cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kim Jong-un
Familie og utdannelse
Alle barn av Kim Jong-il skal ha fått sin skolegang i Sveits, og familien sies å ha hatt treff ved Genfersjøen og i Interlaken. Kim Jong-un skal antakelig ha gått ved den offentlige skolen Liebefeld Steinhölzli i Köniz under navnet Pak-un eller Un-pak 1998–2000. Han skal ha vært en flink og ambisiøs elev med fascinasjon for basketball, men også preget av sjenanse og et vanskelig forhold til kvinner. Han snakker noe engelsk og tysk. Det er ikke kjent når han flyttet til Sveits. En elev ved navn Chol-pak eller Pak-chol gikk på en internasjonal skole ved Bern 1993–1998, men dette var trolig broren Kim Jong-chol.
Kim Jong-un studerte ved Kim Il-sung militæruniversitet i Pyongyang 2002–2007.
Han er gift med Ri Sol-ju, som er født i siste halvdelen av 1980-årene og kommer fra en partielitefamilie. De begynte å opptre sammen offentlig i 2012. Hun ble i begynnelsen forvekslet med sangerinnen Hyon Song-wol, men nordkoreanske myndigheter gikk ut med hennes egentlige navn, «kamerat Ri Sol-ju», og bekreftet at de var gift. Det er påstått at paret giftet seg så tidlig som i 2009, like etter at Kim Jong-il fikk hjerneslag, og at paret fikk en sønn i 2010. Paret har datteren Kim Ju-ae, som trolig ble født i 2012. Sørkoreansk etterretning mener også at Kim Jong-un og Ri Sol-ju fikk et tredje barn i februar 2017, men navn og kjønn er ukjent. Ri Sol-ju har siden 2018 blitt omtalt av myndighetene som Nord-Koreas førstedame.
Nord-Koreas statsleder
I forbindelse med den gradvise overføringen av politisk og militær makt fra Kim Jung-il til Kim Jong-un, ble han i 2009 gitt en mellomlederposisjon i den nasjonale forsvarskommisjon. Året etter ble han den 27. september forfremmet til general i Den koreanske folkearméen, en dag før en viktig partikongress i Koreas arbeiderparti i Pyongyang. Dagen etter ble Kim valgt inn som nestleder i partiets militærkommisjon. I desember 2011 etterfulgte han sin far som de facto statsleder i Nord-Korea. Den 31. desember ble Kim Jong-un utnevnt til øverstkommanderende i Den koreanske folkearmé.
Varhaug
Varhaug er et tettsted og administrasjonssenteret i Hå kommune på Jæren i Rogaland. Tettstedet hadde innbyggere per 1. januar. Mellom Nærbø og Varhaug ligger Åna fengsel, som tidligere het Åna kretsfengsel og Opstad tvangsarbeidshus. Varhaug var tidligere en egen kommune.
Administrativ tilhørighet og innbyggertall
Fra 1837 var Varhaug del av Hå formannskapsdistrikt. Hå ble i 1894 delt i Varhaug og Nærbø kommune, og da var innbyggertallet på Varhaug 1 801. 1. januar 1964 ble Varhaug slått sammen med Nærbø og Ogna kommuner til den nye Hå kommune, og ved sammenslåingen hadde Varhaug 3 454 innbyggere.
Stedsnavnets opprinnelse
Stedsnavnet er opprinnelig et gårdsnavn, der siste ledd sikter til en gravhaug på gården. Første ledd er trolig norrønt var, som betyr steinsatt grav eller steinsetting.
Samferdsel
Jærbanen, Varhaug stasjon, Nær fylkesvei 44.
Grunnkretser
Grunnkretsene er Lerbrekk, Dysjalandsvegen, Varhaug vest, Varhaug øst, Reiestad/Tjemsland, Ånestad, Ueland, Auestad og Husvegg/Odland.
Idrett
Den lokale klubben Varhaug Idrettslag (V.I.L.) driver aktiviteter innen fotball og håndball..
Arrhenius
Se også:
ESA (andre betydninger)
ESA kan bety:
Langisjór
Langisjór (islandsk uttale langi-siour) er en innsjø på Island. Den ligger på det islandske høylandet, navnet betyr «langsjø» på norsk. Innsjøen er om lag 20 km lang, 2 km bred, med et areal på 26 km² og en dybde på opp til 75 meter.
Innsjøen er langt fra folk like sørvest for Vatnajökull og ligger 670 meter over havet. Området har derimot vakker natur og miljøvernere er bekymret over regjeringen sine planer om å bygge en demning ved innsjøen.
LO Stat
LO Stat er et av de to kartellene i LO. Det ble opprettet 13. september 1939 under navnet Statstjenestemannskartellet, men endret navn 1. januar 1996. De første medlemsforbundene var Norsk Postforbund, Norsk Lokomotivmannsforbund, Norsk Kommuneforbund, Norsk Telegraf og Telefonforbund og Norsk Jernbaneforbund.
Kartellet er en hovedsammenslutning av LO-forbund som organiserer arbeidstakere i staten og i virksomheter knyttet til Arbeidsgiverforeningen Spekter, og ledes av Egil André Aas som ble valgt til leder i 2016 etter Tone Rønoldtangen. LO Stat har i dag 17 medlemsforbund med ca. 100 000 medlemmer (2021). Norsk Tjenestemannslag er det største forbundet i LO Stat. Det ledes av John Leirvaag.
Medlemsforbundene i LO Stat pr. 1. juli 2021 er: CREO - forbundet for kunst og kultur, EL & IT Forbundet, Fagforbundet, Fellesforbundet (FF), Forbundet for Ledelse og Teknikk (FLT), Fellesorganisasjonen (FO), Handel og Kontor i Norge, Industri Energi, Norsk Arbeidsmandsforbund (NAF), Norsk Fengsels- og Friomsorgsforbund (NFF), Norsk Jernbaneforbund (NJF), Norsk Lokomotivmannsforbund (NLF), Norsk Manuellterapeutforening, Norges offisers- og spesialistforbund (NOF), Norsk Sjøoffisersforbund, Norsk Tjenestemannslag (NTL), Skolenes Landsforbund (SL). Norsk Transportarbeiderforbund var medlem som eget forbund fram til 2019 da forbundet bl nedlagt og gikk inn i Fellesforbundet.
Duas Barras
Duas Barras er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Owen Lattimore
Owen Lattimore (født 29. juli 1900 i Washington, DC i USA, død 31. mai 1989 i Providence i Rhode Island i USA) var en amerikansk sinolog og mongolog som på 1950-tallet ble anklaget for å være kommunistisk agent i USA.
Owen Lattimore vokste opp i Tianjin i Kina. Fra 1926 ble han opptatt av sin forskning og forfatterskap, og gjennomførte forskningsreiser i Mongolia, Xinjiang og Mandsjuria. Hans innflytelsesrike verker Manchuria: Cradle of Conflict (1932) og The Mongols of Manchuria (1934) ble til i denne perioden.
Han underviste ved Johns Hopkins University i Baltimore 1938 til 1963.
I 1950 ble han av senator Joseph McCarthy beskyldt for å være Sovjetunionens fremste spion i USA, men en senere granskning renvasket ham for anklagen. Det skulle imidlertid gå helt til 1955 før alle anklager mot ham var avvist.
Årene 1963–70 underviste han i kinesiske studier ved Leeds University i England.
Blant hans senere bøker kan nevnes America and Asia (1943), The Situation in Asia (1949), Pivot of Asia (1950), Ordeal by Slander (1950), Studies in Asian Frontier History (1962) og Silks, Spices and Empire (1968).
Christian Adolph Diriks
Christian Adolph Diriks (født 11. november 1775 i København, død 16. desember 1837 i Christiania) var en norsk jurist og deltager på riksforsamlingen i 1814.
Diriks var født og oppvokst i Danmark, og kom til Norge da han var 30 år gammel.
Han var byfogd og sorenskriver i Laurvig (Larvik). De 24 stemmeberettigede i byen valgte ham til representant på riksforsamlingen under et møte i byens kirke den 4. mars 1814. Han sluttet seg til selvstendighetspartiet, og satt i reglementskomiteen og konstitusjonskomiteen. Dermed var han en av dem som redigerte utkastene til Grunnloven, og han fikk stor innflytelse på dette arbeidet. I dagene 2. til 8. mai var han også riksforsamlingens president. I 1814 bodde han sannsynligvis i daværende Kirkegaten 3 (Alleen) i Larvik. Av dagbøkene til andre Eidsvoldsmenn kan man se at han ble fremhevet som en meget sindig og effektiv møteleder og en skarpskodd jurist med stor oversikt også over andre lands statsforfatninger.
Diriks ble Norges første professor i juridiske fag, da han ble utnevnt til en stilling ved Det Kongelige Frederiks Universitet i Kristiania. Han ble imidlertid bare et år i professorstillingen, og rakk derfor ikke å profilere seg i dette embetet.
Han ble Norges første stortingspresident, og senere statsråd, først i Justisdepartementet og senere i Kirkedepartementet. På sine eldste dager gikk han imot feiringen av 17. mai, som han mente var en provokasjon mot Sverige.
Diriks mottok storkorset av Nordstjerneordenen i 1818. Fra 1824 var han medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Trondheim.
Diriks er gravlagt i familiens gravsted på Vår Frelsers gravlund, sammen med blant andre sin sønnesønn maleren Karl Edvard Diriks (1855–1930). Christian Adolph Diriks var også far til fyrdirektøren og tegneren Carl Fredrik Diriks (1814–1895).
Amalie Sofie Bekkevold
Oppvekst på Moss og i Christiania
Amalie Sofie Bekkevolds mor var av den kjente Ihlenslekta fra Modum, Gunhild Marie Evensdatter Ihlen (1800–81), født på Landfaldøen ved Drammen den 28. august 1800. Hun ble gift med enkemann og frakteskuteskipper Peter Svendsen Bekkevold (1780–1851). De ble viet 19. november 1818. Ekteparet flyttet året etter til Moss der deres første datter ble født. Hun fikk navnet Amalia Sophia i en hjemmedåp, men 1. desember ble hun båret til Moss kirke. Amalie Sofie fikk en rekke søsken, hvorav 8 vokste opp.
Bekkevold med familie slo seg senere ned i Christiania som traktør og småhandler. Skjenkestua eksisterer den dag i dag i Skippergata 3 under navnet Grei Kafé. Stedet har en plass i norsk litteraturhistorie fordi Henrik Wergeland fant sin tilkommende der. Han fikk lov å sette inn årer og seil hos Bekkevolds mens han tjenestegjorde som annenamanuensis ved Universitetsbiblioteket som den gang lå ved Christiania gamle torv. Han kom innom før han gikk på arbeid, og hentet sakene ved arbeidstidas slutt for å ro eller seile over Bjørvika til hytta si i Grønlia under Ekebergåsen. Henrik Wergeland bodde i Grønlia fra mai-juni 1838 til han solgte stedet i april året etter.
Poesier
Henrik Wergeland ble snart oppmerksom på datteren i huset Amalie Sofie, som nærmet seg 19 år. Han ble dypt betatt og opplevde alle «Ungdommens Symptomer med Søvnløshed, Ulyst til at gjøre noget, Menneskeskyhed, Aandsfraværelse osv.» Forelskelsens stadier kan følges i de 14 dikt (kalt Poesier) han skrev sommeren og høsten 1838. Kjærlighetshistorien er gjengitt i erindringsboka Hassel-Nødder (1845). Der forteller han at han la merke til at foreldre og småsøsken viste henne hengivenhet og respekt, og at hvert ord fra hennes munn vitnet om god forstand. Han forteller videre at han i stedet for å dra rett hjem etter arbeidstid, gjerne ble sittende hos Bekkevold til skjenkestuen stengte kl. 21 om kvelden. Amalie Sofie var sky og tilbakeholdende til å begynne med, men han gav ikke opp, og 12. august samme år ble de forlovet. To uker senere drog paret til Eidsvoll, til Wergeland-familien, som var glad for at Henrik endelig hadde funnet en livsledsager. De falt også for hennes umiddelbare vesen. Hun hadde en varme man ikke var vant til i prostehjemmet.
Henrik Wergeland ble satt i stand til å gifte seg da kong Karl Johan bevilget ham en årlig pengestøtte fra sin private kasse, i første omgang for to år, i påvente av stilling. Det var et vederlag for tapet av Nannestad kapellani, som han hadde søkt, men ikke fikk.
27. april 1839 sto bryllupet på Eidsvoll der paret ble viet av Henriks far, Nicolai Wergeland. Etter bryllupet leide de nygifte seg inn i første etasje i Akersveien, nå Damstredet 1-3, ved Vor Frelses Gravlund. I 1840 søkte og fikk han stillingen som landets første riksarkivar, og 17. mai 1841 kunne det unge ekteparet flytte inn i eget hus Grotten i utkanten av Slottsparken.
Henrik fortsatte å skrive dikt til Amalie Sofie også etter at de ble gifte, dikt som «Min Hustru» og «Min Vivs Hjemkomst», og han tilegnet henne Den engelske Lods. Selv har hun fortalt at han aldri skrev lettere enn når hun gikk på gulvet og sang. Hun var glad i å synge og kunne akkompagnere seg selv på gitar. Hun var også med i en oppsetning i Det dramatiske Selskab av Bjerregaards populære stykke Fjeldeventyret senvinteren 1844, der hun framstilte Ragnhild-skikkelsen. Hun skal ha vært uforglemmelig vakker på scenen.
Ekteskapet ble lykkelig, men kort. Våren 1844 ble Henrik Wergeland kastet på sykeleiet. Grotten måtte selges sist i januar 1845 på grunn av gjelden etter Praëm-saken. Et nytt hus, i stil som en husmannsstue, kom opp i Pilestredet og fikk navnet Hjerterum. Amalie Sofie pleiet sin mann omsorgsfullt til han døde 12. juli 1845.
Skriftstykker etter Amalie Sofie viser at hun ble flink til å uttrykke seg skriftlig, selv om hun som en pike av «folket» ikke hadde fått det som kaltes Dannelse. Men hun var lærenem, og hjertes dannelse har hun utvilsomt hatt. Også hennes svigerfar satte pris på hennes kvikke, vennlige og utjevnende vesen og tok henne enda med på prostevisitas.
Amalie og pastor Biørn
Henrik Wergeland hadde skrevet i sitt testamente at han håpet hans rikt utrustede hustru ville motta et «godt Tilbud». Hans gode venn, pastor Nils Andreas Biørn (25. februar 1807–14. august 1887) sønn av skipsreder og trelasthandler Christian Ludvig Schøtz Biørn (død 1838) og Maren Arctander (1786–1840), giftet seg med Amalie Sofie 21. august 1846. Han var da hjelpeprest i Christiania.
Biørn hadde redigert bladet Børnevennen (der Wergeland hadde publisert noen av sine barnedikt), og han hadde holdt gravtalen over dikteren. 1850 ble han sogneprest i Leksvik i Nord-Trøndelag og 1863 i Nord-Aurdal i Valdres. Pastor Biørn var enkemann med 5 barn. Amalie fødte ham 8 nye barn. Det glade prestepar i Nord-Aurdal er omtalt i skuespilleren, Hauk Aabels, erindringer.
Amalie Sofie og Nils Biørn dyrket i fellesskap Henrik Wergelands minne. Hun omtalte alle dager sin første mann som «min Henrik». Hun var til stede da jødenes minnesmerke ble avduket på dikterens grav på fødselsdagen 17. juni 1849, og hun la ned krans da Wergelandsstøtten på Eidsvolls plass ble avduket 17. mai 1881. Det var siste gang hun trådte fram for offentligheten.
Etter at Amalie var blitt fru Biørn, mistet hun for det meste kontakten med Wergeland-familien. Henrik Wergelands søster, Camilla Collett besøkte imidlertid Amalie ikke så lenge før denne døde. De talte da om uheldige/usanne myter som var oppstått rundt Henrik Wergelands ettermæle, og de var skjønt enige om at disse burde gjendrives.
Amalie Sofie overlevde også sin andre mann og døde 27. oktober 1889, 70 år gammel. I en nekrolog i Verdens Gang 29. oktober ble hun omtalt som «Wergelands Enke» og hyllet som den kvinne som mer enn noen annen var blitt «besunget i norsk Poesi».
Ettermæle
Sonja Hagemann avslutter sin biografi om Henrik Wergelands hustru slik:
Tarariras (kommune)
Tarariras er en kommune (spansk: municipio) i Colonia-departementet i det sørvestlige Uruguay. Hovedstaden heter Tarariras.
Historie
Tarariras ble grunnlagt i 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcaldesa) i kommunen er Diana Olivera (2010-2015).
Engenheiro Paulo de Frontin
Engenheiro Paulo de Frontin er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Jørn H. Hurum
Jørn Harald Hurum (født 4. november 1967) er en norsk paleontolog og vitenskapsformidler. Hurum er utdannet virveldyrpaleontolog og ansatt som professor ved Naturhistorisk museum, Universitetet i Oslo i Oslo. Han har særlig jobbet med dinosaurer, tidlige pattedyr og marine øgler. Han leder siden 2004 et team som graver ut store marine øgler på Janusfjellet 5–6 km nord for Longyearbyen på Svalbard. Gjennom 11 ekspedisjoner har han og kollegene gravd seg fram til titalls nye arter fra Juraperioden, til sammen 60 skjeletter. De siste årene har forskningen hans dreid seg om de eldste av de marine reptilene på Svalbard som dukket opp like etter det som er regnet som den største masseutryddelsen i Jordas historie.
Bakgrunn
Jørn Hurum er født og oppvokst i Mjøndalen ved Drammen, men har de siste årene bodd i Nittedal utenfor Oslo. Siden barndommen har han samlet fossiler og mineraler i Oslo-distriktet. Han begynte studier i paleontologi ved Universitetet i Oslo i 1987. Han ble cand.scient. i 1993 med oppgaven «Snout and orbit of Cretaceous Asian multituberculates studied by serial sections», og fikk doktorgraden med avhandlingen «Cranial structure and relationships of Mongolian Late Cretaceous multituberculate mammals» i 1997. Begge oppgavene baserer seg på fossiler av pattedyr funnet i Gobi-ørkenen. Etter avsluttet doktorgrad fikk han et postdoktorstipend fra Forskningsrådet for å studere kjever hos Tyrannosaurus og dens slektninger blant rovdinosaurene. Siden 2004 har han vært leder av utgravningene på Svalbard av marine øgler fra juraperioden.
Jørn Hurum giftet seg i 1991 med Merethe Frøyland, som er ekspert på realfagdidaktikk og førsteamanuensis ved Naturfagsenteret på Blindern. I 2003 fikk de en datter som fikk navnet Ida.
Vitenskapsformidling og forskning
Dinosaurforskeren Jørn H. Hurum er kjent som en medieprofilert formidler av populærvitenskap innen sitt fagfelt. Han har skrevet ti faktabøker, deriblant «Menneskets utvikling» (2004) og «Stein» (2007), og trilogien «Ida», «Monsterøglene på Svalbard» og «Sjøskorpionen på Ringerike» sammen med Torstein Helleve og kunstneren Esther van Hulsen. Han har også vært programleder i «Jørns hjørne» i TV-programmet «Newton» (2001–2002) og i radioprogrammet «Hurum og Ødegaard» i Kanal24 (sammen med astrofysikeren Knut Jørgen Røed Ødegaard). Han har i tillegg til mer enn 50 vitenskapelige artikler skrevet over 70 populærvitenskapelige artikler og holdt over 400 populærvitenskapelige foredrag. I 2004 var han med på å utvikle læreprogrammet «Dinosaurjakt» for norske skoler sammen med viten.no. Han har også vært leder og faglig ansvarlig for flere utstillinger ved Naturhistorisk museum, blant annet «Gåtefulle Kina» (2000), «Dødelige dinosaurer» (2003), «Europas siste jungel» (2008), «Apejenta Ida» (2011) og «Livets tre» (2018). Det er laget flere nasjonale og internasjonale dokumentaret om Hurums forskning, bl.a «Predator X» (2009, History Channel m.fl.), «The Link» (History Channel, BBC, ZDF m.fl.), «Death of a sea monster» (National Geographic Channel).
I 2007 ble Jørn Hurum kjent for funnet av «Monsterøgla fra Svalbard», også kalt Predator x, som er en av verdens største kjente pliosaurer med sin beregnede lengde på 13 meter.
«The Link»
19. mai 2009 presenterte Hurum, tyske og amerikanske forskere et 47 millioner år gammelt fossil av en ape i New York, som av Hurum ble markedsført som «The Link» (i media også omtalt som «The Missing Link»), det manglende bindeleddet i menneskets utviklingshistorie, en teori som forlengst er forlatt av vitenskapen. Fossilet viser verdens eldste kjente apeskjelett, som er 95 % intakt, Darwinius masillae, av Hurum kalt Ida etter hans mindreårige datter. Hurums formidling og beskrivelse av fossilet har møtt sterk kritikk i fagmiljøene, og har blitt beskrevet som «grunnleggende i strid med vitenskapens idéer og etikk» av fem av Norges mest kjente biologiprofessorer, bl.a. Nils Christian Stenseth, som også mener fossilets betydning er sterkt overdrevet og omtaler det som «en oversolgt bløff». Hurum oppsummerte saken sett fra sitt ståsted med en musikkvideo på YouTube i 2014.
Duncan I av Skottland
Duncan I av Skottland (skotsk-gælisk: Donnchad mac Crínáin; født ca. 1001, død 15. august 1040) var skottenes konge i Alba. Hans tilnavn var An t-Ilgarach, «den syke». Han er det historiske grunnlaget for «kong Duncan» i William Shakespeares drama Macbeth.
Liv og virke
Duncan var sønn av Crínán, arvelig sekulærabbed av Dunkeld, og Bethoc, datter av kong Máel Coluim mac Cináeda (Malcolm II). I motsetningen til «kong Duncan» i Shakespeares drama, synes den historiske Duncan å ha vært en ung mann. Han etterfulgte sin bestefar Máel Coluim som konge etter at sistnevnte døde den 25. november 1034, uten åpenbar opposisjon. Han kan ha vært Máel Coluims anerkjente etterfølger, eller tànaiste da etterfølgelsen synes å ha foregått uten hendelser. Eldre historieframstillinger, som følger kronikøren John av Fordun, antok at Duncan hadde vært en konge av kongedømmet Strathclyde i hans bestefars levetid som en apanasje, men moderne historikere har avvist denne framstillingen.
En eldre kilde, en variant av Krønike om kongene av Alba (CK-I), oppgir at Duncans hustru hadde det gæliske navnet Suthen. Hva enn hans hustrus navn kan ha vært, hadde Duncan minst to sønner. Den eldste, Máel Coluim mac Donnchada (Malcolm III) var konge fra 1058 til 1093. Den nest eldste, Domnall Bán, eller «Donalbane», (Donald III) var konge etterpå. Máel Muire, jarl av Atholl, er en mulig tredje sønn av Duncan, men det er heftet med usikkerhet. Máel Muire ble far til Matad, mormaer av Atholl, og dennes sønn, Harald Maddadsson, halvt norsk på morssiden, styrte senere Orknøyene som norrøn jarl.
Den første perioden i Duncans styre var åpenbart uten hendelser, kanskje som en konsekvens av hans ungdom. Mac Bethad mac Findláich (Macbeth) er nedtegnet som hans dux, en tittel som i dag er gjengitt som hertug i betydning som en rang mellom prins og marki, men den gang hadde fortsatt den romerske betydningen som «hærfører». I kontekst, hertugene av Frankerriket hadde et halv århundre før erstattet de karolingske kongene til frankerne og i angelsaksiske England ble den mektige Godwin av Wessex kalt for dux. Det kan antyde at Macbeth kan ha vært den egentlige makten bak tronen.
Litterære omtaler
William Shakespeare framstilte Duncan som eldre konge i dramaet Macbeth,, skrevet i 1606. Han ble drept mens han sov av stykkets hovedfigur, Macbeth.
I en historiske romanen Macbeth the King fra 1978 av Nigel Tranter, er Duncan framstilt som en intrigemaker og renkesmed som frykter Macbeth som en mulig rival av tronen. Han forsøker å drepe Macbeth ved å forgifte ham, og da den mislyktes, angrep han Macbeths hjem med sin hær. I selvforsvar møter Macbeth ham i et slag og dreper Duncan i en kamp mann-mot-mann.
Bonanno Pisano
Bonanno Pisano  ( latinsk Bonanus Pisanus) er en italiensk arkitekt og skulptør, født og død i Pisa i 12. århundre. Han er mest kjent for det skjeve tårn i Pisa.
Pisano ble født i Pisa, hvor han tilbrakte mesteparten av livet. På 1180-tallet dro han til Monreale og laget dørene til katedralen der. Han kom tilbake til Pisa, hvor han også døde og ble gravlagt. Han er anerkjent for i 1173 å ha påbegynt tårnet i Pisa, sammen med Wilhelm av Innsbruck og Giovanni di Simone. Han laget også i 1180 bronsedøren til katedralen i Pisa. Ved foten av det skjeve tårnet ble avtrykket av en metallplakett med navnet hans påtruffet i 1820.
En stein som ble funnet under tårnet i 1838 bærer også navnet hans.
Monika Hestad
Monika Hestad (født 8. mars 1977 i Ulsteinvik) er en norsk industridesigner og forsker.
Hestad er utdannet sivilindustridesigner fra Arkitektur- og designhøgskolen i Oslo (AHO) i 2002. Hun avla doktorgraden (Ph.D.) samme sted i 2008. Hestad har praktisert som industridesigner og konsulent siden 2001.
Forskningen til Hestad har ligget i skjæringspunktet mellom produktutvikling og merkevarebygging. Hestad har gjennom sin doktorgrad og en rekke artikler utviklet modeller for hvilken rolle produktets form har i å styrke en merkevare. Forskningen har vært spesielt innrettet mot strategisk nivå, for å se hvilke implikasjoner merkevarekonteksten har for industridesignernes behandling av form. Hestad har imidlertid også gjort funn som er relevante for industridesignere og bedrifter på et taktisk nivå. Som en del av doktorgraden undersøkte Hestad også hvordan sluttbrukere som involveres i alle stadier av et produkts livssyklus endrer premissene for designprosessen. Hennes book Branding and Product Design: An integrated perspective (2013) gir et sammendrag av forskningen hennes og de følger denne har for designere, markedsførere og ledere.
Fra 2002 til 2003 var Hestad medlem i Ryssdal-utvalget, som forfattet NOU 2003:25. Denne utredningen la grunnlaget for den nåværende norske universitets- og høgskoleloven (2005).
John Senden
John Senden (født 20. april 1971) er en australsk golfspiller. Han er født i Brisbane i Queensland og ble profesjonell i 1992.
Senden har spilt golf over hele verden. Han var fast spiller på PGA Tour of Australasia og har tilbrakt tid som spiller i Asia. I Europa vant han to ganger på Challenge-touren i 1998 og var medlem av Europatouren fra 1999 til 2001. I 2002 ble han medlem av den amerikanske PGA-touren, der han tok sin første seier 16. juli 2006 i John Deere Classic.
Gunnel Ljungström
Gunnel Ljungström (Petersson) (født 25. august 1931 i Sofia församling, Jönköping) er en tidligere svensk turner. Gift med musikeren Sture Pettersson 2. januar 1954.
I 1950 deltok hun i VM i turn. Individuelt fikk hun ingen medaljer, men Sverige fikk gull i lagkonkurransen. Individuelt kom hun på 43.-plass sammenlagt.
Halvor Asphol
Halvor Asphol (født 15. juni 1961) er en tidligere norsk skihopper som representerte Kleive Idrettslag.
Pippisteinen
«Pippisteinen» var det første funnet av bergkunst i Alta kommune. «Pippisteinen» ble funnet ca. 1950 i Gjermundsby ca. 4 km fra Isnestoften, på vestsiden av Altafjorden. Steinen er i underkant av 50 cm lang, og har bare én helleristning, en menneskefigur som likner på Pippi Langstrømpe, derav navnet.
Morten Syversen
Morten Syversen (født 9. juni 1971 i Bærum) er en norsk kjelkehockeyspiller og idrettsleder. Han er i dag leder for kjelkehockeylaget til Jordal Ishockeyklubb. Han var nestleder i hovedstyret til Kløfta IL i 2018.
Pippisteinen
«Pippisteinen» var i mange år en del av utstillingene på Tromsø Museum, men i juni 2008 kom Pippi «hjem» til Alta kommune, og er i dag utstilt på Verdensarvsenter for bergkunst - Alta Museum.
Morten Syversen
Bakgrunn
Syversen ble lam fra livet og ned etter en feilmedisinering i 1977, i forbindelse med at han ble behandlet for leukemi.
Pippisteinen
«Pippisteinen» ble funnet under jordarbeid, og dateringen er usikker, men man regner med at den ble laget av jeger-fangstfolk i yngre steinalder. Fra 1998 og framover er det funnet flere nye helleristninger i dette området på Isnestoften. En av disse, en blokk fra Langnesholmen, er også utstilt på Verdensarvsenter for bergkunst - Alta Museum.
Morten Syversen
Bakgrunn
Han bor på Kløfta. Til daglig er han grafisk ansvarlig hos Comet Sport på Lillestrøm.
Idrettskarriere
Han begynte med kjelkehockey i 1985, og har flere medaljer fra internasjonale mesterskap, med blant annet gull i Paralympics i 1998 og sølv i 2002 i Salt Lake City.
Han har hatt flere verv innen idrett, og har blant annet vært daglig leder i Bøler IF Fotball fra 1993 til 2006, og manager i Manglerud Star Toppfotball 1. og 2. div fra 2006 til 2007. Fra 2009 til 2010 var han manager for Nordstrand IF, og fra 2012 og frem til og med 2016 var han manager for Abildsø IL Han har også jobbet for NRK TV-sporten.
Mauro Formica
Mauro Formica (født 4. april 1988) er en argentinsk fotballspiller som spiller for Newell's Old Boys.
Formica debuterte for Newell's Old Boys 29. september 2006 i en alder av 18 år.
21. januar 2011 ble det klart at Blackburn Rovers forhandlet med Newell's Old Boys om en overgang for den unge argentineren. Samme dag som overgangsvinduet stengte, 31. januar 2011, skrev Formica under for Blackburn. Overgangssummen var på drøye 30 millioner kroner. Selv om dette ble sett på som en stor signering, fikk ikke Formica spille noen av de 14 gjenværende kampene for Blackburn samme vår. Manager Steve Kean begrunnet dette med at Formica ankom klubben etter å ha gått lenge skadet, samt at han først måtte tilvenne seg nivået gjennom trening og reservelagsspill.
Sommeren 2011 fikk Formica sin første seniorlandskamp for Argentina, i en kamp hvor de største stjernene ikke var med.
Det mongolske alfabetet
Det mongolske alfabetet er det tradisjonelle skriftsystemet for å skrive mongolsk. I dag brukes alfabetet for å skrive mongolsk i Indre Mongolia-regionen i Folkerepublikken Kina, mens i Ytre Mongolia brukes kyrillisk. Alfabetet ble også brukt til å skrive mandsjuisk under Qing-dynastiet etter at grunnleggeren Nurhaci bestemte seg for å bruke det som mandsjuenes skriftspråk, men siden alfabetet ikke var helt tilpasset mandsjuisk ble det utviklet en mandsjuisk variant. Også et par andre språk, som for eksempel evenkisk, har blitt skrevet med alfabetet. Alfabetet kalles også Hudum, som er oirat for «tradisjonell», i motsetning til klarskrift (Todo, «eksakt»).
Som i arabisk henger bokstavene i hvert ord sammen, og alle bokstaver har tre forskjellige former avhengig av deres posisjon i ordet: innledende, medial eller avsluttende. I noen tilfeller finnes det varianter som velges for å harmonere visuelt med den etterfølgende bokstaven. Mongolsk skrift skrives vertikalt fra venstre til høyre. I motsetning til japansk, kinesisk og koreansk skrift som kan skrives både vertikalt og horisontalt, er ikke mongolsk skrift egnet for å skrives horisontalt. Hvis skriften skal skrives horisontalt, som den ofte må på datamaskiner, må bokstavene roteres 90 grader.
Alfabetet skiller ikke mellom flere vokaler (o/u, ö/ü, og medial/avsluttende a/e) og konsonanter (t/d, k/g, noen ganger ž/y) som ikke var nødvendig i uigurisk, som alfabetet avstammer fra. Situasjonen er ikke ulik den i engelsk, der ti eller flere vokaler representeres med bare fem bokstaver, og th brukes for to ulike lyder. Ofte må den korrekte lyden derfor tolkes utfra kontekst.
Historie
Under en krig mot naimanerne rundt år 1204 ble den uiguriske skriveren Tatar-Tonga kidnappet av mongolene. Han introduserte det uiguriske alfabetet, og tilpasset det for å skrive mongolsk.
I 1587 utarbeidet Ayuush Güüsh (Аюуш гүүш) en rekke ekstra bokstaver for å transkribere språklyder i fremmede språk som tibetansk, kinesisk og sanskrit. Denne utvidelsen er kjent ved navnet Ali-Gali (Али-гали).
Oiratisk klarskrift
I 1648 utviklet den oiratiske munken Zaya-pandita Namkhaijamco denne varianten for å lage et skriftspråk som lå nærmere det muntlige språket, og samtidig gjøre det lettere å transkribere tibetansk og sanskrit. Skriftsystemet ble brukt av kalmukkene i Russland frem til 1924, da det ble erstattet av kyrillisk. I Xinjiang i Kina brukes skriftsystemet fortsatt av oiratene.
Vaghintaraskrift
En annen variant ble utviklet i 1905 av den burjatiske munk Agvan Dorzjijev. Tanken var å minske tvetydighetene i det tradisjonelle mongolske alfabetet, og å støtte russisk transkripsjon. Den største forandringen var imidlertid avskaffelsen av de ulike posisjonsspesifikke formene av samme bokstav. Alle bokstavene ble basert på de mediale formene i det opprinnelige alfabetet.
Bokstaver
Noter:
Alessandro Marcello
Alessandro Ignazio Marcello (1673–1747) var en italiensk adelsmann som utmerket seg som en dyktig amatør på en rekke områder, blant annet som dikter, filosof og matematiker. I likhet med broren Benedetto er han i dag hovedsakelig kjent som komponist av barokkmusikk.
Liv og virke
Marcellos mest kjente verk er Konsert for obo og orkester i d-moll som Johann Sebastian Bach senere arrangerte for cembalo (BWV 974).
I sine siste leveår arbeidet Marcello hovedsakelig med religiøs lyrikk. Han døde i Venezia 77 år gammel og ble bisatt i Villa Giusti i Padova.
McNaught
McNaught C/2006 P1 er en ikke-periodisk komet oppdaget 7. august 2006 av den britisk-australske astronomen Robert H. McNaught. Den var nærmest Solen den 12. januar 2007, og ble synlig for det blotte øye for observatører på den sydlige halvkule. Nærmest Jorden var den 15. januar, på en avstand av 0,82 AU.
Stengelfly
Stengelfly (Amphipoea spp.) er en slekt av nattfly som tilhører underfamilien Hadeninae. Navnet stengelfly brukes også om arter i andre slekter. Det forekommer fire arter i Norge, vanligst er vanlig stengelfly.
Utseende
Middelsstore (vingespenn 28 – 37 mm), gulbrune eller rødbrune nattfly. Vingene har uvanlig lange frynser langs ytterkanten. Forvingen har doble, fine, brune mellomlinjer som avgrenser vingens midtfelt. Nyremerket er hvitt eller oransje og ganske påfallende, ringmerket gjerne lyst brunlig. Bakvingen er gråbrun. Artene er ganske like hverandre, og da de også varierer en del innen arten er de vanskelige å skille fra hverandre uten å undersøke hannens kjønnsorganer, som er nokså ulike hos de ulike artene.
Levevis
Artene har larver som lever på røttene og den nedre delen av stenglene av ulike gras (Poaceae), eller på andre planter som sverdlilje. De voksne sommerfuglene flyr på ettersommeren og høsten.
Utbredelse
Artene er utbredt i den palearktiske sone og i Nord-Amerika.
The Origins of Ruin
The Origins of Ruin er det amerikanske progressiv metal-bandet Redemption sitt tredje studioalbum
Albumet ble utgitt 3. april 2007 og er bandets første på plateselskapet InsideOut Music.
Guapimirim
Guapimirim er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Jan Eivind Bertelsen
Jan Eivind Bertelsen (født 1981) (også kalt Obijan) er en norsk trommeslager fra Bergen. Han spiller i det norske rockebandet Fjorden Baby!, sammen med bassist Tony Alexander Syversen, gitarist Jan Henning Buen, keyboardist Nam Phoung Nguyen og vokalist Sturle Kvilekval. Han er oppvokst i en musikal familie, hvor blant annet John Olav Nilsen er hans fetter.
Han har også utgitt soloprosjekter, blant annet Obijans Himmel på Apollon Records. . I tillegg til Obijans Himmel (2018) har han gitt ut Holoprogram (2019) og Sanger Fra Dypet (2020)
Gemmano
Gemmano er en liten landsby i Concadalen ved foten av Appenninene. Her finner man Onfernogrotten som ble oppdaget i 1916. Grotten er rundt 750m lang.
Everything’s Eventual
Everything's Eventual er en samling av 14 noveller, skrevet av Stephen King, som ble utgitt i 2002.
Historier
"The Little Sisters of Eluria" er en del av Det Mørke Tårn-serien.
Historiens rekkefølge
I bokens introduksjon beskrev King en uvanlig metode han tok i bruk for å bestemme rekkefølgen på historiene:
Lydversjoner
Lydversjonene av historiene i samlingen er spredd over flere produkter.
Everything's Eventual: Five Dark Tales inneholder disse historiene:
The Man in the Black Suit: 4 Dark Tales inneholder disse historiene:
Everything's Eventual: Volume 2 inneholder disse historiene:
Blood and Smoke inneholder disse historiene:
Riding the Bullet og L. T.'s Theory of Pets er tilgjengelige som individuelle produksjoner.
Louis Stoop
Han deltok i lagkonkurransen i turn under Sommer-OL 1920, der Belgia vant sølv på hjemmebane, bak Italia.
Hikaru Utada
Hikaru Utada (japansk: 宇多田ヒカル Utada Hikaru, født 19. januar 1983 i New York, USA) er en japansk popartist. Hen er en av de mest suksessfulle og hyllede artistene i japansk musikkhistorie.
Foreldrene hens er japanske og har røtter i den japanske musikkindustrien. Faren, Teruzane Utada, er en plateprodusent og har produsert en del av hens tidligere plater. Moren hens, Junko Utada, var en enka sangerinne.
Hens album First Love er det albumet i Japan som har solgt mest. Per 2018 hadde det solgt cirka 7,67 millioner eksemplarer. Hens første tre studioalbum, First Love, Distance og Deep River, solgte alle over tre millioner eksemplarer. Hikaru Utada gjorde sitt første profesjonelle opptak da hen var tolv år gammel og spilte inn sin første plate i 1996 under pseudonymet Cubic U.
Det var debutalbumet hens som Cubic U, «Precious», som ledet til karrieren hens i Japan.
Hikaru Utada har også skrevet og fremført åpningsangene til PlayStation 2-spillene Kingdom Hearts og Kingdom Hearts II. Siden spillene er gitt ut både på japansk og på engelsk er det to versjoner av sangene. En versjon er på engelsk og en på japansk. Åpningsangen i spillet Kingdom Hearts er på japansk kalt «Hikari» og på engelsk kalt «Simple and Clean». Åpningsangen til KingdomHearts II er på engelsk kalt Sanctuary og på japansk Passion.
Hen giftet seg med Kazuaki Kiriya da hen var 19 år gammel. Kazuaki Kiriya er både fotograf og filmskaper, og har laget flere av hens musikkvideoer. De skilte seg i 2007. I mai 2014 giftet hen seg med Francesco Calianno, en italiener, og i juli 2015 fikk de en sønn. I 2018 ble det kjent at de hadde blitt skilt.
Borås Tidnings debutantpris
Borås Tidnings debutantpris er en svensk litteraturpris.
Prisen ble innstiftet i av Tore G Wärenstams stiftelse. Den første mottakeren ble utpekt 1. mars 2001. Det er Borås Tidning og bibliotekshögskolan som samarbeider om å dele ut prisen. Det deles også ut en lokal ungdomspris, Lilla Debutantpriset.
Prispengene er i 2012 på 100 000 svenske kroner.
Magar
Magar er navnet på en nasjonalitet i Nepal.
Språk
Magar-folket snakker flere forskjellige nærbeslekta tibeto-burmesiske språk som hører til bhoiya-gruppa (beslekta med tibetansk). Språklig er de beslekta med flere andre folkegrupper i de sentrale og østlige ås-områdene i Nepal, som gurung, tamang, newar og kirat.
I Nepal regnes de til janjati, det vil si nasjonaliteter/minoriteter som ikke hører til det hinduiske kastesystemet.
Hjemland
Magarene bor i distriktene Palpa, Tanahu, Myagdi, Pyuthan og Rolpa. De finnes også i Arghakhanchi, Syangja, Parbat, Baglung, Dolpa, Surkhet, Sindhuli, Udayapur og andre distrikter.
Det tradisjonelle hjemlandet sitt kaller de Magarant.
Kham Magar er ei undergruppe av magar-folket som bor i de høytliggende og uveisomme ås-distriktene Rukum, Salyan, Rolpa og Pyuthan, Rapti sone, Midtvestlige region. Språklig og religiøst skiller de seg fra andre magar-grupper, bl.a. har religionen deres sterke innslag av shamanisme. De mener at deres områder er magar-folkets opprinnelige hjemland, som de andre magar-gruppene har utvandra fra.
Antall, religion
I Nepals folketelling i 2001 oppga 1 622 421 people at de var magar. Denne gruppa utgjorde 7.14% av Nepals befolkning. Et mindretall, 770 116, oppga at de hadde magar-språk som morsmål.
74.60% oppga at de var hinduer, 24.47% at de var buddhister. Som nevnt ovafor fins det innslag av shamanisme blant magarene. Det kan også gjelde utøvere som i folketellinga regnes som hinduer eller buddhister.
Viktig rolle i Nepals kriger
Magar-soldater var den største gruppa innafor Prithvi Narayan Shah av Gorkhas hær, da han gjennom langvarige erobringstokt på 1700-tallet skapte grunnlaget for den moderne staten Nepal.
Etter 1816 blei også magarer den største enkeltgruppa blant gurkha-soldatene som gikk i engelsk og seinere annen utenlandsk tjeneste. Inntekter fra gurkha-soldater har seinere spilt en svært viktig rolle i magar-områdenes økonomi.
Opprøret som førte til Nepals borgerkrig 1996 - 2006 starta i Rolpha og nabodistriktene Rukum og Jajarkot. Rolpa er fattig, veiløst og svært lite moderne utvikla, med ei befolkning som er anslått til 80% magar. I Rukum skal magarer også være i flertall, og i Jajarkot er de et stort mindretall. Fra starten av var magarer et flertall innafor NKP(Maobadi)s opprørshær.
19. januar 2004 oppretta opprørerne Det Sjølstyrte området Magarant med Santosh Budha Magar som statsminister. Dette skjedde foran et møte på 75 000 i landsbyen Tawang, et berømt feste for kommunisme helt sida 1950-tallet, i kham-magar-området i Rolpa. Området eksisterte fram til NKP(M) gikk inn i regjeringa etter fredsslutninga våren 2007.
Nærbø
Nærbø er et tettsted i Hå kommune på Jæren i Rogaland. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger omtrent syv kilometer nord for kommunesenteret Varhaug.
Politikken i Hå kommune er preget av ulike bygdelister etter kommunesammenslåingen i 1964. Siden 2011 har Kristelig folkeparti hatt ordføreren i Hå kommune.
Jærbanen og Jærmuseet
Nærbø stasjon på Jærbanen betjenes av lokaltog mellom Stavanger og Egersund. Utenom sommeren har lokaltoget noen avganger fra Stavanger som har Nærbø som endestasjon.
Jærmuseet ligger ved Nærbø. Museet legger vekt på historien til jordbruket på Jæren. På Nærbø er det mye virksomhet og industri knyttet til jordbruket.
Tidligere kommune 1894–1964
Nærbø er en tidligere selvstendig kommune. Fra 1837 var Nærbø del av Hå formannskapsdistrikt. Hå ble i 1894 delt i Nærbø og Varhaug kommuner. Nærbø hadde da den ble etablert som selvstendig kommune 1 806 innbyggere. 1. januar 1964 ble Nærbø slått sammen med Ogna og Varhaug kommuner til den nye Hå kommune. Nærbø hadde ved sammenslåingen 3 926 innbyggere. Siste ordfører i Nærbø kommune var gårdbruker Odd Skjærpe.
Stedsnavnet
Stedsnavnet «Nærbø» er konstruert av et ledd fra navnene til de tidligere sognene Njærheim og Bø som ble slått sammen ved en resolusjon i 1832.
Perserkrigene
Perserkrigene eller de gresk-persiske krigene var en serie konflikter mellom den greske verden og Det persiske riket som startet rundt 500 f.Kr. og varte til 448 f.Kr. Begrepet henviser vanligvis til de to persiske invasjonene av det greske fastlandet i 490 f.Kr. og 480–479 f.Kr. I begge tilfellene lyktes de allierte grekerne i å beseire perserne. Ikke alle grekere kjempet mot perserne; noen var nøytrale, mens andre var allierte med Persia. Perserkrigene markerer skillet mellom arkaisk tid og klassisk tid i gresk historie. Begrepet kan også henvise til den fortsatte krigføringen til Romerriket og Bysantium mot partherne og sassanidene som varte i hundrevis av år.
Året etter drev spartanerne under Pausanias et siste felttog i Bysantium, som falt etter en beleiring. Pausanias ble kalt tilbake og athenerne fortsatte alene. De grunnla det athenske sjøforbundet for å fortsette kampen. Perserne ble først drevet fra Thrakia og etter slaget ved Eurymedon fra Jonia. Krigen flyttet seg til Kypros og videre til Egypt etter at landet gjorde opprør mot perserne. Sparta ble alarmert av Athens makt og erklærte krig. Athen ble til slutt beseiret i Egypt, inngikk fred med Sparta og signerte Kalliasfreden med Persia. Med den fredsavtalen ble Kypros returnert til Persia som ble tvunget ut av Egeerhavet. Krigen var slutt, men grekerne og perserne fortsatte å blande seg i hverandres saker frem til Persia ble erobret av Aleksander den store.
Historiske kilder
Det som i dag er kjent om krigen kommer stort sett fra greske kilder. Herodot reiste etter sitt eksil fra hjembyen på midten av 400-tallet f.Kr. over hele Middelhavet, fra Skytia til Egypt, der han samlet inn informasjon om perserkrigene og andre hendelser som er beskrevet i boken Ιστοριης Απόδειξη (Historie). Han begynner med kong Krøsus' erobring av Jonia og ender med Sestos' fall i 479 f.Kr.
Det er antatt at Herodot repeterte det han har blitt fortalt av sine verter og sponsorer uten å sette informasjonen i kritisk lys. Av den grunn gir han oss noen ganger sannheten, mens andre ganger er det sannsynlig at han beskriver overdrivelser og politisk propaganda. Til tross for dette ble han av antikke skrivere ansett som mer troverdig enn mange av sine forgjengere, og derfor ble han av Cicero kalt historiens far.
I det 4. århundre f.Kr. skrev Eforos en historiebok der han beskriver hendelsene i perserkrigene. Diodorus Siculus skrev i det første århundre e.Kr. en historie fra tidenes begynnelse der han også inkluderer historien om denne krigen.
Det nærmeste vi får en persisk kilde i den greske litteraturen er Ktesias som var Artaxerxes II Mnemons personlige lege. Ktesias skrev en historie om Persia ved hjelp av persiske kilder i det 4. århundre f.Kr. I sine bøker håner også han Herodot og hevder at sine egne beretninger er nøyaktige siden de kommer fra perserne.
Bakgrunn
Lydierne fra de vestlige delene av Lilleasia var den første utenlandske nasjonen som erobret Grekenland. Alyattes II gikk til krig mot Milet, noe som endte i en allianseavtale mellom Milet og Lydia. Denne avtalen førte til at Milet hadde kontrollen over interne saker, men måtte følge Lydia i utenlandske anliggende. Derfor sendte de en hær til rådighet for kongen av Lyda i hans krig mot mederne. Krøsus etterfulgte sin far i 560 f.Kr. og gikk til krig mot de andre greske bystatene i Lilleasia. Han erobret dem og tvang dem til å betale skatt, men utvidet ikke sitt rike til øyene i Egeerhavet.
Kyros den store gjorde opprør mot mederne i 554/553, og etter fire års krig erobret han mederne og grunnla perserriket. Krøsus så dette som en mulighet til å utvide sitt rike og spurte orakelet i Delfi om han skulle gå til krig. Orakelet svarte med et av sine mest berømte svar at «dersom Krøsus krysset elven Halys, ville han ødelegge et stort imperium». Krøsus innså ikke det tvetydige i utsagnet og marsjerte til krig, men han ble beseiret og hovedstaden falt til Kyros. De greske bystatene sendte så budbringere til Kyros og ba om de samme betingelsene som de hadde hatt under Krøsus, med unntak av Milet nektet Kyros og sa at de burde ha spurt mens utfallet av krigen var uvisst, slik Milet hadde gjort. Kyros erobret så Assyria før han døde. Hans etterfølger Kambyses II
Det joniske opprøret
Dareios den store beordret i 513 f.Kr. et felttog inn i Balkan. Han erobret Thrakia og Makedonia. Den makedonske kong Amyntas I ble en alliert som måtte betale skatt. På dette tidspunktet var staten hans veldig liten, sammensatt av Pieria og Bottaia. Dareios' styrker krysset også Donau inn i Skytia for å vise styrke. I dette felttoget ble Miltiades, kommandant for den athenske styrkene på den thrakiske halvøya, tvunget til å følge perserne. Mens Dareios var på andre siden av Donau, foreslo han for de andre grekerne at de skulle brenne broene og fange Dareios på den andre siden. Denne planen ble ikke fulgt.
Det joniske opprøret brøt ut i 499 f.Kr., igangsatt av Aristagoras i Milet. En styrke på 200 triremer, bemannet av joniske mannskap, som Artafernes, satrapen i Sardis, hadde sendt til Naxos under Aristagoras kommando, klarte ikke å fjerne demokratene og gjeninnsette oligarkiet. Joniske byer kastet tyrannene som perserne hadde satt over dem, dannet et forbund og ba om hjelp fra de andre grekerne. Athen sendte tjue skip og Eretria fem. Disse skipene sluttet seg til den joniske flåten og hjalp til med å spre opprøret langs kysten og til Kypros. De klarte å beseire den fønikiske flåten i Pamfylia. Opprøret hadde ikke større politiske mål, manglet samlende lederskap og, med unntak av kariene, så gjorde ingen ikke–grekere opprør. I 498 f.Kr. erobret og brente grekerne Sardis, noe som påkrevde et persisk svar i form av en invasjon.
Perserne satte sammen tre arméer og mobiliserte sin flåte. En armé ble sendt til Kypros. Flåten som støttet den ble beseiret av den joniske flåten, men hæren lyktes i å kue Kypros. Den andre hæren ble sendt til Propontis og tvang opprørsbyene til å overgi seg. Den tredje hæren dro først til Karia, og etter en rekke slag ble Karias overgivelse fremforhandlet. Etter dette ble Jonia isolert. Alle de tre arméene samlet seg i Jonia sammen med den nye flåten. Innledningsvis var de ute av stand til å beseire den joniske flåten til sjøs, men de persiske landstyrkene arbeidet mot å nekte den joniske flåten trygge havner, noe som gjorde at flåten var ute av stand til å få reparert skader eller få nye forsyninger. Den greske flåten ble til slutt knust i slaget ved Lade i 494 og de joniske byene ble plyndret, selv om de fikk ha demokratiske styrer etterpå.