cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Niko Pirosmani
Biografisk
Pirosmani var født inn i en vinbondefamilie i landsbyen Mirzaani i Kakhetiprovinsen. Den nøyaktige fødselsdagen er usikker. Han ble foreldreløs, og to eldre søstre tok seg av ham. De flyttet sammen til Tbilisi i 1870. I 1872 var han tjener hos rike familier, og lærte seg å lese og skrive russisk og georgisk. I 1876 dro han tilbake til Mirzaani og jobbet som gjeter, mens han trolig også lærte seg selv om maling. I 1882 startet han et lite verksted i Tbilisi. Det kastet ikke nok av seg, og ble avviklet. Han var konduktør på den georgiske jernbanen omkring 1890, men var med å starte en gård med melkeproduksjon i 1893 (som han mistet i 1901,) samtidig med at han malte plakater på bestilling. Etter hvert ble inntektene mindre, og han laget bilder som ble byttet mot kost og losji. I 1918 døde han av underernæring og leversvikt etter å ha ligget syk i en kjeller i tre døgn.
Regissøren Sergej Paradsjanov har laget en kortfilm om Pirosmani med tittelen (på engelsk)Arabesques on the Pirosmani Theme.
God Save Our Solomon Islands
«God Save Our Solomon Islands» er nasjonalsangen på Salomonøyene. Den ble vedtatt i 1978 etter uavhengigheten fra Storbritannia. Teksten er skrevet av Panapasa Balekana og Matila Balekana, musikken er skrevet av Panapasa Balekana.
Teksten er som følger:
NAS
NAS kan referere til
25. februar
25. februar er den 56. dagen i året. Det er 309 dager igjen av året, 310 i skuddår.
Fødsler
Se flere som er født 25. februar i Kategori:Fødsler 25. februar.
Gåshamna
Gåshamna, også kjent tidligere under navnene Russebukta og Konstantinovka, er en 2 km bred bukt sørvest i fjorden Hornsund, på nordsiden av Sørkapp Land på Spitsbergen, Svalbard. Bukta er tydelig avgrenset av Hornstullodden og det bratte Tsjebysjovfjellet (921 m) i øst, samt Schønningholmane, Höferpynten og Wurmbrandegga (414 m) i vest. Berggrunnen er grunnfjell, men den 4 x 3 km store og helt flate Gåshamnøyra mellom sjøen, fjellene og Gåsbreens morene, er helt dekket av kvartær-avsetninger med morenemasse og grus fra smelteelvene. Bukta har et sand- og grusdelta som flommer om våren. Fra sør kommer ei smelteelv fra Gåsbreen i sør, Nordfallbreen i sørøst og Nigerbreen i øst, sistnevnte oppkalt etter breens mørke morenedekke. Siden 1900 har Gåsbreen trukket seg betydelig tilbake i landskapet. Selve bukta og Hornsundet har vært lite islagt i etterkrigstiden.
Gåshamna har sitt nederlandske navn «Goeshaven», etter Axel Theodor Goes (1835-97), nederlandsk lege, zoolog og botaniker på Adolf Erik Nordenskiölds ekspedisjonen til Svalbard i 1861.
Historie
Sand- og grusbunnen gjorde stedet egnet til å begrave døde fangstmenn. Den beskyttede bukta er blant de beste ankringsplassene på vestkysten, og forekomsten av gravjord har gjort stedet ettertraktet siden starten av den nederlandske og engelske fangstperioden (1600-tallet), fra perioden hvor virksomheten enda var landfast og ikke skipsbasert. Den engelske hvalfangsten etter grønlandshval brukte området sommerstid, og de tidligste restene omfatter spekkovner, hustufter og graver. Det er rikelig med hvalbein, men også noe rester etter slakting av hvalross. Det er også funnet harpuner, krittpiper og keramikk. Det er rester etter to hvalfangststasjoner, antakelig engelske fra 1618-50 - en på hver side av elvedeltaet i bukta. Begge stasjoner har både hustufter og graver, den østlige med 12 personer begravd - og man antar at aktiviteten var meget stor på 1600-tallet.
Her er også rester etter den russiske pomorperioden (1800-tallet) og den norske fangstperioden (1900-tallet). På Höferpynten like ved den vestlige hvalfangststasjonen, står det fortsatt tufter etter den russiske pomorfangsten. Det antas at russerne ikke drev fangst her etter omkring 1820-30, i 1820 ble det funnet et havarert fangstskip, en lodje, med liket av 13 russiske fangstmenn om bord. Den vestlige hvalfangststasjonen har en spekkovn (fra 1600-tallet) som norske fangstmenn på 1900-tallet brukte som fundament for fangsthytta Grødahlhuset med gravsted, begge er delvis synlige.
Den svensk-russiske meridianbue-ekspedisjonen 1898-1902 hadde en viktig stasjon i Gåshamna, i samtiden også kalt Russebukta. Konstantinokva-anlegget er oppkalt etter den russiske forskeren og storhertugen Konstantin Konstantinovitsj (1858-1915). Dette var et stort plankebygd anlegg for russisk ekspedisjonsovervintring 1899-1900, med bolighus, laboratorium og astronomisk observatorium. Bortsett fra observatoriet ble anlegget satt til å forfalle allerede etter denne ene overvintringen. Russerne hadde ansvar for trianguleringen på den sørlige del av Svalbard, med Gåshamna som base. Målet var å fastslå jordens form utfra en (korrekt) teori om at jorden var flattrykt ved polene - i så fall ville en meridiangrad på Svalbard vært litt kortere enn i tropene. Det svenske ekspedisjonslaget bygde ei tilsvarende hytte på Crozierpynten i Sorgfjorden, hvor de hadde ansvar for trianguleringen på nordlige Svalbard.
Det britiske Northern Exploration Company drev noe undersøkelser i Gåshamna og den øvrige sørkysten av Hornsund på 1920-tallet, men fant ikke mineraler av verdi. Deres hovedbase var Camp Erna lengre vest, på vestkysten av Sørkapp Land etter utløpet av Hornsund.
Norsk fangst i Gåshamna
Gåshamna lå helt nord i Fangstfelt 2 (Søndre Hornsund) i den norske fangstforvaltningen, og på nordkysten mot Hornsund ble det drevet norsk jakt på fjellrev og isbjørn, og i alt var 40 fangstfolk tilstede her 1895-1940. Mot slutten av fangstperioden gikk isbjørnbestanden ned på grunn av stor fangst og lite is, mens blårevbestanden holdt seg oppe i etterkrigstiden.
Oskar Grødahl overvintret 1806-07 med fire mann i Kontantinovka, og bygde Grødahlhuset i vest like etter århundreskiftet, og bygningen stod fortsatt i 1917, men var ubrukelig allerede rundt andre verdenskrig.
I 1906 ble planker fra anlegget brukt av nordmenn til å bygge fangsthytta som også het Konstantinovka, med overvintring både 1906-07 og 1907-08. Fangststedet var populært med overvintringer 1913-14, 1918.19, 1919-20, og feretter permamnent 1925-39. Den fangstlederen som hadde flest overvintyringer her, var Schønning Hansen fra Lofoten, mens Henry Rudi bare overvintret her en sesong, 1925-26. Observatoriet ble også brukt av norske fangstmenn, men etter 1940 har det ikke vært fast fangstvirksomhet på stedet. Fangsthytta står fortsatt igjen, men har lenge vært i dårlig stand og har adgangsforbud. Den er bare tillatt brukt av de polske forskerne i Isbjørnhamna på nordbredden av Hornsund.
Det ble gjort en overvintring i etterkrigstiden, da Anders Opphaug og Asbjørn voldset ble satt i land senhøstes av Sysselmannsskøyta, og overvintret her 1965-66. Utover dette foregikk all fangst i etterkrigstiden fra Isbjørnhamna midtfjords eller fra Hyttevika innenfor Dunøyane i nordvest.
De norske overvintringene og fangsten fra Gåshamna er nedtegnet slik:
Perry County
Perry County er navnet på ti fylker i USA:
Gråmarkedsselskap
Gråmarkedsselskap er en folkelig betegnelse på et aksjeselskap hvis aksjer omsettes via The Norwegian Over the Counter Market i motsetning til via Oslo Børs.
Pickens County
Pickens County er navnet på tre fylker i USA:
Transitivt verb
Et transitivt verb er innen grammatikken et verb som kan ha ett eller flere objekter. Ikke alle verb kan utføres på et objekt, men transitive verb kan. Her er noen eksempler på setninger med transitive verb (objektet markeres i halvfet):
Prøver man i stedet et intransitivt verb, som er det motsatte, ser man at det blir et problem å legge til et objekt:
Bestemningen til et transitivt verb kalles objekt. Når det handler om flere objekter snakker man om direkte objekt (også akkusativsobjekt) og indirekte objekt (også dativsobjekt). Her er noen eksempler på setninger med to objekter istedenfor ett:
Justismord
Justismord er når en person dømmes for en forbrytelse vedkommende ikke har begått. Opprinnelig har begrepet vært knyttet til en uskyldig som ble dømt til døden og henrettet. Siden er det også brukt om uriktige domfellelser knyttet til andre forhold av alvorlig karakter. Bruken er ikke bare avhengig av straffens lengde, men at det også dreier seg om alvorlige forbrytelser.
Det vil også være et justismord dersom tiltalte dømmes selv om beviskravene ikke er oppfylt, samtidig som det kan være all grunn til å tro at vedkommende er skyldig.
Justismord i Norge
Ordet justismord er ikke definert i norske lover. Falsk anklage dømmes etter straffeloven §§ 222-225. Det er også straffbart ikke å opplyse om uriktig tiltale eller domfellelse.
Initiativ fra private, uavhengige etterforskere har medført at justismord er avdekket. For eksempel konkluderer granskningsrapporten om «Lilandsaken» med at «Liland-saken neppe var blitt gjenopptatt hvis det ikke var for det arbeidet som de private etterforskerne Sten Ekroth og Tore Sandberg hadde bidratt med». Det ble nedsatt en ny granskningskommisjon i forbindelse med «Moen-saken», og også her spilte Sandberg en avgjørende rolle i forbindelse med gjenopptagelsen.
I utredningen Fritz Moen og norsk strafferettspleie (NOU 2007:7) kom det fram kritikk om at norske domstoler i flere alvorlige straffesaker ikke har stilt strenge nok krav til påtalemyndighetens bevisførsel. Det har vært vanskelig å få saker gjenopptatt på tross av nye bevis eller uttalelser fra nye, uavhengige sakkyndige.
Professor Anders Bratholm og førsteamanuensis Ulf Stridbeck ved Universitetet i Oslo utførte i 1996 en undersøkelse for å se på hvor ofte uskyldige blir straffedømt. De hevdet at i perioden 1986–1996 kan over 144 personer ha blitt uskyldig dømt i Norge. Tidligere lagmann Trygve Lange-Nielsen engasjerte seg i arbeidet med å få frikjent uskyldig dømte i incest-saker.
Som en konsekvens av kritikken, og også som en konsekvens av blant annet Lilandsaken og Bjugnsaken vedtok Stortinget at det skulle opprettes en egen uavhengig «kommisjon for gjenopptakelse av straffesaker» Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker ble opprettet i 2004.
25. juni 2007 avleverte undersøkelseskommisjonen i Moen-saken sin rapport. Rapporten konkluderte med at flere fundamentale prinsipper i en rettsstat var brutt i denne saken, blant annet prinsippet om at eventuell tvil skal komme tiltalte til gode («in dubio pro reo»).
Barneombudet publiserte i 2003 en kommentar om at frifinnelsesprosessene kunne være et problem for overgrepsofrenes rettssikkerhet. Sexolog Margrete Wiede Aasland har i en kronikk ytret at feilaktige incest-saker i stor grad er mytebelagt og at stadige frifinnelser holder liv i denne myten.
Cupido (blåvinger)
Cupido er en slekt av blåvingene. De er sommerfugler i gruppen glansvinger.
Utseende
Cupido er en gruppe med små blåvinger med skjøre vinger. Hos Cupido i snever forstand er vingenes overside er gjerne mørk brunlig med spredte, metallglinsende skjell, det er forholdsvis liten forskjell mellom kjønnene. Underslekten Everes ligner mer på andre blåvinger med blå hanner og brunlige hunner. Vingeundersiden er lysgrå med svak eller omtrent manglende tegning (mønster), gjerne noen små, svarte flekker. Fasettøynene er nakne og mangler fine hår mellom fasettene slik som hos enkelte andre blåvinger.
Levevis
Arten har larver som lever på lave urter i erteblomstfamilien, særlig slekten Oxytropis.
Utbredelse
Slekten har sin hovedutbredelse fra Sør-Europa østover til Sentral-Asia. Dessuten finnes det to arter i Nord-Amerika og én i Sørøst-Asia og Australia.
Navnet
Det latinske navnet, Cupido er navnet på kjærlighetens gud (eros). Samtidig er det det eldste navnet på hele gruppen av blåvinger.
Jernbane på Man
De tre første linjene er operert av Isle of Transportation. Noen av trikkene er gamle i sin grunnleggende design, over 100 år gamle, men motorer og teknologi ble på 1970-tallet overtatt fra kjøretøyer som i 1974 ble avskaffet av trikkesystemet i den tyske byen Aachen.
Bossanova
Bossanova (portugisisk: bossa nova) er en brasiliansk musikksjanger som har sitt utspring i samba og jazz.
Musikkstil
Stilen ble utviklet sent på 1950-tallet av en gruppe studenter og musikere som bodde i bydelene Copacabana og Ipanema i Rio de Janeiro. Musikken fikk sitt gjennombrudd i Brasil med plata Chega de Saudade som kom ut i 1958. Musikken ble fremført av João Gilberto mens Antônio Carlos Jobim komponerte musikken og Vinicius de Moraes skrev teksten. Internasjonalt er antakelig Antonio Carlos Jobims «A Garota de Ipanema» («The Girl from Ipanema») den mest kjente melodien innenfor bossanova.
Andre kjente artister som har utgitt bossanova-låter er:
Dansestil
Dansestilen bossa nova oppsto rundt 1960, det sies at den stammer fra Joe Lanza. Den består av et særdeles langt grunnskritt på 32 fjerdedelstakter og likner på rumba eller langsom twostep.
Birchfield
Birchfield er en australsk karosseriprodusent basert i Perth. Selskapet stammer fra det britiske selskapet C. V. Shapecraft, som begynte å bygge replikaer av Jaguar-modellen SS100 fra 1937. Før produksjonen hos Shapecraft ble stoppet hadde fabrikken bygget 18 eksemplarer, og da fabrikken ble nedlagt emigrerte Nicky Lotay, en tidligere Shapecraft-ansatt, til Australia. Med seg hadde han tegningene til kopiene, samt det siste eksemplaret som ble bygget.
Nicky Lotay startet produksjonen igjen da han kom til Australia, og bilene bygges fortsatt.
Ferdinand E. Marcos
Ferdinand Edralin Marcos (født 11. september 1917, død 28. september 1989) var filippinsk politiker og landets 10. president fra 1965 til 1986. Han styrte landet med utstrakte personlige fullmakter under militær unntakstilstand fra 1972 til 1981. Som president igangsatte han en rekke moderniseringsprosjekter, blant annet store utbygninger av landets infrastruktur. Landet tok opp betydelig utenlandsgjeld.
Før Marcos ble Filippinenes president så var han medlem av representantenes hus og senatet, og tjente som senatets leder fra 1959 til 1965. Han hadde forut for dette en militær løpebane, og hadde mottatt en rekke utmerkelser for sin krigstjeneste.
I februar 1986 gikk Marcos av etter korrupsjonsbeskyldninger og et dårlig valgresultat.
Avaldsnesfunnet
Avaldsnesfunnet er gjengs betegnelse på et usedvanlig rikt mannsgravfunn fra yngre romertid som ble funnet i 1835 ved Avaldsnes kirke på Karmøy, Rogaland.
Funnet ble gjort ved sletting av Flagghaugen, en stor gravhaug som lå like på nordsiden av kirken. Haugen var 43 m i diameter og omtrent fem meter høy. I haugen ble det funnet to sekundærgraver og en sentralgrav, og det er i denne siste selve Avaldsnesfunnet lå. Det er utvilsomt Norges rikeste grav fra romertiden. Det er også en av de rikeste i Europa nord for Alpene fra denne tiden, med en halsring på 590,3 gram rent gull, våpen, bandolærbeslag og diverse romerske kar av sølv og bronse.
Historie
Utgravingen av haugen ble gjort i 1835. Den nye sognepresten Lyder Brun noterte at folketallet i sognet hadde økt lenge, og at pågangen til kirkegården var økende. Det begynte å bli dårlig plass til nye graver. Men terrenget rundt var grunnlendt og kupert, og dette var lenge før hjullasternes tid. Men ved siden av kirken lå Flagghaugen, og den inneholdt atskillige kubikkmeter løsmasse. Brun bestemte seg for å slette haugen og bruke massene til ny kirkegård. Han rådførte seg med biskopen i Bergen og fikk medhold. For biskopen var ikke bare en kirkens mann. Jacob Neumann var også en ivrig historiker og var en av stifterne av Bergens Museum. Han oppmuntret den unge presten til å forsøke seg som arkeolog.
Stein Kuhnle
Stein Kuhnle (født 22. november 1947 i Bergen) er en norsk statsviter.
Avaldsnesfunnet
Historie
Arbeidet begynte i november 1834, og det er ikke mye vi vet om selve utgravningen. Et brev fra Brun til Neumann forteller at det var funnet to sekundærgraver og en sentralgrav. Selve gravhaugen var bygd av jordmasser, den var sirkelrund i grunnplan og utstyrt med fotkjede, dvs. en ring av stein rundt omkretsen av haugen. Under den enorme kappen av jord og sand sto en ring av reiste steiner rundt en stor røys av rundkamp. Inne i røysa, i en stor kiste av tilhogde eikeplank, lå en mannsbegravelse. Graven er ubrent, så det har antakelig også vært spor av lær og tekstiler, men Brun nevner dessverre ikke noe om dette. Mannen var imidlertid utstyrt med fullt våpensett, og med et stort assortiment av romerske bronsekar, smykker og bandolærbeslag. De aller fleste gjenstandene har tydeligvis kommet fram på vårparten 1835, men rester av haugen må ha blitt liggende helt fram til 1840 da de siste gjenstandene ble funnet.
Stein Kuhnle
Karriere
Kuhnle var gjennom 1970-årene knyttet til Sosiologisk institutt ved Universitetet i Bergen, der han i 1973 ble cand.polit. med hovedfag i det da nye fagområdet sammenliknende politikk. Tidlig i sin karriere samarbeidet han nært med professor Stein Rokkan inntil hans død i 1979, og han deltok i oppbyggingen av Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste (NSD). Kuhnle var forskningsstipendiat, universitetslektor og instituttbestyrer ved Sosiologisk institutt frem til han ble utnevnt til professor ved det nyetablerte Institutt for sammenliknende politikk i 1982. I 2006 ble han professor i sosialpolitikk og velferdsstatsreform ved Hertie School of Governance i Berlin. Videre har han fra 2005 også en bistilling («adjungeret professor») ved Institut for Statskundskab, Syddansk Universitet, i Odense, Danmark.
Kuhnle har en omfattende vitenskapelig produksjon som omfatter et tyvetalls bøker, i tillegg til utallige tidsskriftartikler og bokkapitler. Kuhnle har spesielt beskjeftiget seg med komparative studier av velferdspolitikk, velferdsstatens utvikling og velferdsstatens normative grunnlag, i både skandinavisk, europeisk og sørøstasiatisk sammenheng. Innen dette feltet har han ledet flere store forskningsprosjekter, blant annet det store velferdsstatsprogrammet (1988–1994) under Forskningsrådet. I perioden 1998-2003 var Kuhnle redaktør for Tidsskrift for velferdsforskning, et tidsskrift han var med å starte. Hans vitenskapelige produksjon favner videre også om emner som skandinavisk politisk utvikling, statistikkfagets historie, og utviklingen av norsk statsvitenskap.
Kuhnle har vært instituttstyrer ved Institutt for sammenliknende politikk, Universitetet i Bergen. En kortere periode var han også instituttstyrer ved Sosiologisk institutt, Universitetet i Bergen. Han har også vært prodekanus for internasjonale relasjoner ved Det samfunnsvitenskapelige fakultet, Universitetet i Bergen (1996–1999). Fra 1999-2002 var Kuhnle medlem av Det Akademiske Kollegium for Universitetet i Bergen. Kuhnle var i årene 1982-1985 leder i Norsk Statsvitenskapelig Forening (1982–1985). Siden 2004 har Kuhnle vært medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi. I 1993 ble han utnevnt til æresmedlem av Den slovenske statsvitenskapelige forening. Kuhnle satt i Holbergprisens fagkomité fra 2004 til 2007. Kuhnles faglige arbeid kjennetegnes av et sterkt internasjonalt engasjement. Han har vært gjesteforsker og Professor, Stiftungsgastprofessur "Westeuropa", ved Universität Mannheim, Tyskland, Jean Monnet Fellow, European Forum ved European University Institute, Firenze, og har vært gjesteforsker ved The Brookings Institution, Washington, DC, University of California, Berkeley og ved The London School of Economics. Videre har han engasjert seg i forsknings- og utdanningssamarbeid med land i øst- og Sørøst-Asia, ikke minst Kina, Sør-Korea og Taiwan.
Han er sønn av redatøren Jacob R. Kuhnle.
Avaldsnesfunnet
Historie
Pastor Brun hadde etter datidens lovverk privat eiendomsrett til funnet, men han deponerte gjenstandene ved Bergens Museum. Han skrev dessuten til Finansdepartementet og forhørte seg om Staten ville benytte seg av sin forkjøpsrett til funnet. Det endte med at Universitetet kjøpte den store halsringen av gull for 443 spesiedaler og 110 skilling – det tilsvarte en halv årslønn for en professor, og fire ganger statstilskuddet til Bergens Museum, med andre ord en vesentlig sum penger i den tid. Men så ville ikke det offentlige legge fler ressurser i funnet. Våpnene og bronsegjenstandene hadde Brun gitt til Bergens museum, likeså en stor gullring fra prestefruen. Brun solgte de øvrige seks gullringer og en draktnål av gull til en gullsmed i Christiania, så disse gjenstandene ble etter alt å dømme smeltet om.
Dermed er historien om Avaldsnesfunnet over – skulle man tro. Flagghaugen var rasert og jordmassene spredt ut over den nye kirkegården. Pastor Brun var med ett slag blitt en rik mann. Universitetets Oldsaksamling i Christiania og Bergens Museum hadde fått hver sin attraksjon. Men nyheten om funnet gikk ut over verden, og helt ned til Dresden. Der var kunstmaleren I.C. Dahl den vinteren, og han ble rasende. Dahl hadde bodd på Avaldsnes i 1811 og kjente godt Flagghaugen og de andre kulturminnene på Avaldsnes. I Dahls etterlatte papirer finnes notater han gjorde, tydeligvis rett etter at han hadde fått nyheten, og der han forsøker å lufte hva han følte. Det er ikke til å ta feil av:
Ikke lenge etter var I.C. Dahl en av dem som tok initiativet til å stifte Foreningen til Norske Fortidsmindesmerkers Bevaring (i dag kjent som Fortidsminneforeningen). En av de tingene som drev ham må ha vært Flagghaugens skjebne.
Intransitivt verb
Et intransitivt verb er innen grammatikken et verb som ikke kan ha noe objekt.
Eksempel på fraser med markerte intransitive verb i norsk:
Forsøker man å legge til et objekt til et intransitivt verb blir det feil. Man kan sammenligne verbene «å legge» og «å ligge».
Et intransitivt verb kan som regel gjøres transitivt ved å legge til et prefiks, nemlig «be-». Ved å legge til «be-» som et prefiks foran verbet, vil man muliggjøre tilknytning av et objekt til verbet. Eksempler på dette kan være «beligge», «begå», «bebo» etc.
Chaoyangmen
Chaoyangmen (kinesisk: 朝阳门, pinyin: Cháoyángmén) var en gang en byport gjennom Beijings bymur, og er nå navnet på subdistriktet og trafikknutepunktet rundt stedet. Selve porten, og bymuren, forsvant under byggingen av Annen ringvei som omkranser Beijings indre by, og navnet Chaoyangmen benyttes nå om en viktig veibro.
Kasai (elv)
Kasai (også kalt Kassabi, Ibari, Nkutu og (i Angola) Cassai) er ei venstre sideelv til elva Kongo i sentral-Afrika. Den er 2153 kilometer lang, med et nedslagsfelt på 925 172 km².
Chaoyangmen
Vest for Chaoyangmenbroen er Chaoyangmen indre gate, som leder mot Wangfujing, Dongdan og Dongsi. Øst for broen begynner bydistriktet Chaoyang, med Chaoyangmen ytre gate som fører mot Chaowai.
Kasai (elv)
Elva begynner på Biéplatået i Angola og renner derfra mot øst til grensa mot Den demokratiske republikken Kongo. Her snur den brått mot nord og danner grensa mellom de to landene over en strekning på 400 km. Den fortsetter deretter nordover og inn i Kongobekkenet og bøyer gradvis av mot nordvest, hvor den løper sammen med elva Kongo nordøst for Kinshasa. Kasais viktigste sideelver er Fimi, Kwango/Kwilu, Lulua og Sankuru. På den korte strekningen av Kasai fra samløpet med Fimi og vestover til selve Kongoelva kalles Kasai ofte for Kwa.
Chaoyangmen
Det kinesiske utenriksdepartement ligger sørøst for det store veikrysset dannet av Annen ringvei og Chaoyangmenbroen.
Kasai (elv)
Kasai danner to større fossefall: Poggefallene (ved 6°40'S) og Wissmannfallene (ved 5°50'S).
Prothoe
Prothoe er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen Charaxinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). De er store, kraftige og fargerike sommerfugler med rask flukt som ofte holder seg oppe i trekronene.
Utseende
Store sommerfugler. Bakvingen er trukket ut til en kort stjert. Oversidens grunnfarge er mørk, med et bredt, blått skråbånd i forvingen. Undersiden er lyst brungrått spraglete.
Utbredelse
Prothoe franck er vidt utbredt fra Assam og østover, de øvrige artene lever på Ny-Guinea.
Us and Them
«Us and Them» er en sang av det britiske progressive rock-bandet Pink Floyd. Den er en del av konseptalbumet The Dark Side of the Moon som ble utgitt i 1973. Musikken er stort sett skrevet av Richard Wright, mens teksten er skrevet av Roger Waters. Sangen synges av David Gilmour, med koring fra Wright på refrengene. Den er 7 minutter og 40 sekunder lang, og dermed den lengste sangen på albumet.
Komposisjon
«Us and Them» er en ganske stille sang, og inneholder to saksofonsoloer. Sangen har en jazz-stil som minner om 1940-tallets rolige jazz-stil. Midt i sangen er det en snakke-del, hvor Roger The Hat taler på bakgrunn av et intervju gruppa hadde om vold. Før den ble gitt ut, ble sangen kalt «The Violent Sequence».
Sangen beskriver menneskers tendens til å skille seg fra dem som er annerledes, i slike saker som krig, politikk og sosiale klasser. Den handler også om borgernes ønsker i forhold til myndighetenes handlinger, kampen mellom «Us and Them». Waters, som skrev teksten, har sagt at «førsteverset handler om å gå til krig, hvordan vi ikke får noen sjanse til å kommunisere med hverandre på frontlinjen, siden noen andre har bestemt at vi ikke skal det. Andreverset handler om borgerrettigheter, rasisme og fordommer basert på hudfarge. Sisteverset handler om å passere en uteligger på gata uten å hjelpe.
Melodien var opprinnelig komponert på piano av Richard Wright på bestilling for filmen Zabriskie Point i 1969. «Violent Sequence» refererer til dette. Regissøren Michelangelo Antonioni avviste melodien med begrunnelsen at den var for ulik Pink Floyds tidligere «Careful with That Axe, Eugene», i henhold til hva Roger Waters senere erindret i et intervju i forbindelse med The Dark Side of the Moon-innspillingen. Antonionis reaksjon var «Den er vakker, men for sørgelig, ikke sant? Den får meg til å tenke på kirker». Sangen ble isteden lagt på vent inntil The Dark Side of the Moon.
Den ble også gitt ut på nytt i 2001 på samlealbumet Echoes: The Best of Pink Floyd, hvor det er den syvende sangen på første CD.
Personell
På originalinnspillingen fra 1973 medvirker:
26. februar
26. februar er den 57. dagen i året. Det er 308 dager igjen av året, 309 i skuddår.
Lilian Baels
Lilian Baels (født 28. november 1916 i London, død 7. juni 2002 i Brussel) var den andre konen til kong Leopold III av Belgia og ble som det kjent som prinsesse Lilian av Réthy.
26. februar
Fødsler
Se flere som er født 26. februar i Kategori:Fødsler 26. februar.
Lilian Baels
Barn
Hun fikk tre barn sammen med kong Leopold:
26. februar
Dødsfall
Se flere som døde 26. februar i Kategori:Dødsfall 26. februar.
Cupar
Cupar (skotsk-gælisk: Cùbar) er en by (town) med historisk status som kongelig burgh i regionen Fife i Skottland. Den ligger omtrent midt mellom de større byene Dundee og Glenrothes. Fram til 1975 var den county town («grevskapsby») i Fife, selv om rådet nå sitter i Glenrothes. I henhold til beregninger har byen en befolkning på 8 960 innbyggere i 2020.
Historie
Det er antatt at byen vokste fram rundt festningen Cupar Castle, som var sete for sheriffen og var eid av jarlene fra Fife. Området ble et senter for rettsvesen som fylket Fife og som en markedsby som handlet i både storfe og sau.
Mot de siste stadiene av 1200-tallet ble ble burghen stedet for en forsamling av de tre stenderne – presteskapet, adelen og byborgerne – organisert av Aleksander III i 1276 som en forgjenger for Skottlands stenderforsamling.
Selv om skriftlig informasjon om et charter for byen har gått tapt, tyder bevis på at dette eksisterte som en av de mange eiendommene eid av jarlene av Fife innen 1294.
Cupar fikk status som kongelig burgh av David II av Skottland i 1363. I løpet av midten av 1300-tallet begynte burghen å betale toll av skattepliktige inntekter, noe som trolig betydde at statusen som kongelig burgh ble gitt en gang mellom 1294 og 1328. David II ga et charter i 1364 (se bilde), men det eldste bevarte charter som referer til en kongelig burgh ble gitt av Robert II i 1381 for å gi en havn i Guardbridge ved elven Eden for å oppmuntre handelen med Flandern. Denne bevilgningen ble offisielt anerkjent av Jakob II i 1428.
Økonomi
Kommunen er den største arbeidsgiveren i området. Utenfor er mange er sysselsatt med mat og drikke.
De større arbeidsgiverne er frukt- og grønnsaksprodusent Kettle Produce og fisk ved Fishers Services Ltd. Andre arbeidsgivere inkluderer SRUC Campus ved Elmwood College (Fife-utdanning); Quaker Oats Ltd (mat og drikke) og Fisher & Donaldson (mat og drikke).
De viktigste shoppingfasilitetene ligger mellom Bonnygate og Crossgate, inkludert familieeide bedrifter og noen mindre kjedebutikker. Byen har også en forretningspark, handelseiendom og industrieiendom.
Brian Vandborg
Brian Bach Vandborg (født 12. april 1981 i Snejbjerg) er en dansk tidligere profesjonell landeveissyklist. Han startet sin profesjonelle karriere i Team CSC i 2004 før han i 2006 gikk over til det amerikanske laget Discovery Channel. Han avsluttet karrieren for Cannondale Pro Cycling Team.
Han ble blant annet dansk mester på tempo i 2006 og fikk en fjerdeplass på tempo i VM samme år. I 2007 vant han en tempoetappe i Tour de l'Avenir.
Rachael Carpani
Rachael Ann Carpani (født 24. august 1980 i Sydney i Australia) er en australsk skuespiller, kjent fra blant annet McLeods døtre og Home and Away.
Copacabana (Rio de Janeiro)
Bydelen starter ved begynnelsen av Avenida Princesa Isabel ved Leme og ender ved Posto Seis (badevaktpost seks) i nærheten av Forte de Copacabana. Etter Copacabana følger den lille stranda Arpoador, og deretter Ipanema og Leblon.
Copacabana har tre metrostasjoner. Langs med stranda går Avenida Atlântica og den kjente strandpromenaden med svart-hvitt bølgemønster. I Avenida Nossa Senhora de Copacabana litt innenfor Avenida Atlântica ligger det en rekke motebutikker og banker, og de fleste bussrutene gjennom Copacabana går også langs avenyen.
Historie
Området var opprinnelig kalt Sacopenapã, som er tupí og betyr «socóenes vei» («socó» er en fugleart). Det ble omdøpt til Copacabana på midten av 1700-tallet etter at det ble bygget et kapell til ære for Jomfruen av Copacabana, Bolivias skytshelgen. Området ble innlemmet i Rio de Janeiro den 6. juli 1892.
Gjuvsjååi
Gjuvsjååi er en elv i Vinje kommune i Telemark. Den har sitt utspring i Gjuvsjåen på Hardangervidda, og løper ut i Grunntjønn, som ligger på samme nivå som Skardvatnet og Mjågevatnet (1 153 moh.). Elva er en del av Skiensvassdraget.
Per Petterson
Per Petterson (født 18. juli 1952 i Oslo) er en norsk forfatter oppvokst på Veitvet i Oslo, bosatt i Høland i Akershus.
Bakgrunn og virke
Petterson er utdannet bibliotekar. Han har vært selvproletarisert fabrikkarbeider og har arbeidet i Tronsmo bokhandel i Oslo, og som oversetter og litteraturkritiker. Pettersons tidlige bøker fikk stor oppmerksomhet hos kritikerne, men først med den mange ganger prisbelønnede Ut og stjæle hester i 2003 fikk han sitt store gjennombrudd hos publikum. Den har et samlet opplag på 700 000 (200 000 i Norge og 500 000 i utlandet). Boken har blant annet solgt 126 000 eksemplarer i USA, 120 000 eksemplarer i Tyskland, 50 000 eksemplarer i Storbritannia, 40 000 i Frankrike samt 8 000 eksemplarer i Danmark.
Han debuterte i 1987 med novellesamlingen Aske i munnen, sand i skoa og har utgitt 11 romaner og novellesamlinger (2021). I 2008 fikk han Nordisk råds litteraturpris for romanen Jeg forbanner tidens elv. Han er oversatt til mer enn 50 språk.
Politisk har Petterson bakgrunn fra ml-bevegelsen. Sine år bak bokhandler-disken tilbrakte han i Oslo-bokhandelen Tronsmo, der norsk venstreside og AKP(m-l) i mange år preget driften.
Priser og utmerkelser
Petterson ble nominert til Nordisk råds litteraturpris i 1997 for romanen Til Sibir. Samme roman ble nominert til International IMPAC Dublin Literary Award.
I 2006 mottok han sammen med oversetteren Anne Born den mest prestisjefylte prisen for oversatt litteratur i Storbritannia, Independent Foreign Fiction Prize, for romanen Ut og stjæle hester. Ut og stjæle hester ble utropt til én av de fem beste fiksjonsbøkene i 2007 i Time Magazine, én av de ti beste fiksjonsbøkene i 2007 i Entertainment Weekly, en New York Public Library Book to Remember 2007 og fikk en femteplass på amerikanske National Book Critics Circle (NBCC) sin «Most Recommended List». Den ble også nominert til Los Angeles Times Book Prize i kategorien for skjønnlitteratur. 14. juni 2007 mottok han den mest prestisjefylte prisen internasjonalt for engelskspråklig og oversatt litteratur, International IMPAC Dublin Literary Award, for samme roman. Han slo dermed en rekke sterke kandidater som sto på kortlisten, blant dem JM Coetzees Slow Man, Salman Rushdies Shalimar the Clown, Jonathan Safran Foers Extremely Loud and Incredibly Close, Julian Barnes' Arthur and George og Cormac McCarthys No Country for Old Men.
Petterson har mottatt mange priser for romanen Jeg forbanner tidens elv, deriblant Nordisk råds litteraturpris for 2009. Per Petterson ble også valgt til Årets festspilldikter 2009.
Lanzhou
Lanzhou (forenklet kinesisk: 兰州; tradisjonell kinesisk: 蘭州; pinyin: Lánzhōu; Wade-Giles: Lan-chou; kinesisk postalstaving: Lanchow) er en by på prefekturnivå ved elven Huang He, og er hovedstad i provinsen Gansu i det vestlige Kina. Befolkningen innen selve byen anslås (2004) til 1 409 000, mens hele prefekturet har 9,2 millioner innbyggere.
Lanzhou er en av Kinas og dermed også en av verdens mest forurensede byer. Sikten er så dårlig at det er tider man ikke kan se Lanshan, et fjell som reiser seg bratt rett sør for byen. Byen ligger i en trang kløft der elven gjør en sving på en slik måte at det er nesten ingen fri luftutveksling med områdene rundt. Lanzhou har også petroleumsindustri, og lider under store støvstormer fra Gobiørkenen særlig om vinteren og våren.
Historie
Lanzhou var i qiangfolkets område inntil området i det 6. århundre f.Kr. ble del av kongeriket Qin. På den tiden var byen kjent som Jincheng (den gyldne by). I 81 f.Kr. ble Lanzhou, da i Handynastiet, hovedstad for området og senere prefekturet Jincheng. Området fikk snart et nytt navn, Yunwu.
Under dunganopprørene 1864–1875 ble byen sterkt skadet. I 1920- og 1930-årene ble byen sentrum for sovjetisk nærvær og innflytelse i nordvestre Kina. Under den annen japansk-kinesiske krig (1937–1945) var Lanzhou endestasjon for den 3200 km lange veien som ble nyttet av sovjeterne for leveranser til området rundt Xi'an. Veien var helt ferdigbygd allerede i 1935 og var helt til byggingen av jernbanen til Ürümqi den viktigste ferdselsåren i det nordvestre Kina. Under krigen ble Lanzhou utsatt for tunge japanske bombeangrep.
Administrative enheter
Byprefekturet Lanzhou har domsmyndighet over 5 distrikter (区 qū) og 3 fylker (县 xiàn).
Jernbane
Lanzhou er vestre endepunkt på Longhaibanen, Kinas viktigste jernbanelinje i øst-vest-retning, som løper fra Lianyungang til Lanzhou via blant annet Xuzhou, Kaifeng, Zhengzhou, Luoyang og Xi'an.
Fra Lanzhou går det dessuten tog vestover på Lanzhou-Xinjiang høyhastighetsbane.
Vei
Kinas riksvei 109 løper gjennom området. Den knytter Beijing sammen med Lhasa i Tibet. Den går vestover fra Beijing via Datong, Yinchuan, Lanzhou og Xining til Golmud før den vender sørvestover mot Lhasa.
Referanseverk
Referanseverk er et objekt som blir brukt i senere anledning til å vise til eller hente informasjon fra. Brukes bl.a om sakprosabøker (referansebøker), logikk, informatikk og kunst. Objektet som brukes som referanse blir kalt referent.
Oslo Vei
Oslo Vei AS var en norsk entreprenørbedrift som formelt ble etablert 4. april 2001 som en fortsettelse av Oslo Veivesen. Veivesenet var tidligere en etat i Oslo kommune med en 150 år lang historie. Oslo Veis virksomhet omfattet entreprenørtjenester, service- og vedlikeholdsoppdrag, pukk- og asfaltproduksjon og autoriserte verkstedtjenester. Selskapet ble ledet av administrerende direktør Arnt Rønning. Antall ansatte var i 2011 ca. 200, og omsetningen på ca. 560 millioner kroner (2010).
Oslo Vei var et entreprenørselskap som drev ordinær forretningsmessig virksomhet primært i Oslo. Alle selskapets aksjer var eiet av Oslo kommune, og dets største kunde var Bymiljøetaten, som er den forvaltningsmessige etterfølgeren til Oslo Veivesen.
Styret i Oslo Vei besluttet 7. desember 2012 å begjære oppbud og selskapet ble tatt under Oslo byfogdembetes behandling som konkursbo samme dag.
Avdelinger og datterselskaper
Oslo Vei AS hadde tre datterselskaper:
Spesialistområdene til Oslo Vei var veirelaterte, men selskapet satset på å utvide markedsområdet. I dag har bedriften fire underavdelinger:
Miljø- og veiservice
Miljø- og veiservice er den avdelingen i Oslo Vei som har overtatt serviceoppgaver. Typiske områder for avdelingen er drifting av veier for stat/kommune/fylke, snørydding, feiing, mindre vedlikeholdsoppdrag og tilsvarende. Avdelingen driver også med arbeidsvarsling, som omfatter midlertidig og permanent skilting. Avdelingen har tilholdssted på Hans Nielsen Hauges gate ved Sinsenkrysset.
Anlegg
Anlegg driver små og mellomstore anleggsoppdrag, grunnarbeid, anleggsgartneroppdrag og utbedringer av veier, plasser, tog/trikkeskinner. Avdelingen er den største i Oslo Vei. Den nye Operagata forbi operabygget i Bjørvika er bygget av Oslo Veis anleggsavdeling. Avdelingen holder til i Uelandsgate 85.
Huken Pukk- og asfaltverk
Huken Pukk- og asfaltverk lå i Ammerudveien 300 på Ammerud på grensen mellom Ammerud og Grorud. Anlegget bestod av et pukkverk med en årsproduksjon på mellom 150 000 og 200 000 tonn pukk, og et asfaltverk med en årsproduksjon i størrelsesorden 100 000 tonn. Avdelingen var blant de store asfaltentreprenørene i Oslo og Akershus for produksjon og legging av asfalt.
Pukkverket ble plassert her på grunn av høy forekomst av basalt, som er godt egnet for asfaltformål. Området, kalt Alnsjøfeltet, er en del av Oslofeltet og geologien består hovedsakelig av vulkanske bergarter. Hovedbergarten i området er basalt som har egenskaper som gjør den spesielt godt egnet som innsatsfaktor i asfaltproduksjon. Basalt er seig og hard og har god slitestyrke som egner seg på veier med stor trafikk og høye hastigheter, ikke minst siden den ikke inneholder kvarts, som er en betydelig forurensningskilde i svevestøv fra veinettet.
Historien om utvinning av naturressursene i Alnsjøfeltet strekker seg tilbake til 1700-tallet, da kobber var det mest interessante stoffet. Det fransk-belgiske selskapet Compagnie Miniére de Grorud drev gruvene på Huken frem til rundt år 1900. Det finnes fortsatt spor fra denne gruvedriften ved at enkelte eiendommer i området er navngitt med utenlandske opphavsmenn som kilder. Sporene fra selve gruvedriften ble borte etter at steinbruddet ble lagt igjen i 2019.
Den nyere historien viser at Aker kommune kjøpte området i 1947 og det tidligere Oslo Veivesen begynte å ta ut steinmasser i 1947. Et knuseverk ble etablert i 1954 og asfaltverket i 1967.
Verksted
Oslo Vei Truck Center (OVTC) er det tidligere kommunale sentralverkstedet. I dag driver OVTC som forhandler av Renault Trucks i Oslo, Akershus, Buskerud, Vestfold og Telemark, vservicepunkt for Renault og DAF lastebiler og merkesuavhengig verksted for personbiler, lastebiler, arbeidsmaskiner og annet teknisk utstyr.
Vasa
Vasa (finsk: Vaasa), mellom 1855 og 1917 Nikolaistad, er en by og kommune i landskapet Österbotten i Finland. Byen har 66 986 innbyggere (2014). Vasa grenser til kommunene Korsholm, Malax, Vörå, Storkyro og Laihela.
Vasa er en tospråklig kommune med finsk som majoritetsspråk (69,8 %) og svensk som minoritetsspråk (24,8 %). I Vasas omland er svensk majoritetsspråk.
Vasa har egen lufthavn som ligger ca. 9 km syd for sentrum. Byen har fergeforbindelse med Umeå.
Vasa har to universiteter: Vasa universitet og Vasa yrkeshögskola. Dessuten har Åbo Akademi og Svenska handelshögskolan i Helsingfors en underavdeling i Vasa.
Wärtsiläkoncernen har et mekanisk verksted i Vasa.
Österbottens museum i Vasa regnes som et av de mest betydningsfulle kunstmuseene i Finland. Söderfjärdens Meteoria inneholder en utstilling som viser meteorittnedslaget i egnen for 520 millioner år siden. Kvarkens natursenter Terranova er et informasjonssenter for Finlands første og eneste UNESCO-verdensnaturarvsted: Kvarkens skärgård.
Curly coated retriever
Curly coated retriever regnes som den eldste av de engelske retrieverne, men er kanskje den mest sjeldne å se. Den har en meget karakteristisk krøllet pels.
Opprinnelse og alder
Man tror at både newfoundlandshund, puddel og irsk vannspaniel kan være blant de mest framtredende rasene i opphavet til denne hunderasen, men dette er usikkert. Trolig har den også blitt iblandet labrador retriever. Rasen ble første gang vist på en utstilling i England i 1860. The Kennel Club startet stambokføringen i 1873. Den første raseklubben ble dannet i 1896, mens rasestandarden ble antatt i 1913. Man kan trygt si at rasen nok hadde sin glanstid på slutten av 1800-tallet, da den var en tallrik og svært populær jakthundrase i England. Til Norge kom den i 1973, men den har aldri rukket å bli særlig populær her.
Det fortelles at rasen var populær blant sigøynerne i Syd-England, som benyttet den som vakthund. Likeledes fortelles det at rasen var skattet blant fiskere som benyttet de som skipshunder. Den hadde som oppgave å svømme i land med kastelinene til båtene.
Bruksområde
Curly coated retriever er en meget dyktig apportør på fuglejakt. Den har således alltid vært for jakthund å regne, i dag brukes den også som god brukshund og en svært spesiell og flott familiehund. Den har svært god luktesans.
Lynne og væremåte
Curly coated retrievere er intelligente, viljesterke, aktive og utholdende hunder. Den knytter seg til famlien sin og er ofte ikke spesielt interessert i fremmede. Den trenger såvel fysiske som mentale oppgaver for å triver godt. Rasen er svært glad i vann og er vanligvis en dyktig svømmer.
Zigong
Zigong (Forenklet kinesisk: 自贡; tradisjonell kinesisk: 自貢; pinyin: Zìgòng) er en by på prefekturnivå i provinsen Sichuan i det vestlige Kina. Befolkningen innen bygrensene anslås (2005) til 3 720 000.
Administrative enheter
Byprefekturet Zigong har jurisdiksjon over 4 distrikt (区 qū) og 2 fylker (县 xiàn).
Langrenn under Vinter-OL 2010 – 4 × 5 kilometer stafett kvinner
Kvinnenes 4 × 5 kilometer stafett under Vinter-OL 2010 ble holdt i Vancouver, Canada den 25. februar 2010 på Whistler Olympic Park i Whistler klokken 11:15.
Russland var regjerende olympisk mester på distansen fra vinter-OL 2006 i Torino. Finland var regjerende verdensmester på distansen fra 2009.
Resultater
* Polen gikk inn til sjetteplass, men ble diskvalifisert etter at Kornelia Marek ble tatt for doping.
Zhangye
Zhangye (forenklet kinesisk: 张掖; tradisjonell kinesisk: 張掖; pinyin: Zhāngyè; Wade-Giles: Chang-yeh) er en by på prefekturnivå i provinsen Gansu i det vestlige Kina. Tidligere het byen Ganzhou. Befolkningen innen selve byen anslås (2004) til 489 000, men hele prefekturet har 1,17 millioner innbyggere. Vestlige deler av Den kinesiske mur går gjennom prefekturet.
Sandviktunnelen
Sandviktunnelen er en veitunnel på europavei 39 i Masfjorden kommune i Vestland. Tunnelen går gjennom Sandvikefjellet mellom Sandvikedalen og Juvika i Haugsværfjorden. Den er 394 meter lang.
Zhangye
Zhangye er en del av Hexikorridoren, den farbare og beboelige stripen mellom høyfjellene i sørvest og Tenggerørkenen i nordøst.
Sandviktunnelen
Det er ikke tillatt for fotgjengere og syklister å ferdes i Sandviktunnelen.
Zhangye
Historie
I de fem dynastiers og ti kongedømmers tid lå det lille middelalderriket Ganzhou her.
Marco Polo (1254–1324) beskriver i sine reiseskildringer (Il Milione) at han tilbragte ett år i en by kalt Campichu. Man anser at den byen må ha vært Ganzhou (Zhangye).
Kulturminner
I Zhangye ligger Dafo Si, med Kinas største liggende Buddha-statue. Den er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Administrasjon
Byprefekturet Zhangye har jurisdiksjon over ett distrikt (区 qū), 4 fylker (县 xiàn) og ett autonomt fylke (自治县 zìzhìxiàn).
Samferdsel
Kinas riksvei 227 ender i Zhangye. Veien fører fra Xining i provinsen Qinghai til Zhangye.
Kinas riksvei 312 løper gjennom området. Den fører fra Shanghai og ender på grensen mot Kasakhstan, og passerer blant annet Suzhou, Nanjing, Hefei, Xinyang, Xi'an, Lanzhou, Jiayuguan og Ürümqi.
Scolitantides
Scolitantides er en slekt av blåvingene. De er sommerfugler i gruppen glansvinger. Nå er det vanlig å bære regne med én art i slekten, klippeblåvinge (Scolitantides orion), som deles i en del underarter. Denne finnes også i Norge, men er sjelden og truet.
Levevis
Larvene lever på planter i leppeblomstfamilien (Lamiaceae) og bergknappfamilien (Crassulaceae).
Navnet
Det latinske navnet Scolitantides har et usikkert opphav. Det kan stamme fra gresk scolios betyr kroket, eller scolos betyr tagg.
Trøndelag
Trøndelag, på sørsamisk , er et fylke og en historisk landsdel i Norge. Trøndelag utgjør den nordligste delen av Sør-Norge. Fylket er også en del av Midt-Norge, som ikke er klart definert. Trøndelag fylke grenser til fylkene Nordland i nord, Møre og Romsdal i sørvest og Innlandet i sør. I øst grenser Trøndelag til Jämtlands län i Sverige, og i vest ligger kysten mot Norskehavet. Trøndelags største by er Trondheim, som er landets tredje mest folkerike kommune. Trøndelag er Norges tredje største fylke i areal og det femte største i folketall med over 450 000 innbyggere. Fra Røros i sør til Rørvik i nord er det 248 km i luftlinje, og kjøreavstanden mellom de to byene er 470 km. Innbyggerne i Trøndelag kalles «trøndere».
Navnet Trøndelag kommer fra norrønt Þrǿndalǫg, «trøndernes lovområde». Frostatinget kan trolig spores tilbake til 400-tallet, og i vikingtiden hadde Trøndelag, Nordmøre og Namdalen utviklet et rettsfellesskap. Nidaros bispedømme, tidligere Trondhjems stift, regnes som ett av Norges fem historiske bispedømmer fra kristningen av landet. Erkebispesetet i Nidaros med Nidarosdomen var kirkelig sentrum for hele det utstrakte Norgesveldet. Nidaros bispedømme omfattet opprinnelig hele Norge nord for Dovre, men tilsvarer i dag Trøndelag fylke. Det verdslige motstykket var Trondhjems len og senere Trondhjems stiftamt. I 1804 ble amtet delt i Søndre og Nordre Trondhjems amt, fra 1919 kalt Sør- og Nord-Trøndelag fylker. I 2018 ble de to fylkene slått sammen igjen.
Historisk viktige næringsveier i Trøndelag har vært jordbruk, skogbruk, bergverk og fiskeri. Trøndelag har en stor vann- og vindkraftproduksjon som understøtter kraftkrevende treforedlings- og smelteverksindustri. Havbruket står for halvparten av Trøndelags eksportverdi. Olje- og gassutvinningen utenfor Trøndelagskysten er også betydelig. Verkstedindustrien og rederiene i Trøndelag leverer for en stor del til havbruk og offshore. Trondheim er et sentrum for høyere utdannelse og forskning, og huser hovedsetene for NTNU og SINTEF, som har avfødt en mengde teknologibedrifter.
Trøndelags hovedflyplass er Trondheim lufthavn, Værnes. Europavei 6, Nordlandsbanen og Dovrebanen krysser fylket nord–sør, mens Europavei 14 og Meråkerbanen går østover til Sverige.
Befolkning
8,6 % av Norges befolkning er bosatt i Trøndelag.