cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alessandra Medeiros
Hun ble tatt ut til å representere det brasilianske håndballandslaget under Sommer-OL 2000 i Sydney og åtte år senere under Sommer-OL 2008 i Beijing.
Hun representerte også Brasil under Håndball-VM 2011.
Penguin Random House
Penguin Random House er et forlag som ble etablert 1. juli 2013 gjennom en fusjon mellom Penguin Group, eiet av Pearson PLC, og Random House, eiet av Bertelsmann.
Forlaget har mer enn 10 000 ansatte. Hovedkontoret ligger i New York.
Jaqueline Carvalho
Jaqueline «Jaque» Maria Pereira de Carvalho (født 31. desember 1983 i Recife) er en brasiliansk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 2008 i Beijing og 2012 i London.
Hun ble olympisk mester i volleyball under OL 2008 i Beijing. Det brasilianske kvinnelandslaget vant turneringen foran USA og Kina.
Fire år senere, under OL 2012 i London vant hun en ny olympisk gullmedalje i volleyball. Brasil vant kvartfinalen med 3-2 over Russland, og i semifinalen vant de med 3-0 over Japan. Finalen mot USA endte 3-1 til Brasil.
Hun vant også gull i de Panamerikanske leker 2011 i Guadalajara i Mexico. Brasil vant volleyballturneringen for damer foran Cuba og USA.
Francesco Zucchetti
Francesco Zucchetti (født 14. april 1902, død 8. februar 1980) var en italiensk syklist som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Zucchetti ble olympisk mester i banesykling under OL 1924 i Paris. Han var med på det italienske laget som vant 4000 meter forfølgelsesritt foran Polen og Belgia. De andre på laget var Alfredo Dinale, Aurelio Menegazzi og Angelo De Martini.
De troubadour
«De troubadour» (norsk oversettelse: trubaduren) er en nederlandsk slagerballade som vant Eurovision Song Contest 1969 for Nederland. Lenny Kuhr både komponerte og fremførte sangen, mens David Hartsema skrev teksten. Dette var Nederlands tredje seier i Eurovision Song Contest, men «De troubadour» delte seieren med tre andre land, siden det ikke var noen regler som hindret en deling av seieren.
Eurovision Song Contest
«De troubadour» var én av ti sanger i den nederlandske nasjonale finalen, Nationaal Songfestival 1969. Finalen ble arrangert 26. februar, og sangen vant en knapp seier over andreplassen. «De troubadour» ble dermed Nederlands bidrag til Eurovision Song Contest i Spania lørdag 29. mars.
Sangen var det åttende bidraget ut på scenen i Madrid av til sammen 16 deltakere. På scenen stilte Kuhr i en rød kjole og spillende på en kassegitar. I avstemningen fikk Nederland til sammen 18 stemmer – like mange som Spanias «Vivo cantando» med Salomé, Storbritannias «Boom Bang-a-Bang» med Lulu og Frankrikes «Un jour, un enfant» med Frida Boccara. Det var imidlertid ingen regler som sa at det bare skulle være én vinner. Dermed ble alle fire landene erklært som vinnere, for første – og eneste – gang i historien. Året etter ble reglene endret, slik at det bare kan være ett land som vinner Eurovision Song Contest.
«De troubadour» fikk ett poeng fra den norske juryen. I juryen satt ti personer som hver hadde ett poeng å fordele til sin favorittmelodi.
Nederland fikk likevel arrangere finalen i 1970, noe som ble avgjort ved kast av mynt og kron etter konkurransen i 1969.
Sangen
«De troubadour» er en ballade, inspirert av folkevise-tradisjoner. Kuhr synger om en trubadur i middelalderen og beskriver hvilken kraft musikken hans har på publikum.
Kuhr spilte også inn sangen på engelsk («The troubadour»), fransk («Le troubadour»), tysk («Der troubadour»), italiensk («Un canta storie») og spansk («El trovador»). Sangen ble ingen stor salgsuksess, og i hjemlandet lå den bare én uke på Topp 40-listen, på en 18. plass.
I 1974 spilte hun inn en ny nederlandsk tekst, kalt «De generaal» (generalen). Dette var en hyllest til treneren for det nederlandske landslaget i fotball, Rinus Michels, som ble kalt «De Generaal» av spillerne.
Flammefruktdue
Flammefruktdue (Ptilinopus marchei) er en fugl i duefamilien i slekta Ptilinopus.
1. divisjon ishockey for menn 2006/07
1. divisjon ishockey for menn 2006–07 startet 2006 og ble avsluttet 2007.
Neophaenognatha
Neophaenognatha er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
Middelsstore, hvelvede, blanke, mørke skarabider. Kjevene er brede og utvidete, stikker noe ut på sidene av hodet. Pronotum er bredest nær roten og nærmest trekantet. Hannens frambein er svært lange, tynne og piggete. Antennene er korte og 9-leddete med en tre-leddet klubbe. Hunnene har reduserte vinger og oppsvulmet bakkropp.
Levevis
Larvene og leveviset til disse billene er ukjente. De fleste kjente eksemplarene er hanner, kanskje fordi hunnene ikke kan fly og tilbringer mesteparten av livet under jorden. Hannene kommer av og til til lys om natten.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Argentina.
Systematisk inndeling
Aclopinae av og til regnet som en familie for seg, Aclopidae.
Slaget ved Praha i 1757
I Slaget ved Praha eller Slaget ved Štěrboholy den 6. mai 1757 møtte Fredrik den store sin prøyssiske styrke på 67 000 mann den østerrikske arméen på 60 000 mann. Østerrike tapte slaget, men siden Fredrik hadde tapt 14 300 mann, mente han at han ikke var sterk nok til å gå til angrep på Praha.
Opptakten
Etter at Fredrik hadde tvunget Sachsen til å overgi seg i 1756, overvintret han mens han la planer for å forsvare det lille kongedømmet sitt. Det var ikke i hans natur, heller ikke hans militærstrategi, å sitte i ro og forsvare seg. Han la derfor planer for nok et modig slag mot Østerrike.
Tidlig på våren marsjerte den prøyssiske arméen i fire kolonner over fjellovergangene mellom Sachsen og Schlesien fra Böhmen. De fire korpsene samlet seg ved den bøhmiske hovedstaden Praha. Selv om det var risikabelt, siden de adskilte avdelingene risikerte å komme i kamp alene, ble planen en suksess. Etter at korpset til Fredrik slo seg sammen med et korps under fyrst Moritz og general Bevern samen med Schwerin, gikk arméene mot Praha.
Østerrikerne hadde heller ikke holdt seg i ro. De ble først overrasket av det tidlige angrepet til Preussen, ledet av den dyktige østerrikske feltmarskalken Maximilian Ulysses Browne som med stor dyktighet hadde trukket seg tilbake og sendt arméen sin mot Praha. Her opprettet han en forsvarsposisjon øst for byen og en annen armé under fyrst Karl av Lorraine kom til og 60 000 mann var så klar på den østerrikske siden. Fyrsten tok nå kommandoen.
Den østerrikske arméen under von Browne hadde inntatt en nær uslåeleg posisjon på fjellene Ziska- og Tabor. Byen var på den venstre flanken deres, med et bratt juv i nord og en myrlendt fjellside med en elv i bunnen i vest. De to østerrikske kommandørene var ueinige i hva de skulle gjøre. Von Browne ønsket å gå til angrep, mens Karl valgte å vente på Konigseck som ble slått i slaget ved Reichenberg. De visste at han var på vei mot Praha, og kanskje kom til og med frem til Praha i tide.
Den 6. mai, rundt kl. 5 om morgenen, samlet den prøyssiske arméen seg i nord på høyden Prosek. Med 115 000 mann, sendte Fredrik Keith med 30 0000 mann på vestsiden av byen for å avskjære en eventuell fluktrute for østerrikerne. Østerrikerne gjorde seg klare for slaget og vendte mot nord og øst.
Slaget
Fredrik gav ordre om et øyeblikkelg angrep, men Schwerin overbeviste han om å rekognosere rundt den østerrikske høyre flanken. Han kom tilbake med informasjon om at svake hellende grønne sletter egnet seg bedre for angrep bak de østerrikske linjer. Den prøyssiske arméen marsjerte rundt kl. 7 og klarte stort sett å holde seg ute av syne frem til de østerrikske generalene merket bevegelsene rundt kl. 10. Feltmarskalk von Brown flyttet seks infanteriregimenter til en posisjon i sørøst.
Schwerin, sammen med general Winterfeldt, ble til slutt klare for et angrep. Angrepet ble ledet av infanteriet til Winterfeldt. Det prøyssiske infanteriet fant raskt ut at de ikke sto på en eng, men i restene etter fiskedammer. Da de kjempet seg gjennom, ble Winterfeldt truffet av en muskettkule. Det prøyssiske infanteriet vaklet og Schwerin ropte de fremover og førte de videre fra fronten. Han ble truffet flere ganger av østerrikske kanonprosjektiler. Da Fredrik hørte hva som skjedde, gav han ordre om å presse på.
Det østerrikske infanteriet merket den prøyssiske forvirringen og startet med å presse prøysserne nedover sletten igjen, og lage en åpning mellom seg selv og resten av den østerrikske linjen som fremdeles vendte mot nord. På dette tidspunktet ble von Brown dødelig skadet av det prøyssiske infanteriet og ble båret inn i Praha.
Da kong Fredrik og general von Zieten reorganiserte det prøyssiske infanteriet i sør for et nytt angrep oppdaget generalene Hautcharmoy og Bevern hullet i den østerrikske linjen og sendte infanteriet inn i mellom. Østerrikske kroater hadde gått til angrep på prøysserne nord for den østerrikske venstreflanken, men med hullet i den østerrikske linjen trakk de seg tilbake og dannet en ny linje som gikk sørover fra vestenden av Taborfjellet.
Ettervirkning
Østerrikerne hadde mistet 12 000 mann og 4 500 var tatt til fange. . Fredrik hadde selv mistet 14 000 mann, som var vanskelig å erstatte for lille Preussen, og våget derfor å ikke gå til angrep på Praha. Han tenkte som så at 40 000 soldater, samt 75 000 innbyggere, raskt ville gå tomme for mat.
Fangatau
Fangatau er en atoll og en kommune i Tuamotuøyene i Fransk Polynesia. Kommunen omfatter også atollen Fakahina. Folketellingen i 2017 viste et innbyggertall på 135 på Fangatau og 161 på Fakahina. Teana er viktigste landsby på Fangatau.
Mariana Costa
Mariana Costa (født 14. oktober 1992 i São Paulo) er en brasiliansk håndballspiller, som spiller høyrekant for den rumenske klubben CS Gloria 2018 Bistrița Năsăud. Før spilte hun bl.a. for den danske klubben.
Hun ble tatt ut til å representere det brasilianske landslaget under Håndball-VM 2013 for kvinner i Serbia, der Brasil tok sitt første VM-gull.
John Mairai
John Mairai (født 28. november 1945 på Tahiti) er en franskpolynesisk poet og dramatiker. Han har gjort seg bemerket ved å bruke teater som middel for politisk bevisstgjøring.
Mairai har arbeidet med europeisk dramatikk. Han har oversatt Shakespeares Macbeth til tahitisk med tittelen Maro Putoto (1989). I 1992 kom Tane Te Manu, en oversettelse av Molières Le Bourgeois gentilhomme. Mairai har også skrevet skuespill med tema hentet fra tahitisk historie. I stykket Opuhara behandler han striden mellom det tradisjonelle polynesiske samfunn og nye makthavere støttet av europeiske misjonærer på begynnelsen av 1800-tallet.
Mairai har engasjert seg for himene, polynesisk sang.
Caprella vitjazi
Caprella vitjazi er en art i slekten Caprella innenfor spøkelseskreps-familien (orden Caprelloidea eller «spøkelsestanglopper») - en type amfipoder. Larvene er planktoniske. De er relativt små, med to store og to små antenner. De lever bare i havet (saltvann), og er utbredt i farvannene ved Komandorøyene i nordvestre Stillehavet.
Taksonomisk plassering
Slektens systematikk er i nyere tid beskrevet og oppdatert i 2003. Artens moderne tilhørighet i Caprella-krepsenes systematikk gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Inger Elin Utsi
Inger Elin Kristina Ivarsdatter Utsi (født 26. juli 1975) er en norsk-samisk skuespiller som har medvirket i flere filmer.
Hun har spilt i blant annet Ofelaš (Veiviseren) og Kautokeino-opprøret. Hun spilte også i TV-serien Hjerterått, produsert av Original Film. TV-serien ble sendt på NRK Super vinteren 2013. Der spilte hun karakteren «Elna». Hun vokste opp i Kautokeino. Utsi har jobbet som kommunikasjonsrådgiver ved UiT - Norges arktiske universitet, med kontorsted Alta. Hun har både økonomisk - og journalistutdanning. Hun har tidligere jobbet i NRK, Altaposten og TV Nord.
I dag jobber hun som seniorrådgiver for Sannhets- og forsoningskommisjonen, som er oppnevnt av Stortinget. Sekretariatet er plassert ved UiT Norges arktiske universitet, Tromsø.
Himejiborgen
Himejiborgen (姫路城) er et japansk festningskompleks i det japanske prefekturet Hyōgo. Den blir ansett for å være et av de beste eksemplene på 1600-talls borgarkitektur. Festningskomplekset består av 83 bygninger med avanserte forsvarssystemer fra Japans føydale periode. Borgen blir ofte kalt Hakurojō (Hvitegrett-borgen) eller Shirasagijō (Hvithegre-borgen) på grunn av dens skinnende hvite utseende og fordi den ofte blir sammenlignet med en fugl på vei til å lette. Hijemiborgens opprinnelse kan spores tilbake til år 1333, da Akamatsu Norimura bygget et fort på toppen av bakken Himeyama. Dette fortet ble revet og gjenoppbygd som Himeyamaborgen i 1346, for så å bli ombygd til Himejiborgen to århundrer senere. I 1581 ble Himejiborgen atter en gang utvidet av Toyotomi Hideyoshi, som oppførte et treetasjes kjernetårn. Året 1600 ble borgen gitt av Tokugawa Ieyasu til Ikeda Terumasa for hans innsats i slaget om Sekigahara. Fra 1601 til 1609 bygget Ikeda borgen om til et stort borgkompleks. I 1617 og 1618 ble borgen ytterligere utvidet med flere bygninger av Honda Tadamasa. De siste 400 årene har Hijemiborgen stått intakt til tross for bombing av byen Hijemi under andre verdenskrig og naturkatastrofer som jordskjelvet i Kobe i 1995 og flere tyfoner.
Himejiborgen er den største og mest besøkte borgen i Japan. I 1993 ble borgen tildelt status som verdensarv av UNESCO, som et av Japans første verdensarvsteder. Området innenfor vollgraven til borgkomplekset har fått status som en plass av spesiell historisk betydning for Japan, mens fem bygningsstrukturer er tildelt status som japanske nasjonalskatter. Sammen med Matsumotoborgen og Kumamotoborgen, blir Himejiborgen ansett for å være et av Japans tre mest fremragende borger. For å sørge for borgens fremtid, er det igangsatt et omfattende restaureringsarbeid.
Historie
Himejiborgen kan spores helt tilbake til 1333, da et fort ble konstruert på toppen av bakken Himeyama av Akamatsu Norimura, herskeren over den tidligere provinsen Harima. I 1346 ble fortet revet av hans sønn Sadonori som bygget Himeyamaborgen over de gamle ruinene. I 1545, ble Kurodaklanen utstasjonert i borgen av Koderaklanen, og føydalherskeren Kuroda Shigetaka bygget om Himeyamaborgen til Himejiborgen, et prosjekt som ble fullført i 1561. I 1580 ga Kuroda Yoshitaka borgen videre til Toyotomi Hideyoshi som året etter bygget om borgen og la til et treetasjes kjernetårn med et areal på 55 m².
I Meijiperioden (fra 1868 til 1912) ble mange japanske borger revet. Himejiborgen ble forlatt i 1871 og flere korridorer og porter ble revet for å skape plass til brakker for den japanske keiserlige arme. De japanske myndighetene hadde planlagt å rive borgen, men den ble reddet av en oberst i den japanske keiserlige arme ved navn Nakamura Shigeto. Et monument i stein ble plassert i borgkomplekset innenfor den første porten; Diamantporten (菱文), for å hedre Nakamura. Selv om Himejiborgen ble reddet, har mange andre japanske borger foreldet og vært en kilde til store restaureringskostnader.
Etter avskaffelsen av Han-systemet i 1871, ble Hijemiborgen auksjonert bort. Borgen ble kjøpt av en innbygger i byen Hijemi for 23 japanske yen (omtrent 200 000 yen eller 2 450 US$/13 800 NOK per mars 2011). Kjøperen ønsket å rive borgen for å kunne bruke tomten til noe annet, men rivningskostnadene ble anslått til å bli for høye, og borgen ble spart.
Anerkjennelse for historisk verdi
11. desember, 1993, ble Himejiborgen en av Japans første steder som ble tildelt status som verdensarv av UNESCO. Fem strukturer er også gitt status som nasjonalskatter:
Området innenfor den midterste vollgraven er blitt gitt status som en plass av spesiell historisk betydning for Japan.
Sammen med Matsumotoborgen og Kumamotoborgen blir Himejiborgen ansett for å være et av Japans tre mest fremragende borger. Det er med sine 820 000 besøkende årlig den mest besøkte borgen i Japan. I april 2010 startet et restaureringsarbeid for å bevare borgens mange bygninger. Restaureringsarbeidet er forventet å vare frem til 2014. Inngangen til borgens kjernetårn er stengt for besøkende under renovasjonsarbeidet, men besøkende kan fremdeles se restaureringsarbeidet fra egne observasjonsplatformer i tillegg til å vandre fritt i andre deler av borgkomplekset.
Arkitektur
Himejiborgen er Japans største borg. Den blir ansett for å være et prakteksempel på japansk borgarkitektur med mange typiske kjennetegn for japanske borger. Bygningen er for det meste bygget opp av stein og tre. De store buede veggene er formet til å se ut som sammenleggbare vifter (扇子). Japanske hjelmtegn (紋) tilhørende flere føydalfamilier er å finne gjennom hele bygningen og henviser til borgens forskjellige eiere gjennom årene.
Himejiborgen er midt i sentrum av byen Himeji på toppen av bakken Himeyama som ligger 45,6 m over havet. Borgen består av 83 bygninger av ulike typer som lagerbygninger, porter, korridorer og japanske vakttårn (楼). Av disse 83 bygningene har 74 blitt gitt status som viktige nasjonalskatter: 11 korridorer, 16 vakttårn, 15 porter, og 32 jordvoller. Borgens høyeste vegger er 26 meter høye. I 1992 ble Koko-en hagen (好古園), en japansk hage, anlagt for å feire byen Himejis 100 årsjubileum. Borgkomplekset er mellom 950 til 1 600 meter lang fra øst til vest og omtrent 900 til 1 700 m fra nord til sør. Borgkomplekset har en omkrets på 4 200 m. Det dekker et areal på 233 ha, omtrent 50 ganger så stor som Tokyo Dome eller 60 ganger så stor som Koshien Stadium.
Kjernetårnet (天守閣) i midten av borgen er 46,4 meter høyt, noe som gjør at den rager 92 meter over havet. Kjernetårnet er omkranset av tre andre tårn. Fra utsiden kan det se ut til at kjernetårnet har fem etasjer fordi andre og tredje etasje ser ut til å være en og samme. Men i virkeligheten har tårnet seks etasjer i tillegg til en kjelleretasje. Kjelleretasjen dekker et areal på hele 385 m². Fra innsiden er det flere fasiliteter man ikke finner i andre borger, blant annet vannklosett.
Kjernetårnet har to pilarer, en på østsiden og en på vestsiden. Diameteren til den østre pilaren er 97 centimeter. Den var opprinnelig en edelgran, men den har for det meste blitt byttet ut. Pilaren på vestsiden av tårnet er 85 ganger 95 cm stor og laget av solsypress. Under Shōwarestaureringen (1956–1964) ble en solsypress med en lengde på 26,4 m ført ned fra Kisofjellene for å bytte ut den gamle pilaren. Treet som skulle erstatte det gamle ble ødelagt i arbeidet med å bytte pilar så et nytt tre ble hentet fra Kasagatafjellet og sammen ble trærne kolet til hverandre ved tredje etasje.
Første etasje dekker et areal på 554 m² og blir kalt de tusen matters rom fordi den har 330 Tatamimatter. Veggene i første etasje er dekket av våpenstativ (武具掛) som oppbevarer luntlåser og spyd. På det meste hadde borgen et arsenal på 280 skytevåpen og 90 spyd. Andre etasje dekker et areal på omtrent 550 m².
Tredje etasje har et areal på 440 m², mens fjerde etasje har et areal på 240 m². Både tredje og fjerde etasje har balkonger vendt mot sør og nord som kalles Steiningssokkel (石打棚), hvor borgens forsvarere kunne observere og kaste gjenstander mot angripere. Disse etasjene har også små rom hvor soldater kunne gjemme seg og overraske angripere som kom seg helt inn i kjernetårnet. De to siste etasjene, femte og sjette, har begge et areal på 115 m². I dag er vinduene i disse etasjene dekket av jernstenger, men i den føydale perioden hadde man uhindret panoramautsikt over området rundt borgen.
Forsvarsverk
Himejiborgens har et avansert forsvarssystem som stammer fra japans føydale periode. Flere utkikksvinduer (狭間) formet som sirkler, triangler og rektangler er å finne over hele borgen for å gi musketerer og bueskyttere en mulighet til å forsvare borgen uten å selv havne i fare. Det er rundt 1 000 av disse utkikksvinduene er i borgen i dag. Flere mateåpninger i de øvre etasjene var rettet nedover for å gi forsvarere mulighetene til å dytte steiner eller helle kokende olje over angripere som gikk under. Hvit gips ble brukt i byggingen av borgen for dens brannhemmende kvaliteter. Borgkomplekset hadde tre vollgraver, men den ytterste er i dag fylt opp. Deler av den midterste vollgraven og hele den innerste vollgraven er i dag intakt. Vollgravene har en gjennomsnittlig bredde på 20 meter, med en maksimum bredde på 34,5 meter, og en dypde på 2,7 meter. Tre lands vollgrav (三国濠) er en 2 500 m² dam. Denne dammens primære funksjon var lagringsplass for vann som skulle brukes ved brann.
Borgkomplekset inneholder flere lagerbygninger som ble brukt til å lagre ris, salt og vann som kunne benyttes ved beleiringer av borgen. En bygning kjent som Salttårnet (潮櫓) ble kun brukt til å lagre salt. Det er anslått at dette lageret hadde opptil 3 000 sekker med salt når borgen var i bruk. Borgen hadde hele 33 brønner innenfor den innerste vollgraven, men kun 13 av disse eksisterer i dag. Den dypeste brønnen er 30 meter dyp.
Et av borgens viktigste forsvarselementer er dens forvirrende labyrint som leder opp mot kjernetårnet. Portene, forborgene og ytre vegger er konstruert med den hensikt å forvirre angripere i håp om at de skal gå i sirkel rundt kjernetårnet. Borgkomplekset hadde opprinnelig 84 porter hvorav 15 av disse er gitt navn i henhold til japansk stavelsesskrift (I, Ro, Ha, Ni, Ho, He, To, osv.). I dag er 21 porter intakte, hvorav 13 har navn i henhold til japansk stavelsesskrift.
I mange tilfeller vender gangveier som tilsynelatende går mot sentrum av borgen, bakover. Dette gjør det vanskelig å navigere i komplekset. Et eksempel er gangveien fra diamantporten til kjernetårnet. Denne gangveien er 325 meter, til tross for at denne avstanden kun er 130 meter i luftlinje. Passasjene rundt om i borgkomplekset er bratte og smale noe som gjør det vanskelig for større grupper å komme seg frem. Med et slikt system kunne forsvarerne observere sine angripere og angripe fra avstand i en lengre periode. Himejiborgen har aldri blitt angrepet på denne måten så systemet er aldri blitt testet i virkeligheten. Det er dog mange turister som går seg vill i komplekset, selv om gangveiene er blitt markert i nyere tid.
Kulturell innflytelse
Borgen blir ofte kalt Hakurojō (Hvit Egret-borgen) eller Shirasagijō (Hvit hegre-borgen) på grunn av dens skinnende hvite utseende og fordi den ofte blir sammenlignet med en fugl på vei til å lette. Borgen har flere ganger blitt brukt i filminnspillinger, både japanske og utenlandske filmer. Borgen var blant annet brukt i den japanske filmregissøren Akira Kurosawas filmer Kagemusha fra 1980 og Ran fra 1985.
Folklore
Himejiborgen er assosiert med mange japanske folklorehistorier fra japans føydale periode. En japansk spøkelseshistorie som går igjen er historien Banchō Sarayashiki hvor handlingen er sentrert rundt en av borgens brønner, Okikus brønn. Ifølge legenden ble tjenestejenta Okiku urettmessig anklaget for å ha mistet verdifullt servise og straffet med å bli kastet ned i brønnen til en sikker død. Legenden sier at hennes spøkelse har blitt igjen og hjemsøker brønnen mens hun teller servise i en fortvilet tone.
Legenden om Ubagaishi (den gamle enkens stein) er en annen historie som er rotet i borgens historie. Ifølge legenden gikk Toyotomi Hideyoshi tom for steiner mens han prøvde å konstruere det opprinnelige tre etasjes kjernetårnet. En eldre kvinne hørte om hans problemer og ga fra seg en kvernstein for å bidra, til tross for at kvinnen var avhengig av steinen i sitt eget virke. Det ble sagt at folk som hørte om denne hendelsen ble inspirert og tilbød steiner til byggingen av borgen, noe som igjen skulle ha ført til at borgen ble fullført. I dag er den antatte steinen som ble gitt av den gamle kvinnen innhyllet i hønsenetting i en av borgens mange vegger.
En historie rundt Ikeda Terumasas snekkermester, Genbei Sakurai, og konstruksjonen av borgen verserer også. Ifølge legenden var Sakurai svært misfornøyd med hans egen konstruksjon og mente at kjernetårnet lente mot sørøst. Dette skal ha ført til at han i ren desperasjon hoppet i den sikre døden fra toppen av kjernetårnet med et stemjern i munnen.
Galleri
Borgen sett i et panoramaperspektiv
Borgen sett fra avstand
Japan under Sommer-OL 2008
Japan under Sommer-OL 2008. 332 sportsutøvere, 167 menn og 165 kvinner fra Japan deltok i trettien sporter under Sommer-OL 2008 i Beijing. Japan ble åttende beste nasjon med ni gull-, seks sølv- og elleve bronsemedaljer. Bordtennisspilleren Ai Fukuhara var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Calometopidius
Calometopidius er en gruppe (slekt) av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Disse billene har larver i død ved eller humus, de voksne finnes ofte på blomster. Slekten omfatter bare én kjent art.
Utbredelse
Arten er utbredt i tropisk Afrika (Kongo).
Lalish
Lalish (kurdisk: Laliş, også kalt Lalişa Nûranî) er en liten fjelldal i distriktet Shekhan i guvernementet Nineveh nord i Irak. Her er gravmælet til sjeik Adi ibn Musafir, en sentral skikkelse i Yazidi-religionen.
Minst én gang i livet forventes yazidene å foreta en seks dagers pilegrimsferd til Lalish for å besøke sjeikens grav, og samtidig andre hellige steder. Yazidier som er bofaste i området forventes selv å foreta en årlig valfart om høsten, til forsamlingsfesten, som feires fra 23. Aylūl til 1. Tašrīn I.
Engelsk 2. divisjon 1932–33
'''Engelsk 2. divisjon 1932–1933''' var den 37. sesongen i Football Leagues 2. divisjon. vant og rykket opp til 1. divisjon sammen med som kom på 2.-plass.
==Tabell ==
Nedrykk fra 1. divisjon og opprykk fra 3. divisjon
De to beste klubbene i 2. divisjon rykket automatisk opp til 1. divisjon og de to dårligste klubbene i 1. divisjon rykket automatisk ned til 2. divisjon.
Vinnerne av de respektive 3. divisjonene rykket automatisk opp til 2. divisjon.
Engelsk 3. divisjon nord 1932–33:
Engelsk 3. divisjon sør 1932–33:
Elaine Gomes
Elaine Gomes Barbosa (født 1. juni 1992 i Fortaleza) er en brasiliansk håndballspiller, som er linjespiller for den rumenske klubben, etter opphold i blant annet den danske klubben.
Hun ble tatt ut til å representere det brasilianske landslaget under Håndball-VM 2013 for kvinner i Serbia, der Brasil tok sitt første VM-gull.
Maskefruktdue
Maskefruktdue (Ptilinopus fischeri) er en fugl i duefamilien i slekta Ptilinopus.
1. divisjon ishockey for menn 2005/06
1. divisjon ishockey for menn 2005–06 startet 2005 og ble avsluttet 2006.
Luzonfruktdue
Luzonfruktdue (Ptilinopus merrilli) er en fugl i duefamilien i slekta Ptilinopus.
Den er stedegen på Filippinene.
Dens naturlige i habitat er subtropiske eller tropiske fugtibe laslandsskoger. Den trues av et krympende habitat.
Skil
Skil er en produsent av elektroverktøy som stod bak verdens første håndsirkelsag i 1924. Skil produserer bl.a. sirkelsager, stikksager, batteridriller, borremaskiner, bordsirkelsager og pussemaskiner.
Jageren «Wuhan» (169)
Jageren «Wuhan» (169) (kinesisk: 武汉, oppkalt etter storbyen Wuhan) er en type 052B eller Guangzhou-klasse-destroyer (NATO-navn: Luyang I class) i Folkets frigjøringshærs flåte i Folkerepublikken Kina. Den ble satt i tjeneste i den kinesiske sørflåten i 2004.
Skipet er en missiljager, og har stealth-skrog og -overbygning. Den har avanserte luftforsvarssystemer.
Jambufruktdue
Jambufruktdue (Ptilinopus jambu) er en fugl i duefamilien i slekta Ptilinopus.
Schæffergården
Schæffergården er et dansk-norsk kultur- og konferansesenter i Gentofte kommune, 12 km nord for København sentrum. Stedet eies og drives av Fondet for dansk-norsk samarbeid, og har som formål å huse fondets norske stipendiater og deltakere på fondets kurs og konferanser. For å finansiere denne virksomheten benyttes stedet også som kommersielt hotell og konferanser.
Eiendommen
Schæffergården er omgitt av et parkområde med små innsjøer. Hovedhuset ble oppført som landsted i senbarokk stil 1755-1756 av hoffsnekkermester Dietrich Schäffer. Anlegget er utvidet i flere omganger og omfatter i dag en bygningsmasse på 6,500 kvadratmeter. Kapasitet: 74 hotellrom (50 dobbelt- og 22 enkeltrom, 2 juniorsuiter), restaurant, auditorium og 24 møtelokaler. Schæffergården har en stor samling av dansk kunst og danske designmøbler.
Virksomheten
I 2014 ble det gjennomført dansk-norske aktiviteter på Schæffergården for en kostnad på til sammen 5,2 mill. DKK. Antall stipendiatdøgn var 3662. Det ble i gjennomført 63 dansk-norske arrangementer: 8 kurs, 6 seminar og konferanser, 41 studieopphold for grupper og 8 åpne publikumsarrangementer (utstillinger, konserter, forestillinger og foredragskvelder). Schæffergårdens totale omsetning i 2014 var 37,0 mill. DKK.
Forhistorien
Schæffergården ligger i et område som i middelalderen tilhørte Ibstrup gård. Ibstrup ble benyttet som kongelig jaktgård fra dronning Margretes tid og var dessuten en mellomstasjon, når kongene skulle til sine slott i Nord-Sjælland. I 1609 startet Christian IV byggingen av et slott på Ibstrup. Ibstrup slott stod ferdig i 1620. Omkring 1670 ble Dyrehaven etablerert. Ibstrup slott ble utgangspunkt for de kongelige jaktselskap i Dyrehaven, og fikk navnet Jægersborg.
Diderik Schæffer
Ca. 1750 kjøpte tyskfødde Dietrich Schäffer (på dansk Diderik Schæffer) kavalerstallene ved slottet, som på det tidspunkt var i forfall og trengte til en avløser. Schäffer var mester for datidens fornemmeste rokokkointeriører, blant annet i Moltkes Palæ på Amalienborg. Han oppførte en stor og fornem hovedbygning på stallgrunnen i håp om at kongen skulle kjøpe den. En viktig samtidig kilde til Schæffergårdens tidlige historie, forfatteren Knud Lyne Rahbek, skriver om «den da meget bekiændte Snedker Schæffer, som havde bygget den smagfulde store Gaard paa Jægersborg, i det Haab, at Kongen, da Jægersborgslot blev nedrevet, skulde kiøbe den til Aftræde paa Jagten, og da dette Haab glippede, var tildeels derved ødelagt.»3). I 1771 måtte Schäffer overlate eiendommen til panthaverne. De forsøkte forgjeves å selge den på auksjon, men leide den så ut til 1781, da den omsider ble solgt.
Knud Lyhne Rahbek
I slutten av 1770-årene kom den unge Knud Lyhne Rahbek på ferieopphold på Schæffergården. Han bodde hos sin tidligere huslærer, veikasserer Lorenz Adzer, som leide Schæffergårdens vestlige sidefløy. Fra Rahbek stammer stemningsfulle skildringer av det stille og enkle landliv i Jægersborgs stilfulle omgivelser, hvor tiden gikk med til å fiske gjedder i Hundesøen, vandre i kirsebærhagen og føre hus: ”her gienfandt jeg Mark og Vand, og Skov, ... her gienfandt jeg Adzers Fløite og hans Harpe i aftenskumringens Stilhed, en giæstmild Modtagelse i en livlig selskabelig Kreds, kort her gienfandt jeg saa meget, som jeg savnede” 3)
Eiere på 1800-tallet
Fra salget i 1781 til 1818 hadde Schæffergården fem eiere. Eieren fra 1818, Chr. Broberg, utvidet jordveien og overførte den ledige betegnelsen Jægersborg Slot på Schæffergården. Fra Brobergs tid stammer flere bilder av Schæffergården, bl.a. en tegning av H.G.F. Holms av gården med utsikt til Gentofte kirke. I 1838 ble den utgitt som fargelagt kopperstikk i billedværket «Sjællands yndigste Egne». Et maleri med samme motiv fra 1835 henger på Øregård. I 1854 ble eiendommen kjøpt av hoffurmaker H.J. Schæffer. Hans sønn drev bryggeri og teglverk på stedet. En ny eier, grosserer N. Smith Dahl, foretar i 1882 en omfattende ombygging. Det valmede tegltaket ble erstattet av et lavere, skiferkledt saltak. Huset beholdt denne formen inntil 1920.
Prins Haralds tid (1909-1920), Jægersborgshus
Prins Harald og hans hustru prinsesse Helene flyttet inn på Schæffergården 16. juni 1909 og gav eiendommen navnet Jægersborgshus. Harald (1876-1949) var sønn av Frederik VIII og bror til kong Christian X av Danmark og kong Haakon VII av Norge. Han ble gift 1909 med sin halvkusine prinsesse Helene av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg. Paret fik fem barn, bl.a. prins Gorm og den senere arveprinsesse Caroline-Mathilde, som levde sine første åtte år på Schæffergården. Prins Harald valgte en militær karriere som gardehusar. Med Harald fikk Schæffergården endelig den funksjon som kongelig residens som Didrik Schæffer hadde tiltenkt den. Med den nye verdigheten fulgte også navnebytte til Jægersborghus.
Kaare Klint gjenskaper Schæffergården
Klints restaurering av Schæffergården ble et mønster på arkitektonisk og håndverksmessig kvalitet. Ombyggingen strakte seg over to år, og ble meget dyr. I september 1921 skriver Michaelsen i et brev til Klint: “Jeg erkender gerne, at vi har faaet et smukt Hus, - ogsaa, at De arkitektonisk og kunstnerisk har løst Opgaven smukt; men jeg maa samtidig paapege, at Kunsten derved ikke er saa stor, naar man ikke tager nogetsomhelst økonomisk Hensyn” 9) Michaelsen hadde gitt 425.000 kr. for hele den store eiendommen, men endte med at måtte gi ytterligere 600.000 kr. for restaureringen.
Michaelsen bodde på Schæffergården til 1940. Han ville skjenke Schæffergården til staten med henblikk på å opprette et "institut til udforskning af sygdommes årsager". Staten tok imot gaven, men opprettet ikke instituttet. Ernst Michaelsen døde i 1943, 70 år gammel. I 1945 ble den tomme Schæffergården fredet.
Fondet overtar Schæffergården
Fondet for dansk-norsk samarbeid ble opprettet i 1946. I 1947 ble eiendommen Lysebu i Oslo skjenket til Fondet som en norsk folkegave som takk for Danskehjelpen under krigen. Lysebu skulle ha som oppgave å huse Fondets danske stipendiater. Det var behov for en tilsvarende eiendom i Danmark for å ta imot norske stipendiater, og i 1950 kjøpte Fondet Schæffergården til dette formålet
Palle Suenson sidefløyer
De rikelige dimensjonene på rommene i Schæffergårdens hovedbygning egnet seg umerket som fellesrom for stipendiatene, men det manglet beboelsesrom til stipendiatene. Det ble løst ved at de gamle, en-etasjes sidefløyene ble revet og erstattet av nye to-etasjes bygninger med værelser. Arkitekt for denne utvidelsen var Palle Suenson. Arbeidet krevede stor disiplin og tilbakeholdenhet fra arkitektens side. Løsningen er forbilledlig nennsom og beskjeden, og gårdsrommet har vunnet ved å få sideveggene forhøyet. Suensons fløyer ble tatt i bruk sent i 1951.
1972: utvidelse på tvers: Wohlerts fløy
Den neste utvidelsen fulgte i 1972 med en tre-etasjes fløy med avtrappede etasjer over grunnetasjen, beliggende langs Ermelundsvej. I grunnetasjen er det restaurant med utendørs terrasse og kjøkken, i etasjene over er det 20 beboelsesrom. Arkitekt for dette avsnittet var Kaare Klints elev og tidligere medarbeider, Vilhelm Wohlert, som i sær er kjent for å ha skapt bygningen til museet Louisiana.
Fløyen var en utfordrende oppgave, da det dreide seg om et ensidig tilbygg til et symmetrisk anlegg. Det talte ikke for en videreføring av arkitektoniske motiver fra det bestående. Fløyen viker bort fra hovedbygningens hagefasade uten å klemme hagerom eller den arkitektoniske symmetrien. Den danner en romlig komposisjon av skiver, som på hagesiden danner et åpent raster og mot gaten langsgående, lukkede murer. Mot hagen danner tilbygget en diskret, reservert baggrund i rommet, mens de hvite murene mot Ermelundsvej inngår overbevisende i gatebildets samling av komplekst sammenbyggede hus med den hvite fargen som fellesnevner.
1987: utvidelse på langs: Kursusfløjen
I 1987 stod den hittil største utvidelsen av Schæffergården ferdig. Prosjektet ble levert av arkitektfirmaet Skaarup og Jespersen ved arkitekt Hans-Henrik Olrik. Utvidelsen strekker seg mod vest i parallellforskyvende blokker, og er forbundet med det opprinnelige komplekset, av en overdekket gang. Nærmest Schæffergården ligger auditorium og kurs- og konferanselokaler. Deretter følger to sammenbyggede fløyer med 30 dobbeltværelser. Utvidelsen utfordrer ikke det bestående anlegget, men føyer seg til det med samme selvfølgelighet som driftsbygningene til en herregård. Som overordnet helhetsinntrykk reflekterer nybyggene Schæffergårdens hvite murer og røde, avvalmede tak. Blant de fine rommene må især auditoriet fremheves, og konferansefløyens midtkorridor, agora, som er utformet som en attraktiv vandrehall med oppholdsplasser.
Villa Helene
I 2001 kjøpte Fondet for dansk-norsk samarbeid naboeiendommen Villa Helene, en patrisiereiendom oppført på 1830-tallet. I 1900 ble eiendommen overtatt av prinsesse Marie af Orléans, som var gift med den danske prins Valdemar. Efter prinsessens død i 1909 overtok prins Valdemar eiendommen. I 1915 ble Villa Helene ervervet av grev Eigil Knuth. I 1918 utvidet han hovedbygningen efter arkitekt Clemmensens tegninger, så huset fikk sitt nåværende utseende. Grev Knuth solgte 1920 villaen til direktør Ernst Michaelsen. Villa Helene ble innrettet til pleiehjem oppkalt efter Michaelsens mor: «Helene Michaelsens Hjem for Gamle Tjenestepiger». Senere overtok staten eiendommen. Fondet for dansk-norsk samarbeid kjøpte eiendommen av den danske stat i mai 2001. Arkitekt for renoveringen var Claus Wohlert, sønn av Vilhelm Wohlert.
2008: utvidelsen av Wohlerts fløy
I 2008 ble det foretatt en renovering samt utvidelse av restaurant og kjøkken i Wohlerts fløy. Arkitekt var Claus Wohlert sammen med MT Højgaard.
Et moderne kurssenter
Det moderne kurssenteret som Schæffergårdens samlede anlegg i dag utgjør, er ennå preget av det 18. århundres noble enkelhet. Det skyldes at alle senere tilføyelser enten respektfullt underordner seg den gamle hovedbygning eller diskret trekker seg bort fra den. I den forbindelse er det meget vesentlig at feltet på begge sider av hovedbygningen er bevart fritt - både mod syd, hvor plenen strekker seg ned til Jægersborg Allé, og mod nord hvor det fra den grusbelagte cour d’honneur er åpent felt ned til Hollænderdammen under kronene på høye trær. Llinjen tilbake til det 18. århundre ikke ubrutt, men knyttet på ny i 1920 av Kaare Klint og hans byggherre som et kultivert uttrykk for den tids omgang med bygningsarven.
1. divisjon ishockey for menn 2004/05
1. divisjon ishockey for menn 2004–05 startet 2004 og ble avsluttet 2005.
Live – Synder i sommersol
Live – Synder i sommersol er et livealbum med CC Cowboys. Albumet ble utgitt den 24. juni 2016. Albumet inneholder opptak fra seks forskjellige konserter i Fredrikstad, Moss, Hvalstrand, Dalen, Bergen og Oslo.
Militære grader og distinksjoner i den russiske føderasjon
Militære grader og distinksjoner i den russiske føderasjon viser de militæer grader og distinksjoner som brukes av Russlands forsvar og andre russiske militære etater som nasjonalgarden, sikkerhetstjenesten FSB, sikkerhetstjenesten FSO og grensevakten. Spesielle grader og distinksjoner brukes av de paramilitære etater. De er av fire typer: politigrader, justisgrader, innenriksgrader og tollgrader. Sivile rangklasser brukes av de sivile etaterne. De er av tre typer: for tjenestemenn i den alminnelige statsforvaltningen, for tjenestemenn i justisforvaltningen og for tjenestemenn i påtalemyndigheten. Noen av de sivile etatene har tjenestedrakter med distinksjoner som betegner rangklassen.
Militære grader
I Russland er militære grader (воинское звание) ikke bare brukt av Russlands forsvar uten og av andre militære etater. De militære graderne er av to typer: landgrader og skibsgrader. Landgrader er tildelt personell i den russiske hæren, i de russiske luft- og romfartsstyrkene, i de russiske luftlandestyrker, i Russlands marineflyvåpen og i Russlands marineinfanteri, marinens sanitetskorps, marinens militærjuridiske korps og andre landenheter til Russlands marine. De er også tildelt personell i det russiske kriseministeriet sine redningstropper, i den russiske nasjonalgarden sine tropper, i FSB, i SVR, i FSO, i den russiske grensevakten, offiserer i den militære påtalemyndigheten og militærdommere, og militært personell i det statlige brannvesenet. Skibsgrader er tildelt personell i skibsenheter til Russlands marine, i den russiske kystvakten, og i den russiske nasjonalgardens marinestyrker.
Spesielle grader
Spesielle grader (специальные звания) brukes av de paramilitære etater. De er av fire typer: politigrader, justisgrader, innenriksgrader og tollgrader.
Politigrader
Politigrader er tildelt tjenestemenn i det russiske politi og i den russiske nasjonalgarden (unntatt nasjonalgardens tropper).
Justisgrader
Justisgrader er tildelt tjenestemenn i Direktoratet for kriminell etterforskning i det Russiske innenriksministeriet og tjenestemenn i Etterforskningskomiteen i Russland.
Innenriksgrader
Innenriksgrader er tildelt tjenestemenn i intendaturtjeneste, finanstjeneste, personaltjeneste, administrativ tjeneste og medisinsk tjeneste i det russiske innenriksministeriet. Videre til tjenestemenn i det russiske kriseministeriet (unntatt personell i redningstroppene og militært personell i det statlige brannvesenet), i fengselsvesenet og i namsfogdemyndigheten.
Tollgrader 60px
Tollgrader er tildelt tjenestemenn i det russiske tolletaten.
Statsforvaltningen
Statsforvaltningen sine rangklasser er tildelt tjenestemenn i den alminnelige statsforvaltningen.
Justisforvaltningen 60px
Justisforvaltningen sine rangklasser er tildelt tjenestemenn i det russiske justisministeriet (unntatt tjenestemenn i fengselsvesenet).
Påtalemyndigheten 60px
Påtalemyndigheten sine rangklasser er tildelt tjenestemenn i den russiske påtalemyndigheten (unntatt offiserer i den militære påtalemyndigheten).
Stenomastax
Stenomastax er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Små, brunlige, avlange kortvinger. Hodet er kort, bredt og rundet med små fasettøyne. Pronotum er mye bredere enn langt, med rundede sider. Dekkvingene er ganske korte, knapt lengre enn pronotum, bakkanten litt innbuktet innenfor bakhjørnene.
Utbredelse
Slekten er kjent fra Afrika og Sørøst-Asia.
Løssplatået
Løssplatået eller løsshøylandet (kinesisk: 黃土高原, Huangtu gaoyuan) eller løss-fjellandet i Huabei (Nordkina) er et høylandstrinn som representerer overgangen mellom den nordkinesiske slette og høylandsområdet i (Indre) Mongolia i nord og høylandsområdet i Tibet i vest. Søndre rand er de likeledes av løss pregede områder i elvedalene til Gulelven og dens viktigste sideelv Wei He, som så avgrenses i sør av de høye Qin Ling-fjellene. Løssplatået brer seg utover omtrent 1000 km i øst-vestlig retning og 700 km i nord-sørlig, og omfatter det meste av provinsene Shanxi og Shaanxi, den autonome region Ningxia Hui, og noen deler av provinsene Hebei, Henan, Gansu, Qinghai og Indre Mongolia. Løsskiktene i fjellandet i provinsene Henan, Shaanxi, Shanxi og Gansu kan være inntil 300 m tykke. I de eldste tider var regionen også viktig på Silkeveien. Varer ble bragt på karavaner til vesten, som gull, rubiner, jade, tekstiler, korall, elfenben og kinesiske kunstprodukter. I motsatt retning kom for eksempel bronsevåpen, pels, keramikk og kanelbark.
Leo Murphy Drona
Leo Murphy Drona SDB (født 18. oktober 1941 i Pangil i Laguna på Filippinene) er en filippinsk ordensgeistlig og emeritert katolsk biskop av San Pablo.
Bakgrunn
Leo Murphy Dronas skolegang var ved Thomas Earnshaw Elementary School og deretter ved Don Bosco Technical Institute i Santa Ana i Manila. Han trådte inn i salesianerordenen og gikk på Salesian Seminary College i Hongkong.
Løssplatået
Tradisjonelt har befolkningen i disse områdene laget seg sine bosteder ved å grave seg inn i løssen, eller ned og inn. Løssboligene, kalt yaodong (窰洞), holder et behagelig og jevnt romklima, slik at temperaturytterlighetene utendørs under kaldeste vinter og heteste sommer egentlig er bedre mildnet innendørs enn i modernere nybygg uten klimaanlegg.
Leo Murphy Drona
Prest
Leo Murphy Drona og ble presteviet 22. desember 1967. Han fikk lisensiatsgrad i teologi fra Universita Pontificia Salesiana i Roma.
Løssplatået
De yaodonger som er best kjent er kanskje de i Yan'an der kommunistpartiet under ledelse av Mao Zedong hadde hovedkvareter en periode i 1930-årene. Da Edgar Snow, forfatteren av Rød stjerne over Kina, besøkte Mao og hans folk, bodde han i en yaodong. Men boligene kan være dødsfeller; under jordskjelvet i Shaanxi i 1556 døde mange hundretusener når hulene bare raste inn.
Leo Murphy Drona
Prest
Han var dekan for Don Bosco College Seminary i Calamba i Laguna fra 1968 til 1973, og var rektor for samme seminar fra 1974 til 1981. Deretter var han viseprovinsial for salesianere med base i Parañaque fra 1981 til 1987.
Løssplatået
Løssen er et eolisk sediment som består for det meste av silt, et fint materiale som er blåst inn fra de indreasiatiske ørkener og stepper. Når flyvestøvet har fått sette seg er det gulbrunt og svært næringsrikt. I de østasiatiske løssfjelltrakter er verdens tykkeste løssavleiringsskikter. Langs Gulelven, som har fått sitt navn på grunn av de sedimentene som skyldes nedover med elvevannet, er det avleiringsskikt som han være på inntil 400 meter tykke. Ingen annen elv i verden har med seg sterkere sedimentfrakt, nesten 40 kilogram per kubikkmeter vann. På grunn av sedimentasjonen som så skjer langs bunnen og sidene når elven flater ut på lavlandet og går over sine bredder, er den blitt demmet opp av stadig høyere diker. På høyde med byene Kaifeng og Zhengzhou ligger elvens vannspeil allerede hele ti meter høyere en de omliggende marker.
Leo Murphy Drona
Biskop av San Jose
Den 10. juni 1987 utnevnte pave Johannes Paul II til biskop av San Jose. Den apostoliske nuntius til Filippinene, erkebiskop Bruno Torpigliani, bispeviet ham den 25. juli samme år; medkonsekratorer var Gabriel Villaruz Reyes, hjelpebiskop i Manila, og biskopen av San Pablo, Pedro Bantigue y Natividad.
Biskop av San Pablo
Den 14. mai 2004 utnevnte paven ham til biskop av San Pablo.
Pave Benedikt XVI innvilget den 25. januar 2013 hans førtidige avskjedssøknad i en alder av 71 år; til ny biskop av San Pable utnevnte han Buenaventura Famadico.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Jageren «Guangzhou» (168)
Jageren «Guangzhou» (168) (kinesisk: 广州, oppkalt etter storbyen Guangzhou) er en type 052B eller Guangzhou-klasse-destroyer (NATO-navn: Luyang I class) i Folkets frigjøringshærs flåte i Folkerepublikken Kina. Den ble satt i tjeneste i den kinesiske sørflåten i 2004.
Skipet er en missiljager, og har stealth-skrog og -overbygning. Den har avanserte luftforsvarssystemer.
Tomasz Stankiewicz
Tomasz Stankiewicz (født 28. desember 1902 i Warszawa, død 21. juni 1940) var en polsk syklist som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.