. juni 2021 offentliggjorde SIF og DIU at Stockholm og Herning skulle være vertsbyene for turneringen.
K.u.k.
K.u.k. (tysk: kaiserlich und königlich, keiserlig og kongelig) er en forkortelse brukt fra 1867 til 1918 i dobbeltmonarkiet (tysk: Kaiserliche und Königliche Monarchie) Østerrike-Ungarn. Keiseren av Østerrike var i denne perioden også konge av Ungarn, og dermed oppsto den dobbelte tittelen for de to landene som var i realunion med hverandre.
Det tyske uttrykket kaiserlich und königlich kunne bli forkortet k. u. k. eller k. und k. og i begge tilfeller ble alltid konjunksjonen und («og») uttalt.
Se også
Kaiserlich-königlich
Sultestreiken i Nord-Irland 1981
Sultestreiken i Nord-Irland 1981 var kulminasjonen på en fem år lang protest gjennomført av irske republikanske fanger under konflikten i Nord-Irland. Konflikten startet som «pleddprotesten» i 1976, da den britiske regjeringen sluttet å gi paramilitære fanger en særskilt status som krigsfanger eller politiske fanger. Protesten eskalerte i 1978 til det som ble kjent som den skitne protesten, hvor fangene nektet å dusje, og veggene i cellene ble dekt med ekskrementer. I 1980 deltok sju fanger i en første sultestreik, som endte etter 53 dager.
Den andre sultestreiken fant sted i 1981, og var et oppgjør mellom fangene og den britiske statsministeren, Margaret Thatcher. En av de sultestreikende, Bobby Sands, ble valgt inn som parlamentsmedlem mens sultestreiken pågikk, noe som tiltrakk seg medias oppmerksomhet verden over. Sultestreiken ble avblåst etter at ti fanger, Sands inkludert, hadde sultet seg selv til døde. 100 000 mennesker fulgte ham i begravelsen. Sultestreiken førte til en radikalisering av nasjonalistisk politikk, og førte til at Sinn Féin igjen ble et reelt partipolitisk alternativ.