cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oldtidens egyptiske religion
Etterlivet
Ved slutten av det gamle rike og første mellomepoke (ca. 2181–2055 f.Kr.) kom egypterne gradvis til å tro at besittelsen av en ba og muligheten til et paradisisk etterliv var noe som omfattet alle. I den fullstendig utviklede troen på etterlivet i det nye rike ble det antatt at sjelen måtte unngå en rekke overnaturlige farer i Duat før den gjennomgikk den endelige bedømmelsen kjent som «hjerteveiingen». I denne dommen sammenlignet gudene handlingene til den døde mens de var fortsatt levende (symbolisert med hjertet) til Ma'at, for å avgjøre om hans eller hennes ka og ba var forent i et akh. Flere trosforestillinger sameksisterte om bestemmelsesstedet til akh. Ofte ble det sagt at den døde bodde i riket til Osiris, et frodig og behagelig sted i underverdenen. Solversjonen av etterlivet, når den dødes sjel reiste sammen med Ra på hans daglige reise, ble fortsatt hovedsakelig assosiert med de kongelige, men kunne tidvis omfattende folk også. I løpet av mellomriket og det nye rike kom oppfattelsen at også akh kunne reise i de levendes verden og til viss grad ha en magisk effekt på hendelsene der.
Skrifter
Mens egypterne ikke hadde noen samlende og enhetlig religiøs hellig skrift, framstilte de samtidig mange ulike religiøse skrifter. Til sammen gir de uensartede tekstene en meget omfattende, men fortsatt ufullstendig forståelse av den egyptiske religiøse praksiser og trosforestillinger.
Egyptisk mytologi
Egyptiske myter var metaforiske fortellinger som hadde til hensikt å illustrere og forklare gudenes handlinger og deres roller i naturen. Detaljene som ble fortalt, kunne endre seg til å inneholde helt forskjellige symbolske perspektiver om de mystiske og guddommelige hendelsene de beskrev. Av den grunn eksisterte mange myter i ulike og selvmotsigende versjoner. Mytiske fortellinger ble sjelden skrevet ned i sin helhet, og svært ofte inneholdt tekstene kun episoder fra eller allusjoner til større og mer omfattende myter. Kunnskap om egyptisk mytologi er derfor avledet hovedsakelig fra hymner som gir detaljer om rollene til særskilte guddommer, fra rituelle og magiske tekster som beskriver handlinger relatert til mytiske hendelser, og fra gravtekster som nevner rollene til mange guder i etterlivet. En del informasjon er også gitt ved allusjoner i sekulære tekster. Til sist har grekere og romere, som Plutark, nedtegnet en del av de bevarte mytene i senere egyptisk historie.
Rodez
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Rodez
Elis Eriksson
Ernst Elis Eriksson (født 22. august 1906, død 4. januar 2006) var en svensk kunstner og forfatter.
Oldtidens egyptiske religion
Egyptisk mytologi
Blant de mest betydningsfulle mytene er skapelsesmyter. I henhold til disse fortellingene oppsto verden fra et tørt rom i et opprinnelig hav av kaos. Ettersom solen er vesentlig for livet på jorden, markerte Ras første oppstigning denne skapelsen. Ulike utgaver av myten beskriver skapelsesprosessen på ulikt vis: som den opphavlige guden Amons omforming til elementene som dannet verden, som den kreative talen til den intellektuelle guden Ptah, og som en handling utført av Amons skjulte makt. Til tross for disse variasjonene, representerte skapelseshandlingen den opprinnelige etableringen av Ma'at og mønsteret for de påfølgende tidssyklusene.
Elis Eriksson
Eriksson studerte ved Kungliga Konsthögskolan fra 1934 til 1939, og var siden mest virksom som skulptør, bilde- og språkkunstner. Han hadde sin første separatutstilling i 1959.
Oldtidens egyptiske religion
Egyptisk mytologi
Den viktigste av alle de egyptiske mytene var myten om Osiris og Isis. Den forteller om den guddommelige herskeren Osiris som ble myrdet av sin sjalu bror Set, en gud som ofte ble forbundet med kaos. Osiris' søster og hustru Isis gjenoppvekket ham slik at han kunne avle en arving, Horus. Osiris dro deretter til underverdenen, hvor han ble hersker av de døde. Etter at Horus var blitt voksen, kjempet han mot og beseiret Set for selv å bli konge. Sets tilknytning til kaos, samt identifiseringen av Osiris og Horus som rettmessige herskere, ga den logiske forklaringen for faraoenes etterfølgelse og framstilte faraoene som opprettholdt orden mot kaoset. Ved samme tid ble Osiris' død og gjenfødelse relatert til den egyptiske landbrukssyklusen hvor avlingen vokste i kjølvannet av Nilens oversvømmelser, og utgjorde en mal for menneskelige sjelers oppstandelse etter døden.
Et annet betydningsfullt mytisk motiv var reisen til Ra gjennom Duat hver natt. I løpet av denne reisen møtte Ra Osiris, som igjen fungerte som en representant for gjenfødelse slik at også Ras liv ble fornyet. Han kjempet også hver natt med Apep, en slangegud som representerte kaos. Nederlaget til Apep og møtet med Osiris sikret at solen steg opp den neste morgenen, en hendelse som sto for gjenfødelse og seieren til orden og harmoni over kaos.
Rituelle og magiske tekster
Framgangsmåtene og prosedyrene for religiøse ritualer ble jevnlig skrevet ned på papyrus og ble benyttet som instruksjoner for å utføre ritualene. Disse rituelle tekstene ble oppbevart hovedsakelig i tempelets bibliotek. Templene i seg selv er også innskrevet med slike tekster, ofte med illustrasjoner. I motsetning til rituelle papyrus hadde disse tekstene ikke til hensikt å være instruksjoner, men var ment som en symbolsk forevigelse av ritualene, selv om de i virkeligheten ikke lenger ble utført. Magiske tekster beskrev likeledes ritualer, skjønt disse var en del av trolldommen som ble benyttet til ulike formål i dagliglivet. Til tross for deres verdslige hensikt hadde mange av disse tekstene også sin opprinnelse i tempelbibliotekene, ble og senere utbredte blant den generelle befolkningen.
Hymner og bønner
Egypterne skapte tallrike bønner og hymner, skrevet i poetisk form. Hymnene og bønnene fulgte en lignende struktur og utmerker seg særlig ved den hensikt de tjente. Hymnene ble skrevet for å lovprise særskilte guddommer. Som rituelle tekster ble de skrevet på papyrus og på tempelvegger, og de ble antagelig sitert som en de av de ritualer de fulgte i tempelinskripsjonene. De fleste er strukturert i henhold til et sett av litterære formler, formet for å forklare naturen, egenskapene, aspektene og de mytologiske funksjonene til en gitt guddom. De tenderte til å snakke mer uttrykkelig om grunnleggene teologi enn andre egyptiske religiøse skrifter, og ble særlig viktige i det nye kongerike, en periode som var særlig aktiv i teologisk diskusjon. Bønner fulgte det samme generelle mønsteret som hymner, men henvendte seg til den relevante gudene på et mer personlig vis, ba om velsignelser, hjelp, og tilgivelse for urett. Slike bønner er sjeldne før det nye rike, noe som indikerer at i tidligere tider var slik direkte henvendelser til guddommen ikke tenkt som mulig, eller i det minste mindre sannsynlig uttrykt i skriftlig form. De er kjent hovedsakelig fra inskripsjoner på statuer og steler etterlatt på hellige steder som votivofringer.
Gravtekster
Blant de mest betydningsfulle og omfattende bevarte egyptiske skriftene er gravtekster formet for å sikre at de avdødes sjeler nådde et behagelig etterliv. De tidligste av disse er pyramidetekster. De er løse samlinger av hundrevis av trolldomstekster, magiske fortryllelser, skrevet inn på veggene av kongelige pyramider i løpet av det gamle rike. Hensikten var på magisk vis å sørge for at kongen fikk de midler han trengte for å komme seg til gudene i etterlivet. Trolldommen er satt opp i ulike arrangementer og kombinasjoner, og noen få av dem opptrer på alle pyramider.
Mot slutten av det gamle rike dukket det opp en ny gruppe eller sjangre av gravtrolldom som også inkluderte tekster fra pyramidetekstene. De dukket opp på gravene, skrevet inn hovedsakelig på kistene. Denne samlingen av skrifter er kjent som sarkofagtekster, og var ikke utelukkende forbeholdt de kongelige, men ble også benyttet på myndighetspersoner. I det nye rike ble det skapt mange nye gravtekster, hvorav de mest kjente finnes i Dødeboken. I motsetningen til tidligere bøker eller samlinger, inneholdt disse omfattende illustrasjoner eller vignetter. Boken ble kopiert på papyrus og solgt til folk flest slik at de kunne legge dem i sine graver.
Sarkofagtekster inkluderte seksjoner med detaljerte beskrivelser av underverden og instruksjoner om hvordan man skulle overkomme farene. I det nye rike ga dette materialet opphavet til flere «bøker om underverden», inkludert Boken om portene, Boken om kaverne, og Amduat. I motsetning til de løse samlingene med trolldomstekster, er disse bøkene om underverden strukturerte beskrivelser av Ras passasje gjennom Duat, og ved analogi, reisen til de dødes sjeler gjennom de dødes rike. De ble opprinnelig begrenset til faraoenes graver, men i tredje mellomepoke ble de brukt mer omfattende.
Templer
Templer har eksistert fra begynnelsen av egyptisk historie, og ved høyden av sivilisasjonen var de prominent til stede i de fleste av byene. De omfattet både gravtempler som tjente åndene til avdøde faraoer og templer dedikert til bestemte skytsguder, skjønt sondringen mellom disse var uklare, ettersom guddommelighet og kongeverdighet var så nært sammenflettet. Templene var ikke hovedsakelig et sted hvor den generelle befolkningen kunne vise sin andakt eller dyrke sin religion, og folk flest hadde heller et komplekst sett av egne religiøse praksiser. Isteden fungerte de statlige templene som hus for gudene hvor de fysiske avbildningene fungerte som mellomledd og som ble dyrket og ofret til. Denne tjenesten ble forstått som nødvendig for å opprettholde gudene slik at de kunne opprettholde universet. Templene var således sentrale i de egyptiske samfunnet, og enorme ressurser ble avsatt for å opprettholde dem, inkludert donasjoner fra monarkiet, og de hadde også egne store eiendommer. Faraoene utvidet ofte templene som en del av deres forpliktelser for å ære gudene, og mange av templene vokste til enorme størrelser. Imidlertid hadde ikke alle gudene egne templer. Mange av gudene som var viktige i den offisielle teologien, fikk minimalt med oppmerksomhet, og mange husguder var fokus for folkelig dyrkelse framfor tempelritualene.
De tidligste egyptiske templene var små, midlertidige bygg, men gjennom det gamle rike og mellomriket vokste deres form og utsmykning stadig mer og de ble i økende grad bygd i stein. I det nye rike hadde en grunnleggende tempelarkitektur blitt fastsatt, basert på felles elementer fra templene i det gamle rike og mellomriket. Med variasjoner var denne utformingen benyttet for de fleste templer som deretter ble bygget. I denne formgivningen ble templene bygd langs en sentral prosesjonsvei som førte til en rekke av gårdsplasser og haller og videre til selve helligdommen som inneholdt en statue av tempelets gud. Tilgang til denne aller helligste delen av tempelet var begrenset til farao og til prestene av høyeste rang. Reisen fra tempelets inngang og til helligdommen ble sett på som en reise fra den menneskelige verden og til det guddommelige rike, et punkt framhevet av den komplekse, mytologiske symbolisme presentert i tempelarkitekturen. Godt bortenfor tempelets hovedbygning var det ytre muren. I dette rommet mellom de to lå mange tilleggsbygninger, inkludert verksteder og lagerrom for tempelets behov, foruten også bibliotek for tempelets hellige skrifter og verdslige nedtegnelser. De fungerte også som et lærested i en rekke emner.
Teoretisk var det faraos plikt å utføre tempelritualene, ettersom han var landets offisielle representant for gudene. I virkeligheten ble imidlertid disse pliktene bortimot alltid utført av prestene. I løpet av det gamle rike og mellomriket var det ingen adskilt samfunnsklasse av prester. Isteden var det mange av faraos myndighetspersoner som fungerte i denne tjenesten i flere måneder av året før de vendte tilbake til sine mer verdslige tjenester. Først i det nye rike begynte et profesjonelt presteskap å bli utstrakt, skjønt de fleste prester av lavere rang fungerte fortsatt kun på deltid. Alle var fortsatt ansatt av staten, og farao hadde siste ord i deres utnevnelser. Etter hvert som templenes eiendommer og rikdommer vokste, økte imidlertid også presteskapets makt og innflytelse, helt til de faktisk ble rivaliserende for faraos makt. I den politiske fragmenteringen under tredje mellomepoke (ca. 1070–664 f.Kr.), var det yppersteprestene av Amontempelet i Karnak som var de virkelige herskerne av Øvre Egypt. Tempelstaben omfattet også mange andre mennesker enn prester. Disse var musikere og sangere i tempelprosesjonene og ritualene. Utenfor tempelet var det kunstnere, håndverkere og andre arbeidere som sto til disposisjon for tempelets behov, i tillegg til landbruksarbeidere som arbeidet på tempelets eiendommer. Alle ble betalt med en andel av tempelets inntekter. Store templer ble således en stat i staten, og ble meget betydningsfulle sentre for økonomisk aktivitet, en drivkraft i det urbane liv, og tidvis engasjerte tusenvis av mennesker.
Offisielle ritualer og festivaler
Statens religiøse praksis omfattet både tempelritualer for gudens kult, og seremonier knyttet til den guddommelige kongeverdighet. Blant det sistnevnte var kroningsseremonier og Sedfestivalen, et jevnlig ritual som feiret faraos fortsatte regjering og hans styrke. Et mindre formelt navn for denne festivalen var «Halens høytid», avledet fra den dyrehalen som tradisjonelt var festet på baksiden av faraos hodekledning i de tidligste periodene.
Det var tallrike tempelritualer, deriblant riter som skjedde over hele landet og riter som var begrenset for enkelte templer eller til templer for en enkelt gud. En del ble utført daglig, mens andre skjedde årlig eller ved sjeldne anledninger. Det vanligste tempelritualet var seremonien for ofringen om morgenen, utført hver dag i alle templer. En framstående prest, eller tidvis farao, vasket, salvet og kledde på en guds statue før den ble gitt ofringer. Deretter, når guden hadde konsumert de åndelige essensen (duften) av ofringene, ble gjenstandene tatt vekk for å bli fordelt blant prestene.
Mindre hyppige tempelritualer eller festivaler var også tallrike med dusinvis anledninger hvert år. Disse festivalene medførte ofte handlinger utover enkel ofringer til gudene, slik som framføring av særskilte myter eller symbolske ødeleggelser av kaosets krefter. De fleste av disse hendelsene ble antagelig feiret kun av prestene og skjedde bare på innsiden av tempelet. Den aller viktigste tempelfestivalen derimot, slik som Opetfestivalen ved Karnak, involverte en prosesjon som fraktet gudens bilde ut av helligdommen i modell av en nilbåt for å besøke andre betydelige steder, slik som tempelet til en beslektet guddom. Vanlige folk samlet seg for å se på prosesjonen og mottok tidvis andeler av de uvanlig store ofringene som ble gitt til gudene ved disse anledningene.
Folkelig religion
Mens statskultene hadde til hensikt å bevare stabiliteten i den egyptiske verden, var folkets egne religiøse behov langt mer knyttet til dagliglivet. Folkets religiøse uttrykk har etterlatt seg langt færre spor enn de offisielle kultene, og de sporene som er etterlatt, ble framskapt av de rikeste medlemmene av samfunnet. Det er derfor usikkert i hvilken grad de var gjeldende for befolkningen som helhet.
Folkelige religiøse uttrykk omfattet seremonier som markerte viktige overganger i livet. Disse var fødsel, særlig ettersom det var fare involvert for både mor og barn, og navngivning (dåp), fordi navnet ble betraktet som en kritisk del av en persons identitet. De aller viktigste var de seremonier som angikk døden, ettersom de sikret sjelens overlevelse hinsides døden. Andre religiøse uttrykk søkte å skjelne gudenes vilje eller søke deres kunnskap. Det omfattet tydninger eller tolkninger av drømmer som ble sett på som uklare, men direkte budskap fra det guddommelige rike. Likeledes var det å spørre oraklene viktig. Folk søkte også å påvirke gudene til deres egen fordel via bønn eller magiske ritualer.
Folk ba ofte til gudene og ga private ofringer. Bevis på denne formen for personlig fromhet er knappe før det nye rike. Det er antagelig grunnet kulturelle restriksjoner for ikke-kongelige religiøs aktivitet, noe som ble langt mer avslappet i løpet av mellomriket og det nye rike. Personlig fromhet ble langt mer framtredende i slutten av det nye rike, da det ble antatt at gudene blandet seg direkte inn i livene til de enkelte, høye som lave i samfunnet, straffet urett og reddet de fromme fra ulykker. Offisielle templer var viktige steder for private bønner og ofringer, selv om deres sentrale aktiviteter for stengt for vanlige folk. Egypterne donerte hyppig varer som ble gitt til tempelguddommen og objekter som hadde bønner skrevet på dem. Disse ble plassert ved tempelets gårdsplass. Folk ba direkte foran statuene eller i helligdommer særskilt for dette. I tillegg til templene hadde befolkningen også adskilte lokale kapeller; mindre, men langt mer tilgjengelige enn de formelle templene. Disse kapellene var meget tallrike, og antagelig var det lokalbefolkningen selv som sørget for dem. Også i husholdningene i folks hjem var det små helligdommer for tilbe gudene eller avdøde slektninger.
Gudene ble påkalt i situasjoner som adskilte seg fra de i de statlige kultene. Mange av de viktige folkelige gudene, som fruktbarhetsgudinnene Taweret og hjemmenes beskytter Bes, hadde ingen egne templer. Mange andre guder, inkludert Amon og Osiris, var viktige både i den folkelige som i den offisielle religionen. En del individer kunne være særskilt hengitt til en bestemt gud, og ofte favoriserte de guder tilknyttet deres lokale region eller deres rolle i livet. Eksempelvis var guden Ptah spesielt viktig i hans kultsenter i Memfis, men som skytsgud for håndverkerne ble han dyrket over hele Egypt i den egenskapen.
Magi
Begrepet «magi» blir benyttet for å oversette det egyptiske begrepet heka, som betyr, slik forskeren og egyptologen James P. Allen uttrykte det, «muligheten til få ting til å skje på indirekte vis». Heka ble forstått som et naturlig fenomen, en kraft som ble benyttet for å skape universet og som gudene benyttet i henhold til deres vilje. Imidlertid kunne også mennesker benytte seg av det, og magisk praksis var tett sammenfiltret med religionen. Faktisk ble de faste ritualene i templene betraktet som magiske. Enkeltindivider benyttet seg også hyppig av magiske teknikker for personlig bruk. Selv om disse kunne være skadelige for andre mennesker, ble ingen former for magi betraktet som skadelige i seg selv. Isteden ble magi sett på som en måte som mennesker kunne forhindre eller overvinne negative hendelser.
Magi var nært tilknyttet presteskapet. Ettersom tempelbibliotekene inneholdt tallrike magiske tekster, ble stor kunnskap om magi og trolldom tilskrevet de lærde prestene som studerte disse tekstene. Disse prestene arbeidet også utenfor templene, leide ut deres magiske tjenester til folk flest. Andre profesjoner benyttet seg også av magi som en del av deres arbeid, blant annet leger, skorpion-trollmenn, og de som framstilte magiske amuletter. Det er også sannsynlig at bøndene benyttet seg av enkel magi for deres hensikter. Ettersom denne kunnskapen og dens utbredelse ble spredt muntlig, er det begrenset kunnskap om den.
Språket var tett tilknyttet med heka og i en slik grad at det tidvis ble sagt at Tot, guden for visdom og skrivekunsten, var oppfinneren av heka. Av den grunn involverte magi ofte skrevet eller uttalte magiske besvergelser, skjønt disse var vanligvis fulgt av rituelle handlinger. Ofte påkalte disse ritualene kraften til en egnet guddom for å utføre de ønskede handlinger ved å benytte makten til heka for tvinge guden til å handle. Tidvis medførte dette å framstille emnet i et ritual i rollen av en mytologisk figur, og således tvinge guden til å handle mot den personen som den hadde gjort det i myten. Ritualer benyttet også medfølende magi ved å benytte objekter som man mente hadde en magisk betydning som minnet om ritualets emne. Egypterne benyttet også objekter som de mente var gjennomtrengt av deres egen heka, slik som magisk beskyttende amuletter som svært mange vanlige egyptere bar på seg.
Gravskikker
Ettersom det ble betraktet som nødvendig for å bevare sjelen, var bevaring av det døde legemet en vesentlig del av egyptisk gravskikker. Opprinnelig gravla egypterne sine døde i ørkenen, hvor de tørre forholdene naturlig mumifiserte legemene. I tidlig dynastisk tid begynte de å benytte seg av graver for bedre beskyttelse, og legemet ble isolert fra den ønskede effekten av sanden og utsatt for naturlig forfall og forråtning. Egypterne utviklet en detaljert og omfattende balsameringspraksis hvor liket ble tørket og inntullet for å bli lagt i en kiste. Kvaliteten på prosessen varierte; den omfattende behandlingen av liket var også en kostnadsspørsmål, og de som ikke hadde råd til balsamering brukte fremdeles ørkengraver.
Straks mumifiseringen var fullført, ble mumien fraktet fra den dødes hus til graven i en prosesjon med venner, familie og rekke prester. Før gravleggelsen utførte prestene en rekke ritualer, inkludert seremonien med å åpne munnen som hadde til hensikt å gjenoppvekke den dødes sanser og gi vedkommende muligheten til å motta ofringer. Deretter ble mumien gravlagt og graven forseglet. Etterpå ga slektningene eller de innleide prestene ofringer til den avdøde i et nærliggende gravkapell med jevne mellomrom. Over tid ville ofringene avta, og de fleste gravkulter varte kun i en eller to generasjoner. Så lenge kulten varte kunne slektningene skrive brev hvor de ba de avdøde slektningene om hjelp, i den tro at den døde kunne påvirke verden til de levende slik som gudene kunne.
De første egyptiske gravene var mastabaer, regulære bygninger gjort av murstein hvor faraoene og adelen ble gravlagt. Hver av dem inneholdt et gravkammer under jorden og et adskilt kapell over for gravritualene. I det gamle rike begynte strukturen på mastabagravene å utvikle seg til pyramideformer, noe som blant annet symboliserte den opphavlige jordhaug i egyptisk mytologi. Pyramidene var reservert kun for de kongelige, og ble ledsaget av store gravtempler ved siden av. Faraoene i mellomriket fortsatte å bygge templer, mens mastabaenes popularitet dalte. I økende grad begynte vanlige folk med nødvendige midler å gravlegge sine døde i graver som var hogd ut av fjellet med adskilte gravkapeller rett ved, en tilnærming som var mindre utsatt for gravplyndring. Ved begynnelsen av det nye rike begynte også faraoene bli gravlagt i slike berggraver, og de fortsatte med denne praksisene helt til den egyptiske religionen fikk tilbakegang.
Gravene kunne inneholde mye gravgods, blant annet statuer av den avdøde som tjente som erstatning for legemet om det ble ødelagt. Ettersom det var antatt at den avdøde måtte arbeide i etterlivet, akkurat som livet, ble det gitt utstyr i graven; klær og redskaper, og andre hverdagsgjenstander, foruten amuletter og annet som skulle gi magisk beskyttelse mot farer i etterlivet. Ytterligere beskyttelse ble gitt ved gravtekster som fulgte med i graven. Gravens vegger var også preget av kunstverker, blant annet bilder av den avdøde som spiste mat, noe som var antatt å gjøre det mulig for ham eller henne på magisk vis å ta til seg næring selv etter at gravofringene hadde opphørt.
Førdynastiske og tidlige dynastiske perioder
Samlingen av Egypt begynte i tidlig dynastisk tid rundt 3000 f.Kr. Dette omformet den egyptiske religionen; en del guddommer vokste til å få nasjonal betydning, og kulten om den guddommelige farao ble det sentrale fokuset for den religiøse aktiviteten. Horus ble identifisert med kongen, og hans kultsenter lå i byen Nekhen i Øvre Egypt, som ble det viktigste religiøse stedet. Et annet viktig senter var Abydos, hvor de tidligste herskerne bygde store gravkomplekser.
Det gamle og mellomriket
Under det gamle riket forsøkte presteskapet ved de store guddommene å organisere en komplisert nasjonal gudeverden inn i grupper knyttet til deres mytologi og dyrkelse i et enkelt kultsenter, slik som enneaden i Heliopolis. Den forente sentrale guddommer som Atum, Ra, Osiris og Set i en samlende skapelsesmyte. I mellomtiden erstattet pyramider sammen med store gravtempler de tidligere mastabagravene som gravsteder for faraoene. I kontrast til de enorme størrelsene til pyramidekompleksene forble gudenes templer relativt små, noe som antyder at den offisielle religionen i denne perioden framhevet kulten til den guddommelige kongen mer enn direkte dyrkelse av guddommene. Gravritualene og arkitekturen på denne tiden påvirket i stør grad til mer detaljert dekorerte templer og ritualer som ble benyttet for dyrkelsen av gudene i senere perioder.
Tidlig i det gamle rike fikk Ra økt innflytelse, og hans kultsenter ved Heliopolis ble Egypts viktigste religiøse sted. Ved det femte dynasti var Ra den mest prominente guden i Egypt, og var knyttet til kongeverdigheten og etterlivet på en måte som ble varig for resten av den egyptiske historie. På rundt samme tid ble Osiris den viktigste guden for etterlivet. Pyramidetekstene, skrevet for første gang på denne tiden, reflekterte hvor viktig Osiris var blitt for etterlivet, skjønt disse tekstene inneholdt også levninger fra eldre tradisjoner. Tekstene er også meget viktig kilde for å forstå tidligegyptiske teologisk tankegang.
På 2100-tallet f.Kr. falt det gamle riket sammen og ble avløst av første mellomepoke, noe som fikk betydelige konsekvenser for egyptisk religion. Det gamle rikets myndighetspersoner hadde allerede begynt å ta i bruk gravritualer som opprinnelig var forbeholdt de kongelige, men nå, da det var mindre rigide avgrensninger mellom samfunnsklassene, begynte denne religiøse praksisen utvidet til gradvis være gjeldende for alle egyptere, en prosess som har blitt karakterisert som «demokratiseringen av etterlivet». Osiriskonseptet for etterlivet hadde stor tiltrekning for vanlig folk, og således ble Osiris en av de aller viktigste gudene.
Til sist klarte herskere i Teben å gjenforene Øvre og Nedre Egypt i mellomepoken (ca. 2055–1650 f.Kr.). Disse faraoene i Teben ønsket å gi sin skytsgud Monthu en nasjonal betydning, men i løpet av epoken ble han overgått av den voksende populariteten til Amon. I denne nye egyptiske staten ble personlig fromhet stadig viktigere og ble uttrykt langt mer fritt i skriftene, en trend som fortsatte i det nye rike.
Det nye rike
Da mellomriket til sist falt sammen, ble det avløst av andre mellomepoke (ca. 1650–1550 f.Kr.), men riket ble igjen forent av herskere fra Teben som da ble de første faraoer i det nye rike. Under det nye rike ble Amon den fremste gud for den egyptiske staten. Han ble synkretisert med Ra, den lenge etablerte skytsgud for kongeverdigheten, og hans tempel i Karnak ved Teben ble Egypts viktigste religiøse senter. Opphøyelsen av Amon skyldes dels tilknytningen til Teben, men også et økende profesjonelt presteskap. Deres teologiske diskusjoner inneholdt detaljerte beskrivelser av Amons universelle makt.
Økende kontakt med folkeslag og sivilisasjoner utenfor Egypt i denne perioden førte til at mange guddommer i Midtøsten ble tilpasset den egyptiske gudeverden. På samme tid tok Egypts nærmeste naboer i sør, Nubia (delvis underlagt, delvis handelspartner), til seg store deler av de egyptiske religiøse trosforestillinger, og i særdeleshet tok de Amon til seg som sin egen gud.
Den religiøse orden i det nye rike ble avbrutt da Akhnaton ble farao på 1300-tallet f.Kr. Han erstattet Amon med Aton som statens gud. Til sist avsluttet han og forbød dyrkelsen av de fleste andre guder og flyttet Egypts hovedstad til en ny by ved Amarna. I denne delen av Egypts historie, Amarnaperioden, krevde Akhnaton en enestående status hvor kun han kunne dyrke Aton, og befolkningen ble pålagt å dyrke ham. Akhnatons atonistiske system manglet et velutbygget mytologi og forestillinger om etterlivet, og Aton synes altfor fjern og upersonlig til at guden kunne appellere til de ordinære egyptere. Mange fortsatte antagelig å dyrke de tradisjonelle gudene i det private. Når statens støtte til andre guder avtok, ble det tidligere presteskapet mindre viktig. Ved Akhnatons død gjeninnførte hans etterfølgere det tradisjonelle religiøse systemet. Akhnatons revolusjonære atonistisme ble et kortvarig eksperiment, og med tiden ble alle monumenter fra Amarnaperioden revet.
Før Amarnaperioden hadde den folkelige religionen gått mot stadig mer personlig forhold med gudene. Akhnatons endringer snudde denne trenden, men straks den tradisjonelle religion ble gjeninnført, kom det en tilbakegang. Folket begynte å tro at gudene var langt mer direkte involvert i deres daglige liv. Amon, den øverste gud, ble i økende grad oppfattet som den endelige mellomledd for menneskers skjebne og den sanne hersker av Egypt. Farao ble tilsvarende oppfattet som mer menneskelig og mindre guddommelig. Oraklenes betydning som et virkemiddel for å ta rett beslutning vokste, og det samme gjorde rikdommen og innflytelsen til de som tolket oraklene, presteskapet. Disse utviklingstrendene underminerte den tradisjonelle strukturen i samfunnet og bidro til å bryte ned det nye rike.
Senere perioder
På 1000-tallet f.Kr. var Egypt betydelig svakere enn i eldre tider, og i flere perioder hadde utlendinger erobret landet og tatt posisjonen som farao. Betydningen av farao fortsatte å svekkes, og vektleggingen på folkelig fromhet fortsatte å øke. Dyrekulter, en karakteristisk egyptisk form for dyrkelse, ble mindre populære i denne perioden, muligens som en reaksjon på usikkerhet og utenlandsk innflytelse i tiden. Isis vokste seg mer populær som en gudinne for beskyttelse, magi og personlig frelse, og ble den viktigste gudinnen i Egypt.
På 300-tallet f.Kr. ble Egypt et hellenistisk kongedømme under ptolemeerdynastiet (305–30 f.Kr.), som tok faraos rolle. De opprettholdt den tradisjonelle religionen og fortsatte bygging eller restaureringen av templer. Det ptolemeiske kongedømmets greske herskerklasse identifisert mange av de egyptiske guddommene med sine egne. Fra denne krysskulturelle synkretisme oppsto Serapis, en gud som kombinerte Osiris og Apis med karaktertrekk fra greske guddommer, og som ble meget populær blant den greske befolkningen i Egypt. Uansett forble de to trossystemer i stor grad adskilt, og egyptiske guddommer forble egyptiske.
Det ptolemeiske tidsalders trosforestillinger endret seg lite etter at Egypt ble en romersk provins under Romerriket i år 30 f.Kr. og hvor det ptolemeiske kongene i Alexandria ble erstattet med fjerne romerske keisere i Roma. Kulten til Isis appellerte også til grekere og romere utenfor Egypt, og i hellenistisk form spredte den seg over hele riket. I Egypt selv, da Romerriket ble svekket, forfalt de offisielle templene og uten deres religiøse innflytelse fra sentralt hold ble religion fragmentert og lokalisert. I mellomtiden spredte kristendommen seg over Egypt. På 200- og 300-tallet e.Kr. sørget påbud fra kristne keisere og ikonoklasme fra lokale kristne til ytterligere svekkelse av tradisjonelle trosforestillinger. Mens den beholdt sitt grep blant trofaste egyptere for en tid, begynte egyptisk religion langsomt å svinne hen.
I ettertid
Egyptisk religion frambrakte templer og graver som er oldtidens Egypts mest gripende og varige monumenter, men den påvirket også andre kulturer. I faraoenes tid ble mange egyptiske symboler, slik som sfinksen og den bevingede soldisken, tatt opp av andre kulturer og sivilisasjoner over hele Middelhavet og i østlige Asia, og det samme med en del av dens guddommer, som eksempelvis Bes. En del av disse forbindelser er vanskelige å etterspore. Grekernes konsept om Elysium kan ha hatt sitt opphav i den egyptiske visjonen om etterlivet. I senantikken ble det kristne oppfatningen av helvete meget sannsynlig påvirket av den del visuelle framstillinger av Duat. Bibelske fortellinger om Jesus og jomfru Maria kan ha blitt påvirket av Isis og Orisis. Selve kristendommens symbol, korset, kan ha vært avledet eller inspirert av det egyptiske ankh eller hankekors som var det allestedsnærværende egyptiske symbol på åndelig liv. I kontrast til de fleste hellige bilder var ankh-korset et rent abstrakt symbol på helligdom. Ankh-symbolet ble holdt som et septer av mange egyptiske guddommer, spesielt Atum.
Egyptiske trosforestillinger påvirket eller ga vekst til flere esoteriske trossystemer utviklet av grekere og romerne, som betraktet Egypt som en kilde for mystisk visdom. Hermetisme er eksempelvis avledet fra tradisjonen om hemmelig magisk kunnskap assosiert med Tot.
Spor av oldtidens trosforestillinger vedvarte i egyptiske folkelige tradisjoner fram til moderne tid. Påvirkningen på det internasjonale, moderne samfunn økte etter den franske invasjonen av Egypt og Syria (1798–1801) da franskmennene fikk egne inntrykk av Egypts monumenter og bilder. Som et resultat begynte forskere fra Vesten å studere egyptisk tro ved å reise til Egypt, og egyptiske religiøse motiver ble tilpasset vestlig kunst. Egyptisk tro har siden hatt en betydelig påvirkning på vestlig populærkultur. Interessen for Egypt har ført til at flere nye religiøse grupper på slutten av 1900-tallet har rekonstruert oldtidens egyptiske religion.
RMS «Empress of India»
RMS «Empress of India» var et passasjerskip bygget ved Naval Construction & Armament Co., Barrow, England for Canadian Pacific Steamships. . Skipet var det første av to CP-skip som fikk navnet «Empress of India». og den 28. april 1891 var hun den aller første av «Empress»-båtene som anløp Vancouver havn.
«Empress of India» seilte regelmesig mellom vestkysten av Canada og Det fjerne østen, frem til hun ble solgt til Maharajah av Gwalior i 1914 og fikk nytt navn i 1915.
I 1891 ble Canadian Pacific Railway (CPR) og den britiske regjering enig om en kontrakt for en subsidiert post-og passasjerlinje mellom Storbritannia og Hongkong via Canada, og ruten ble operert av tre spesialkonstruerte fartøyer. Hver av disse tre fartøyer fikk navn tilknyttet det britiske imperiet.
Supplering av Verneplan for vassdrag
Supplering av Verneplan for vassdrag er betegnelsen som brukes på utvidelsen av Verneplan for vassdrag, som ble vedtatt av Stortinget i 2005. Verneplanen var opprinnelig ment å avsluttes med Verneplan IV, som ble vedtatt i 1993.
RMS «Empress of India»
RMS «Empress of India» og hennes to søterskip, - RMS «Empress of China» og RMS «Empress of Japan» - skapte et fleksibelt grunnlag for CPRs ruter over Stillehavet, ruter som skulle gå i det neste halve hundreåret.
Supplering av Verneplan for vassdrag
Stortinget vedtok våren 2001 at verneplanen for vassdrag skulle suppleres. Vassdragene som ble vurdert var delvis de vassdragene i Samlet Plan hvor de negative konsekvensene ved kraftutbygging var størst, delvis vassdrag som skulle inngå i andre runde av Nasjonale laksevassdrag, og delvis vassdrag som ble foreslått vernet gjennom en forslagsrunde i forkant av vurderingen. I tillegg ble de tre vassdragene i Saltfjellet/Svartisen-området hvor utbygging i 2000 ble stanset av regjeringen også tatt med.
RMS «Empress of India»
Historie
Empress of India ble bygget ved Naval Construction & Armament Co. (nå en del av Vickers Armstrongs) i Barrow, England. Kjølen ble strukket i 1890. Hun ble sjøsatt og døpt 30. august 1890, gudmor var Lady Louise Egerton, Lord Harringtons søster. Det 5 905-tonn tunge skipet hadde en lengde på 455,6 fot, og baugen strakk 51,2 fot over vannlinjen. Det smekre hvit-malte clipper-lignende skipet hadde to lysegrå skorsteiner med en sortmalt stripe på toppen, samt tre seilskute-lignende master. Hun gjorde en gjennomsnittsfart på 16 knop. Denne Empress og hennes søsterskip, de andre Empressene var de første i Stillehavet som hadde to propeller med stempelmotorer. Skipene hadde plass til 770 passasjerer (120 første klasse, 50 andre klasse og 600 på emigrantklassen). SS «Empress of India» forlot Liverpool den 8. februar 1891 på sin jomfrutur via Suez til Hongkong og Vancouver. Deretter seilte hun regelmessig, frem og tilbake Hongkong - Shanghai - Nagasaki - Kobe - Yokohama - Vancouver ruten. I de tidlige dager med trådløs telegrafi var hennes kallesignal "MPI." '' Mye av det som var konstruert som ordinært, var uvanlig i perioden da skipet ble bygget og utgjør en unik del av båtens historie. I den ordinære trafikken over Stillehavet forekom det ofte at skip ble holdt i karantene hvis det ble opdaget at en passasjer fra Hongkong til Kobe viste tegn til at han var smittet av kopper og båten ble holdt i karantene i Yokohama til inkubasjonsperioden var over. Lasterommene på Empress ble rutinemessig kontrollet av folk fra havnekapteinens kontor i Hongkong, Yokohama eller Vancouver.
Supplering av Verneplan for vassdrag
I alt ble 81 vassdrag vurdert, og i forslaget til supplering av verneplanen ble 50 nye vassdrag foreslått vernet. Det ble også foreslått endringer i grensene til tidligere vernede vassdrag. Suppleringen av verneplanen ble vedtatt av Stortinget 18. februar 2005.
Stadio Giorgio Ascarelli
Stadio Giorgio Ascarelli, også kjent som Stadio Partenopeo, var et stadion i Napoli i Italia som hovedsakelig ble benyttet til fotballkamper. Stadionet hadde en kapasitet på 40 000 tilskuere, og her ble to av kampene under VM i fotball 1934 inkludert bronsefinalen spilt.
Supplering av Verneplan for vassdrag
Under følger en fylkesvis liste over vassdrag som ble vernet under Supplering av Verneplan for vassdrag:
Stadio Giorgio Ascarelli
Stadionet ble totalt ødelagt av bombing under annen verdenskrig.
Supplering av Verneplan for vassdrag
Telemark
Vernegrensene for følgende tidligere vernede vassdrag ble justert:
Avsluttende supplering, 2009
I april 2009 ble det i tillegg lagt fram et forslag til «avsluttende supplering» av verneplanen. Dette dreide seg om elva Vefsna i Nordland, samt de tre vassdragene Tovdalselva i Aust-Agder, Øystesevassdraget i Hordaland og Langvella i Sør-Trøndelag, som regjeringen ble oppfordret av Stortinget til å vurdere vern av i forbindelse med behandlingen av suppleringen av verneplanen i 2005. Av de fire vassdragene ble Vefsna og Tovdalsvassdraget foreslått tatt inn i verneplanen.
RMS «Empress of India»
Historie
Båten ble solgt 19. desember 1914 til Geakwar av Baroda (også kjent som Maharajah av Gwalior). Den tidligere Empress bygget om til hospitalskip for Indiske soldater. Den 19. januar 1915 ble båten omdøpt til Loyalty. I mars 1919 ble hun solgt til The Scindia Steam Navigation Company Ltd. Company i Bombay (nå Mumbai). I februar 1923 ble hun solgt som skrap og hugget opp i Bombay.
CP Empresses of India I 1921 kjøpte Canadian Pacific to tysk-bygde skip til Empress-flåten, som begge ble omdøpt til Empress of China. I løpet av måneder fikk båtene nye navn, henholdsvis SS Empress of India og  SS Empress of Australia.
Religionsåret 1591
Religionsåret 1591 er en oversikt over hendelser, utgivelser, kunst, arkitektur og personer med tilknytning til religion definert i videste forstand i 1591.
Asker
Asker kommune er en kommune i Viken fylke, etablert 1. januar 2020. Asker kommune tilhører Akershus valgdistrikt, Oslo bispedømme, Oslo lagsogn og Oslo politidistrikt. Kommunen ligger i Osloregionen.
Daniel Rendón Herrera
Daniel Rendón Herrera (født i 1964 i Amalfi i Antioquia i Colombia), best kjent under kallenavna «Don Mario» og «El Paisano», er en colombiansk narkotikasmugler, mafialeder og paramilitær. Han var landets mest ettersøkte narkotikasmugler fram til han ble arrestert 15. april 2009 i Antioquia nord i Colombia. Det var utlyst en dusør på to millioner amerikanske dollar for å bidra til at han ble arrestert.
Asker
Kommunen består av bygdene Asker, Hurum og Røyken, som frem til 2020 var selvstendige kommuner. Den politiske fellesnemnda som ledet sammenslåingen omtalte den nye kommunen som «Nye Asker kommune». Den søndre delen av Asker kommune består av halvøya og landskapet Hurumlandet.
Daniel Rendón Herrera
I 2011 ble han dømt til 17 års fengsel for å ha beordret kidnappingen og drapet på advokaten Jose Absalom Achury Florez. Han ble utlevert til USA i 2017.
Asker
Etableringen av nye Asker kommune
Asker kommune består av tre større bygder som frem til 2020 var egne kommuner:
Gamle Asker kommune tilhørte frem til 2020 Akershus fylke og utgjør den nordre firedelen av den nye kommunen, mens Røyken og Hurum tilhørte Buskerud og utgjør de sørlige tre firedelene. Hele den sammenslåtte kommunen ligger innenfor det som frem til 1919 var Akershus stiftamt.
Sammenslåingen av kommunene Hurum, Røyken og Asker til nye Asker kommune ble enstemmig vedtatt av Stortinget 8. juni 2017, etter at kommunestyrene i hver av de tre kommunene i juni 2016 hadde besluttet å søke om å få slå seg sammen. Kommunesammenslåingen trådde i kraft 1. januar 2020.
Bakgrunn
Sammenslåingen var del av kommunereformen i Norge, som ble satt i gang av Erna Solbergs regjering i juni 2014 under ledelse av kommunal- og moderniseringsminister Jan Tore Sanner. Motivasjonen for kommunesammenslåingen var nok noe ulik i de tre kommunene. I sin høringsuttalelse, gjengitt i stortingsproposisjonen, uttalte Fylkesmannen i Oslo og Akershus at sammenslåingen bedre ville sikre tilstrekkelig kapasitet og relevant kompetanse for å kunne levere gode og likeverdige tjenester, spesielt for Hurum og til en viss grad for Røyken. Videre vurderte Fylkesmannen at sammenslåingen ville gjøre gamle Asker kommune bedre rustet til å håndtere befolkningsveksten når det gjelder helhetlig samfunnsutvikling, transport og arealplanlegging.
Oppslutning i befolkningen
En innbyggerundersøkelse gjennomført høsten 2018, altså etter at sammenslåingen var endelig vedtatt, viste at forventningene til den nye kommunen var overveiende positive i alle de tre kommunene. Mest positive var innbyggerne i Slemmestad og på Sætre ved Indre Oslofjord, som er områder med vel så sterk tilhørighet til Oslo som til Drammen. Også i tettstedet Røyken og i Heggedal var forventningene over snittet positive. Minst entusiasme til sammenslåingen var det på Dikemark, Holmen og Nesøya, som er deler av gamle Asker kommune som ligger nær grensen til henholdsvis Lier og Bærum. Men ingen av områdene i den nye kommunen utmerket seg med spesielt stor motstand mot den forestående kommunesammenslåingen.
Administrativ inndeling
Asker kommune er inndelt i 23 delområder, som igjen er inndelt i 120 grunnkretser.
Tettsteder
Bebyggelsen de nordlige delene av Asker kommune regnes av Statistisk sentralbyrå til tettstedet Oslo. Dette fordi de gamle tettstedene i dette området med tiden har blitt forbundet av nyere boligstrøk, og dermed har vokst sammen. Lokalt forholder folk seg likevel til disse tettstedene, som har karakter og bebyggelse som skiller seg fra de omliggende boligstrøkene.
Kommunen har også en rekke mindre tettsteder sørover i kommunen. Mange av disse ligger langs kysten, og har ofte utspring i gamle strandsteder. Flere av dem, både ved kysten og i innlandet, har utgangspunkt i verks- eller industrivirksomhet. Noen har vokst frem i tilknytning til kirkesteder, togstasjoner og viktige veikryss inne i landet.
Til tross for beliggenheten sentralt i Oslofjorden, utviklet ingen av strandstedene seg til kjøpstad eller by. Kun et av dem, Holmsbu på vestsiden av Hurumlandet, fikk status som ladested. Befolkningen i bygdene som nå ligger i Asker kommune hadde sine viktigste markeder over fjordene, i kjøpstedene Oslo, Drøbak, Son, Moss, Holmestrand og Bragernes/Drammen. Tettstedene i dagens Asker var derfor knyttet til nærmeste fjord, enten Indre Oslofjord, Drøbaksundet, Ytre Oslofjord eller Drammensfjorden.
Landskap
I Asker består landskapet for en stor del av skog, samtidig som det nærmere kysten mot Indre Oslofjord i nordøst og mot Drammensfjorden i sørvest går over i et slettelandskap og områder med dyrket jord i dalstrekningene. Landskapets geologi er også vekslende og bærer tydelige spor etter istidene.
Lengst nordvest i kommunen ligger Vestmarka, som ligger på et platå på 300-400 moh. På den sørlige kanten av dette platået ligger en åsrygg med rekke topper, med Bergsåsen (459 moh) og Furuåsen (ca 458 moh) som er Askers høyeste punkter. I forlengelsen av denne åsryggen, mot nordøst, ligger Skaugumsåsen (349 moh).
På motsatt side av Asker sentrum fra Skaugumsåsen ligger Vardåsen, som er ganske nøyaktig like høy. Disse to toppene rager over det lavere landskapet langs vestsiden av Indre Oslofjord. Sør for Vardåsen ligger Askerbørskogen, som er en østgående hengedal som munner ut i åssiden over Heggedal. Mellom Askerbørskogen og Røyken ligger Kjekstadmarka, med Brennåsen (361 moh) som høyeste punkt. Sør for Røyken ligger Villingstadmarka, med Villingstadåsen (357 moh) som høyeste punkt.
Hurumlandet utgjør den søndre delen av kommunen. Østsiden av Hurumlandet har et stort høyereliggende utmarksområde, Hurummarka, som ligger på rundt 200-300 moh. Hurumlandets høyeste punkt er Stikkvannskollen (361 moh). På Hurumlandets sørvestlige del ligger lavereliggende jordbruksområder, med åser mellom. Den høyeste av disse er Knivsfjellet (307 moh) ved Drammensfjorden, mellom Holmsbu og Klokkarstua. Den sørligste er Haraldsfjellet (208 moh), som ligger ut mot Breiangen sør for Kana.
Kystlinje
Askers kystlinje er på 196,8 km, hvorav 124,3 km går langs fastland og 72,5 km langs øyer. Kystlinjen langs fastlandet er fordelt på tre om lag jevnstore deler mot Indre Oslofjord, Ytre Oslofjord og Drammensfjorden. Den starter ved grensen til Bærum i nordøst, og strekker seg rundt Hurumlandet til grensen til Lier.
De fleste av øyene i kommunen ligger i Indre Oslofjord, hvorav flere er bebygd:
Kommunen har også en rekke øyer, holmer og skjær som er populære utfartsmål, blant disse er:
Vassdrag og vann
Asker har syv større vassdrag:
Alle de syv større vassdragene, unntatt Neselva, inneholder vann og/eller tjern. Størst av disse er Sandungen vest på Hurumlandet, som tilhører Sageneelva. Semsvannet, som ligger to kilometer nord for Asker sentrum, er nok blant de mest kjente. Dette vannet er også gamle Asker kommunes tusenårssted.
De ti største vannene i Asker er:
Verneområder
Minst 49 av verneområdene er direkte knyttet til kommunens kystlinje, som er under sterkt press fra utbygging og ferdsel. Bevaring av sårbar strandvegetasjon som kalktørrenger, kalkfuruskog og kystnær edelløvskog er temaer som går igjen i flere av disse verneforskriftene. Andre er opprettet for bevare oppholds- og hekkeplasser for sjøfugl.
Minst 20 av verneområdene er opprettet helt eller delvis for å bevare verneverdig geologi. 19 av disse inneholder sedimentære formasjoner i Oslofeltet. Det siste, Tofteholmen, er en rest etter tilførselsrøret til en vulkan.
Automatisk fredede kulturminner
Per januar 2021 inneholder Riksantikvarens database Askeladden 3325 registrerte kulturminner i Asker kommune. Av disse har til sammen 2716 status som «automatisk fredet», «fjernet (automatisk fredet)» eller «uavklart». Av disse er nærmere én fjerdedel ikke datert nærmere enn til «førreformatorisk tid» (altså eldre enn 1537), eller oppgitt med «uviss» datering.