cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helle Simonsen (curlingspiller)
Simonsen representerer Danmark under Vinter-OL 2014 i Sotsji idet hun deltar i kvinnenes curlingturnering.
Carlos Weber
Carlos Javier Weber (født 6. januar 1966 i Buenos Aires), argentinsk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 1988 i Seoul, 1996 i Atlanta og 2000 i Sydney.
Weber vant en olympisk bronsemedalje i volleyball under OL 1988 i Seoul. Han var med på det argentinske laget som kom på tredjeplass i volleyballturneringen for menn bak USA og Sovjetunionen. Argentina tapte semifinalen med 0-3 mot Sovjetunionen men vant bronsefinalen over Brasil med 3-2. Weber spilte sju kamper i OL-turneringen.
Rentemargin
Rentemargin er det bankene tjener på å stille penger til disposisjon for andre, minus kostnader som oppstår ved innskudd av penger fra kundene. Sagt med andre ord er rentemargin er renteinntekt av kunders lån, minus renteutgift ved kunders bankinnskudd.
Rentemarginen gir uttrykk for bankenes bruttofortjeneste.
Dansk Atletik Forbund
Dansk Atletik Forbund (offisielt forkortet DAF – med undertittelen «Atletik & Motion») er hovedorganisasjon for friidrett i Danmark.
Forbundet er medlem av Det internasjonale friidrettsforbundet (IAAF) og Det europeiske friidrettsforbundet (EAA) samt Danmarks Idrætsforbund (DIF). Kappgang ble i 2003 en integrert del av Dansk Atletik Forbund, etter å ha vært et selvstendig forbund i ca 50 år (Dansk Gang Forbund).
Forbundet arrangerer utover danske mesterskap hvert år en vinterturnering i løp og et mesterskap i friidrett; Danmarksturneringen i friidrett.
Pugh
Pugh er en samlingsboks med fire CD'r med den svenske rockeartisten Pugh Rogefeldt. Boksen ble utgitt i februar 2003 på plateselskapet National.
Samlingen inneholder 75 låter skrevet mellom 1965 og 2003, der flere av låtene ikke er utgitte tidligere. Sammen med boksen fulgte det med et 68 sider langt teksthefte der Rogefeldt selv har skrevet om sin karriere. Det følger også med tekster som er skrevet av blant annet av produsenten Anders Burman og Ola Salo. Heftet inneholder også eksklusive fotografier.
John Midgaard
John Midgaard tok språklig-historisk embetseksamen med hovedfag i engelsk i 1917, og var fra 1919 lektor ved Kristiansand katedralskole. Fra 1925 var han lektor ved Oslo katedralskole. I 1936 fikk han doktorgraden med en avhandling om Marokkokonflikten. Fra 1946 var han rektor ved Vahl skole i Oslo.
Midgaard deltok i partiet Venstre og var formann i Oslo Venstrelag. Han var medlem av bystyret i Oslo fra 1948. Sammen med Asbjørn Øverås skrev han lærebøker i norsk historie for realskolen og gymnaset, og sammen med Eiliv Skard en lærebok i verdenshistorie. Han skrev en bok om ''9. april 1940'' og en kortfattet norsk historie på engelsk, som også ble oversatt til tysk, fransk, italiensk og spansk.
Yakko’s World
«Yakko's World» (også kjent som «Nations of the World» eller «Verdensreglesangen») er en sang på engelsk skrevet av Randy Rogel, til musikk av "The Mexican Hat Dance". Sangen ble først fremført av Rob Paulsen til en episode av den amerikanske animerte serien Animaniacs.
I Norge har sangen blitt fremført av de norske brødrene Bård og Vegard Ylvisåker (Ylvis).
Sangen ble brukt i en norsk reklamesnutt for Flax av Norsk Tipping i 2008.
אנימניאקס
Paris–Roubaix 1999
Paris–Roubaix 1999 fant sted den 11. april 1999 og var den 97. utgaven av det tradisjonsrike rittet. Rytterne startet i Compiègne og gikk i mål i Roubaix på en strekning på 273 km.
I denne utgaven av Paris–Roubaix vant Andrea Tafi og laget Mapei-Quick Step tok alle pallplassene.
Lag og ryttere
Det var 25 lag som deltok i Paris–Roubaix 1999
Korsgata
Korsgata finnes flere steder:
Eero Salonen
Eero Ilmari Salonen (født 25. juli 1932, Helsingfors, død 22. mai 2006, Thailand) var en finsk basketballspiller.
Han spilte for Finlands herrelandslag i basketball fra 1952 til 1959 med trøye nummer 11. Salonen deltok under mennenes turnering i basketball under Sommer-OL 1952, hvor laget kom på 9. plass og EM i basketball i 1953, 1955, 1957 og 1959.
Etter at han la opp bodde Salonen i Thailand med sin kone som var fra landet.
PJ Harvey
Polly Jean Harvey, også kjent som PJ Harvey, (født 9. oktober 1969 i Yeovil i Somerset i England) er en britisk musiker og låtskriver.
I oppveksten i Corscombe i Dorset startet Harvey et selvtitulert band sammen med trommeslageren Rob Ellis og bassisten Ian Olliver. Sistnevnte ble raskt byttet ut med Steve Vaughan, og trioen ga ut sitt første album Dry i 1992. Ellis og Vaughan forlot bandet etter utgivelsen av Rid of Me i 1993, og Harvey fortsatte som soloartist.
Noen av utmerkelsene hennes inkluderer Mercury Music Prize i 2001 og 2011, syv BRIT Award-nominasjoner, fem Grammy Award-nominasjoner og ytterligere to Mercury Music Prize-nominasjoner. Bladet Rolling Stone kåret henne til beste nye artist og beste nye sanger/låtskriver i 1992, samt årets artist i 1995. De plasserte også to av hennes album på sin 500 beste album gjennom alle tider-liste. Hun ble i tillegg rangert som den beste kvinnelige rockeartisten av musikkmagasinet Q i en meningsmåling i 2002.
Tidlig liv
Som datter av en steinarbeider og en kunstner, vokste Harvey opp på et sauebruk i Corscombe i England. Tidlig i oppveksten introduserte foreldrene henne for blues, jazz og kunstrock. Senere hørte hun mye på Soft Cell, Duran Duran og Spandau Ballet. I tenårene ble hun tilhenger av indie-bandene Pixies, Television og Slint. I senere tid hevder hun at hun har hentet inspirasjon fra russisk folkemusikk, den italienske filmmusikkomponisten Ennio Morricone og klassiske komponister som Arvo Pärt, Samuel Barber og Henryk Górecki. Ifølge Salon ble hun også påvirket av Leonard Cohen.
Hun studerte saksofon i åtte år og bidro med saksofon, gitar og støttevokal til sine tidlige Somersetband Bologna, the Polekats, the Stoned Weaklings og Automatic Dlamini som var bandet til John Parish. 17 år gammel sluttet hun på skolen og begynte å skrive sine egne sanger. Harvey sa at i Automatic Dlamini «endte det med at jeg ikke fikk sunget så mye, men jeg var bare glad for å kunne lære meg å spille gitar. Jeg skrev mye mens jeg var med dem, men de første sangene mine var dårlige. Jeg hørte mye på irsk folkemusikk i den perioden, så sangene var veldig folkemusikkaktige og fulle av blikkfløyter og ting. Det tok lang tid før jeg følte meg klar for å fremføre mine egne sanger foran andre mennesker.» I januar 1991 grunnla hun den opprinnelige PJ Harvey-trioen sammen med den tidligere Automatic Dlamini-kollegaen Rob Ellis på trommer og Ian Olliver på bass, men Olliver ble raskt byttet ut med Steve Vaughan. Trioens debutkonsert på Sherborne's Antelope Hotel var så katastrofal at eieren bønnfalte bandet om å stoppe å spille fordi alle kundene hadde flyktet fra stedet.
På den tiden hadde Harvey også fullført et grunnleggende kunststudie på Yeovil Art College og kommet inn på skulptørstudier på Central Saint Martins College of Arts and Design i London, fremdeles usikker på hvilken karrierevei hun skulle velge.
Tidlig karrière
Harvey ga ut debutsingelen, «Dress», på det uavhengige platemerket Too Pure i oktober 1991. Denne ble stemt frem som ukens singel av gjesteanmelder John Peel i magasinet Melody Maker som beundret «måten Polly Jean virker knust av vekten av sine egne sanger og arrangementer, som om luften bokstavelig talt blir sugd ut av dem ... beundringsverdig om enn ikke alltid underholdende». Den etterfølgende våren ga hun ut den like lovpriste andresingelen «Sheela Na Gig» og det første albumet, Dry. Hun ga på denne tiden også ut et dobbeltalbum i begrenset opplag som inneholdt både Dry og demoene for Dry, kalt Dry Demonstration. Trioens rå gitardrevne hard rock blandet inn elementer av punk, blues og grunge og fikk raskt entusiastiske anmeldelser og kultstatus på begge sider av Atlanteren.
Hun ble kritisert i april i 1992 da hun poserte toppløs på forsiden av det britiske magasinet New Musical Express, men hun var raskt ute med å unngå og bli stemplet som feministisk talsperson etter å ha uttalt at «jeg vil ikke kalle meg feminist for jeg forstår ikke uttrykket eller bagasjen det fører med seg. Jeg føler at jeg virkelig må gå tilbake og studere dets historie for å assosiere meg det, og jeg føler ikke trang til å gjøre det. Jeg vil mye heller gå videre og gjøre ting slik jeg har gjort dem» til magasinet Vox.
Harvey signerte så for Island Records etter en budkrig blant flere store plateselskap. I 1993 ga hun ut to album i rask rekkefølge, Rid of Me som den originale trioen, og senere samme år soloutgivelsen 4-Track Demos som inneholdt åtte av de hjemmelagede firespors demoene for Rid of Me samt seks tidligere uutgitte sanger.
Soloarbeider
Etter at Ellis og Vaughan forlot bandet PJ Harvey i august 1993 begynte Harveys solokarriere der hun også samarbeidet med andre musikere. Albumet To Bring You My Love (1995) ble produsert av Flood og John Parish og ble en verdenssuksess med over en million solgte kopier ifølge BPI, bransjeforeningen for plateindustrien i Storbritannia. Mer bluespreget enn sine forgjengere utvidet det Harveys lydbilde til å inkludere strenger, orgel og synthesizere. Hun fikk også en overraskende radiohit med singelen «Down by the Water» fra dette albumet. Albumet fikk strålende kritikker og endte som årets album i The Village Voice, Rolling Stone, USA Today, People, The New York Times og Los Angeles Times. Harvey ble kåret til årets artist av Rolling Stone, og albumet ble i tillegg plassert på tredjeplass på musikkmagasinet Spin sin Top 90 albums of the 90's-liste, bak Nirvana og Public Enemy.
På denne tiden begynte Harvey å eksperimentere med identiteten sin og adopterte en nøye planlagt, teatralsk, nesten kabaretaktig spiss på konsertene sine. Der hun før opptrådte i enkle sorte bukser, høyhalsede gensere og Doc Martens, begynte hun nå å opptre i ballkjoler, rosa catsuits, parykker og fargerik, vampyraktig sminke inkludert falske øyevipper og fingernegler. Hun brukte også effekter som kosteskaft og en Ziggy Stardust-lignende lommelyktmikrofon. Hun nektet å være inspirert av drag, Kabuki eller performance i sin nye identitet, en stil hun refererte til som «Joan Crawford på syre» i et intervju med Spin i 1996, men hun innrømmet at «det er den kombinasjonen av å være ganske elegant og morsom og frastøtende, alt på en gang, som appellerer til meg. Jeg synes faktisk at det å ha på seg sminke på den måten, klint litt rundt på en måte, er ganske vakkert. Kanskje det bare er min merkelige oppfatning av skjønnhet.
Harvey skrev mye av sitt fjerde album i 1996 mens hun var på noe hun selv refererte til som «et skikkelig bunnivå». I 1998 ga hun ut Is This Desire? som mottok mer dempede, men i all hovedsak positive kritikker. Hun la midlertidig fra seg gitaren og fokuserte på å bygge mørke, studiobaserte stemninger rundt keyboard, piano og bassgitar.
Hun ble gjenforent med sitt gamle bandmedlem Rob Ellis og fikk også med seg Mick Harvey (ingen slektsrelasjon) til albumet Stories from the City, Stories from the Sea som kom ut i 2000. Sangene ble skrevet i Dorset, Paris og New York, og albumet ble både en kritikersuksess og en kommersiell suksess som solgte over en million kopier og fikk Mercury Music Prize året etter. Det blandet frisk, melodiøs pop–rock med den brutale gitardrevne punkenergien fra hennes tidligere plater. Radiohead-vokalisten Thom Yorke medvirket på tre av albumets låter.
I mai 2006, mens hun spilte sin første konsert i Storbritannia det året, avslørte hun at hennes neste album nesten utelukkende ville være pianobasert. Senere samme år ga hun ut sin første konsert-DVD, Please Leave Quietly, regissert av Maria Mochnacz. DVD-en inneholdt både sanger fra hele karrieren og bakomfilm fra livet mellom konsertene. 23. oktober 2006 ga hun ut The Peel Sessions 1991–2004. I november 2006 begynte hun arbeidet med sitt åttende studioalbum White Chalk sammen med Flood, John Parish og Eric Drew Feldman. Dette ble gitt ut i Europa 24. september 2007 og i USA 2. oktober samme år. Albumet markerte en radikal avskjed med hennes vanlige stil og inneholdt for det meste pianoballader. I november 2010 ble det annonsert på hjemmesiden til Harvey at hennes neste album blir sluppet i februar 2011 og heter Let England Shake.
Samarbeidsprosjekter
Ved siden av hennes egne verk bidro hun også på åtte låter på Vol. 9 & 10 på Josh Hommes The Desert Sessions, på Nick Caves Murder Ballads samt Trickys Angels with Dirty Faces. Hun lånte også gitar, bassgitar og støttevokal til Sparklehorse sitt album It's a Wonderful Life. I 1996 spilte hun inn samarbeidsalbumet Dance Hall at Louse Point sammen med Parish under navnet Polly Jean Harvey. Parish skrev all musikken og Harvey alle tekstene med unntak av sangen «Is That All There Is?» som ble skrevet av Jerry Leiber og Mike Stoller og gjort berømt av Peggy Lee i 1969. Harvey har senere produsert Tiffany Anders' Funny Cry Happy Gift samt produsert, opptrådt på og skrevet fem av sangene til Marianne Faithfulls album Before the Poison. Hun var også vokalist på to av låtene til Mark Lanegans album Bubblegum fra 2004. Etterfølgeren til Dance Hall at Louse Point, A Woman a Man Walked By, ble gitt ut i mars 2009.
Andre verk
Ved siden av musikkarrieren har Harvey også spilt Magdalena, en moderne variant av Maria Magdalena, i Hal Hartleys film The Book of Life fra 1998, og hun hadde og en cameorolle som syngende Bunny Girl i den Sarah Miles-regisserte kortfilmen A Bunny Girl's Tale. Hun er i tillegg en dyktig skulptør som har arbeider stilt ut på Lamont Gallery og Bridport Arts Centre.
Utmerkelser
Harvey ble i 2013 utnevnt til medlem (MBE) av Order of the British Empire.
Mario Giordana
Mario Giordana (født 16. januar 1942 i Barge i provinsen Cuneo i Italia) er en italiensk katolsk geistlig og emeritert erkebiskop og diplomat for Den hellige stol.
Alonnisos
Alonnisos (gresk: Αλόννησος), også skrevet som Alonissos eller Alonisos, er en gresk øy i Egeerhavet som tilhører øygruppen Sporadene. Den ligger 3 km øst for øya Skopelos. Alonnisos er også navnet på en landsby på øya, foruten også på kommunen som består av landsbyen og øya.
Landsbyen Alonnisos er lokalisert på den sørlige delen av øya. Den er som med mange andre gresk øyer til daglig omtalt som Khora («Byen»). Øyas hovedhavn Patitiri er lokalisert i den sørøstlige delen av øya. Det går ferge og hydrofoilbåt mellom Patitiri til Volos, Agios Konstantinos, og Thessaloniki på fastlandet, og til øyene Skiathos, Skopelos og Skiros
Mario Giordana
Titulærerkebiskop, nuntius til Haiti
Den 27. april 2004 utnevnte pave Johannes Paul II ham til titulærerkebiskop av Minora og til apostolisk nuntius til Haiti. Han ble bispeviet i katedralen i Saluzzo av kardinalstatssekretær Angelo Sodano den 29. mai samme år; medkonsekrerende var Paolo Romeo, nuntius til Italia og San Marino, og Giuseppe Guerrini, biskop av Saluzzo.
Alonnisos
Mytenes øy
En legende hevder at på 1500-tallet f.Kr. introduserte den mytiske Stafylos fra Kreta kunnskapen om framstille vin på øya. Med sine minoiske folk fra Kreta bosatte han seg på Ikos (Alonissos) og Peparithos (Skopelos). Den minoiske bosetningen ble etter hvert preget av mykensk kultur, tilsvarende som på Kreta, og befolkningnen flyttet til området ved Kokkinokastro øst på øya.
Mario Giordana
Nuntius til Slovakia
Pave Benedikt XVI utnevnte ham den 15. mars 2008 til apostolisk nuntius til Slovakia.
Trygve Nagell
Trygve Nagell (født 13. juli 1895 i Kristiania, død 24. januar 1988) var en norsk matematiker og professor ved Universitetet i Uppsala. Nagell er særlig kjent for sitt arbeid med diofantiske ligninger innenfor tallteorien.
Alonnisos
Mytenes øy
En annen myte knytter øya til Pelevs, far til Akilles. Pelevs kom til øya fast bestemt på aldri å forlate den før den aller siste dagen av hans ærefulle liv. I henhold til et fragment av Kallimakhos' tapte verk Aitia, var det en grav for Pelevs på Ikos (Alonissos) og hvor Pelevs ble æret som «konge av myrmidonerne» og hvor «heltens gjenkomst» ble feiret årlig.
Mario Giordana
Nuntius til Slovakia
Hans embedstid som apostolisk nuntius ble avsluttet med utnevnelsen av hans etterfølger Giacomo Guido Ottonello den 1. april 2017, og han trakk seg da tilbake som pensjonist.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Alonnisos
Mytenes øy
Alonissos lå langs den velkjente sjøruten over nordlige Egeerhavet, og var den veien som akajerne seilte på veg til Troja og den ruten som Jason og hans argonauter fulgte på vei til Kolkis. Tallrike skipsvrak i området rundt bekrefter at øya lå i en viktig skipsleie.
Trygve Nagell
Utmerkelser og verv
Han ble innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi i 1925 og i Kungliga Vetenskapsakademien i Stockholm 1943. Etter sin krigsinnsats mottok han Haakon VIIs Frihetskors 1947 og ble kommandør av St. Olavs Orden 1951 og av den svenske Nordstjärneorden i 1952, det året han også ble innvalgt i Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Trondheim. Til sist ble han æresdoktor ved Uppsala universitet i 1956.
Familiære forhold
Trygve var sønn av Otto Fredrik Wilhelm Nagell (1869–1958) og Marie Olsen (1870–1942). Faren var kontorsjef. Trygve giftet seg i 1930 i Bologna med den italienske fil.dr. Bianca Guiduzzi (1905–) og i 1943 med den svenske apotekerdatteren Anna Lisa Lundevall (1908–).
Alonnisos
Den eldste historie
I oldtiden var øya kjent som Ikos (Ίκος), og fikk navnet Alonissos først på 1800-tallet.
Øyas historie med menneskelig bosetning er bortimot 100 000 år gammel. Det kan synes som om Alonissos hadde den tidligste menneskelige bosetning av samtlige øyer i Egeerhavet ettersom arkeologiske undersøkelser har funnet bevis på steinalderbosetning, en neolittisk bosetning i nærheten av odden på Kokkinokastro, datert tilbake til da øya fortsatt var forbundet med Pilionhalvøya på det nåværende greske fastlandet.
Fram til moderne tid har Alonissos vært plaget med angrep fra pirater da hele området i Sporadene var ideelle, både for angrep og for å holde seg skjult. Trusselen fra angrep fikk de opprinnelige bosetterne på øya til å oppgi sine hjem ved kysten og trakk innover på øya til små festninger og bygdeborger. Kokkinokastro ble oppgitt av denne grunn, men hadde spilt en betydelig rolle i utviklingen av handelen.
I 190 f.Kr. ble øya okkupert av den romerske flåten, og deretter er det lite informasjon om øya i århundrene fram til middelalderen. På 200-tallet e.Kr. ble øyboerne kristne.
Nyere historie
Under det fjerde korstog inntok og plyndret vestmaktene bysantinske hovedstaden Konstantinopel i 1204 e.Kr. Det er antatt at Alonissos og dens naboøyer havnet inn under frankernes herredømme i middelalderen. Etter at Konstantinopel ble erobret av tyrkerne i 1453, og som opprettet Det osmanske rike, tok republikken Venezia kontroll over Alonissos og naboøyene, noe som varte fram til 1538 da tyrkerne til sist greide erobre øyene.
Øyene var okkupert av osmanene fram til den greske selvstendighetskrigen (1821–1829) som førte til opprettelsen av den uavhengige greske staten Hellas som Alonissos ble en del av. Under krigen var det mange grekere fra ulike steder i Hellas som kom til Alonissos, og mange ble værende og ble en del av den lokale befolkningen.
I middelalderen og fram til 1800-tallet var øya kjent som Liadromia (Λιαδρόμια). Den ble omdøpt til «Alonnisos» i 1838 etter at London-traktaten hadde sikret Hellas uavhengighet fra Det osmanske rike. Navnet ble valgt da øya ble identifisert med antikkens Alonnisos. Denne identifiseringen var feil, viste senere undersøkelser. Referansene til antikkens «Alonissos» var antagelig til naboøya «Kira-Panagia».
I 1965 ble Alonissos rammet av et kraftig jordskjelv som ødela de fleste husene i Khora og tvang mange av beboerne til å flytte til havnebyen Patitiri.
Geografi
Øya er 4,5 km på det bredeste fra nordvest til sørøst, og er på sitt lengste 20 km fra sørvest til nordøst. Øyas areal er 64 km² (kommunens areal inkludert småøyene er 129.6 km²). Øya består hovedsakelig av kalkstein. Den er lokalisert øst for det greske fastlandet og Magnesia, nordøst for Evvia (Euboea) og nordvest for øya Skiros.
Økonomi
Jordbruk er utstrakt næring på Alonnisos, hovedsakelig blandet landbruk og vinproduksjon. De fremste produktene er mandel, vindruer, fiken, og oliven. Furutrær er øya rik med, og tømmerhogst har i alle år vært en betydelig inntektskilde. Mens fiske tidligere var en viktig profesjon er turisme i dag den fremste næringindustrien.
Bolighusene har tradisjonelt bestått av tettbygde hus med steinmurer som fram til 1965 var sentrert rundt øyas fremste by som var en liten festningen til beskyttelse mot fiender og pirater. Etter jordskjelvet i 1965 var det mange som ble værende i Patitiri, men den gamle byen Khora har blitt gjenoppbygd i senere år med hus tilrettelagt for turisme.
Strendene rundt øya består av fin grus. Økosystemet på nordsiden er i god tilstand. Middelhavsmunkesel (Monachus monachus), som ellers utrydningstruet, er vanlig rundt øya, og i 1992 ble Alonnisos maritime naturpark opprettet for beskytte selene og andre dyr.
Samfunnet Alonissos
Kommunen Alonissos består av flere andre øyer med liten bosetning. Det totale landarealet for kommunen er 129,607 km². Befolkningen for 2001 utgjorde rundt 2700 mennesker og hvor 28 bodde på andre øyer.
Nida Eliz Üstündağ
Nida Eliz Üstündağ (født 21. oktober 1996) er en tyrkisk svømmer.
Sissel Chipman
Sissel Gulliksen Chipman (født 28. desember 1965) er en norsk forfatter av barne- og ungdomsbøker.
Chipman vokste opp på Nøtterøy utenfor Tønsberg, men har siden vært bosatt fire år i provinsen Alberta i Canada, og dels i Espedalen.
Hennes bøker har blitt kategorisert som «fantasy», Sokki-bøkene som «hestebøker». Både hennes bok Janaland og Trollfrost ble nominert til Arks barnebokpris. Hun er blant annet oversatt til dansk og tysk.
Vestlige Asia
Vestlige Asia er en subregion i Asia som dekker et landareal på 4 805 058 km² med 293 720 000 innbyggere i juli 2022.
Følgende atten stater inngår:
Tyrkia har flest innbyggere og Saudi-Arabia har størst areal av landene i regionen.
Største byområder er Istanbul, Riyadh, Bagdad, Ankara, Jeddah, Tel Aviv, Kuwait by, Sana, Izmir, Dubai, Damaskus, Beirut, Baku og Amman.
Serenade nr. 1 (Mozart)
'''Serenade nr. 1 for orkester i D-dur''', K. 100, ble skrevet av Wolfgang Amadeus Mozart i 1769. Enkelte ganger blir verket kalt «Cassation». Serenaden er skrevet for strykere, men ikke celloer, og ble skrevet for at den skulle kunne spilles stående utendørs.
Dexaminidae
Dexaminidae er en av i alt 59 familier innenfor den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppens arter er alle bentiske bunndyr med relativt sett små øyne. De har stor egenframdrift, til forskjell fra de planktonisk frittsvevende og relativt mer storøyde artene i Hyperiidea-ordenen.
Serenade nr. 1 (Mozart)
I tillegg til strykere finner en oboer (dobbelt av fløyter), horn og trompeter.
Dexaminidae
Familien har 14 slekter i 4 underfamilier.
Serenade nr. 1 (Mozart)
Verket har åtte satser:
Dexaminidae
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Kheda (distrikt)
Kheda (gujarati: ખેડા જિલ્લો ) er et distrikt i den indiske delstaten Madhya Pradesh. Distriktets hovedstad er Kheda.
Halvor Nordbø
Halvor Nordbø (født 24. januar 1893 i Bø i Telemark, død 18. juni 1967 i Kristiansand) var en norsk pedagog og lokalhistoriker.
Kheda (distrikt)
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 2,298,934 innbyggere i distriktet, mot 2,024,216 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 22,76 % av befolkningen.
Halvor Nordbø
Han tok lærerskoleeksamen i 1914 og examen artium i 1917. I 1925 tok han språklig-historisk embetseksamen med hovedfag i historie. I 1930 fikk han doktorgraden med en avhandling om Ættesogor frå Telemark. Etter å ha undervist ved mange forskjellige skoler på forskjellige steder i Norge, herunder Notodden lærerskole, Levanger lærerskole, Drammens offentlige høyere almenskole, Eidsvoll landsgymnas, Voss landsgymnas, og Rogaland landsgymnas, var han fra 1932 overlærer ved Nesna lærerhøgskole. Fra 1946 var han lektor ved Kristiansand offentlige lærerskole.
Kheda (distrikt)
Demografi
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 12,06 % i 2011 mot 14,64 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 887 i 2011 mot 876 i 2001.
Halvor Nordbø
Han var sønn av lærer og organist Gregar O. Nordbø (1856–1940) og Ingebjørg Halvorsdatter Eika (1862–1908). I 1933 giftet Halvor seg med Anna Ova (1903–1933) fra Halden, senere med Else Bøgh (1913–2002) fra Kristiansand.
Célestin Guynemer de la Hailandière
Célestin René Laurent Guynemer de la Hailandière (født 3.mai 1798 i Combourg i Bretagne i Frankrike; død 1. mai 1882 i i Triandin nær Combourg) er en fransk katolsk geistlig og biskop av Vincennes i Indiana i USA.
Jean Tinguely
Jean Tinguely (født 22. mai 1925. Fribourg (Sveits), død 30. august 1991 i Bern) var en sveitsisk maler og skulptør. Han er best kjent for sine skulpturelle maskinlignende verk, som enten er mobiler eller sammenkoplinger som gjør nesten ingenting, eller ødelegger seg selv. Kunsten oppleves som en satire over den massive overproduksjonen av materielle goder i vårt industrielle samfunn.
Célestin Guynemer de la Hailandière
Bakgrunn
Célestin Guynemer de la Hailandière studerte juss, og ble som 24-åring dommer for en kortere tid. Men i oktober 1822 begynte han på presteseminaret i Rennes.
Prest
Célestin Guynemer de la Hailandière studerte videre ved presteseminaret Saint-Sulpice i Paris og ble presteviet i Paris av erkebiskop Hyacinthe-Louis de Quélen den 28. mai 1825.
I 1836 ble han rekruttert til tjeneste i USA av biskop Simon Bruté de Rémur, til hans bispedømme Vincennes. Dette omfattet delstaten Indiana og det østlige Illinois, og var tynt befolkket med noen få småbyer og svært spredte gårdsbruk. Potawatomi- og miamiindianere bodde i Indianas nordlige deler. Det var få katolikker i området. Ettersom de laa Hailandière kikke kunne mengelsk særlig godt, fikk han oppgaven å se til de fransktalende katolikker som bodde i og rundt Vincennes.
I 1839 ble han generalvikar i bispedømmet Vincennes (som senere ble til erkebispedømmet Indianapolis).
Jean Tinguely
Han vokste opp i Basel, men flyttet til Frankrike (Paris) i 1952 sammen med sin første kone, kunstneren Eva Aeppli, for å etablere seg som kunstner. Han var en av signatarene på manifestet (Nouveau réalisme) i 1960.
Célestin Guynemer de la Hailandière
Koadjutorbiskop, så biskop, av Vincennes
Den 17. mai 1839 utnevnte pave Gregor XVI ham til koadjutorbiskop av Vincennes og til titulærbiskop av Axieri. Biskop Bruté de Rémur sendte de la Hailandière som representant til deres franske fedreland for å same inn penger, rekruttere prester, og invitere religiøse kongregasjoner for å komme for å undervise, og pleie de syke. Sœurs de la Providence av Ruillé-sur-Loir gikk med på å sende noen søstre; en av dem var søster Théodore Guérin.
Thomas Anders
Bernd Weidung bedre kjent under artistnavnet Thomas Anders, født 1. mars 1963 i Münstermaifeld i Rheinland-Pfalz, er en tysk sanger, komponist og musikkprodusent og medlem av gruppen Modern Talking.
Célestin Guynemer de la Hailandière
Koadjutorbiskop, så biskop, av Vincennes
Etter Simon Bruté de Rémurs død den 26. juni samme år men ble han dets ordinarie biskop. Han var fortsatt i Frankrike, og ble bispeviet den 18. august 1839 i Paris av biskopen av Nancy, Charles Forbin-Janson; medkonsekrerende var Louis Blanquart de Bailleuil av Versailles, og Jean Louis la Mercier, biskop av Beauvais.
Thomas Anders
Anders hadde en mindre rolle i den svensk-tyskproduserte Martin Beck-filmen Stockholm Marathon fra 1994.
Jan Karski
Jan Karski (1914–2000) var en polsk motstandsmann under andre verdenskrig og senere amerikansk professor ved Georgetown University. Han var det første øyenvitnet som personlig orienterte de allierte lederne om det pågående holocaust.
Célestin Guynemer de la Hailandière
Koadjutorbiskop, så biskop, av Vincennes
Han var da den yngste biskopen i USA.
Jan Karski
Han var utdannet jurist og diplomat, og medvirket som offiser i Polens hær da landet ble invadert fra vest og øst i 1939. Karski gikk inn i undergrunnsbevegelsen, var kurer for eksilregjeringen og undersøkte jødenes situasjon under tysk okkupasjon. Han tok seg høsten 1942 gjennom hele Europa til London hvor han personlig rapporterte om den pågående utslettelsen av jødene i Polen. Tidligere rapporter ble møtt med mer skepsis fordi informasjonen var overlevert gjennom flere ledd.
Célestin Guynemer de la Hailandière
Koadjutorbiskop, så biskop, av Vincennes
Under hans embedstid ble den østlige tredjedel av Illinois, som hadde vært del av Vincennes, avskilt da bispedømmet Chicago ble opprettet den 28. november 1843. Hva enten det var fordi biskopen var perfeksjonist, eller ikke klar i sine instruksjoner, eller ikke hadde tillit til sine undergitte, hadde biskop de la Hailandière problemer med å delegere arbeide, og hadde dermed problemer med å holde på sine assistenter.
Jan Karski
Bakgrunn
Jan Karski ble født Jan Romuald Kozielewski i Łódź, Polen. Karski kom fra en katolsk, aristokratisk familie og var yngst av åtte søsken. Han gikk på grunnskole drevet av jesuitter. Fødebyen hadde før krigen en stor jødisk befolkning. Han var født Jan Kozielewski og brukte dekknavnene «Witold» og «Jan Karski». Karski var offiser i hæren da landet ble invadert.
Célestin Guynemer de la Hailandière
Fratreden
De la Hailandière frasa seg som 49-åring, etter åtte år i embedet, den 16. juli 1847 ledelsen av bispedømmet Vincennes, og vendte tilbake til Frankrike.
Jan Karski
Bakgrunn
Han studerte jus og diplomati ved Jan Kazimieriz-universitetet i Lviv til 1935, og arbeidet for utenrikstjenesten før krigen. Han var i 1936 ved den polske stasjonen i Genève (der han finpusset fransken sin) og i 1937 var han en periode ved ambassaden i London. Noen kilder oppgir at han også tjenestegjorde som diplomat i Paris. Han fullførte i januar 1939 aspirantkurset i Polens utenrikstjeneste med beste resultat. Karski behersket engelsk, fransk og tysk før krigen.
Han hadde en nærmest fotografisk hukommelse.
Célestin Guynemer de la Hailandière
Fratreden
Hans levninger ble etter det han selv hadde ønsket bragt til Indiana, og han ble bisatt i den gamle katedral i Vincennes.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Jan Karski
Tysk og sovjetisk okkupasjon
Ved den tyske invasjonen var han løytnant i det ridende artilleriet som trakk seg østover fra de tyske styrkene. Karski ble tatt til fange da sovjetiske styrker okkuperte det østlige Polen høsten 1939. Han ga seg ut for å være menig soldat (alle offiserene ble fengslet) og rømte fra sovjetisk fangenskap (Walter Laqueur oppgir at han forkledde seg som sivilist og ble repatriert til tyskokkupert område, Guri Hjeltnes skriver at det var en fangeutveksling. ). Karski tok seg over demarkasjonslinjen og ble tatt til fange av tyske styrker. Han rømte fra tysk fangenskap ved å hoppe av et tog i fart (på vei til en arbeidsleir, ifølge Laqueur) og tok seg frem til Warszawa, der han sluttet seg til undergrunnsbevegelsen. Polske offiserer som havnet i sovjetisk fangenskap ble henrettet ved Katyn og Karski kunne selv ha havnet der om han ikke ga seg ut for å være menig soldat.
Undergrunnsarbeid
Etter å ha sluttet seg til undergrunnsbevegelsen i Polen drev han kartlegging av hva som foregikk i landet. Han fungerte som kurer mellom Polen og den polske eksilregjeringen mens den befant seg i Angers, før Frankrikes kapitulasjon etter slaget om Frankrike. Han gikk på ski over Karpatene og tok seg via Ungarn og Italia til Frankrike. På en tur til Slovakia ble han tatt av politiet i Presov. Han ble torturert og forsøkte å ta sitt liv ved å skjære over pulsårene. En gruppe fra undergrunnsbevegelsen, ledet av Józef Cyrankiewicz (senere statsminister), lykkes med bortføre ham fra fengselssykehuset. Karski lå i 1941–1942 i dekning i Warszawa og drev der han blant annet undergravende propaganda mot tyske soldater, med trykking og distribuering av flygeblad på tysk. Ifølge Der Spiegel flyktet han fra fengselssykehuset ved hjelp av polsk sykehuspersonale som sympatiserte med undergrunnsbevegelsen, før han fikk hjelp av hjemmestyrkene.
Under krigen rapporterte Karski om antijødiske holdninger blant etnisk polske i områdene okkupert av Sovjetunionen. Sikorskis eksilregjering videreførte ideene fra mellomkrigstiden om at masseutvandring var den beste løsningen på Polens «jødeproblem». Karski rapporterte i 1940 til eksilregjeringen at utbredt antisemittisme blant etnisk polske gjorde at mange polakker sympatiserte med den tyske okkupasjonsmaktens brutale håndtering av jødene, mens andre polakker reagerte med sjokk og avsky på tyskernes barbariske metoder – denne delen av rapporten ble fjernet fra eksilregjeringens rapport til de allierte.
Warszawa-ghettoen og Belzec
Sommeren 1942 ble han kontaktet av jødiske ledere fra Warszawa-ghettoen og de fortalte at nazistene hadde satt i gang massedrap på jødene. Karski var på vei til eksilregjeringen som da var i London, og de jødiske lederne bønnfalt ham om å melde fra til de allierte lederne om hva som foregikk. Karski, forkledd som jøde, ble blant annet smuglet inn i ghettoen i Warszawa for å se på forholdene. I ghettoen var over 400,000 mennesker stuet sammen og Warszawa var også før krigen den største jødiske byen i Europa. Senere beskrev han forholdene i ghettoen som «fryktelige ting». Leon Feiner, som eskorterte Karski i ghettoen, mumlet hele tiden «husk dette, husk dette».
Mens jødiske polakker var innestengt i ghettoene kunne etnisk polske til en viss grad bevege seg fritt i landet. Karski møtte blant andre den jødisk lederen Leon Feiner. En av de jødiske lederne (en av lederne i Bund, det kan ha vært Adolf Berman eller Menahem Kirschenbaum ) sa til Karski: «Dere andre polakker er heldige, dere lider også, mange av dere vil dø, men i det minste vil nasjonen deres fortsette å leve. Etter krigen vil Polen gjenoppstå.» Han besøkte Warszawa-ghettoen to ganger. Karskis informanter anslo at 1,8 millioner jøder allerede var drept og at 300,000 av Warszawa-ghettoens ½ million beboere var deportert til en dødsleir et sted lenger øst i landet. Han ble smuglet inn i det han trodde var konsentrasjonsleiren Belzec, og tok seg ut av leiren igjen. Laqueur skriver at Karski besøkte et verksted i nærheten av Belzec og ble fortalt at Belzec var en transittleir (ikke utryddelsesleir). Ved hjelp av bestikkelser fikk han uniform som ukrainsk vakt og passerseddel, og gikk inn i leiren gjennom en sideinngang uten å vekke mistanke. I leiren så han «galehuset» med hauger av lik som ble kjørt ut av leiren for å bli brent. Selve gasskammeret var omgitt av en mur og ikke tilgjengelig for ham. En tannlege i undergrunnsbevegelsen sprøytet saltvann inn i Karskis kjever slik at de hovnet opp som etter en operasjon, noe som ga ham påskudd for ikke å snakke. Senere kilder oppgir at han hadde vært i Izbica, en transittleir mellom Lublin og Belzec. Fangene i Izbica-leiren ble sendt videre til Belzec og Sobibor for å bli drept. Fanger i stort antall ble trolig avlivet også i Izbica. Jødene Karski så i Izbica var trolig deportert fra Tsjekkoslovakia. Det var trolig i Izbica han fikk kjennskap til at gasskammer ble brukt til avliving.
Reisen i 1942
Det var mange franske arbeidere i det tyskokkuperte Polen på den tiden. Disse franske arbeiderne hadde rett til ferie, og den polske motstandsbevegelsen betalte da for å låne identiteten til arbeidere for å få kurerer over til Frankrike. Karski reiste på denne måten gjennom Tyskland til Paris i november 1942. Med nye falske papirer reiste han inn i Vichy-Frankrike til Perpignan og videre over Pyreneene med hjelp av spanske kommunister. I Barcelona ble han tatt i mot av OSS (CIAs forløper). Han reiste videre til Gibraltar hvor han tok fly til London i november 1942 (kartet viser at han i 1942 reiste gjennom Tyskland og okkupert Frankrike). Ved siden av egen hukommelse hadde han flere hundre dokumenter på mikrofilm. Edward Raczyński, Polens utenriksminister i eksil, skrev straks etter Karskis ankomst til London en note til de allierte regjeringen:
I London avga han rapport om forholdene i Polen til den polske eksilregjeringen der han deltok i møter med eksilregjeringen og møtte senere general Władysław Sikorski. Eksilregjeringen var mest opptatt av hvordan de kunne få tilbake landet, og mindre av jødenes skjebne. Arthur Koestler satte Karski i forbindelse med parlamentsmedlem Eleanor Rathbone som var en av de første til å ta Karski på alvor. Han møtte medlemmer av det britiske kabinettet, blant andre Anthony Eden og Hugh Dalton. Eden var mest bekymret for hvor jødene skulle dra om de bli sluppet fri, Storbritannia hadde ikke kapasitet til å flere flyktninger – «vi har allerede gjort nok ved å ta i mot 100 000» skal Eden ha sagt til Karski i et møte i februar 1943.
Han reiste til USA der han 28. juli 1943 hadde et hemmelig møte med president Franklin D. Roosevelt personlig. Karski møtte også Herbert Hoover, Cordell Hull og Henry L. Stimson. Kureren Jan Nowak som kom senere bekreftet Karskis fremstilling. Leon Feiner oppfordret de allierte lederne til å henrette tyskere i alliert fangenskap, drive gjengjeldelsesbombing og spredning av flygeblad. Karski forklarte Feiner at forslagene var urealistiske, Feiner svarte at vi vet ikke hva som er realistisk og ikke, «vi dør her. Si det!». De jødiske lederne i London svarte Karski at Feiners krav var helt umulig. Til president Roosevelt sa Karski at uten alliert inngrep vil de polske jødene «opphøre å eksistere». Ifølge Karski lyttet Roosevelt nøye og stilte flere detaljerte spørsmål om forholdene i Polen med unntak av det som gjaldt jødene. Roosevelt avsluttet med: «si til Deres nasjon at vi skal vinne krigen». På dette tidspunktet regnet Karski med at nazistene kjente til ham og han ble derfor værende i USA og gikk offentlig ut med det han visste. Han møtte blant annet Felix Frankfurter, høyesterettsdommer og nær rådgiver til Roosevelt, sammen med den polske ambassdøren. Frankfurter lyttet lenge og utbrøt «Jeg er ikke i stand til å tro på dette. Jeg sa ikke at den unge mannen lyver. Jeg sa at jeg ikke er i stand til å tro på ham. Det er ikke det samme.» Frankfurter hadde selv jødisk opphav i Wien noe Karski var klar over.
Det polske nasjonalråd i London vedtok 7. desember 1942 en resolusjon som påla regjeringen å handle uten forsinkelse i spørsmålet om utryddelsen av jødene. Den polske eksilregjeringen sendte 10. desember en appell til de allierte og 17. desember vedtok det allierte rådet (en forsamling av allierte land ) en enstemmig resolusjon som ble offentliggjort. Den polske presidenten bønnfalt 18. desember pave Pius XII om hans intervensjon. Disse diplomatiske initiativene skjedde på bakgrunn av beviser som blitt samlet opp over mange måneder, og Karskis rapport var særlig viktig.
Tanken var opprinnelig at Karski skulle reise tilbake til Polen i 1942, men den tyske okkupasjonsmakten hadde fått kjennskap til hans identitet og han kunne da gå offentlig ut med det han visste.
Etter krigen
Karski ble værende i USA og boken Story of a Secret State (1944, på norsk som Den hemmelige stat, 1946) ble en bestselger. Den beskriver hvor velorganisert den polske undergrunnsbevegelsen var. Ifølge Johan Vogt er Karskis rolle omskrevet i boken, mens øyenvitneskildringene fra Warszawa og Lublin er autentiske. Karski ble amerikansk statsborger i 1954. Han var bitter over at de vestlige allierte sviktet Polen etter andre verdenskrig.
Han studerte ved School of Foreign Service i Georgetown og avla en doktorgrad der. Han ble professor i internasjonal politikk ved Georgetown University og arbeidet der til han gikk av med pensjon. Med Fulbright-stipend gjorde han ferdig det store verket The Great Powers and Poland 1919–1945 i 1974. Bill Clinton, senere president i USA, hadde Karski som lærer ved Georgetown-universitetet. Clinton uttalte at alle frihetssøkende mennesker i verden burde kjenne Karskis historie.
I 1965 giftet Karski seg med danseren Pola Nirenska (født Nirensztajn) som hadde mistet sin familie og alle sine slektninger i Holocaust. Hun overlevde krigen i London.
Han medvirket i Claude Lanzmanns film Shoah (1985). For Karski var det viktigste i intervjuet med Lanzmann at de allierte lederne sviktet jødene. Lanzmann utelot i filmen detaljer om Karskis møte med Roosevelt og med Felix Frankfurter. I Polen ble Lanzmanns film kritisert for å fremstillingen av antisemittisme i landet. Karski støttet Lanzmanns fremstilling. Han var skamfull over antisemittismen i Polen. Under krigen rapporterte Karski om antijødiske holdninger i den polske befolkningen under tysk og sovjetisk okkupasjon.
Karski besøkte Polen igjen for første gang etter kommunistregimets fall i 1989. Førti år etter oppstanden i Warszawa-ghettoen i 1943 publiserte Simon Wiesenthal, Jan Karski, Jerzy Lerski og Jan Nowak (Jan Nowak-Jeziorański) et manifest om forholdet mellom jødene og Polen i jødiske og polske aviser.
Serenade nr. 3 (Mozart)
'''Serenade nr. 3 for orkester i D-dur''', K. 185, ble skrevet av Wolfgang Amadeus Mozart i 1773. Enkelte ganger blir verket kalt Antretterserenaden. Trolig ble verket komponert som en orkesterserenade til familievennen Judas Thaddäus Antretter,
Jan Karski
Ettermæle
Polens parlament bestemte at 2014 skulle være Jan Karskis år, til minne om hans fødsel 100 år tidligere. Han ble tatt opp i Rettskafne blant nasjonene i 1982 og han ble æresborger av Israel i 1994. Georgetown University markerte 100-årsdagen for Karskis fødsel. Ved universitetet og flere andre steder (Warszawa, New York, Tel Aviv, Łódź) er det satt opp minnesmerker over Karski i form av statue sittende på en benk. Karski ble straks etter dødsfallet minnet med en tale i den amerikanske kongressen 27. juli 2000.
Serenade nr. 3 (Mozart)
Verket har åtte satser:
Jan Karski
Ettermæle
Barack Obama tildelte i 2012 Karski presidentens frihetsmedalje, USAs høyeste sivile utmerkelse, posthumt. Lech Walesa tildelte Karski Den hvite ørns orden og han ble nominert til Nobels fredspris i 1998. I Tyskland var Karski lite kjent før han ble offisielt invitert i 1997 og var æresgjest i Forbundsdagen i forbindelse med holocaustdagen. Tyske historikere hadde viet Karskis virke lite oppmerksomhet. Lanzmanns film Shoah ble vist på tysk fjernsyn i 1986 og Der Spiegel skrev at Karski var filmens eneste helt (bortsett fra overlevende jøder).
Under krigen møtte han Arthur Koestler, flyktning fra Ungarn, som delvis baserte romanen Ankomst og avreise (Arrival and Departure, 1943) på Karskis opplevelser.
I 1996 ga E. Thomas Wood ut Karski: How One Man Tried to Stop the Holocaust (Texas Tech University Press). Slawomir Grunberg publiserte i 2012 dokumentaren Karski & the Lords of Humanity.
I 2010 ga Claude Lanzmann ut dokumentarfilmen The Karski report (vist på den tysk-franske kanalen Arte), som fokuserte på Karski og Karskis møte med allierte ledere basert på intervjumateriale opprinnelig innhentet til Shoah. Denne filmen ble delvis laget på bakgrunn av en disputt med forfatteren Yannick Haenel som i 2009 publiserte romanen Jan Karski. Lanzmann kritiserte Haenel for å ha skrevet un faux roman (en falsk roman) og forvrengt historien.
Karski gjorde et dypt inntrykk på alle han møtte, skrev Edward Raczyński i sin dagbok. Det er uklart om rapportering om holocaust var hovedformålet med reisen til London i 1942.
Kvæfjorden
Kvæfjorden (nordsamisk: Giehtavuotna) er en fjord i Kvæfjord kommune i Troms. Den er 17 km lang, og går i sørøstlig retning, fra innløpet mellom Gavlen på Gapøya i vest og Bremnes i øst, inn til bygda Straumen innerst i fjorden. Fra Straumen, som er et smalt sund med tidevannsstrøm, går en fjordarm med brakkvann, Straumsbotn, videre mot sørøst.
Fjorden er en forlengelse av havarmen Andfjorden mellom Andøya og Senja. Der Andfjorden går over i Kvæfjorden, Toppsundet og Kasfjorden, mellom Kinnaksla og Grøtavær er den 14 km bred, og smalner deretter av. Fjorden begynner her i sørlig retning, men svinger så mot sørøst mellom Røkenes og Elde.
Vest for Gapøya går Godfjorden sørover. Ytterst på østsida av fjorden ligger bygda Bremnes, og noe lenger inn ligger Utstrand. Vest for Kveøya går Gullesfjorden mot sør og langt innover Hinnøya, mens Kvæfjorden snur mot sørøst og går inn mellom Kveøya og Hinnøya, hvor den kalles Bygdesundet. På Hinnøysida ligger tettstedet Borkenes, som er Kvæfjords kommunesenter.
Kveøya har veiforbindelse med Hinnøya med Fv 105, som krysser Kvæfjorden i sjøfyllinger og bro fra sørspissen av Kveøya. Fv1 går langs nordøstsida av Kvæfjorden, mens og  går langs den indre delen av fjorden.
Beredskapsloven
Beredskapsloven (fullt navn: lov om særlige rådgjerder under krig, krigsfare og liknende forhold) er en norsk lov som regulerer statsmaktenes kompetanse i krig og lignende unntakssituasjoner, herunder midlertidige forandringer (derogasjon) i maktfordelingen i Norges politiske system.
Loven er inndelt i seks kapitler:
Virginia Bardach
Virginia Bardach (født 3. april 1992) er en argentinsk svømmer.
Pia Gjellerup
Bakgrunn
Gjellerup kommer fra en familie der faren var advokat og moren likningssekretær. Hun gikk gymnaset på Metropolitanskolen og ble uteksaminert i 1978.
Hun begynte i 1978 på studier til ingeniør ved Danmarks Tekniske Højskole, men skiftet i 1980 over til jusstudiet. I 1985 ble hun cand.jur. fra Københavns Universitet. Gjellerup arbeidet som advokatfullmektig og fikk advokatbevilling i 1990.
Politisk virke
Gjellerup engasjerte seg som student i Danmarks Socialdemokratiske Ungdom (DSU). Fra 1982 til 1984 ledet hun DSUs lokallag på Frederiksberg. Hun var også aktiv i lokalpolitikken og fra 1982 til 1987 satt hun i kommunestyret på Frederiksberg, de to siste årene som sosialdemokratenes gruppeleder.
Ved valget i 1987 stilte Gjellerup som kandidat for Socialdemokratiet i Vestre Storkreds og ble valgt til Folketinget. I Folketinget ble hun valgt til styret i sosialdemokratenes gruppe. Hun ble i 1990 gruppesekretær og leder for skatteutvalget.
Da Poul Nyrup Rasmussen dannet regjering i 1993, ble Gjellerup justisminister. Regjeringen tiltrådte 25. januar 1993 og allerede 29. mars samme år gikk hun av. Bakgrunnen for at hun trakk seg var at det var avdekt uregelmessigheter i regnskapet for et kurssenter drevet av DSU. Gjellerup var styreleder for kurssenteret Solhavegården fra 1989 til 1993. Det ble senere klart at Gjellerup ikke hadde ansvar i saken.
Gjellerup fikk sentrale verv i partiet. Fra 1992 til 1993, 1994 til 1998 og igjen fra 2001 var hun medlem av hovedstyret i Socialdemokratiet.
Gjellerup ble i 1994 leder for sosialdemokratenes folketingsgruppe. Da Poul Nyrup Rasmussen 23. mars 1998 dannet en ny regjering, ble Gjellerup handelsminister. Hun hadde denne regjeringsposten til 21. desember 2000, da hun ble finansminister. Gjellerup var Danmarks første kvinnelige finansminister.
Gjellerup var på nytt sosialdemokratenes gruppeleder i Folketinget i årene 2002–2005. Hun var medlem av Folketinget til 20. februar 2007. Hun forlot da politikken for å arbeide som leder av politisk avdeling i Danmarks Jurist- og Økonomforbund. I 2014 ble hun leder for det nyopprettede Center for Offentlig Innovation.