cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget om Frankrike
Italia med i krigen, når den nesten var over
Italia var imidlertid ikke forberedt på krig og bortsett fra noen få bombetokt, gikk den italienske hæren først til angrep 21. juni. De italienske styrkene hadde lite fremgang i de få dagene krigen varte. Under ledelse av feltmarskalk Rodolfo Graziani okkuperte de en liten del av den franske rivieraen. Den eneste franske byen de italienske styrkene klarte å innta var Menton, om lag 3 kilometer fra grensen.
Weygandlinjen svikter, Frankrike faller
Den 10. juni flyktet den franske regjeringen til Loiredalen, etter Weygand erklærte overfor Reynaud at han ikke kunne forsvare Paris. Han ga imidlertid ikke beskjed om det til forsvarerne av Chauvineau-linjen, som fortsatte kampen mot tyske styrker. Churchill reiste til Frankrike, og møtte det franske krigskabinettet den 11. juni i Briare, et tettsted ca. 100 km sør for Paris. Churchill ble bedt om å sette inn alle tilgjengelige britiske jagerfly i kampen. Churchill avviste overføring av ytterligere jagerfly, da britene anså på dette tidspunkt at det avgjørende slaget ville utkjempes i luftrommet over Storbritannia. Reynaud ga beskjed til Churchill at Weygand ønsket en våpenhvile. Under møtet forsikret den franske admiral François Darlan at den franske flåten ikke ville falle i tyske hender. Ved avslutningen av møtet syntes det tydelig som begge land var i ferd med å oppgi alliansen, og konsentrere seg om nasjonale interesser.
Etter å ha fått melding om fremstøt av tyske styrker i den nedre delen av elven Seine og i Champagne beordret Weygand en generell retrett den 12. juni. Alle tre armégruppene (GA3, GA4 og GA2) skulle trekke seg tilbake 150 kilometer, bak elven Loire, bare styrkene i Maginotlinjen og i det sørlige Frankrike skulle bli i sine stillinger. Samme dag, i det første regjeringsmøtet etter evakueringen fra Paris, informerte Weygand sjokkerte regjeringsmedlemmer at hans syn var at kampen var tapt, og at Frankrike måtte søke Tyskland om våpenhvile. Den 13. juni trakk GA3 seg ut av området ved Paris, og Paris ble erklært for åpen by. Den 14. juni inntok Wehrmacht Paris. Det var andre gang på under hundre år at tyske styrker erobret byen (første gang var i 1871, under den fransk-tyske krig).
Samtidig som tyske panserstyrker under general Guderian rykket frem mot den fransk-sveitsiske grensen i sør, angrep 7 divisjoner fra generaloberst Ritter von Leebs armégruppe C, mot Maginotlinjen den 14. juni. Til tross for reduserte franske styrker møtte angrepet sterk motstand.
Luftwaffe fikk et stadig sterkere overtak i luftkrigen, selv om det franske Armée de l'air forsøkte å slå tilbake. Mellom 5. og 9. juni fløy Armée de l'air 1815 tokt, av dem var 518 bombetokt. Antall tokt gikk imidlertid stadig ned fordi fly og nedskutte flyvere ikke kunne erstattes. Etter den 9. juni var det franske luftforsvaret i praksis slått ut. Luftwaffe hadde fritt spillerom, det angrep troppekonsentrasjoner og forsyningslinjer.
Den franske regjeringen bestemte i et møte den 15. juni å be USA gripe inn på alliert side. Dette ble avvist dagen etter av amerikanerne. Samme dag, den 16. juni, foreslo den britiske regjering at Frankrike og Storbritannia skulle slutte seg sammen i en union, og sammen fortsette kampen mot Tyskland. Da flertallet i den franske regjeringen avviste det britiske forslaget, gikk Paul Reynaud av som statsminister, og Philippe Pétain overtok stillingen. Dagen etter, 17. juni, talte Pétain til det franske folk over radio og erklærte at Frankrike var i ferd med å avslutte kamphandlingene ved å inngå våpenhvile med Tyskland.
Etter Pétains tale kollapset den franske motstanden. Regjeringens kunngjøring dagen etter, den 18. juni, hvor den erklærte at alle byer med befolkning over 20,000 skulle erklæres åpen by og ikke forsvares, bidro ytterligere til å markere at kampen var over.
Evakuering av de gjenværende britiske ekspedisjonsstyrkene vest i Frankrike ble gjennomført av Royal Navy mellom 15. og 25. juni ved operasjon Ariel. Totalt ble nær 200 tusen britiske og allierte soldater, og noe utstyr, fraktet til Storbritannia. Den 16. juni klarte den tyske 33. infanteridivisjon å erobre en intakt bro over Loire ved Orléans, med det var den siste franske forsvarslinjen tapt. 17. juni nådde de tyske styrkene den sveitsiske grensen, og hadde da innringet mer enn 500 000 franske soldater tilknyttet Maginotlinjen. Kampene fortsatte i dette området inntil general André Gaston Prételat, kommandant for GA2 (andre franske armégruppe), ble tvunget til å kapitulere den 22. juni.
Nederlagets konsekvenser
Den 22. juni 1940 undertegnet Frankrike en våpenhvileavtale med Tyskland, i den samme jernbanevognen ved landsbyen Rethondes i Compiègneskogen der Tyskland i 1918 overga seg etter første verdenskrig. Våpenhvilen trådte i kraft den 25. juni. Da han tiltrådte som fransk statsminister ble Philippe Pétain støttet av flertallet av befolkningen i Frankrike. I Tyskland ble seieren over Frankrike feiret. Diktatoren Hitler og hans regime nådde en topp i popularitet som senere aldri ble overgått. Det franske nederlaget var en katastrofe for demokratiet i Europa.
T.J. Dillashaw
20. mars 2019 sa han fra seg UFCs bantamvektstittel etter at det ble funnet uregelmessigheter i dopingtester tatt i forbindelse med tittelkampen i fluevekt mot Henry Cejudo to måneder i forveien. April 2019 ble han pålagt to års utestengelse for å ha avlagt positiv dopingtest for EPO. Han kan tidligst returnere i januar 2021.
Slaget om Frankrike
Nederlagets konsekvenser
Ved våpenhvilen ble Frankrike delt i to; en tysk okkupasjonssone i nord og vest, og en formelt uavhengig stat i sør (sistnevnte med om lag 2/5-deler av Frankrikes totale areal). Hovedstad i den formelt uavhengige delen var i Vichy (en kjent kurby, det som i dag kalles spa), etter hvert omtalt som Vichy-regimet. I tillegg ble det franske Alsace-Lorraine lagt inn under Tyskland. Den franske hæren ble begrenset til 100 tusen mann, en klar tysk henvisning til Versaillestraktaten, hvor den tyske hæren ble begrenset til samme antall. Frankrike måtte også betale kostnaden ved å ha tyske soldater besette landet, reelt om lag 400 millioner franske franc per dag, tilsvarende kostnaden for en hær på 18 millioner mann, ifølge en fransk general. Italienerne annekterte en liten del av det franske området i Alpene, og Rivieraen omkring byen Menton. Både Nice og Alsace-Lorraine var områder der det var henholdsvis en del italiensktalende befolkning og overveiende tysktalende befolkning, og særlig det sistnevnte område hadde skiftet hender en rekke ganger under historiens løp. Tyskerne hadde også annektert et annet område etter felttoget, det belgiske tysktalende Eupen-Malmédy-området.
En formell anneksjon av Luxembourg fant ikke sted, men området ble erklært som del av det tyske stamområde, og forberedelser til en formell anneksjon ble satt i gang. Luxembourgere ble tvangsinnkalt til tysk militærtjeneste, tilsvarende skjedde i de franske og belgiske områdene Tyskland hadde annektert.
Den nye franske staten, ledet av Pétain, aksepterte sin posisjon som en slagen nasjon og forsøkte å tilpasse seg Tyskland ved passivt å godta ulike tyske betingelser. Charles de Gaulle var blitt utnevnt til undersekretær i forsvarsdepartementet av Reynaud, han ble erstattet med Weygand av Pétain, og nektet å godta kapitulasjonen. Sammen med en håndfull støttespillere (om lag 2 tusen soldater ) flyktet han til Storbritannia. I en tale på BBC radio fra London 18. juni avviste han Vichy-regjeringens legitimitet, og kunngjorde sitt initiativ for å danne frie franske styrker som skulle fortsette motstanden mot Tyskland. Grunnet formuleringer i våpenhvileavtalen begynte britene å tvile på admiral Darlans løfte til Churchill om at den franske flåten ikke ville falle i tyske hender. Royal Navy gikk derfor til angrep på franske marinefartøy i Afrika og Europa. Det mest kjente av disse var angrepet på Mers-el-Kébir, hvor 1 297 franske sjøfolk ble drept og 350 skadet. På fransk side skapte de britiske angrepene motvilje og forbitrelse. I USA ble derimot den offensive britiske holdningen sett som et klart tegn på at Storbritannia ville kjempe videre.
Det var et sjokk for franskmenn at landet i løpet av knappe seks uker gikk fra å være en av verdens stormakter, til å tape en krig mot erkefienden Tyskland, landets mest ydmykende militære nederlag. Frankrike hadde vært en av Europas ledende militærmakter i rundt 300 år, nederlaget var en hendelse som markerte slutten på en historisk periode. Det franske nederlaget førte til at den britiske regjeringen i slutten av mai 1940 diskuterte om Storbritannia kunne fortsette krigen alene, eller søke kunnskap om tyske betingelser for fred gjennom Italia. Etter tre dagers debatt (25. til 28. mai) ble det besluttet å avvise undersøkelser om eventuelle tyske krav til en fredsavtale. Kort etter førte det til angrep fra tyske Luftwaffe, i hva som var kjent som slaget om Storbritannia, før angrepet begynte.
Den britiske historikeren Julian T. Jackson hevder at Frankrikes nederlag var et avgjørende vendepunkt i det 20. århundre. Tysklands ekspansjon ble med det endret, og konfliktens omfang gikk fra en europeisk til en internasjonal dimensjon. Historikerne Norman Davies, Robert Frank, David Reynolds, Joel Blatt, Stanley Hoffmann, Richard Overy (med flere) deler Jacksons syn på nederlaget som et vendepunkt og et brudd. Ifølge historikeren Ian Kershaw ledet Frankrikes nederlag, og Storbritannias tilsynelatende snarlige sammenbrudd, både til en voldsom økning i USAs forsvarsbevilgninger, til økte bevilgninger for utvikling av atomvåpen (det som etterhvert ble Manhattanprosjektet), og til at japanske styresmakter valgte en rask ekspansjon i Sørøst-Asia, som ledet til krig med USA. Tilsvarende utløste det en mer aggressiv italiensk politikk i Middelhavsområdet, og til det tyske angrepet på Sovjetunionen.
Den amerikanske historikeren Gerhard Weinberg (og andre historikere) peker også på Tysklands seier i vest, sommeren 1940, som utløsende for Japans eskalering av konflikten ved erobring av nye deler av Kina, og ekspansjon sørover, som ledet til forverret forhold til USA. Det førte også til en kraftig endring av politikk i en rekke andre land, fra Italia, til Tyrkia, landene på Balkan og Sovjetunionen. Endelig var Frankrikes nederlag basis for at Tyskland kunne angripe Sovjetunionen i juni 1941.
Okkupasjon og Vichy-regimet
Den 10. juli var det franske parlamentet samlet i byen Vichy, i den delen av Frankrike som ikke var okkupert, og vedtok at Philippe Pétain som statsoverhode skulle få vide fullmakter. Han brukte fullmaktene til å raskt utstede en rekke dekreter, som ga han absolutt makt og oppløste parlamentet inntil videre. Det var slutten på Den tredje franske republikk, og begynnelsen av det som etterhvert ble kjent som Vichy-regimet. Det nye regimet var autoritært og anti-demokratisk. Mens republikkens motto hadde vært «frihet, likhet, broderskap» var det nye regimets motto «arbeid, familie, fedreland». Vichy-regimet representerte seieren for de som hadde vært mot den tredje republikken.
I 1943–1944 (frem til Paris ble frigjort i august 1944) ble det en stadig mer intens kamp mellom milits som støttet Vichy-regimet og den franske motstandsbevegelsen. Ifølge professor Rolf Hobson kan kampen like gjerne sees som en fransk borgerkrig under overoppsyn av tyske styrker, som en frigjøringskamp mot okkupasjonsmakten.
Tyske tap
Om lag 27 000 tyske soldater ble drept og 111 000 ble såret, i tillegg var 18 384 savnet, det ga totale tyske tap på 156 000 soldater. I perioden 10. mai til 3. juni (fall gelb), hadde Wehrmacht et tap på om lag 2500 mann per dag. I perioden 4. juni til den siste offensiven 18. juni (fall rot), tapte Wehrmacht over 5000 mann per dag. Forskjellen i tapstall synes som et paradoks, i den første perioden var de allierte styrkene uthvilt og kjempet etter sine planer, mens i den siste perioden kjempet de reduserte franske styrkene alene.
Allierte tap
De allierte arméene på det kontinentale Europa hadde blitt ødelagt, totalt tapte de allierte 2 292 000, inkludert den franske armé som overgav seg. Tap for de ulike nasjoner var som følger:
Frankrikes fall, dekadanse eller forræderi?
Mange av landets innbyggere mente tapet måtte skyldes forræderi. Alt fra britene som hadde sendt for få soldater, til franske kommunister, franske fascister som terrororganisasjonen La Cagoule, belgiske styrker som kapitulerte, tyske sabotører, til femtekolonner, ble påstått å stå bak nederlaget. Høyresiden i politikken angrep særlig Folkefronten (fransk: Front Populaire) og dets statsminister Léon Blum (de hadde hatt makten 1936–1938 og innførte radikale reformer). Blum og andre på venstresiden mente at dette dels var et forsøk på tildekking av faktiske forhold, dels at borgerlige politikere, næringslivsmenn og generaler ikke hadde klart å fornye seg og derfor var ansvarlige for tapet. Både venstre- og høyresiden var samlet i angrep mot de såkalte synarches, et antatt hemmelig brorskap av teknokrater og finansmenn.
Påstandene om forræderi som basis for Frankrikes nederlag har blitt tilbakevist av blant annet professor Robert Paxton, han anser at den tyske seieren må forklares med klassiske militære termer.
En underliggende årsak for nederlaget ble av mange, i Frankrike og utenfor, både under krigsårene og etter 1945, forklart ved at noe var råttent, landets innbyggere hadde utviklet dekadanse. Allerede i mellomkrigstidens Frankrike ble følelsen av dekadanse delt av intellektuelle fra ytre høyre, som Pierre Drieu la Rochelle, til den liberale filosofen Raymond Aron. I 1940 var det særlig Vichy-regimet som hevdet at store deler av samfunnets fundament hadde vært dårlig, med støtte fra deler av den katolske kirken i landet. Nederlaget ble fremstilt som en Guds straff for dårlig livsførsel. Vichy-regimets syn ble delt av mange, den unge løytnant Georges Friedmann, etter krigen internasjonalt anerkjent sosiolog, beskrev den tredje franske republikk i ordelag som var nær Vichy-regimets. Pierre Laval, ledende politiker under den tredje republikk og to ganger statsminister, la skylden på demokratiet generelt og folkefronten (fransk: Front Populaire) spesielt. Selv den av høyresiden utskjelte Léon Blum, statsminister under folkefronten, var nær ved å gi dekadanse som årsak, da han forsøkte å forklare nederlaget, men da borgerskapets, han anså de ferdig som klasse. Jacques Maritain, en katolsk filosof, var på linje med Blum i støtte til demokratiet. Han insisterte på at folket ikke var dekadent, men konkluderte som Blum med at roten til problemet lå i borgerskapet. Den ledende franske historikeren Jean-Baptiste Duroselle utga så sent som i 1979 en bok om fransk diplomati i 1930-årene med den megetsigende tittelen La Décadence.
Blant utenlandske skribenter som var nær ved å tillegge dekadanse grunnen til nederlaget var den amerikanske journalisten William L. Shirer (1904–1993). I boken The Collapse of the Third Republic fra 1969 peker han på hvordan hæren, regjeringen og befolkningens moral kollapset. Historikeren Alistair Horne i To Lose a Battle: France 1940, utgitt samme år, hadde mye av den samme kritikken. Begge bøker ble oversatt til fransk, og hadde stor innflytelse for hvordan det franske tapet ble vurdert. Den rumensk-amerikanske historikeren Eugen Weber gikk i sin bok fra 1995, The Hollow Years: France in the 1930s, også i retning av å peke på det franske nederlaget som et uunngåelig resultat. I sin bok fra 2010, L'Impardonnable Défaite; 1918-1940, var den franske historikeren Claude Quétel knusende i sin kritikk, han anså at nederlaget i 1940 ble varslet allerede i 1918.
Hvorfor tapte Frankrike?
Den franske politikeren Pierre Cot (1895–1977) anså mangelen på allianser, særlig en med Sovjetunionen, som den sentrale faktor som bidro til Frankrikes nederlag i 1940. Rett nok hadde Pierre Lavals regjering inngått en avtale med Sovjetunionen i 1935, men denne ble ikke vedlikeholdt og utvidet til en fullverdig avtale om militært samarbeid. Historikeren Michael Jabara Carley mener årsaken til fransk nøling med å utvide sikkerhetssamarbeidet med Sovjetunionen var anti-kommunisme.
Jagiellonia Białystok
Spillerstall
Oppdatert 22. mai 2023.
Slaget om Frankrike
Hvorfor tapte Frankrike?
Historikeren Nicole Jordan mener strategi var sentralt i det franske nederlaget i 1940, og at nederlaget ble forsøkt dekket over ved å utpeke Folkefronten (fransk Front populaire, som styrte i årene 1936–1938) som ansvarlige. For å unngå stridigheter og store ødeleggelser på fransk jord, skulle de franske styrkene rykke frem og møte tyske styrker i Belgia og Nederland, den såkalte Breda-varianten (navnet kom av at franske panserstyrker skulle avansere til den nederlandske byen Breda). Dette var en strategi den franske overkommandoen, ved general Gamelin, hadde stått for siden midten av 1930-årene. De franske divisjonene som tidligere hadde utgjort en strategisk reserve, rykket frem gjennom Belgia, mot Nederland, mens den tyske hovedstyrken rykket vestover, sør for de, gjennom Ardennene.
Den amerikanske historikeren Ernest R. May (1928–2009) viser at allierte styrker var bedre forberedt på krig enn tyskerne (flere trente soldater, mer kanoner, flere og bedre stridsvogner, mer bombe- og jagerfly). Databaserte simuleringer av felttoget viser at de allierte alltid vinner. May anser at hovedårsaken til den tyske seieren var disponering av styrker. Den tyske hovedangrepsstyrken gjennom Ardennene sto overfor den svakeste franske sektoren, mens de beste franske styrkene var lenger nord, mot svakere tyske styrker. Utviklingen bak Tysklands suksesser utenrikspolitisk i årene 1938 til 1940 mener May bare kan forstås når en vet at ingen britisk eller fransk leder trodde Frankrike ville tape mot Tyskland, før nederlaget ved Sedan.
Den amerikanske historikeren Gerhard L. Weinberg (1928–) anser den franske disposisjon av sine beste styrker for fremrykking inn i Belgia, større enn nødvendig styrker for Maginotlinjen og derav manglende reserver som én faktor som bidro til tapet. Den andre faktoren var manglende enhetlig kommando over de allierte styrkene og svært omstendelige kommandolinjer. Den britiske historikeren Lloyd Clark (1967–) mener vedlikeholdet av Tysklands Reichswehr ved systematisk, og ofte hemmelig arbeid (i motstrid til bestemmelsene i Versaillestraktaten) la et solid grunnlag som Wehrmacht kunne bygge på ved Hitlers maktovertakelse. Mot det setter han en fransk generalstab som var bundet av politiske begrensninger til å forberede en statisk forsvarskrig, basert på erfaringene fra første verdenskrig.
Fransk-britisk strid - om krigen - under og etter
Både før krigsutbruddet og under selve krigføringen var det store uenigheter mellom Frankrike og Storbritannia over strategi. Etter Tysklands invasjon den 10. mai ble BEF raskt avskåret fra sine forsyningslinjer, og øverstkommanderende, general Gort, trakk sine styrker ut av kampene og tilbake mot Dunkerque, til franskmennenes forbitrelse. Storbritannias påfølgende evakuering av BEF fra Dunkerque bidro ytterlig til å forsure forholdet mellom de to allierte.
Vichy-regimet og dets sympatisører var knusende i sin kritikk av Storbritannia, i alt fra hvor lite av fronten britiske styrker dekket (40 kilometer), til manglende innsats av RAF og rask evakuering av BEF. Churchills tilbud om en union 16. juni 1940, da Paris var erklært åpen by og Frankrike ble overrent av tyske styrker, ble sett som et sleipt britisk forsøk på å tilrane seg de franske koloniene. Selv en anglofil franskmann, som Charles Rist, var ekstremt kritisk til Storbritannia og hvordan han anså Frankrike ble brukt i et spill, rettet mot Tyskland.
Det britiske Royal Navys angrep på Mers-el-Kébir 3. juli 1940 (den franske marinebasen i fransk Algerie hvor mange franske marinefartøy var), bidro ytterligere til fransk bitterhet mot britene.
Etterkrigstiden, kolonikrig og europeisk samarbeid
Alsace-Lorraine, som ble annektert av Tyskland i 1940, ble tilbakeført til Frankrike i 1945. Den fransk-italienske grensen i Alpene nordøst for Nice, ble etter krigen flyttet litt lenger østover enn før italienerne angrep Frankrike i 1940.
Erfaringene fra 1940 påvirket fransk opinion sterkt vedrørende synet på koloniene, og førte til langvarige og kostbare kriger. Det var den første indokinesiske krig i dagens Vietnam (1946–1954), og deretter Algeriekrigen (1954–1962). Etter nederlaget mot Tyskland ble koloniene en slags kompensasjon. Det franske nederlaget i Vietnam etter tapet i slaget ved Dien Bien Phu ble sett som svært ydmykende, og gjorde det bare enda viktigere å holde på Fransk Algerie. Sistnevnte krig ble dobbelt hevn, både for tapet i 1940 og for det i 1954. Julian T. Jackson mener nederlaget i 1940 ikke var uunngåelig, men at det underliggende skiftet - hvor Frankrikes rolle i verden ble redusert - ikke var mulig å unngå.
Myter om krigen
I ettertid har det av mange blitt sett som uunngåelig at Tyskland vant over Frankrike, grunnet antatt bedre og større styrker, mer stridsvogner og fly, og at de allierte var klar over dette. Dette er en myte, skapt etter nederlaget. De allierte var stort sett overlegne tyskerne i antall soldater, trening, stridsvogner, artilleri, og fly, og ingen fransk eller britisk leder forventet annet enn en alliert seier, inntil det tyske gjennombruddet ved Sedan 14. mai 1940.
I tillegg til påståtte underlegne styrker og dårlig ledelse, har dårlig moral i den franske befolkningen og derved blant franske soldater blitt trukket frem som en faktor. Historikeren May avviser dette, og hevder at fransk sivilbefolkning og franske soldaters moral neppe var dårligere enn tysk moral. Historikeren Karl-Heinz Frieser mener bakgrunnen for myten var dels at allierte kilder av ulike grunner overvurderte de tyske styrkenes kvalitet og kvantitet, dels at Tysklands propaganda tilsvarende bygget opp under et uovervinnelig Wehrmacht. Hensikten var å bidra til å overbevise Storbritannia at landet måtte inngå fred, og tilsvarende skremme USA fra å bli med på britisk side.
Blitzkrig, en illusjon?
Den raske tyske erobringen av Frankrike i 1940 har i ettertid blitt fremstilt som et hovedeksempel på såkalt blitzkrieg (en taktikk hvor en overvelder fienden ved strategisk omringning utført av panserstyrker, understøttet av overlegne luftstyrker som så får fiendens forsvar til å kollapse). Ifølge den tyske militærhistorikeren Karl-Heinz Frieser, hevder de fleste studier og bøker om emnet at felttoget ble planlagt som blitzkrieg. Frieser mener at hans studier av tyske militærhistoriske arkiver, så vel som tilsvarende franske arkiver og intervjuer med tyske veteraner fra felttoget, viser at felttoget i vest ble gjennomført på en annen måte, enn det ble planlagt. Frieser hevder videre at begrepet blitzkrieg ikke ble utviklet av Hitler på et strategisk nivå, og deretter ble utført taktisk via operasjonsnivået, men at det gikk motsatt vei. Grunnlaget var tyske erfaringer med såkalte stormsoldater under første verdenskrig. Blitzkrieg ble av blant andre general Heinz Guderian utviklet for bruk på det taktiske nivået. Blant de som anerkjenner blitzkrieg på det operasjonelle og taktiske nivået, men avviser blitzkrieg på det strategiske nivået, er historikeren Hew Strachan.
Flere ledende tyske offiserer, som admiral Erich Raeder og generalene Georg Thomas og Ludwig Beck, advarte i 1930-årene mot å tro på raske gjennombrudd, som blitzkrieg i ettertid anses å være synonymt med. De hevdet at første verdenskrig og tiden etter hadde vist at i en storkrig vant den grupperingen som hadde størst økonomi, og tilgang på mat og råstoffer. Hitler var sikker på at Tyskland kunne invadere Polen uten å risikere krig med Storbritannia og Frankrike. Han hadde sågar kategorisk nedlagt forbud mot noen krigsplan for å bekjempe de allierte, og kunne følgelig heller ikke ha noen overordnet plan for en blitzkrieg mot de. Når det gjaldt mobilisering av industrien så ble den innrettet på en klar økning høsten 1940, og maksimum produksjon for å forsyne krigen i vest skulle nås høsten 1941. Det ble på ingen måte tatt høyde for at krigen skulle avsluttes i løpet av seks uker, noe som ble utfallet.
General Erich von Manstein og general Heinz Guderian så for seg en strategisk omringing med panserstyrkene. Wehrmachts overkommando derimot, anså at de over 30 infanteridivisjonene som fulgte panserstyrkene, ikke bare skulle bli brukt for å konsolidere vunnet terreng, snarere tvert imot. Slik den tyske overkommandoen så det (og de fleste andre tyske generaler, unntatt Franz Halder), hadde panserstyrkene gjennomført en omringing. Deres motoriserte infanteri hadde sikret krysningspunktene ved de store elvene og stridsvognsregimentene hadde erobret fremskutte posisjoner. Panserstyrkene skulle så konsolidere stillingen og la infanteridivisjonene posisjonere seg for det virkelige slaget. Det kunne bli en klassisk knipetangsmanøver om fienden holdt seg i nord, eller de to styrkene kunne støte sammen under et alliert forsøk på å trenge sørover. I begge tilfelle ville det store antall tyske divisjoner, både pansrede og infanteridivisjoner, samarbeide for å utslette fienden, i samsvar med etablerte doktriner. Det var ikke tenkt at panserstyrkene i seg selv skulle få fiendens forsvar til å kollapse.
Wehrmachts struktur var heller ikke bygd for blitzkrieg. Mens de franske styrkene hadde rundt 300 tusen motoriserte kjøretøy, hadde de tyske ikke mer enn rundt 120 tusen. Av de tyske divisjonene som ble satt inn i felttoget i vest i 1940 var kun rundt 10 % fullt motorisert. Den tyske hæren var også sterkt avhengig av hester, totalt 2,7 millioner. Det var en solid økning fra første verdenskrig hvor de brukte 1,4 millioner hester. Mens de 10 panserdivisjonene og de 6 motoriserte divisjonene var godt samtrent og med bra utstyr, hadde resten av hæren varierende utstyr og trening. Halvparten av den tyske hærens soldater hadde kun noen ukers trening, og én fjerdedel var over 40 år gamle. Doktrinene (reglementer, direktiver osv.) for den tyske hæren ved felttoget i vest var preget av første verdenskrig, først senere i 1940 ble ideene om bruk av panser på operasjonsnivået tatt inn.
Moral, i Tyskland, Frankrike og Storbritannia
For at en krig skal kunne utkjempes må land som er involvert ha evne, altså våpen og nok trente soldater. Landene må også ha vilje til å ta de prøvelser som krigen gir, særlig viktig er det i en total krig som andre verdenskrig var. Denne viljen omtales ofte som kampmoral, eller bare moral. En av de vanlige forklaringene som er gitt for Frankrikes nederlag i 1940 er dårlig moral. Påstanden er at både de franske styrkene spesielt, og innbyggerne generelt, hadde dårligere moral enn de tyske angriperne.
Under andre verdenskrig hadde Wehrmacht den største stridskraften. Dets samhold og moral var basert på Wehrmachts organisering og flere hundre års erfaring, ikke på nasjonalsosialisme, men Wehrmacht sto til disposisjon for nasjonalsosialistene.
Et spørsmål som var mye diskutert i mellomkrigstiden var hvordan bombing fra bombefly ville virke, både på sivilbefolkning og soldater. Med utsagn som «bombeflyet vil alltid komme gjennom» så mange for seg omfattende bombing, og at krigen dels ville avgjøres med det. Frykten for bombing av franske og britiske byer, særlig Paris og London, og hva det ville gjøre med sivilbefolkningens moral, var også avgjørende for begrensninger lagt på alliert flyvåpen under The Phoney War. Den britiske generalen Hugh Montague Trenchard (1873–1956) anslo etter første verdenskrig at den moralske og den faktiske effekt av bombing var i forholdet 20:1.
Fransk politikk i mellomkrigstiden
Ved forhandlingene etter første verdenskrig som resulterte i Versaillestraktaten, var et sentralt kompromiss mellom vestmaktene USA, Storbritannia og Frankrike at sistnevnte avsto fra å skille Rhinland fra Tyskland. Til gjengjeld ble Frankrike lovet en britisk og amerikansk sikkerhetsgaranti mot et nytt angrep fra Tyskland. Da det amerikanske senatet i 1920 avviste å ratifisere avtalen falt sikkerhetsgarantien til Frankrike bort, og det var ikke mulig å endre Rhinlands status.
Fransk politikk i mellomkrigstiden var preget av to forhold: de enorme tapene under første verdenskrig (over 1,300,000 drept og mange flere skadet) og de interne politiske spenningene i landet. De var mellom radikale og konservative; republikanere og kongetro; med den franske revolusjon, revolusjonen i 1830 og i 1848 og Pariskommunen i 1871. Frankrike gjennomgikk to perioder med intens politisk polarisering etter første verdenskrig; i 1924–1926 og 1934–1938. Den siste var knyttet til den store depresjonen, ga en radikal regjering under den såkalte folkefronten (koalisjon av partier på venstresiden), og satte dype spor i årene etter. Ett resultat av polariseringen var fransk avvisning av en militær pakt med Sovjetunionen i 1936, for å demme opp for et aggressivt Tyskland. Den såkalte Stavisky-skandalen (Alexandre Stavisky var en svindler, med kontakter i regjeringen, og og russisk-jødisk bakgrunn) utløste en alvorlig krise for det franske demokratiet i 1934. Det var antisemittiske opptøyer, gatekamper og beskyldninger om at høyresiden forsøkte statskupp. Stavisky-skandalen bidro til etableringen av Folkefronten.
Logistikk
Under den raske tyske fremrykkingen i 1940 var logistikk sentralt, stridsvognene var avhengig av drivstoff, ammunisjon og tilgang til verksted for å bli reparert. Oberst Kurt Zeitzler (1895–1963) var ansvarlig for logistikk for Pansergruppe Kleist. Han baserte det på hva han omtalte som ryggsekkprinsippet - enheten måtte selv ha med de nødvendige forsyninger under fremrykkingen. Operasjonell uavhengighet hang sammen med logistisk uavhengighet. For å oppnå dette fikk Pansergruppe Kleist tre trenbataljoner som totalt kunne frakte 4800 tonn forsyninger. I de tyske rapportene etter invasjonen ble logistikkinnsatsen rosende omtalt, det var ingen større logistiske problemer som forplantet seg til selve operasjonen.
I motsetning til god tysk logistikk sto den allierte logistikken. Det var en rekke eksempler på at de av tyskerne fryktede franske Char B1 bis stridsvognene ikke kunne kjempe grunnet mangel på drivstoff.
Sivilbefolkningen og flyktninger
Selv før krigshandlingene på fransk jord våren 1940 ble sivile rammet av krigen. Titusener ble beordret vekk fra områder nær fronten, til ofte kummerlige forhold. Det hadde sine konsekvenser, i januar 1940 ble det registrert 103,500 døde, mot 62,078 for januar 1939. Ved fullført mobilisering ved krigsutbruddet i september 1939 viste det seg at mange fagarbeidere som rustningsindustrien var avhengig av var utkalt som soldater. Etter hvert ble om lag 1,2 millioner soldater frigjort for arbeide i rustningsfabrikker (fransk affectés spéciaux).
Ved den tyske invasjonen 10. mai 1940 kom en stadig økende strøm med flyktninger, først fra Belgia, som flyktet inn i Frankrike. Etter hvert som de tyske styrkene rykket inn i Frankrike flyktet også landets egne innbyggere. Millioner av mennesker forsøkte å komme seg vekk fra områdene med kamper og under tysk kontroll, i hva som for ettertiden på fransk ble kjent som l’exode. Antallet flyktninger i Frankrike i 1940 har blitt anslått til mellom 8 og 10 millioner mennesker. Typisk flyktet så mange fra byen Lille at den gikk fra 200,000 til 20,000 innbyggere på få dager.
Media, propaganda, litteratur og film
I årene før krigsutbruddet arbeidet tysk propaganda systematisk med å fremstille Tyskland som fredselskende, for å dekke over at landet rustet opp sine væpnede styrker og forberedte krig. Ett virkemiddel som ble brukt var kontakt mellom tyske, franske og britiske krigsveteraner på ulike samlinger, gjerne i Tyskland. I et slikt fredsmøte i 1937 deltok Adolf Hitler selv og fortalte med gråtkvalt stemme hvor mye han hadde lidd ved fronten og hvordan han midlertidig mistet synet i et gassangrep. Den tyske historikeren Karl-Heinz Frieser bemerket at det var påfallende hvordan ledende nazi-propagandister på denne tiden i tekst og tale fremsto som pasifismens ryggrad i Tyskland. Før og under angrepet i 1940 bidro også tysk propaganda til å bygge opp under myten om femtekolonnister i Frankrike (franskmenn som sympatiserte med Tyskland og undergravde innenfra).
Da det tyske angrepet begynte 10. mai 1940 rapporterte tysk radio bredt om fremgangen under invasjonen av Nederland og Belgia, som armégruppe B utførte. Armegruppe A, som angrep med hovedstyrken gjennom Ardennene, ble ikke nevnt. Hensikten var å underbygge de alliertes tro på at hovedstøtet kom fra armégruppe B. Mens tysk propaganda overfor franske soldater ved frontlinjen fokuserte på at de ble ofret for britiske interesser, sviktet både fransk og britisk innenriks propaganda under The Phoney War (norsk: «den falske krigen») når det skulle forklares hvorfor krigen ble utkjempet. I den korte perioden etter det tyske angrepet 10. mai var pressen sent ute med meldinger om krigens gang, sensuren var streng og selv etter nederlaget ble det kun beskrevet i helt generelle og svevende formuleringer.
Krigsforbrytelser
Tyske styrker begikk en rekke krigsforbrytelser under invasjonen av Luxembourg, Nederland, Belgia og Frankrike. Fremst av de var forbrytelse mot freden. Ved det tyske angrepet 10. mai 1940 var Luxembourg, Nederland og Belgia nøytrale, og i henhold til Briand-Kellogg-pakten som Tyskland hadde undertegnet, var angrepskrig forbudt. Brudd på forbudet mot angrepskrig (engelsk: Crimes against peace) var én av tre punkter mot de tiltalte tyske lederne under Nürnbergprosessen i 1945.
Blant andre tyske krigsforbrytelser var skyting av britiske fanger ved Le Paradis og Wormhoudt 27. og 28. mai av enheter tilknyttet Waffen SS. De ordinære tyske styrkene i Wehrmacht utførte også drap av franske krigsfanger. Tusenvis av franske soldater fra koloniene ble drept av tyske styrker, etter de hadde overgitt seg og var krigsfanger. Tyske offiserer, som general Erich von Manstein, kom under felttoget med svært rasistiske uttalelser om soldater fra koloniene, «fienden kjempet tappert - negrene {sic} med sin karakteristiske blodtørst og forakt for menneskeliv...».
Det var også en rekke tilfeller hvor Luftwaffe beskjøt grupper med sivile på flukt. Den franske regjeringen mente det var bevisst tysk taktikk for å hindre allierte troppeforflytninger og for å skape kaos, noe den britiske historikeren Lloyd Clark hevder var nær den faktiske situasjonen. Luftwaffes beskytning av sivile og bombing av befolkningssentra fortsatte etter statsminister Philippe Pétains radiotale den 17. juni, hvor han erklærte at Frankrike ville søke våpenhvile. Det var først i april 1942 at Luftwaffe opphevet forbudet mot målrettede «terrorangrep» mot sivile mål, men før dette var alt blitt mål, selv om det ikke var i samsvar med regelverket.
Ved våpenhvilen i juni 1940 var 24,270 afrikanske soldater i fransk tjeneste savnet (hovedsakelig Tirailleurs Sénégalais). Av disse var omtrent 15,000 krigsfanger hos motparten og omkring 10,000 falt på slagmarken. Tyske styrker respekterte i mindre grad Genève-konvensjonen for afrikanske soldater. Et vesentlig antall krigsfanger ble henrettet eller så dårlig behandlet at de ikke overlevde fangenskap. For eksempel ble 150 til 600 henrettet og dumpet i massegrav i Oise-distriktet. Massakrene ble i liten grad forfulgt rettslig under og etter krigen. De mer lyshudete soldatene fra Nord-Afrika fikk bedre behandling. Den britiske forfatteren Antony Beevor oppga at anslagsvis 3000 soldater fra koloniene ble skutt av enhetene SS Totenkopf, 10. panserdivisjon og regimentet Grossdeutschland, etter overgivelse. Historikeren Raffael Scheck har dokumentert at mellom 1000 og 1500 afrikanske soldater ble massakrert, og hevder antallet drept etter de overga seg var i størrelsesorden det dobbelte, altså rundt 3000 afrikanske soldater.
Historiografi
Stort sett har det vært lite interesse i Frankrike for invasjonen i 1940. Hva som har opptatt franske historikere og fransk opinion har vært resultatet. Den tyske okkupasjonen, Vichy-regimet, samarbeidet med tyskerne, og den franske motstandsbevegelsen mot okkupasjonen, splittet i en borgerlig og en kommunistisk del. Tilsvarende er det franske synet på BEFs evakuering fra Dunkerque at britene ikke hadde prioritert å kjempe i Frankrike, og flyktet når de fikk anledning. Royal Navys angrep på Mers-el-Kébir er nok et symbol på fransk/britisk uenighet om synet på hendelser under krigen.
Etter andre verdenskrig satte det franske parlamentet ned en komité for å undersøke årsaken til nederlaget, to bind ble utgitt i årene 1951–1952. Etter det var det begrenset interesse for felttoget fra fransk side, noe som overlot emnet til britiske og amerikanske historikere. Tre viktige verk ble publisert i 1960-årene; Guy Chapmans Why France Collapsed (1968), Alistair Hornes To Lose a Battle: France 1940 (1969) og William Shirers The Collapse of the Third Republic: An Inquiry into the Fall of France in 1940 (1969). De to siste bøkene ble også oversatt til fransk og hadde en avgjørende påvirkning på hvordan felttoget ble oppfattet i opinionen. De stemte overens med tidligere franske bøker som Marc Blochs Merkelig nederlag (fransk, Étrange Défaite), utgitt posthumt i 1946, og Jacques Benoist-Méchins Seksti dager som sjokkerte vestmaktene (fransk, Soixante jours qui ébranlèrent l'occident) utgitt i 1956, i beskrivelsen av Frankrike som et land i moralsk krise, med en svak ledelse og folket delt politisk. Streiker og budsjettbegrensninger hadde hindret de nødvendige forberedelser for krigen. Frankrike hadde vært i stadig tilbakegang, noe som medførte en defaitistisk og defensiv holdning i befolkningen, som igjen ble reflektert av en konservativ generalstab, ute av stand til å tilpasse seg til moderne taktikk. Denne situasjonen ble så satt opp mot den i Tyskland, hvor en antatt enighet om Blitzkrieg taktikk gjorde en tysk seier tilnærmet uunngåelig.
I Frankrike har denne tilnærmingen til emnet alltid vært populær, som vist ved Jean Baptiste Duroselles La Décadence (1979). Utenfor Frankrike har det imidlertid vokst frem en reaksjon til de franske bøkene som fokuserte på dekadanse. De revisjonistiske historikerne vektla på den ene siden de dype demografiske og økonomiske problemene Frankrike hadde, som uansett ville gjøre det vanskelig for landet å måle seg med Tyskland. Revisjonistene har òg sett på de usikkerhetsfaktorer som har gjort valget av én strategi, fremfor en annen, en suksessfaktor. Der den strukturelle tilnærmingen til emnet har dominert har det ofte blitt fremstilt som at Frankrikes nederlag var gitt, premissene tatt i betraktning. Revisjonistene har derimot ansett en fransk defensiv suksess som fullt mulig. Historie om franske militære styrker er ellers preget av at det stort sett skrives av forsvarsgrenenes egne historiske avdelinger, og Frankrike har heller ikke offisielle krigshistorier, som Tyskland, Storbritannia og en rekke andre land har.
Et tidlig revisjonistisk verk var Adolphe Goutards La Guerre des occasions perdues (1956) (De tapte muligheters krig), som hevdet at krigen kunne vært vunnet med en annen strategi og taktikk. I 1960-årene så den «internasjonale skolen» av historikere rundt Pierre Renouvin lave fødselstall, tapene i første verdenskrig og lav industriell innovasjonstakt som de viktigste faktorene bak nederlaget. Samtidig advarte den kanadiske historikeren John Cairns i flere artikler mot tendensen til å lese nederlaget ut av foregående begivenheter. I 1970-årene argumenterte Robert J. Young i sin In Command of France: French Foreign Policy and Military Planning, 1933-1940 (1978) for at det franske lederskapet rasjonelt tilpasset seg en lang utmattelseskrig mot Tyskland. Den israelsk-amerikanske historikeren Jeffrey Gunsburg så i Divided and Conquered: The French High Command and the Defeat of the West, 1940 (1979) på manglende alliert samvirke, både før og under krigen, som det viktigste grunnlag for nederlaget. Den franske historikeren Robert Frankenstein viste i sin bok Le prix du réarmement français, 1935–1939 (1982) at Frankrike gjorde en enorm innsats med gjenopprustning og passerte Tyskland både med hensyn til produksjon av fly og stridsvogner. I 1985 kom Robert Doughty med The Seeds of Disaster: The Development of French Army Doctrine, 1919–1939, hvor han forsøker å erstatte bildet av en stagnert fransk militær doktrine med en vurdering hvor han ser rasjonell tilpasning til mannskapsmangel i form av svært metodisk taktikk, dette i motsetning til tysk oppdragstaktikk (tysk: auftragstaktik).
Nyere revisjonistisk historieskriving representeres særlig ved professor Julian T. Jackson. Hans bok The Fall of France: The Nazi Invasion of 1940 fra 2003, vektlegger militære grunner til nederlaget. Jackson avviser dekadanse som årsak til tapet mot Tyskland, og anser det kan forklare noen av konsekvensene av nederlaget, men ikke årsakene. Ifølge Richard Carswell er Jacksons analyse representativt for profesjonelle historikere i nåtiden (2019). Den tradisjonelt ansette motsetningen mellom fransk metodisk taktikk overfor tysk Blitzkriegstaktikk ble det stilt spørsmål ved med Karl-Heinz Friesers Blitzkrieg-Legende (1995). I boken ble det hevdet at Blitzkrieg hverken var basis for tysk geostrategi eller den taktiske basis for den tyske angrepsplanen i mai 1940. Richard Carswell mener Friesers studie av slaget om Frankrike må sees som sentralt i etablering av konsensus. Blant de som aksepterte Friesers teser var de anerkjente historikerne Philippe Burrin, Jean-Pierre Azéma og Nicolas Beaupré. Nevnes bør også den amerikanske historikeren Ernest May, som i sin Strange Victory: Hitler’s Conquest of France (2000) viser at ved strategispill er det vanskelig å få den allierte siden til å tape felttoget. May mener derfor at mye av årsaken til nederlaget lå i de allierte etterretningstjenesters manglende evne til å avdekke den tyske strategien. Tysk etterretning utledet derimot korrekt at allierte styrker ville reagere sent på endrede forhold (som at den tyske hovedstyrken angrep gjennom Ardennene, og ikke Nederland og nord i Belgia).
Fotnoter
<references group='note'/>
Stjärnsund
Stjärnsund er et sted i Hedemora kommune, Dalarnas län. Stjärnsund ligger 28 km nord for tettstedet Hedemora.
Liste over Scorpions’ medlemshistorie
Scorpions er et tysk hardrock-band, etablert i 1965 i Hannover av rytmegitarist Rudolf Schenker.
Felipe Massa
Felipe Massa (født 25. april 1981 i São Paulo, Brasil) er en brasiliansk Formel 1-fører. Han kjørte for Sauber fra 2002 til 2005, for Ferrari fra 2006 til 2013, og for Williams fra til 2017. I april 2018 ble det annonsert at han skal kjøre for teamet Venturi Grand Prix i Formel E fra sesongen 2018-2019. Han har signert en treårs kontrakt med dette laget.
Tidlig karriere
Massa begynte å kjøre gokart da han var 8 år gammel. Han konkurrerte i nasjonale og internasjonale mesterskap i 7 år før han i 1998 ble nr. 5 i det brasilianske mesterskapet i Formula Chevrolet. I den påfølgende sesongen vant han 3 av 10 løp og tok mesterskapstittelen. I 2000 flyttet han til Europa for å kjøre den italienske Formel Renault-serien, som han vant i tillegg til det europeiske Formel Renault mesterskapet. Han valgte deretter å kjøre det europeiske Formel 3000 i stedet for Formel 3, og tok et dominant mesterskap med seier i 6 av 8 løp. Han ble tilbudt en Formel 1-test med Sauber-teamet, som signerte han for 2002-sesongen. I mellomtiden kjørte han en Alfa Romeo i European Touring Car Championship som gjestesjåfør.
Sauber (2002, 2004-2005)
Felipe Massa startet sin karriere som fører for Sauber i 2002. Han mistet sete sitt etter sesongen, og var testfører hos Ferrari under 2003-sesongen. Han signerte så en ny kontrakt med Sauber og kjørte for dem i to år før han gikk over til Ferrari igjen som lagkamerat til Michael Schumacher.
Ferrari (2006-2013)
2009-sesongen startet dårlig for Ferrari og Massa. I de første fire løpene endte han uten poeng, og han fullførte aldri løpene i Australia og Kina.
I Spania begynte ting å snu, og han endte på en 6.-plass, etterfulgt av en 4.-plass i Monaco, nok en 6.-plass i Tyrkia og en 4.-plass på Silverstone og Storbritannias Grand Prix, før han tok sin første podium for sesongen under Tysklands Grand Prix, der han kjørte seg opp fra en 8.-plass i kvalifiseringen til en bronseplass, og passerte bl.a sammenlagt lederen Jenson Button underveis i løpet.
Under kvalifiseringen til Ungarns Grand Prix 2009 ble Massa skadet da hjelmen hans ble truffet av en gjenstand og han skled av banen og inn i en dekkbarriere i ca. 130 km/t. Massa ble sendt til sykehus etter ulykken, og kvalifiseringen ble utsatt. Rubens Barrichello meldte at han merket at noe falt av bilen hans, like før ulykken. Senere ble det klart at Massa hadde pådratt seg et kutt i pannen, en bruddskade på hodeskallen og hjernerystelse. Han måtte derfor opereres, og måtte stå over løpet. Det ble først bestemt at Michael Schumacher skulle erstattet Massa som sjåfør til Europas Grand Prix, men siden en skade etterhvert forhindret han fra å kjøre, ble Ferraris testsjåfør Luca Badoer satt inn istedenfor, som igjen ble byttet ut til fordel for Giancarlo Fisichella før Italias Grand Prix.
Massa startet 2010-sesongen med to pallplasseringer, 2.-plass i Bahrain og 3.-plass i Australia. Han bygde på disse resultatene med fire poengplasseringer i de neste fire løpene.
Fullstendige Formel 1-resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv indikerer raskeste runde)
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Signalprioritering
Signalprioritering er å gi én trafikkåre forrang fremfor en annen ved hjelp av et signal, vanligvis lyssignal, men i tillegg kan også bom og/eller lydsignal brukes.
I Norge brukes betegnelsen mest om prioritering av kollektivgater ved hjelp av trafikklys. Fordelene med denne formen for signalprioritering er at busser og trikker kommer raskere frem, noe som både reduserer driftskostnadene, og som gjør kollektivtransporten mer konkurransedyktig overfor biltrafikken. Viktig er det også at busser og trikker er langt mer effektive fordi de kan transportere flere mennesker enn privatbiler er i stand til, og med et betydelig lavere arealforbruk, mindre forurensninger og færre trafikkulykker.
Liste over sørkoreanske filmer fra 1978
Liste over sørkoreanske filmer fra 1978 er en kronologisk liste over filmer som ble lansert i Sør-Korea i 1978.
Cyprididae
Cyprididae er en av seks familier i overfamilie Cypridoidea innenfor underorden Cypridocopina (orden Podocopida) av muslingkreps, som er små krepsdyr. Av de mange slektene er bare fire antatt utdødde.