cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mauricio Kagel
Mauricio Kagel (født 24. desember 1931 i Buenos Aires, død 18. september 2008) var en argentinsk komponist. Han ble professor i musikkteater ved musikkhøyskolen i Köln i 1974, og bodde i Tyskland gjennom hele karrieren. Han var mest kjent for sin interesse for å utvikle den teatralske siden av musikken.
Toxoderidae
Utseende
Store, lange og tynne knelere med sterkt forlenget forkropp. Antennene er fine og trådformede, kortere enn forkroppen. Fasettøynene kan være spisst utstående. Forkroppen (prothorax) er svært lang og tynn, minst fem ganger så lang som bred. Forbeina er slanke, spesielt de lange hoftene (procoxae) som er smale og omtrent så lange som låret. Forlåret og -leggen er ganske slanke, bare litegrann fortykkede. På mellom- og bakbeina har lårene og leggene fliker på sidene, men føttene er tynne. Vingene er vanligvis velutviklede, bakkroppen lang og sylindrisk.
Systematisk inndeling
Toxoderidae blir noen ganger regnet som en underfamilie av Mantidae.
Jan Erik Fillan
Jan Erik Fillan (født 30. mai 1978 i Porsgrunn) er en norsk tenor. Han har studert på Barratt Due musikkinstitutt og ble uteksaminert fra Statens Operahøgskole våren 2003. Som frilansoperasanger har han hatt flere engasjement og roller for Den norske opera, Operaen i Kristiansund, Opera Nordfjord, Opera Østfold og Ringsakeroperaen.
Marco Enríquez-Ominami
Marco Antonio Enríquez-Ominami Gumucio (født 12. juni 1973) er en chilensk filmskaper og politiker. På grunn av det lange navnet, er han også kjent som «MEO» eller «ME-O».
I desember 2005 ble han innvalgt i Chiles nasjonalforsamling for Partido Socialista de Chile (sosialistpartiet), men brøt ut av dette for å kunne stille som uavhengig kandidat til presidentvalget i desember 2009. Han gjorde et godt valg og fikk i overkant av 20 % av stemmene, men kom likevel på tredjeplass og gikk derfor ikke videre til andre valgomgang.
Flores (Asorene)
Flores (portugisisk for Blomster) er en portugisisk øy som tilhører øygruppen Asorene 1500 km vest for Portugal i Atlanterhavet. Sammen med Corvo utgjør Flores den vestlige delen av øygruppen.
Flores er 143 km² stor og har 3 995 innbyggere. Øya er 17 km lang og 12,5 km bred.
Flores ble oppdaget i 1452 av Diogo de Teive, som døpte øya São Tomás. Øyas navn ble senere endret til Santa Iria for deretter å få dagens navn.
Pasifaë
Pasifaë (gresk: Πασιφάη; «den vidt-skinnende») var i henhold til gresk mytologi en datter av Helios (Solen) og av Perse, den eldste av okeanidene.
Før greske myter omformet og behandlet legenden om Pasifaë synes hun opprinnelig å ha vært en tidlig månegudinne på Kreta, lik den klassiske Selene. Som sine to søstre eide hun kunnskapen om trolldom og urter (farmakeia). Guden Poseidon kastet en forbannelse over henne som førte til at hun forelsket seg i og kopulerte med en okse; resultatet var at hun fødte uhyret Minotauros, som ifølge gresk mytologi var halvt okse og halvt menneske. Minotaurus var et kallenavn; Pasifaë ga sønnen navnet Asterion («den stjerneklare»), og han ble assosiert med stjernebildet Taurus, det vil si Tyren.
Den hvite okse
I likhet med den mytiske Europa stammet Pasifaë fra Østen: i Pasifaës tilfelle fra Kolkis i Transkaukasia. Hun var datter av solguden Helios og havnymfen Perse, og søster av den trolldomskyndige Kirke.
Pasifaë ble giftet bort til kong Minos av Kreta, som var sønn av Zevs og Europa. Med Minos fikk hun en rekke barn; Ariadne, Akakallis, Androgeos, Deukalion, Faidra, Glaukos, Katrevs og Xenodike.
Før han ble konge ba Minos havguden Poseidon om å sende ham et tegn på at det var Minos som skulle arve kongetronen etter fosterfaren, kong Asterion av Kreta. Poseidon lot en stor, hvit okse stige opp av havet, og avkrevde et løfte fra Minos om at han skulle ofre denne oksen til havguden. Oksen var imidlertid så vakker at Minos ønsket å beholde den; han ofret en annen okse, og tenkte at Poseidon ikke ville oppdage løftebruddet. Poseidon ble rasende over forsøket påå lure ham, og hevnet seg ved å kaste en forbannelse over Minos' hustru slik at hun ble forelsket i oksen. Hun henvendte seg så til den athenske mekanikeren og oppfinneren Daidalos for å få hjelp til å gjennomføre et samleie med oksen, og han konstruerte en hul ku av tømmer, dekket med kuskinn. Inni denne kunne hun gjemme seg og la oksen bedekke seg slik at hun fikk tilfredsstilt sitt begjær. Hun ble gravid, og fødte et vesen som var halvt okse, halvt menneske. Avkommet fikk navnet Asterion, men fikk tilnavnet Minotauros. En teori er at oksen var den gamle, før-olympiske Poseidon.
Trolldomsurter
I andre versjoner av den greske myten var Pasifaë trolldomskyndig, i likhet med sin niese Medeia, og kunne alt om bruken av magiske urter. Forfatteren av verket Bibliotheca skriver således at da Pasifaë fikk vite om kong Minos' utenomekteskapelige affærer kastet hun en forbannelse over ham, som førte til at når han var utro mot henne ejakulerte han skorpioner og slanger som drepte hans elskerinner. Selv var hun udødelig grunnet sitt guddommelige opphav. Minos ble til sist kurert for denne merkelige kjønnssykdommen av en athensk prinsesse ved navn Prokris, datter av kong Erektevs av Athen, som ga ham magisk motgift slik at hun uten fare kunne ligge med ham.
På det greske fastlandet ble Pasifaë dyrket som en orakelgudinne ved Thalamae (Thalames på Peloponnes), en av de opprinnelige koine av Sparta. Ifølge geografen Pausanias var kultstedet lite; det lå i nærheten av en elv, og var utsmykket med bronsestatuer av Helios og Pasifaë. Pausanias skriver dessuten at Pasifaë var likestilt med Ino og månegudinne Selene.
Cicero skrev i De Natura Deorum at spartanske eforer (embetsmenn eller overoppsynsmenn) la seg til å sove i Pasifaës helligdom når de søkte hjelp fra profetiske drømmer til å utøve sin embetsgjerning. I henhold til Plutark førte slike drømmer to ganger til at det spartanske samfunnet ble rystet i sine grunnvoller. I ett tilfelle drømte en efor at en del av hans kollegers stoler ble fjernet fra agora og at en stemme ropte ut at «dette er bedre for Sparta». Den drømmen fikk kong Kleomenes til å ta grep for å befeste sin kongelige makt. Da kong Agis satt med makten utløste flere eforer folkeoppstandelse etter å ha kommet tilbake og fortalt at orakelet til Pasifaë hadde lovet at gjeld skulle bli ettergitt og jordbruksland skulle bli omfordelt.
Månegudinnens måne
En retrograd irregulær måne som går i bane rundt Jupiter har fått navnet Pasiphaë etter den kretiske månegudinnen.
Kızılırmak
Kızılırmak (tyrkisk for «Rød elv»), også kalt Halys (fra gresk: Ἅλυς), er den lengste elva som i sin helhet ligger i Tyrkia. Den er 1 355 kilometer lang, med et tilsigsfelt på 77 100 km².
Elva har sitt utspring øst for Sivas i høylandet i Øst-Anatolia, og renner først mot vest og sørvest, og danner deretter en stor bue, hvor den først renner mot vest, deretter nordvest, passerer like nordøst for Tuzsjøen, og snur så mot nord og nordøst, hvor den løper sammen med sin største sideelv, Delice (gresk: Cappadox). Den snur så mot nordvest igjen til samløpet med Devrez, så tilbake mot nordøst, og løper sammen med Gökırmak før den til slutt munner ut i Svartehavet. Våtmarksområdene i deltaet er vernet som Ramsarområde.
Elva er i stor utstrekning utbygget til produksjon av elektrisk kraft, og det ligger flere større demninger langs elva, hvorav den største er Altinkaya-demningen.
Historie
Hettittene kalte den Maraššantiya, og den dannet vestgrensa til landet Hatti, kjerneområdet i Hettitterriket. I antikken dannet den grensa mellom Asia Minor og resten av Asia. Etter slaget ved Halys var elva grense mellom Lydia i vest og Media i øst, fram til Krøsus av Lydia krysset elva for å angripe Kyros den store i 547 f.Kr. Han ble beseiret, og Persia utvidet sitt territorium helt til Egeerhavet.
Steve Winwood
Stephen «Steve» Lawrence Winwood (født 12. mai 1948 i Birmingham i England) er en britisk vokalist, låtskriver, gitarist og keyboardspiller.
Winwood begynte tidlig å interessere seg for musikk, i første omgang jazz og dixieland. Han begynte derfor tidlig å spille ulike instrumenter, som trommer, gitar og piano og allerede da han var åtte år spilte han i et familieband.
I begynnelsen på 1960-tallet begynte han i broren Muff Winwoods band, The Muff Woody Jazz Band. I 1963 sluttet gitaristen Spencer Davis seg til bandet, og de endret navn til The Spencer Davis Group. Spencer Davis Group spilte såkalt «blåøyd soul». Winwood ble ansett som å være et vidunderbarn da han til tross for sin unge alder var en respektert keybordist på Hammondorgel og hans klare tenorstemme og sang på linje med de store soulsangerne.
Gruppen hadde store hits, som «Keep on Running» og «Gimme Some Lovin», men Winwood forlot gruppen i 1967 for å begynne i det mer psykedelisk orienterte bandet Traffic. I 1969 ble dette bandet oppløst og Winwood slo seg sammen med sin gamle venn Eric Clapton som da akkurat hadde lagt ned Cream. Sammen med to andre dannet de gruppen Blind Faith. Gruppen hadde en stor hit i «Can't Find My Way Home», men det ble allikevel en kortlivet gruppe da den ble oppløst allerede i november samme år. Traffic ble samlet igjen i 1970 og fortsatte fram til 1976, da den ble oppløst for godt.
I 1977 ga han ut sitt første solo-album og i 1986 ble Back in the High Life gitt ut, og denne ble Winwoods store gjennombrudd som soloartist med hitsinglene «Higher Love» og «Wake Me Up On Judgement Day». For den første av disse fikk han også Grammy Award. Han befestet sin popularitet med albumene Roll with It fra 1988 og Refugees of the Heart fra 1990, som begge ble storselgere. I 1994 ble Winwood og Jim Capaldi fra Traffic gjenforent, og disse ga ut albumet Far From Home. Winwood ga i 1997 ut albumet Junction Seven og fikk en radiohit med sangen «Spy In The House Of Love». Han hadde deretter et lengre opphold før han gjorde comeback med About Time i 2003 som ble fulgt opp med Nine Lives i 2008.
I 2004 samplet Eric Prydz Winwoods låt «Valerie» til megahiten «Call On Me».
Ubok
Ubok (også omtalt som ubok.no) er en uavhengig, norsk plattform for ungdom der en kan lese om ungdomsbøker, diskutere og dele leseopplevelser. Ubok har eksistert siden 2011, tidligere under navnet ungdomsbøker.no. Siden ble lagt ned i 2017, men skal gjenopplives i 2023.
Innhold
Ubok.no skal inneholde en bokbase med bøker som er utgitt for ungdom på norsk. På Ubok sine kanaler på Instagram (ubok_no) og TikTok (ubok_leser) kan du få lesetips fra ungdommer, nyheter, forfattermøter, konkurranser og mye mer som har med ungdomsbøker å gjøre.
Uboks bokbase inneholder en oversikt over ungdomsbøker. I februar 2015 omfattet den nesten 2800 nye og gamle bøker på bokmål, nynorsk, svensk og engelsk. Bøkene er sortert etter temaer og sjangre og merket med hashtagger (emneord).
Redaksjon og drift
Initiativtaker og leder for Ubok er lektor og redaktør Nina Aalstad (født 1981). Nettsida blir laget våren 2023 av elev på Røyken videregående. Ubok drives av en redaksjon bestående av elever på Røyken videregående og etterhvert også flere fra hele landet. Ubok har fått støtte fra Kulturrådet i 2022 til å starte opp igjen i samarbeid med Røyken videregående skole.
Beiarn gamle kirke
Beiarn gamle kirke ble bygget som annekskirke til Gildeskål kirkesokn i 1724. Bakgrunnen var et besøk som Thomas von Westen, "Samenes apostel", gjorde i 1716 som antakelig bidro sterkt til at et "finnekapell" ble bygget, og Beiarn fikk sitt første kirkebygg.
Etter tradisjonen på den tiden skulle en tømmerstokk avgjøre hvor kirka skulle ligge. Den ble lagt i sjøen, og der den fløt i land, skulle kirka stå. Men siden tømmerstokken havnet rett ved ei steinur på Vold, ble det bestemt at kirkestedet skulle plasseres rett på andre bredden av Beiarelva, på Moldjord.
Beiarn gamle kirke ble trolig bygget som en laftet langkirke, men har fått noen tilbygg underveis og lignet etterhvert en korskirke. Den sørlige vingen ble bygget såpass stor at den fikk navnet "Nykirken". Tårnet var av en type som ble kalt tårnrytter som av form ligner en løkkuppel med spissen opp.
Omkring 1860 var kirken blitt i så dårlig forfatning at det vinterstid ofte stod 30 cm med vann over kirkegulvet, som frøs til is. Og det ble påbegynt arbeid med å få bygget en ny kirke.
Beiarn herredstyre besluttet den 30. september 1875 at kirka skulle rives. Det kirkelige inventaret ble bevart og plassert på loftet i den nye Beiarn kirke. Det som soknepresten ikke så nytte i, ble auksjonert bort, og resten brent.
Eksterne lenker
Den norske kirke i Beiarn
Sandro Mazzola
Alessandro «Sandro» Mazzola (født 8. november 1942 i Torino) er en tidligere italiensk fotballspiller. Han er sønn av den tidligere stjernespilleren Valentino Mazzola, og var en av italiensk fotballs største stjerner på 1960- og 1970-tallet.
Sandro Mazzola spilte hele sin karriere i Inter, hvor han var med på å vinne fire ligamesterskap, og gikk til topps i Europacupen i 1964 og 1965. Han spilte 70 landskamper for, og scoret 22 landslagsmål. Han deltok i tre VM-sluttspill, og var tapende finalist i 1970. Han var også med på det italienske laget som ble europamestere på hjemmebane i 1968.
Mazzola debuterte for Inter i 1961, og scoret i debuten. I likhet med sin far, var Mazzola offensiv midtbanespiller, og spilte med trøye nummer 10. I løpet av sine 17 sesonger på San Siro, spilte han 418 kamper i Serie A, og scoret 116 mål. I 1971 kom han på andreplass i kåringen av årets spiller i Europa, bak Johan Cruijff.
Reitstøa
Reitstøa er et mindre tettsted i tidligere Singsås kommune, i nåværende Midtre Gauldal kommune. Reitstøa ligger helt sør i Midtre Gauldal, nær grensa til Holtålen. Elva Gaula renner gjennom stedet, og er lakseførende her. Her går også Rørosbanen og fylkesvei 30. Tidligere hadde Reitstøa stasjon togstopp, og butikk Reitstøa Samvirkelag, sagbruk, skole, samfunnshus, poststed, telefon og internett på Reitstøa.
Subkhiddin Mohd Salleh
Subkhiddin Mohd Salleh (født 17. november 1966) er en malaysisk fotballdommer som bor i Parit Buntar. Han har vært internasjonal dommer for FIFA siden 2000.
Han ble utvalgt som dommer under U-20-VM 2007 i Canada, hvor han dømte gruppespillskampene mellom Panama og Argentina, og mellom Skottland og Costa Rica, samt åttendedelsfinalen mellom Chile og Portugal, hvor han viste ut tre spillere.
Herborg Kråkevik
Herborg Kråkevik (født 28. desember 1973) er en norsk skuespiller og sanger, født og oppvokst i Jondal i Hardanger. Hun er særlig kjent for sine tolkninger av norske sanger og viser fra det klassiske norske sangbokrepertoaret, samt for sin innsats på scene, film og TV.
Av sceneroller kan nevnes Herborgs verden, Eliza i My Fair Lady (1997) og Julie i Romeo og Julie (1997), de to siste på Den Nationale Scene. I 1998 ble Kråkevik tildelt Anders Jahres Pris for Yngre Kunstnere.
Kråkevik oppnådde stor suksess med albumet Kråkeviks songbok (2000), som inneholdt tolkninger av kjente og kjære norske sanger. Albumet lå fire uker på førsteplass på VG-lista i slutten av 2000, solgte over 200.000 eksemplarer og mottok fire ganger platina. For albumet ble hun dessuten Årets spellemann under Spellemannprisen 2000. På film er Kråkevik kjent for hovedrollen i Det største i verden (2001), en film basert på Bjørnstjerne Bjørnsons roman Fiskerjenten, der Petra er hovedskikkelsen. Med forestillingen Eg og Edith turnerte hun i Norge med sin tolkning av Edith Piafs sanger sammen med Odd Nordstoga på trekkspill og ga ut album med samme navn i 2002. 2011 satte hun opp forestillingen Kjære landsmenn på Det norske teatret. Forestillingen ble kåret til beste forestilling – scene under Komiprisen 2012, mens nummeret «Dialekter i robåt» ble kåret til årets nummer. Hun var i tillegg nominert til i klassen beste kvinnelige artist, revy og komedie.
Hun har tilkjennegitt et kristent livssyn.
Kråkevik er gift og har to barn.
Nautfjellet
Nautfjellet (sørsamisk: Gaavtjejahke) er et fjell på grensen mellom Selbu og Meråker kommuner i Trøndelag. Fjellet ligger i Skarvan og Roltdalen nasjonalpark.
SAS Ladies Masters
SAS Masters, tidligere Ladies Norwegian Masters, var en profesjonell golfturnering for kvinner, og en del av Ladies European Tour.
Turneringen var en del av Volvo Cross Country Challenge, sammen med Scandinavian TPC hosted by Annika i Sverige, Finnish Masters i Finland og Nykredit Masters i Danmark. Dersom én spiller vant alle disse turneringene, ville hun motta $ 1 000 000.
Augustus B. Woodward
Agustus Brevoort Woodward (født november 1774 i New York, død 12. juli 1827) var den første overdommer i Michiganterritoriet. I sin posisjon som overdommer hadde han en prominent rolle i planleggingen og rekonstruksjonen av Detroit etter den store brannen den 11. juni 1805, som etterlot svært få bygninger.
Woodward giftet seg aldri. Hans biograf, Arthur M. Woodford tegner Woodward som en prototype av Washington Irvings Ichabod Crane. Han var over 190 høy, tynn, blek og framoverbøyd. Hans lange smale ansikt var dominert av en stor nese. Hans eneste synlige forfengelighet utad var hans tykke svarte hår. Hans samtidige snakket om hans sjusket.
Johan Museeuw
Museeuw vant 11 ritt i verdenscupen, inkludert seks seirer i monumentene:
Han vant verdenscupen i 1995 og 1996. I 1996 ble han også verdensmester
Museeuw vant flere andre klassikere og semi-klassikere:
Magnus Hesselberg Oppen
Magnus Hesselberg Oppen (født 4. oktober 1862 i Tjølling, død 5. august 1946) var en norsk jurist, banksjef og politiker (H).
Augustus B. Woodward
Mens han var i Washington D.C. ble han beskrevet som: «en mann av middels alder, en hardnet ungkar som gikk i nøttebrune klær...han sov på sitt kontor som aldri ble feiet... og var eksentrisk og uberegnelig. Han hadde lite med venner og hans advokatpraksis så liten at han så vidt klarte seg».
Tidlige år
Han ble født i New York City i 1774 og ble døpt Elias Brevoort Woodward 6. november i en reformert nederlandsk kirke. Han var eldste sønn av John Woodward, en handelsmann fra New York City som kjempet i den amerikanske revolusjonen og mistet sin formue som resultat av krigen. Hans mor Ann Silvester Woodward, datter av Francis Silvester og niesen til Ann Silvester, kone av Elias Brevoort, en ledende prerevolusjonær innbygger av Manhattan med en stor eiendomsformue og som var Woodwards navnebror. Familien flyttet til Philadelphia i 1796. I tidlig manndom valgte Woodward å bli kalt "Augustus" heller enn Elias.
Magnus Hesselberg Oppen
Oppen tok juridikum og ble i 1897 sjef for Laurvigs Privatbank. Han var ordfører i Larvik fra 1901, men ble valgt inn på Stortinget for Høyre i 1903 og representerte bykretsen Sandefjord og Larvik frem til valget i 1906. Han var igjen ordfører i Larvik i 1911 som representant for Borgerlisten.
Augustus B. Woodward
Tidlige år
Han entret Columbia College som femtenåring og avsluttet eksamen med en Bachelorgrad i 1793. Etter eksamen tok han jobb i Philadelphia som sekretær i U.S. Treasury Department. Innen 1795 hadde han flyttet til Rockbridge County i Virginia der han jobbet som lærer og studerte jus. Under dette oppholdet møtte han Thomas Jefferson på Monticello og de to ble nære venner.
Magnus Hesselberg Oppen
Magnus Hesselberg Oppen var eldste sønn av stortingsmann, skipsreder og sageier Magnus Gotthilf Oppen fra Elverum og dennes hustru Anna Cecilie f. Hesselberg fra Tjølling.
Augustus B. Woodward
Tidlige år
Ikke lenge etter at Jefferson ble visepresident i USA, flyttet Woodward til Georgetown, Washington D.C. og ble advokat i distriktet. Mens han var der ble han introdusert for Pierre Charles L'Enfant. Woodward tok notater av utkastet til USAs nye hovedstad og hadde til og med en kopi av utkastet i sin notisbok. Han hadde vært til stede mens man la ned hjørnesteinen til distriktet i 1792. Han fikk en arv på 150 engelske pund av sin onkel og navnebror og med L'Enfants byplan som guide skaffet han seg flere tomter for utbygging. Han flyttet til Alexandria, Virginia (da innen grensene til District of Columbia) for å praktisere jus og var en av de første elleve advokatene som kom med ved den første sesjonen i distriktets nye rett.
Mellom 1801 og 1808 publiserte Woodward minst åtte essay pampletter kalt «Considerations on the Government of the Territory of Columbia» under psydonymet «Epaminodas». Woodward kjempet for et grunnlovstillegg for å gi innbyggerne av District of Columbia retten til å stemme i presidentvalget og velge sine egne senatorer og representanter.
Michiganterritoriet
Som daværende president av USA, utpekte Thomas Jefferson Woodward som Michiganterritoriets første overdommer 3. mars 1805. Woodward ankom Detroit 30. juni 1805 bare uker etter bybrannen som la byen i ruiner 11. juni der få bygninger ble værende.
Woodward med Guvernør William Hull og de to andre justiariusene John Griffin og Frederick Bates hadde all lovgivende makt i territoriet. Woodward og Griffin sammen med guvernøren og en tredje dommer beholdt denne makten fra 1805 til det kom en lovforsamling i 1824. Woodward og Hull kranglet seg imellom nesten konstant.
Woodward og Hull planla å bygge opp Detroit på ny, som var hovedstaden i territoriet. L'Enfants utkast for Washington D.C. var modelen som dem baserte sitt arbeid (takket være Woodwards notisbok). Woodwards plan forsøkte å leve opp til byens nye motto: Spearmus Meliora, Resurgit Cineribus («Vi håper på bedre dager, den vil reise seg fra asken»). For første gang i Detroits historie flyttet fokuset seg fra dens elv til dens veier. Woodward Avenue i Detroit, opprinnelig kalt Court House Avenue ble navngitt for Woodwards innsats for gjennoppbyggingen av Detroit. Woodward, litt på spøk, forklarte navnet med at veien gikk imot et skogkledt område nordvest for byen.
Woodward foreslo et system av sekskantede gatekvartaler, med Grand Circus i sentrum av det hele. Brede avenyer, alternativt 61 meter og 36.5 meter ville strømme ut fra store runde torg som eikene fra et hjulnav. I takt med byens vekst ville disse spre seg ut i alle retninger fra breddene til Detroitelven. Da Woodward presenterte sitt forslag hadde Detroit færre enn tusen innbyggere. Planen ble oppgitt etter bare elleve år, men ikke før noen av elementene hadde blitt realisert. Mest fremtredende er de fem "hovedeikene" Woodward Avenue, Michigan Avenue, Gratiot Avenue, Grand River Avenue og Jefferson Avenue.
Under krigen i mellom det britiske imperiet og USA 1812, overga guvernør (da også brigadegeneral) Hull Detroit til de britiske styrkene uten at ét skudd ble avfyrt. Woodward ble igjen da Hull og justitiariene Bates og Griffin dro og beholdt sin status i Detroit under den britiske okkupasjonen. Britene tilbød ham stillingen som territoriets minister, men han avslo tilbudet. Til slutt ble Woodward et problem for britene og han ble bedt om å forlate territoriet og gitt trygg gjennomreise til New York.
Senere år
Sett på som en helt da han returnerte til Washington D.C., fokuserte Woodward seg snart på vitenskap (en livslang interesse) og opprettelsen av University of Michigan i samme ånd som University of Virginia, opprettet av Woodwards venn Thomas Jefferson.
Det har blitt sagt at Woodward var en av de første til å vedkjenne seg vitenskapens tidsalder. I 1816 publiserte han sitt betydningsfulle værk: A System of Universal Science.
Sammen med pastor John Montieth og fader Gabriel Richard skisserte Woodward et dokument for en institusjon han kalte Catholepistemiad eller University of Michigania. 26. august 1817 lovsignerte guvernøren og dommerne i Michiganterritoriet universitetet som til slutt ble University of Michigan. Det var forut av sin tid, og ikke bare en skisse, det var en detaljert blåkopi for organiseringen av et universitet.
Woodward var også en frimurer.
En av hans etterlevninger er Woodwardkodeksen: en serie av statuetter som fungerer som basisen til Territorial Supreme Courts rettsprosedyrer.
I 26. august 1824 returnerte Woodward til rollen som justiarius da president James Monroe utnevnte han som dommer i det nye Floridaterritoriet. Woodward var der til sin død 12. juli 1827 i en alder av femtito.
Han er minnet i en såkalt «Michigan Legal Milestones» opprettet av State Bar of Michigan.
Presidenten kommer
Presidenten kommer (originaltittel: As Young as You Feel) er en amerikansk komedie fra 1951, regissert av Harmon Jones og produsert av 20th Century Fox. I hovedrollene spiller Monty Woolley, Thelma Ritter, David Wayne, Jean Peters og Constance Bennett. Filmen handler om en ansatt på et trykkeri som blir tvunget til å pensjonere seg på grunn av at han er over 65 år gammel. Han legger da en plan for å få jobben tilbake. Manus er skrevet av Lamar Trotti, basert på Paddy Chayefskys upubliserte novelle, «The Great American Hoax».
Handling
Da trykkeriet som John R. Hodges (Monty Woolley) er ansatt hos tvinger han til å pensjonere seg på grunn av at de ikke ønsker ansatte over 65 år, legger han en plan. Han finner ut at trykkeriet er eid av Consolidated Motors og bestemmer seg for å utgi seg for å være sjefen i dette firmaet. John farger håret og skjegget, og vender tilbake til trykkeriet på en inspeksjon som Harold P. Cleveland, sjef i Consolidated Motors. Han er nøye med å påpeke at han ikke er fornøyd med firmaets politikk om ikke å ha ansatte over 65 år. Planen hans fungerer, men Joe Elliott (David Wayne), kjæresten til barnebarnet hans, som er ansatt på trykkeriet gjenkjenner han.
Sjefen på trykkeriet, Louis McKinley (Albert Dekker), inviterer John på en stor forretningsmiddag der han blir bedt om å holde en tale. Han holder en glitrende tale om hvor mye eldre arbeidere har å bidra med, og både publikum og pressen er fra seg av begeistring. Når Joe ser bildene av John i avisen prøver han å fortelle kjæresten Alice (Jean Peters) og hennes foreldre Della (Thelma Ritter) og George (Allyn Joslyn) hva som foregår, men blir ikke trodd. John blir også invitert til middag hjemme hos McKinley der han møter McKinleys ensomme kone, Lucille (Constance Bennett). Hun blir svært betatt av den sjarmerende eldre mannen og bestemmer seg etter middagen for at hun ønsker å skilles fra ektemannen. Da John kommer hjem til familien, og de ser at han har farget håret og skjegget, innser de at Joe fortalte sannheten.
Neste dag får den ekte Harold P. Cleveland (Minor Watson) et dilemma når han blir møtt av jubel for sin tale dagen før. For å ikke tape ansikt bestemmer han seg for å late som om det var han selv som holdt talen, men ønsker også å finne bedrageren. Det blir raskt klart hvem bedrageren er, og da McKinley finner det ut latterliggjør han sin kone. Hun ønsker likevel å skilles og oppsøker John hjemme. Da hun forteller ham hva hun har gjort får han henne til å innse at hun egentlig elsker sin ektemann. Samtidig dukker Harold P. Cleveland opp og forsikrer om at John ikke skal få problemer for det han har gjort. Like etterpå kommer McKinley styrtende inn og trygler sin kone om å komme hjem igjen, noe hun går med på. Cleveland tilbyr John å jobbe for han i New York, men John ønsker ikke å reise fra familien sin. Da lover Cleveland at John skal få tilbake jobben sin på trykkeriet, men ber han også om å gi beskjed dersom han får noen flere gode ideer til taler.
Produksjon
Thelma Ritter var førstevalget i rollen som Della Hodges. Barbara Bates og Leon Ames ble vurdert i rollene som Alice og George Hodges, Louis Calhern og Myrna Loy ble vurdert i rollene som Louis og Lucille McKinley, mens Elisha Cook jr. ble vurdert i rollen som Frank Erickson. Filmen er den tidligere filmklipperen Harmon Jones' regidebut. Et trykkeri i Vernon i California ble brukt for å fremstille trykkeriet i filmen, Acme Printing Services, mens et hus i Pacific Palisades i California ble brukt for å fremstille familien McKinleys hjem.
Mottakelse
Bosley Crowther i The New York Times beskrev filmen som munter, skarp og upretensiøs. Han roste både Jones' regi og skuespillerprestasjonene. New York Post syntes filmen var «usedvanlig tilfredsstillende», selv om historien var usannsynlig.
Fjernsynsversjon
The 20th Century Fox Hour-episoden «The Great American Hoax» fra mai 1957, regissert av Don Weis og med Ed Wynn i hovedrollen som John Hodges, er også basert på Chayefskys novelle.
Bernard Weber
Bernard Weber er en sveitsisk-født regissør, museumskurator, flyver, oppdager og forretningsmann. Weber lanserte selskapet New Open World Corporation (NOWC) i september 1999 med det formål å peke ut verdens sju nye underverk gjennom prosjektet «New7Wonders Foundation» (N7W). I 2011 vil han arrangere en ny avstemning for å rangere naturskapte undre.
Bratislava
Bratislava (tysk: Pressburg; ungarsk: Pozsony) er hovedstaden i Slovakia, og med sine 430,000 innbyggere også landets største by. Byen ligger helt vest i landet, rett ved grensen til Østerrike og Ungarn. Byen er delt i to av elven Donau.
Pisanello
Antonio di Pucci Pisano, bedre kjent som Pisanello (født omkring 1395 i Pisa, død 1455 i Roma), var en italiensk maler og medaljegravør i ungrenessansen og elev av Gentile da Fabriano.
Bratislava
Byens historie er blitt kraftig påvirket av forskjellige folkeslag, inkludert østerrikere, tsjekkere, tyskere, ungarere, jøder og slovaker. Pressburg/Pozsony var en del av Ungarn fra 907 til 1918. Den var Kongedømmet Ungarns hovedstad fra 1536 til 1784, og en del av det habsburgske monarkiet fra 1526 til slutten av første verdenskrig. Den var ungarsk kroningsby mellom 1563 og 1830, og sete for den ungarske riksdagen fra 1542 til 1848. I 1919 ble byen en del av Tsjekkoslovakia, og dagens navn ble innført. Mellom 1939 og 1945 var den hovedstad i staten Slovakia, som ble opprettet på tysk initiativ i 1938. Deretter ble den igjen tsjekkoslovakisk, før den igjen ble hovedstad i Slovakia i 1993.
Pisanello
Pisanellos verker oppviser en minutiøs og detaljert gjengivelse av virkeligheten. «Sankt Eustachius visjon» er et utmerket eksempel på Pisanellos naturalisme, hans måte å gjengi ridderskapet og hans beundring for naturen. De fleste av Pisanellos fresker har dessverre blitt ødelagt.
Bratislava
Presidentpalasset i Bratislava er blant byens største attraksjoner. Men det mest dominerende bygget er uten tvil Bratislavsky Hrad – Bratislava slott – som ligger på en høyde med utsikt over hele byen. Bratislava har en malerisk gamleby med mange kulturelle institusjoner. Den er preget av en rekke folkeslag, ungarere, tyskere (østerrikere) og slovaker, foruten av sine mange sigøynere.
Navn og etymologi
De første nedskrevne referansene om byens navn (som Brezalauspurc, en annen variant er Preslavaspurc) kommer fra Salzburg-annalene, i sammenheng med kamper mellom bayere og ungarere, utkjempet foran Bratislava slotts murer i 907. Slottet ble sannsynligvis navngitt etter Predslav, kong Svätopluk Is tredje sønn; Brezalauspurc betyr likevel direkte oversatt «Braslavs slott», og derfor er byen sannsynligvis oppkalt etter Braslav, den siste militære lederen av Pannonia. Dette gamle navnet går igjen i variantene Braslava og Preslava på mynter laget av Kong Stefan I av Ungarn, datert til rundt 1000. Senere i middelalderen ble navnet utviklet til det det er i dag, i det tyske navnet Pressburg og det slovakiske navnet Prešporok, som ble utledet av det tyske. Pressburg ble brukt om byen av de fleste engelsktalende forfattere frem til 1919, og brukes fortsatt av og til i dag. Ungarerne brukte Pozsony (stavet Posony før det 19. århundre) og dette navnet er fortsatt i bruk blant ungarere. Det latinske navnet Posonium er utledet fra det ungarske. Det ungarske og latinske navn stammer kanskje fra det ungarske navnet Poson, eller fra navnet Božaň, som ble brukt om Bratislava slott i perioden 1053–99. Udover disse navne kalte renessansedokumenter den for Istropolis, som betyr «Donaubyen» på gammelgresk (for eksempel, se Universitas Istropolitana).
Byens nåværende navn, Bratislava, har sitt utspring fra 1837, da den slaviske lærde Pavel Jozef Šafárik rekonstruerte en variant av det, Břetislaw, fra gamle navn som han trodde var utviklet fra den bøhmiske herskeren Bretislav I. Navnet ble brukt for første gang av medlemmer av den slovakiske bevegelsen i 1844 som Bratislav. Etter første verdenskrig forsøkte ikke-slovakiske representanter å omdøpe byen til «Wilson City» etter den amerikanske presidenten Woodrow Wilson som en del av forsøket på å gjøre byen fri fra Tsjekkoslovakia. Forsøket ble avvist, og det offisielle navnet på byen ble endret til Bratislava i mars 1919, da byen ble en del av Tsjekkoslovakia.
Historie
Den første kjente permanente bebyggelsen av området begynte med den båndkeramiske kulturen i det 5. årtusen f.Kr., i yngre steinalder. Rundt 200 f.Kr. grunnla keltiske boierne den første større bosetningen, en befestet by kjent som en oppidum. De etablerte også et myntverk hvor det ble produsert sølvmynter, kjent som biatecer. Området var under romersk innflytelse fra det 1. århundre til det 4. århundre, og utgjorde en del av Limes Romanus, det romerske grenseforsvarssystemet. Romerne introduserte vinavl til området og startet en tradisjon innen vinproduksjon, som fortsatt finnes i dag.
De moderne slovakenes slaviske forfedre ankom mellom det 5. og 6. århundre, i folkevandringstiden. Som et svar på et voldsomt angrep fra avarene etablerte de slaviske stammene Samos rike (623–658), den første kjente slaviske politiske enheten. I det 9. århundre var slottene ved Bratislava og Devín viktige sentre for de slaviske statene fyrstedømmet Nitra og Stormähren. De første skriftlige kildene til byen dateres tilbake til 907 og er relatert til Stormährens fall under angrepene fra ungarerne.
I det 10. århundre ble Bratislavaområdet (som senere kom til å bli Pressburg) en del av Ungarn (kalt «Kongedømmet Ungarn» fra 1000), og et nøkkeløkonomisk og administrativt senter på kongedømmets grense. Denne strategiske posisjonen gjorde byen til et naturlig angrepsmål for fiender, men førte også med seg økonomisk utvikling og høy politisk status. Bratislava (den gang Pressburg) ble gitt sine første kjente byprivilegier i 1291 av Andreas III, og ble erklært som fri kongelig by i 1405 av kong Sigismund av Luxemburg, som også ga byen lov til å benytte sitt eget byvåpen i 1436.
Bratislava blomstret opp i det 18. århundre, da Maria Teresia av Østerrike styrte, og byen ble den største og mest innflytelsesrike byen i det området som i dag utgjør Slovakia og Ungarn. Innbyggertallet ble tredoblet, og mange nye palasser, klostre, herregårder og gater ble bygd. Byen ble et senter for det sosiale og kulturelle livet i området. Men allerede under styre til Maria Theresias sønn, Josef II, ble byen svekket, spesielt i 1783, da Stefanskronen ble flyttet til Wien, i et forsøk på å styrke båndet mellom Østerrike og Ungarn. Mange sentrale funksjoner ble etter det flyttet til Buda, og en del av adelen flyttet derfor også. De første avisene i Ungarn og Slovakia ble utgitt her, først Magyar hírmondó i 1780 og deretter Presspurske Nowiny i 1783. I løpet av det 18. århundre ble byen også et senter for den slovakiske nasjonalbevegelsen.
For byen var det 19. århundrets historie tett forbundet med de store begivenhetene i Europa. Freden i Pressburg mellom Østerrike og Frankrike ble underskrevet i Bratislava i 1805. Theben slott ble ødelagt av Napoleons franske tropper i 1809, og deretter ble også Bratislava slott ødelagt av en brann i 1811. I 1843 ble ungarsk utropt til det offisielle språket innen lovgivning, offentlig administrasjon og utdannelse av kongressen i Bratislava. Som en reaksjon på Den ungarske revolusjonen skrev Ferdinand I de såkalte aprillovene (også kalt marslovene), som førte til avskaffelsen av livegenskapet på Primaciálny palass. Byen valgte den revolusjonære ungarske siden, men ble erobret av østerrikerne i desember 1848. Industrien vokste raskt i det 19. århundre. Den første hestetrukne sporvogna i Kongedømmet Ungarn fra Bratislava til Svätý Jur (Szentgyörgy) ble bygd i 1840. En ny linje til Wien, som brukte damplokomotiver, ble åpnet i 1848, og en linje til Pest i 1850. Mange nye industrielle, finansielle og andre institusjoner ble grunnlagt; for eksempel ble den første banken i det nåværende Slovakia grunnlagt i 1842. Byens første permanente bro over Donau, Starý most, ble bygd i 1891.
Etter første verdenskrig og opprettelsen av Tsjekkoslovakia den 28. oktober 1918, ble byen en del av den nye staten, til tross for representantenes motvilje. Den dominerende ungarske og tyske befolkning forsøkte å forhindre annektering av byen til Tsjekkoslovakia, og erklærte at det var en fri by. De tsjekkoslovakiske legioner okkuperte byen den 1. januar 1919, hvorpå den ble en del av Tsjekkoslovakia. Byen ble sete for Slovakias politiske organer og organisasjoner, og ble Slovakias hovedstad den 4.–5. februar. Den 27. mars 1919 ble navnet Bratislava offisielt brukt for første gang. Som et resultat av den tsjekkoslovakiske uavhengigheten, ble mange ungarske regjeringsmedarbeidere overflyttet til Ungarn, og tsjekkere og slovaker overtok deres plasser og flyttet til Bratislava. Utdannelse i ungarsk og tysk ble markant redusert. I Tsjekkoslovakias folketelling i 1930 var den samlede ungarske og tyske befolkning i Bratislava falt til 44 % fra 83 % i 1910.
I 1938 ble Det tredje rike tilknyttet nabolandet Østerrike ved Anschluss; senere samme år ble det også tilknyttet de stadig uavhengige bydelene Petržalka og Devín med henvisning til etnisk opprinnelse. Bratislava ble erklært hovedstad i det første uavhengige Slovakia den 4. mars 1939, men den nye staten ble utsatt for nazistisk innflytelse. I 1941–1942 og 1944–1945 utviste den nye slovakiske regjeringen de fleste av Bratislavas ca. 15 000 jøder. Bratislava ble bombet av De allierte, besatt av tyske tropper i 1944, og til slutt overtatt av Sovjets Røde hær den 4. april 1945. På slutten av andre verdenskrig ble de fleste tyskerne i Bratislava evakuert av tyske myndigheter; noen få vendte tilbake etter krigen, men ble bortvist uten sine eiendommer i henhold til Beneš-dekretene.
Etter det kommunistiske partiets maktovertakelse i Tsjekkoslovakia i februar 1948, ble landet og dermed byen en del av Østblokken. Byen ble tilknyttet nye områder, og befolkningen steg som følge av dette betydelig, og andelen slovaker vokste til 90 %. Store boligområder bestående av høytragende ferdigfabrikerte panelák (en type boligblokker) bygd. Den kommunistiske regjeringen bygde også flere nye storslåtte bygninger, slik som Nový Most-broa og slovakisk radios hovedkvarter, noen ganger på bekostning av den historiske byen.
I 1968, etter at det tsjekkoslovakiske forsøket på å liberalisere det kommunistiske partiet hadde slått feil, måtte byen lide under besettelsen av tropper fra medlemsland av Warszawapakten. Kort etter ble byen hovedstad i Den slovakiske sosialistiske republikk i 1968, en av de to sentrene for Fløyelsrevolusjonen i 1989.
I 1993 ble byen hovedstad for den nydannede slovakiske republikken, som fulgte umiddelbart etter oppløsningen av Tsjekkoslovakia. I 1990-årene og det tidlige 21. århundre blomstret byens økonomi på grunn av utenlandske investeringer. Byen har også vært viktig innen mange kulturelle og politiske begivenheter, inkludert toppmøtet i Slovakia 2005 mellom George W. Bush og Vladimir Putin.
Demografi
Fra byens begynnelse til det 19. århundre var tyskerne den dominerende etniske gruppen i Bratislava. Etter Det østerriksk-ungarske kompromisset i 1867 begynte likevel en aktiv magyarisering, og ved starten av første verdenskrig hadde 40 % av innbyggerne i Pressburg ungarsk som morsmål, mens 42 % hadde tysk og 15 % slovakisk. Etter dannelsen av Tsjekkoslovakia i 1918 forble Bratislava en multietnisk by, men med en annerledes demografisk trend. Andelen av slovaker og tsjekkere økte, mens andelen av tyskere og ungarere sank. I 1938 var 59 % av befolkningen slovaker eller tsjekkere, mens tyskere utgjorde kun 23 % og ungarere 13 %. Dannelsen av den første slovakiske republikk i 1939 førte til mange endringer, mest nevneverdig er fordrivelsen av mange tsjekkere og jøder. I 1945 ble mange tyskere evakuert eller flyttet fra byen etter gjenoppbyggingen av Tsjekkoslovakia. Det samme skjedde med mange ungarere, som ble beskyldt for å samarbeide med nazistene (Beneš-dekretene, delvis opphevet i 1948). . Dette førte til at byens multikulturelle karakter ble kraftig forminsket, og byen fikk en klarere slovakisk karakter. Hundrevis av innbyggere ble utvist under kommunistenes undertrykkelse av folket i 1950-årene, hvor målet var å skifte ut «reaksjonære» mennesker med proletarer. Siden 1950-årene har slovaker vært den dominerende etniske gruppa i byen, ettersom den utgjør oppimot 90 % av innbyggerne.
Økonomi
Regionen Bratislava er den mest velhavende og økonomisk høytstående regionen i Slovakia pr. 2007, til tross for at det er den minste regionen arealmessig og innbyggermessig. Den bidrar med rundt 26 % av Slovakias BNP. BNP per innbygger (KPP) er satt til €33–124 (2005), hvilket er indeks 147,9 i EU og vurdert som det nest høyeste nivået i de nye medlemsstatene etter Praha.
Arbeidsløsheten i Bratislava var på 1,83 % i desember 2007. Mange offentlige institusjoner og private selskap har sitt hovedkvarter i byen. Mer enn 75 % av Bratislavas innbyggere arbeider i serviceytende selskaper, primært innen finans, IT, telekommunikasjon og turisme. Bratislava Stock Exchange (BSSE) administrerer aksjehandelen, og ble grunnlagt den 15. mars 1991.
Bilfabrikanten Volkswagen bygde en fabrikk i Bratislava i 1991, og har utvidet siden da. I dag er fabrikkens produksjon fokusert på SUV-ere, hvorav 68 % av produksjonen ligger. VW Touareg blir produsert i Bratislava og Porsche Cayenne, samt at Audi Q7 delvis bygges i byen.
Kultur
Bratislava er Slovakias kulturelle sentrum. På grunn av byens historiske multikulturelle karakter er den lokale kulturen påvirket av forskjellige etniske grupper, blant annet tyskere, slovaker, ungarere og jøder. Det er i tillegg talløse teatre, museer, gallerier, konserthaller, kinoer, filmklubber og fremmedkulturelle institusjoner i byen.
Scenekunst
Bratislava er hjemsted for Det slovakiske nasjonalteateret, som holder til i to bygninger. Den første er en teaterbygning oppført i neo-renessanse-stil, som ligger i den eldste bydelen ved enden av Hviezdoslavovo námestie. Den nye bygningen, som ble åpnet for publikum 2007, er plassert ved elvebredden. Teatret har tre ensembler: opera, ballet og drama. Det er også flere mindre teatre i byen, blant annet Bratislava dukketeater, Astorka Korzo '90-teater, Arena teater, L+S Studio og Radošina Naive Teater.
Musikken blomstret i detn 18. århundre i Bratislava, og var tett forbundet med det wienske musikklivet. Mozart besøkte byen i en alder av seks år. Blant andre kjente komponister som også har besøkt byen, er Haydn, Liszt, Bartók og Beethoven, som fremførte sin Missa Solemnis for første gang i Bratislava. Byen er også fødestedet til komponisten Johann Nepomuk Hummel. Bratislava huser Slovenská filharmónia. Byen er vert for flere årlige festivaler, blant annet Bratislava Music Festival og Bratislava Jazz Days. Wilsonic Festival, avholdt årlig siden 2000, fører mange opptredende innen musikk til byen hvert år. I løpet av sommeren gjennomføres flere musikale hendelser som en del av Bratislavas kulturelle sommer. Utover musikkfestivalene er det også mulig å høre andre musikksjangre, fra underground til velkjente popstjerner.
Museer og gallerier
Det slovakiske nasjonalmuseet (Slovenské národné múzeum), grunnlagt i 1961, har sitt hovedkvarter i Bratislava ved elvebredden i gamlebyen, sammen Naturhistorisk museum, som er en av dets underavdelinger. Det er det største museet og den største kulturelle institusjonen i Slovakia. Museet administrerer 16 spesialiserte museer i Bratislava og omegn. Bratislava bymuseum (Múzeum mesta Bratislavy), grunnlagt i 1868, er det eldste museet i Slovakia som fortsatt eksisterer. Dets primære mål er å vise Bratislavas historie i forskjellige former, fra de tidligste periodene til det 20. århundre, ved bruk av historiske og arkeologiske samlinger. Museet tilbyr permanent fremvisning i 8 spesialiserende museer.
Det slovakiske nasjonalgalleriet, grunnlagt i 1948, tilbyr det mest omfattende nettverket av gallerier i Slovakia. To utstillinger i Bratislava ligger ved siden av hverandre ved Esterházy palass (Esterházyho palác) og vannbarrikadene (Vodné kasárne) ved bredden av Donau i gamlebyen. Bratislava bygalleri, grunnlagt i 1961, er det nest største slovakiske galleri av denne typen. Galleriet har en permanent utstilling på Johann Pálffy palass (Pálffyho palác) og Mirbach palass (Mirbachov palác) i gamlebyen. Danubiana kunstmuseum, et av de nyeste kunstmuseene i Europa, ligger nær Čunovo vannverker.
Medier
Som landets hovedstad er Bratislava hjemsted for nasjonale og også mange lokale medier. Nevneverdige tv-stasjoner som har hovedkvarter i byen er Slovenská televízia (Slovakisk fjernsyn), Markíza, JOJ og TA3. Slovenský rozhlas (Slovakisk radio) har sitt hovedkvarter i byens sentrum, og mange slovakiske kommersielle radiostasjoner har likeledes sin base i byen. De nasjonale avisene SME, Pravda, Nový čas, Hospodárske noviny og den engelskspråklige The Slovak Spectator har også sine hovedkvarter i byen. To nyhetsbyråer har hovedsete i byen: Republikken Slovakias nyhetsbyrå (TASR) og Det slovakiske nyhetsbyrå (SITA).
Sport
Byen er representert innen fotball ved to klubber som spiller i den øverste slovakiske fotballigaen, Corgoň liga. ŠK Slovan Bratislava, grunnlagt i 1919, har sin hjemmebane på stadionet Tehelné pole. ŠK Slovan er den mest suksessrike fotballklubben i slovakisk historie, ettersom det er den eneste klubben fra det tidligere Tsjekkoslovakia som har vunnet den europeiske fotballkonkurransen Cupvinnercupen, i 1969. FC Artmedia Bratislava er den eldste av Bratislavas fotballklubber, grunnlagt i 1898, og har hjemmebane på Štadión Petržalka i Petržalka.
Bratislava er hjemstedet til tre vintersportstadioner: Ondrej Nepela, Vladimír Dzurilla og Dúbravka. Ishockeyklubben HC Slovan Bratislava representerer Bratislava i Slovakias øverste ishockeyliga, Slovakisk Extraliga. Samsung Arena, en del av Ondrej Nepela vintersportstadion, er hjemmebane for HC Slovan. VM i ishockey i 1959 og 1992 ble spilt i Bratislava, og turneringen i 2011 kommer til å bli avholdt i Bratislava og Košice. Dette er det planlagt en ny arena til.
Čunovo Vannsportssenter er et kanoslalom- og raftingområde i nærheten av Gabčíkovo kraftverk. Sentrum huser flere internasjonale og nasjonale kano- og kajakkonkurranser årlig.
Det nasjonale tennissenter, som inkluderer Sibamac Arena, er vert for forskjellige kulturelle, sportslige og sosiale hendelser. Flere Davis Cup-kamper er blitt spilt der, inkludert finalen i 2005. Byen blir representert i den øverste slovakiske ligaen innen basketball på både kvinne- og herresiden; kvinnehåndball og -volleyball, samt vannpolo for herrer. Devín–Bratislava Nationa-løpet er den eldste atletiske begivenheten i Slovakia, og Bratislava City Marathon har blitt avholdt årlig siden 2006. En veddeløpsbane ligger i Petržalka, hvor heste- og hundeveddeløp avholdes jevnlig.
Administrasjon
Bratislava er sete for det slovakiske parlamentet, presidenten, ministerne, høyesterett og nasjonalbanken. Byen er sete for regionen Bratislava og har siden 2002 vært sete for Bratislavas selvstyrende region. Det er dessuten mange utenlandske ambassader og konsulater i byen.