cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spore (videospill)
Historie
I den første fasen, Cellefasen, går det meste ut på å spise seg opp og få en hjerne å bygge opp intelligensen sin med. Neste fase, Skapningsfasen, har du endelig blitt et skikkelig romvesen. Du kan gå, løpe og plukke opp ting. Det er nå de små målene begynner, kanskje du skal skaffe deg noen allierte, eller bli et skikkelig slemt romvesen med fiender overalt rundt deg. Sett sammen den perfekte skapningen din og finn det ut. Tredje fase, Stammefasen, har hjernen din endelig blitt ferdig og samle mat eller fiske til stammen din, du kan planlegge angrep eller fortsette å skaffe deg venner, men husk ... ikke alle er like vennlige selv om du selv er det. Fjerde, og nest siste fase, Sivilasjonsfasen, går ting virkelig for seg her. De små stammene i forrige fase, er nå blitt store byer med skikkelig trøkk i. Denne gangen går det ut på å ta over planeten du og alle de andre sivilisasjonene bor på. Send missiler og raketter, eller bare overtal dem til å bli en av deg. Det er nå det virkelig gjelder. Romfasen er den siste fasen. Den har ikke noe slutt, men det er masse å gjøre her. Du tok over planeten i de forrige fasene, denne gangen skal du ta over universet. Skaff deg mange kule våpen og andre oppgraderinger til romskipet ditt og fly avsted til ukjente deler av galaksen. Kanskje du møter de fryktinngytende Grox.
Skapningsskaper
Skapningsskaperen til Spore ble sluppet den 17. juni 2008 og kunne lastes ned i to forskjellige utgaver. En demoutgave med 25% av innholdet som kan lastes ned fra hjemmesiden og en versjon med 100% til 49 kr fra EA sin hjemmeside.
Spore på E³-messen
På E³-messen i 2005 vant Spore flere Game Critic-priser: «Beste produktet på messen», «Beste originale spill», «Beste PC-spill» og «Beste simulasjonsspill». Når Will Wright ble spurt ut om spillets gameplay svarte han ved å si: "There are games that let their players feel like Luke Skywalker. I want players to feel like George Lucas." Spore har blitt beskrevet som en blanding av Pac-Man, Diablo, Mr. Potatohead, Erectorset, Clay, Populous, SimCity, Legos, Civilization, Destroy All Humans, og Kid Pix på forskjellige områder i gameplayet. Will Wright har også sagt i en demo at galaksen i Spore vil inneholde over 500 000 stjerner og planeter og at det ikke vil være vits i å lage en galakse til, siden det ikke vil være mulig for spilleren å besøke alle planetene i løpet av levetiden sin. Dette gir en idé om hvor stort Spore er.
Tusen og en natt
Boken om Tusen og en natt er en samling av historier fra orienten. Historiene stammer fra middelalderen, og er satt sammen til ett hele gjennom en rammefortelling.
Historien starter med at den persiske Shahryar, som er konge på en ikke navngitt øy mellom India og Kina, er så sjokkert over sin kones utroskap at han dreper henne. Han antar at alle andre kvinner også vil være utro, og beordrer vesiren til å skaffe ham en ny brud hver natt. Etter at han har tilbrakt natten med henne, henrettes hun ved daggry. Dette fortsetter helt til visirens datter Scheherazade går med på å bli Shahryar neste kone. Hun har lagt en plan, og hver natt etter bryllupet forteller hun ham historier. Hun sørger for at hver morgen er kongen spent på hvordan det går videre, og derfor utsetter han henrettelsen slik at han skal få høre fortsettelsen. Til slutt har hun født ham tre sønner og kongen er overbevist om hennes trofasthet. Han opphever derfor ordren om henrettelsen.
Historikk
Allerede omkring år 750 omtales en bok ved navn tusen fortellinger (persisk Hezar Afsaneh). Disse fortellingene var senest år 800 oversatt til arabisk som «Alf Khurajah».
Denne inneholder allerede fortellingen om Kongen, vesiren, vesirens datter og dennes amme, de siste med navn Sjeirasad og Deinasad. På grunn av fortellingens innhold gikk verket etterhvert over til å kalles Tusen netter (Alf lailah). Senere kom en rekke andre fortellinger med. Det er ikke kjent når den siste natten kom til og verket fikk sitt endelige navn Boken om tusen netter og en natt (Kitab alf lailah wa lailah). Verkets arabiske utvikling er lite kjent og basert på håndskrifter fram til 1700 tallet. Det er allikevel klart at det har hatt vid utbredelse i Orienten i hele denne perioden, og nevnes sporadisk av flere arabiske og indiske skrifter.
Verket ble kjent i vesten da en fransk utgave ble utgitt av Antoine Galland i 1704–1717 basert på forskjellige arabiske manuskripter og muntlige fortellinger. Han legger også inn flere historier fra andre kilder; de to kanskje mest berømte historiene «Aladdin og lampen» og «Ali Baba og de førti røverne» er del av disse andre kildene og ikke den egentlige Tusen og en natt. Den første arabiske fulle utgaven ble utgitt i Calcutta fra 1839 av W. H. Macnaghten. Universitetsbiblioteket har denne utgaven, og den norske oversettelsen av Waldemar Brøgger som kom ut første gang i 1950 har brukt denne som referanse.
Det er mange meninger om utvikling av verket fra de første fortellingene til en fullstending Tusen og en natt. W.Brøgger fremhever Abu Abd-Allah Muhammed ben Abdus el-Gahsjigari som skal ha levd før år 900 som den som samlet mange av fortellingene og ga verket dets form. På samme måte som Brødrene Grimm og Asbjørnsen og Moe fikk han gjenfortalt historiene av en rekke eventyrfortellere og tok det han ønsket fra dem og samtidige historiebøker. Han mener også at verket bærer tydelige spor av en slik felles redigering og innsamlingsmåte og at samtidige kronikører utpeker Abu Abd-Allah. Men det er også gjentagelser og repetisjoner som ikke støtter en enhetlig redigering. Man antar at verket hadde funnet sin endelige form på 1300-tallet. Det finnes håndskrifter i Bibliothèque nationale de France og Vatikanbiblioteket fra rundt 1400 med de første 33 samt en håndfull andre av historiene.
Innhold
Tusen og en natt er regnet som et av de arabiske og orientalske kulturers mest kjente historiske verk. Den inneholder historier som spenner fra historiske berettelser, noveller, anekdoter, kjærlighetshistorier, visdomsord, skrøner, humoresker og tragedier og religiøse legender. Det er inneholder også en rekke korte og lengre dikt. En rekke samtidige figurer er skrevet inn i historiene; Mest kjent er kanskje Harun al-Rashid som var kalif i Bagdad (død 24. mars 809).
Mange kjenner bare Tusen og en natt som redigerte uskyldige barneeventyr, for eksempel i «Aladdin og lampen». Dette er også tilfelle i tilpassede tegnefilmutgaver som Disney's Aladdin. Man blir derfor ofte forbauset over verkets bredde og direkte stil. Spesielt frodigheten i de erotiske beskrivelsene og kvinnenes (og noen menns) skjønnhet er ofte utelatt eller begrenset i mange oversettelser.
Historiene bærer preg av opprinnelse fra hele det orientalske området, som Persia, Tyrkia, India, Egypt og Arabia. Språket i de kjente håndskriftene er ikke høylitterært arabisk (som f.eks. koranen) men betegnes ofte som et mer folkelig «vulgær-egyptisk». Men det har allikevel en del fraser som feilaktig oversettes ordrett («O min sønn» o.l.) og gir et overdådig pompøst språk i mange utgaver.
Man regner at den egentlige Tusen og en natt inneholder 270 fortellinger. I tillegg kommer et 30-50-talls andre fortellinger vers og fabler som forskjellige utgaver har lagt til. Totalt inneholder en utgave rundt 7-800 000 ord avhengig av omfanget av fraser, repetisjoner og dikt som taes med.
Norske utgaver
En nær komplett oversettelse ble utgitt i seks bind av Waldemar Brøgger første gang i 1950 og nye utgaver 1967 og 1985. Et utvalg fra denne oversettelsen kom i en to-binds redigert utgave på Den norske bokklubben i 1988-1989. Det er også en rekke mindre utgaver og omarbeidede barneutgaver. Boka kom i 2013 i ny dansk oversetting av Ellen Wulff, og en tilsvarende norsk nyoversetting er pågår (i 2016) av Amund Bjørsnøs.
Konfliktåret 1837
Pågående kriger
samt Frankrike, Storbritannia og portugisiske lojale til Maria II av Portugal på den andre siden.
Norgesbiblioteket
Norgesbiblioteket er et norsk begrep som ble introdusert i «Bibliotekreform 2014» som en betegnelse for et samarbeidende nettverk av samtlige bibliotektyper.
Mike Summerbee
Spillerkarriere
Han kom fra Cheltenham Town FC til Swindon Town da han var 15 år og fikk sin ligadebut som 16-åring for Swindon i 1959 og var sterkt delaktig i Swindons opprykk til andre divisjon i 1963. Da klubben rykket ned igjen i 1965, ble han kjøpt av Manchester City etter 218 ligakamper og 39 mål for Swindon.
I Manchester City vant han førstedivisjon, andredivisjon, FA-cupen, ligacupen, Charity Shield og UEFAs cup-vinner-cup. Han spilte åtte landskamper for i denne perioden og var med i troppen til England for EM i fotball 1968. Etter 357 seriekamper og 47 mål gikk han videre til Burnley FC.
Han spilte én kamp i 1980 for Mossley AFC som er utenfor ligasystemet før han la opp for godt
Annet
Sesongen 2009-10 stemte leserne av lokalavisen Swindon Advertiser fram sitt favorittlag gjennom tidene og Summerbee ble stemt fram som tidenes beste høyreving på Swindon Town.
Andre fakta
Hans sønn Nick Summerbee har også spilt for både Swindon Town og Manchester City
Mihail Sadoveanu
Mihail Sadoveanu (født 5. november 1880 i Pașcani i Romania, død 19. oktober 1961 i Vânători-Neamt) var en rumensk forfatter av romaner og noveller, foruten også en journalist og politisk figur som to ganger fungerte som republikansk overhode av staten under det kommunistiske regimet (1947–1948 og 1958) i Romania.
USAs viseutenriksminister
USAs viseutenriksminister er den viktigste assistenten til USAs utenriksminister. Hvis utenriksministeren går av eller dør, blir viseutenriksministeren fungerende utenriksminister inntil presidenten nominerer og senatet godkjenner den nye kandidaten.
Mihail Sadoveanu
Biografi
Som en av de mest profilerte rumenskspråklige forfattere er han hovedsakelig husket for hans historiske spenningsromaner, foruten også hans naturskildringer.
USAs viseutenriksminister
Posisjonen ble opprettet i 1972. Før 13. juli 1972 var den nestkommanderende i Utenriksdepartementet kjent som underminister.
Jack Kracken
Jack Kracken (født Emil Ecklund i Gudbrandsdalen ) var en norsk–amerikansk bokser i tungvektsklassen som var kjent på nordvestkysten av USA på 1930-tallet. Han er best kjent som den første bokseren som ble slått av Joe Louis, 4. juli 1934.
Mihail Sadoveanu
Biografi
Som forfatter strakte han seg over fire tiår og var tidlig tilknyttet det tradisjonalistiske magasinet Sămănătorul før han ble kjent som en forfatter innenfor realismen og en tilhenger av den rumenske Poporanist-bevegelsen som var representert av det litterære magasinet Viața Românească. Hans bøker, kritikerrost for deres visjon om gammel ensomhet og naturlig overflod, har vanligvis sin lokalisering til den historiske regionen Moldavia, og bygger på temaer fra Romanias historie fra middelalderen og tidlig moderne tid. Blant dem er Neamul Şoimăreștilor («Familien Șoimărești»), Frații Jderi («Brødrene Jder»), og Zodia Cancerului («Under krabbens tegn»). Med Venea o moară pe Siret... («En mølle fløt ned Siret...»), Baltagul («Øksen») og en del andre romaner, utvidet Sadoveanu sin temaer til samtidig historie og tilpasset sin skrivestil til den psykologiske roman, naturalismen, og sosialrealisme.
Konfliktåret 1838
Pågående kriger
samt Frankrike, Storbritannia og portugisiske lojale til Maria II av Portugal på den andre siden.
Mihail Sadoveanu
Biografi
Hans forfatterskap har også preget rumenske filmer, og spesielt på de filmer som ble produsert i den kommunistiske perioden. Den første filmen basert på en av hans romaner ble produsert i 1929. I en undersøkelse fra 2001 som ble utført av bladet Observator Cultural ble seks av hans verker oppført blant de 150 beste bøkene.
I 1949 ble han valgt som æresformann av Romanias forfatterforening. Det finnes en litteraturpremie som er oppkalt etter ham, gitt av magasinet Viața Românească. Det finnes minst to minneshus/museer til ære for ham, i Iași og i Vânători-Neamț.
Utgivelser
To av romanene er utgitt på norsk:
Jack Kracken
Bakgrunn
Emil Ecklund hadde trolig en lengre historie som amatørbokser, eller prisbokser, før han ble profesjonell. Nordmannen som emigrerte fra Gubrandsdalen til USA og fant veien til vestkysten. Det er oppgitt at hans hjemsted var i Bremerton, Washington. De kampene som er registrert med vekt, varierer han mellom 80 og 90 kilo (høyde og rekkevidde er ikke oppgitt).
Debut
Våren 1930 ble han profesjonell bokser i tungvekt, og i Springfield, Illinois 1. april møtte han George Kutulis, som kun hadde en knockout-seier (KO) fra året før. Ecklund tapte på knockout i 3. runde. Han gikk på tap i sine 3 påfølgende kamper, men opparbeidet et godt rykte etter å ha stått 6 runder mot King Levinsky (født Harris Krakow) som kom til kampen med 28 seire, 8 uavgjort og bare 3 tap. (Lewinsky fullførte karrieren med 119 kamper fordelt på 76 seire (40 KO), 7 uavgjort og 36 tap i perioden 1928–1939.) Karrieren snudde 30. november 1931 etter at debutanten Joe Shafer ble slått ut i første runde. Kampen gikk i Greenwich Coliseum, Tacoma, Washington.
«Jack Kracken»
Det er ikke kjent når Emil Ecklund valgte å ta ringnavnet Jack Kracken, men etter seiern mot Shafter ble 1932 et godt år for Ecklund. Han vant åtte kamper det året, alle på knock-out (derav 2 TKO). 8. februar 1932 vant han som Emil Ecklund mot Murphy Sandstrom med KO i første runde. Det er derfor rimelig og anta at kallenavnet kom senere på året 1932, selv om det er først i kampen mot Chick McBride 16. februar 1933 at «Kracken» er tildelt seieren. Han møtte McBride igjen uken etterpå (23. februar), og vant også den duellen.
Året 1932 sluttet med en TKO som stoppet vinnerrekken til Ecklund. Dommeren stoppet kampen atter at Ecklund tok telling fem ganger. Motstander var Battling Mix fra Alaska.
Joe Louis
Tre måneder senere ble Ecklund satt til å møte Joe Louis, en ung farget tungvekter fra Detroit. På tross av tapet mot Wiater var Ecklund med sin statistikk på 10-6 (10 KO) ansett som favoritt til kampen mot debutanten Louis. Også denne kampen skulle gå i Chicago, nå på Bacon's Arena. Av ukjente grunner veide Eckluns inn på bare 175 pund (knapt 80 kg). USA nasjonaldag (4. juli) 1934 ble ikke en god dag for norskamerikaneren. Oddsene viste å være helt verdiløse, for umiddelbart etter kampen var i gang møtte Ecklund en venstre «hook» fra Louis, gikk i canvassen og tok telling til «9». Groggy og desorientert stablet han seg på bena, og Louis var over han igjen og Jack Krackens karriere var over. Han ble slått gjennom ringtauene og falt i fanget på Joe Triner, formann i Illinois Athletic commission. Tappert forsøkte Ecklund å klatre tilbake i ringen, men kampdommeren stoppet kampen. Ecklunds møte med Joe Louis varte i 2 minutter. Joe Louis fortsatte er fantastisk karriere som en av tidenes tungvektboksere. Han sluttet karrieren med knockout-tap mot Rocky Marciano 26. oktober 1951, 17 år etter debuten mot Nordmannen. Louis' statistikk endet på 69 seire (55 på KO) og 3 tap.
Emil «Jack Kracken» Ecklund avsluttet sin karriere med 10 seire (alle på knockout) og 7 tap.
Anoplodera rufipes
Anoplodera rufipes er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). I Norden fantes den trolig tidligere i Halland i Sverige, men er nå utdødd.
Utseende
En liten til middelsstor (7–12 mm), middels kraftig, svart trebukk med røde bein. Antennene er noe kortere enn kroppen, hodet forholdsvis kort og bredt, pronotum tydelig lengre enn bredt med litt avrundede bakhjørner. Dekkvingene har markerte, rettvinklede skuldre og er ganske grovt punkterte. Beina er middels lange.
Levevis
Larven utvikler seg i døde greiner av eik. Veden bør være fuktig og litt råtten. Larveutviklingen tar trolig flere år. De voksne billene besøker gjerne blomster.
Utbredelse
Arten er utbredt i Mellom-Europa og det nordlige Sør-Europa. I Norden fantes den trolig tidligere i Halland i Sverige (men det er mulig at funnene derfra dreier seg om innførte eksemplarer), men den har ikke blitt funnet der etter 1900.
Taylor Mitchell
Taylor Josephine Stephanie Luciow bedre kjent som Taylor Mitchell (født 27. august 1990 i Toronto, Ontario; død 28. oktober 2009) var en canadisk artist og utøver av folk-genren.
Karriere
Mitchell hadde på egen hånd gitt ut albumet ''For your consideration' i mars 2009. I juni 2009 ble hun invitert til å opptre på Winnipeg Folk Festival den etterfølgende måneden. Noen få dager før sin død ble hun nominert til Canadian Folk Music Award for Young Performer of the Year.
Hun startet på en turné 23. oktober 2009 og skulle opptre i New Brunswick, Nova Scotia og Prince Edward Island. hun skulle også opptre i Sydney, Nova Scotia den kvelden hun døde.
Død
Den 19 år gamle country- og folkesangerinnen bega seg alene ut på fottur i Cape Breton Highlands nasjonalpark. Der skal hun ha blitt angrepet av to prærieulver. Andre fotturister som befant seg i området hørte hennes skrik og fikk ringt vaktene i nasjonalparken.
Da de kom til stedet skjøt de mot prærieulvene, en skal ha blitt såret men begge kom seg likevel unna.
Taylor Mitchell lå blødende på bakken og skal ha vært svært skadet.
– Hun hadde mistet mye blod, sier redningsmann Paul Maynard til nyhetsbyrået AP. Mitchell ble fraktet med helikopter til sykehuset i provinshovedstaden Halifax, men livet sto ikke til å redde.
Bogegrend holdeplass
Bogegrend holdeplass var en stopp på Bergensbanen mellom Trengereid stasjon i vest og Vaksdal stasjon i øst. Stoppet er ubetjent, og har verken stasjonsbygning eller krysningsspor.
Holdeplassen er bare tilgjengelig til fots, det går ikke bilvei dit. Frem til persontrafikken ble nedlagt 9. desember 2012 ble den betjent mandag til fredag av to tog mot Bergen om morgenen, og to om ettermiddagen på vei mot Voss stasjon.
Blindheim Idrettslag
Blindheim Idrettslag (stiftet i 1936) er et norsk idrettslag fra Blindheim i Ålesund, som driver med og volleyball, fotball og håndball.
Volleyball
Blindheim har fostret flere landslagsspillere i volleyball. Den mest kjente er sandvolleyballspiller Ingrid Tørlen, som blant annet kvalifiserte seg til deltakelse i de olympiske leker i Athen i 2004 og til de olympiske leker i Beijing i 2008. En annen kjent sandvolleyballspiller fra Blindheim er Tarjei Skarlund, som deltok i OL både i 2008 og i 2012.
Blindheims kvinnelag tok bronse i serien sesongen 1992/93. I 1993/94-sesongen spilte laget cupfinale, men tapte 3-1 mot Koll. Samme år valgte laget å trekke seg fra videre eliteseriespill, men rykket opp igjen i 1995/96-sesongen. Etter dette spilte laget 13 sesonger i eliteserien, før de i 2008/09 rykket ned til 1. divisjon. Laget rykket opp igjen i 2013. Den første sesongen etter elitseriecomebacket endte med en 5.-plass i serien. Siden 2017/18 har laget spilt i regional 2. divisjon.
Fotball
A-laget i fotball for herrer spilte i 5. divisjon sesongene 2015-2018. De rykket opp til 4. divisjon sesongen 2019, men rykket rett ned igjen.
Aust-Agder bridgekrets
Aust-Agder bridgekrets er kretsen for Aust-Agder innen bridge, og ble stiftet 2. mai 1935. Kretsen ble medlem i Norsk Bridgeforbund (NBF) den 20. oktober 1948. Per 1. januar 2020 hadde kretsen 239 medlemmer, fordelt på 10 bridgeklubber.
Styre
Kretsens styre velges på kretstinget. Etter kretstinget 2. juni 2020 hadde styret følgende sammensetning:
Internasjonale turneringer
Espen Lindqvist spilte på Norges åpne landslag i 2008 i Pau, og ble europamester med makker Boye Brogeland og lagkameratene Geir Helgemo, Børre Lund, Terje Aa og Jørgen Molberg. Lindqvist var medlem av spilt for Arendals Bridgeklubb.
Lindqvist ble også europamester i 2018 sammen med makkeren Boye Brogeland.
Slaget ved Botkyrka
Den svenske borgerkrigen mellom brødrene i året 1568 var en intern strid mellom kongemakten og adelen som sluttet seg til hertugene som tok karakter av et væpnet oppgjør innenfor den svenske overklassen. Etter Sturemordene i mai 1567 som dessuten bringet fram svenskekongens pyskiske tilstand til overflaten med anfall av ukontrollende vold og sinnssykdom, hadde forholdet mellom aristokratien og kongehuset vært på lavpunktet. Bryllupet mellom Erik XIV og Karin Månsdotter den 5. juli 1568 fikk den ublide skjebnen som startskuddet på opprøret av hertugene.
I august etter under en måned med opprustning og befestering av både inntatte og oppgitte holdepunkter på begge sider rykte opprørenes hær som hadde innlag av krigsvante leieknekter østover mot Södermanland der de møtte den kongelige hæren under slaget i Hölö skog ved Södertälje. Erik XIV tapte dette slaget.
Situasjonen etter nederlaget var nå kritisk for de kongelige styrkene som hadde trukket seg tilbake mot Stockholm. Men med en mindre veltrent styrke som regnes som de fremste i Sverige gikk Erik XIV til motangrep ved Botkyrka. Der under heftige stridigheter hvor svenskekongen utmerket seg for tapperhet og dristighet, ble opprørsstyrkene slått tilbake på flukt vekk fra den sørlige innfallsveien mot hovedstaden.
Men fremgangen sørvest for Stockholm kunne ikke utnyttes siden de kongelige styrker var i mindretall overfor de mer tallrike opprørsstyrkene som kontrollerte Mellomsverige omkring de store sjøene.
Suomussalmi
Suomussalmi er en kommune i landskapet Kajanaland i Finland. Kommunen har cirka 9 800 innbyggere og et areal på 5 857,79 km² hvorav 461.42 km² er vann. Suomussalmi er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Taivalkosken, Puolanka og Hyrynsalmi, Kuusamo, Pudasjärvi og Kuhmo. Kommunen har også grense mot Russland i øst. Suomussalmis største tettsted er Ämmänsaari.
I forbindelse med vinterkrigen 1939-40 var Suomussalmi kjent for slaget ved Suomussalmi, der undertallige finske styrker ødela og slo tilbake to sovjetiske divisjoner.
Tysklands flagg
Tysklands flagg er en vannrett delt trikolor i fargene svart over rødt over gult. Den gule fargen omtales ofte på tysk som «gull» (i heraldisk forstand er gul og gull samme farge) og skal være en mørk gul-gyllen fargetone. Flagget ble tatt i bruk som nasjonalflagg i Tyskland i 1919 og igjen i 1949. Det er i størrelsesforholdet 3:5.
Statsflagg
Statsflagget har Tysklands riksvåpen, en svart ørn med rødt nebb og røde klør mot gult felt, på et skjold i duken. Flagget er i størrelsesforholdet 3:5. Statsflagget ble innført 7. juni 1950 ved en forordning som også fastsatte presidentflagget og postflagget. Det tilsvarer statsflagget som ble benyttet som statsflagg på land i mellomkrigstiden, fra 1921 til 1933.
Tysklands statsflagg følger et kontinentalt mønster der nasjonalflagget benyttes som utgangspunkt, med tillegg av riksvåpenet. Østerrike og Ungarn følger samme mønster. De tyske delstatene Baden-Württemberg, Hessen, Nordrhein-Westfalen, Sachsen, Sachsen-Anhalt, Schleswig-Holstein og Thüringen har statsflagg etter samme mønster. Det samme gjelder forbundslandene i Østerrike. Denne måten skiller seg fra andre måter å lage statsflagg på, slik som i de nordiske land, der statsflaggene er splittflagg, eller den britiske modellen, der blåfargen på flaggduken indikerer statusen som statsflagg (Blue Ensign).
Orlogsflagg
Orlogsflagget er basert på statsflagget, og har i tillegg splitt. Også dette flagget er i størrelsesforholdet 3:5. Tysklands orlogsflagg ble innført i 25. mai 1956. Orlogsflagget benyttes også som orlogsgjøs, da i mindre format. I offisiell sammenheng omtales det tyske orlogsflagget som «tjenesteflagg for sjøstridskreftene».
Det tyske orlogsflaggets splitt føyer seg inn i rekken av flagg for sjøforsvaret i stater rundt Østersjøen. Det er der vanlig at orlogsflaggene har splitt, som i Danmarks og Polens orlogsflagg, eller både splitt og tunge, som i Sveriges, Finlands og Estlands orlogsflagg.
Militære faner
Nasjonalfargene svart, rødt og gult legges også til grunn for fanene som benyttes av Tysklands forsvarsstyrker. Fanene er utformet med stripete duk som har riksvåpenet i midten. Duken er kvadratisk (1 x 1 m), besatt med frynser og er festet til stang. Fanespydet inneholder et Jernkors i en laurbærkrans. Alle regimentsfaner er av samme modell, men avdelingenes navn påføres et bånd som festes til stangen like under fanspydet.
Fanene ble innført i 1965 og ble første gang gitt til Vaktbataljonen, en avdeling som sorterer under Forsvarsdepartementet og som utfører seremonielle oppdrag og har til oppgave å beskytte sentrale personer og bygninger knyttet til Forbundsregjeringen. Senere, under forbundspresident Heinrich Lübke, fikk alle avdelinger tildelt faner.
Presidentflagg
Forbundsrepublikkens president fører et kvadratisk flagg basert på Tysklands riksvåpen: Den svarte ørnen med rødt nebb og røde klør på en gul duk omgitt av røde kanter. Presidentflagget ble innført i 1950. Bortsett fra detaljer i tegningen av ørnen tilsvarer Tysklands presidentflagg av i dag det som ble benyttet i Weimar-republikken fra 1921 til 1933.
Presidentflagget benyttes på presidentens residens Schloss Bellevue i Berlin og ellers for å indikere forbundspresidentens nærvær, på kjøretøyer eller i ombord i sjøforsvaret. Dets anvendelse og funksjon tilsvarer kongeflagget i monarkier.
Fargenes opprinnelse
Tysklands flagg skriver seg fra tiden omkring frihetskrigen mot Frankrike under Napoleon. Flere muligheter angis som opphav til flaggets farger. En teori viser til at fargene i flagget er de samme som gjennom århundrene har vært benyttet i våpenet for Det hellige romerske rike av den tyske nasjon, på gull felt en svart ørn med rødt nebb og røde klør. Dette er våpenfarger som også ble benyttet av Habsburgerne, da svart og gult. En annen teori viser til uniformsfargene til Lützower Jäger, et frikorps som ble stiftet i 1813 til kamp mot Napoleon. En tredje teori viser til at studentforeningen i Jena i 1816 fikk ny fane i fargene rødt over svart over rødt og med en gul eikekvist i midten. En nasjonal sammenslutning av studentforeninger tok den 19. oktober 1818 fargene svart, rødt og gult som sine farger.
Fargekombinasjonen svart, rødt og gult ble benyttet av den liberale og radikale bevegelsen på 1800-tallet og fargene ble forbundet med kamp for demokrati og nasjonal enhet mot den konservative orden som var etablert i Europa etter Wienerkongressen.
Fargene svart, rødt og gult ble også benyttet av mindre tyske stater. Fyrstedømmet Waldeck-Pyrmont førte fargene i vannrette striper som sitt flagg fra 1814 til 1918, deretter ble samme flagg ført av Fristaten Waldeck-Pyrmont fra 1918 til 1929. Fram til 1918 førte også de to linjene av Fyrstedømmet Reuss flagg i fargene svart, rødt og gult, den eldre linje i vannrette striper, den yngre linje i vertikale. Fargene er i disse tilfellene avledet av hovedfargene i de respektive fyrstehusenes våpen.
Det tyske forbund, 1848
Flagget i svart, rødt og gult ble antatt som Det tyske forbunds flagg 9. mars 1848 og ble benyttet fram til 1867. Fra 1848 og fram til 1852 ble flagget, med tillegg av en gul kanton med svart dobbeltørn, benyttet som orlogsflagg for den felles-tyske marinen. Et eget handelsflagg i fargene svart, rødt og gult, men uten kantonen med riksvåpenet, ble innført ved lov av 12. november 1848.
Fordi flagget ble benyttet av den liberale og radikale bevegelsen på 1800-tallet ble det avvist av det konservative Preussen og da Det nordtyske forbund ble stiftet i 1867 fikk dette fargene svart, hvitt og rødt i flagget. Dette ble i 1871 også keiserrikets flagg. Det ble dermed etablert to konkurrerende fargetradisjoner i Tyskland, der fargekombinasjonen var knyttet til ulike politiske programmer. Svart, hvitt og rødt ble knyttet til monarki og konservatisme, mens svart, rødt og gult ble forbundet med liberale og republikanske programmer.
Det nordtyske forbund 1867–1871 og Keiserriket 1871–1919
Det nordtyske forbund under ledelse av Preussen valgte i 1867 fargene svart, hvitt og rødt (Schwarz-Weiß-Rot) for sitt flagg. Flagget var nedfelt i artikkel 55 i grunnloven for Det nordtyske forbund. Handelsflagget ble regulert ved lov av 25. oktober 1867, der størrelsesforholdet ble fastsatt til 2:3.
Det er to oppfatninger av opphavet til fargekombinasjonen svart, hvitt og rødt. Den vanligste oppfatning forklarer dem som kombinasjonen av Preussens svart-hvite flagg og hansastadenes tradisjonelle røde og hvite flagg. Forbundets ledende skikkelse Bismarck forklarte imidlertid flaggfargene som en kombinasjon av Preussens svart og hvitt og Brandenburgs rødt og hvitt.
Det nordtyske forbund førte et eget orlogsflagg som hadde hvit flaggduk med et svart og hvitkantet svart skandinavisk kors og en kanton i nasjonalfargene svart, hvitt og rødt besatt med et svart og hvitkantet kors med utbøyde armer. I korsmidten av hovedkorset befant det seg en svartkantet hvit skive der den svarte prøyssiske ørnen var plassert. Både hovedkorset og korset i kantonen er basert på Jernkorset, den militære utmerkelsen som ble etablert i Preussen i 1813 for å hedre innsats i den tyske frihetskrigen mot Frankrike. Korsmerket har siden i ulike epoker gått igjen i mange tyske flagg. Orlogsflagget ble innført 4. juli 1867. Det er kjent som Reichskriegsflagge, en betegnelse som egentlig også beskriver orlogsflagg med andre utseender.
Samtidig med fastsettelsen av orlogsflagget ble det også innført en serie flagg for statstjenesten, nærmere bestemt tollflagg, postflagg, losflagg og flagg for regjeringsskip tilhørende handelsdepartementet og flåtens støtteskip. Disse var alle basert på orlogsflagget og hadde et særlig tegn for den enkelte statstjeneste i det nedre feltet ved stangen. Som gjøs førte fartøyene tilhørende de ulike etatene de respektive merkene i midten av handelsflagget.
Da det nordtyske forbund etter Preussens seier i den fransk-prøyssiske krig ble avløst av Det tyske keiserrike fortsatte dette bruken av svart, hvitt og rødt i sine flagg inntil 1918. Orlogsflagget ble også beholdt under keiserriket, da i noe modifisert utgave med endringer i 1892 og 1903. I 1892 fikk riksvåpenet endret utseende, mens endringen i 1903 gjorde det svarte korset betydelig bredere for å unngå forveksling med det britiske orlogsflagget.
Keiserflagget ble innført av keiser Vilhelm I 15. oktober 1871. Det besto av en kvadratisk gul duk bestrødd med ørner og keiserkroner og besatt med et Jernkors der riksvåpenet, kronet med Tysklands keiserkrone og omgitt av ordenskjeden for Den svarte ørns orden, var plassert over korset i midten av duken. På korsets armer var det prøyssiske kongehusets valgspråk «Gott mit uns» og årstallet «1870» påskrevet. Lignende flagg fantes for keiserinnen og kronprinsen. Keiserflagget var modellert etter Preussens kongeflagg, der duken var rødlig (purpur). Den gule fargen i keiserflagget går tilbake til fargen i skjoldet i riksvåpenet, og knytter derved an til den historiske tyske keiserfargen. Ved keiser Fredrik IIIs død og Vilhelm IIs tronbestigelse, ble utførelsen av Tysklands riksvåpen endret 6. desember 1888. Dette fikk også konsekvenser for keiserflagget, der den nye tegningen av riksvåpenet ble innlemmet.
I 1896 ble det innført et særlig handelsflagg for skip som ble ført av reserveoffiserer eller tidligere offiserer i den keiserlige marine. Dette var handelsflagget med Jernkorset ved stangsiden.
Tyskland skaffet seg fra midten av 1880-tallet kolonier i Afrika, Stillehavet og Kina. Myndighetene i koloniene benyttet orlogsflagget. Guvernørene i Tysk Østafrika og Kiautschou hadde egne flagg med riksvåpenet i midten av det tyske nasjonalflagget. Tidlig i 1914 ble det utarbeidet planer om å innføre egne flagg for seks av koloniene. Flaggene var basert på nasjonalflagget i svart, hvitt og rødt og skulle ha den enkelte kolonis våpen i midten av den hvite stripen. Planene ble avbrutt av den første verdenskrig og ble aldri offisielt vedtatt.
Weimar-republikken 1919–1933
Etter keiserens abdikasjon ble flagget i svart, rødt og gult gjeninnført som nasjonalflagg i 1919. Flagget ble i grunnloven av 1919 omtalt under betegnelsen «riksfarger». Selv om fargene svart, rødt og gult var Tysklands nasjonalflagg i Weimar-tiden, ble de aldri enerådende da andre offisielle flagg hadde keisertidens farger.
Etter keiserrikets fall og etablering av et republikansk tysk rike i 1919 maktet en ikke å etablere et entydig flaggsystem. I Weimar-republikkens forfatning av 11. august 1919 ble de liberale og radikale fargene svart, rødt og gult valgt for nasjonalflagget, mens svart, hvitt og rødt ble gjeldende for handelsflagget, dog slik at nasjonalflagget i miniatyr ble satt inn øverst ved stangen.
I september 1919 ble det vedtatt en serie flagg for president og forsvarsminister, orlogsflagg, orlogsgjøs og postflagg. Presidentflagget ble bestemt til å være svart, rødt og gult med et firkantet riksvåpen i midten. Forsvarsministeren fikk et flagg i de samme farger og med Jernkorset i midten. Orlogsgjøsen skulle være svart, hvitt og rødt med riksfargene i kantonen og Jernkorset i midten. Postflagget hadde et hvitt posthorn i midten av riksfargene svart, rødt og gult. Orlogsflagget ble skapt etter modell av keisertidens orlogsflagg, hvitt med svart og hvit-kantet svart kors og med nasjonalflaggets svart, rødt, gult i kantonen belagt med et Jernkors. Selv om dette flagget ble vedtatt, kom det aldri i bruk.
Flaggene fra 1921 ble imidlertid ikke stående uforandret. I 1926 ble statsflagget til sjøs endret til fargekombinasjonen svart, hvitt og rødt, med riksfargene svart, rødt, gult i lite format i kantonen og med riksvåpenet i midten av flaggduken.
Det tredje rike 1933–1945
Etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i 1933 ble fargene svart over rødt over gult fortrengt. Nasjonalsosialistene foretrakk fargene svart, hvitt og rødt, da i eget arrangement med partimerket hakekorset i svart på hvit skive i rød flaggduk. Siden 1920 hadde dette vært partiflagg for Det nasjonalsosialistiske tyske arbeiderparti. Hitler hadde selv valgt hakekorset, et merke han oppfattet som særegent for den ariske rase, som symbol for partiet. Fargene ble utlagt som rødt for den nasjonalsosialistiske bevegelsen, hvitt for bevegelsens ideologi og for den ariske rases renhet, mens svart skulle stå for kampen for den ariske rase.
Nasjonal- og orlogsflagget av 1933, som hadde keiserrikets flaggfarger som forbilde, fikk kort levetid. Hakekorsflagget ble gjort til eneste nasjonalflagg 15. september 1935 ved hjelp av en egen flagglov. Trikoloren i svart, hvitt og rødt ble da erklært som reaksjonær og forbudt. Flagg avledet av den svart-hvit-røde trikoloren ble i oktober 1935 erstattet med flagg basert på hakekorset. Hakekorsflagget ble gjort til handelsflagg til sjøs. Det ble innført et eget statsflagg med hakekorset i en annen variant enn den som er kjent fra nasjonalflagget. Dette hadde også i kantonen Tysklands nye riksvåpen, en ørn med utstrakte vinger som holder en krans med hakekorset i. Det nye orlogsflagget var rødt og hadde hakekorset i midten av et svart kors med hvite og svarte kanter. Jernkorset satt i kantonen av orlogsflagget.
Hakekorsflagget er i dag forbudt i Tyskland og det er forbundet med straff å benytte det i annet enn undervisnings- og opplysningssammenheng. Det samme gjelder andre nasjonalsosialistiske symboler.
Okkupasjon 1945–1949
Etter Det tredje rikes fall forbød den allierte militærregjeringen alle flagg og symboler forbundet med nasjonalsosialistene. Dette skjedde formelt ved forordning nummer 1 innført av de allierte etter den betingelsesløse kapitulasjonen 7. mai 1945, der besittelse eller framvisning av nasjonalsosialistiske symboler ble gjort straffbart. Formelt ble dette fulgt opp av det allierte kontrollrådets lov nummer 1, datert 20. september 1945, som opphevde lovene om nasjonalsymbolene fra 1933 og 1935.
I en situasjon der alle flagg var avskaffet var tysk skipsfart flaggløst. Selv om det var begrenset tonnasje igjen, oppsto det behov for å identifisere tyske fartøyer. 12. november 1946 innførte derfor det allierte kontrollrådet gjennom lov nummer 39 et identifikasjonsflagg for tysk skipsfart. Dette besto av det internasjonale maritime signalflagget for bokstav C (for capitulation) med splitt i flaggets frie ende. Flagget var i praksis Tysklands handelsflagg i årene 1946–1950, men skulle ikke forbindes med seremoniell eller æresbevisninger av noe slag.
To tyske stater
Weimarrepublikkens flagg, med de liberale og demokratiske fargene svart, rødt og gult, ble tatt i bruk igjen da Tyskland i 1949 de facto ble organisert i to separate stater. Gjeninnføringen av svart, rødt og gult skjedde først i de nyorganiserte delstatene. Disse ble etablert og fikk sine forfatninger før de to tyske statene. Delstaten Rheinland-Pfalz antok et flagg med fargene svart, rødt og gult 10. mai 1948. Delstaten Württemberg-Baden, forløperen for dagens Baden-Württemberg, nedfelte flagget i svart, rødt og gult i forfatningen vedtatt 28. november 1946. Niedersachsens flagg og Saarlands flagg gjør også bruk av de tyske fargene.
I den sovjetiske okkupasjonssonen ble fargene svart, rødt og gult vedtatt 19. mars 1949 og nedfelt i grunnloven for Den tyske demokratiske republikk av 7. oktober samme år.
Grunnlovsforsamingen i Vest-Tyskland kom raskt til enighet om at svart, rødt og gult skulle være Forbundsrepublikkens farger, men det fantes ulike oppfatninger om utformingen av flagget. Fra partiet CDU ble det framsatt forslag om et korsflagg etter skandinavisk mønster, da med gulkantet svart kors på rød duk. Flere andre forslag ble også forelagt forsamlingen, som likevel sluttet seg til tradisjonene fra 1848 og 1919 og dermed valgte å nedfelle trikoloren i svart over rødt over gult i grunnlovens paragraf 22. Da grunnloven ble undertegnet 23. mai 1949 skjedde det under en særlig utformet «Forbundsstandart» i de tyske fargene.
De to tyske statene hadde da i praksis samme nasjonalflagg. Denne situasjonen vedvarte inntil 1. oktober 1959 da DDR satte sitt riksvåpen i midten av flagget. Vest-Tysklands flagg forble uforandret.
Til tross for splittelsen ble det under OL i Roma i 1960 og OL i Tokyo i 1964 benyttet et felles flagg for den samlede tyske kontingenten av utøvere. Dette hadde de olympiske ringene i hvitt i den midtre stripen.
Tysk enhet
I DDRs siste dager kunne man i demonstrasjoner mot kommunistregimet se landets flagg med riksvåpenet utskåret, slik at det etterlot et hull, en symbolsk parallell til oppstanden i Ungarn i 1956 og til Ceauşescus fall i Romania i julen 1989.
Med gjeninnlemmelsen av territoriet til det tidligere DDR i det demokratiske Tyskland i 1990 ble flagget i svart, rødt og gult uten emblemer igjen nasjonalflagg også for områdene i øst.
DDR-flagget med emblemet skåret ut ble tatt i bruk etter gjenforeningen, blant annet som symbol for den føderale Stiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur.
Flaggbruk
Som følge av nasjonalsosialistenes omfattende bruk av flagg og symboler i sin agitasjon og propaganda, og Øst-Tysklands tilsvarende praksis i etterkrigstiden, har flaggbruk vært sett på med en viss skepsis i Forbundsrepublikken. I etterkrigstiden har flagg derfor vært benyttet i begrenset grad i Tyskland, og da først og fremst vært i offisiell sammenheng. Dette endret seg i forbindelse med VM i fotball 2006 da tyskere i Forbundsrepublikken for første gang tok i bruk flagget i et omfang og på en måte som tilsvarer det som er kjent fra de skandinaviske land.
Flagg og flaggbruk i dagens Tyskland reguleres gjennom en forordning av 1996, sist endret i 2005. Offentlige myndigheters anvendelse av flagget er regulert gjennom Forbundsregjeringens dekret av 22. mars 2005. Her fastsettes følgende offentlige flaggdager:
Fra bygninger tilhørende statstjenesten i Berlin og Bonn flagges det daglig.
Bannerflagg
I tillegg til vanlige rektangulære er det i Tyskland, særlig i innlandet og i sørlige deler av landet, vanlig å benytte hengende bannerflagg festet til en stang i øvre kant. Dette gjelder flagg for delstater, byer og kommuner, såvel som for nasjonalflagget. Når nasjonalflagget utformes som hengende banner, gis stripene loddrett orientering, med den svarte stripen til venstre.
Slike varianter av flagget kan benyttes også i offisiell sammenheng. Også statsflagget med riksvåpenet kan utformes som hengende banner. Dette har vært offisielt godkjent og regulert siden november 1996. Når statsflagget utformes som hengende banner snus også riksvåpenet, slik at det framstår som opprett. Riksvåpenet skal i hengende bannere plasseres i øvre del av duken.
Størrelsesforholdet for hengende bannerflagg kan variere, blant annet avhengig av flaggstangens lengde, men 5:2 er vanlig.
Flaggforbud
Hakekorsflagget og andre nasjonalsosialistiske symboler er forbudt i Tyskland. Dette har medført at høyreekstremister og nynazister i stedet har benyttet flagg fra keiserrikets tid. I noen delstater anses derfor også bruken av keisertidens rikskrigsflagg som forstyrrelse av den offentlige ro og orden.
DDRs flagg var forbudt i Vest-Tyskland frem til 1969. Flagget ble ansett både som forfatningsstridig og som forstyrrelse av offentlig ro og orden, og offentlig bruk av flagget ble forhindret av politiet. Bruk av DDRs flagg utenfor Tyskland ble møtt med offisielle protester fra den vesttyske regjeringen, som ønsket å forhindre internasjonal anerkjennelse av DDR og dets flagg. DDRs flagg er i dag ikke forbudt i Tyskland.
Allomorf
En allomorf er i lingvistikken en variant av et morfem (som er en betydningsbærende enhet). Allomorfer oppstår når ett og samme morfem endrer fonetisk form uten at betydninga endrer seg. Allomorfer er dermed de konkrete formene av det mer abstrakte begrepet morfem.
Oskar von Hindenburg
Oskar von Hindenburg (født 31. januar 1883 i Königsberg, Østpreussen, død 12. februar 1960 i Bad Harzburg) var en tysk general og rikspresident Paul von Hindenburgs sønn. Han var en politisk mektig adjutant, sekretær og medlem av presidentens såkalte kamarilja.
Rainer Brüderle
Rainer Brüderle (født 22. juni 1945 i Berlin) er en tysk politiker (FDP). 10. mai 2011 ble han valgt til parlamentarisk leder for FDPs fraksjon i Forbundsdagen.
Oskar von Hindenburg
Hindenburg fulgte i farens fotspor og utdannet seg til offiser. I begynnelsen var han ansett som lite intelligent av sine overordnede og karrièren gikk langsomt. Han tjenestegjorde blant annet i det tredje garderegiment, hvor han innledet et vennskap med Kurt von Schleicher. Hans karrière tok for alvor av etter at faren ble Tysklands største krigshelt i første verdenskrig. Under krigen gjorde han tjeneste som adjutant for faren og oppnådde graden major. Da faren ble valgt til president i 1925 ble Oskar von Hindenburg hans sekretær. Som farens nærmeste venn og rådgiver utøvet han anselig politisk makt i bakgrunnen, ettersom han i stor grad kontrollerte adgangen til presidenten. Det var hovedsakelig takket være vennskapet med den yngre Hindenburg at Schleicher kom til å bli en av presidentens nærmeste rådgivere.
Rainer Brüderle
Brüderle er utdannet diplomøkonom. Han har vært økonomiminister i Rheinland-Pfalz (1987 til 1998) og var fra 1998 til 2009 viseparlamentarisk leder for FDPs fraksjon i Forbundsdagen. Fra 28. oktober 2009 til 12. mai 2011 var han minister for økonomi og teknologi i Angela Merkels andre regjering. Han er fra 10. mai 2011 leder av FDPs fraksjon i Forbundsdagen.
Allomorf
Et eksempel er ordet sykkel. Hvis man legger suffikset -ene, som betyr «bestemt flertall», til denne rota, blir resultatet sykl-ene, hvor rotas form er endra fra sykkel til sykl. Sykkel og sykl er allomorfer av ett og samme morfem, fordi de betyr det samme og har nesten lik form.
På samme måte har morfemet bok allomorfen bok i entall, men bøk (bøker, bøkene) i flertall.
Et annet eksempel er suffikset -er, som betyr «ubestemt flertall», og forekommer for eksempel i ordet bil-er. Hvis sjølve rota derimot ender med kombinasjonen er, som for eksempel snekker, tar suffikset for ubestemt flertall formen -e: snekker-e. Morfene -er og -e har akkurat samme betydning og nesten lik form, og er derfor allomorfer av ett og samme morfem.
Oskar von Hindenburg
I januar 1933 ble major Hindenburg - som i likhet med sin far lenge hadde vært sterkt imot å utnevne Adolf Hitler til kansler - likevel overbevist av den katolske sentrumspolitikeren Franz von Papens plan om å utnevne Hitler til kansler, men la Papen kontrollere ham i bakgrunnen som visekansler. Med et kabinett med klar majoritet av ikke-nazister var Papen overbevist om at i løpet av noen uker hadde de «presset Hitler så langt opp i hjørnet at han skrek». Oskar von Hindenburg bidro til å overbevise også sin far om å endre sitt standpunkt til fordel for Papens plan.
Etter at faren døde i august 1934 mistet Oskar von Hindenburg all politisk makt, og etter å ha blitt forfremmet til oberst forsvant han for offentligheten. Han tok avskjed fra hæren som generalmajor, og bodde etter andre verdenskrig sammen med sin svoger Christian von Penz i Medingen på Lüneburger Heide.
Emma Pooley
Emma Jane Pooley (født 3. oktober 1982 i Wandsworth, London) er en britisk profesjonell syklist.
Hun tok sølv på temporittet under OL i 2008.
Maximilian Joseph von Tarnóczy
Maximilian Joseph von Tarnóczy (født 24. oktober 1806 i Schwaz i bispedømmet Brixen i Tirol i Østerrike, død 4. april 1876 i Salzburg) var erkebiskop av Salzburg og kardinal i den katolske kirke.
Etter å ha avsluttet gymnasiet i Innsbruck studerte han teologi i Salzburg og Wien, hvor han tok doktorgraden 14. mai 1829. Han ble presteviet 25. oktober samme år i Salzburg, og var professor i dogmatisk teologi. 17. februar 1851 ble han valgt til erkebiskop av Salzburg etter forslag fra domkapitlet. Han ble konsekrert i juni samme år av kardinal Friedrich Johannes Jacob Celestin von Schwarzenberg, erkebiskopen av Prag. Erkebiskopene av Salzburg var tysk primas siden 1648.
Tarnóczy deltok på det første Vatikankonsil fra 1869 til 1870, og ble gjort til kardinal i konsistoriet den 22. desember 1873, med Santa Maria in Ara Coeli som tittelkirke. Han døde tre år senere og er begravet i katedralen i Salzburg.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Blomvåg
Blomvåg er et tettsted på Blomøyna i Øygarden kommune i Vestland. Det ligger ikke langt fra gassterminalen på Kollsnes, ca. 3 mil nordvest for Bergen.
Clásica de San Sebastián 2009
Clásica de San Sebastián 2009 ble arrangert 1. august 2009 og var den 29. utgaven av rittet.
San Sebastián, 237 km
01-08-2009
Refstadveien (Oslo)
Refstadveien (4, 6, 35) er en vei på Bjerke i bydel Bjerke i Oslo. Den går Bjerkekrysset til Brobekkveien. På motsatt side av sistnevnte fortsetter veiløpet som Statsråd Mathiesens vei.
Navnet er brukt siden ca. 1904.