cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Premier League 2007/08
Dommere
Alan Wiley dømte åpningskampen mellom Sunderland og Tottenham.
Alle dommerne har dømt i Premier League før denne sesongen. Nye dommere på lista (Selected Group) er Lee Probert, Keith Stroud og Steve Tanner. Graham Poll og Dermot Gallagher er ute av lista siden de har lagt opp.
Månedens spiller
Månedens spiller er en månedlig pris som blir gitt til en eller noen ganger to spillere i Premier League. Prisen blir gitt den første uka etter månedskifte og blir normalt avgjort av ligaens sponsorer.
Årets spiller
Professional Footballers' Association Players' Player of the Year, ofte bare kalt PFA Players' Player of the Year eller bare Player of the Year, er en kåring som blir foretatt etter at alle medlemmene i spillerforeninga (PFA) stemmer på to spillere hver. En liste over de nominerte kommer i april. Vinneren blir presentert på en galla i London noen dager senere.
Vinner: Cristiano Ronaldo, Manchester United
Football Writers' Association Footballer of the Year blir utdelt årlig til den beste fotballspiller i England ifølge fotballjournalistene. Dette er en av de to mest prestisjefylte prisene som en fotballspiller i England kan motta. Den andre er PFA Players' Player of the Year. Prisen har vært utdelt siden 1948.
Årets unge spiller
PFA Young Player of the Year er en pris som gis til årets beste unge spiller i FA Premier League. PFA (Professional Players Association) arrangerer avstemningen, og kun medlemmene kan stemme. Alle spillerne i de engelske ligaene, uavhengig av nasjonalitet og som er under 23 år, kan vinne prisen. Prisen deles ut i april/mai hver sesong, og er den mest prestisjefulle prisen en ung fotballspiller kan motta i engelsk fotball.
Vinner: Cesc Fàbregas, Arsenal
Årets lag
Professional Footballers' Association (PFA) valgte ut dette laget som årets lag i Premier League:
Keeper: David James (Portsmouth)
Midtbane: Steven Gerrard (Liverpool), Cristiano Ronaldo (Manchester United), Cesc Fàbregas (Arsenal), Ashley Young (Aston Villa)
Angrep: Emmanuel Adebayor (Arsenal), Fernando Torres (Liverpool)
Terminliste
Alle kamptidspunkter i denne artikkelen + undersidene om serierundene er norske tider.
Opprykk
De tre dårligste klubbene i Premier League rykket automatisk ned til Championship og de to beste klubbene i Championship rykket automatisk opp til Premier League. Play-off ble spilt der klubbene som kom på tredje, fjerde, femte og sjetteplass i Championship spilte om en plass i Premier League.
Football League Championship 2007–2008:
Rovpattedyr
Rovpattedyr (Carnivora), også kalt rovdyr (som riktignok er et betydelig videre begrep), er en orden av pattedyr. Artene er i hovedsak kjøttetende predatorer, som primært ernærer seg ved å drepe og ete andre dyr. Artene er i hovedsak terrestriske, men noen arter har sterk marin tilknytning. Rovpattedyr varierer i størrelse, fra den enorme sydlige sjøelefanten (Mirounga leonina) som kan veie nærmere fire tonn, til den bittelille snømusa (Mustela nivalis) som sjelden veier mer enn 100–130 gram på våre breddegrader.
Rovpattedyrene utviklet seg fra en gruppe pattedyr som eksisterte under sen paleocen (for cirka 66–56 millioner år siden), den eldste epoken under tertiærperioden. I dag anerkjennes 16 distinkte nålevende familier og cirka 280 arter. I tillegg kommer seks kjente utdødde familier og et ukjent antall arter. Disse kan grovt sett deles inn i to hovedgrupper; hundelignende rovpattedyr (Caniformia) og kattelignende rovpattedyr (Feliformia).
For omkring 55 millioner år siden levde det et et lite trelevende rovpattedyr kalt Dormaalocyon latouri i de fuktige skogene som den gang fantes i det området vi i dag kjenner som Belgia. D. latouri veide trolig kun omkring 1 kg og lignet på en krysning mellom et ekorn og et kattedyr. Arten ble oppkalt etter småbyen Dormaal, som ligger i nærheten av det stedet forskerne fant fossilene. Blant fossilene var blant annet et ankelbein, som avslører at arten var trelevende. Tannsettet var svært primitivt, men det viser at D. latouri var en svært tidlig form for rovpattedyr.
Uttrykkene rovdyr og rovpattedyr brukes ofte synonymt, men rovdyr kan også brukes generelt om alle predatorer. Men mens de fleste rovpattedyr er predatorer, fins det mange predatorer som ikke er rovpattedyr. Det vitenskapelige navnet, Carnivora, er latin og betyr kort og greit kjøtteter. Det desidert største predatoriske pattedyret er spermhvalen (Physeter macrocephalus).
Opprinnelse
For omkring 60 millioner år siden oppsto det en parafyletisk gruppe med pattedyr kalt miacoider (Miacoidea), som hadde delvis utviklede rovtannlignende jeksler, men ufullstendig ossifisert auditory bullae. Fra disse oppsto miacidene (Miacidae) for omkring 48 millioner år siden.
For omkring 42 millioner år begynte miacidene å dele seg seg i to grener; en gruppe med fullt tannsett (Miacidae) og en med redusert tannsett (Viverravidae). Gruppen med fullt tannsett utviklet seg senere til Caniformia (hundelignende rovpattedyr), mens gruppen med redusert tannsett utviklet seg til Feliformia (kattelignende rovpattedyr).
Miacidene var små og lignet på mårdyr og snikekatter. Noen var også mye mindre enn disse. Miacidene hadde kropper med korte framlemmer, lange baklemmer og lange haler. Flere av artene levde i trærne og var ypperlige klatrere, andre på bakken. Fossile funn viser at tannsett hos miacidene vare mindre utviklet enn hos moderne rovpattedyr. Kosten besto trolig av virvelløse dyr, øgler, fugler, små pattedyr, insekter og annet.
Inndeling
Inndeling etter X. Zhou m. fl. (2011).
Utbredelse
Rovpattedyrene er distribuert over alle større landmasser på jorden, unntatt muligens i Oseania. Der ble dingoen (Canis lupus dingo) først introdusert av mennesker for omkring 3 500-6 000 år siden. Pattedyr-predatorene som fantes der fra før av var rovpungdyr (Dasyuridae), slik som tasmansk djevel (stedegen for Tasmania, men utryddet på fastlandet i Australia) og den nå utdødde pungulven. At rovpungdyrene likner morkakerovdyrene er et eksempel på konvergent evolusjon.
Habitat
Rovpattedyrene okkuperer både terrestriske og akvatiske habitattyper, herunder også semi-akvatiske.
Terretriske rovpattedyrarter tilbringer mesteparten av tiden på land, selv om noen arter også kan jakte eller hvile seg i det våte element. Mange av disse artene er utmerkede løpere, som for eksempel mange canider og kattedyr. De fleste er hurtige, men noen få arter kan også regnes som langdistanseløpere. Andre igjen er utmerkede klatrere som tilbringer mye tid i trær, for eksempel halvbjørner. Akvatiske arter (pinnipedier) er utmerkede svømmer som er mer hjemme i vann enn på land. Noen kan dykke til utrolige 600 meters dyp og være neddykket i mer enn en time. Semi-akvatiske arter er i større grad tilpasset et liv både på land og vann, som for eksempel isbjørn og oter.
Tenner
Fellesnevneren hos alle rovpattedyr er at tannsettet primært er utrustet med lange hjørnetenner og rovtenner for å spise kjøtt. Særlig er rovtennene et viktig redskap for å kjenne igjen fossile rovpattedyr. Rovtennene utgjøres av at fjerde øvre forjeksel og første nedre jeksel i kjeven er forstørret. Skarpe kanter på disse tennene skjærer mot hverandre og danner et kutteredskap for å skjære i kjøtt og sener. Disse tennene har imidlertid blitt videre modifisert hos noen former, for eksempel hos bjørner, halvbjørner og seler.
Tarmsystem og fordøyelse
Rovpattedyrene er hovedsakelig tilpasset å spise andre dyr. Kjøtt har vekt for vekt mer næring enn planter, og dyreceller mangler plantecellenes tung fordøyelige cellevegger. Rovpattedyrene klarer seg derfor med et enklere fordøyelsessystemet enn eksempelvis planteetere. Det enkle tarmsystemet kan utnytte mer variert føde enn spesialiserte planteetere, og alle rovpattedyr tar i noen grad til seg plantekost. En leopard, som regnes som en sterkt spesialisert kjøtteter, vil også spise bær og frukt tilsvarende 5–10 % av kosten. Rødrev spiser 30–50 % plantemateriale, mens grevling nærmest er altetende og spiser omkring like mye kjøtt som planter. Brunbjørn er overveiende planteeter. Den eneste spesialiserte planteeteren blant dem er panda, som lever nesten utelukkende av bambusskudd.
Siden alle rovpattedyrene foruten panda har en ganske kort tarm, er de avhengige av næringsrik, lettfordøyelig plantekost for å kunne nyttegjøre den, slik som frukt, bær, frø og rotknoller. Selv om mange arter ikke er avhengig av et høyt kjøttinnhold i kosten, må alle ha noe kjøtt for å få i seg næringstoffer de trenger. Kattedyr kan for eksempel ikke selv syntetisere taurin, en organisk syre som man først og fremst finner i kjøtt.
Klassifisering
Det mest vanlige i dag er å inndele etter evolusjonært slektskap, men det hersker fortsatt en viss usikkerhet omkring slektsforholdet mellom de ulike gruppene og artene. Rovpattedyr kan dessuten systematiseres på flere ulike måter. Noen velger for eksempel å dele dem inn etter biotop eller morfologi.
Formell systematisk oversikt av rovpattedyr
I klassisk systematikk har rovpattedyrene status som orden, delt inn i en serie familier. Antall familier varierer noe fra verk til verk. For eksempel blir av og til mungoer og snikekatter regnet som én familie, og stinkdyr regnet som en underfamilie av mårdyr. Denne oversikten er etter Dragoo og Honeycutt (1997):, men nye anerkjente familier er tillagt listen.
Fissipedia
Fissipedia utgjør gruppen med langlemmede landbaserte rovpattedyr, også kalt landrovpattedyr.
Pinnipedia
Pinnipedia utgjør gruppen med kortlemmede land- og vannbaserte rovpattedyr, også kalt seler eller seldyr.
Rovpattedyr i Norge
I Norge forekommer seks av rovpattedyrfamiliene naturlig: Hundedyr, kattedyr, bjørnedyr og mårdyr til lands, samt hvalross og hårsel marint. Mårdyr er den mest artsrike familien med hele åtte arter, hvorav mink er innført. Blant hundedyrene står mårhund oppført på norsk svarteliste som en uønsket art i vår fauna. Denne har innvandret til Norge via Russland og Finland.
Fastlands-Norge er inndelt i åtte rovpattedyrregioner. I disse områdene kontrollerer myndighetene både utbredelsen av og størrelsen på bestandene av de fire største rovdyrene i landet, ulv, bjørn, gaupe og jerv.
George R.R. Martin
George Raymond Richard Martin (20. september 1948 i Bayonne i New Jersey i USA), også kjent som G.R.R.M, er en amerikansk forfatter og manusforfatter av fantasy, horror og science fiction. Han er best kjent for bokserien En sang om is og ild.
Biografi
Som ung ble Martin en ihuga leser og samler av tegneseriehefter. Fantastic Four #20 (november 1963) har et leserbrev han skrev mens han gikk på high school. Han krediterer oppmerksomheten han fikk på grunn av dette brevet, såvel som hans interesse i fanziner, som årsaken til at han ville bli en forfatter.
Martin skrev noveller tidlig på 70-tallet, og vant flere Hugo- og Nebula-priser før han begynte å skrive romaner senere i tiåret. Selv om mye av hans arbeid er fantasy eller horror, er flere hans tidligere verk science fiction som foregår i en løst definert nær fremtid, kjent uformelt som 'The Thousand Worlds'. Han har også skrevet minst ett verk av militærpolitisk karakter, "Night of the Vampyres", fra Harry Turtledoves antologi The Best Military Science Fiction of the 20th Century.
I 1980-årene vendte han seg til fjernsyn og som bokredaktør. På fjernsyn jobbet han med den nye Twilight Zone og Beauty and the Beast serien. Som redaktør, overså han Wild Cards serien, som fant sted i et delt univers der et utenomjordisk virus gav merkelige krefter eller vanskapninger for en del av menneskeheten under andre verdenskrig, og påvirket historien etter krigen (premisset var inspirert av tegneseriehefte superhelter og et Superworld superhelt rollespill som Martin var spilleder for). Forfattere med bidrag til Wild Cards serien inkluderer Stephen Leigh, Lewis Shiner, Howard Waldrop, Walter Jon Williams og Roger Zelazny. Hans egne bidrag til serien inkluderte ofte Thomas Tudbury, "The Great and Powerful Turtle", en mektig psykokinetiker som hadde et "skall" som besto av en pansret VW Folkevogn.
Martins korthistorie av samme navn ble bearbeided til en spillefilm Nightflyers (1987).
I 1996 utkom første bok i serien A Song of Ice and Fire (angivelig inspirert av rosekrigene og Ivanhoe), og markerte at Martin var vendt tilbake til romanskriving. Ideen til historien, som etter planen er ment å omfatte sju bøker, kom til ham ut av det blå sommeren 1991 mens han jobbet på en annen bok. Han så for seg en scene hvor valpene til en kjempeulv blir funnet i "sommersnøen", og han skrev det første kapitlet i løpet av tre dager. Prosjektet ble deretter lagt på hylla før han fortsatte der han slapp i 1994. I november 2005 ble, A Feast for Crows, den fjerde boken i serien, The New York Times #1 Bestseller og oppnådde også #1 ranking på The Wall Street Journal sin bestseller liste. I tillegg ble "A Feast for Crows" nominert for både Quill Award, og British Fantasy Award i september 2006. Serien har mottatt ros fra forfattere, utgivere, lesere og kritikere. I april 2011 ble den femte boken i serien utgitt: A Dance With Dragons.
A Dance with Dragons skulle egentlig vært tittelen på den andre boken i serien, mens Martin fortsatt så for seg A Song of Ice and Fire som en trilogi. Noen tidlige amerikanske utgaver av A Game of Thrones (1996) oppgir A Dance of Dragons som den kommende andre boken i serien. Boken er på 1,022 sider i den engelske utgaven.
I januar 2007 ble det kjent at HBO Productions har kjøpt rettighetene til å filmatisere hele A Song of Ice and Fire serien, med forfatteren som med-produksjonsleder på prosjektet. Planen er at hver bok i serien vil bli filmatisert med en hel sesong med episoder. Produksjon vil ta plass i Europa eller New Zealand og Martin er sagt til å ha avtalt å skrive en episode per sesong. Flere detaljer kan ventes snart.
Martin har også vært lærer i journalistikk, som han har mastergrad i, og som direktør av sjakkturneringer. På fritiden samler han på middelalderinspirerte miniatyrer og fortsetter å skatte sin samling av tegneseriehefter, som inkluderer førsteutgaver av Spider-Man og Fantastic Four. Selv om han er ganske aktiv på internett, forteller han: "Jeg gjør all min skriving på en helt annen datamaskin enn den jeg bruker for e-post og internett, dels for å beskytte meg mot virus, ormer, og mareritt som dette. (...) Jeg skriver med WordStar 4.0 på en pur MS-DOS-basert maskin."
Tema
Kritikere har beskrevet Martins arbeid som mørkt og kyniskt. Hans første roman, Dying of the Light, setter tonen for mesteparten av hans fremtidige arbeid; den foregår på en nesten forlatt planet som sakte, men sikkert blir ubeboelig når den beveger seg vekk fra solen sin. Denne historien, og mange av Martins andre, har et sterkt innslag av melankolsk stemning. Hans karakterer er ofte ulykkelige, eller i det minste utilfredse, og mange har elementer av tragiske helter. Omtaler T. M. Wagner skriver, "La det aldri bli sagt at Martin ikke deler Shakespeares kjærlighet for det sanseløse tragiske." Dog, dette tungsinnet kan bli en hindring for noen lesere. The Inchoatus Group skriver, "Hvis denne mangelen på lykke vil være til bry for deg, eller du ser etter noe mer bekreftende, bør du sikkert søke noe annet."
Hans karakterer er også mangesidete, hver med sine overraskende intrikate fortider, inspirasjoner og ambisjoner. Publisher's Weekly skriver om hans pågående episke verk A Song of Ice and Fire "Kompleksiteten til karakterer som Daenarys, Arya og Kingslayer (Jaime Lannister) vil få leserne til å lese selv de store mengdene med sider i denne boken, for forfatteren, som Tolkien eller Jordan, gjør at vi bryr oss om deres skjebne." Dog blir ingen gitt urealistisk flaks, så ulykke, skade, og død (selv falsk død) kan forekomme enhver karakter, uansett hvor knyttet leseren har blitt. Martin beskrev hans begrunnelser for å drepe karakterer som "...når mine karakterer er i fare, vil jeg at du skal være redd for å lese neste side, du må vise rett fra begynnelsen at du er seriøs."
Forhold til fans
I tillegg til skriving er Martin kjent for sin regelmessige deltakelse ved science fiction-messer og sin tilgjengelighet for fans. Tidlig på 70-tallet, identifiserte kritiker og forfatter Thomas Disch Martin som et medlem av "Labor Day Group", som deltar på den årlige Worldcon-messen, normalt arrangert på Labor Day.
Martin har et godt forhold til sin offisielle fanklubb, the Brotherhood without Banners, og har rost dem før for sine fester og filantropi. I desember 2006 hadde organisasjonen over 1 000 offisielle medlemmer listet på sin webside.
Martin er motstander av fan-fiction, og føler at det er brudd på copyright og dårlig form av håpefulle forfattere. Han gir ikke tillatelse for noe bruk av hans intellektuelle verk til bruk i fan-fiction.
Priser
Mer komplett liste over Martins priser og nominasjoner finner du hos The Locus Index to Science Fiction Awards.
Hoover Institution
Hoover Institution (fullstendig navn: The Hoover Institution on War, Revolution and Peace) er en amerikansk tankesmie og bibliotek med fokus på offentlig politikk. Instituttet er lokalisert ved Stanford Universitys campus, og ble grunnlagt i 1919 av daværende fremtidige amerikanske presidenten Herbert Hoover.
Instituttet har et omfattende arkiv av materialer knyttet til Herbert Hoover, første verdenskrig og andre verdenskrig.
Ifølge institusjonen, er dens formål å fremme blant annet en representativ styreform, private foretak, fred, personlig frihet og til å handle for å beskytte det amerikanske systemet. En rekke prominente konservative og nyliberale er aktive ved Hoover Institution, herunder Edwin Meese, Condoleezza Rice, George Shultz, Thomas Sowell og Shelby Steele.
Anafor (syntaks)
Et eksempel på dette: I den første setningen er Kari antesedenten til anaforen. Den andre setningen (hvor Kari og seg selv har forskjellig indeks, noe som vil si at de ikke viser til samme person) er ugrammatikalsk, fordi anaforen ikke har noen antesedent, og dermed ikke viser tilbake til noe.
I setningen "Kari sa at Per skulle tenke på seg selv", er det Per, og ikke Kari, som er antesedenten til seg selv, fordi den minste setningen som inneholder anaforen er "at Per skulle tenke på seg selv". Seg selv må da vise tilbake til Per, for Kari er ikke med i denne leddsetningen.
Forskjellen mellom en anafor og et pronomen er at pronomener må være frie i styringskategorien sin. Det som et pronomen viser tilbake til, står altså ikke i den samme minste setningen som pronomenet selv.
University of California, Davis
University of California, Davis (UCD) er et offentlig universitet i Davis, California, og en av ti studiesteder i University of California-systemet. Ofte referert til som UC Davis, ble skolen opprinnelig etablert i 1905 som universitetet Farm, en forlengelse av UC Berkeley. UC Davis tok imot sine første klasser i 1908. Den ble senere formelt etablert som et UC campus av styret ved University of California i 1959.
Zeelands våpen
Dette våpenet ble offisielt fastlagt av provinciale Staten (tilsvarende den politiske delen av den norske fylkeskommunen) 4. desember 1948.
13. og 14. århundre
Zeelands første våpen stammer fra midten av det 13. århundre frem til ca. 1258, og viser en klatrende gull løve i et rødt skjoldhode på blå bunn. Fargene var motsatt av fargene i det hollandske våpenet, muligens for å forhindre misforståelser. Etter 1258 ble det ikke brukt av de hollandske grevene for å representere Zeeland.
15. og 16. århundre
Den eldste, daterte, forekomsten av provinsens våpen er en margdekorasjon i et manuskript fra 1450 som ble laget i oppdrag av Filip den gode av Burgund, greve av Zeeland. Våpenet er her en del av hans våpen. Manuskriptet befinner seg nå i Wien i det østerrikske nasjonalbiblioteket. Dette våpenet var delt horisontalt, med den hollandske løven i øvre del og seks bølgende baner i asur (blått) og sølv (hvitt) i underste del.
I 1473 endres våpenet slik at løven stiger opp av bølgene og fra 1515 forandres den rette delelinjen til en bølgende linje. Etter dette er våpenets innhold ikke forandret. Dette viser at løven og banene må sees hver for seg, og ikke tolkes dithen at løven frigjør seg fra vannet – slik zeeuwene gjennom århundrer har slitt for å ta jorden tilbake fra vannet. Den siste tolkningen har kommet inn over tid, og mottoet Luctor et emergo som senere ble tilføyd våpenet, har antagelig forsterket dette.
Mottoet i våpenet er fra 1586, og minst hundre år yngre enn selve våpenet. Det finnes på en penning som provinsen slo til minne om Nonesuch-avtalen der dronning Elisabeth I av England anga at hun ville støtte opprøret mot Filip II av Spania under åttiårskrigen. Penningen hadde Zeelands våpen på baksiden og mottoet på forsiden. Mottoet har i årenes løp blitt forkortet, det som stod på penningen var Autore Deo, favente regina, luctor et emergo noe som ble oversatt til «Den Zeelandtschen Leeuw, die worstelt ende climt op uyt den water, door Gods werck ende goetgunstigheyt der Connunghinne» på nederlandsk (no.: «Takket være Guds arbeid og dronningens gunst, kjemper jeg og overvinner»).
En logisk forklaring på hvorfor kun Luctor et emergo ble plassert under våpenet er antagelig lengden på hele mottoet. Denne delen kan dessuten leses uavhengig av resten. Om man tar kun den første delen av mottoet, gir det ikke en logisk mening. Selv om løven og mottoet allerede fra tidlige tider er forbundet med hverandre, ligger ikke opprinnelig sammenhengen mellom dem i striden mot vannet selv om de fleste tolker det dithen. Teksten jeg kjemper og overvinner eller jeg kjemper og kommer opp er i zeelands provinssang til og med omskrevet til jeg kjemper og unnslipper svømmende.
Egano Righi-Lambertini
Egano Righi-Lambertini (født 22. februar 1906 i Casalecchio di Reno ved Bologna i Italia, død 4. oktober 2000 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet det pavelige diplomati. Han var nuntius i Libanon, Chile og Italia, og Pavestolens faste observatør ved Europarådet i Strasbourg.
Han ble kreert til kardinal i 1979 av pave Johannes Paul II, med Santa Maria in Via som tittelkirke.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Kinesisk kirkehistorie til år 1500
Kinesisk kirkehistorie er historien om kristen misjon og kristent nærvær i Kina frem til 1500 og strekker seg over en periode som er lengre enn for mange europeiske land. I lange tider etter sin første ankomst har kirke og misjon sannsynligvis vært helt fraværende, enten grunnet assimilering eller på grunn av forfølgelse, men har etterlatt seg spor i bygninger, gjenstander, skrifter og beretninger.
Det har lenge vært legender om et meget tidlig kristent nærvær i Kina, allerede i apostolisk tid eller noe senere. Ingen håndfaste beviser finnes, og vanligvis har forskere avvist muligheten. Men nyere funn har tilføyd brikker til puslespillet, slik at det nå ikke lenger er så lett å tilbakevise muligheten for noen kristne i Han-dynastiets Kina. Handelsveiene sjøveis til Kina var vel etablerte, og i vest strakte de seg fra områder dit kristendommen hadde spredt seg raskt.
På 1600-tallet fant man en stele med fyldige beskrivelser. Den viste at assyriske kristne, for det meste persiske handelsfolk, etablerte seg i riket under Tang-dynastiet, på 600-tallet, og opprettet bispedømmer. Denne kristne kirken blomstret, men for det meste blant ikke-kinesere. Den ble utsatt for flere forfølgelser; på 800-tallet i den grad at de kristne gruppene antagelig gikk til grunne i løpet av få generasjoner.
I områdene nord og nordvest for Kina ble mongolske stammer samlet til et stort fellesrike under Djengis Khan, og begynte erobringstokter. Blant disse mongolene, og i khanens hoff og familie, var det kristne av forskjellige avskygninger. Det var stammegrupper i mongolenes allianse av steppefolk som var overveiende kristne, og da mongolene erobret Kina på 1200-tallet og dannet Yuan-dynastiet, ble det opprettet erkebispedømmer og bispedømmer Kina rundt.
I den tiden man betegner som «pax mongolica» ble den katolske kirke også invitert til å sende misjonærer til landet av khanen/keiseren, og Khanbaliq/Beijing ble katolsk erkebispedømme. Katolikkene var en meget sammensatt gruppe. Men da Yuan-dynastiet ble styrtet og erstattet av Ming-dynastiet i 1368, svant det hele hen. Antagelig var de siste rester av kristendom dødd ut senest tidlig på 1500-tallet.
De første kristne i det egentlige Kina
Ingen vet noe sikkert om når de første kristne kom til Kina. Gitt handelsveier og kristendommens fremvekst i Vest-Asia er det intet som hindrer at det kan ha skjedd svært tidlig. Den tradisjon som knytter det til en misjonsreise til Kina av selveste apostelen Thomas synes imidlertid å stamme fra et syro-malabarisk breviar fra 1200-tallet. Den hellige Thomas skal ha reist til Kina, omvendt noen til kristendommen og deretter vendt tilbake til India, der han led martyrdøden i Meliapore. Det finnes intet som beviser at apostelen foretok en slik reise. Det er ikke engang sikkert at han noensinne kom til India.
Denne beretningen tidfester de første kristne i Kina til den samme tid da, ifølge noe omstridte kilder, en keiser fra det sene Han-dynastiet i 67 e.Kr. tok imot de første buddhistiske utsendinger fra India. I så fall gjorde mahayana buddhismen og kristendommen entré samtidig. Historikere har lenge avvist dette som en legende uten hold, og det er sannsynligvis den fremherskende situasjon også i dag (2007). Det er imidlertid andre stemmer. Ifølge professor Xie Bizhen ved Fujian Pedagogiske Universitet i Fuzhou ble tanken om at Thomas kan ha forkynt i Kina avvist fordi man mente at det ikke var kommunikasjonsruter fra Midtøsten og dit. Men Xie påpeker at slike ruter allerede eksisterte i det første århundre, slik at en avvisning av legenden i hvert fall ikke kan tilbakevises på det grunnlag.
Enten apostelen Thomas kom eller ikke; muligheten for at andre kristne kan ha kommet i det første århundre kan ikke avfeies. Dette er en spekulasjon som har fått ny næring blant annet fra professor Wang Wei-fan i artikler fra 2001 og 2003, som viser bl.a. til funn av et gammelt kors som kan stamme fra årene rett etter den senere Han-tiden (25-220 e.Kr.) og til gravinnskrifter fra 86 e.Kr., oppbevart i kunstmuseet i Xuzhou i Jiangsu.
En gang mellom år 100 og 220 ble en mandarin i Xuzhou begravd i et gravkammer som ikke ble oppdaget før i 1954. Veggene i gravkammeret hadde forskjellige dekorasjoner om livet før og etter døden, slik som var vanlig under Han-dynastiet. Men en historiker la nylig (2005 eller noe før) merke til at ett panel viste et par med et barn i noe som kunne være en krybbe, tre besøkende bærende på gaver, og mordere nærme seg fra en annen retning. Et annet panel viste en kvinne som plukker frukt fra et tre mens hun blir bitt av en slange. Det er også fire fiskere som kaster ut nettet sitt. Kanskje er dette spor etter en misjonærs virke? Ett av de tre motivene kunne godt vært jødisk, men neppe alle tre.
Arnobius (død 330) omtaler i sin apologia «Disputationes adversus gentes» (ca. 303) misjonsarbeid blant «sererne», men det fremgår ikke hvem og hvor de var. Ifølge den assyriske biskop Ebedjesus (1200-tallet) var det en overlevering i Østens kirke at Archæus, erkebiskop av Seleucia, hadde opprettet et metropolitansete (erkebispedømme) i Kina i 411, og det impliserer i så fall et kristent nærvær i landet innen det tidspunkt. De munkene som i 511 bragte silkeormer til Konstantinopel fra sine klostre ble hevdet å komme fra Kina, men det synes mer sannsynlig at de kom fra Persia, Turkestan eller Ceylon.
Mer sikkert er det at manikeismen fant sin vei til Kina på et meget tidlig tidspunkt, denne ikke-kristne sekten med mange kjennemerker hentet fra kristendommen. Karakteristisk manikeistiske trekk synes å la seg identifisere i beskrivelsen av gamle sekter i kystprovinsen Fujian.
De første kristne i det gamle Tibet
Det moderne Kinas grenser gjør det naturlig å nevne Tibet. Det er sannsynlig at assyrisk kristendom nådde Tibet (som var større enn dagens Tibet) omkring år 549. Det var da heftalittene (De hvite hunere), en fryktet sentralasiatisk nomadisk stamme, konverterte til kristendommen. Man vet ikke hvordan dette gikk til, men det ble sendt en biskop til dem fra Bagdad og de forble tro kristne i århundrer. Ellers var Tibet sjamanistisk den gang; buddhismen gjorde ikke sin entré før mot slutten av 700-tallet, og forble i hundrevis av år avgrenset til eliteklassene.
Ekskurs om terminologi - assyrere eller nestorianere?
Denne artikkelen foretrekker uttrykket assyrere fremfor nestorianere om de syriske og persiske kristne som tilhørte den kirke som var etablert i Perserriket. Men det meste av faglitteratur vil bruke ordet nestoriansk. Imidlertid er det i 1990-årene blitt alminnelig gjennomslag for at betegnelsen nestoriansk, som disse kristne ikke har brukt om seg selv og som de oppfatter som nedsettende, aldri har vært treffende. Nestorianismen skulle i utgangspunktet være den teologiske lære som presten Nestorius (ca. 386-ca 451) forfektet, og som ble avvist som vranglære i 431 på Konsilet i Efesos.
Assyrernes komme
Med de assyriske kristne trer man inn i den historie der man har sikker kunnskap. Tang-dynastiets fremste keiser var den store Taizong (627-649), som forente hele det siviliserte Øst-Asia, inklusive store deler av Sentral-Asia og Nord-India, men unntatt Japan, under sitt septer. Kina fikk aktive handelsforbindelser med Persia og dermed Mesopotamia og andre deler av Midtøsten.
Det hersker ingen tvil om at det var på denne tid at jødene kom til Kina – den lille gruppen jøder som den dag i dag (2006) finnes i Kaifeng i Henan stammer fra denne innvandringen. Muslimene kom ikke lenge etter. Det er også sannsynlig at det allerede var en del utenlandske assyriske handelsmenn i Chang'an (Xi'ans gamle navn). Det kan også virke sannsynlig at det var små assyriske grupper i andre større byer, som Kaifeng. De var i alle fall på plass før biskop Alopen dro til Kina for å organisere sjelesorgen blant dem.
Alopen er den første assyriske misjonær til Kina man kan si noe sikkert om. Imidlertid finnes det indikasjoner på at assyrerne noe tidligere hadde forsøkt seg på misjonsfremstøt sjøveien, til dagens Sri Lanka men muligens også til Java, Malayahalvøya og opp til Kinas sørkyst.
Kristent gravkammer i Henan
I Longmengrottene vest i Henan er en nisje i en steinvegg med et kors risset inn over blitt verifisert som repositorium for aske og beinlevninger etter kristne avdøde. Dette er det eldste kristne gravsted oppdaget så langt (2014) i Kina. Oppdagelsen ble gjort i 2009, og verifikasjonen ble gjort offentlig i januar 2014.
En presis datering gjenstår, men den ytre tidsramme er dynastiene som regjerte mellom 316 og 907. Det er foreløpig ikke utelukket at dette er det eldste kjente tegn på bofaste kristne (assyrere) i Kina, kanskje fra før Xianstelen (nedenfor) ble til. Oppdagelsen ble gjort av Jiao Jianhui, en forsker ved Longmengrottenes forskningsinstitutt.
Xi'anstelen / Den nestorianske stele
Xi'anstelen (kinesisk: Jingjiao beiwen = Den strålende religions stele), som ble gjenoppdaget i eller nær Xian (tidligere Chang'an) i 1623, er en stele som ble oppstilt der i Tangrikets hovedstad i 781. Den gjengir på en troverdig og detaljert måte hvordan den assyriske (såkalt nestorianske) form for kristentro kom til Kina med biskopen Alopen, og hvordan den ble velvillig mottatt av keiseren i året 635, spredte seg og presenterte sin lære, som stelen kaller Den lysende religion ev. den strålende religion (kinesisk: Jingjiao). Alopen kom ikke plutselig og uventet, keiseren kjente til hans komme og sendte ham i møte en eskorte som førte ham til hovedstaden Chang'an.
Alopens virke, kirkens vekst
Alopen oversatte de nestorianske sutraer til kinesisk. Det er grunn til å anta at de medbragte skrifter ikke var skrevet på syrisk, men på persisk eller sogdiansk. I 638 var den første oversettelsen klar: «Sutraen om Jesus Messias» (Xuting mishi suojing), med elementer fra Bibelen. Den gjorde det klart at det var intet i det kristne budskap som kunne true de kinesiske tradisjoner. Alopen understreket her det kristne budskaps universalitet, og benyttet også noen konfucianske, taoistiske og buddhistiske begreper i fremstillingen. Han understreket at Kristus var frelseren for alle folkeslag. Han fikk frem at lojalitet til staten og barnlig pietet til foreldrene ikke ble anfektet av kristendommen; kristendommen støttet selv disse verdier. Det kristne budskap truet ikke den kinesiske samfunnsorden, men var med om å støtte opp om den. Keiser Taizong var fornøyd, og gav tillatelse til at den nye lære kunne forkynnes i hele riket.
Ved et edikt erklærte keiseren samme år at den kristne lære skulle være en av rikets tolererte religioner, og Alopen fikk forkynnelsestillatelse.
Dette utløste stor misjonsaktivitet, og det ble opprettet klostre i landets viktigste byer. Den neste keiser, Gaozong (650-683), gav Alopen tittelen «Den store åndelige herre og beskytter av riket».
Innskriften på Xi'anstelen hevder at «troen er utbredt i alle ti provinser ... og det er klostre i hundre byer». Til og med i det fjerne Sichuan ble det etablert to «evangeliske» konventer (jingfu yuan) og til og med en «kristelig landsby» (jingjiao guli) som kunne tilbakeføre sin kristne tro til disse klostrenes innflytelse.
Kildene viser at assyrerne la vekt på å formulere det kristne budskap i konfucianismens filosofiske språkstil. Ved sine overlegne kunnskaper i medisin og kirurgi ble assyrere satt høyt i samfunnet, men ettersom deres lederskap var gjennomgående ikke-kinesisk og mange av deres medlemmer utenlandske handelsfolk ble de kategorisert sammen med buddhismen og zoroastrianismen som en «utenlandsk religion».
Senere fulgte det en tid da de kristne ble diskriminert eller undertrykt. Den første kraftige motstand kom fra buddhistisk hold 698-699, under keiserinne Wu Zetian. Rundt 713 var det taoistene som fulgte på. Men kristendommen reiste seg etter disse kritiske perioder. På bakgrunn av An Lushan-opprøret i 755 med den sosiale og politiske omveltning som fulgte, samt vitamininnsprøytningen taoismen og konfucianismen fikk på denne tid, er det faktisk nokså overraskende at Xi'anstelen lot seg oppsette i 781. Det kan bare forklares med at assyrernes tro kom seg levende gjennom motgangen.
Kristendommen svinner hen
Det synes som om kristendommen hadde godt renommé og at Tang-hoffet i lange tider var velvillig innstilt til religionen, lenge nok til at den burde ha klart å senke sine røtter dypt nok ned uavhengig av keiserlig gunst. Likevel svant den hen, uten at man har kildegrunnlag som tillater klare konklusjoner om hvorfor. Hovedsakelig er det fire forklaringer som er blitt foreslått:
For det første kan det synes som om den assyriske kristendom aldri slo rot i den vanlige kinesiske befolkning selv om den hadde en del konvertitter, men forble en religion for utlendinger og preget av dem. For det andre synes assyrisk tro å ha kommet til Kina på et tidspunkt det ikke var noen hunger etter noe nytt. Tradisjonell folketro stod sterkt, og buddhismen kan ha oppfylt behovet som en del kan ha hatt for noe avansert – og ettersom assyrerne tilpasset seg særlig buddhistisk religiøs terminologi kan det også være at den jevne kineser oppfattet dem som en buddhistisk sekt.
For det tredje var assyrernes lederskap avskåret fra jevn kommunikasjon med de kirkelig overordnede i vest, ikke bare pga. lang reisevei, men også av de muslimske erobringer som etterhvert svekket kirken i Persia. Og til sist, da Tang-dynastiet til slutt gikk under, var de assyrerne som likevel måtte ha vært igjen ikke lenger i stand til å finne velvilje hos de nye ledere i det nå fraksjonerte Kina.
I 843 begynte Tang-dynastiet å forfølge manikeismen, og kort etter var det buddhistenes tur. Det antas nå generelt blant forskere at den kristne nedgangstid fulgte etter 845, da dynastiet beordret presteskapet i ikke-kinesiske religioner (inklusive buddhismen) å tre ut og bli lekfolk. Dermed var manikeere, buddhister og kristne ikke lenger velkomne i hovedstaden. De kristne fortrakk til Sør-Kina, men uten forbindelser med sin kirke i Midtøsten var de enda mer sårbare.
Det var ikke bare Tang-kinesisk uvilje som var problemet, man kjenner også til kinesiske opprøreres direkte forfølgelse av sine motstandere og av tilhengere av de «utenlandske» religioner. En arabisk reisende (Anu Zayd Hassan, eller då var det senere Abu Zayd al-Balkhi] kunne berette at da Kanton i 878 ble erobret av opprøreren Huang Chao det året, ble 120 000 muslimer, jøder, kristne og zoroastrere slaktet ned der.
De siste rester svinner hen også
Man vet riktignok at det i annen halvdel av 1000-tallet ble sendt en assyrisk biskop til Cathay (Nord-Kina).
Assyrerne i Kinas omkrets
Da mongolene kom senere, var altså mange assyrere på plass allerede. Samtidig ble assyriske metropolitter sendt ut fra Bagdad for å opprette nye erkebispeseter langs handelsveiene til Kina. De assyrerne som befant seg i Kina, kan grupperes i tre: De av keraitisk stamme, de av öngütisk opphav, og assyrere fra andre stammer.
Assyriske keraiter
Keraitene, en tyrkisk stamme, holdt til sørøst for Bajkalsjøen, langs elven Orkhon. De og deres leder gikk ifølge syriske og arabiske kilder over til assyrisk kristendom i 1007. Etter at Timurlenk eller Djengis Khan hadde vunnet over dem ble de viktige allierte. Dermed fulgte de med da Kina ble erobret.
Assyriske öngüter
Öngütene holdt til nord for Ordosplatået i Den gule flods store bue inn i dagens Indre Mongolia. Det vites ikke når denne stammen av turkomongolsk bakgrunn konverterte til kristendommen, men deres kristentro er vel belagt både i kinesiske og vestlige kilder. Også de gjorde seg etterhvert gjeldende i Yuan-Kina. Arkeologene har funnet kirker og andre minner om deres kristne historie i Indre Mongolia (som i Olon Sume) og annetsteds.
Assyrere av andre stammer
Også blant de uighurer, naimaner, merkiter og oyrater som bosatte seg i Kina, var det assyriske kristne. Uighurene, der flertallet var buddhister, holdt til rundt dagens Turfan i Xinjiang. Hovedtyngden av naimanene, som alle var kristne, bodde vest for Orkhon-elven. Det var blant dem at den reisende fransiskaneren Willem av Rubruck hørte om en kristen leder som han (naturligvis feilaktig) identifiserte som den legendariske «Prestekongen Johannes».
Merkitene var før sin inntrengen i Kina i området sør for og oyratene øst for Bajkalsjøen. Det var også andre assyrere i Mandsjuria, blant naimanerne.
Pax mongolica
Under Djengis Khans ledelse klarte hans mongolskstyrte allianse i Sentral-Asia gjennom en rekke militære seire å pasifisere store deler av Eurasia fra Stillehavet til dagens Ungarn, skape en pax mongolica og samle dem under én ledelse, til å begynne med utøvd fra Karakorum, men senere fra Khan-balyq (en del av dagens Beijing) i Kina. Handel og kulturutveksling fulgte.
Ellers var europeerne blitt svært redde for mongolene. Først hadde de bare hørt historier om dem. I 1238 hadde kongene av Frankrike og England mottatt forslag fra ismailierne i Syria (de såkalte assassinerne) om en kristen-muslimsk allianse mot det de beskrev som sivilisasjonens verste fiender, mongolene. Verken Frankrike eller England var interessert i det.
Kong Henrik III av England fikk det råd fra biskopen av Winchester: «La heller disse hundene ødelegge hverandre og gå skikkelig til grunne, og så skal vi se den universelle katolske kirke reise seg på deres ruiner og det skal bli én hjord og én hyrde». Men så dukket mongolene overraskende opp i Sør-Russland og erobret Kiev i 1240 og året etter nedkjempet de madjarene (i Ungarn). Når de snudde og forsvant, skyldtes det Storkhan Ögödeis død som utløste behov for et kurultai (lederallmøte) blant mongolene for å fastlegge tronfølgen.
Pave Innocent IV (1243–1254) skjønte at så snart mongolene hadde funnet en løsning på sin tronfølgestrid, kunne det brake løs igjen. Dette ville han avverge. Til sin rådighet hadde han til en viss grad både fransiskanerordenen og dominikanerordenen, begge nystiftede ordener uten stabilitas, det vil si til disposisjon for reiser. En Østenreise av fransiskaneren frater Laurentius fra Portugal vet man lite om, men etterpå reiste Johannes de Plano Carpini O.Min. som pavelig utsending sammen med noen ledsagere til Karakorum. I ett av brevene paven sendte med, var han nokså rett på sak: «[Jeg ber om at] dere for fremtiden avstår fullstendig fra angrep av dette slag, og særskilt fra forfølgelse av de kristne». Johannes, som kom til Karakorum i juli 1246 fikk ikke utvirket noen slike løfter, men hva gjaldt trosforfølgelser var dette noe som allerede var blitt forbudt i Djengis Khans lov; det som også kom for en dag, var at mange mongoler faktisk var blitt kristne. I Karakorum opplevde utsendingene kroningen av storkhanen Göyuk og fikk foretrede for ham i 1246.
Svarbrevet fra storkhanen til paven er bevart for ettertiden. Storkhanen uttrykker i brevet, forfattet på persisk (med innledning på tyrkisk og datering på arabisk), at han ikke kan begripe hvorfor paven vil at han skal la seg døpe, at han ikke er villig til å trekke seg ut fra magyarenes områder, og at han har ingen tro på pavens oppriktighet vedrørende fredelige relasjoner, i alle fall ikke før paven selv og de kristne fyrster kommer til hans hoff og yter ham tributt. Giovanni di Pian del Carmine overleverte brevet til paven da han kom til Roma i slutten av 1247. (Det er fremdeles bevart, og befinner seg i Vatikanets hemmelige arkiv, som har lagt det ut på internett: Facsimile av storkhanens brev av november 1246 til pave Innocent IV).
I 1247 kom en delegasjon dominikanere under ledelse av Anselm av Lombardia også til Karakorum. Ingen av de tre ekspedisjonene nådde Kina, men Johannes de Plano kunne ta med seg hjem første- og annenhånds skildringer av riket.
Schokland
Schokland er en tidligere øy i Zuiderzee i provinsen Flevoland i Nederland. Schokland mistet sin status som øy da Noordostpolderen ble drenert i 1942. Restene av øya vises ved en svakt hevet område i polderen og ved den delvis bevarte muren ved den tidligere bredden i Middelbuurt.
Kinesisk kirkehistorie til år 1500
Pax mongolica
Den franske konge Ludvig IX sendte, mens han var på korstog, i 1249 dominikaneren André de Longjumeau, og litt etter fransiskaneren Willem av Rubruck som sendemenn til Storkhanens rike i håp om å få i stand en mongolsk-kristen allianse mot muslimene. Noen slik kom ikke i stand, men kontakt var oppnådd. Willem av Rubruck nådde frem i 1253 og traff storkhanen Möngke som ikke var kristen, men som deltok i assyrisk-kristne gudstjenester.
I Sentral-Asia kom fransiskanerne i kontakt med mange grupper av assyriske kristne, blant annet med keraiterne, som var blitt allierte og samarbeidspartnere med mongolene. Alliansen ble forseglet ved at Djengis Khan lot sin sønn Tulai gifte seg med en keraitisk kristen prinsesse, Sorghagthani Beki. Yuan-dynastiet ble formelt proklamert i 1271, av Djengis Khans barnebarn storkhanen Kublai-khan (storkhan 1260-94). Kulturåpenheten gjorde seg gjeldende også på religionenes område, og Kublai Khan var meget velvillig innstilt overfor kristendommen. Hans mor var den kristne Sorghaghtani Beki. Hun var også mor til Hülegü (grunnlegger av Ilkhanatet i Persia) og av Möngke (den fjerde storkhanen).
Édouard Daladier
Édouard Daladier (født 18. juni 1884 i Carpentras i Frankrike, død 10. oktober 1970 i Paris) var en fransk politiker (Parti Radical Socialiste).
Kinesisk kirkehistorie til år 1500
Assyrerne i Yuan-Kina
Både assyrere og etterhvert katolikker nøt godt av mongolenes religiøse toleranse. Tibetansk buddhisme seilte i medvind, mens den tradisjonelle taoismen ble forsøkt undertrykt av mongolene. Mongolene gjenopplivet de konfucianske styringsskikker og mandarineksamener som hadde kommet i bakleksen under de forutgående tiders splittelser. Islam fikk en oppsving i provinsene Yunnan og Gansu.
Assyrerne var allerede på plass i hovedstaden. Det dreide seg ikke om etterkommere av menighetene fra Tang-dynastiet, men om folk som var kommet før den mongolske erobring, og fortsatte å komme med mongolene. Både assyrisk kristendom og monofysittisme stod relativt sterkt blant mongolene. Skal man tro den kanskje forutinntatte Willem av Rubruck er det mulig at deres kristentro var blitt kraftig utvannet; han traff bare noen grupper av dem i Sentral-Asia og i Karakorum (1254–1255) og skrev at de var «verre enn hedningene rundt seg» (de drakk, bedrev åger og hadde flere koner, de kunne ikke forstå språket i sine hellige bøker og sang som de mest uvitende europeiske munker). Willem kom aldri til Kina, så beskrivelsene gjelder andre områder.
Det var mange assyrere i sentrale stillinger ved storkhanens hoff. En araber ved navn Isa (eller i kinesiske kilder: Aixue) var sentral rådgiver for Kublai Khan, og ble i 1289 også første leder av det nyopprettede Chongfu si, Yuan-dynastiets «kirkedepartement» med ansvar for «administrasjonen av kristne biskoper, prester, klostre, riter og så videre». Hans sønner fikk kristne navn og fikk alle høye stillinger ved hoffet. Keraitene Chinqai/Zhenhai, Khadakh og Bulghai må også fremheves. Man kan saktens lure på hvorfor storkhanen Kublai Khan selv ikke ble kristen. Det kan ha noe å gjøre med den fire år lange borgerkrigen han utkjempet mot sin bror Arik-buka (1260–1264), som var støttet av assyrerne, og av det senere Nayan-opprøret (1287), da han ble utfordret på slagmarket av en assyrer med korset på fanen.