cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Motiv (jus)
Dersom en person er utsatt for et overgrep, og det er kjent at denne personen av en eller annen årsak har en fiende, vil fienden ha et motiv for å ha utført overgrepet.
Motiver kan ha både økonomiske og følelsesmessige årsaker (for eksempel sjalusi).
I Still Haven’t Found What I’m Looking For
Dette var den andre singelen fra albumet The Joshua Tree, og som forgjengeren With Or Without You ble også denne en singelsuksess.
Singelen toppet på en sjetteplass i Storbritannia, en førsteplass i USA, men i Norge kom den aldri inn på VG-lista.
Sanger på singelen
«Spanish Eyes» tar for seg lyst mellom to mennesker, og er skrevet av Bono til sin kone Ali. Sangen har ofte blitt fremført live, og er særlig populær på konserter i Spania. Det er også laget en musikkvideo til sangen i forbindelse med dokumentaren «Outside it's America». «Deep in the Heart» ble droppet fra The Joshua Tree siden bandet mente albumet hadde nok sanger som handlet om kjærlighet.
Kamensk-Sjakhtinskij
Kamensk-Sjakhtinskij (russisk: Ка́менск-Ша́хтинский)er en by i Rostov oblast i Russland. Den ligger ved elva Donets, rundt 130 km nord-nordøst for Rostov-na-Donu.
Den ble grunnlagt av kosakker i 1686. Bystatus ble innvilget i 1927.
Byen var tidligere et større kullgruvesenter i den østre delen av Donetsbekkenet. I dag er byens viktige industrier produksjon av kunstfibre, gruvemaskineri og glass.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Bjørnøya
Bjørnøya er ei øy i grensen mellom Norskehavet og Barentshavet. Den er på 178 km². Øya er gjennom Svalbardtraktaten en del av øygruppa Svalbard.
Øya ble oppdaget av den nederlandske oppdagelsesreisende Willem Barents i 1596. På vei inn til land møtte hans folk en svømmende isbjørn, og han gav derfor øya navnet Bjørnøya (på nederlandsk: Bereneiland).
Øya er på grunn av sin beliggenhet siden 1900-tallet blitt stadig mer strategisk interessant, både fra en militær, økonomisk og ressursmessig synsvinkel. Farvannene rundt Bjørnøya har vært ett av de områdene hvor omlasting av overfisket torsk har foregått.
Historie
På 1600- og 1800-tallet ble det drevet intens fangst av hvalross på Bjørnøya og flere andre steder i Arktis som medførte at bestanden ble utryddet. Mange fangstfolk frøs eller sultet i hjel. Funn i en del graver tyder også på voldsbruk mellom de forskjellige fangstekspedisjonene.
Man har også drevet jakt på isbjørn. Dessuten har det også vært norsk og russisk hvalfangst og selfangst i havområdene omkring øya. Rester av en hvalstasjon fra 1905–08 finnes på øya.
Bjørnøyas status som ble fastslått ved Svalbardtraktaten av 9. februar 1920. Undertegnelsen fant sted i Paris. Signatarstatene var, foruten Norge, USA, kongeriket Storbritannia og Irland, kongeriket Danmark, Frankrike, kongeriket Italia, keiserriket Japan, kongeriket Nederland og kongeriket Sverige. Blant de land som senere tiltrådte avtalen var Sovjetunionen (selv om sovjeterne i 1944 forestilte seg en annen løsning, se lengre ned).
Ikke bare nordmenn, men også svensker har gjennomført geografiske ekspedisjoner for å utforske øya. En svensk ekspedisjon gjennomførte de første undersøkelsene i Ellasjøen, en innsjø som ligger på den sørlige delen av øya. I perioden frem til 1930-tallet var det flere ekspedisjoner som både beskrev geologi, flora og fauna.
Helt siden 1609 har man vært kjent med at øya hadde forekomster av kull. Gruveanlegget ved Tunheim ble etter hvert etablert med 25 hus, og i perioden 1915–40 ble det gjort optimistiske, men mislykkede forsøk på lønnsom gruvedrift. Rester av jernbanelinjen fra gruvene til utskipningshavnen på øya er fremdeles synlig.
Hele Bjørnøya var i privat eie fra Bjørnøen AS ble stiftet i 1918 fram til 1932 da staten overtok alle aksjer. Bjørnøen AS eksisterer fortsatt som et statlig aksjeselskap. Styret for Kings Bay AS er også styre for Bjørnøen AS. Styret er underlagt eierskapsseksjonen i Nærings- og handelsdepartementet.
I 2002 ble store deler av Bjørnøya med sjøområdet ut til fire nautiske mil fredet som Bjørnøya naturreservat.
Millitært
I svalbardtraktaten fra 1920 § 9 forpliktet Norge seg til ikke å opprette eller tillate opprettet flåtebaser eller anlegge noen befestning som kunne nyttes i krigsøyemed.
Både under annen verdenskrig og under den kalde krigen hadde farvannene rundt Bjørnøya stor militærstrategisk betydning. Selv om militær­installasjoner eller havner på selve øya ikke gir meget mening, har det vært av stor betydning hvilke land eller allianser som har behersket denne delen av Barentshavet.
De vestallierte forsyningskonvoiene med militærutstyr til russerne seilte fra Atlanterhavet og forbi Bjørnøya (sør eller nord for øya) på sin vei til Murmansk og andre havner på Kolahalvøya, og den tyske krigsmarines og Luftwaffes angrep på konvoiene var særlig intense i nettopp dette farvannet. For eksempel hadde konvoien PQ-17, den som ble gjenstand for de kraftigste angrepene, sine største tap i området nord for Bjørnøya i juli 1942. De nesten like dramatiske angrepene på konvoien JW 51B fant sted nyttårsaften 1942 øst for Bjørnøya.
Sjøslaget ved Nordkapp mellom den britiske og den tyske marine pågikk over et stort sjøområde sørøst for Bjørnøya julen 1943 og begynte nokså nær Bjørnøya. Her mistet tyskerne slagskipet «Scharnhorst». I november 1944 foreslo Sovjetunionens utenrikskommissær Vjatsjeslav M. Molotov overfor Norges utenriksminister Trygve Lie (London-regjeringen) at Svalbardtraktaten skulle annulleres, eller «kastes i papirkurven», som han sa. Molotov foreslo at hovedøygruppen med Spitsbergen skulle gjøres til et norsk-sovjetisk kondominium med en felles norsk-sovjetisk administrasjon. Bjørnøya skulle derimot overføres til sovjetisk suverenitet. Senere, i april 1945 var «forslaget» justert: Nå mente russerne at man skulle enes om at «forsvaret av Svalbard-øygruppen er et fellesanliggende for Norge og Sovjet-Samveldet.» Til gjengjeld unngikk de begrepet «kondominium», og det ble sagt intet om at Bjørnøya skulle overføres til sovjetisk suverenitet.
Sovjetunionen frafalt deretter i all stillhet sin pågående interesse for justeringer av status quo. Under den kalde krigen var farvannene mellom Finnmark og Svalbard av stor militær interesse. Den sovjetiske nordflåten måtte gjennom disse farvannene for å nå ut i Nord-Atlanteren. Dette gjaldt ubetinget alle overflateskipene, og selv om ubåtene kunne benytte seg av ruter nord for Svalbard ville de likevel vanligvis passere mellom det norske fastland og Bjørnøya, eller mellom Bjørnøya og Spitsbergen, ettersom dette var den korteste og letteste kurs. NATOs overvåkning av farvannene var intens, både med skip, fly (som fra den norske 333 skvadron), satellitter og for eksempel lytteutstyr på havbunnen.
Den 7. april 1989 brøt det ut brann på den sovjetiske atomubåten «K-278 Komsomolets», og den sank 74 km sør-sørøst av Bjørnøya. Av mannskapet på denne angrepsubåten omkom 42, mens 25 ble reddet. Andre episoder av lignende (men muligens mindre alvorlig) karakter skjedde i samme periode i farvann noe lengre unna Bjørnøya. Norske analyser av prøver tatt i 1994 på havbunnen ved «Komsomolets» har vist at radioaktivt plutonium lekker eller har lekket ut av de to atomtorpedoene i vraket.
Fiskeriressurser
Den norske Kystvakten og Luftforsvarets 337 skvadron og 333 skvadron er fremdeles engasjert i overvåkning av farvannene, men nå er hovedbegrunnelsen for overvåkningen knyttet til forvaltningen av de store fiskeriressurser i havområdene. Det gjelder å forhindre overfiske og tjuvfiske. Det har vært, og til dels er, særlige vanskelige konflikter med utenlandske fiskere, blant annet med islandske og med russiske fiskebåter.
I slutten av oktober 2005 sa sjefen for kystvakten, Geir Osen, at man i 2004 dokumenterte et uregistrert fiske i Barentshavet på 100.000 tonn torsk. Det tilsvarer fisk for én milliard kroner. Det utgjør en femdel av det lovlige fisket i området. Det er i hovedsak russiske fiskefartøyer som står bak tjuvfisket, mente Osen. På sikt kan overfiske føre til at man ikke når målet om en bærekraftig utvikling.
Kystvakten har registrert at det skjer omfattende omlasting av fisk til havs. Omlasting betyr at et fiskefartøy leverer fangsten til et transportfartøy som bringer fiskeproduktene til land, for eksempel en havn i Europa. Kystvakten mente at mye tyder på at en del av fisken som omlastes, aldri rapporteres til norske myndigheter. Dermed blir kvotene overfisket. Overfisket er en trussel spesielt mot torskebestanden i Barentshavet.
Bjørnøya og Hopen har tradisjonelt vært de områdene hvor omlastingen har foregått. I 2004 ble det registrert økt omlasting også i Gråsonen, Smutthullet og Smutthavet.
Geografi
Mesteparten av øya er vernet som Bjørnøya naturreservat. Midtpunktet på øya ligger omkring 74°26′ N 19°04′ Ø. Bjørnøya naturreservat ble opprettet ved kongelig resolusjon den 16. august 2002. Naturreservatet omfatter hele øya og tilhørende sjøområder ut til fire nautiske mil, med unntak av et mindre landareal (1 200 daa) omkring stasjonen i nord.
Øya er omtrent trekantet av form, med en spiss omtrent rett mot sør, og måler ca. 20 km fra nord til sør. Den er ca. 15 km på det bredeste. Den stikker opp fra et undervannsplatå med dyp på mindre enn 100 meter. Øya er sterkt påvirket av bølgeaktivitet, og er derfor nesten overalt omgitt av bratte klippekyster. Landskapet kan naturlig deles i et sørlig fjellområde og et nordlig lavlandsområde. Fjellområdet utgjør ca. 1/3 av øyas areal, mens lavlandsområdet utgjør 2/3. Lavlandsområdet ender oftest i en 10–30 meter høy, bratt kant mot sjøen, noe som de fleste steder gjør landing med båt vanskelig. Det finnes enkelte viker med sandstrender og sandbunn, men heller ikke disse er særlig godt beskyttet mot vind og sjø. Kystlinja er overalt svært eksponert, og havet graver seg stadig innover, særlig i de yngre, løse bergartene der erosjonen går raskt.
Bjørnøya har over 700 små innsjøer, som dekker omkring elleve prosent av arealet. De største av innsjøene er Øyangen midt på øya og Laksvatnet i nord. I sør ligger Ellasjøen, som fikk sitt navn etter fornavnet til kona til lederen for en svensk forskningsekspedisjon på 1920-tallet. Blant andre vann kan nevnes Spælvatnet, Vomma, Helin, Kalven, Lomvatnet og Hausvatnet.
Meteorologisk forhold
Det er tidvis mye tåke på Bjørnøya.
Virksomhet på Bjørnøya i dag
Som på Jan Mayen er det ikke permanent bosetning på øya, men på nordsiden av øya ligger Bjørnøya meteorologiske stasjon som har bemanning året rundt. Stasjonen ligger i Herwighamna og er den eneste faste virksomheten på øya. Her er det normalt ni ansatte med halvårskontrakter fra Meteorologisk institutt. Det er også tidvis en radiotekniker fra Telenor.
Bjørnøya meteorologiske stasjon
Arbeidet på Bjørnøya meteorologiske stasjon består i hovedsak av telekommunikasjon (Bjørnøya meteo) og meteorologiske observasjoner. I tillegg betjener besetningen en del forskningsinstallasjoner for norske og utenlandske forskningsinstitusjoner. En ny stasjonsbygning ble tatt i bruk i 1968.
Bjørnøya radio
Bjørnøya radio (LJB) ble opprettet i 1919 og sender både over VHF og mellombølge (HF). Høsten 1996 ble ekspedisjonen fjernstyrt over kunstig satellitt og styres fra Telenor Maritim Radios bemannede stasjon ved Bodø radio. Lokalet til gamle Bjørnøya radio ble senere innredet som et museum. Denne radiobygningen ble bygd på 1940-tallet.
Forskning i dag
Norsk Polarinstitutt gjennomfører årvisse ekspedisjoner til Bjørnøya, for det meste i ornitologisk forskningsøyemed. Utsiktene til oljeleting i farvannene sør for Bjørnøya har økt viktigheten av forskning og observasjoner. Dette var bakgrunnen for at Polarinstituttet i 1986 etablerte et program for overvåking av sjøfugl­bestandene på Bjørnøya.
Det vektlegges i økende grad også forskning på klimaendringer og på miljøforgiftning.
I de senere år har natur- og miljøforskningen gjennomført på øya frembrakt resultater som vekker internasjonal oppsikt. På 1980-tallet ble det funnet døde polarmåker på Bjørnøya. Funn av miljøgifter i det arktiske miljøet og en begynnende forståelse for at miljøgifter kan langtransporteres med luft- og havstrømmer resulterte i at overvåkningsprogrammet AMAP (Arctic Monitoring and Assessment Programme) ble startet i 1991. Miljøgiftene på øya er langtransportert og kommer fra de industrialiserte landene lengre sør. Organiske miljøgifter konsentreres i de fettrike arktiske næringsskjedene og flere undersøkelser har vist at miljøgiftene kan påvirke dyrelivet negativt.
Turisme
Turiststatistikken for Bjørnøya er begrenset. Dette skyldes bl.a. at en del båter anløper Bjørnøya på tur nordover, uten først å ta kontakt med Sysselmesteren på Svalbard. Dermed blir de ikke notert i statistikken. Det ble omkring årtusenskiftet likevel registrert en noe økende frekvens av turister som besøkte øya. Det er kun registrert turistferdsel i månedene fra juni til september.
Fugler
Det er sjøfuglene som dominerer dyre- og fuglelivet på Bjørnøya. De hekker i klippeveggene rundt hele øya, men spesielt store er koloniene rundt sørspissen. Samlet sett regnes Bjørnøya for å ha en av de største sjøfuglkoloniene på den nordlige halvkule. En av grunnene til opprettelsen av Bjørnøya som naturreservat var at torvavsetningen på toppen av fuglefjellene er sårbare, og ville kunne påføres betydelig skade eller bli ødelagt uten et tilstrekkelig vern.
Hele 126 fuglearter er registrert på eller ved øya, noen av dem riktignok antatt tilfeldige besøk av fugl med leveområder lengre sør. 33 arter er registrert hekkende. Blant de mange fuglearter som hekker på øya kan nevnes alkefugl (som lomvi, polarlomvi, alkekonge, lunde, teist og alke), måkefugl (som krykkje, polarmåke, svartbak og rødnebbterne), vannfugler som andefugler og lommer, og andre sjøfugl som havhest, tyvjo og storjo. Snøspurven er eneste spurvefugl som er vanlig på Bjørnøya, skjønt noen få steinskvett også formodes å hekke der.
Om høsten er Bjørnøya viktig rasteplass og beiteområde for trekkende gjess på vei sørover til vinterområdene fra Spitsbergen og andre deler av Svalbard. Dette gjelder først og fremst hvitkinngås, der så godt som hele bestanden mellomlander på Bjørnøya. Også kortnebbgås og ringgås benytter Bjørnøya til mellomlanding på vei sørover. Noen få par av kortnebbgås og hvitkinngås hekker på øya.
Andre polare fugler som er observert er svalbardrype og snøugle.
Pattedyr
Av pattedyr er det en beskjeden bestand av fjellrev på øya, og det er også jevnlige besøk av isbjørn.
Ferskvann
Ferskvannsfaunaen beskrives som svært fattig. Mange ellers viktige grupper av virvelløse dyr, som svamper, flatormer, leddormer, bløtdyr, døgnfluer, steinfluer, øyenstikkere, stikkmygg og amfipoder mangler helt. Blant krepsdyrene er skjoldkreps (Lepidurus arcticus) en dominerende art. Det finnes flere arter av vannlopper, hoppekreps og muslingkreps. Den viktigste insektgruppen er fjærmygg, og i Ellasjøen er det gjort ett funn av vannkalven Hydroporus striola.
Røye er den eneste ferskvannsfisken og finnes i alle vassdrag unntatt Engelskelva. De bratte kystene gjør at røya ikke kan vandre mellom hav og ferskvann som den gjør på Svalbard og i Nord-Norge, og bestanden er derfor isolert fra andre røyestammer. Det er to former av røye på Bjørnøya som adskiller seg i størrelse, gytefarge og antall gjellegitterstaver. Den største formen er vanligst der det er mye skjoldkreps, mens den lille dominerer der det er lite skjoldkreps. I den dype Ellasjøen er begge formene vanlige. Mellomeuropeiske forskere regner den store formen til den sirkumpolare arten Salvelinus alpinus, mens den lille betraktes som en endemisk art, Salvelinus salvelinoinsularis. De fleste norske forskere avviser denne type oppsplitting av laksefisker, og Artsdatabanken anerkjenner ikke den sistnevnte arten.
Marint liv
De viktigste havdyrene er foruten mange arter av hval, den viktige fiskearten polartorsk, og sentrale beitearter av hoppekreps. På grunn av oppvarming er blåskjell (Mytilus edulis) observert på 2000-tallet, etter flere tusen års fravær. I varmeperioden som etterfulgte yngre dryas er blåskjell kjent fra fossilfunn langs hele nordkysten av Spitsbergen for 9400 år siden, med maksimal utbredelse i et antatt klimatisk optimum for omkring 7250 år siden. De siste funnene før moderne tid daterer seg til 5300 år før vår tid.
Annet
Bjørnøya omtales i Alistair MacLeans spenningsroman «Bear Island» fra 1971. I 1979 ble boken filmatisert (Operasjon Bjørnøya), med filmstjernene Donald Sutherland, Richard Widmark, Vanessa Redgrave og Christopher Lee. Filminnspillingen fant sted i Canada og Alaska, og landskapsscenene i filmen har slett ingen likhet med virkeligheten på Bjørnøya.
Fylkesvei 56 (Akershus)
Fylkesvei 56 i Akershus gikk mellom Nordby og Universitetet for miljø- og biovitenskap i Ås. Veiens lengde var 6,6 km.
2019 ble veien erstattet av fylkesvei 1383, fylkesvei 1384 og fylkesvei 1385.
Krohnstedet
Krohnstedet er et lyststed som tidligere lå like nord for Måseskjæret, i Sandviksveien 94, Sandviken i Bergen. Hovedbygning og pakterbolig ble demontert og gjenreist på Gamle Bergen Museum.
Lyststedet ble oppført av etter at agent Hans Krohn (1742–1808) overtok eiendommen i 1785. På eiendommen hadde det tidligere også vært et lyststed fra slutten av 1600-tallet. Tiårene før Krohn kjøpte eiendommen hadde stedet vært brukt som vertshusområde.
Hovedbygningen og pakterboligen ble fredet av Riksantikvaren i 1927.
Hovedbygning
Hovedbygningen er et toetasjes hus med en tilnærmet symmetrisk fasade med hjørnepilastre og utsvaiet valmtak. Inngangsportalen, som står litt til venstre for midtaksen, er en klassisk portal med riflete pilastre og gavl med tympanonfelt. Bygningen har klassisistiske krysspostvinduer med fire like rammer. Nordfasaden har ti slike vinduer plassert symmetrisk. Øst- og vestveggen har kun et vindu sentralt plassert i første etasje.
Huset har gjennomgått noen endringer på 1800-tallet. Da huset ble gjenreist i 1959 på Gamle Bergen Museum, valgte man å tilbakeføre den opprinnelig rominndelingen, slik bygget var etter oppføring i 1785. I andre etasje har museet gjenskapt en middag som fant sted i huset 20. juni 1808.
Pakterboligen
Pakterboligen er en enetasjes bygning med saltak og en gjennomgående midtark med svakt svaiet saltak. Nordfasaden har to symmetrisk plasserte inngangsdører under midtarken. Dørene og mange av vinduene har louis seize-stilpreg.
Gospelmusikk
Gospelmusikk kan bli sporet tilbake til tidlig på 1600-tallet med røtter i den afroamerikanske muntlige tradisjonen. Salmer og hellige sanger ble gjentatt i et rop og et svar (call and response). Mange av de amerikanske kirkene støtter seg på klapping og tramping som et rytmisk akkompagnement. Sangen er som regel framført a cappella (uten instrumenter). . Den første dokumenterte bruken av betegnelsen «gospelsang» kom antagelig i 1874. De opprinnelige gospelsangene ble skrevet og komponert av George F. Root, Philip Bliss, Charles H. Gabriel, William Howard Doane, og Fanny Crosby. Forlag som utga noter for gospelmusikk ble etablert. Etableringen av radio på 1920-tallet utvidet i stor grad publikumet for gospelmusikken. Etter den andre verdenskrig flyttet gospelmusikk til store konsertsaler, og konserter med gospelmusikk ble svært utarbeidet i detaljene.
Etymologi
Gospel er avledet fra det angelsaksiske ordet godspel i betydningen «glade tidender meldt av Jesus, den ene av fire evangelier», bokstavelig «good spell» på moderne engelsk, fra god, «god» (ikke Gud) + spel, «fortelling, budskap». Det er en oversettelse av latinske bona adnuntiatio, som i seg selv er oversettelse av greske ευαγγέλιον, euangelion, i betydningen «belønning for å bringe gode nyheter», og som her blitt til vårt evangelium, som henviser til de fire bøkene (evangeliene) i Det nye testamentet. Det første elementet i det angelsaksiske ordet hadde opprinnelig en lang «o», men det endret seg under den feilaktige assosiereringen med Gud, som i «Guds fortelling».
Ordet godspel gikk tidlig fra angelsaksisk til germanske språk på kontinentet i former som klart indikerte at det første elementet hadde endret fra god til Gud, som i gammelsaksiske godspell, gammelhøytyske gotspell, og norrønt goðspiall i Norden. Det ble benyttet som gospel fra midten av 1200-tallet, som «enhver lære av ytterste viktighet» fra 1650-tallet. Særskilt i tilknytningen til musikk, det vil si «gospelmusikk», er dokumenter fra 1955.
Country gospel
Gospeltradisjonen blant hvite amerikanere ble opprinnelig særlig dyrket i rurale sørstatsmiljøer, og er musikalsk ofte knyttet til country- og bluegrassmusikk. Koringen (harmoniene) har Bill Monroe og andre bluegrass-musikere lånt fra gospel og videreutviklet (også i sekulære sanger, både nykomponerte og gamle sanger som er blitt bluegrasset). For å skilles fra den svarte tradisjonen, blir den noen ganger benevnt som country gospel, gospel bluegrass eller gospelgrass. Svarte og hvite musikere har bare unntaksvis spilt sammen. Klassiske eksempler på country gospel er The Carter Familys versjon av «Will the circle be unbroken», og Monroe Brothers' og Prairie Ramblers' versjoner av «What would you give in exchange for your soul». Slik gospel var særlig hyppig brukt i pinsemenigheter, og tradisjonen sto særlig sterkt blant befolkningen i de relativt fattige fjellområdene i Tennessee og Kentucky (Upland South).
Country gospel-tradisjonen er fremdeles en del av countrymusikken, og de fleste store og kjente stjerner fra countrymusikken har gospelsanger på repertoaret. Bill Monroe and the Blue Grass Boys, Flatt & Scruggs & the Foggy Mountain Boys, Johnny Cash, Tammy Wynette, Willie Nelson, Patsy Cline, er bare noen få eksempler på countryartister og -grupper som alle har gjort innspillinger av country gospel. Elvis Presley ga ut flere rene gospelalbum, og var stilmessig påvirket av både country gospel og black gospel.
Gospel grass kombinerer gospel og bluegrass – og kan delvis kalles ren bluegrass med religiøse tekster. En gruppe som Lewis Family brukte således – med en forbløffende energi og utholdenhet – bluegrass for å misjonere. Årlig holdes en gospelgrass-festival i Bristol, Tennessee. Festvialen har forbindelse med bl.a. Bluegrass Gospel Church i Lakewood, Colorado, grunnlagt av Suzie og Gary Solomon.
Black gospel
Gospelmusikken, i afroamerikansk tradisjon, ofte benevnt black gospel, ble en svært populær musikkstil i USA fra midten av 1930-tallet og framover. Den afroamerikanske musikeren Thomas A. Dorsey, som hadde erfaring fra blues og jazz (blant annet som musiker for bluesdronningen Bessie Smith), forlot den sekulære musikken til fordel for evangeliserende musikk. På sine turnéer med sangerinnen Mahalia Jackson (1911–1971) gjorde han stor suksess og la grunnlaget for en stil som skulle få stor kommersiell og kulturell betydning.
Det var særlig i pinsemenighetene gospelmusikken til å begynne med ble dyrket. Pinsemenighetene rekrutterte ofte sine medlemmer blant de mindre velstående, og gudstjenestenes form bar ofte preg av ritualer som tungetale og andre åndelige trancetilstander. Gospelmusikkens sterkt følelsesladede uttrykk passet som hånd i hanske til denne formen for personlig vekkelse som pinsebevegelsen dyrket.
Gospelmusikkens popularitet spredte seg raskt til de store baptistmenighetene der flertallet av den afroamerkanske befolkningen hadde tilhørighet. I datidens sterkt rasesegregerte USA var afroamerikanerne i stor grad utelukket fra poulærkulturelle virksomheter som film- og musikkbransje, og en vesentlig del av denne befolkningens kulturutfoldelse foregikk derfor innenfor rammen av menighetene, som fungerte som møteplass og marked for egne kulturuttrykk. Et unntak var den hvite banjospilleren Polk Miller (1844–1913) fra Virginia, sønn av en plantasjeeier, som i 1899–1912 turnerte med svarte medspillere i Old South Quartette, med James L. Stamper som den mest kjente. Rasehatet gjorde at gruppen enkelte steder måtte spille med politibeskyttelse. .
Jubilee
Jubileestilen hadde sin opprinnelse i korframføringer av gamle spirituals slik dette ble undervist på noen av de tidligste høyskolene beregnet på afroamerikanske elever. På 1930-tallet ble svarte mannlige kvartetter og kvintetter som sang a cappella svært populære, og deres avanserte harmonisering, påvirket av barbershopstilen og jazzinfluerte rytmikk, havnet i et gjensidig påvirkningforhold til jubileestilen. Artister som «The Mills Brothers» og «The Deep River Boys» (som bl.a. har sunget med Nora Brockstedt ) var sekulære underholdningsartister som solgte store antall plater, og ble også kjent i Europa med både religiøse og sekulære sanger, mens «The Golden Gate Quartet» nøt en nesten like stor suksess som primære gospelartister – «Jubilee singers». Jubilee var preget av formspråket i samtidens popmusikk. Elegant crooning og swinginfluerte rytmer ga stilen et sofistikert og behersket preg.
Oblast
Oblast (tsjekkisk: oblast, slovakisk: oblasť, russisk og ukrainsk: о́бласть, hviterussisk: во́бласьць, bulgarsk: о́бласт) er fellesbetegnelsen for undernasjonale politiske enheter i flere land. Mulige norske oversettelser av ordet er «område», «sone», «provins», «region» eller «fylke».
Gospelmusikk
Hard gospel
Etter den annen verdenskrig og utover 1940- og 1950-tallet oppsto et stort antall slike mannlige gospelsanggrupper, og disse utviklet jubileestilen videre. Perioden blir ofte omtalt som «the golden age of gospel» (gospelmusikkens gullalder), og blant de mest kjente gruppene var The Soul Stirrers, The Swan Silvertones og The Dixie Hummingbirds. Grupper som The Soul Stirrers tok gospelsangen over i en mer emosjonelt høyspent stilart, der behersket crooning ble erstattet av rå shouting – intens, ekstatisk sang med vekt på innlevelse og hengivelse, ofte drevet fram av to hovedvokalister som tilsynelatende «hisset» hverandre opp i vokale dueller. Denne «skrikende» stilen skulle bli kjent som «hard gospel», og musikalsk foregripe typiske trekk ved den senere så populære soulmusikken.
Oblast
Følgende land bruker oblast (eller kognatord av det) som begrep for undernasjonale enheter:
Gospelmusikk
Hard gospel
1950-tallets gospelgrupper kunne selge store opplag av plater, og turnerte over hele USA, først og fremst for et afroamerikansk publikum. De ble dyrket som berømtheter og pophelter, og sangkvartetten (eller -kvintetten) ble et populært fenomen blant unge svarte menn, på samme måte som rockebandet skulle bli populært blant unge hvite menn i kjølvannet av The Beatles' suksess på 1960-tallet.
Oblast
Oblast ble også brukt i Sovjetunionen; se Sovjetunionens oblaster.
Gospelmusikk
Hard gospel
Rytmefølelsen fra jubilee-stilen ble videreutviklet i hard gospel under påvirkning fra rhythm and blues-musikken, og resultatet var en sterkt rytmisk drivende musikk som oppfordret til dans, bevegelse og utagerende dyrkelse mellom kirkebenkene. Rytmene hadde sterkt trykk på andre og fjerde taktslag, og menighetene deltok ofte i musikken med håndklapping og tamburiner ved siden av allsangen. Kor og korgrupper sto ofte for framførelsen, og et arrangement av vekslinger mellom forsanger og kor (såkalt call and response) ble etter hvert et kjennetegn for stilen. Etter hvert begynte enkelte sangere å oppfordre menigheten til å delta i call and response-utvekslingene, og interaksjonen mellom artist og menighet skulle med tiden bli en vanlig tradisjon i gospel.
I framføringene ble de raske, sterkt rytmiske sangene blandet med inspirationals – en stil der rytmen var svært lite framtredende. I denne varianten sto som regel solosangeren i forgrunnen, og blant disse solosangerne var et flertall kvinner. Med en fri ofte nesten stillestående rytmikk ble vekten lagt på dyp emosjonell intensitet og virtuose vokaltekniske improvisasjoner over en melodi. Inspirationals appellerte til tårer og sterk bevegelse. Foruten sangerens tekniske dyktighet, ble også den emosjonelle intensiteten og evnen til å formidle religiøs hengivelse viktige kvalitetskriterier å bedømme utøverens dyktighet etter.
I hard gospel ble det forventet at sangerne ga seg musikken og følelsene i vold og viste synlige tegn på bevegelse. Svette, tårer og generell sterk opphisselse ble en vanlig del av gospelframføringen, igjen med referanser til den henrykkelse og ekstase som var en del av gudstjenesten i deler av pinsebevegelsen. Slik åndelig ekstase, ofte kombinert med dansing eller andre fysiske uttrykk, ble kalt «to get happy». 1960-tallets soulartister som James Brown skulle ta disse sterke virkemidlene med seg inn i den sekulære musikken.
Mahalia Jackson framsto i siste halvdel av 1940-årene som gospelmusikkens aller største solostjerne, dronningen av hard gospel – en posisjon hun beholdt frem til sin død i 1971 – og hennes plater solgte i millionopplag. Hun turnerte over hele verden, og ga også konserter i Norge, der hennes innspilling av «Silent Night» (Glade jul) ofte ble spilt i radioen, og hadde gjort henne folkekjær og berømt.
Gospelsangerne ble ofte akkompagnert av piano, og etter hvert også elektrisk orgel når slike ble tilgjengelige. Trommer, bass, gitar og andre instrumenter ble også brukt. Også jubileegruppene tok etter hvert i bruk instrumentakkompagnement. Sangene bygde ofte på en sekstentakters musikalsk form, og tonaliteten bygget på de samme skalaer som bluesen, selv om akkordsekvensene ofte fulgte noe andre mønstre. Foruten de gamle spirituals, var også særlig metodistenes salmesangtradisjon en av de inspirasjonskildene for gospelkomponistene.
Det særegne musikalske uttrykket i svart gospel ble i løpet av 1950-tallet tilført verdslige tekster og instrumentering hentet fra rhythm and blues av artister som Ray Charles og Sam Cooke (som hadde vært solosanger i The Soul Stirrers), og denne sekulære gospelvarianten skulle etter hvert vokse til en egen sjanger, soul.
Pål Sletaune
Pål Sletaune (født 4. mars 1960) er en norsk fotograf og regissør av kortfilmer, spillefilmer, fjernsynsserier og reklamesnutter.
Han har skrevet manus til flere langfilmer med Jonny Halberg og gitt dem ut på Kolon forlag. Han avviste et tilbud om å regissere American Beauty og regisserte den landskjente Solo-reklamen med Olga Marie Mikalsen.
No Cars Go
"No Cars Go" er en sang av det canadiske indierock-bandet Arcade Fire. Det er den tredje singelen fra bandets andre studioalbum, Neon Bible. Utgivelsesdatoen ble satt til 23. juli 2007, men ble senere utsatt til den 6. august 2007.
Sangtittelen er tatt fra bandmedlem Brendan Reeds soloprosjekt.
Sangen ble først gitt ut på bandets selvutgitte debut-EP, Arcade Fire, og ble gjeninnspilt for Neon Bible.
På noen av utgavene av singelen blir B-siden kalt for «Surf City Eastern Block», mens andre kaller den for «Surf City Eastern Bloc».
«No Cars Go» ble brukt av Fox Sports i en montage som ble vist under deres dekning av Super Bowl XLII, og senere i løpet av sesongen i 2007, på programmet NFL on Fox. Etter Super Bowl nevnte bandet at de vurderte å gå til sak mot kanalen, da de påstod at FOX ikke hadde søkt om tillatelse til å bruke sangen.
I Storbritannia ble sangen brukt i en av reklameklippene for Top Gears tiende sesong, samt under en av ITVs dekninger av UEFA Champions League i 2007/08. Den ble også brukt i sesong 6 av Wheeler Dealers, et motorprogram på Discovery Channel.
Mikhail Bakunin
Mikhail Aleksandrovitsj Bakunin (russisk: Михаил Александрович Бакунин; født i Prjamukhino i Tver oblast, død  i Bern) var en russisk forfatter, revolusjonær og agitator, en av anarkismens forgrunnsfigurer. Han oversatte Karl Marx' verk Das Kapital til russisk.
Bakunin ble født nær Moskva og var den eldste sønnen i en russisk godseierfamilie. Han ble utdannet ved en militær skole i St. Petersburg, og ble offiser. Da han sluttet i militæret, tok han fatt på studiet av tysk filosofi i Moskva. Han tilhørte først de ortodokse hegelianere, men etter sin ankomst til Tyskland i 1840 sluttet han seg til venstrehegelianerne. I Tyskland traff han Weitling, og dette ledet han fra opprør i teori til opprør i praksis.
Bakunin kom snart til Paris hvor han traff både Proudhon og Marx. I Paris arbeidet han først og fremst for den slaviske nasjonalismens sak, som opptok han på denne tida. I 1847 ble han utvist fra landet på grunn av en tale mot tsaren. I de neste par årene tok han aktivt del i oppstandene i Paris, Praha og Dresden. Oppstanden i Dresden, der han kjempet på barrikadene sammen med Richard Wagner, førte til at han i 1850 blei arrestert og dømt til døden i Sachsen. Isteden blei han utlevert til tsaren.
I Russland satt han i fengsel inntil han i 1857 ble deportert til Sibir. Herfra flyktet han i 1861 og kom via Japan og USA til London. Her traff han sin gamle venn Herzen, og samarbeidet med han i tidsskriftet The Bell (Klokken) inntil uoverensstemmelsene mellom dem blei for store. I London traff han igjen Marx. Under oppstandelsen i Polen i 1863 forsøkte han å skape en slavisk støtteaksjon. Dette mislyktes, og han slo seg ned i Italia.
Anarkistisk aktivitet
Etter at han hadde dannet et internasjonalt brorskapsforbund, utviklet hans syn seg etter hvert til å bli mer anarkistisk. I 1868 trådte Bakunin inn i Den første Internasjonale. Opprinnelig arbeidet han for en sammenslutning mellom Internasjonalen og Liga for fred og frihet, en borgerlig-demokratisk organisasjon. Da dette mislyktes dannet han Den internasjonale allianse for sosialt demokrati, og anmodet om opptakelse for denne. Dette ble avslått.
Arverett
På Internasjonalen i Basel i 1869 fremmet Bakunin et forslag om å avskaffe arveretten, mens Marx fremmet forslag om en progressiv arveavgift. Bakunin fikk flertallet med seg og skarp fraksjonsstrid fulgte. Den romanske federasjon av Internasjonalen ble splittet etter skarpe angrep på Bakunin fra generalrådet, men flertallet fulgte Bakunin. En konferanse i London september 1871 dreide seg om han. Den vedtok at politisk arbeid var en del av Internasjonalens oppgave. Den marxistiske delen av den romanske federasjon ble anerkjent, og Bakunin og hans folk konstituerte seg som Jurafederasjonen. Mellom 1869 og 1870, ble Bakunin involvert med den russiske revolusjonære Sergej Netsjajev i en rekke hemmelige prosjekter. Imidlertid brøt Bakunin med Netsjajev på grunn av det Bakunin oppfattet som Netsjajevs «Jesuitt-metoder», der det revolusjonære målet helliget alle midler. I Haag september 1872 vedtok Internasjonalen, etter dyktig fraksjonsvirksomhet av Marx, å ekskludere Bakunin. Han opprettet sin egen anarkistiske Internasjonale, som holdt seg til etter hans død i 1876.
Anarkistisk kollektivisme
Bakunin er den store revolusjonsmaker innen anarkismen, men resultatene svarte ikke alltid til innsatsen han ytet. Han er sentral i utviklingen av moderne anarkistisk aktivisme og ideer. Hans ideal var en kollektiv økonomi basert på små selvstyrte enheter. Som midler ville han bruke væpnet oppstand og generalstreik, som skulle knuse statens herredømme. Hans ideer ble viktige i det 20-århundre blant store deler av den radikale arbeiderbevegelsen. Bakunins retning blir vanligvis omtalt som anarkokollektivisme, men mange av hans ideer er også nesten identiske til det man senere har kalt anarkosyndikalisme. Bakunin har påvirket mange fagbevegelser, spesielt i Spania.
Bakunin var mer opptatt av å skape revolusjoner enn å skrive bøker. De ting han har skrevet er derfor fragmentariske og ofte uten avslutning. Bakunin on Anarchism, redigert av Sam Dolgoff, er en god samling av Bakunins skrifter.
Frihet
Et kjent sitat fra Bakunin er «Vi er overbevist om at frihet uten sosialisme er privilegier og urett, og at sosialisme uten frihet er slaveri og brutalitet.»
Vallsta
Vallsta er et tettsted i Bollnäs kommune i Gävleborgs län i landskapet Hälsingland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 277 innbyggere.
Kletten (Naustdal)
Kletten er et fjell i Sunnfjord kommune i Vestland. Det dominerer østsiden av tettstedet Naustdal. Utsiktspunktet mot vest ligger 269 meter over havet, mens platået lenger bak stiger til litt over 280 meter. Fjellet går rett opp til toppen fra havnivå ved munningen av elva Nausta.
Nestunnelen (Sauda)
Nestunnelen er en 106 m lang veitunnel på fylkesvei 520 i Sauda kommune i Rogaland. Tunnelen ligger ved Saudafjorden ikke langt fra Sauda sentrum. Den åpnet i 1974.
Conpot
Conpot er et norsk fagblad, første gang utgitt i 1993. Fagbladet utgis både i Norge og Sverige, og har i Norge tilhold i Industriveien 5, på Heimdal i Trondheim.
Fagbladet Conpot er rettet spesielt mot bygg- og anleggsbransjen.
Fagbladet Conpot endret i oktober 2008 navn fra GH bygg & anlegg. Selv om avisen endret navn og utseende, så er innholdet fortsatt gjenkjennelig, med aktuelle bransjerelaterte nyheter, reportasjer og annonser.
Segersta
Segersta er et tettsted i Bollnäs kommune i Gävleborgs län i landskapet Hälsingland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 313 innbyggere.
Fylkesvei 6512
Fylkesvei 6512 (Fv6512) går mellom Lund og Tjønnan i Rennebu kommune.
Han Pil-hwa
Han Pil-hwa (født 21. januar 1942 i Nampo i Nord-Korea) er en nordkoreansk tidligere skøyteløper som deltok i de olympiske vinterleker i 1964 i Innsbruck og 1972 i Sapporo.
Fylkesvei 6512
Veien går langs vestsiden av Orkla parallelt med fylkesvei 700 som går på østsiden.
Han Pil-hwa
Han Pil-Hwa vant en olympisk sølvmedalje under Vinter-OL i 1964 i Innsbruck. Hun kom på delt andreplass på 3,000 meter skøyter sammen med Valentina Stenina fra Sovjetunionen. Gullmedaljen gikk til Lidija Skoblikova også hun fra Sovjetunionen.
Fylkesvei 6512
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 510 (Sør-Trøndelag).
Holmfrid Olsson
Holmfrid Olsson (født 20. mai 1943, død 27. januar 2009) var en svensk skiskytter og OL-medaljør. Han var med på Sveriges lag tok som bronse på stafett under Vinter-OL 1968 i Grenoble.
Han deltok også på laget som vant bronse i VM i skiskyting i henholdsvis 1966 og 1967.
Skjold kirke (Bergen)
Skjold kirke er en kirke på Skjold i bydelen Fana i Bergen kommune.
Grunnsteinen til Skjold kirke ble lagt ned 6. juni 1997 av biskop Ole D. Hagesæther og kirken ble vigslet av biskopen 5. april 1998. Det er en brukskirke som foruten våpenhuset og kirkerommet også rommer menighetssal, kirkestue, sokkeletasje med ulike aktiviteter, kontorer og forskjellige smårom.
Arkitekturåret 1211
Arkitekturåret 1211 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1211.
Église de la Sainte-Trinité de Paris
Église de la Sainte-Trinité («Trefoldighetskirken») er en katolsk kirke som ligger i Paris' 9. arrondissement. Kirken ble bygget i årene 1861 til 1867 og kostet da nesten fire millioner franc.
Kirken er mest kjent under navnet La Trinité, ble tegnet av Théodore Ballu som en del av opprustingen og omreguleringen av Paris under Baron Haussmann. Kirken kan nås fra Métro, den nærmeste stasjonen er Trinité og er oppkalt etter kirken. Kirken er særlig kjent for sin organist gjennom 61 år, Olivier Messiaen.
Orgler
La Trinité har to orgler, et Cavaillé-Coll kapellorgel og et stort Cavaillé-Coll-orgel plassert på galleriet. Dette store orglet har blitt rehabilitert og utvidet gjennom den tiden det har vært i bruk:
Organister
Hovedorganiserne i La Trinité har vært
Mostar
Mostar (kyrillisk: Mocтap; uttales på Bosnisk/serbokroatisk IPA: [mǒstaːr]) er en by og kommune i kantonen Hercegovina-Neretva i Bosnia-Hercegovina. Foreløpige tall fra folketellingen i 2013 viste at Mostar hadde 113,169 innbyggere.
Mostar har sitt navn etter den gamle broa Stari Most over elva Neretva og de såkalte «brovokterne» (mostari), soldater som passet på broa og som bodde i to tårn på hver sin side av den gamle broa. Den 9. november 1993 ble Stari Most, som hadde stått siden 1566, ødelagt av kroatiske styrker. Etter krigen ble den rekonstruert og gjenåpnet den 23. juli 2004.
Politikk
Nåværende ordfører dr. sc. Mario Kordić (HDZ BIH) gikk inn i vervet i 2021.
2020 var det valg for første gang i Mostar siden 2008, valgfravær var et tydelig tegn på splittelsen mellom bosniere, kroater og serbere. Valget ble muliggjort av Irma Baralija som gikk rettens vei for sin rett til å stemme. Hun klaget inn Bosnia og Hercegovina til Den europeiske menneskerettsdomstolen, som konkluderte med at hun har blitt utsatt for diskriminering.
Konsekvensen av dette var at Bosnia og Hercegovina fikk ordre om å sikre at det ble holdt valg i Mostar.
Tidligere ordførere
Økonomi
Mostar er kjent som en turistby, men den viktigste næringsvirksomheten er aluminium- og metallindustri. Den største utfordringen til Mostar er som resten av landet, høy arbeidsledighet og korrupsjon. Med arbeidsledighet på 30% i landet er det kun Kosovo som har lavere BNP. Det er likevell en viss usikkerhet rundt tallene da det er høy andel korrupsjon og svart økonomi.
Stupekonkurranser
Stari Most er ikke bare en stor turistattraksjon, men er også samlingspunkt for en tradisjon som strekker seg tilbake til middelalderen. Stupekonkurranse fra Stari Most er en av de eldste tradisjoner.
Mytene skal ha det til at en årlig stupekonkurranse som formelt ble avholdt for første gang i 1968, i begynnelsen var en manndomsprøve for unge modige menn. De modigste konkurrerer innenfor svale-stup, hvor Emir Balic er ansett som største legenden. Han har selv sagt at han har hoppet over 1000 ganger fra bruen.
Den såkalte "Red Bull Cliff Diving World Series" ble i sin syvende gang arrangert i Mostar. Den flere hundre år gamle tradisjonen ble enda mer kjent da Red Bull inkluderte Mostar som et av stedene i sin Cliff Dive Serie. Red Bull bygger en plattform på broen som gjør hoppet enda høyere.
Demografi
Fordelingen av de etniske grupperingene i Mostar viser tallene fra 2013. Byggene som stikker seg ut i Mostar er gjerne katolske kirker og moskeer, noe som underbygger sammensetningen på bosniere og katolikker som utgjør 92% av befolkningen. Før krigen flyttet majoriteten av serberne ut av Mostar. Mostar har færre borgere nå enn før krigen i 1991, noe som står i stil med resten av landets befolkningsutvikling. Befolkningen synker i landet med 1,23%. Det er gjennomsnittlig 13 flere dødsfall enn fødsler hver dag
Deutsche Welle
Deutsche Welle har hatt regelmessige sendinger siden 1953. Frem til 2003 holdt organisasjonen til i Köln, men har nå sete i det gamle føderale regjeringsområdet ved bredden av Rhinen i Bonn. Fjernsynssendingene produseres i Berlin, mens internettnyheter produseres både i Berlin og Bonn.
Den 3. februar 2022 fikk Deutsche Welle sendeforbud i Russland. Forbudet var en reaksjon på Tysklands forbud mot den tyskspråklige versjonen av Russlands statskanal Russia Today, RT DE. Dagen etter, den 4. februar, ble Deutsche Welle sperret i Hviterussland, for første gang siden oppløsningen av Sovjetunionen.
Teksteditor
En teksteditor (norsk: tekstredigeringsverktøy) er et dataprogram for å redigere ren tekst. Enkle redigeringsverktøy følger med de aller fleste operativsystemer, men det fins også spesialiserte programmer utviklet med tanke på systemadministrasjon og redigering av kildekode.
Redigering av ren tekst
En teksteditor skiller seg fra et tekstbehandlingsprogram ved at den blir brukt til å lage, endre og lagre rene tekstfiler med ulike tegnsett.
Teksteditorer kan ikke vise filer med skjult formatering, slik tekstbehandlere og publiseringsverktøy gjør. Funksjoner som sideoppsett og bildebruk fins ikke, ikke engang enkel formatering som utheving og kursiv. Disse programmene er derfor uegnet til å redigere dokumenter og publikasjoner. For systemadministratorer, programmerere og webutviklere er de likevel et grunnleggende og tiltrengt verktøy på grunn av de spesialiserte funksjonene for tekst.
Bakgrunn
De første teksteditorene – blant annet edlin, som fulgte med MS-DOS – kunne minne om skrivemaskiner, siden de bare arbeidet med én og én linje av gangen. Mange av de tidlige linjeeditorene kunne slette eller sette inn enkelte linjer, eller hele blokker, med tekst. De kunne også flytte en linje eller en tekstblokk til et annet sted i dokumentet.
Moderne teksteditorer har ofte menyer og verktøyknapper, slik som andre dataprogrammer med grafiske brukergrensesnitt. Navigering ved hjelp av mus har kommet i tillegg til piltastene.
BBEdit, jEdit, Notepad++ og UltraEdit tilhører siste generasjon grafiske teksteditorer. Flere av disse er programmerbare, på tilsvarende vis som den avanserte, og fremdeles brukte, Emacs-editoren fra foregående generasjon.
Typer og funksjoner
Avanserte teksteditorer kan være frittstående eller kjerne i et integrert utviklingsmiljø (IDE). De er langt kraftigere verktøy for dem som skal redigere kildekode-, (X)HTML- og konfigurasjonsfiler.
Vanlige funksjoner er:
Edmund Arrowsmith
Edmund Arrowsmith (født Brian Arrowsmith 1585, henrettet 28. august 1628) var en jesuittprest som virket i England etter reformasjonen. Han ble avslørt og henrettet, og regnes som helgen i Den katolske kirke.
Bakgrunn
Han ble født i Haydock i Lancashire (nå i Stor-Manchester). Foreldrene var Margaret Gerard og Robert Arrowsmith. Faren var selveiende bonde. Begge foreldrene hadde vært fengslet fordi de var recusanter, det vil si katolikker som nektet å gå til anglikanske gudstjenester.
Da han ble fermet tok han navnet Edmund, som han siden fortsatte å bruke. Han fikk sin utdannelse først av en eldre prest, og fra 1605 på det engelske kollegiet i Douai i Flandern.
Prest
I 1612 ble han presteviet, og året etter reiste han hjem til Lancashire. Han ble kjent som en fryktløs prest som trosset forbudet mot katolsk religionsutøvelse.
I 1622 ble han arrestert og forhørt av biskopen av Chester. Han ble så løslatt, noe som antagelig skyldes at kong Jakob I forsøkte å få sin sønn gift med en spansk prinsesse, noe som kunne bli vanskelig dersom han forfulgte katolikker.
En tid senere sluttet han seg til jesuittene i deres novisiat i Clerkenwell, London. I 1628 refset han en mann, bare kjent som Holden i kildene, som levde i et i katolsk forstand incestuøst ekteskap. Holden angav ham til myndighetene, og han ble igjen arrestert. Denne gang ble han tiltalt for å være seminarprest utdannet i utlandet for tjeneste i England, noe som var regnet som høyforræderi og dermed belagt med dødsstraff. Han ble funnet skyldig og dømt til døden. Han ble så lagt i lenker i to dager, og man fristet ham med løslatelse dersom han frasa seg sin katolske tro. John Southworth, som satt fengslet sammen med ham, hørte hans siste skriftemål.
28. august 1628 ble han henrettet ved hengning, trekking og kvartering i Lancaster. Hans siste ord skal ha vært «Bone Jesu», «gode Jesus» på latin. Det er bevart et samtidig portrett av ham, og i St. Oswalds kirke i Ashton-in-Makerfield nær Wigan er den ene hånden hans bevart. Det finnes historier om mirakuløse helbredelser i forbindelse med dette relikviet.
Pav Pius XI saligkåret ham i 1929, og Paul VI helligkåret ham som en av De førti martyrer fra England og Wales den 25. oktober 1970. Han hadde tidligere minnedag på dødsdagen, men den feires nå sammen med de andre martyrene den 25. oktober.
Minette Walters
Minette Walters (født 26. september 1949 i Bishop's Stortford i Hertfordshire) er en britisk forfatter.