cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sierra Leones herrelandslag i fotball
Historie
Laget spilte sin første landskamp hjemme mot den 10. august 1949, en kamp de tapte 0–2. I 1954 spilte de borte mot Gullkysten (det som i dag er ), og tapte igjen 0–2. Den 22. april 1961 spilte de igjen mot Nigeria på hjemmebane, og tapte 2–4. Den 12. november 1966 spilte Sierra Leone sin første landskamp mot en ikke-britisk kolonimakt da de spilte uavgjort 1–1 mot, noe som også var deres første uavgjortresultat.
Norkirken Tromsø
Opprinnelig startet menigheten som en Indremisjonsforening i 1858. Da Indremisjonen og Santalmisjonen slo seg sammen i 2001 gikk man over til å være Normisjon. Tromsø Normisjon gikk fra å være en bedehusforening til å være menighet ved årsmøtet i 2006.
Sierra Leones herrelandslag i fotball
Historie
Landslagets første kamp mot en ikke-afrikansk nasjon kom da de tok imot s B-lag på hjemmebane den 13. januar 1971 (0–1). Deres første kamp utenfor Afrika ble også deres første kamp mot en asiatisk nasjon, som var en kamp mot den 5. april 1974 (1–4).
Først fra og med 1972 begynte Sierra Leone å delta i kvalifisering til internasjonal mesterskap. De har enda til gode å kvalifisere seg til et VM-sluttspill, men deltok for første gang under Afrikamesterskapet 1994, hvor landet røk ut i første runde.
Arvefølgen til den bahrainske tronen
Arvefølgen til den bahrainske tronen er en liste over de personene som har arverett til den bahrainske tronen. Arvefølgen bestemmes av primogenitur blant de mannlige etterkommere av sjeik Isa ibn Ali Al Khalifa (1848–1932), men den regjerende kongen av Bahrain har rett til å utpeke noen av hans andre sønner som sin etterfølger dersom han ønsker det. Den nåværende kongen av Bahrain er Hamad ibn Isa al-Khalifah.
Dagens arverekke
Listen over de 37 nærmeste i arvefølgen:
Etter sjeik Isa bin Mohammad Al Khalifa kommer etterkommerne av Hamad ibn Isa Al Khalifa, og deretter etterkommerne av Isa ibn Ali Al Khalifa.
Vettakollen stasjon
Stasjonsbygningen ble oppført i 1907, og var en periode funksjonærbolig for banen. Stasjonen hadde tidligere et postkontor som tok i mot post og sendte det nedover mot Majorstuen i trikkens tidligere dager. I dag er det en pizzeria i disse lokalene.
Kaja Verdnik
Kaja Verdnik (født 23. februar 1999) er en slovensk snøbrettkjører.
Hun representerte Slovenia under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 21 i halfpipe.
Pohl
Pohl:
Jonair
Jonair er et svensk flyselskap grunnlagt i 1973. Selskapet flyr mellom Luleå og Pajala, og har det siden mars 2015. I oktober 2017 startet det flyginger Umeå–Östersund og Sveg–Arlanda. Selskapet opererer også med air taxi, og har siden 2017 samarbeidet med Kallax flyg om helikopterruter.
Flåte
Dette er Jonairs flåte (per mai 2020)
Destinasjoner
Jonairs ruter (per mai 2020)
Burislav
Burislav (Burisleif, Byrislaw, død 1008) ifølge sagalitteraturen navn på mytisk konge i Vendland. Han er sagt å være far til Gunhild (Świętosława av Polen), Astrid og Geira. Gunhild var, ifølge sagaen, gift med danekongen Svein Tjugeskjegg. Astrid ble gift med den mytiske lederen for Jomsvikingene, Sigvalde jarl, og Snorre Sturlason hevder at Olav Tryggvason giftet seg med Geira sist på 980-tallet. Burislav selv ble senere gift med Tyra Haraldsdatter, søster av Svein Tjugeskjegg og datter av kong Harald Blåtann av Danmark som et ledd i fredsavtalen mellom jomsvikingene og danskekongen etter slaget ved Hjørungavåg i 986.
Burislavs identitet er usikker. Det er lansert flere teorier om hvem han var: Han kan ha vært en slavisk prins som ikke er beskrevet andre steder, det kan ha vært sagaforfatternes mer generelle betegnelse på slaviske prinser eller herskere, eller det kan ha vært kong Mieszko I av Polen eller hans sønn kong Boleslaw I av Polen.
Galteskjær (Paddehavet)
Galteskjær er ei lita øy i Paddehavet i Oslofjorden. Øya kalles også Kaffeskjæret, men dette er ikke godkjent av Kartverket. Berggrunnen er skråstilt knollekalk. Høyeste punkt er ca. 2 meter over havet. Ved en kartlegging i 2006 ble det funnet 20 ulike plantearter, med smånesle (Urtica urens) som det mest interessante. Det ble også funnet forvillet asparges her.
Galteskjær er hekkeområde for flere sjøfugler, blant annet makrellterne
Skjæret ble utskilt som eget gårds- og bruksnummer i 1935, med Bekkelagets Vel som eier. På øya sto det tidligere stativ for tørking av fiskegarn.
Dermot Pius Farrell
Dermot Pius Farrell (født 22. november 1954 i Castletown Geoghegan i County Westmeath i Irland) er en irsk prelat og katolsk erkebiskop av Dublin.
Prest
Dermot Pius Farrell ble utdannet ved St. Patrick's College i Maynooth, hvor han tok sin lisensiatgrad i katolsk teologi. Den 7. juni 1980 mottok prestevielsens sakrament for bispedømmet Meath.
Han var kapellan ved bispedømmets katedral til 1985 og dro deretter til Roma for videre studier. Ved Det pavelige gregorianske universitet fikk han sin doktorgrad i dogmatikk. Etter hjemkomsten underviste han i moralteologi ved St. Patrick's College i Maynooth. Han var også visepresident fra 1993 til 1996 og deretter president for denne høyskolen til 2007.
Han ble også sokneprest i Dunboyne. Siden 2009 har han også vært generalvikar for bispedømmet Meath.
Erkebiskop av Dublin
Den 29. desember 2020 utnevnte pave Frans ham til erkebiskop av Dublin, etterfølger etter erkebiskop Diarmuid Martin. Innsettelsen fant sted 2. februar året etter.
Kort etter å ha blitt utnevnt til erkebiskop av Dublin, sa Farrell til The Irish Times at han gikk inn for å åpne diakonatet for kvinner; han hevdet også å ikke være imot ordinasjon av kvinner, men fryktet at et slikt trekk kunne forårsake et skisma i den katolske kirke, slik den hadde gjort i Church of England og i Episcopal Church i USA. I det samme intervjuet ba Farrell om en mer fleksibel tilnærming til sølibat, lik den som ble vedtatt av de østlige ortodokse kirker. I 2020 sa ham om eventuelle kirkelige velsignelser av likekjønnede forbindelser at det var best å «takle disse situasjonene individuelt og pastoralt».
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Trefløyte
Trefløyte kan referere til:
Re-Define (Tankesmie)
Re-Define er en «partipolitisk uavhengig», internasjonal tankesmie som gir råd til finans- og miljøpolitikere. Arbeidet er delt mellom langsiktige systemreformer og løpende problemløsninger. Siden opprettelsen av tankesmien har målgruppen vært politikere innen EU og enkeltnasjoner i Europa med råd i forbindelse med den europeiske finanskrisen 2012 - 2012.
Manoel Vitorino
Manoel Vitorino er en kommune i delstaten Bahia i nordøstregionen av Brasil.
Mansidão
Mansidão er en kommune i delstaten Bahia i nordøstregionen av Brasil.
Autobahn til Union
Autobahn til Union er en EP med Gatas Parlament, utgitt i 1994. Dette er den første rap-utgivelsen på norsk noensinne.
Løke skole
Løke skole er en tidligere barneskole i Stokke kommune. Den første skolen ble bygget i 1922 og overtok da etter Skjelbred og Toverød skoler. I 1975 ble det bygget ny skole, og den ble nedlagt i 1997. Den gamle skolen er i dag bolighus.
Calynn Irwin
Calynn Irwin (født 24. februar 1989) er en canadisk snøbrettkjører.
Løke skole
Skolen hadde fra 1960-tallet og fram til 1995 eget bibliotek, som var en filial av Stokke bibliotek.
Coast Guard Distinguished Service Medal
Coast Guard Distinguished Service Medal er en militær fortjenstmedalje fra USA. Den ble vedtatt innført av USAs kongress 4. august 1949, men det var først 1. februar 1961 at medaljens utforming ble fastsatt. Medaljen tildeles personell i USAs kystvakt for usedvanlig fortjenstfull innsats i ansvarsfull stilling.
Forholdet til andre utmerkelser
Coast Guard Distinguished Service Medal tilhører en gruppe av fortjenstmedaljer som i utmerkelsessystemet i USAs forsvar rangerer etter den høyeste felles utmerkelse for heltemot, Medal of Honor, og de enkelte forsvarsgreners fremste utmerkelser for heltemot, Navy Cross (sjøforsvaret),Distinguished Service Cross (hæren) og Air Force Cross (luftforsvaret).
I gruppen av fortjenstmedaljer som følger etter disse utmerkelsene, kommer forsvarets fellesutmerkelse Defense Distinguished Service Medal først og deretter forsvarsgrenenes fortjenstmedaljer, inkludert Coast Guard Distinguished Service Medal. Tilsvarende medaljer i hæren er Army Distinguished Service Medal, i sjøforsvaret Navy Distinguished Service Medal og i luftforsvaret Air Force Distinguished Service Medal. Også Homeland Security Distinguished Service Medal, som har erstattet Transportation Distinguished Service Medal, kan tildeles militært personell og hører i USAs forsvar til i gruppen av de øverste fortjenstmedaljer.
Utforming
Coast Guard Distinguished Service Medal er i gull og viser på advers kutteren «Massachusetts», som ble bygget i 1791 og tilhørte Revenue Cutter Service, den første etat som var ansvarlig for bevæpnet patruljering av USAs sjøterritorium. Revenue Cutter Service anses som forløperen til USAs kystvakt. Motivet har omskriften «U • S • COAST GUARD» i øvre bue og «• DISTINGUISHED SERVICE •» i nedre bue. På revers er motivet kystvaktens segl og et bånd der mottagerens navn kan inngraveres. Medaljen er utformet av Thomas Hudson Jones ved Institute of Heraldry.
Medaljebåndet har en hvitkantet bred lys blå midtstripe og kantstriper i lilla. Gjentatte tildelinger til samme person markeres med stjerner i sølv eller gull på båndet.
Björn Thurau
Björn Thurau (født 23. juli 1988 i Frankfurt am Main) er en profesjonell tysk landeveissyklist. Han sykler for pro-continentaltourlaget Wanty-Groupe Gobert. Han er sønn av den tidligere toppsyklisten Dietrich Thurau.
Conrad Hilton
Conrad Nicholson Hilton (født 25. desember 1887 i San Antonio i New Mexico i USA, død 3. januar 1979 i Santa Monica i California) var grunnleggeren av den internasjonale hotellkjeden Hilton. Hans far var født på gården Hilton Søndre i Kløfta, Norge og emigrerte til USA i 1870. Conrad Hilton var fetter av politikeren Holm O. Bursum. Hans amerikanskfødte mor var av tysk bakgrunn.
Han var gift tre ganger. Årene 1942–1947 var han gift med skuespillerinnen Zsa Zsa Gábor. Han er oldefar til Paris Hilton.
Hans formue, inklusive Hilton-hotellene, gikk i pakt med hans testamente nesten i sin helhet til den katolske kirke og til veldedighet, og hans barn fikk kun 225 000 dollar. Etter en lang rettstvist ble det senere til 100 000 mer.
Charles Dupuy
Charles Alexandre Dupuy (født 5. november 1851 i Le Puy-en-Velay i Haute-Loire i Auvergne, død 23. juli 1923 i Ille-sur-Têt) var en fransk statsmann som var Frankrikes statsminister i tre perioder, og fungerende president i like mange perioder.
Biografi
Faren var også politiker og statsmann, men av noe lavere rang. Dupuy var professor i filosofi i forskjellige franske provinser, og ble etter hvert utnevnt til skoleinspektør, og fikk dermed et praktisk bekjentskap til behovene i det franske utdanningssystemet. I 1885 ble han en del av politikkens verdens som en opportunist fra det republikanske partiet. Han var en del av regjeringen til Alexandre Ribot fra 1892. I april 1893 dannet han et departement selv, og han ble minister for det franske interiøret, men han trakk seg fra dette embetet i slutten av november, samme år.
I mai 1894 ble Dupuy utnevnt til statsminister og innenriksminister, og han sto ved President Carnots side da Carnot ble knivstukket til døde i Lyon i juni dette året. Han sto til valg for formannskapet, men ble beseiret, og hans regjering satt frem til januar 1895. Under denne regjeringen, den 23. desember 1894, ble Alfred Dreyfus arrestert og dømt for spionasje for Tyskland. Fremdriften i Dreyfus-saken kastet sine mørke skygger over Dupuy, sammen med flere andre franske ministre.
Dupuy satt som statsminister i tre perioder; Første gang fra 4. april til 3. desember 1893, andre gang fra 30. mai 1894 til 26. januar 1895, og siste gang fra 1. november 1898 til 22. juni 1899. Han var også innsatt som Frankrikes fungerende president i tre korte perioder, første gang fra 25. til 27. juni 1894, andre gang fra 16. til 17. januar 1895, og tredje gang fra 16. til 18. februar 1899.
Dupuys tredje regjering, 1. november 1898 – 22. juni 1899
Endringer
Maragogipe
Maragogipe er en kommune i delstaten Bahia i nordøstregionen av Brasil.
Charlie Chaplin
Sir Charles Spencer Chaplin jr. (født 16. april 1889, død 25. desember 1977) var en britisk komiker, skuespiller og filmregissør i stumfilmens tid. Han ble en av de mest kjente filmstjerner innen slutten av første verdenskrig. Chaplin benyttet miming, slapstick og andre visuelle komiske virkemidler med sikker sans for hva som var morsomt. Han fortsatte godt inn i lydfilmens tidsalder, men hans filmer kom mer sjelden fra slutten av 1920-årene. Hans mest berømte rolle var som Landstrykeren, som han først framførte i filmselskapet Keystone Studios' film Kid Auto Races at Venice i 1914. Fra og med april samme år, med en-akterne Twenty Minutes of Love og Caught in the Rain, skrev og regisserte han selv de fleste av sine filmer. Fra 1916 var han også produsent, og fra 1918 komponerte han i tillegg musikken. Sammen med Mary Pickford, Douglas Fairbanks og D.W. Griffith var han med på å grunnlegge filmselskapet United Artists i 1919.
Shin Hyung-min
Shin Hyung-min (født 18. juli 1986) er en sørkoreansk fotballspiller som spiller for Pohang Steelers i K-League, den øverste fotballdivisjonen i Sør-Korea. Han spiller som midtbane.
Charlie Chaplin
Chaplin var en av de mest kreative og innflytelsesrike personlighetene i stumfilmtiden. Han ble inspirert av den franske stumfilmkomikeren Max Linder, som han også dediserte en av sine filmer til. Chaplins karriere innenfor underholdning strakte seg over 75 år, fra viktoriatiden og varietéer i England som barneutøver og fram til 1970-årene, kort tid før han døde i en alder av 88 år. Hans høyprofilerte offentlige og private liv besto av både overdreven smiger og stridigheter. Under McCarthy-tiden tidlig på 1950-årene tvang Chaplins tilknytning til venstreradikale og hans frihetstanker ham til å forlate USA og bosette seg i Europa.
Shin Hyung-min
Hans debut på det sørkoreanske seniorlandslaget var 18. januar 2010 i en vennskapskamp mot.
Charlie Chaplin
I 1999 rangerte Det amerikanske filminstituttet Chaplin som den 10. største mannlige filmlegende gjennom alle tider. I 2008 skrev Martin Sieff i en anmeldelse av boken Chaplin: A Life, skrevet av psykoanalytikeren Stephen M. Weissman: ''«Chaplin var ikke bare «stor», han var enorm. I 1915 brøt han ut i en verden splittet av krig for å gi bort komediens gave, latter og avlastning mens verden ble revet i stykker i første verdenskrig. I løpet av de neste 25 årene, gjennom den store depresjonen og framveksten av Adolf Hitler, ble han værende på jobben... Det er tvilsomt om noen annen noen gang har gitt mer til underholdning, glede og avlastning til så mange mennesker da de trengte det som mest.»'' George Bernard Shaw kalte Chaplin for «det eneste geni som filmindustrien har frambrakt».
Tidlig liv i London (1889–1909)
Charles Spencer Chaplin ble født i Londons East Street i Walworth. Begge foreldrene, Charles Spencer Chaplin sr. og Hannah Chaplin var utøvende underholdere i musikkteater og varietéer som sangere og skuespillere. Moren benyttet scenenavnet Lilly Harley. De ble skilt før Charlie var tre år gammel, men han lærte å synge av sine foreldre. Folketellingen i 1891 viser at moren bodde sammen med Charlie og hans eldre halvbror Sydney i Barlow Street i Walworth.
Under oppveksten bodde Charlie sammen med sin mor på ulike adresser i og rundt Kennington Road i Lambeth, inkludert 3 Pownall Terrace, Chester Street og 39 Methley Street. Hans mor og bestemoren på morssiden var fra familien Smith fra Romanichals (en engelsk undergruppe av Romanifolket), et faktum som Charlie var meget stolt av, skjønt i sin selvbiografi beskrev han det som «et skjelett i familiens skap».
Charlies far, Charles Chaplin sr., var alkoholiker og hadde liten kontakt med sin sønn, selv om Charlie og halvbroren en kort tid bodde hos faren og hans elskerinne Louise i 287 Kennington Road. Halvbrødrene bodde der mens deres mentalt syke mor oppholdt seg på asylet Cane Hill Asylum ved Coulsdon. Farens elskerinne sendte guttene til skolen Archbishop Temples Boys School i denne perioden. Faren døde av skrumplever da Charlie var tolv år gammel i 1901. I henhold til folketellingen av 1901 bodde Charlie i 94 Ferndale Road i Lambeth, som en del av en dansetropp av unge menn som kalte seg for «The Eight Lancashire Lads», administrert av en William Jackson.
En plage i strupehode avsluttet sangkarrieren til Chaplins mor. Etter at hun var blitt innlagt på asyl ble Charlie plassert i arbeidshuset i Lambeth i det sørlige London, og flere uker senere flyttet han til fattigskolen i Hanwell. Moren ble sendt inn og ut av psykiatriske institusjoner i årene som fulgte; da Charlie var 16 år, i 1905, fikk hun et sammenbrudd som var så alvorlig at hun aldri kom seg ordentlig til hektene igjen, og måtte bli tatt hånd om av pleiere helt til sin død i 1928. Det har lenge vært antatt at Hannah Chaplin led av schizofreni, skjønt senere års etterforskning i legejournalene hennes har tydet på at hun kan ha lidd av syfilis.
Første år i USA (1910–1913)
Charlie Chaplin turnerte for første gang i USA sammen med Fred Karnos trupp fra 1910 til 1912. Etter å ha vært hjemme i England igjen i fem måneder reiste han tilbake til USA for en andre turne, og kom sammen med truppen den 2. oktober 1912. I Karno Company var også Arthur Stanley Jefferson, som senere skulle bli kjent som Stan Laurel (den ene halvparten i Helan og Halvan). Chaplin og Laurel delte en tid rom i et pensjonat. Da Stan Laurel reiste tilbake til England ble Chaplin igjen i USA.
Mot slutten av 1913 ble hans opptreden i Fred Karnos trupp sett av Mack Sennett, Mabel Normand, Minta Durfee, og Fatty Arbuckle. Sennett ansatte ham for sitt filmselskap Keystone Film Company som erstatning for Ford Sterling. Chaplin hadde innledningsvis betydelige vanskeligheter med å tilpasse seg kravene til å spille i film og prestasjonene led under det. Etter Chaplins første film, Making a Living, var blitt filmet ferdig, følte Sennett at han hadde gjort en kostbar tabbe. De fleste historikere er enige om at det var Mabel Normand som overtalte ham til å gi Chaplin ytterligere en sjanse.
Mack Sennett ble ikke umiddelbart fortrolig med Chaplin og Chaplin trodde at Sennett hadde til hensikt å sparke ham på grunn av en uenighet med Normand. Imidlertid ble Chaplins film en suksess og på kort tid ble han en av de største stjernene hos Keystone. Chaplin ble overført til Normand som skrev og regisserte en håndfull av hans første filmer. Chaplin mislikte å bli regissert av en kvinne og de hadde flere stridigheter. De ble til sist enige og forble venner lenge etter at Chaplin forlot Keystone.
Landstrykeren (1914–1915)
Chaplins kjente figur «Landstrykeren» (The Tramp) debuterte med komedien Kid Auto Races at Venice, den 7. februar 1914. Chaplin ble hurtig den mest populære stjernen i rekken av skuespillere hos Keystone. Chaplins tidligste filmer ble utviklet hos Keystone, og samtidig lærte han seg kunsten og håndverket i å lage film.
Chaplin hadde imidlertid benyttet landstrykerkostymet i en film som ble produsert noen få dager tidligere, men som ble sluppet på kinoene senere (den 9. februar 1914); Mabel's Strange Predicament. Det var Mack Sennett som hadde krevd at Chaplin brukte «komikersminke». I sin selvbiografi minnes Chaplin:
Chaplin fortsatte å spille Landstrykeren i over tjue år, til og med Modern Times i 1936. Landstrykeren figurerte i til sammen mer enn 70 filmer, både korte og lengre. Kun i en håndfull filmer spilte Chaplin andre figurer enn Landstrykeren. Han portretterte en «Keystone Kop» i en nylig gjenoppdaget film, A Thief Catcher, filmet i tiden 5. til 26. januar 1914.
De to filmer som Chaplin gjorde i 1915, The Tramp og The Bank, skapte karaktertrekkene av hans personlighet på filmlerretet. Mot slutten greier Landstrykeren å riste av seg sin skuffelse og fortsetter sitt sorgfrie vis, «patosen ligger i Landstrykerens håp om omforming gjennom kjærlighet, og hans nederlag i å oppnå dette».
«Landstrykeren» er en omstreifer med de raffinerte manerer, klær og verdigheten til en herre. Fat Arbuckle bidro med sin svigerfars runde filthatt og sine egne bukser (i sjenerøse proporsjoner). Chester Conklin framskaffet den lille jakken (snippkjolen), og Ford Sterling fant fram de altfor store skoene i størrelse 14. De var så store at han hadde dem på seg på feil fot for ikke å gå dem av seg. Han konstruerte mustasjen fra noe kunstig hår som tilhørte Mack Swain. Det eneste som Chaplin eide selv var den tynne bambusstokken. Landstrykerfiguren fikk umåtelig popularitet blant kinopublikumet og ble kjent som «Charlot» i den fransktalende verden, og i Italia, Spania, Andorra, Portugal, Hellas, Romania, og Tyrkia. I Brasil og Argentina var han «Carlitos», og i Tyskland «Der Vagabund», tilsvarende som «Landstrykeren» i Norge.
Chaplins første filmer hos Keystone benyttet det standardiserte opplegget til Mack Sennett med ekstrem fysisk komedie og overdreven mimikk. Chaplins pantomime var i seg selv mer subtil, mer egnet for romantiske og familiære farser enn de vanlige jakt- og mobb-scenene til Keystone. De visuelle skøyerstrekene var Keystones varemerke, og landstrykerfiguren ville aggressivt angripe sine fiender med spark og slag når det kom til det. Publikum elsker denne lystige, jordnære og nye komikeren, selv om enkelte kritikere advarte at hans tåpeligheter og tøys grenset mot det vulgære. Chaplin fikk snart tilliten til å regissere og redigere sine egne filmer. Han gjorde bemerkelsesverdig 34 kortfilmer for Sennett i løpet av sitt første år i filmen, foruten også den grensesprengende komedien Tillie's Punctured Romance.
Landstrykerfiguren ble benyttet i den første filmtraileren som ble vist i en amerikansk kino, et bildeslideshow som var utviklet av Nils Granlund, leder for reklame ved Marcus Loews teaterkjede, og vist ved Loews teater Seventh Avenue i Harlem i 1914. I 1915 signerte Chaplin en langt mer inntektsbringende kontrakt med filmselskapet Essanay Studios der han i ytterligere grad utviklet sin dyktighet og evner for film, og la nye lag av dybde og patos til den faste slapstick-komedien han hadde tatt med seg fra Keystone. Chaplin utviklet også sitt eget aksjeselskap som inkluderte ingénuen ved navn Edna Purviance og de komiske skurkene Leo White og Bud Jamison.
Landstrykeren er tett og nært identifisert med stumfilmtiden, og ble betraktet som en internasjonal figur. Da lydfilmen fikk sitt gjennombrudd på slutten av 1920-årene nektet Chaplin å lage en lydfilm der hans figur snakket og hadde replikker. I filmproduksjonen City Lights (Byens lys) fra 1931 var det fortsatt ingen dialog. Chaplin lot figuren bli offisielt pensjonert i filmen Modern Times (Moderne tider), utgitt den 5. februar 1936, som på passende vis lot Landstrykeren spasere nedover en endeløs motorveg mot den fjerne horisonten.
Etter hvert som nye innvandrergruppe kom i bølger til USA var stumfilmen i stand til å krysse alle språkbarrierer, og kommuniserte på ethvert nivå i det amerikanske babels tårn. Chaplin sto fram som den fremste eksponenten for stumfilmene, og han var selv opprinnelig en fattig innvandrer fra London. Chaplins Landstryker spilte ut vanskelighetene og ydmykelsene til den innvandrende taperen og svake part, den konstante striden på bunnen av den amerikanske samfunnspyramiden og likevel triumferte han over motgangen uten å stige til toppen av pyramiden. På den måten sto han i kontakt med de mange fattige i sitt store publikum. Chaplins filmer var også fornøyelig nedbrytende, og filmenes pompøse autoriteter gjorde det mulig for innvandrerne å le av de som de fryktet.
Nyskapende filmmaker og internasjonal celebritet (1916–1918)
I 1916 betalte filmselskapet Mutual Film Corporation 670 000 dollar til Chaplin for å produsere to-rullers-filmer. Han ble gitt nær total kunstnerisk kontroll, og produserte tolv filmer i løpet av en periode på 18 måneder. Disse filmene er rangert blant de mest innflytelsesrike komediefilmer i filmhistorien. Bortimot alle komedier for Mutual er blitt klassikere: Easy Street, One AM, The Pawnshop, og The Adventurer er kanskje de mest kjente. Edna Purviance fortsatte i den kvinnelige hovedrollen, og Chaplin fikk med seg Eric Campbell, Henry Bergman og Albert Austin i sitt eget selskap. Campbell, en veteran fra Gilbert og Sullivan-oppsetninger, var en utmerket filmskurk, og de øvrige, Bergman og Austin, arbeidet med Chaplin i flere tiår. Chaplin selv har vurdert denne tiden som den lykkeligste i sin karriere, selv om han også hadde bekymringer om at filmene fra denne tiden begynte å bli altfor standardiserte og produsert på en fast formel grunnet den strenge produksjonsplanen som kontrakten bandt ham til. Da USA gikk inn i den første verdenskrig ble Chaplin talsmann for «Liberty Bonds», krigsobligasjoner, sammen med sine nære venner Douglas Fairbanks og Mary Pickford.
De fleste av Chaplins filmer som fortsatt er i sirkulasjon er datert fra hans perioder med Keystone, Essanay, og Mutual. Etter at han tok kontroll over produksjonen i 1918 (og holdt kinoer og kinopublikumet ventende på dem), forsøkte man å dekke etterspørselen etter Chaplinfilmer ved å sende ut hans gamle filmer på nytt. Disse ble kappet opp, stokket om, gitt nye titler, og utgitt på nytt og nytt, først for kinoene, og deretter for hjemmekinoene, og i nyere tid på kjøpsvideo. Selv Essanay var skyldig i denne praksisen med å skape «nye» Chaplinfilmer fra gamle klipp og klipp som var blitt forkastet. De tolv komediene fra Mutual ble omarbeidet som lydfilmer i 1933 da produsent Amedee J. Van Beuren la på orkestermusikk og lydeffekter. En liste av dusinvis med Chaplinfilmer og de alternative versjonene kan bli sett i Ted Okuda og David Maskas bok Charlie Chaplin at Keystone and Essanay: Dawn of the Tramp (2005). Anstrengelsene for å produsere endelige versjoner av Chaplins kortfilmer fra før 1918 har vært gjort av filmhistorikere i de siste årene. Alle de tolv filmene ved Mutual ble restaurert i 1975 av arkivaren David Shepard og Blackhawk Films, og nye restaureringer med ytterligere filmopptak ble utgitt på DVD i 2006.
Straks kontrakten med Mutual ble fullført i 1917 signerte Chaplin en ny kontrakt med First National for å produsere 8 to-rullersfilmer. Selskapet finansierte og distribuerte disse filmene (1918–1923), men ga ham ellers total kontroll over produksjonen. Chaplin hadde nå sitt eget studio, og han kunne arbeide i et mer avslappet tempo som gjorde det mulig å fokusere mer på kvalitet. Selv om First National forventet av Chaplin å levere typiske korte komedier slik som de han hadde hatt suksess med hos Mutual, ekspanderte Chaplin ambisiøst de fleste av sine prosjekter til lengre spillefilmer, blant annet Shoulder Arms (1918), The Pilgrim (1923) og filmklassikeren The Kid (Småen, 1921).
United Artists (1919–1939)
I 1919 grunnla Chaplin, sammen med Mary Pickford, Douglas Fairbanks og D. W. Griffith, et nytt filmselskap, United Artists. De hadde alle bestemt seg for å slippe unna den voksende markedsmakten til filmdistributører og forretningsfolk over utviklingen av Hollywoods studiosystem. Ved å være sin egen produsent med eget filmstudio, sikret Chaplin sin uavhengighet og kontroll som filmmaker. Han satt i styret til United Artists fram til begynnelsen av 1950-tallet.
Alle filmene som Chaplin laget gjennom United Artists var spillefilmer i full lengde. Den første var A Woman of Paris (1923), og denne var et atypisk drama hvor Chaplin selv kun hadde en cameorolle. Denne ble fulgt av de klassiske komediene The Gold Rush (Gullfeber, 1925) og The Circus (Sirkus, 1928). Etter at lydfilmen kom, laget Chaplin The Circus (1928), City Lights (Byens lys, 1931), foruten Modern Times (Moderne tider, 1936) før han aksepterte at lydfilmen var et faktum. De nevnte filmene var i all vesentlighet stumfilm med lyd, bestående av hans egen musikk og lydeffekter. Byens lys inneholdt uten tvil hans mest perfekte balanse av komedie og sentimentalitet. Filmkritikeren James Agee skrev i magasinet Life i 1949 om finalescenen at den var «det største enkeltstykke innenfor skuespillerkunst som noen gang var festet til film».
Selv om Moderne tider (1936) var film uten dialog, inneholdt den lyd og denne kom stort sett fra døde gjenstander som radio og fjernsynsskjerm. Dette var for å hjelpe 1930-tallets publikum som ikke lenger var vant til å se stumfilm, og heller ikke filmer uten dialog. Moderne tider var den første filmen hvor Chaplins stemme ble hørt på film. Det var i en sang med en uforståelig tekst mot slutten, og denne ble både skrevet og framført av Chaplin selv. De fleste tilskuere vil fortsatt betrakte dette som en stumfilm. Chaplins kresne arbeid med det rent ordløse uttrykk, bare ledsaget av lydeffekter og musikk (ofte egenkomponert), kunne gi seg uttrykk i nesten stormannsgale, egenrådige og kostbare endringer av arbeidet for å nå det ønskede resultat, som i Gullfeber og i Byens lys. I mange tilfeller ble Chaplins studio stående klart i ukevis, med skuespillere og filmteam klare til opptak, mens Chaplin satt hjemme og forsøkte å tenke ut den ene, riktige løsningen på forskjellige dramaturgiske dilemma.
Selv da «talkies», lydfilm, ble den dominerende uttrykksformen kort tid etter at denne teknologien ble introdusert i 1927, verget Chaplin seg for å lage slike filmer gjennom hele 1930-tallet. Han mente film i all vesentlighet var en pantomimehandling: «Handling er mer generelt forstått enn ord. Som kinesisk symbolisme vil det bety ulike ting i henhold til dens sceniske konnotasjon. Lytt til en beskrivelse av en del uvante objekter, — et afrikansk vortesvin for eksempel; se deretter på et bilde av dyret, og oppdag hvor overrasket du blir.»
Diktatoren (1940)
Chaplins første talefilm, The Great Dictator (Diktatoren, 1940), var en trassende handling og utfordring mot nasjonalsosialismen i Tyskland, filmet og utgitt i USA et år før angrepet på Pearl Harbor mens USA fortsatt var nøytral i den andre verdenskrig. Chaplin spilte selv rollen som «Adenoid Hynkel», diktator av landet Tomania, åpenbart basert på den tyske diktator Adolf Hitler. Filmen hadde også komikeren Jack Oakie som «Benzino Napaloni», diktator av landet Bacteria, et spark mot den italienske diktator Benito Mussolini. I tillegg til Hynkel spilte Chaplin også en jødisk frisør som var til forveksling lik Hynkel, og som samtidig minnet fysisk om Chaplins landstrykerfigur. I denne filmen spilte også Paulette Goddard igjen sammen med Chaplin, i en rolle som en kvinne i gettoen.
I filmens avslutning byttet Chaplins to rollefigurer posisjoner via et komplekst komplott, og da han talte til publikum direkte på et større folkemøte tilsvarende «Rikspartidagene», gikk Chaplin gripende, om enn sentimentalt ut av sin karakter. I denne talen sa Chaplin blant annet: «Jeg beklager, men jeg vil ikke være en keiser. Det er ikke min greie. Jeg ønsker ikke å herske eller erobre noen. Jeg vil gjerne hjelpe alle om mulig – jøder, ikkejøder, svarte, hvite. Vi ønsker alle å hjelpe hverandre. Mennesker er slik. Vi ønsker å leve av hverandres lykke – ikke av hverandre ulykke. Vi vil ikke hate eller forakte hverandre. I denne verden er det plass for alle og den gode jord er rik og kan fø på alle.»
Filmen ble sett på som en modig handling i det rådende politiske klimaet i samtiden, både for filmens latterliggjøring av Hitler spesielt og av nasjonalsosialismen generelt, og for dens framstilling av åpenbare jødiske karakterer som ble forfulgt av det nasjonalsosialistiske regimet.
Chaplin ble nominert for Oscar for beste film (som produsent), beste originale manuskript (forfatter) og beste skuespiller for denne filmen.
McCarthy-tiden
Chaplin bodde fast i USA fra 1914 og hadde store triumfer og enorm suksess, men markerte ikke noen tydelig politisk standpunkt ut over det sosiale engasjementet en kan tolke ut fra filmene, før Diktatoren kom i 1940. Men under andre verdenskrig tiltrakk Chaplin oppmerksomhet fra FBI-direktøren J. Edgar Hoover da han i 1942 arbeidet for å få åpnet en ny europeisk front i krigen. Dette ble oppfattet som en støtte til Stalins press på sine allierte for dette, for å avlaste Sovjetunionen på Østfronten. I løpet av McCarthy-tiden ble Chaplin anklaget for «ikke-amerikansk virksomhet» som mistenkt kommunist.
J. Edgar Hoover beordret FBI til å vedlikeholde et omfattende hemmelig arkiv over ham, i et forsøk på å få ham utvist. FBIs press på Chaplin nådde et kritisk nivå mot slutten av 1940-tallet da enkelte i den amerikanske kongressen truet med å innkalle ham som vitne i høringer. Dette ble aldri gjort, antagelig i frykt for Chaplins egenskap til å kunne latterliggjøre etterforskerne, og med Diktatoren friskt i minne kunne han også benytte erfaringen satirisk i filmøyemed.
I 1952 reiste Chaplin ut av USA for hva som var tenkt som en kort tur til England for Londonpremieren på Rampelys. Hoover fikk høre om reisen og fikk Immigrasjonsdepartementet til å trekke tilbake Chaplins innreisetillatelse, noe som i praksis forviste Chaplin fra å reise tilbake til sitt hjem i USA grunnet hans påståtte politiske tanker. Chaplin besluttet å ikke dra tilbake til USA. Han har skrevet at «... Siden slutten på den andre verdenskrig har jeg blitt mål for løgner og propaganda av mektige reaksjonære grupper som, ved deres innflytelse og ved støtte av Amerikas gule presse, har skapt en usunn atmosfære hvor liberalttenkende individer kan bli pekt ut og forfulgt. Under disse forholdene finner jeg det bortimot umulig å fortsette mitt filmarbeid, og jeg har derfor gitt opp min bolig i USA.»
Chaplin skaffet seg et nytt hjem i Vevey i Sveits. Her ble han helt fram til han i triumf kom kortvarig tilbake til USA i april 1972 sammen med sin hustru for å motta en Æres-Oscar, og for å diskutere hvordan hans filmer kunne bli gjenutgitt og markedsført.
Siste verker (1957–1976)
Chaplins to siste filmer ble innspilt i London: A King in New York (En konge i New York, 1957) hvor han hadde hovedrollen, skrev, regisserte, og produserte; og A Countess from Hong Kong (En grevinne fra Hong Kong, 1967), som han regisserte, produserte og skrev. Den siste filmen hadde filmstjerner som Sophia Loren og Marlon Brando i hovedrollene, og Chaplin gjorde sin siste opptreden på filmlerretet i en kort rolle som en sjøsyk stuert. Han komponerte også musikken for begge filmene med tittelsangen fra En grevinne fra Hong Kong, «This Is My Song», som nådde førsteplass på de britiske hitlistene, sunget av Petula Clark. Chaplin satte også sammen en film kalt The Chaplin Revue fra de første filmene fra First National: A Dog's Life (1918), Shoulder Arms (1918) og The Pilgrim (1923). Også her komponerte han musikken og spilte inn en introduksjon. Foruten å regissere disse siste filmene skrev Chaplin også en selvbiografi, My Autobiography, på norsk kalt Mitt liv, i årene 1959 og 1963 og den ble utgitt i 1964.
Fra 1969 og fram til 1976 skrev Chaplin originale musikkomposisjoner og instrumenteringen for hans stumfilmer og utga dem på nytt. Han komponerte musikken til alle sine kortfilmer fra First National: The Idle Class in 1971 (satt sammen med The Kid for gjenutgivelsen i 1972), A Day's Pleasure i 1973, Pay Day i 1972, Sunnyside i 1974, og av hans spillefilmer først The Circus i 1969 og The Kid i 1971. Chaplin arbeidet sammen med musikeren Eric James mens han skrev instrumenteringen.
Minions of Mirth
Minions of Mirth (ofte forkortet MoM) er et engelskspråklig nettspill innenfor rollespillsjangeren som har likheter med World Of Warcraft. Spillet foregår i en virtuell verden der den enkelte spilleren har en rollefigur som kan utvikles ved å trene på diverse ferdigheter og ved å anskaffe seg gjenstander som forbedrer disse. Spilleren kan velge sin figur blant forskjellige raser og «klasser», og dette har innflytelse på hvordan en kan utvikle seg i spillet. MoM ble opprinnelig utviklet av en enkeltperson og ikke et firma, det fungerer på Mac og PC.
Charlie Chaplin
Død (1977)
Chaplins hittil robuste helse begynte langsomt å forfalle på slutten av 1960-tallet etter at han hadde fullført sin siste film, En grevinne fra Hong Kong, og ytterligere etter at han mottok sin Heders-Oscar i 1972. I 1977 hadde han vanskeligheter med å kommunisere og var nødt å bruke rullestol. Han døde mens han sov i sitt sveitsiske hjem i Vevey på juledagen 1977.
Chaplin ble gravlagt på kirkegården Corsier-Sur-Vevey i Vaud i Sveits. Den 1. mars 1978 ble hans lik gravd opp og stjålet av en liten gruppe sveitsiske mekanikere. Hensikten var å presse penger fra familien. Konspirasjonen feilet, og likrøverne og pengeutpresserne ble tatt til fange, og liket kom til rette igjen 11 uker senere i nærheten av Genfersjøen. Liket ble gravlagt på nytt under en 1,8 meter tykk betongplate for å forhindre ytterligere forsøk fra andre.
Filmhåndverket
Chaplin snakket aldri mer enn flyktig om sine metoder mens han laget film og hevdet at slik ville være ensbetydende med en tryllekunstner som avslørte sin egen illusjon. Først da han begynte å lage filmer med dialog, som med Diktatoren i 1940, brukte Chaplin manuskript under innspilling. Straks hans kontrakt med Essanay ga ham frihet til å skrive og regissere seg selv, utviklet han en prosessorientert metode hvor han startet med en vag forutsetning — eksempelvis «Charlie kommer til et helsestudio» eller «Charlie arbeider i en pantelånebutikk», og deretter utviklet handlingen gjennom improvisasjoner og gjennom ensemblet.
Chaplin fikk under prosessen bygget settene og arbeidet sammen med ensemblet gjennom improvisasjoner av hver gag og alt annet rundt disse. Etter hvert som ideene ble akseptert og forkastet begynte en fortellerstruktur å danne seg, noe som ofte medførte at Chaplin måtte filme en allerede ferdig scene på nytt ettersom den ellers ville motsi fortellingen. Chaplins unike filmteknikk var forut for sin tid og ble først kjent etter hans død da hans sjeldne bevarte prøveopptak og sekvenser som ikke ble benyttet ble undersøkt i en britisk filmdokumentar fra 1983, Unknown Chaplin.
Denne prosessorienterte arbeidsformen var årsaken til at Chaplin brukte så mye lengre tid for å fullføre sine filmer enn hva hans rivaler brukte. I tillegg var Chaplin en særdeles krevende regissør som instruerte sine skuespillere nøyaktig slik han ville at de skulle framføre og spille sine scener. Videre filmet han i stadig nye opptak helt til han hadde fått scenen slik han ville ha den. Animatøren Chuck Jones, som bodde i nærheten av Chaplins Lone Star studio som barn, husker at hans far sa at han hadde sett Chaplin filme en scene mer enn hundre ganger før han var tilfreds med den.
Kombinasjonen av den prosessorienterte, improviserte arbeidsformen og den hensynsløse perfeksjonismen medførte dager med anstrengelser og at tusenvis av meter med film ble forkastet. Samlet førte dette til enorme kostnader og store anstrengelser for Chaplin selv, som i frustrasjon kunne skjelle ut sine skuespillere og medarbeidere, og gjerne lot dem vente uten virksomhet i timevis, eller i noen ekstreme tilfeller, bare avsluttet hele produksjonen.
I forhold til andre stumfilmer
Siden 1960-tallet har Chaplins filmer blitt sammenlignet med komediene til de to andre store komikerne fra stumfilmtiden, Buster Keaton og Harold Lloyd.
Disse tre hadde forskjellig stil, hvor Chaplin hadde en sterk tiltrekning til sentimentalitet og patos, og dette var populært på 1920-tallet. Lloyd var kjent for sin hverdagslige figur og gjenspeilte optimismen på 1920-tallet, mens Keaton fremmet en stoisisme med en kynisk tone som var mer tilpasset et moderne publikum. I et historisk perspektiv var Chaplin innen den nyskapende generasjonen av filmkomikere, mens både den yngre Keaton og Harold Lloyd bygde på hans grunnmur. Faktisk var Lloyds tidlige figurer «Willie Work» og «Lonesome Luke» opplagte lån fra Chaplin, noe Lloyd innrømmet og siden jobbet hardt for å unnslippe, og til sist greide det. Chaplins periode med filmeksperimentering endte etter perioden i Mutual (1916–1917), rett før Keaton begynte å filme.
Kommersielt sto Chaplin bak noen av de filmene som hadde de høyeste bruttoinntektene i stumfilmtiden; Gullfeber er den femte største med 4,25 millioner dollar og Sirkus er den syvende med 3,8 millioner dollar. Chaplins filmer samlet tjente inn rundt 10,5 millioner, mens Harold Lloyd tjente inn 15,7 millioner dollar. Grunnen var at Lloyd var langt mer produktiv og utga 20 filmer på 1920-tallet mens Chaplin utga kun tre. Buster Keatons filmer var ikke på langt nær så kommersielt vellykkede som Chaplin eller Lloyd selv på høyden av hans popularitet, og mottok kritisk anerkjennelse altfor seint, først på slutten av 1950- og 1960-tallet.
Ved siden av sunn profesjonell rivalisering, hadde de to tidligere varietéskuespillerne Chaplin og Keaton høye tanker om hverandre. Keaton uttrykte i sin selvbiografi at Chaplin var den største komikeren som noen gang har levd, og den største regissør av komedier. Chaplin var også en stor beundrer av Keaton: han ønsket ham velkommen til United Artists i 1925; rådet imot Keatons katastrofale overgang til MGM i 1928, og i Chaplins siste film Rampelys skrev han en særskilt rolle for Keaton, og slik gjorde ham til hans første komikerpartner siden 1915.
Ifølge Oscar Levant sin bok The Unimportance of Being Oscar skal Chaplin ha uttalt om komikeren Lloyd Hamilton at «han er den eneste skuespiller som gjør meg misunnelig.» Hamilton var en populær og kritikerrost komiker under stumfilmtiden, men er i dag nærmest bortglemt ettersom størsteparten av filmene hans er gått tapt.
Koreografi, komponist og tekstforfatter
Det er en hyllest til Chaplins allsidighet at han også har en kreditering for koreografi i Limelight (Rampelys, 1952), og kreditering som sanger av tittelsporet, Sirkus (1928).
Chaplin skrev, alene eller sammen med andre, komposisjoner og sanger til mange av sine filmer. Blant de best kjente av Chaplins mange sanger er Smile, komponert for filmen Moderne tider (1936). Denne ble en slager da en nyutsendelse av filmen skulle promoteres på 1950-tallet, og sangen fikk en tekst sunget av Nat King Cole. Denne nådde andreplass på de britiske sanglistene. Sangen var også en av Michael Jacksons favorittsanger.
En annen av hans sanger, «This Is My Song» fra Chaplins siste film, A Countess from Hong Kong (Grevinnen fra Hong Kong), nådde førsteplass på de britiske hitlistene og god plassering i mange land, den mest kjente versjonen ble sunget av Petula Clark, og en tidligere ikke utgitt versjon som ble innspilt av Judith Durham fra The Seekers ble gjenoppdaget på 1990-tallet.
Chaplins kjenningsmelodi fra Rampelys ble en slager på 1950-tallet under tittelen «Eternally». Chaplins partitur for Rampelys vant en Oscar for beste filmmusikk i 1972; en forsinkelse i filmens premiere i Los Angeles gjorde dette mulig flere tiår etter at den var filmet. Chaplin skrev også flere musikkpartiturer for sine tidligste stumfilmer da de ble utgitt på nytt i lydfilmens tidsalder, blant annet for Småen da den kom ut på nytt i 1971.
Chaplin var ikke det eneste medlemmet i familien som hadde et musikalsk talent; hans nevø Spencer Dryden var trommeslager for rockebandet Jefferson Airplane.
Forhold til politikk
Chaplins politiske sympatier lå alltid til venstresiden. Hans stumfilmer fra tiden før Den store depresjonen hadde typisk nok ingen åpenbare politiske tema, undertoner eller budskap, bortsett fra landstrykerens forfatning med fattigdom og stadige sammenstøt med loven. På 1930-tallet ble Chaplins filmer mer politisk åpne og direkte. Moderne tider avbildet arbeidere og fattige mennesker i bedrøvelige forhold. Den siste dramatiske talen i Diktatoren advarte mot å følge patriotisk nasjonalisme blindt uten spørsmål. Chaplins offentlige støtte til å åpne en andre europeisk front i 1942 for å gi støtte til Sovjetunionen under andre verdenskrig var kontroversiell.
Chaplin avslo å gi sin støtte til krigsanstrengelsene på samme vis som han hadde gjort under den første verdenskrig, noe som førte til offentlig raseri, til tross for at han hadde to sønner som tjenestegjorde i hæren i Europa. Store deler av tiden under andre verdenskrig måtte han bruke på å bekjempe alvorlige strafferettslige og sivile søksmål, med anklager knyttet til hans engasjement med skuespilleren Joan Barry (se nedenfor). Etter krigen lot han den svarte komedien Monsieur Verdoux (1947) vise et kritisk syn på kapitalismen. Chaplins siste amerikanske film, Rampelys, var mindre politisk og mer selvbiografisk i sitt vesen. Hans påfølgende europeiske film, En konge i New York (1957), drev satire med den politiske forfølgelse og paranoia som hadde tvunget ham til å forlate USA fem år tidligere.
Andre kontroverser
Under første verdenskrig ble Chaplin kritisert i britisk presse for ikke å gå inn i hæren. Dette til tross for at han faktisk hadde forsøkt, men hadde blitt avvist med begrunnelsen at han var for liten og undervektig. Chaplin skaffet til veie betydelige pengesummer for krigsinnsatsen, i form av krigsobligasjoner, ved ikke bare å holde offentlige taler, men også å gjøre den morsomme propagandafilmen The Bond (1918) med egne midler. Den langvarige striden kan ha medvirket til at Chaplin ikke ble adlet på 1930-tallet. I 2009 ble det oppdaget ytterligere en propagandafilm som Chaplin gjorde i 1916.
Under hele Chaplins karriere eksisterte det en viss grad av kontrovers knyttet til påstander i nasjonalsosialistisk propaganda på 1930- og 1940-tallet hvor han høylytt ble portrettert som jødisk og påstander om at han egentlig het Karl Tonstein. Kontroversene støttet seg på artikler publisert i USA, og på slutten av 1940-tallet forsøkte også FBIs etterforskere å bevise at han hadde jødisk opprinnelse. Det finnes ingen dokumenterte bevis på jødisk nedstamming for Chaplin. Gjennom hele sitt offentlige liv nektet han å tilbakevise eller bekrefte påstandene, ved å si at premissene for dette ville uansett være å spille direkte inn i hendene på antisemittene. Selv om han var døpt i Den engelske kirke, betraktet han seg selv som agnostiker.