cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Englands historie
Fra hundreårskrigen til rosekrigene
Det kom to betydelige opprør mot Rikard II. Den første kom i 1483, men det falt sammen. I 1485 kom det neste opprøret, ledet av Henry Tudor, 2. jarl av Richmond (den senere kong Henrik VII) og hans onkel Jesper Tudor. Opprørerne besto hovedsakelig av leiesoldater, og i slaget ved Bosworth Field falt Rikard III, den siste engelske konge som døde i et slag. Rikard IIIs nederlag var det avgjørende slaget i rosekrigen og er tidvis blitt sett på som slutten på middelalderen i England.
Henrik VII
Da Henrik VII av England overtok tronen ebbet rosekrigene ut, men det var likevel neppe noen som i samtiden ville ha spådd eller trodd at huset Tudor ville herske over England i de neste 118 år. Han gjorde krav på kronen ved erobring og Guds dom i slag. Det engelske parlamentet anerkjente ham raskt som konge, men huset York var langt fra beseiret. Da han giftet seg med Edvard IVs eldste datter Elizabeth av York i januar 1486 ble huset York formelt forent med huset Lancaster.
De fleste europeiske herskere trodde ikke at Henrik ville overleve særlig lenge, og var derfor villig til å gi beskyttelse og hjelp til andre som gjorde krav på tronen. Konspirasjonene mot ham ble ingen alvorlig trussel før Rikard IIIs nevø John de la Pole, jarl av Lincoln, klekket ut et nytt forsøk i 1487. Ved å benytte seg av en bondegutt ved navn Lambert Simnel som utga seg for å være Edward, jarl av Warwick (mens den virkelige Warwick satt innelåst i Tower of London), ledet de la Pole en hær på 2 000 tyske leiesoldater (betalt av Margaret av York, hustru av hertug Karl I av Burgund) inn i England. Opprørerne ble beseiret og de la Pole drept i slaget ved Stoke Field. Da kongen innså at Simnel kun var en bedrager, forledet av voksne, lot han gutten bli ansatt i det kongelige kjøkkenet.
En mer seriøs trussel var Perkin Warbeck, en ungdom fra Flandern som utga seg for Edvard IVs sønn Richard. Igjen med økonomisk støtte fra Margaret av York invaderte han England fire ganger før han til sist ble tatt til fange og plassert i Tower of London. Både Warbeck og jarlen av Warwick var farlige, selv i fangenskap, og Henrik fikk dem begge henrettet i 1499, i god tid før Ferdinand II av Aragón og Isabella I av Castilla tillot at deres datter Katarina av Aragón fikk komme til England og gifte med seg med Henriks sønn Arthur. I 1497 oppsto et opprør mot skattene i Cornwall og rundt 20 000 marsjerte mot London. Henrik VII viste at han kunne bruke militær makt når han måtte og nedkjempet opprørerne ved elven Ravensbourne. Resten av hans styre ble relativt fredelig, til tross for en mindre uro for arverekkefølgen da hans hustru Elizabeth av York døde i 1503.
Henrik VIIs utenrikspolitikk var fredelig. Han dannet en allianse med Spania og med den tysk-romerske keiser Maximilian I, men i 1493, da de gikk i krig mot Frankrike, ble også England trukket inn i konflikten. Med en slunken statskasse og et usikkert grep om makten hadde Henrik liten lyst på krig. Han oppnådde raskt en forståelse med franskmennene og frasa seg alle krav på franske områder, unntatt havnen Calais. Til gjengjeld lovte Frankrike å anerkjenne ham som konge og slutte å gi beskyttelse til andre kongsemner. Kort tid etter ble franskmennene opptatt av Italia og vendte oppmerksomheten bort fra England. Henrik oppnådde også en forståelse med Skottland, og forhandlet fram et ekteskap med sin datter Margaret Tudor til den skotske kongen Jakob IV.
Da Henrik ble konge arvet han en regjering som var meget svekket av rosekrigene og med en bortimot tom statskasse. Gjennom en hard skattepolitikk og en tidvis hensynsløs skatteinnsamling og konfiskasjoner greide han å fylle statskassen igjen innen han døde. Han gjenoppbygget også regjeringens administrasjon. I 1501 døde hans sønn Arthur av sykdom i en alder av 15 år etter at han hadde giftet seg med den spanske prinsessen Katarina av Aragón. Arvingen til tronen ble derfor den neste eldste sønnen, Henrik VIII, som uten motstand ble Englands neste konge, og kunne gifte seg med sin avdøde brors hustru Katarina da hun sverget på at det første ekteskapet ikke var blitt fullbyrdet.
Henrik VIII
Henrik VIII begynte sitt styre med stor grad av optimisme. Den flotte, atletiske unge kongen sto i skarp kontrast til sin forsiktige, gnieraktige far. Henriks overdådige hoff førte raskt til at den skattekiste som han hadde arvet ble tømt. Han giftet seg med enken etter sin bror, Katarina av Aragón, og de fikk flere barn sammen, men den eneste som overlevde barndommen var datteren Maria.
I mellomtiden aktiverte Jakob IV av Skottland sin allianse med Frankrike og erklærte krig mot England (til tross for at han var Henriks andre svoger). Mens Henrik var i Frankrike var Katarina regent i hans sted, og hun og hennes rådgivere ble nødt til å stå imot trusselen fra nord. I slaget ved Flodden Field den 9. september 1513 gikk skottene på ett av sine største nederlag hvor det meste av den skotske adelen og kongen selv ble drept. Da Henrik kom tilbake ble han hyllet for denne seieren som han ikke hadde tatt del i.
Til sist var det ikke lenger mulig for Katarina å få flere barn, og kongen ble i økende grad nervøs for muligheten at hans datter Maria skulle arve tronen. Englands eneste erfaring med et kvinnelig overhode, Maud av England på 1100-tallet, hadde vært svært uheldig. Til sist bestemte han seg for å la seg skille fra Katarina og finne seg en ny dronning. Kirken kunne ikke akseptere dette, men Henrik siterte et avsnitt fra Tredje Mosebok: «Når en mann gifter seg med sin brors kone, er det en skammelig gjerning. Han vanærer sin bror; de skal ikke få barn» Katarina insisterte imidlertid på at hun og Arthur aldri hadde fullbyrdet deres kortvarige ekteskap og at det bibelske forbudet derfor ikke var gyldig. Tidspunktet for Henriks sak var ikke heldig. I 1527 var paven blitt tatt til fange av keiser Karl V av Det tysk-romerske rike, nevø av Katarina, og den mektigste herskeren i Europa ved siden av sin erkefiende Frans I av Frankrike. Det var ikke mulig for kirken å tillate skilsmisse under disse omstendigheter. Henriks neste skritt var like dramatisk som enkelt, han løsrev England fra den katolske kirke, en prosess som har blitt kjent som den engelske reformasjon.
Den nyetablerte engelske kirke var i hovedsak fortsatt en katolsk kirke, forskjellen var at det var kongen, og ikke paven, som var dens overhode. Det tok en del år før atskillelsen var fullført, og i prosessen ble mange mennesker henrettet for å motsette seg kongens religiøse politikk, mest kjent er forfatteren og statsmannen Thomas More. Under oppløsningen av Englands klostre i tiden 1538 og 1541 ble de katolske klostrene i England oppløst og deres eiendommer overtatt av den engelske kronen.
I 1530 ble Katarina forvist fra hoffet. Deres ekteskap ble erklært ugyldig, noe som gjorde Maria til illegitim. Fram til sin død i 1536 levde Katarina ensomt i en isolert herskapsbolig på landet. Henrik giftet seg med sin elskerinne Anne Boleyn som snart ble gravid. Den 7. september 1533 fødte hun til kongens store skuffelse en datter, Elisabeth. I 1536 da Anne var gravid på nytt ble Henrik kvestet i en ridderturnering, og forskrekket over dette fødte hun for tidlig et dødfødt barn, en gutt. Kongen ble da overbevist om at dette ekteskapet var forhekset og fant seg et nytt dronningemne, Jane Seymour. Han fengslet Anne i Tower of London, anklaget for det meste, blant annet hekseri og utroskap med sin egen bror. Hun ble halshugget sammen med fem menn (hennes bror inkludert), og ekteskapet erklært ugyldig. Elisabeth, som hennes halvsøster Maria, ble erklært som illegitim.
Henrik giftet seg øyeblikkelig med Jane Seymour som ble gravid bortimot like raskt. Den 12. oktober 1537 fødte hun en gutt, Edvard, som ble mottatt med store feiringer. Kongens leting etter en sønn var endelig over så lenge Edvard kunne holde seg frisk. Imidlertid døde dronningen av barselfeber ti dager senere, og Henrik VIII sørget tungt. Da han selv døde ni år senere ble han gravlagt ved siden av henne.
I 1542 gikk han inn i en ny krig mot Frankrike, men ulikt hendelsene i 1512 fikk han store vanskeligheter. Krigen skaffet England byen Boulogne, men ikke noe mer, og Frankrike gjenerobret byen i 1549. Skottland erklærte krig på nytt og i slaget ved Solway Moss gikk skottene igjen på et alvorlig nederlag.
Edvard VI, Jane Grey og Maria den blodige
Edvard VI var kun ni år gammel da han ble konge i 1547. Hans onkel, Edward Seymour, 1. hertug av Somerset, hadde forfalsket Henriks testamente slik at han selv fikk mye av kongens makt gjennom tittelen Riksforstander. Mens en del historikere har sett på Edvard VI som en høysinnet idealist, førte hans manglende grep om makten til en krise i 1549 da mange provinser brøt ut i opprør. Ketts opprør i Kent og Bønnebokopprøret i Devon og Cornwall kom samtidig med at man fryktet invasjon fra Skottland og Frankrike. Regentskapsrådet mislikte hertugen av Somerset på grunn av hans egenrådige fremferd, og han ble til sist fjernet av John Dudley, Lord President av Northumberland. Han fortsatte i noenlunde samme stil, men ikke mer enn at han ble godtatt av rådet. Det var i Edvards tid at England ble en protestantisk nasjon.
Da Edvard VI lå for døden av tuberkulose i 1553 la Dudley planer om å sette Lady Jane Grey på tronen og gifte henne bort til sin sønn, slik at han kunne beholde grepet om makten. Statskuppet var mislykket, og Maria I overtok tronen under demonstrasjoner til hennes fordel i London. Hun fikk henrettet Jane Grey som var dronning i kun ni dager. Maria var en fanatisk katolikk, påvirket av den katolske kongen av Spania og den tysk-romerske keiser Karl V, og forsøkte å gjeninnføre katolisismen i England. Inkvisisjonen ble iverksatt, og 274 protestanter ble brent, derav hennes tilnavn «Maria den blodige». Hun var svært upopulær blant folket, og blant hoffet på grunn av hennes mann Filip II av Spania og hans folk i England. Maria tapte Calais, den siste engelske besittelsen på kontinentet, og ble dermed enda mer upopulær (unntatt blant katolikker), men slo tilbake et opprør ledet av sir Thomas Wyatt den yngre. Hun fikk aldri barn, men hadde to innbilte svangerskap som førte til offentlige feiringer, og døde antagelig av kreft i november 1558, førtito år gammel. Hennes halvsøster Elisabeth var den neste av Henrik VIIIs barn som arvet tronen.
Elisabeth I
Elisabeth Is styre etter at hun besteg tronen i 1558, bragte en viss stabilitet til riket, etter uroen under Edvard og Maria. Religionsspørsmålet som hadde splittet landet siden Henrik VIII ble bilagt ved en religionsbåndleggelse, hvor den engelske kirken ble gjort til omtrent det den er i våre dager. Elisabeths største suksess var å balansere puritaneres og pavetro katolikkers interesser. Hun klarte å unngå å støte noen av dem bort, men mot slutten av sin regjeringstid, da England nærmet seg krig med Spania, undertrykket hun katolikkene.
Under Elisabeth vedvarte freden innenlands, bortsett fra Nordjarlenes opprør i 1569, som egentlig viste hvor effektivt hun hadde økt sin egen makt på adelens bekostning. En av de mest kjente hendelser i engelsk historie fant sted under hennes styre, da den spanske armada ble slått tilbake av sir Francis Drake i 1588, selv om krigen ble meget kostbar også for England, og ikke endte før etter Elisabeths død. Hennes regjering gjorde mye for å fullføre arbeidet Thomas Cromwell hadde påbegynt under Henrik VIII, for å utvide regjeringens rolle og gjøre allmenne rettsregler og administrasjon virksomme i hele riket. I løpet av hennes styre og kort tid etter vokste befolkningen betydelig, fra rundt 2 millioner i 1520 til rundt 4-5 millioner i 1600. Av befolkningen bodde 10 % byene og halvparten av disse (altså 5 % av landets befolkning) i London.
Tudortiden regnes gjerne som en avgjørende tid, hvor mange spørsmål ble stilt som måtte få svar i det kommende århundret og under den engelske borgerkrigen. Dette gjaldt maktbalansen mellom konge og parlament og hvem som skulle kontrollere hvem. Noen historikere mener at Thomas Cromwell medvirket til en «Tudorrevolusjon», og det er ubestridt at parlamentet fikk mer makt under hans kanslerembede. Andre mener at «Tudorrevolusjonen» egentlig varte til slutten av Elisabeths regjeringstid, da alle endringene ble tømret fast. Det kongelig rådet (Privy Council, Geheimråd) fikk mindre betydning etter Elisabeth, men mens hun levde var det fremdeles virkningsfullt.
Striden mellom Elisabeth og hennes kusine, dronning Maria Stuart av Skottland, som var en hengiven katolikk, har blitt berømt. Maria Stuart var blitt tvunget til å abdisere da Skottland ble protestantisk og flyktet til England hvor Elisabeth fikk henne arrestert. Maria tilbrakte de neste 18 årene i fangenskap, men hun var altfor farlig levende da de katolske maktene i Europa betraktet henne som Englands rettmessige hersker, og ikke Elisabeth. Hun ble til sist stilt for retten for forræderi, dømt til døden og halshugget i februar 1587.
Elisabeth døde barnløs i 1603, og ble etterfulgt av sin nærmeste slektning, kong Jakob VI av Skottland (ironisk nok sønn av Maria Stuart), som da også ble Jakob I av England.
Unionen mellom kronene
Den skotsk-engelske kongen Jakob I & VI, som han formelt ble benevnt, ble den første monark som hersket over hele øya Storbritannia, skjønt det var en union mellom de selvstendige nasjonene England og Skottland, og begge land forble adskilte politiske enheter fram til 1707.
Det ble gjort flere forsøk på å myrde kong Jakob, blant annet Maine-komplottet i nærheten av dagens Le Mans i Frankrike av engelske katolikker, og Bye-komplottet, også i 1603. Det som ble mest berømt var kruttsammensvergelsen i 1605, av en gruppe katolske konspiratører ledet av Guy Fawkes og det førte til stor antipati i England mot den katolske tro. Da Jakob ble konge inngikk han øyeblikkelig fred med Spania, og i løpet av den første halvdelen av 1600-tallet forble England stort sett ikke deltagende i europeisk politikk.
Englands kolonier
I 1607 grunnla England en bosetning ved Jamestown i Den nye verden. Det ble begynnelsen på den engelske koloniseringen av Nord-Amerika. Mange engelskmenn bosatte seg i Nord-Amerika av religiøse eller økonomiske grunner. Rundt 70 prosent av utvandrerne fra England som kom i tiden mellom 1630–1660 var kontraktstjenere. Ved år 1700 hadde plantasjeeiere i Chesapeake Bay innført omtrent 100 000 kontraktstjenere, mer enn 75 prosent av alle europeiske innvandrere til Virginia og Maryland. Engelske handelsmenn som holdt plantasjer i de varme sørlige delene av Amerika benyttet først indianere som slaver, men gikk raskt over til å benytte seg av importerte afrikanere for å kultivere plantasjene og selge råmateriale (særlig bomull og tobakk) til Europa. Engelske handelsmenn som var involvert i kolonisering oppsamlet formuer tilsvarende den rikdommen som de aristokratiske landeierne hadde i England, og deres penger, som ga vekst til en voksende mellomklasse, endret for alltid den politiske maktbalansen i England.
De amerikanske koloniene ble i det lange løp ikke inntektsgivende for moderlandet. Pennsylvania og Delaware ble hjem for en stor befolkning av selvforsynte bønder fra ulike deler av Europa, særlig Tyskland. New York handlet med pirater og smuglere, og koloniene i New England frustrerte stadig den engelske regjeringens forsøk på å utnytte områdets skoger for skipsbygging. Kun områdene i Virginia og Chesapeake Bay produserte en nyttig salgbar avling, tobakk, men den utarmet raskt jorda. Ved slutten av 1700-tallet hadde tobakksindustrien i Virginia blitt fullstendig ruinert ved utmagring av jorda og lave priser. Faktisk var de små sukkerproduserende øyene i Karibien mer verdt enn alle de 13 koloniene i Amerika samlet.
Den engelske borgerkrigen
Den første engelske borgerkrigen brøt ut i 1642, hovedsakelig grunnet en rekke konflikter mellom Jakobs sønn Karl I av England og Det engelske parlamentet. Da den kongelige hæren ble beseiret av parlamentets hær, New Model Army, i slaget ved Naseby i juni 1645 overga Karl I seg til den skotske hæren ved Newark og ble til sist overgitt det engelske parlamentet tidlig i 1647. Han flyktet og det ble utbruddet av den andre engelske borgerkrigen, skjønt det ble en kortvarig konflikt da parlamentshæren raskt sikret landet. Pågripelsen og den påfølgende rettssak mot kongen førte til at han ble halshugget i januar 1649 ved Whitehall Gate i London, og det gjorde England til en republikk. At det engelske folk kunne henrette sin egen konge sendte sjokkbølger gjennom resten av Europa. Kongen selv argumenterte til det siste at kun Gud kunne dømme ham.
New Model Army, under kommando av Oliver Cromwell, vant avgjørende seirer mot de rojalistiske hærene i Irland og Skottland. Cromwell ble gitt tittelen Lord Protector eller riksforstander i 1653, noe som gjorde ham til «konge i alt unntatt navnet» i henhold til hans motstandere. Etter at han døde i 1658 ble han etterfulgt av sin sønn Richard Cromwell, men han manglet sin fars stridighet og glød, og ble tvunget til å abdisere innen et år. For en tid lå det an til en ny borgerkrig da New Model Army delte seg i ulike fraksjoner. Tropper stasjonert i Skottland under ledelse av George Monck marsjerte til sist til London og gjeninnførte orden og kontroll.
Gjenopprettelsen av monarkiet
Monarkiet ble gjeninnført i 1660 da kong Karl II av England kom til London. Etter nederlaget for Cromwell hadde han levd i eksil i Frankrike.
I 1665 ble London herjet av en pestepidemi, og i 1666 ble hovedstaden hardt skadet av den store brannen. Den raste i fem dager, og ødela rundt 15 000 bygninger.
Etter at monarkiet var gjeninnført var kronens makt blitt redusert, og ved 1700-tallet var England bortimot like fritt som Nederland for folket, de lavere klasser unntatt. Karl II ble populært kjent som «Merrie Monarch», den lystige monarken, med referanse til både det glade livet og hedonismen ved hans hoff, åpningen av teatrene og en friere presse, og den generelle lettelse å kunne vende tilbake til det normale etter det mørke eller gledeløse styret til Cromwell og puritanerne. Dronningen fødte ham ingen barn, men Karl II anerkjente minst 12 barn utenfor ekteskap med ulike elskerinner. Kongen selv var sympatisk innstilt til katolisismen, og da kongens bror Jakob, hertug av York, var katolikk utløste det en politisk krise i årene 1678–1681 for å få ham ekskludert fra arveretten til tronen. Krisen førte til opprettelsen av de politiske partiene, toriene, som motsatte seg ekskluderingen, og whigene, «landpartiet», var tilhenger av ekskluderingen.
Den ærefulle revolusjonen
I 1680 oppsto arvefølgekrisen på grunn av de omfattende protestene mot at en katolikk skulle bli konge av England da Jakob, hertug av York, var den åpenbare arving til kong Karl II. Ved kongens død i 1685 ble likevel kongens katolske bror kronet som kong Jakob II & VII. Kongens eneveldige ambisjoner, opprettelsen av en stor stående hær, og ansettelse av katolikker i ledende stillinger førte til at ulike politiske fraksjoner presset på for at den hollandske protestantiske prins Vilhelm av Oranien skulle erstatte kong Jakob II. Vilhelm av Oraniens berettigelse var at han var gift med protestantiske Maria, datter av Jakob II. Hun var også hans fetter. Denne prosessen ble kjent som den ærerike revolusjon.
I november 1688 gikk Vilhelm i land i England med en invasjonsstyrke på rundt 40 000 mann (omtrent det dobbelte av den spanske armada). Det kom til to avgjørende slag, og store antikatolske opptøyer i flere byer, blant annet London. Det var tvil om lojaliteten til kong Jakobs soldater. En av hans kommandanter, John Churchill, 1. hertug av Marlborough, deserterte til Vilhelm av Oranien. Jakob II tilbød frie valg og amnesti til opprørerne, men i virkeligheten hadde han allerede tatt beslutningen om å flykte fra England da han fryktet å bli halshugget. Natten mellom 9. og 10. desember 1688 forsøkte kongen og hans sønn, prinsen av Wales, å flykte til Frankrike, men ble tatt til fange av noen fiskere. Da Vilhelm ankom London ble han feiret av befolkningen med oransje bånd. Det ble gitt ordre om at hvis Jakob ønsket å reise skulle ingen hindre ham, og således ikke skape en martyr for den katolske saken. Den 23. desember 1688 dro den avsatte kongen til Frankrike.
Maria ble kronet sammen med sin mann Vilhelm III som dronning og konge, og etter hennes død fortsatte han som konge. Deres felles regjeringstid refereres ofte til som Vilhelm og Marias tid. Selv om hun var regjerende dronning, og ikke bare gemalinne, var det i realiteten Vilhelm som fungerte som monark det meste av tiden.
I desember 1689 ble et av de viktigste konstitusjonelle dokumenter i engelsk historie, Bill of Rights, Loven om rettigheter, godkjent. Loven som endret og bekreftet mange tidligere forskrifter etablerte restriksjoner for kongelig forrett. Loven sikret blant annet at kongen ikke kunne utsette lover som var blitt godkjent av parlamentet, pålegge skatter uten parlamentets godkjennelse, innskrenke retten til å protestere, holde en stående hær i fredstid uten parlamentets godkjennelse, nekte protestanter retten til å bære våpen, urimelig innblanding i valg til parlamentet, straffe medlemmer av enten overhuset eller underhuset for hva som blir sagt i politiske debatter, kreve utilbørlige kausjoner eller påføre grusomme og uvanlige straffer. Vilhelm var ikke velvillig til å godkjenne slike begrensninger i monarkens makt, men valgte å ikke gå inn i en konflikt med parlamentet og sa seg enig i å følge lovene.
Jakob II gjorde forsøk på å gjenerobre tronen med makt gjennom krigen på Irland, referert til som både Vilhelmittkrigen og Jakobittkrigen, eller Striden om de to konger. Katolikkene ble kalt for jakobitter ved at de var lojale til Jakob II. Den avsatte kongen ble endelig beseiret av Vilhelm III i slaget ved Boyne i 1690, et slag som fortsatt blir feiret av protestantene i Nord-Irland.
I deler av Skottland og Irland forble katolikkene lojale til Jakob II og ga ikke opp håpet om at han skulle gjeninnsettes som konge. Det fulgte flere blodige opptøyer. Som et resultat av disse ble enhver som nektet å sverge lojalitet til den seirende kong Vilhelm III straffet strengt. Det mest beryktede eksempelet på denne politikken var Glencoemassakrene i 1692. Jakobittenes opprør fortsatte fram til midten av 1700-tallet inntil sønnen til den siste katolske fordringshaveren til tronene, James Francis Edward Stuart (Jakob VIII og III), satte i gang det siste felttog i 1745 fra Skottland. Jakobittstyrkene til prins Charles Edward Stuart, som også huskes av skottene som «Bonnie Prince Charlie», ble endelig beseiret i det blodige slaget ved Culloden i 1746.
Fra 1700-tallet til moderne tid
England var i voldsom vekst på 1700-tallet, økonomisk, befolkningsmessig og teknologisk, og tidlig i århundret var det rundt 10 millioner mennesker som levde i England. Samtidig er det beregnet at rundt to millioner var «omvandrende landstrykere, prostituerte, tiggere eller nødlidende». I 1700-tallets England var minst halvparten av befolkningen tidvis eller sesongmessige avhengig av former for veldedighet for å overleve. Under de engelske fattiglovene var et arbeidshus et system hvor mennesker som ikke kunne understøtte seg selv i England, Wales, Skottland og Irland hadde et sted hvor de kunne leve og arbeide. Ved 1776 hadde rundt 1 912 arbeidshus blitt etablert i England og Wales og huset rundt 100 000 trengende.
Dannelsen av Storbritannia
Acts of Union, Forordningene om union, mellom kongedømmet England og kongedømmet Skottland var to lover som ble vedtatt av begge parlamentene i 1707. Begge ble oppløst for å danne kongedømmet Storbritannia, regjert av et felles britisk parlament i henhold til unionstraktaten. Forordningen forente begge kongedømmene (tidligere adskilte stater med adskilte lovverk, men med samme monark) til et kongedømme, Storbritannia.
De to landene hadde delt en monark siden Kronenes union i 1603 da kong Jakob VI av Skottland arvet den engelske trone etter Elisabeth I av England. Han forlot Skottland og kom aldri mer tilbake. Det hadde vært gjort tre forsøk tidligere; i 1606, 1667 og 1689, på å forene de to nasjonene, men det var ikke før på begynnelsen av 1700-tallet det var vilje i begge parlamenter, skjønt av ulike grunner. Den underliggende politiske hensikten med unionen var ifølge historikeren Rolf Hobson å svekke dynastiet Stuarts maktbase.
Forordningene fikk effekt fra den 1. mai 1707. På denne dato ble det skotske parlamentet og det engelske parlamentet forent for å danne Storbritannias parlament, i Palace of Westminster i London, det tidligere sted for Englands parlament slik at forandringen for England ikke ble stor. Historikeren Simon Schama har sagt om unionen at «Hva som begynte som en fiendtlig sammenslåing endte til sist opp i et fullt fellesskap i det mektigste konsern i verden... det var en av de mest forbausende omforminger i europeisk historie.»
I 1714 endte styret til dronning Anne av Storbritannia. Hun var den siste monark av huset Stuart. Hun ble etterfulgt av sin tremenning, Georg Ludwig av Hannover, som nedstammet fra Stuartene gjennom sin bestemor på morsiden, Elisabeth av Bøhmen, datter av Jakob VI & I. Han lærte seg imidlertid aldri flytende engelsk, og det ble kun snakket tysk ved hoffet i hans regjeringstid. Han var den første britiske monark av huset Hannover, som regjerte Storbritannia frem til dronning Victoria døde i 1901.
Acts of Union av 1800 assimilerte formelt Irland innenfor den britiske politiske prosess og fra 1. januar 1801 ble det opprettet en ny stat som ble kalt Det forente kongerike Storbritannia og Irland, noe som forente kongedømmet Storbritannia med kongedømmet Irland for å danne en politisk enhet. Den engelske hovedstaden London ble gjort til hovedstad for unionen.
Den industrielle revolusjon
I løpet av slutten på 1700-tallet og begynnelsen av 1800-tallet var det betydelige sosiale omveltninger, da det tidligere hovedsakelig jordbrukssamfunnet ble omformet ved teknologisk framgang og økende mekanisering i det som beskrives som den industrielle revolusjon. Store deler av arbeidsstokken på landet og i jordbruket ble flyttet inn til byene som var sentrene for produksjonen da dampdrevet produksjon kunne utkonkurrere den tradisjonelle hjemmebaserte ullindustrien.
Den påfølgende overbefolkning og trangboddhet i områder med manglende infrastruktur for å håndtere befolkningen førte til dramatiske sosiale problemer som barnedødelighet. Overgangen til industrialismen ble ikke bare møtt med begeistring. Mange så sitt levevis med rette truet av prosessen. Mot slutten av 1800-tallet begynte derimot arbeiderne og de lavere klassene å få økt politisk makt og de sosiale forskjellene utjevnet seg gradvis, særlig inn på 1900-tallet.
Politiske strider
Etter flere år med politisk og militær agitasjon for irsk selvstyre, «Home Rule», etablerte Den anglo-irske traktat av 1921 Den irske fristaten (i dag republikken Irland) som en atskilt stat, men etterlot det protestantiske Nord-Irland som en del av Storbritannia. Det offisielle navnet for sistnevnte ble da Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland.
England (og Skottland) som en del av Storbritannia ble medlem av Det europeiske fellesskap (EEC) i 1973 som igjen ble til Den europeiske union i 1993. Storbritannia (med England, Nord-Irland, Skottland og Wales) gikk ut av EU 1. januar 2021, i det som er allment kjent som Brexit.
Eksterne lenker
Lielbritānijas vēsture इङ्गल्याण्ड को इतिहास
Nicolai Lundius
Nicolai Andreas Lundius eller Nicolai Lundii Lappi (muligens 1659–1726 ) var en svensk prest av samisk herkomst. Han er kjent for verket Descripio Lapponiæ, som er skrevet i 1670-årene, og er en av de eldste beskrivelsene av den samiske noaiden.
Lundius ble trolig født i Nasafjäll og vokste opp i Kvikkjokk. Han ble student i Uppsala i 1674, og det oppgis i den forbindelse av han var sønn av Andreas Petri Lundius, som var den første svenske samiske prest da han ble utnevnt til pastor i Arvidsjaur i 1640.
Descripio Lapponiæ ble antagelig skrevet på oppfordring fra Johannes Schefferus i forbindelse med hans Lapponia, og har sannsynligvis blitt til mellom 1674 og 1679. Lundius kjenner og henviser til skriftene fra Samuel Rheen (1671) og Johannes Tornaeus (1670-tallet).
Einar Kaland
Einar Kaland (født 14. september 1872, død 2. september 1938) var en norsk musiker, forlegger og instrumentmaker fra Bergen.
Som musikkforlegger utgav Kaland blant annet musikk av Gyda Roggen, Inger Bang Lund, Religiøse korsange (1901–17) og Lette ungdomskor (1901–09) av Lars Søraas d.e., skolesangbokverk i 12 bind (1906–12) og den andre sangboka til Lars Søraas d.y. (1930).
Einar Kaland Orgelfabrik leverte trøorgler til blant annet Todalen kirke (1915). Et av hans instrumenter sto lenge i Herefoss kirke og det står et kalandharmonium i Álftaneskirkja på Island.
Etter Kalands død i 1938, drev de ansatte bedriften bedriften videre fram til rundt 1970.
Livlege
En livlege er en personlig lege for en høytstående person, for eksempel en konge, president, pave eller politiker. Livlegen står ansvarlig for sin pasients helse og må være tilgjengelig døgnet rundt. I Norge har kongen egen livlege.
Ligurisk (oldtidsspråk)
Ligurisk språk ble talt av oldtidens ligurere nordlige Italia og sørøstlige Frankrike i førromersk tid og inn i romersk tid. Tidsrommet synes å ha vært fra 300 f.Kr. til 100 e.Kr. Svært lite er kjent om språket, kun stedsnavn og en del personnavn, men det er generell enighet om at språket var indoeuropeisk, da det synes å ha delt mange trekk med andre indoeuropeiske språk, hovedsakelig nabospråkene keltisk (gallisk) og italisk (latin og osco-umbriske språk).
Livlege
Ordet «livlege» er en oversettelse av tysk Leibarzt, hvor «liv» har den avblekede betydningen «person». Sammenlign livvakt (Leibwache) og livrett (Leibgericht). I eldre tid kaltes en livlege ofte arkiater, av gresk «førstelege». Det finnes også livkirurger.
Ligurisk (oldtidsspråk)
Den greske geografen Strabon indikerte at ligurerne var forskjellige fra gallerne:
Livlege
Livleger kjennes alt fra antikken og opp gjennom middelalderen. I Danmark kjennes de fra midten av 1400-tallet. Den danske kongens livlege var gjerne innkalt fra utlandet. På grunn av sin stilling i fyrstens nærhet kom livlegen ofte til å spille en viktig rolle også politisk. Et eksempel fra Danmark-Norges historie er Struensee.
Ad-Aware
Ad-Aware er et dataprogram som finnes 3 versjoner: Gratis, Pro og Pluss. Programmet har til hensikt å renske en datamaskin for spyware, malware og informasjonskapsler som sporer aktivitet. Ad-Aware er en av de ledende aktørene på dette feltet.
HC Milano Vipers
Hockey Club Junior Milano Vipers var et italiensk profesjonelt ishockeylag fra Milano. Grunnlagt i 1998 som Hockey Club Junior Milano, og ble omdøpt til Vipers i 2000. I juni 2008 ble organisasjonen oppløst og erstattet med Hockey Milano Rossoblu, en ny klubb som bruker mye av det samme kontorpersonalet.
Brigitte
Brigitte er et kvinnenavn dannet som en fransk og tysk form av det keltiske navnet Brighid, dannet av briganti / brig, «høy, mektig», eller muligens brigh, «styrke, kraft».
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
…And You Will Know Us by the Trail of Dead
…And You Will Know Us by the Trail of Dead er et indie-rock band fra Austin i Texas i USA som spiller tung og melodiøs musikk.
109 Felicitas
109 Felicitas er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 9. oktober 1869 av Christian Heinrich Friedrich Peters fra Litchfield Observatory i Clinton, New York. Den er oppkalt etter den romerske gudinnen Felicitas.
Pinesund bru
Pinesund bru er ei veibru på europavei 18 i Risør og Gjerstad kommuner i Aust-Agder. Brua krysser Pinesundet i Molandsvannet i Gjerstad. Brua er 205 meter lang og har seilingshøyde 17 meter. Sammen med resten av nye E18 mellom Brokelandsheia og Vinterkjær ble den åpnet i 2004.
Brua er bygd av A/S Veidekke for Statens vegvesen.
Gamle Ullerål ungdomsskole
Gamle Ullerål skole var fram til 2011 en ungdomsskole med alternative tilbud for elever fra Ringeriks-distriktet. Skolen ligger på Nordsiden i Hønefoss, like ved Hov ungdomsskole og Ullerål skole. Skolen flyttet i 2011 aktivitetene sine til Åsbygda skole, og innehar der et tett samarbeid med gården Honerud i Åsbygda.
Fra gammelt av er denne skolen kjent som både Alme skole og Ullerål folkeskole. Sistnevnte skolebygg sto ferdig i 1864. Den fungerte som barneskole inntil nye gamle Ullerål skole (denne) sto klar i 1901 og er synonym med dagens skolebygning i teglstein. På 1950-tallet ble det bygget en ny barneskole på sletten nedenfor denne skolen, som da etter hvert ble framhaldskole på Ringerike.
Jan Valentin Sæther
Jan Valentin Sæther (født Jan Sæther 18. mars 1944, død 11. januar 2018 ) var en norsk figurativ maler, billedhugger og gnostisk prest. Han var professor i figurativt maleri ved Statens kunstakademi i Oslo i perioden 1996–2002.
Sæther ble utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole (1963–65) og Statens Kunstakademi, maleri under professor Reidar Aulie (1965–66) og skulptur under professor Per Palle Storm (1968–71). Han hadde en rekke utstillinger, hovedsakelig i Norge og California.
Sæther debuterte i Kunstnerforbundet i 1972, men hadde før dette deltatt på gruppeutstillingene «Vårutstillingen» i Kunstnernes Hus i 1968, «Figurativt maleri fra sekstitallet» i Oslo Kunstforening i 1970 og «Romantikk» i Oslo Kunstforening i 1970. På denne tiden brukte han navnet Jan Isak Sæther.
I 1973 flyttet han til Los Angeles i California. I tillegg til sitt virke som billedkunstner drev han flere kunstskoler i løpet av de 22 årene han bodde der. Sæther flyttet tilbake til Oslo i 1995. I perioden 1995–96 jobbet han som amanuensis med ansvar for modellinstituttet ved Statens kunstakademi. I 1996 ble han tilsatt som professor i figurativt maleri ved samme sted etter en «thriller» av en tilsettingsprosess hvor den eneste andre kandidaten som var vurdert som skikket var ungdomsvennen Odd Nerdrum. Samtidig med Sæthers ansettelse ble billedhuggeren Istvan Lisztes tilsatt i et tilsvarende nytt professorat i figurativ skulptur.
Han virket også som skribent. I 1972–73 var han kunstkritiker i Morgenbladet, og 2001–03 var han medansvarlig for kunstkritikk-E-zinen BarokkMinimalist.
Sæther ble ordinert til prest i den gnostiske kirke i desember 1988 av den regionale biskop Stephan A. Hoeller i Ecclesia Gnostica i California. Han ledet en norsk menighet i de senere år.
Salmer på ville veier
Salmer på ville veier er et musikkalbum av Bjarne Brøndbo, utgitt i 2002.
Eskoleia
Eskoleia er det historiske navnet på en gammel ferdselsvei. Denne veien gikk fra Vingulmark (landet sør og øst for Oslofjorden) over Raumariki, langs Raumelfr (Glomma), videre over Sør-Odal og Vinger til Eidskog. Derfra fortsatte veien til Eda og videre innover i Sverige. Deler av Eskoleia inngikk også i pilegrimsleden til Nidaros.
Det er alminnelig antatt at navnet oversettes med Eidskogleden – veien gjennom Eidskog.
Fagerblåvannymfe
Fagerblåvannymfe er en vannymfe som tilhører familiegruppen blåvannymfer (Coenagrionidae).
Utbredelse
Fagerblåvannymfe er utbredt i Europa og det vestlige Asia. Den finnes i Danmark, det sydlige Sverige og Finland og i Sør-Norge langs kysten til Hordaland, men er også funnet i Trøndelag og Nordland.
Utseende
Vingene holdes taklagt bak på kroppen i hvile. Vingespennet er mellom 32 og 46 millimeter.
Levevis
Nymfene lever ved kysten, i næringsrike vann eller myrtjern og mindre dammer i lavlandet. Eggene legges på vannplanter, vanligvis under vannlinjen. Utviklingen tar 1-2 år. Nymfen overvintrer på vegetasjonen eller ved røttene. De voksne (imago) vannymfene finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe.
Flygetiden er fra mai til midten av august.
Fagerblåvannymfe har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte vannymfen  blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og på vingene har fått sin endelige form.
Svedmyra
Svedmyra er en bydel i Söderort i Stockholm kommune Den ligger i Farsta bydelsområde og grenser til bydelene Tallkrogen, Stureby, Gamla Enskede og Gubbängen.
Kinaputt
En kinaputt er en mindre fyrverkeri-effekt, som utelukkende lager et skarpt smell. En kinaputt er blant de enkleste pyroteknikk-effektene man kan lage. Den består bare av et rør av hardt sammenrullet papp, lukket i ene enden, fylt med svartkrutt og tettet igjen med et kittliknende materiale i andre enden, og med en lunte stikkende ut fra den siden.
Kinaputter finnes i de fleste størrelser fra bittesmå «knatrere» til såkalte «bomber» med store mengder krutt, f.eks. Thunderking.
Kinaputter er forbudt i Norge, på grunn av mange personskader/branner ved uvettig bruk og uhell, men fra og med august 2017 er regelen om bruk, omsetning av kinaputter opphevet grunnet regelen inneholdt forbud mot kasteknall. Men grunnet småregler vil det ikke bli lovlig med kinaputter, da det bare er kasteknall som er lovlig og regelen som da inneholdt både kinaputt og kasteknall er fjernet..
Etymologi
Navnet er en referanse til Kina, hvor svartkrutt ble mest sannsynlig oppfunnet på 800-tallet. «Putt» er et lydord.
110 Lydia
110 Lydia er en hovedbelteasteroide. Den er navneopphavet til asteroidefamilien Lydia. Den ble oppdaga den 19. april 1870 av Alphonse Louis Nicolas Borrelly fra Observatoire de Marseille i Marseille. Den er oppkalt etter Lydia, et oldtidrike i det nåværende Tyrkia.
Steingrim Wolland
Steingrim Wolland (født 16. mars 1961) er en norsk advokat med møterett for Høyesterett.
Som advokat er han kjent for Tromsødommen i Den europeiske menneskerettsdomstolen i Strasbourg, 20.05.1999. Der vant han over Den norske stat i saken om hvorvidt det var riktig av Avisa Tromsø å trykke en rapport skrevet av selfangstinspektør Odd Lindberg om norsk selfangst. Avisa Tromsø hadde tapt i norske rettsinstanser fram til Høyesterett. Wolland tok da saken inn for Den europeiske menneskerettsdomstolen i Strasbourg (EMD), som dømte den norske stat for brudd på Den europeiske menneskerettskonvensjonens (EMK) artikkel 10 om ytringsfrihet. Innen ett år tapte Norge ytterligere to injuriesaker i Strasbourg, og dermed var rettstilstanden på området kraftig endret, hvilket Steingrim Wolland og Rolf Øvrum tillegges mye av æren for.
Steingrim Wolland har også vært aktiv innen generell næringsvirksomhet. Som styreleder og deleier var han sentral i å re-etablere den tradisjonerike Tostrupkjelleren i Oslo i 1994.
Wolland gikk konkurs i april 2009. Wolland er tidligere dømt for uaktsomt bedrageri og fikk han forbud mot å drive rettshjelp. Han fikk tilbake advokatbevillingen i 2017.
Nigel Lythgoe
Nigel Lythgoe (født 9. juli 1949 i The Wirral, England) er TV-produsent for American Idol og Pop Idol.
Han er mest kjent som produsent, skaper, fast jurymedlem, koreograf, og leder for So You Think You Can Dance. Han har blitt Grammy-nominert for «Årets album» i 2003 og Emmy-nominert for «Enestående program» både 2004, 2005 og 2006.
Gull (D.D.E.)
Gull er et samlealbum av D.D.E., utgitt i 2005. Denne platen inneholder tolv av bandet mest kjente låter.
Krypskyttere
Krypskyttere er en norsk dramafilm fra 1982 regissert av Hans Otto Nicolayssen. Filmen handler om en konflikt mellom forsvaret og sivilbefolkningen om rettigheten til et militært skytefelt. Den kalde krigen er bakteppe for det hele. Hovedrollene spilles av Jon Eivind Gullord, Hans Rotmo, Per Gørvell og Nils Gaup.
Filmen er i sort-hvitt.
Handling
Martin som er inne til militærtjeneste, blir utkommandert til skyteøvelse sammen med troppen sin, i sin egen hjembygd. Strid mellom lokalbefolkningen og forsvaret om bruk av et skytefelt skaper lojalitetskonflikter for Martin. Bygdefolket, med Martins far i spissen, er uenige med forsvaret om bruksretten til området. Storpolitikken kommer også inn i bildet da det amerikanske forsvaret har ønsker om å utplassere rakettsiloer for atomvåpen i skogen.
Om filmen
VG og Dagbladet gav den terningkast tre.
Norges Kommunistiske Ungdomsforbund
Publikasjoner
Fra 1909 til 1940 var Klassekampen organisasjonens hovedorgan. I 1945 startet man tidsskriftet Unge Viljer. Bladet var NKUs talerør fram til det ble avløst av avisen Avant-Garden i 1948.
I dag er Røde Stjerne navnet på NKUs blad. Første nummer ble utgitt august i 2008. Det utkommer 3 ganger i året.
1903–1940
Organisasjonen ble stiftet i 1903 i Drammen under navnet Norges Socialdemokratiske Ungdomsforbund (NSU). Etter en periode med indre turbulens, ble ungdomsforbundet i 1909 tilknyttet Det norske Arbeiderparti.
Stiftelsen av NSU var ledd i en spesialisering som fant sted innen arbeiderbevegelsen. LO ble stiftet i 1899, Arbeiderpartiets kvindeforbund i 1901. De første årene var forbundet forholdsvis sterkt organisatorisk med 1 500 medlemmer i 1905. Det startet utgivelsen av «Det Tyvende Aarhundrede» som senere ble DNAs teoretiske tidsskrift.
Fra 1909 og frem mot første verdenskrig utviklet ungdomsforbundet seg i marxistisk retning. Sammen med den radikale Fagopposisjonen arbeidet forbundet mot å ta makten i Arbeiderpartiet, og dette lykkes i 1918.
Etter makten var erobret i Arbeiderpartiet, kom motsetningene innenfor den nye retningen nokså raskt til syne. Ungdomsforbundets betoning av den politiske kampen var hos flertallet blitt utviklet til et leninistisk standpunkt under inntrykk av den russiske revolusjonen.
Ungdomsforbundet fungerte i virkeligheten som et parti i partiet under fraksjonskampene fram mot splittelsen i 1923. Under denne kampen stod NKU konsekvent på Den Kommunistiske Internasjonalens (Kominterns) side som Arbeiderpartiet på dette tidspunktet var medlem av, mot Tranmæls retning som ville føre en mer nasjonal politikk og føre partiet ut av Internasjonalen. Om kompromisset på DNAs landsmøte i 1921 som sikret DNAs fortsatte tilknytning til Komintern og delvise oppfylling av Moskvatesenes krav uttalte NSU som da samtidig endret sitt navn til Norges Kommunistiske Ungdomsforbund (NKU) at:
Kamp mot streikebryterne
I kampen mot streikebryterne ble hardhendte midler brukt. De ble hengt ut med navn i arbeiderpressen. Det kom til slagsmål ved arbeidsplassene. De ble forfulgt på åpen gate og i sine hjem. De fikk trusler, og de ble banket opp. Streikebryterne trengte beskyttelse av politi, påtalemyndighet og domstoler.
Kampen mot streikebrytere hørte til dagens orden under streiker og lockouter i alle greiner av arbeidslivet. I skogskonfliktene gikk det ved flere anledninger særlig hardt for seg. De mest dramatiske sammenstøtene kom likevel når det var streik eller lockout i havnene. Slik var det i 1921, og også under det velkjente Menstadslaget under storlockouten i 1931 ved Norsk Hydro.
Straffesaker og domfellelser i streikebrytersaker rammet både menige og tillitsmenn i arbeiderbevegelsen. Arbeiderpressens redaktører stod i en særlig utsatt posisjon, og i 1924 falt dommene tett. Det førte til en opptrapping av kampen som dreide den inn i et annet spor med dypt alvorlige perspektiver for rettssystemet. Fra sommeren 1924 stod spørsmålet om å sette den revolusjonære arbeiderbevegelse som sådan utenfor loven på klassejustisens dagsorden. I første omgang gjaldt dette NKU og NKP.
Kampen mot fascismen
Kommunistpartienes nye hovedlinje ble «enhetsfront med sosialdemokratene» og på dette grunnlaget igjen en videre «folkefront» hvor det også var plass til borgerlige demokrater. Det første initiativ til dette ble tatt våren 1934 av det franske kommunistpartiet. Som offisiell Kominternlinje ble folkefrontpolitikken lansert på verdenskongressen i Moskva i august 1935 av Kominterns nye generalsekretær, Georgi Dimitrov.
NKP-ledelsen på sin side avviste at et slikt skritt stod på dagsordenen i den nåværende alvorlige situasjonen. I et opprop henstilte den til medlemmene av DNA og Arbeidernes ungdomsfylking (AUF) om å skape en enhetsfront nedenfra, for på denne måten å «tvinge frem forhandlinger ovenfra, mellom ledelsene».
På grunnplanet i arbeiderbevegelsen var holdningene til enhet og samling mellom de to arbeiderpartier mer positive enn på lederplanet hos DNA. Flere steder ble det samarbeidet lokalt, særlig i fagforeningene. Og ikke minst var arbeideridretten en faktor som fikk NKUere og AUFere sammen. Sammenslåingen av Kommunistenes Kampforbund for Rød Sportsenhet og Arbeidernes Idrettsforbund i 1934 var et konkret resultat av folkefrontpolitikken.
I august 1935 ble det fra NKU med Arne Gauslå som leder foretatt et framstøt mot AUF-ledelsen om en enhetsfront. Liknende framstøt ble gjort mot lokale AUF-lag enkelte steder. AUFs landsmøte i 1934 hadde innskjerpet forbudet mot slikt. Men nå sa AUF-ledelsen seg likevel villig til å oppta forhandlinger om en organisatorisk samling av de to ungdomsorganisasjonen. NKU-ledelsen aksepterte dette, og forhandlinger kom i gang i oktober.
Det ble problemer da det gikk opp for AUF at NKU primært bare var interessert i et politisk fellesopprop, mens AUFs forhandlere presiserte at en organisatorisk samling innebar innlemmelse i DNA. NKU-forhandlerne kunne strekke seg til en felles ungdomsorganisasjon på sikt, med medlemmer både fra DNA, NKP og partiløse sosialister. En forutsetning var at alle bøyde seg for lovlig fattede vedtak i fellesorganisasjonen. NKU så en ny ungdomsorganisasjon i lys av å bedre samarbeidet mellom moderpartiene NKP og DNA, «for å bidra til arbeiderklassens politiske enhet i ett enhetlig marxistisk parti».
Subsidiært foreslo NKU at AUF fortsatt kunne opprettholde sin organisatoriske tilknytning til DNA, men at enkeltmedlemmer som ønsket det, i den nye fellesorganisasjonen individuelt kunne stå i NKP. NKUs forslag ble avvist av AUFs forhandlere.