cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gonepteryx
Sitronsommerfuglen er en av de tidligste dagsommerfuglene som flyr om våren. Den overvintrer som voksen og kan derfor sees både om våren, om sommeren og utover høsten.
Utseende
Middelsstore (vingespenn 50-70 millimeter), bredvingede sommerfugler med karakteristisk vingeform. Forvingen er litt sigdformet, bakvingen har en kort tann ved bakhjørnet. På farge er hannene sitrongule, ofte med et oransje felt på forvingen, hunnene er blekgrønne. Begge kjønn har små, rødlige flekker litt foran midten på hver vinge. Ellers kan artene kjennes på uvanlig korte, to-fargede antenner.
Levevis
Disse sommerfuglene finnes mest i løvskog der larvene utvikler seg på ulike busker og løvtrær, for sitronsommerfuglen på trollhegg (Frangula alnus) og geitved (Rhamnus catharticus). Disse sommerfuglene overvintrer som voksne og kan være aktive svært tidlig på våren, da hannene flyr gjennom skogen på leting etter hunner, og hunnene etter næringsplanter de kan legge egg på.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Nord-Afrika, over nesten hele Europa og i den nordlige delen av Asia østover til Japan, sør til Nepal og Taiwan.
Systematisk inndeling
Slektskapsforholdene mellom hvitvingenes delgrupper og slekter kan være avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje.
Agostino Carracci
Agostino Carracci (eller Caracci) (født 16. august 1557 i Bologna i Kirkestaten, død 22. mars 1602 i Parma) var en italiensk maler og grafiker som mot slutten av renessansen var med og la grunnlaget for barokken. Han var med og etablerte kunstskolen Accademia degli Incamminati sammen sin bror Annibale og søskenbarn Ludovico. Denne skolen hjalp malere innen Bolognaskolen med å få fart i karrieren sin.
Selv om han jobbet i perioden etter Konsilet i Trient, der bruken av nakenhet i offentlige bilder ble innskrenket, vant han mye på sine kobberstikk som viste eksplisitte og seksuelle bilder fra blant annet mytologien. I Roma fullførte hans bror Annibale den forseggjorte fresken «Loves of the Gods» i Palazzo Farnese, der bildene fra Ovids Metamorfoser antyder seksuelt samkvem, men avbilder det ikke direkte.
Robert Schumann
Robert Schumann (født 8. juni 1810 i Zwickau, Kongeriket Sachsen, død 29. juli 1856 i Endenich, nå en bydel i Bonn) var en tysk romantisk komponist. Hans komposisjoner hadde begrenset suksess i samtiden, men i dag regnes han som en av den tyske høyromantikkens fremste representanter. Opprinnelig komponerte han hovedsakelig for klaver, men senere skrev han verker i nesten alle musikkformer som var vanlige på hans tid.
Schumann fikk pianoundervisning fra han var sju år gammel. Meningen var at han skulle studerte jus i årene 1828–1830, men i realiteten komponerte han, studerte musikkteori og fikk undervisning i pianospill hos Friedrich Wieck. En fingerskade ødela karrieren som pianovirtuos, og han satset i stedet på å komponere.
I 1834 grunnla Schumann musikktidsskriftet Neue Zeitschrift für Musik, hvor han gav uttrykk sine ideer om en «høyere», poetisk musikk. Schumann sto oppriktig og bestemt på sitt romantisk-idealistiske kunstsyn, på denne tiden var han mest kjent som musikkritiker – som komponist var han nesten ukjent.
Mot pianolærerens vilje giftet hans datter, Clara Wieck, og Schumann seg i 1840. Hun var allerede en av Europas største klavervirtuoser. Samme år komponerte Schumann et stort antall lieder.
Felix Mendelssohn Bartholdy hjalp i 1843 Schumann til et professorat ved konservatoriet i Leipzig, i 1844 ble Schumann korleder i Dresden. På 1850-tallet var han musikkdirektør i Düsseldorf.
Schumann led sannsynligvis av en bipolar lidelse, og etter at broren og svigerinnen døde i 1833 var han plaget av angst som tidvis slo ut i en psykose. Han forsøkte å begå selvmord i 1854, og lot seg legge inn på en psykiatrisk klinikk ved Bonn. Sykejournalene derfra tyder på at de psykiske problemene hadde sammenheng med syfilis. Schumann kom aldri ut igjen fra klinikken, og døde der i 1856.
Kunst- og industriutstillingen i Norrköping 1906
Kunst- og industriutstillingen i Norrköping 1906 var en utstilling i Norrköping som ble arrangert 1. juni – 15. september 1906. Utstillingen kom i stand på initiativ av Norrköpings Fabriksförening och Handtverksförening. Den ble åpnet av kronprins Gustaf og var hovedsakelig lagt til området syd for Sylten.
Robert Schumann
Tidlig i karrieren skrev Schumann stort sett klavermusikk: Kinderszenen, Kreisleriana, Papillons og Sinfonische Etüden, samt pianokonserten som hører til en av genrens mest kjente. Fra 1840 skrev han liedersykluser og kammermusikk, og dessuten symfonier, kirke- og scenemusikk.
Ungdomstid
«Jeg drømte jeg druknet i Rhinen». Denne setningen noterte Schumann i sin dagbok da han var 19 år, på en tid han ikke kunne vite at han senere skulle slå seg ned i nærheten av Rhinen, og forsøke å begå selvmord ved å hoppe i elva.
Kunst- og industriutstillingen i Norrköping 1906
Forberedelser
I årene forut for utstillingen ble store deler av Norrköping forandret for å kunne ta i mot alle besøkende man ventet skulle ankomme byen. Tyska torget var stedet som ble mest endret med flest nybygg, deriblant Göta hotell, nåværende Grand hotell. Standard hôtel på andre siden av Motala ström hadde åpnet allerede i 1899, men i forbindelse med utstillingsåret ble det organisert en kunstutstilling i kjellerlokalene med verk av blant andre Johan Krouthén, Birger Palme og Carl Stenberg. Palme medvirket også i den store kunstutstillingen i Syltenområdet. På Norrköpings konstmuseum finnes et maleri hvor han er avbildet av sin venn Ivar Arosenius og maleriet forestiller Palme på Norrköpingsutstillingen i 1906. Modellen sitter ved et støpejernsbord på utstillingens restaurant, i dype tanker. I bakgrunnen spiller sergeant Nilssons 14 manns store orkester. Også Strömsholmen ble forskjønnet med en ny restaurantbygning oppført etter tegninger av Carl Bergstens, øvrige innredningsdetaljer ble også formet av han. Stolene ble produsert hos Gemla Möbelfabrik. Strömsholmen ble skadet av brann i 1936 og ble senere revet.
Kunståret 1510
Kunståret 1510 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1510.
Kunst- og industriutstillingen i Norrköping 1906
Forberedelser
På denne tiden var det selvsagt at sporvogn, telefon, elektrisitet, filmvisning og lignende skulle ha sin plass på utstillingen. Derfor ble skinnegangen til den nystartede sporvognsvirksomheten forlenget midlertidig til utstillingsområdet. Den 7. september 1905 besluttet Norrköpings stadsfullmäktige (bystyre) at man skulle bygge en provisorisk linje fra Skepparegatan på hjørnet av Repslagaregatan og videre til Östra Promenaden for å avsluttes ved nåværende Bangatan i Sylten, hvor inngangen til utstillingsområdet lå.
Robert Schumann
Ungdomstid
Schumann var det femte og siste barnet i søskenflokken, de andre var Emilie (1796), Eduard (1799), Carl (1801) og Julius (1805). Moren Christiane ble regnet som svært musikalsk uten at hun behersket noe instrument, og faren August var bokhandler.
Primera División 1969–1970
Primera División 1969-70 var den 39. sesongen i spansk fotball siden ligaen ble innført. Sesongen ble innledet 13. september 1969 og avsluttet 19. april 1970. José Eulogio Gárate, Luis Aragonés begge fra Atlético Madrid og Amancio Amaro Real Madrid ble toppscorer med 16 ligamål. Atlético Madrid vant sin 6. ligatittel denne sesongen.
Kunst- og industriutstillingen i Norrköping 1906
Åpning i skyggen av unionskrisen
«Se sommarstaden som höjer / så glad i blågult vaj och solskensljus / Att den ej byggts för lek sig röjer / af allvarsskörd, som rymmes i dess hus
Robert Schumann
Ungdomstid
Ved siden av begavelsen han hadde for klaverspill og musikk, var Robert litterært interessert, og han skrev mye allerede fra tidlig alder. Interessen for det skrevne ord fikk han nok fra sin far: August Schumann så på seg selv som en «homme de lettres», han skrev romaner og ble en kjent oversetter av engelskspråklig litteratur, og sammen med sine brødre drev han fra 1807 forlagsbokhandelen «Gebrüder Schumann» i Zwickau. Firmaet ble kjent for å fremme allmenndannelse ved å publisere pocketutgaver av klassikere fra alle nasjoner. August Schumann skal ha hatt et stort privatbibliotek med klassisk litteratur fra hele verden. Hans eldste sønner gikk alle inn i forleggerbransjen, og også den yngste forsøkte å følge i farens fotspor: 14 år gammel skrev Robert Schumann et essay om musikkestetikk og bidro til et verk faren redigerte som bar tittelen «Portrett av berømte menn». Han skrev også dikt, romanfragmenter og selvkritiske tekster. Allerede som skolegutt i Zwickau leste han verk av de tyske poetene/filosofene Friedrich Schiller og Johann Wolfgang von Goethe, såvel som Lord Byron og greske tragedier. Hans største og varige litterære inspirasjonskilde var Jean Paul; påvirkningen fra ham kan man finne i Schumanns ungdomsromaner Juniusabende, fullført i 1826, og Selene.
Kunst- og industriutstillingen i Norrköping 1906
Åpning i skyggen av unionskrisen
Från fosterlandets skilda bygder / dess bästa viljor hafva här trädt fram / att väcka upp till allvarsdygder / ett folk som måste följa fädrens stam
Flydrivstoff
Flydrivstoff er en betegnelse på petroleumsbasert drivstoff til bruk i ulike luftfartøy. Det er normalt av høyere kvalitet enn drivstoff som brukes i mindre kritiske apparater, slik som til fyring eller veitransport, ved at de er filtrert med finere filter. Flydrivstoffet inneholder ofte tilsetningsstoffer for å redusere risikoen for ising eller eksplosjon grunnet for høye temperaturer.
Robert Schumann
Ungdomstid
I 1826 døde August Schumann, 53 år gammel. Han etterlot seg en liten formue; Roberts andel ble forvaltet av tøy- og jernvarehandleren Gottlob Rudel fra Zwickau. Robert fikk en omfattende skolegang med undervisning i latin, gresk og fransk, og han ble regnet som et usedvanlig språktalent. Men hans musikalske utdannelse var fram til 1828 nærmest for dilettantisk å regne. Da han etterhvert spilte klaver bedre enn sin lærer, anbefalte denne ham selvstudium, og Schumann gikk på musikalske framføringer og leste partiturer og omarrangerte orkesterverk for klaver. Han grunnla et skoleorkester, samt et litterært selskap hvor han leste ulike verk sammen med sine medelever, blant annet åtte dramaer av Friedrich Schiller der de fordelte rollene seg imellom. Hvor alvorlig han tok det kan vi se av foreningsstatuttene han hadde laget: De innebar at det ble skrevet ut bøter for «usømmelig latter» under opplesingene.
Kunst- og industriutstillingen i Norrköping 1906
Utstillingen
Et tusentalls utstillere medvirket i industriavdelingen og blant de store fant man blant annet ASEA som viste frem Skandinavias største elektriske maskin, en dynamo som ga en effekt på 3,000 hestekrefter (cirka 2,2 megawatt) og en spenning på 4,000 volt. Dessuten stilte bedriften ut en «elektrisk handpumpe» som klarte å pumpe 720,000 liter vann i timen. Datidens største våpensmie lå i Finspång og Finspångs bruk viste frem kanoner og panserplater. Motala verkstad viste fartøysmaskiner og de Laval en dampturbin. Sveriges største lok på 96 000 kg, Waldemar Jungners elektriske bil og mye annet lokket de besøkende i tillegg tekstil- og industrihåndverk.
Robert Schumann
Ungdomstid
Artium tok Schumann med nestbeste karakter «omnino dignus». I mellomtiden hadde moren i samråd med formynderen besluttet at Schumann skulle studere rettsvitenskap, da ingen av dem kunne se at hans hang til kunst, og i særdeleshet musikk, kunne ha noen framtid. Schumann føyde seg, og skrev seg 29. mars 1828 inn som jusstudent ved Universität Leipzig og ble medlem av det gamle studentbrorskapet i Leipzig.
Kunst- og industriutstillingen i Norrköping 1906
Utstillingen
I Industrihallen stilte 56 utstillere ut fotografier av kongefamilien og fotoutstyr; som for eksempel Hasselblad. Også røntgenfotografering ble vist.
Robert Schumann
Upopulært studium
Leipzig, som den gang hadde rundt 41 000 innbyggere var Sachsens nest største by etter Dresden, og Schumann likte det han så: Messenes by, bokhandlene og trykkeriene; velrenommerte forlag som Brockhaus, Reclam-Verlag og Breitkopf & Härtel holdt til her. Det berømte Gewandhausorkesteret briljerte med oppføringer som Schumann aldri hadde opplevd før. Han skrev til sin mor at han «gikk regelmessig på instituttet», men tiden tilbrakte han med musikk, skriving og lesing, han gikk innimellom på forelesninger i filosofi, og tilbrakte også mange formiddager med «lyrisk dagdriveri» iført sin slåbrok. Schumann holdt seg nok unna lokaler der det ble holdt juridiske forelesninger, og det gav ham ofte samvittighetskvaler, noe dagboka vitner om:
Kunst- og industriutstillingen i Norrköping 1906
Utstillingen
De kulturelle innslagene på utstillingen tiltrakk seg stor oppmerksomhet. Over 900 kunstverk var stilt ut i 15 saler. Blant de medvirkende kunstnerne var blant annet Anna Ancher, Michael Ancher, Ivar Arosenius, Oscar Björk, John Bauer, Prins Eugen, Peder Severin Krøyer, Carl Larsson, Birger Palme, Georg Pauli, Hanna Pauli, Georg von Rosen og Anders Zorn. Den største maleriet ble imidlertid stilt ut i kunsthandler Gustaf Fredrik Svenssons paviljong på selve utstillingsområdet. Det var Mårten Eskil Winges «Asarnes intåg i Norden» og målte 11 x 5 meter. Svensson viste også verk av Pehr Hörberg, Marcus Larsson og August Malmström. Av navnene ovenfor legger man merke til at et stort antall danske kunstnere medvirket til kunstutstillingen. Også norske kunstnere var blitt invitert, men de takket nei.
Robert Schumann
Upopulært studium
Og senere:
Kunst- og industriutstillingen i Norrköping 1906
Utstillingen
Denne avdelingen lå ved siden av Hultet, den del av utstillingen som viste frem kulturarven. Den kulturhistoriske avdelingen stilte ut minner fra Östergötlands middelalder. Objektene var blitt samlet inn av Otto Janse som hadde reist rundt for å lete etter funn i kirker og prestegårder.
Hovedrestauranten var velbesøkt mens utstillingen pågikk. Den ble ikke tatt ned etter at utstillingen var over, men fortsatte under navnet Höganloft. Den begynte å forfalle på 1920-tallet og tårnet ble revet i 1934, men langt inn på 1950-tallet sto deler av bygningen igjen.
Hovedrestauranten har blitt kjent gjennom forfatteren Moa Martinsons selvbiografiske bok Kungens rosor. Martinson arbeidet som servitør på restauranten og beskriver blant annet de 80 trappetrinnene hun måtte løpe når hun var i arbeid. Trappetrinnene eksisterer fremdeles.
Robert Schumann
Upopulært studium
På denne tiden ble Schumann kjent med en mann som kom til å forandre livet hans: Friedrich Wieck. Wieck, som opprinnelig studerte teologi, hadde fått ry som en fremragende klaverpedagog. Konseptet hans med praktisk undervisning ved klaveret og musikkteoretisk utdannelse, hadde han med stort hell prøvd ut på sin egen datter Clara. Robert Schumann besluttet å la Wieck ta seg av sin musikalske videreutdanning, men det viste seg at Schumann manglet det nødvendige piano- og komposisjonstekniske grunnlaget. Skuffelsen var stor, han måtte stadig oftere unnskylde seg for manglende oppmøte, og til slutt avsluttet Schumann like godt undervisningen.
Schumann ønsket å få en slutt på «det ødeleggende slendrianet» i yrkesutdannelsen, og flyttet til Heidelberg for å konsentrere seg om jus-studiene. Men rent jus-faglig ble det en bortkastet tid. Blant professorene var det bare juristen Thibaut som fant gjenklang hos Schubert, og det skyldtes hans musikalitet og fordi han regelmessig organiserte musikkaftener, særlig med verk av Palestrina og Händel. Dessuten ble det plutselig svært viktig å foreta en reise gjennom Italia akkurat nå, og han klarte å få moren til å gi ham reisepenger. «Italia, Italia, nynnet det fra barnsben av i mitt hjerte» skrev han til henne. Det som dro ham dit var «det helt fantastiske, pulserende, levende livet.» Han ville lære å kjenne de «de hvite, glitrende byer», «de appelsinduftende, sydlige blomster». Og naturligvis ville han bli kjent med «de italienske kvinnene med sine ildfulle, smektende øyne.» Han lot seg imponere over La Scala i Milano, men fikk ikke noe ut av den italienske musikken, og spesielt ikke av Gioacchino Rossinis.
Omvending
Tilbake i Heidelberg skrev Schumann etter lang tids indre kamp et brev til sin mor den 30. juli 1830, hvor han forklarte at han tok sikte på å slå inn på en løpebane som musiker. «Følger jeg min muse, så viser den meg til min kunst, og jeg tror det er den rette veien.» Innen seks år ville han kunne «konkurrere mot hvilken som helst annen pianist.» På hans bønner vendte moren seg til Friedrich Wieck «med angst og beven», for hun mente at Robert burde ha startet på en pianistløpebane ti år tidligere om musikken skulle kunne bli et levebrød. Wieck svarte allerede innen to dager: han lovte at på tre år skulle han gjøre Schumann til en av Europas største pianister; han ville da spille mer åndfullt enn Ignaz Moscheles og mer storartet enn Johann Nepomuk Hummel. Men han knyttet en betingelse til dette: Schumann måtte få kontroll over sin «tøylesløse fantasi og skiftende framtidsplaner», og stille regelmessig på øvelsene. Full av gode forsetter for framtiden reiste Schumann tilbake til Leipzig og bosatte seg til å begynne med i et rom i Wiecks hus.
Pianistdrømmen brister
Schumanns begynte nå en så innbitt kamp for å bli pianovirtuos at det endte med at han ødela fremtidsutsiktene: Stadig mer irritert over at fingrene ikke beveget seg fullstendig uavhengig av hverandre utviklet han en mekanisk innretning som skulle gi hver enkelt finger sin egen kraftfulle uavhengighet. Kveld etter kveld testet han apparatet med høyre hånd helt til han pådro seg en så alvorlig seneskjedebetennelse at han ble ute av stand til å bevege fingrene. Da hånden begynte å bli bedre viste det seg at langfingeren var så svekket at han ikke lengre kunne håpe på å bli en profesjonell pianist. Den gang ble kvikksølv brukt i behandlingen av syfilis, og et av symptomene på kvikksølvforgiftning er koordinasjonsproblemer, noe som kan forklare problemene som førte til at han startet den alt for intense treningen.
Nye veier
Fra nå av konsentrerte Schumann seg om å lære seg komposisjonsteknikker; Johann Sebastian Bachs Das Wohltemperierte Klavier var et verdifullt studiemateriale. Til å begynne med komponerte Schumann nesten utelukkende for klaver, hans opus 1 var ABEGG-Variationen som han bygde opp rundt noterekka A-B-E-G-G og dediserte fantasipersonen «Comtesse d'Abegg». Til de første komposisjonene som vitner om Schumanns personlige stil hører også Papillons (op. 2), som han tilegnet tre kvinner i sin nærmeste bekjentskapskrets. Selv antydet han at disse miniatyrene var inspirert av Jean Pauls roman Flegeljahre («Ungdomsår»). Av tidlige komposisjoner er Toccata (op. 7) verd å nevne; et svært virtuost stykke som stiller høye krav til de svakeste fingrene, dvs ring- og lillefinger. I 1883 påbegynte han Etüden im Orchestercharakter som i 1837 ble utgitt under navnet det har hatt siden, Sinfonische Etüden. De er ikke egentlig etyder i bokstavelig forstand, heller variasjoner over et tema som presenteres i starten.
Sammen med Friedrich Wieck, pianisten Ludwig Schuncke og noen andre venner grunnla Schumann i 1834 Neue Zeitschrift für Musik, en konkurrent til Allgemeine Musikalische Zeitung – også det basert i Leipzig. Siden de andre ikke hadde tid til overs, falt nesten alt arbeid på Schumann. Som kritiker og musikkviter skapte han en ny målestokk, med en skarp brodd mot middelmådighet og overflatisk virtuoseri. Schumanns varemerke var en poetiserende kritikk. Han var ikke alene om den i samtiden; E. T. A. Hoffmann som allerede hadde skrevet for Allgemeine musikalische Zeitung under pseudonymet Johannes Kreisler forsøkte seg også på en lignende stil. Men Schumann utviklet denne skrivemåten til en egen genre. Han var notorisk ordknapp; Clara bemerket senere i deres felles dagbok at man måtte spørre ham tre ganger «hva sa du?» for å forstå ham, men skriftlig var han i sitt ess, og viste en språklig ekvilibrisme hvor ingen nyanse var ham fremmed. I tekstene hans finner man alt fra seriøs diskusjon, via mild spott til hånende kritikerslakt.
De imaginære figurene Florestan (den lidenskapelige Schumann), Eusebius (den introverte Schumann) og Meister Raro (rådgiver – Friedrich Wieck var den opprinnelige modellen for denne figuren) spilte en viktig rolle både i tidsskriftet og i komposisjonene hans. Schumann brukte de ulike karakterene til å få fram forskjellige synspunkter på verkene.
Davidsbündler
Allerede i 1833 hadde Schumann samlet en krets yngre kunstnere som regelmessig møttes i lokalet Zum Arabischen Coffe Baum i Leipzig. De kalte seg Davidsbündler (Davidsforbundet), og så på seg selv som motpolen til filistrene, som representerte spissborgerne. I tråd med det som var vanlig i tidens populære hemmelige forbund, gav de hverandre fantasinavn. Forbundet var alltid til stede i Schumanns verk, eksempelvis i Davidsbündlertänze op. 6, som Schumann tilegnet sin venn komponisten Walther Wolfgang von Goethe, og i Carnaval op. 9.
Kjærlighetsliv
Da Schumann første gang ble kjent med Wiecks datter Clara under oppholdet i Wiecks hus i 1830, var hun elleve år, så den gang begrenset forholdet mellom dem seg til spaserturer og eventyrstunder der Schumann fortalte selvlagede historier til Clara og brødrene. Men Schumann kunne også med forbauselse observere hvordan Clara modnet som menneske og musiker. Han hadde et par kjærlighetsaffærer, og det var nok på denne tiden han pådro seg en sykdom han ikke snakket om før i 1855, men som var medansvarlig for hans tidlige død: syfilis.
I 1834 forlovet Schumann seg med en av Wiecks elever, Ernestine von Fricken (født. von Zedtwitz), som han den gang trodde var datter av en rik böhmisk baron. Det viste seg imidlertid at Ernestine var adoptert og etter tidens regler ikke hadde arverett, så Schumann opphevet forlovelsen etter et år. Likevel gav han henne et musikalsk minnesmerke i Carnaval. Familien von Fricken stammet fra den böhmiske byen Aš, og dette stedsnavnet (i sin tyske form Asch) danner grunnlaget for Carnaval gjennom bruk av tonerekkene a-ess-c-h og ass-c-h. Et stykke bærer navnet Estrella (Ernestine), et annet er tilegnet Chiarina (Clara), selv Marsch der Davidsbündler gegen die Philister er med som kronen på verket. Åpningen av stykket, Preambule, og miniatyrene med titlene Chopin og Paganini danner unntakene fra denne tematikken.
Ekteskap
Mot slutten av 1835 utviklet det seg en romanse mellom Schumann og den nå 16 år gamle Clara Wieck, og i 1837 ba Schumann om Wiecks samtykke til å ekte den ennå ikke myndige Clara. Men Wieck var på ingen måte beredt til å gi henne til den pengelense unge mannen, særlig fordi han ikke hadde noen fast ansettelse og hadde pådratt seg en kronisk fingerskade som forhindret en karriere som pianist. Ikke engang det faktum at Schumann hadde vært sentral under grunnleggelsen av Neue Zeitschrift für Musik og var ganske vellykket som musikkredaktør av tidsskriftet kunne få faren til å ombestemme seg. Derimot gjorde han alt for å hindre kontakt mellom de nyforelskede; å se hverandre eller å korrespondere var forbudt. Full atskillelse klarte han først å oppnå ved å booke opp en rekke konsertturneer for Clara.
I september 1839 la Clara og Robert inn en rettslig klage med et forslag om at enten fikk Wieck samtykke i ekteskapsinngåelse, eller så ble ekteskapet inngått ex officio. Det tok tid før det skjedde noe, ikke minst takket være Friedrich Wiecks uthalingstaktikk, men 1. august 1840 samtykket retten endelig til ekteskapsinngåelse. Bryllupet sto 12. september 1840, dagen før Clara fylte 21 år. I 1843 ble Schumanns forsonet med Wieck etter at faren tok det første skrittet.
Avvisning
Schumann fullførte Kreisleriana i 1838. Stykket er trolig dedisert forfatteren E.T.A. Hoffmann, som brukte Kapellmeister Johannes Kreisler både som litterær karakter og pseudonym når han skrev for Allgemeine Musikalische Zeitung. Schumann var en stor beundrer av Frédéric Chopin, og som et tegn på sin musikalske aktelse tilegnet han ham verket.
Chopin på sin side ble aldri noen stor beundrer, og også andre pianister forholdt seg nokså kjølig overfor Schumanns komposisjoner: Franz Liszt tok noen av verkene hans inn i repertoaret, men fortalte selv at det ble en «stor fiasko». Årsaken var nok at Liszts publikum ikke forventet at han skulle fortolke vanskelig tilgjengelig musikk, men kom på konsertene hans for å oppleve en risikovillig showmann utfolde seg ved pianoet. Selv Clara, som senere bidro vesentlig til å gjøre Schumanns klaververker kjent, spilte på denne tiden bare sjelden et og annet av Schumanns stykker på konsertene sine. Tilhørerne ville høre musikk som passet med tidens smak, og i ettertid er det lett å se at Schumann ikke skrev slik musikk. Ludwig van Beethoven ble beundret, Mendelssohn Bartholdy, Chopin og Scarlatti var omtykt, og Sigismund Thalberg, Friedrich Kalkbrenner, ja selv Henri Herz hørte til tidens hyppig spilte komponister. Schumann foraktet Herz på grunn av hans platte klavermusikk.
I 1838/1839 forsøkte Schumann å etablere Neue Zeitschrift für Musik i Wien, men på grunn av de strenge østerrikske sensurmyndighetene mislyktes han. I Wien gjenoppdaget han flere av Schuberts glemte komposisjoner, blant annet G-dursymfonien. Året etter, i 1840, opplevde Schumann i det minste en anerkjennelse i og med at universitet i Jena tildelte ham et æresdoktorat ved det filosofiske fakultet.
Flydrivstoff
Det deles normalt inn i fire hovedtyper, med forskjellig flammepunkt og bruksområder:
Robert Schumann
Skapertid
Det er liten tvil om at samlivet med Clara var en inspirasjonskilde for Schumann på denne tiden. Han skrev Symfoni nr 1 i B-dur på svært kort tid. Den såkalte Frühlingssinfonie ble oppført 31. mars 1841 under ledelse av dirigenten Felix Mendelssohn Bartholdy. Allerede samme år fullførte Schumann en symfoni i d-moll som opprinnelig hadde med en gitar. Uroppførelsen 6. desember 1841 var ingen stor suksess, og 12 år senere omarbeidet Schumann symfonien til den versjonen som nå er kjent som hans 4. og siste symfoni.
Flydrivstoff
De to vanligste drivstofftypene på norske flyplasser er Jet A1, som er parafinlignende og brukes i jetmotorer og turbinmotorer, og 100LL (100oktan, low lead) som mer likner bilbensin, og benyttes av småfly med stempelmotorer. Det er kommet noen få småflymotorer beregnet for diesel eller Jet A1 de siste årene.
Robert Schumann
Skapertid
I 1841 ble deres første barn, Marie, født. Tilsammen fikk de åtte barn; da det siste barnet, Felix, kom til verden var Schumann lagt inn på psykiatrisk sykehus. Barnet ble på hans ønske oppkalt etter Felix Mendelssohn Bartholdy.
Fortvilelsens tid
I 1843 var Schumann for en kort tid lærer ved konservatoriet i Leipzig. Men paret var vant til å ha god råd og trengte snart større inntekter. Så Clara reiste igjen på konsertturne, blant annet til Russland, og spilte inn 6000 taler. Schumann ledsaget henne på turneen, men for Claras beundrere var han bare ektefellen til en av Europas mest kjente pianister. Det fortelles at i Russland ble Schumann en gang spurt om også han var en musiker, og folk skal ved flere anledninger ha stukket til ham penger. For Schumann var dette en fryktelig ydmykende situasjon, og han ble aldri helt komfortabel med at kona nøt en større internasjonal berømmelse enn han selv gjorde.
I 1844 ble Schumanns forhåpninger om å bli Mendelssohn Bartholdys etterfølger ved Leipzigs berømte Gewandhausorkester knust. I den påfølgende tiden og fram til 1846 var livet hans preget av sykdom. Han klaget over utmattethet, nevrasteni, anfall av angst og svimmelhet – og han ble tungsindig. Robert Schumann led av noe man i dag sannsynligvis ville kalle en bipolar lidelse og det er heller ikke utenkelig at syfilis bidro til sykdomsbildet. Under store anstrengelser fullførte han Symfoni i C-dur (i dag kjent som nr 2), og uroppførte den i Leipzigs Gewandhaus den 5. november. I symfonien, som ikke ble noen suksess i Schumanns samtid, framstiller han utmattelse, tvangstanker og depresjon, men han lar verket kulminere i en Beethovensk triumf. Samme år utgav han også Pianokonsert i a-moll (op. 54), opprinnelig utgitt som Fantasi for piano og orkester, og dette er en av de mest populære og oftest innspilte av alle pianokonserter.
I 1846 følte han seg restituert. Han besøkte Wien om vinteren, reiste til Praha og Berlin våren 1847 og til Zwickau om sommeren. I Zwickau fikk han en entusiastisk mottakelse, en gledelig opplevelse siden han på den tiden bare var en berømthet i Leipzig og Dresden.
Bestrebelser på å få en fast stilling i et konsert- eller operahus i Sachsen mislyktes. Først i desember 1849 fikk Schumann et akseptabelt tilbud om å bli Ferdinand Hillers etterfølger som byen Düsseldorfs musikkdirektør. Clara og Robert nølte, for Sachsen var de fortrolig med, men Rheinland virket så langt unna. Likevel forlot de Dresden den 1. september 1850 i retning Düsseldorf.
Lyse sider
Robert Schumann ble møtt med entusiasme i Düsseldorf: både kor og orkester hadde innøvd noen av hans stykker og holdt et ball og en supé bare for ham. Hiller introduserte personlig Schumann for byens kunstnerkretser. Den entusiastiske mottakelsen inspirerte Schumann til å komponere som besatt: I løpet av en måned skisserte han sin ''3. symfoni i Ess-dur, den såkalte «Rhinlandske»''. I henhold til Beethovens oppfatning om toneartene er Ess-dur den «heroiske» tonearten, og i symfonien beskriver Schumann sine første inntrykk av sine nye bekjentskaper, satsene 1, 2 og 5 er fulle av entusiasme. Den 3. satsen med tempobetegnelsen Nicht schnell har en intermessolignende karakter og er av samme type som Schumanns klaverminiatyrer. Sats nr 4 har et seremonielt preg som gjør at man får assosiasjoner til en festgudstjeneste i stor katedral, og knyttes i blant til kardinal-vielsen av erkebiskop Johannes von Geissel i Kölnerdomen den 12. november 1850. Schumann selv var imidlertid ikke tilstede.
Skyggesider
Like fort som Schumann lot seg sjarmere av den rhinlandske mentaliteten, like fort ble han desillusjonert. Han fikk problemer med orkestermedlemmenes nonchalante innstilling til å møte på øvingene, og skulle orkesteret være fulltallig kjempet han mot slapp innstilling. En gang messingblåserne grep til et instrument som var transponert i feil toneart, førte det til en krangel i stedet for at det ble ordnet opp i den enkle saken med en gang. Og koret småsnakket og lo under prøvene. Schumann følte at han ikke ble tatt alvorlig. Mot slutten av 1851 vurderte han å si fra seg posten, men så meldte et sjette barn sin ankomst.
Etter at Schumann kom tilbake som dirigent etter en pause i desember 1852 kom de første kravene om at han måtte tre tilbake. Schumann ble dypt såret. Pinsen 1853 omarbeidet han symfoni i d-moll, og i denne versjonen ble verket tatt godt imot av publikum.
En beundrer fra Hamburg
Samme år fikk Schumanns besøk av en ung og fram til da ukjent musiker fra Hamburg: Johannes Brahms. Schumann ble begeistret over Brahms ferdigheter som pianist og komponist, og gjorde musikkforlaget Breitkopf & Härtel oppmerksom på ham slik at de publiserte noen av Brahms' verker. Dessuten skrev Schumann en artikkel i Neue Zeitschrift für Musik (som lenge hadde vært drevet av andre) under tittelen Neue Bahnen («Nye veier»). Schumann beskrev Brahms i panegyriske ordelag; han var «utvalgt til å frembringe tidens høyeste uttrykk på en ideell måte.» For Brahms førte Schumanns profetiske ord til en økende selvkritikk som gav seg utslag i at han brente opp flere av sine komposisjoner. I årene som fulgte førte Brahms tendenser hos den sene Schumann videre, eksempelvis hans interesse for tidligmusikk, særlig Johann Sebastian Bachs polyfone satsteknikk. Schumanns komposisjoner hadde en pregende virkning på Brahms, for eksempel er det en likhet mellom første satsene av Brahms' første klaverkonsert og Schumanns fiolinkonsert.
Clara Schumann, og muligens også Johannes Brahms, forhindret at Schumanns dypsindige fiolinkonsert i d-moll fra 1853 ble publisert. Grunnen var at den berømte fiolinisten Joseph Joachim fant et for stort sprik mellom spilleteknisk vanskelighetsgrad og musikalsk substans, spesielt i 3. sats, og anså at konserten ikke var egnet til å publiseres. En medvirkende årsak kan også være at samtidens anmeldere mente å finne spor av åndelig og kreativt forfall i Schumanns senere verk. For Clara Schumanns del kan kontrasten mellom den lyse, dansbare sistesatsen og ektemannens siste tragiske leveår ha vært for smertefull. Først i 1937 ble konserten trykket, og uroppført i Berlin.
Slutten
Clara og barna våket over ham dag og natt, og han fikk tett oppfølging av lege. Likevel klarte han å forlate huset i et ubevoktet øyeblikk den 27. februar 1854. Selv om det var Rosenmontag, høydepunktet under det rhinlandske karnevalet, og gatene var fulle av folk, tok ingen notis av skikkelsen som ilte mot Oberkasseler Pontonbrücke. Schumann klatret over rekkeverket på brua, kastet gifteringen i Rhinen og fulgte selv etter. Mannskapet på en elvebåt plukket opp den livstrøtte mannen, og han ble geleidet hjem. En tilkalt lege fikk ansvar for ham mens Clara og barna søkte tilflukt hos en venninne. Da Schumann ble innlagt på sanitetslege Dr. Franz Richarz' nye klinikk i Endenich ved Bonn, forble hans stilling som musikkdirektør først ubesatt, og lønna fortsatt utbetalt til familien.
Ulike biografier har gått ut fra at Schumann så på seg selv som en «forbryter» som var redd for at han skulle skade Clara, noe som skal ha ført til at han selv valgte å legge seg inn ved klinikken. Det finnes imidlertid ikke belegg for dette, for eksempel er det ikke nevnt i Schumanns detaljerte dagboksopptegnelser. Den opprinnelige kilden til påstanden er Clara Schumanns første biograf, Berthold Litzmann, men de dagbøker og brev Litzmann hevdet å ha brukt som underlagsmateriale skal være brent. Flere har gått ut fra at Litzmann tolket Claras Schumann opptreden etter at ektemannen ble lagt inn slik at Schumann representerte en risiko for familien. Etter at sykejournalene ble publisert virker det rimelig å anta at det er slik det henger sammen.
Under det første året av klinikkoppholdet spilte Schumann gjerne klaver. Han studerte Brahms' komposisjoner og leste mye. Han led likevel under tiltakende vanviddsforestillinger som førte til raseriutbrudd og vold mot pleierne. Bettina von Arnim, Joseph Joachim og Johannes Brahms besøkte ham, og de ga ulike beretninger om tilstanden hans.
Aceiton Antonio De Haro
Aceitón Antonio de Haro (født 5. mars) er en spansk fotballspiller som spilte for Bryne FK. Han gikk til klubben 1. juli 2007 uten kompensasjon. Han ble oppdaget i La Manga før sesongen og ble tilbudt en ettårskontrakt med Bryne. Midtstopperen ble imidlertid aldri noen suksess hos de rødhvite. Han spilte seriestarten mot Løv-Ham, men var etter det lenge ute med en strekkskade.
Robert Schumann
Slutten
Clara besøkte Schumann 27. juli 1856 – han hadde på det tidspunktet begynt å nekte å ta til seg føde. 29. juli døde han uten at noen var til stede. Kvelden 31. juli 1856 ble Robert Schumann gravlagt ved Alter Friedhof i Bonn.
Musikalsk arv
Schumann og den østerrikske komponisten Franz Schubert blir ikke ofte blandet sammen, men i 1956 utgav DDR to frimerker med Schumanns bilde trykt over et notebilde med Schuberts musikk. Frimerkene ble snart erstattet med musikk av Schumann.
Annet
Robert Schumann var gjennom livet, helt til tiden i Endenich, en ivrig sjakkspiller. Det viser opptegnelser i dagbøkene hans om spillere fra studietiden i Leipzig, partifragmenter og bokavskrifter fra sluttspill.
Media
*Problemer med å spille filene? Se mediehjelp.
Tuscarawas County
Tuscarawas County er et fylke i den amerikanske delstaten Ohio.
9 Mile Rd.
9 Mile Road er en vei i Oakland og Macomb County i den amerikanske delstaten Michigan. Den strekker seg mellom Beck Road i Novi i vest til Jefferson Avenue i St. Claire Shores i øst.
1. divisjon ishockey for menn
1. divisjon ishockey for herrer er den nest øverste divisjonen i ishockey i Norge etter Fjordkraftligaen. 1. divisjon var navnet på norsk ishockeys øverste divisjon fra 1961/62 til 1989/90, før den fikk navnet Eliteserien (1990/91-2003/04), UPC-ligaen (2004/05-2006/07), Get-ligaen (2007/08-2019/20) og Fjordkraftligaen (2020/21-).
Nedrykk
Det er ikke mulig å rykke direkte ned til 2. divisjon ishockey for menn. De to beste lagene fra 2. divisjon og de to dårligste fra 1. divisjon spiller et internt seriespill med hjemme- og bortekamper. De to lagene med flest poeng får spille i 1.divisjon kommende sesong, mens de to dårligste må spille i 2. divisjon.
Historie
1 og  slo seg sammen foran sesongen 1986-87. 2 slo seg sammen med  til LM-90 foran sesongen 1990-91. 3 skiftet navn til  foran sesongen 1992/93 og tilbake til Frisk Asker foran 1994/95. 4 Sinsen og Ila slo seg sammen til Isbjørnene i 1963, sammenslåingen tok slutt i 1970. 5 Hasle og Løren slo seg sammen til Hasle-Løren i 1963.
Afrikansk villhund
Afrikansk villhund (Lycaon pictus) kalles også hyenehund og er et sosialt flokklevende rovpattedyr i hundefamilien. Arten er enste art i den monotypiske slekten Lycaon. Villhunden finnes over store deler av Afrika, sør for Sahara. Den blir av mange regnet som en av verdens mest effektive jegere. Den afrikanske villhunden er også den eneste arten i slekten Lycaon som har overlevd inn i vår tid.
Beskrivelse
Lycaon pictus betyr «malt ulvelignende dyr». Slektsnavnet Lycaon stammer fra det greske ordet lukos som betyr ulv. Villhunden er den eneste arten som har overlevd i denne slekten. Det første eksemplaret ble oppdaget av vestlige forskere (Temminck, 1820) i Mosambik og fikk navnet Kapp jakthund.
Afrikansk villhund framstår som en langstrakt slank, men kraftig hund med store, nærmest runde ører og lange, slanke ekstremiteter. Pelsen mangefarget og flekkmønstret, noe som er opphavet til det vitenskapelige navnet «malerhund» (Lycaon pictus).
Pelsen er kort og glatt og mangler underpels. Den går igjen i fargene brun, rød, sort, blekgul og hvit i et flekket mønster, som for hvert dyr er like unikt og individuelt som et fingeravtrykk. Den buskete halen er alltid hvit på den ytre tredjeparten, men kan hos noen individer også være hvit nesten fra haleroten og ut til haletippen. Ørene er for det meste sorte, men ved inngangen til selve øret har den gjerne lysebrun behåring. Selv om pelsen er som et fingeravtrykk for hvert dyr, er det allikevel kjent at det karakteristiske flekkmønstret har likhetstrekk både innad i de ulike flokkene/familiene og innenfor de ulike regionene villhunden holder til. Pelsen har sorte bånd som strekker seg fra snuten og bakover mot øynene og ned over kinnene og halsen og opp mot bakkanten av ørene og på ørenes bakside. Ei enkel sort smal stripe strekker seg også langs snuteryggen og opp over pannen og skallen på dyret.
Skallen er massiv og snutepartiet bredt og kraftig. De meget kraftfulle kjevene ender opp i utstående kinnbein, og bittet er svært kraftig i forhold til dyrets størrelse. I en vitenskapelig studie der 39 ulike nålevende og utdødde rovdyr inngikk, ble BFQ (bitestyrkekvotient = vektmessig utlignet bitestyrke) målt til 142 (tilsvarer 428 kg/cm²). Tannformelen er som hos de fleste andre canider (3/3 + 1/1 + 4/4 + 2/3 = 42 tenner), men i underkjeven mangler rovtennene det innerste toppunkt (i likhet med hos bushhund og asiatisk villhund).
Dyret er på størrelse med en golden retriever eller litt mindre, og betydelig mindre enn en norsk ulv. Kroppslengden er omkring 75–110 cm fra snutespiss til halerot. Halen måler gjerne ca. 30–40 cm. Villhunden har kompakte, runde føtter og kun fire tær på hver fot. Hanner og hunner har omtrent samme størrelse. Den blir normalt ca. 60–75 cm i skulderhøyde, og vekten ligger på omkring 18–36 kg.
Utbredelse
Tidligere fantes afrikansk villhund nærmest over hele Afrika (for omkring 3 000 år siden trolig også i Nord-Afrika), unntatt i tropisk regnskog og full ørken. Nå er utbredelsen blitt mer fragmentert. I dag finner man den derfor helst i Namibia, Botswana, Mosambik, deler av Zimbabwe, Swaziland, og i Transvaal i Sør-Afrika. Det finnes imidlertid spredte populasjoner også andre steder i Afrika, eksempelvis i Kamerun, men den generelle utbredelsen av denne arten har en synkende tendens. Av de tidligere 39 utbredelsesområdene villhunden ble regnet som en del av, er den i dag forsvunnet fra 25.
I Hwange nasjonalpark i Zimbabwe finnes det 5 kjente flokker. I Kruger nasjonalpark i Sør-Afrika finnes det 8 flokker. I Masai Mara naturreservat i Kenya finnes det 6 kjente flokker. I Moremi viltreservat, som ligger i Okavangodeltaet i Botswana, finnes det 8 kjente flokker. I Tanzania har Selous viltreservat 6 kjente flokker og Serengeti nasjonalpark 7 flokker.
Habitat
Tidligere trodde man at afrikansk villhund primært var å finne på åpent gresskledt sletteland. Bakgrunnen for denne oppfattelsen var en studie gjort i Serengeti nasjonalpark i Tanzania. Nyere forskning har imidlertid avdekket at disse hundene har større tetthet på savanner (med kort gress), der kratt- og småskog står tettere. I noen grad er arten også til stede i lavereliggende skogkledte fjellområder og semi-ørken, som i Sahel. Mange forskere mener at artens utbredelse i større grad begrenses av menneskelig aktivitet og tilgangen på byttedyr, enn av tap av en spesiell type habitat.
Flokken
Afrikansk villhund er et av de mest sosiale hundedyrene. Flokken tilbringer mesteparten av tiden sammen og ledes av et såkalt alfapar. Alfaparet kan gjenkjennes på den økte tendensen til å markere seg. Det skal nevnes at alfastatus hos afrikansk villhund er omdiskutert. Noen mener også at disse dyrene snarere må sees på som en art uten en bestemt rangatferd. Den kjente ulveforskeren L. David Mech antydet i 1975 at lignende argumenter om den sosiale strukturen kunne benyttes om afrikansk villhund som for ulv.
Villhunden kan danne flokker på opp mot 40 dyr, men det er mer vanlig at den omfatter 2-27 dyr. Tidligere, da det fantes mange flere slike villhunder i Afrika, kunne flokkene bestå av opp mot 100 dyr. Gjennomsnittsflokken består imidlertid gjerne av ca. 7-15 dyr.
En flokk består som regel av flere hanner enn hunner, og hver av dem har en rang innad i flokken. Flokken er heller ikke statisk med hensyn til individene, men skifter gjennom sesongen. Noen dyr (spesielt tisper) forsvinner til andre flokker, mens andre kommer. Jo lenger ned på rangstigen et dyr står, jo større er sannsynligheten for at det forlater flokken. På denne måten kan flokkene variere i størrelse og sammensetning gjennom året. Slik vandring mellom flokkene, som kan foregå over distanser på flere hundre kilometer, bidrar dessuten til å sikre stor genetisk variasjon. Nye flokker dannes gjennom at dyr av samme kjønn forlater en flokk og forener seg med dyr av motsatt kjønn fra andre flokker. Nye flokker består således av en kjerne av enten hanner eller hunner med nært slektskap, mens dyr av det motsatte kjønn ikke er nært beslektet.
Når en alfa dør vil plassen normalt bli overtatt av et annet dyr i flokken, men ikke nødvendigvis av det dyret som står nærmest på rangstigen. Det finnes også eksempler på at alfahannen har blitt erstattet av et ungdyr. Det mest betydningsfulle for flokken er at alfaen har nødvendig kunnskap og erfaring til å sikre fortsatt suksess.
Både hanner og hunner samarbeider om å fø opp valper og bringe mat til skadde og syke individer som tilhører flokken. Innad i flokken er det sjelden aggresjon medlemmene i mellom, unntatt mellom den dominante tispa og eventuelle tisper som måtte forsøke å formere seg. Det er også kjent at alfatispa kan stjele valper fra andre tisper i flokken som har klart å pare seg.
Territorium
Villhundens territorium varierer mye i forhold til det habitatet de holder til i. Tettheten av byttedyr vil avgjøre hvor store territoriene blir. I Okavangodeltaet i Botswana er det vanligvis omkring 450 km², mens det i Serengeti kan være opp mot 2 460 km² (typisk 1 318 km²). Territorier på ned mot 200 km² er også kjent. Likeledes er det kjent at kjerneområdet i et territorium er mer typisk 50–200 km² når flokken har valper å fø på. Villhunder lever et nomadisk liv og forflytter seg ofte, unntatt når tispene skal føde. Ellers blir flokken sjelden lenger enn en til to dager på samme leirplass.
Kommunikasjon
Villhunden kommuniserer ved hjelp av markeringer, kroppsspråk og lyder. Siden disse hundene ikke er territoriale bruker de heller ikke urin til å markere territoriet sitt med, slik det er vanlig for andre hundedyr å gjøre. Derimot kan man se at alfahannen og tispa ofte bruker urin til å kommunisere innad i flokken. Dyr som har kommet bort fra flokken gir gjerne fra seg en «hoo»lignende lyd, som så besvares av andre medlemmer. De har en bjeffelignende lyd når de varsler fare, og en klynkende lyd når de tigger mat.
Jakting
Villhunder har stor utholdenhet og hurtighet. De kan holde en jakt gående i høy fart over mange kilometer. Toppfarten skal være over 70 km/t, og over en strekning på inntil to km kan farten komme opp i mer enn 60 km/t. Bl.a. enkelte antiloper er enda raskere, men ikke like utholdende. Statistisk nedlegger enkelte flokker opp mot 85-90 % av alle byttedyr som jages, noe som er langt mer enn noen annen art som jakter i flokk. Byttet trettes ut før angrepet innledes. Jakten ledes av alfahannen og utvalgte medlemmer av flokken, gjennom en sinnrik angrepsatferd. Så snart angrepet et innledet angriper også resten av flokken for å legge byttet i bakken hurtigst mulig. Hundene river så først opp buken med de kraftige kjevene, slik at byttet dør nærmest momentant (som oftest av sjokket). I motsetning til de fleste andre rovpattedyr vil villhunden ofte tillate andre rovdyr og fugler å spise av byttet. Det gjelder imidlertid ikke for flekkhyener, som resolutt jages vekk og av og til også drepes.
Fordi villhunden ofte ikke forsvarer byttet sitt, er den utsatt for at det stjeles av hyener, sjakaler, leoparder og løver. Sistnevnte vil også drepe villhundens valper om anledningen byr seg, men disse blir aggressivt forsvart av flokken dersom denne ikke er totalt underlegen. Løver, iallfall når de opptrer i flokk, kan også angripe flokker av villhunder og drepe enkelte av dem. Noen få ganger har afrikanske villhunder påviselig overfalt og drept gamle og sårede løver. Derimot kan en flokk villhunder lett drepe en leopard, eller jage den opp i et tre.
Ernæring
De vanligste byttedyrene er antiloper som impala (Aepyceros melampus), kudu (Tragelaphus strepsiceros), Thomsons gaselle (Gazella thomsonii) og gnu (Connochaetes taurinus). Den kan også jakte på så store arter som sebra (flere arter), eland (Tragelaphus oryx) og kafferbøffel (Syncerus caffer), men det er mer sjeldent. Noen steder jakter de også på små antiloper som dik-dik (Madoqua sp.), steinbukk (Raphicerus campestris) og vortesvin (Phacochoerus sp.). Et studium av 136 individer i Serengeti viste at de vanligste byttedyrene var Thomsons gaselle på 15–20 kg og gnukalver på under 60 kg, dernest sebraer på 220–240 kg. Enkelte flokker så ut til å ha spesialisert seg på sebraer. .
Afrikansk villhund spiser ikke kadavre, uansett hvor friske de måtte være.
Villhunden blir ofte beskyldt for å ta kveg og annen buskap i de områdene den finnes, men studier som er gjennomført viser at dette ikke er tilfellet. En tre og en halv år lang studie (1994–1997) av en flokk i Zimbabwe viste tvert i mot at de buskapsdyra som forsvant ble tatt av et «tobeint rovdyr» – mennesket.