cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ruzi Ying
Biografi
Etter at keiser Han Pingdi ble drept uten å ha en arving, valgte regent Wang Mang den yngste av alle tenkelige kandidater til å etterfølge ham for å kunne opprettholde sin makt i regjeringa. Også Yīng ble snart avsatt av Wáng, som gjorde seg selv til keiser for det «nye» Xin-dynastiet, og slik ble Hàn-dynastiet midlertidig avskaffet. Under Xin-dynastiet ble Yīng satt i en effektiv husarrest; han var isolert så lenge at da han kom ut igjen som voksen kjente han ikke igjen vanlige dyr. Før Xin-dynastiet ble styrtet i 23 var det mange ambisiøse menn som hevdet de ønsket å gjenopprette Hàn. I 25 startet et opprør mot den midlertidige keiseren Han Gengshidi. Yīng ble involvert i opprøret, og ble drept da det ble slått ned i 25. Rúzi Yīng har blitt sett på som et tragisk uskyldig barn som har blitt et offer for sine omgivelser. Han har ofte blitt kalt «keiser Rúzi», men dette er feilaktig da han aldri formelt besteg tronen som keiser, det var han for ung til, og tittelen hans var kronprins og hersker for riket.
John Okello
John Gideon Okello (født i 1937 i Lango-regionen i dagens Uganda, død 1971) var en av Afrikas mest eksentriske, men minst kjente revolusjonære. I 1964 ledet han Zanzibar-revolusjonen, som styrta sultan Jamshid bil Abdullah av Zanzibar og som førte til at Zanzibar ble erklært en republikk.
Michael von Faulhaber
Utdannelse og tidlig karrière
Michael Faulhaber var tredje av i alt syv barn av en baker, som også var bonde. Den lokale sognepresten gjorde det mulig for ham å gå på gymnasiet i Schweinfurt fra 1879, og i 1883 ble han tatt opp ved det biskoppelige juniorseminaret «Kilianeum» i Würzburg.
Han begynte på presteseminaret i Würzburg i 1889, og ble presteviet den 1. august 1892. Deretter virket han som kapellan i Kitzingen. 1. september 1893 ble han prefekt for juniorseminaret Kilianeum, og den 6. mai 1895 tok han doktorgraden i teologi i Würzburg og ble privatdosent ved universitetet der. 26. juli 1903 ble han professor i gammeltestamentlig forståelse og bibelsk teologi ved universitetet i Strasbourg.
Biskop av Speyer (1910-1917) og bayersk feltbiskop (1914-1918)
Den 4. november 1910 ble han på forslag fra den bayerske kulturminister utnevnt til biskop av Speyer bispedømme, som den gang (frem til 1918) var del av metropolitanprovinsen München und Freising. Han ble konsekrert 11. februar 1911. Som bispemotto tok han vox temporis vox Dei («Tidens kall er Guds kall»). Den 1. mai 1913 ble han opphøyet i den personlige adelstanden av kong Ludwig III av Bayern, og fikk rett til å kalle seg Michael von Faulhaber.
Ved utbruddet av første verdenskrig ble Faulhaber i tillegg stedfortredende katolsk feltprost (militærbiskop) for den bayerske hær, og overtok i realiteten hele dette embedet ettersom den nominelle innehaver av vervet, Münchens erkebiskop Bettinger, var for gammel til å utøve det.
Faulhaber fremholdt at den tyske side hadde en rettferdig sak. Men han ville ikke være med på noen glorifisering av krigen, og gikk inn på krigens teologiske og etiske problematikk. I årene 1915/16 besøkte han Vestfronten og feltlasarettene der ved tre anledninger, i 1915 mottok han Jernkorset av II. klasse. Faulhaber forbedret feltsjelesorgen i hæren og sjelesorgen blant krigsfanger.
Erkebiskop av München (1917) og kardinal (1921)
Han ble utnevnt til etterfølger etter Franziskus von Bettinger som erkebiskop av München og Freising den 26. mai 1917.
Hans opphøyelse til kardinalsverdigheten hadde vært på tale allerede i 1914. Men først den 7. mars 1921 ble han utnevnt til kardinalprest av pave Benedikt XV med tittelkirken Sancta Anastasia.
Faulhaber ble som erkebiskop av München og Freising også leder for Freisinger Bischofskonferenz, altså for det bayerske bispemøte, som møttes separat og ikke deltok ved det nasjonale bispemøtet Fuldaer Konferenz med de øvrige tyske biskoper før i 1933.
Monarkist, motstander av kommunismen, og av nasjonalsosialismen (1917-1932)
Faulhaber hadde tidlig markert seg som overbevist monarkist. Faulhaber var eksponent for den da utbredte føderalisme, og forble tilhenger av kongehuset Wittelsbach. Allerede under sin preken i anledning det bayerske kongepars gullbryllup 20. februar 1918 gikk han kraftig ut mot monarkiets fiender, noen år senere kalte han forsøk på å rokke ved monarkiet som mened, høyforræderi, og kjennetegnet med Kainsmerket (1922).
Kardinal Faulhaber var en tidlig motstander av nasjonalsosialismen. Den gjaldt from ham fra første stund som en bevegelse av "Kulturkampf"-karakter, og dens vektleggelse av folk og rase anså han som heretisk. Han ville, i motsetning til biskopen av Mainz, imidlertid ikke gå så langt som å utelukke nazister fra Kirkens sakramenter.
Fra nasjonalsosialistisk side ble Faulhaber senere til og med sett på som ansvarlig for at Hitler-kuppet i 1923 hadde slått feil, noe som vel var å tillegge ham som enkeltperson en for stor rolle. Samme år vendte Faulhaber seg også mot antisemittismen.
Han var full av skepsis mot Berlin og det «protestantiske nord», og var også tvilende til at det katolske partiet Zentrum inngikk i koalisjoner med SPD på riksnivå, og drøftet muligheten for å åpne seg for protestanters partimedlemskap. Men han ble for stabilitetens skyld en såkalt bayersk «fornuftsrepublikaner» (monarkiet hadde falt) og kunne også dermed akseptere den weimarske riksforfatning.
I oktober 1930 beklaget NSDAP seg over kardinal Faulhabers «hets» mot partiet, og i november fastslo Faulhaber at «nasjonalsosialismen er en heresi, og lar seg ikke forene med den kristelige verdensanskuelse». I februar forordnet Faulhaber og de øvrige bayerske biskoper at nasjonalsosialismen forfektet vranglære på en rekke punkter, og nevnte spesielt rasens stilling, avvisningen av Det gamle testamente, avvisning av det romerske primat, planene om en dogmeløs tysk nasjonalkirke. Katolske geistlige fikk strengt forbud mot å samarbeide på noen måte med den nasjonalsosialistiske bevegelse. Nazister i sluttede kolonner med uniform og fane skulle forbli forbudt å delta i gudstjenester. Ettersom det kunne være mange partimedlemmer som var i subjektivt god tro måtte det imidlertid være opp til skriftefedrenes prøving av hvert enkelttilfelle om medlemskap i NSDAP representerte en utillatelig risiko for å henfalle til alvorlig synd.
Likesom de øvrige bayerske katolske biskoper oppfordret Faulhaber katolikkene til ikke å stemme på NSDAP ved valgene i 1932. Resultatet kunne avleses på valgresultatene, der valgkretser med stor katolsk eller kommunistisk velgermasse hadde lavest oppslutning om nazistene.
Adolf Hitlers maktovertakelse (1933)
Etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i 1933 så han raskt hvordan det stevnet mot en nazistisk forfølgelse av katolisismen. Allerede den 17. mars 1933 overleverte han et memorandum til Vatikanet der han analyserte Hitler. Der påpekte han blant annet at den nye rikskansler «preker det ville hat og voldsmetoder», «preker rasekult» og «faren for krig mot andre folkeraser», at han står for en kristendom «som ikke lenger Kristi kristendom» men at «nasjonalsosialismen vil være en ny verdensanskuelse og religion», tolererer Alfred Rosenbergs avis Völkischer Beobachter som propagerer mot Jesus som «jødinnens sønn» og krever en tysknasjonal og romfri kirke, representerer en trussel mot de katolske skoler, og at nasjonalsosialismen står for en antikatolsk fascisme.
Men da nazistene like etter, den 1. april, anstiftet til en boikott av jødiske forretninger, gjorde ikke Faulhaber noe, noe som avfødte kraftig kritikk fra deler av den katolske presse, særlig fra den bayerske prest dr. Alois Wurm, utgiver av Monatszeitschrift im Dienste christlicher Lebensgestaltung: Seele. I et skriv til kardinal Pacelli den 10. april 1933, etter at boikotten var over, forsøkte han å forsvare sin passivitet: «Vi biskoper spørres hvorfor Den katolske kirke … ikke engasjerte seg for jødene. Det lar seg for tiden ikke gjøre, for da ville kampen mot jødene samtidig bli til en kamp mot katolikkene.» Han mente også at jødene hadde ressurser til å klare seg selv, noe han anså at den raske avslutning av boikotten hadde vist. På denne tiden gjaldt hans personlige engasjement bare jødiske enkeltpersoner og fremfor alt katolske jødekristne.
Faulhaber var med på å fremforhandle Rikskonkordatet mellom Tyskland og Den hellige stol våren og sommeren 1933, for å sikre den tyske katolske kirkes rettsgrunnlag og rettigheter best mulig.
Kamp mot nazistisk raselære og eugenikk (1933-1936)
I sine berømte adventsprekener i desember 1933 tok han avstand fra den nazistiske raseideologien ved å understreke at Kristus, «vår sanne fører», var jøde. «La oss ikke glemme at vi ble ikke frelst av tysk blod, men av Kristi blod», sa kardinalen.
På samme års siste dag sa han i en tale at ''"kjærligheten til ens egen rase får på den annen side aldri føre til hat mot andre folk".
Han hadde ikke bare negativt å anføre om Hitlers styre: Han roste regimets antirøykekampanjer og kampanjer mot overdreven drikking. Men han assisterte hele tiden pave Pius XI og Vatikanet med informasjoner og utforming av protester mot regimet.
I spørsmål som angikk tro og katolsk morallære tok han uten kompromisser front mot nyhedendommen. I 1934 drev han frem et utkast til et felles hyrdebrev som skulle ta avstand fra den nye lov "om avvergelse av arvesyk etterslekt" ("Gesetz zur Verhütung erbkranken Nachwuchses"), som inkluderte tvangssteriliseringer og fosterfordrivelser (provosert abort): Hyrdebrevet ble ikke offentliggjort, fordi mange andre biskoper ikke ønsket å risikere konflikt med det nye styre.
Den 7. juni 1934 var han et hyrdebrev som det faktisk ble noe av, og som vakte stor oppmerksomhet. Dette var de tyske katolske biskopers felles hyrdebrev som protesterte mot «nyhedendommens» angrep på kristendom og kirke, mot «innflytelsesrike krefters» bestrebelser for å ødelegge den kristelige tro og det kristelige liv blant folket, og mot forsøkene på å sette i stedet en «artsegen religion». Hyrdebrevet vendte seg eksplisitt mot innføringen av nytte- og rasemoral, og mot forsøkene på å sverte biskopenes forsvar av troen og kamp mot vranglærer ved å fremstille det som innblanding i politikk. Biskopene avviste som feilaktig den ed som nazistene avkrevde om «uforbeholden etterfølgelse» (vorbehaltslose Gefolgschaft). Enhver plikt, også edsbekreftet plikt, opphører dersom det som blir krevet strider mot Guds bud, het det i det for sin tid usedvanlig klare hyrdebrevet.
Ved det manipulerte riksdagsvalget den 29. mars 1936, der det kun forelå én liste som folket skulle stemme ja eller nei til, pådro Faulhaber seg regimets vrede ved å si at en ja-stemme ikke var å oppfatte som en tilslutning til ting "som vi i vår samvittighet ikke kan innestå for".
Faulhaber møtte den 4. november 1936 Adolf Hitler for første og eneste gang. Møtet, som fant sted på Obersalzberg ved Berchtesgaden og varte i tre timer, var kommet i stand etter forarbeid av den apostoliske nuntius erkebiskop Orsenigo og statssekretær Lammers. Faulhabers "strengt fortrolige rapport" viser blant annet at Hitler med hevet stemme (mit erhöhter Stimme) tok opp "Kirkens kamp mot det tredje rikes raselovgivning" og Faulhaber forsvarte den katolske stillingtagen.
Fra Mit brennender Sorge til krigsutbruddet (1937-1939)
Faulhaber hjalp Pius XI med ideer til den pavelige encyklika «Mit brennender Sorge» (mars 1937) som fordømte diskrimineringen av kirken og brudd på regimets traktatfestede forpliktelser til å respektere kirkens arbeid, og fordømte folk- og raseideologien. Det første utkast til dette pavelige rundskriv hadde Faulhaber (sammen med noen andre tyske biskoper, deriblant Konrad von Preysing og Clemens August von Galen) forfattet i januar 1937 på kollegiet Santa Maria dell'Anima i Roma, og overlevert til kardinalstatssekretær Eugenio Pacelli, som videreutviklet dokumentet. Faulhaber og Pacelli hadde kjent hverandre i lang tid fra de årene da Pacelli hadde vært apostolisk nuntius i München.
Han ble utsatt for et attentat i 1934, og i forbindelse med de antijødiske aksjoner i november 1938 knuste en nazistisk mobb vinduene i hans residens i München. Utover dette ble han ikke utsatt for forulempninger. Derimot ble en rekke av hans prester arrestert og kastet i fengsel. Kort etter at Faulhaber hadde offentliggjort Mit brennender Sorge (han leste det opp selv i domkirken i München) arresterte Gestapo en av de ledende skikkelser i det katolske mannsarbeid i München, pater Rupert Mayer. Kardinalen protesterte, men klarte ikke å vinne prestens løslatelse. Også en rekke andre geistlige i hans bispedømme ble arrestert og satt i konsentrasjonsleirer.
Kardinal Faulhaber deltok på konklavet i 1939 som valgte pave Pius XII.
Under annen verdenskrig (1939-1945)
Også under annen verdenskrig arbeidet Faulhaber for å fremme militærsjelesorgen, og dessuten for sjelesorgen blant krigsfanger og tvangsarbeidere. Men han grep ikke inn i kompetansene til den katolske feltbiskop, Franz Justus Rarkowski. Som under første verdenskrig var han også opptatt av hvordan det gikk med de bayerske geistlige og seminarister som var innkalt til de væpnede styrker. Den begeistring for krig som han hadde lagt for dagen tidlig under første verdenskrig var nå totalt fraværende.
Også etter krigsutbruddet fortsatte tvangstiltak mot kirken, og Faulhaber protesterte.
Den 12. juli 1941 rettet biskopene et memorandum til den tyske riksregjering der de gikk inn for bekjennelsesfrihet og retten til offentlig religionsutøvelse, krevde at regjeringens kirkeutmeldelseskampanje ble innstilt, protesterte mot den planmessige avkristning av ungdommen, og krevde respekt for det femte og det sjette bud (mot eutanasi og den utglidningene av sedeligheten), klaget over tiltakene mot klostre og presteskap, og protesterte mot innskrenkelsene av kirkens karitative arbeid. Kirkeminister Kerrl beskyldte den 3. august biskopene, på bakgrunn av hyrdebrevet og memorandumet, for bare å tenke på seg og sitt til og med utbruddet av fiendtligheter mellom fedrelandet og Sovjetunionen. De burde heller ha inngi de troende «seiersvilje og seiersvisshet».
Et senere memorandum fra de tyske biskoper fulgte den 10. februar 1941, og det klaget på nytt mot «trykket mot den katolske kirke» og «krenkelsen av evige lover», og kom med eksempler på begge forhold. Biskopene avgrenset seg ikke til kun å protestere mot antikirkelige tiltak. De listet opp tungtveiende anslag mot menneskets naturgitte rettigheter, som retten til liv og til personlig frihet.
I 1941 mistet Faulhaber sin nærmeste kirkepolitiske medarbeider, domherren Johann Neuhäusler, som ble arrestert av Gestapo og etterhvert sendt til konsentrasjonsleirene KZ Sachsenhausen og Dachau. Kardinalen protesterte mot slutten av 1941 heftig mot den nazistiske kirkeutmeldelseskampanje, og palmesøndag 1942 leste han opp et hyrdebrev der han og hans bispekolleger kritiserte at den borgfred som burde være en selvfølgelighet i krigstid brytes av nasjonalsosialistene. Hyrdebrevet gikk detaljert gjennom konfliktfeltene mellom nazistaten og kirken.
I krigstiden utviklet Faulhaber også en økumenisk holdning som dels skyldtes at det var et visst skjebnesfellesskap mellom den katolske kirke og protestantene, og dels at han hadde stor sans for den lutherske kirkes holdning i Norge under okkupasjonen.
Den 21. juli 1944 ble Hitler forsøkt sprengt i luften av tyske opposisjonelle ved hans hovedkvarter Wolfsschanze i Øst-Preussen. Det er ingenting som tyder på at Faulhaber hadde noe med dette å gjøre. Men han ble likevel avhørt: En måned etter attentatet ble Faulhaber forhørt av Gestapo, og han erklærte at han intet hadde ant om slike planer mot Hitler og tok sterkt avstand fra attentatet. Gestapo visste at Faulhaber i 1943 hadde hatt en samtale med Carl Friedrich Goerdeler, som var implisert i kupplanene mot Hitler og var påtenkt som rikskansler i det nye regime. Og den ledende attentatsmann, oberst Claus Schenk von Stauffenberg, var praktiserende katolikk, og Gestapo antok – etter alt å dømme feilaktig – at de sammensvorne omfattet kirkefolk, eller at de hadde klarert konseptet moralteologisk av geistlige.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Matthias Jabs
Matthias Jabs (født 25. oktober 1955 i Hannover, Tyskland), er en tysk gitarist og låtskriver. Jabs er medlem av det tyske hardrock-bandet Scorpions. Jabs ble medlem av Scorpions da Uli Jon Roth forlot bandet i 1978. Det første albumet han spilte inn med Scorpions var Lovedrive. Jabs bruker Gibson Explorer-gitarer og har designet en modell for Gibson, kalt Explorer 90.
Florentine Rost van Tonningen
Florentine Sophie (Florrie) Rost van Tonningen-Heubel (født 14. november 1914 i Amsterdam, død 24. mars 2007 i Waasmunster Belgia) var gift med lederen for Nederlands Nationaal-Socialistische Beweging (NSB), Meinoud Rost van Tonningen, og ble senere kjent for sin høyreekstreme innstilling. Etter den annen verdenskrigs slutt, og hennes manns død i 1945, forble hun tro mot nasjonalsosialismen i ord og gjerninger resten av livet. Dette ga henne kallenavnet den sorte enke.
Ungdom
Florentine (Florrie) Heubel ble født i Amsterdam, som datter av bankieren Gustav Adolph Heubel og Cornelie van Haren Noman som var av patrisiersfamilie. Hun var en av fire søsken, hun hadde søsteren Annie (født 1906) og to brødre, Dolf (1904) og Wim (1910). Hun vokste opp i Hilversum, og da den unge prinsesse Juliana besøkte byen ble Florrie og broren Wim invitert til å spille tennis med prinsessen. På 1930-tallet ble søsknene Florrie og Wim aktive innen NSBs ungdomsorganisasjon, «de Nationale Jeugdstorm». På denne tiden studerte hun biologi ved Universitetet i Utrecht, med interesse for atferdspsykologi.
På sommeren 1936 hadde Florrie Heubel et studieopphold i Berlin, og ble der imponert av Adolf Hitler og 'kameratskapet, disiplinen og den entusiastiske innsatsen' som den nazistiske bevegelsen la for dagen. Et år senere reiste hun og broren Wim på besøk til Nederlandsk-India, der den eldste broren Dolf arbeidet som landbruksingeniør. Etter hjemkomsten forlot hun NSB fordi hun mente at partiet ikke var tydelig nok med hensyn til rasehygiene, og hun syntes heller ikke at partilederen Anton Mussert tok hennes bekymringer alvorlig nok. I løpet av 1939 traff hun Meinoud Rost van Tonningen gjennom sin bror. Under den tyske invasjonen av Nederland 10. mai 1940 oppholdt hun seg igjen i Berlin. Senere omtalte hun den tyske invasjonen med at «tyskerne ville ha en korridor slik at de kunne komme nær England som siden Chamberlains tid hadde veddet på to hester».
Giftermål med Rost van Tonningen
Bryllupet mellom Florentine Heubel og Meinoud Rost van Tonningen stod på vintersolvervsdagen 21. desember 1940. De hadde bedt om godkjenning fra den tyske Reichsführer-SS, Heinrich Himmler. Da de fikk hans tillatelse og godkjenning av sine stamtavler, ble dette det første SS-giftermålet. Ekteparet fikk tre sønner, Grimbert (1941), Ebbe (1943) og Herre (1945). I 1980-årene tok sønnene offisiell avstand fra deres mors politiske standpunkt. Den yngste sønnen, Herre, ble født samme dag som onkelen Wim Heubel falt i kamp ved Elst, 28. april 1945. Wim Heubel var i tjeneste ved SS-divisjonen Landstorm Nederland. Florentine og barna oppholdt seg da på øyen Terschelling i Friesland, og ikke lenge etter flyktet hun med barna via Cuxhaven til Goslar i Tyskland der hennes familie fra gammelt av hadde eiendommer. Hennes foreldre oppholdt seg også der. Ektemannen Meinoud Rost van Tonningen ble tatt til fange av kanadiske styrker 8. mei 1945.
Ikke lenge etter krigens slutt mistet Meinoud Rost van Tonningen livet i fengselet i Scheveningen ved den Haag, der han var fengslet mens han avventet rettssaken. Det ble sagt at han hadde begått selvmord ved å hoppe over rekkverket på en trapp. Enken Rost van Tonningen-Heubel har alltid avvist at hennes mann skulle ha begått selvmord, og hevdet at han ble drept. Vitneutsagn fra medfanger skulle støtte hennes mening. Drapsmotivet skulle ha vært at hennes mann i kraft av sin posisjon som president for De Nederlandsche Bank skulle ha for mye kunnskap om fremtredende personers transaksjoner med svarte penger. Under fjernsynsprogrammet «det svarte får» (nl.: Het zwarte schaap) bekreftet en medarbeider fra RIOD (Nederlands Instituut voor Oorlogsdocumentatie, det nederlandske instituttet for krigsdokumentasjon), A.J. van der Leeuw, hennes versjon idet han omtalte hendelsen som om Rost van Tonningen skulle ha blitt drevet til selvmord.
De private arkiver
I sin book ,,In search of my weddingring" anklaget Rost van Tonningen Bernhard von Lippe-Biesterfeld for dodsfallet til hennes mann. De private arkiver til paret ville gi bevis. Dette arkivet er kun tilgjengelig gjennom arkiviar F.J.A.M. van der Helm, som fra 1980 skal bevare og forvalte arkivene. Kort tid for Rost van Tonningen fikk han den 67 år gamle gifteringen, som Adolf Hitler kysset i hennes bryllup i 1940.
Den sorte enke
Etter mannens død fortsatte Rost van Tonningen-Heubel å være aktiv innen ulike høyreekstreme organisasjoner. Til å begynne med levde hun i fattigdom, og hadde hun som så mange andre tidligere nasjonalsosialister fått tilvist en fogd, Anton Leo de Block. Fogden tilkjente hennes svoger, Nico Rost van Tonningen, foreldreansvaret for de tre sønnene. Senere forlot den eldste sønnen, Grimbert, henne. Han flyttet først til familien Fentener van Vlissingen, og senere videre til dronning Julianas sekretær, Jan van der Hoeven.
Resten av livet kjempet hun for at hennes manns navn skulle bli renvasket. I 1952 byttet hun boligen i den Haag, på Frankenslag mot en villa i Velp. Villaen het «Ben Trovato», noe hun så som et tegn ovenfra siden hennes manns initialer var en del av navnet (ROst VAn TOnningen). Rost van Tonningen hadde dessuten startet en egen bedrift ved navn Verina BV, som drev handel i varmeapparatur og hadde patent på et tørkestativ. Ved siden av dette fortsatte rettssakene og prosessene for å finne mannens grav helt opp til Raad van State. I 1968 deltok hun i dokumentarfilmen Portret van Anton Adriaan Mussert (Portrett av Anton Adriaan Mussert) av regissør Paul Verhoeven. Dette var første gang hun trådte frem offentlig. Politiet ransaket huset hennes, der hun på 1970-tallet hadde lukkede møter med andre med samme ideologiske ståsted, gjentatte ganger uten å finne noe. Villaen ble også forsøkt påtent. I boken Op zoek naar mijn huwelijksring (På leting etter min giftering) sier hun at «husransakelser, knuste vinduer og brannstiftelser var noe som hørte til dagliglivet».
Dommer
Rost van Tonningen ble flere ganger dømt for å ha spredt nazistisk litteratur og for å ha arrangert nasjonalsosialistiske møter, som for eksempel en vintersolvervsfest. Blant dem hun fortsatte å holde kontakt med frem til hun døde var Robert Faurisson, David Irving, Artur Axmann, Gudrun Burwitz-Himmler, Margarethe Boden (Heinrich Himmlers datter og kone), Ilse Hess (Rudolf Hess' kone), Gertrud og Arthur Seyss-Inquart, Erich Priebke, Thies Christophersen, Léon Degrelle, Colin Jordan, Miguel Serrano, Franz von Papen, Hjalmar Schacht, Ernst Zündel, general Otto Ernst Remer, Udo Walendy, Horst Mahler, Rie Mussert (Anton Adriaan Musserts kone), representanter for Vlaams Blok, Siegfried Verbeke, Joop Glimmerveen fra Nederlandse Volks-Unie og flere andre. Fra 1990 av hadde hun dypgående samtaler og korrespondanse med journalisten Willem Oltmans.
Pensjon
Da det i 1986 ble kjent at Rost van Tonningen fikk en enkepensjon fra den nederlandske stat siden hennes mann hadde vært medlem av parlamentet, førte dette til mange reaksjoner. Hun fikk beholde pensjonen selv om det ble arrangert en høring i Tweede Kamer. Hun deltok i fjernsynsprogrammet Het Zwarte Schaap i 2000, og forsvarte seg da så godt at fjernsynsselskapet VARA vurderte å la være å vise programmet.
I 2000 hadde Rost van Tonningen planlagt å flytte fra villaen i Velp til en leilighet i Arnhem, men juridiske protester fra det nye nabolaget fikk henne til å forandre mening. Ikke lenge etter flyttet hun til Belgia, noe hun selv beskrev som å reise i eksil siden det ble gjort umulig for henne å bli boende i Nederland. Hun forble nasjonalsosialismens ideologi tro inntil døden.
På enkelte steder ble hun mottatt som en «VIP», for eksempel ved Ulrichsbergtreffen i Østerrike og Europäischen Kongress der Jugend i Thessaloniki.
Død og begravelse
Allerede i 1996 kjøpte Rost van Tonningen et gravsted på Heiderust i Rheden ved Arnhem, og hun fikk laget en gravsten med sitt eget navn, fødselsdato og teksten «De Waarheid maakt vrij» (Sannhet gjør fri). Allerede før hun kjøpte gravstedet var dette omstridt, gravlundens naboer fryktet at graven skulle bli et valfartssted for høyreekstremister.
24. mars 2007 døde Florrie Rost van Tonningen-Heubel i hjemmet sitt i Belgia. Hun var da 92 år gammel. Begravelsen fant sted i lukket selskap 30. mars 2007. Rheden kommune valgte å holde tidspunktet for begravelsen hemmelig, for slik å forhindre en større tilstrømning av såvel nasjonalsosialister som deres motstandere. Kommunen hadde på forhånd avholdt møter med gravlundens naboer.
De tre sønnene, som alltid hadde tatt avstand fra deres mors ideologi, ba andre om å la henne få fred på gravlunden. Constant Kusters, formann for Nederlandse Volksunie (NVU), reagerte på følgende vis: «Hva barna sier bryr vi oss ikke om, de har alltid vært i mot oss og deres mor.» (nl.:«Die kinderen kunnen de pest krijgen, want ze zijn altijd tegen ons en hun moeder geweest.»).
Helikopterlege-saken
Helikopterlege-saken eller MMS-lege-saken er en norsk straffesak der den tidligere legen Thor Aage Mathisen ble dømt for misbruk og voldtekt av en rekke mindreårige jenter gjennom flere år, samt for pengeutpressing av en rekke menn. De kriminelle handlingene skjedde ved at mannen utgav seg for å være mindreårig jente overfor både mennene og jentene. Jentene ble lurt og presset til å sende seksualiserte bilder på MMS i det de trodde de kommuniserte med en jevnaldrende jente. Disse bildene ble brukt i kommunikasjonen med mennene i saken, og på grunnlag av seksualiserte bilder mennene sendte av seg selv kom mannen i posisjon til å presse dem for penger. Domfelte i saken, som var bosatt på Hamar, jobbet som overlege ved Sykehuset Innlandet, og ble i oktober 2010 pågrepet av politiet på Norsk Luftambulanse sin base på Dombås, hvor han hadde en mindre deltidsstilling. I media ble han omtalt som «helikopterlegen» og som «MMS-legen». Mannen ble i 2011 i Hedmarken tingrett og deretter i Eidsivating lagmannsrett dømt til 10 års forvaring med 7 års minstetid, til å betale 2,4 millioner kroner i erstatning og oppreisning til ofrene, og fradømt autorisasjonen som lege på ubestemt tid. Anken til Høyesterett ble avvist i mars 2012, og dommen ble dermed rettskraftig.
Tiltale
Mannen ble tiltalt for å ha lurt 22 jenter og kvinner til å sende nakenbilder av seg selv, samt utpressing av 12 menn. De fleste av jentene var i alderen 14 år da de ble kontaktet. Han ble videre tiltalt for å ha befølt brystene til ei 13 år gammel jente mens hun lå i narkose på Elverum sykehus, og for å ha hatt samleie med en mindreårig jente.
Diagnose
De rettsoppnevnte sakkyndige, psykiater Michael Setsaas og psykolog Jim Aage Nøttestad, gav tiltalte diagnosen pedofili og dyssosial personlighetsforstyrrelse med sadomasochistiske trekk. De sakkyndige fastslo at mannen vil trenge langvarig behandling for sin diagnose, opp mot 20 år.
Josef Urban
Josef Urban (født 17. juni 1899 i Praha, død 2. september 1968) var en tsjekkoslovakisk bryter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles.
Helikopterlege-saken
Dom
Tiltalte ble i juli 2011 dømt i Hedmarken tingrett for alle forholdene i tiltalen, herunder 7 voldtekter av mindreårige jenter. Straffen ble satt til 10 års forvaring med en minstetid på sju år. Mannen ble dømt til å betale en samlet erstatning og oppreisning på kr. 1 850 000 til 22 jenter, samt kr. 554 000 i samlet erstatning til i alt 12 menn, i tillegg til at han ble fradømt retten til å praktisere som lege eller ha annet arbeid innen helsevesenet på ubestemt tid. Domfelte anket saken, men fikk bare prøve skyldspørsmålet i voldtektene han er dømt for. Ankesaken kom opp i Eidsivating lagmannsrett, hvor tiltalte 17. november 2011 igjen ble dømt for voldtektene. 22. desember 2011 ble straffeutmålingen forkynt: Mannen ble idømt samme straff i lagmannsretten som han fikk i tingretten. I mars 2012 avviste Høyesteretts ankeutvalg anken i saken.
Josef Urban
Urban vant en olympisk sølvmedalje i bryting under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Han kom på andreplass i den tyngste vektklassen tungvekt over 87,0 kg i gresk-romersk stil, bak Carl Westergren fra Sverige.
Karel Sabina
Karel Sabina (født 29. desember 1813 i Praha; død 7. november 1877 samme sted) var en innflytelsesrik tsjekkisk forfatter, journalist og radikaldemokratisk politiker.
I 1849 ble Sabina arrestert for deltakelse i «maikuppet», et planlagt opprør inspirert av Mikhail Bakunin, som bodde i Praha på den tiden. Sammen med 24 andre ble Sabina dømt til døden 1851. Keiser Frans Josef I av Østerrike-Ungarn gjorde straffen om til 18 års tukthus, men utstedte et generelt amnesti i 1857 og Sabina ble satt fri. Tilbake i Praha levde han som fri skribent.
I dag er Sabina hovedsakelig kjent som forfatter av librettoen til Smetanas opera Den solgte brud.
Paweł Mąciwoda
Paweł Mąciwoda (født 20. februar 1967 i Wieliczka) er en polsk rockemusiker som ble med i bandet Scorpions i 2003.
Telenassa
Telenassa er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen rutevinger (Melitaeini) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). De er stort sett ganske små, brun- eller gulaktige sommerfugler.
Utseende
Små, brune og oransje sommerfugler.
Levevis
Rutevingene er ikke spesielt sterke flygere, og de fleste artene er nokså stedbundne med små, lokale kolonier. Larvene lever selskapelig i silkespinn. De tar opp forsvarsstoffer fra næringsplantene og er derfor trolig usmakelige for rovdyr.
Yarwil
Yarwil AS ble etablert 22. august 2007 som et joint venture-selskap mellom Yara International og Wilhelmsen Maritime Services. Selskapet tilbyr komplette løsninger for rensing av NOx fra skip. Teknologien er basert på selektiv, katalytisk reduksjon (SCR) med bruk av urea, og fjerner opptil 90 % av NOx-utslippene.
Firmaet ble etablert etter økt, internasjonal oppmerksomet rundt miljøskadelige utslipp fra skip verden over. De nye IMO-reglene, MEPC-58, krever en reduksjon av NOx-utslipp fra skip på 20% i 2011 og 80% i 2016. Den eneste, kjente teknologi for å oppnå 80% reduksjon av NOx
x-utslippene er SCR.
I oktober 2013 meldte Yara International at selskapet tar over eierskapet og lemmer virksomheten inn under deres NOxCare-program fra og med 1. januar 2014.
Rudolf Schenker
Rudolf Schenker (født 31. august 1948 i Hildesheim, Tyskland) er en tysk gitarist og låtskriver. Han har vært medlem i hard rock-bandet Scorpions siden bandet ble til i 1969. Han er det eneste nåværende medlemmet som har vært medlem siden starten. Schenker er storebror av gitarist Michael Schenker.
Via Tiburtina
Via Tiburtina er en romerveg fra 2. århundre f.Kr. mellom Roma og Tivoli (latin: Tibur).
Vegen ble anlagt under konsul Markus Valerius Maximus omkring 286 f.Kr. Seinere ble vegen ført videre som Via Tiburtina Valeria til Marsi og Equi i Abruzzo. Samla lengde fra Roma til Aternum (dagens Pescara) var 200 km. Vegen forlot Roma gjennom Porta Tiburtina i den aurelianske mur. Gata med samme navn nordvestover fra Porta Tiburtana i dagens Roma følger traseen fra oldtida.
Justin Levens
Justin Robert Levens (født 18. april 1980, død 17. desember 2008) var en utøver av MMA-kampsport. Han var fra Philadelphia, USA.
Karriere
Han vant ni kamper, og tapte åtte, i MMA-turneringer i USA og Meksiko. I UFC konkurrerte han mot Evan Tanner og Jorge Santiago. Hans siste seier var i november 2006. Deretter tapte han fem kamper. Hans siste kamp var i oktober 2007.
Dødsfall
Levens og kona ble funnet drept i deres hjem i Laguna Niguel i Orange County (California), 17. desember 2008. Politiet har ingen holdepunkter mht. at andre personer er innblandet i dødsfallene.
Buypass
Buypass er et norsk IT-selskap som utvikler løsninger for elektronisk ID, e-signatur og betaling. Selskapet ble etablert i 2001, og eies av EVRY og Norsk Tipping. Buypass har i underkant av 90 ansatte, med hovedkontor i Oslo og avdelingskontor på Gjøvik. Buypass leverer løsninger til bruk både i forbrukermarkedet, private bedrifter og offentlige virksomheter. Buypass er sertifisert av EU som Qualified Trust Service Provider (QTSP).
Løsninger
Buypass-løsninger omfatter en helhetlig portefølje av sertifikater for elektronisk identifisering:
Over 2,8 millioner nordmenn har en Buypass ID på smartkort og/eller mobiltelefon. Buypass er Norges eneste godkjente utsteder av SSL-sertifikater i henhold til internasjonale standarder (ETSI TS 102 042).
Konsesjoner og sertifiseringer
Buypass er registrert hos Nasjonal kommunikasjonsmyndighet som utsteder av kvalifisert ID i henhold til Lov om elektronisk signatur. Selskapet er deklarert i henhold til Selvdeklarasjonsforskriften og kravspesifikasjon for PKI i offentlig sektor. Buypass innehar konsesjon fra Finansdepartementet som e-pengeforetak i henhold til Lov om e-penger.
ETSI TS 102 042: Buypass er sertifisert i henhold til ETSI TS 102 042-standarden for utstedere av elektroniske sertifikater. Dette er en europeisk sertifisering på høyeste nivå, basert på EU-direktiver som e-signaturdirektivet, samt et sett av internasjonale standarder. Sertifiseringen er godkjent av alle de store leverandørene av nettlesere og operativsystem, som for eksempel Microsoft, Apple, Google, Opera, og Mozilla, for inkludering av våre rotsertifikater. Dette gir Buypass status som rot-CA – høyeste tillit på Internett.
ISO 27001: Buypass er sertifisert i henhold til ISO 27001 – Styrings- /ledelsessystem for informasjonssikkerhet. Standarden har en helhetlig tilnærming til informasjonssikkerhet.
ISO 9001:2008: Buypass er sertifisert i henhold til ISO 9001:2008 – Styrings- /ledelsessystem for kvalitet. Standarden er den vanligste og internasjonalt mest anerkjente standarden som sikrer kvaliteten på varer og tjenester i forholdet mellom leverandør og kunde. Standarden er prosessorientert og legger vekt på løpende forbedringer og kundetilfredshet.
PCI DSS: Buypass er godkjent i henhold til kreditkortselskapenes datasikkerhets-standard PCI DSS (Payment Card Industry Data Security Standard).
Medlem av CA/Browser Forum.
Qualified Trust Service Provider i Europa
Fagermosen naturreservat
Naturreservatet ligger nord for sjøen Setten, og utgjør et stort, sammenhengende myrområde omgitt av barskogkledde åser i vest og øst. I sør og nord ligger dyrket mark nært inntil myra. Fagermosen er ei nedbørmyr med flere eksentriske partier (høydepartier), som er særlig godt utviklet i den nordre delen. Små jordvannspåvirkete partier finnes i kantsonen. Midt på myra er det et større sumpområde med mye løsbunn. I øst og vest er det arealer med frodig kantvegetasjon.
Fagermosen representerer en utforming av eksentrisk høgmyr som er typisk for Akershus’ østre deler. Fagermosen har høy verdi som fuglebiotop og fungerer blant annet som rasteplass for traner under trekk.
Området nås fra lokale vei- og stisystemer.
Thomas Heftye (1860–1921)
Thomas Thomassen Heftye (født 10. april 1860 i Vestre Aker, død 19. september 1921 i Trondheim) var en norsk offiser, telegrafdirektør, Venstre-politiker og statsråd i Forsvarsdepartementet.
Heftye ble kaptein i 1895, oberstløytnant i 1903. Han var militærattaché i Paris i perioden 1900–02 og militær konsulent ved statsrådsavdelingen i Stockholm 1903–05. I perioden 1905–21 var han telegrafdirektør. Heftye var statsråd i Forsvarsdepartementet i Otto Albert Blehrs første regjering 1903 og Gunnar Knudsens første regjering 1908, begge ganger for en kort periode. Han er særlig kjent for den innsatsen han som telegrafdirektør gjorde for utviklingen av radiotelegrafi i Norge, særlig opprettelse av radioforbindelse til Svalbard i 1911, og for Stavanger radio som for første gang opprettet radioforbindelse mellom Norge og USA.
Som idrettsmann var Heftye med i laget som gjennomførte den «første skitur gjennom Jotunheimen». Turen ble gjort sammen med kadett L. Bentzen, Knud Vole, Ole Røysheim, samt Nils og Guttorm Slaalien. Heftye var stifter av Norsk Luftseiladsforening og medlem av Den internasjonale olympiske komité (IOC) 1907–08, samt (som sin far) formann i Den Norske Turistforening i perioden 1918–21.
Heftye var sønn av Tho. Joh. Heftye. Fra 1897 til ca 1902 bodde han på Sarabråten som han overtok etter sin far. Han var en av seks samfunnstopper som omkom i Nidareid-ulykken i 1921, i forbindelse med åpningen av Dovrebanen.
Utmerkelser
Heftye ble tildelt en rekke ordener og utmerkelser for sitt virke. I 1903 ble han utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden, i 1912 ble han forfremmet til kommandør med stjerne og i 1915 tildelt storkors. Heftye var også kommandør av Dannebrogordenen, ridder av Æreslegionen, Officier de l’Instruction publique, storoffiser av Annams drageorden, kommandør av den greske Frelserens orden, kommandør av den portugisiske Kristusordenen, ridder av den portugisiske Avizordenen og kommandør av den svenske Sverdordenen. Han ble tildelt 2. klasse med stjerne av den prøyssiske Kroneordenen og 4. klasse av Den røde ørns orden.
I Stavanger er han hedret med Telegrafdirektør Heftyes vei som ligger på Ullandhaug.
Saururaceae
Se teksten
Johannes Baptist Przyklenk
Johannes Baptist Przyklenk, M.S.F. (født 30. desember 1916 Brandenwalde-Wiesengrund i Schlesien i kongedømmet Preussen i keiserdømmet Tyskland, død 4. mai 1984 i Indaiatuba i Brasil ) var katolsk biskop i Januária i Brasil , derpå en kort tid titulærbiskop og apostolisk vikar i det apostoliske vikariat Nord-Norge, og så atter tilbake som biskop av Januária.
Saururaceae
Saururaceae er en plantefamilie i ordenen Piperales, som omfatter 6 arter fordelt på 4 planteslekter. Artene vokser kun i det sørlige og østlige Asia, samt i Nord-Amerika.
Martin I
Martin I (født i Todi i Umbria i Italia, død 13. april 655 i Chersonesus) var pave for Den katolske kirke fra 649 og martyr.
Johannes Baptist Przyklenk
Misjonær
Przyklenk trådte i ung alder inn i kongregasjonen Misjonærene av den Hellige Familie og studerte i Nederland. I 1938 sendte den ham som misjonær til Brasil. Han studerte teologi ved jesuittenes Collegium Maximum i São Leopoldo.
Saururaceae
Taksonomi
Følgende 4 slekter, med samtlige 6 anerkjente arter listet nedenfor, hører til denne familien:
Martin I
Bakgrunn
Han ble etterhvert diakon i Roma. På grunn av sin intelligens og godhet, ble han sendt som apocrisiarius til Konstantinopel.
Pave
Han ble i 649 valgt til pave etter Teodor I. Ved sin utnevnelse 21. juli var Martin pavelig sendebud (apocrisiarius) i Konstantinopel, med oppdrag å ordne med avsettelsen av patriarken der etter den kanoniske rett. Etter at han var blitt valgt til pave lot han seg konsekrere uten å innvente godkjennelse av sin elevasjon fra det bysantinske rikes keiser, selv om dette var normen. Kirken i Roma og kirken i Konstantinopel befant seg i krise på grunn av den monoteletiske strid.
Johannes Baptist Przyklenk
Prest
Przyklenk ble ordinert til prest den 8. desember 1940. Han underviste ved et ordenskolleg og vat kapellan i Santo Ângelo og i Passo Fundo. Deretter studerte han til lisensgraden i kirkerett ved Lateranuniversitetet i Roma. I 1947 ble han valgt til generalsekretær og bodde i generalatet i Roma.
Biskop i Brasil - i Norge - og i Brasil
I juni 1962, ble han utnevnt til biskop i Januária i Brasil. Han ble bispeviet av biskop Franz Hengsbach i basilikaen Sankt Maria Trösterin der Betrübten i Kevelaer i Vest-Tyskland; medkonsekrerende var biskop Heinrich Maria Janssen av Hildesheim, og hjelpebiskop Heinrich Tenhumberg.
Martin I
Pave
Allerede samme år, 649, holdt han et konsil i Laterankirken i Roma, der man tok opp monoteletismen og erklærte denne kristologiske læren som vranglære. Denne læren var støttet av keiser Konstans II, og selv om Martin hadde støtte fra biskopene fra Afrika, Spania og England, ble han arrestert sammen med Maximus bekjenneren, som trolig hadde skrevet erklæringen fra konsilet, og ført til Konstantinopel.
Av brev som er blitt bevart fra pave Martin fremgår det at han først ble førtes til Naxos, og muligens befant han seg der så lenge som i ett år, innen han til slutt ankom til Konstantinopel. Østkirken sendte sin avgjørelse til keiseren, at Martin skulle betraktes som kjetter, fiende av Gud og staten og som opprører. Etter den dommen ble han ført til fengselet Prandearia, og satt innesperret i 93 dager, plaget av hunger, kulde og tørst. Den 19. desember ble han ført fremfor senatet, der skattemesteren fungert som dommer. Han ble anklaget for flere politiske forbrytelser. Senere ble han kledt nesten naken foran en stor folkemasse, ført i lenker gjennom byen til fengselet Diomede der han satt i 85 dager. Før han skulle henrettes ba patriarken av Konstantinopel om nåde for Martin., og keiseren besluttet å landsforvise ham heller enn å henrette ham.
Johannes Baptist Przyklenk
Biskop i Brasil - i Norge - og i Brasil
Han deltok i alle sesjonene av Det andre Vatikankonsil. Han arbeidet hardt for å få konsilet til å formane alle troende, ikke bare prester, til å stadig lese Den hellige skrift. Hans forslag ble akseptert av tre fremstående teologer fra konsilet - Alois Grillmeier, Otto Semmelroth og Joseph Ratzinger - og ble implementert i konsilsdokumentet Dei verbum.
Han var biskop i Januária frem til han var apostolisk vikar for det apostoliske vikariat Nord-Norge fra 23. mars 1976 til 18. mars 1977.
Samme dag som han sluttet i Tromsø, ble han gjenutnevnt som biskop i Januária.
Han døde døde mens han deltok på et møte i Den prasilianske katolske bispekonferanse i Indaiatuba den 3. mai 1984, 67 år gammel. Hans legeme ble overført til Januária, tusenvis av mennesker kom til hans båre, og deretter ble han begravet i krypten til katedralen Vår Frue av Syv Smerter, som var blitt bygd under hans tid som biskop der.
Martin I
Pave
Han ble derfor sendt i eksil til Chersonesus på Krim, der det da var en stor hungersnød. Der døde han den 13. april 655. Han ble begravd i kirken Blachernæ, nær Chersonesus, der menigheten senere sa at det skjedde store undere.
Martin I er den siste paven som blir æret som martyr.
Lactoris fernandeziana
Lactoris fernandeziana er en planteart som bare finnes på øya Isla Robinson Crusoe, en av de chilenske Juan Fernández-øyene i Stillehavet. Den ble tidligere regnet til en egen familie, Lactoridaceae, men i APG IV-systemet er den plassert i holurtfamilien.
Planten er en liten busk. Den er gynomonøcisk med hunnblomster og tvekjønnede blomster på samme plante. Blomstene sitter på korte stilker i bladhjørnene. Pollineringen skjer med vinden, og kanskje vann. Frøene er mørkebrune, små og lette, og de spres med vind, tyngdekraft eller vann.
Lactoris fernandeziana er tradisjonelt blitt regnet som den eneste arten i familien Lactoridaceae. I Cronquist-systemet ble familien regnet til magnoliaordenen, mens den i Takhtajan-systemet ble plassert i en egen orden, Lactoridales. I APG IV-systemet har man valgt å plassere arten i holurtfamilien, som tilhører pepperordenen. En fylogenetisk studie fra 2021 konkluderer likevel med at arten bør regnes til en egen familie i pepperordenen.
Fossilt pollen viser at familien tidligere har hatt en vid utbredelse. De eldste funnene er fra sørvestlige Afrika for 93–76 millioner år siden. Andre funn er gjort i Canada, India, USA, Antarktis, Argentina og Australia. De yngste fossilene er funnet i sørlige Patagonia, 2000 km fra dagens forekomst, og er datert til tidlig miocen for 19,33 millioner år siden. Isla Robinson Crusoe er bare fire millioner år gammel og har aldri vært forbundet med fastlandet.
Innvandring til USA
Amerikansk immigrasjon refererer til flytting til USA, som har gitt betydelig befolkningsvekst og kulturendring gjennom mye av Amerikansk historie. Økonomi, samfunnsforhold, og politikk i forbindelse med innvandringen har reist spørsmål om etnisitet, religion, velferd, arbeidsledighet, demografi, fattigdom, kriminalitet, nasjonalisme, og arbeidsmiljø.
I 2006 innvilget USA permanent oppholdstillatelse til flere innvandrere enn noe annet land i verden. I henhold til US Census Bureau's 2008 statistikk bodde det 37,960,935 utenlandsk fødte mennesker i USA, 12,5% av landets befolkning.
Wien-konvensjonen om diplomatisk samkvem
Wien-konvensjonen om diplomatisk samkvem er en internasjonal traktat om diplomatisk samkvem mellom stater og diplomatiske utsendingers privilegier, spesielt deres immunitet. Den ble vedtatt av FNs konferanse om diplomatisk forbindelser og immunitet i Wien 18. april 1961 og trådte i kraft 24. april 1964. Den innebar en kodifikasjon av den eksisterende sedvanerettslige diplomatretten.
Per 2020 hadde 192 stater tiltrådt traktaten.
Kjøl
Utforming
Kjølen i et fartøy av tre er en planke på høykant midt under en båt, i lengderetningen. Kjølen kan som oftest sees også inni båten, midt i bunnen.