cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thorbjørn Egner
Inn i arbeidslivet; 1930–40
15 år gammel fikk han i august 1928 kontorjobb som hjelpegutt i firmaet «A. Nilson & Co, Coal Agents». Samtidig begynte han på kveldsundervisning på Oslo kommunale handelsskole som ledet fram til handelsbrev høsten 1930. På handelsskolen møtte han den jevngamle Annie Eliasen, som han giftet seg med i 1937. I 1930 byttet han jobb, til «A/S Standard-Ost», hvor han fikk utfolde en viss kreativ interesse som reklametegner. Han var også elev ved «Oslo Børs reklameskole» i en periode.
I disse årene var han engasjert i ulike typer kulturarbeid. Han sendte inn melodien «Aftenvind» til «Aftenpostens Slagerkonkurranse 1930», uten å bli premiert. Han underviste i drama og teaterkunnskap på «Studentersamfundets Fri Undervisnings Teatersirkel» ca. 1930–33, og satte opp sommerrevyen «BIFF-revyen» på Nesodden i 1933. Det samme året gjorde han en fjelltur i Jotunheimen som året etter resulterte i artikkelen «For første gang i Jotunheimen» i Den norske turistforenings årbok 1934. I 1934 fikk han også solgt en sketsj fra BIFF-revyen til Chat Noir.
Han sluttet hos «A/S Standard-Ost» våren 1934, samtidig som han 1933–35 var elev i tegneklassen ved Statens kunst- og håndverkskole, med Eivind Nielsen og Per Krohg som lærere. Fra 1934 var han ansatt i landets største reklamebyrå Høydahl Ohme, hvor Sigurd Winsnes og Ivar Mauritz-Hansen var direktører. Egner tok høsten 1935 videre utdanning i reklametegning ved i Berlin, oppkalt etter dens lærer. Egner arbeidet siden noen år i Høydahl Ohmes underbruk «A/S Dek.Rek.», som arbeidet med store reklameinstallasjoner: varemesser og butikkdekorasjoner. Et av oppdragene i denne stillingen var et veggrelieff i finér med historiske tablåer til Sarpsborgs bys 100-årsjubileum.
Han sluttet i reklamebransjen i 1940, for siden å livnære seg som forfatter og kunstner. Da var familiens eldste barn Bjørn halvannet år gammel, og nummer to var på vei. Det unge ekteparet Egner hadde i 1937/1938 bosatt seg i Hammerstads gate på Majorstuen, nær Kringkastingshuset.
Inn i barnelitteraturen; 1938–1955
Fra høsten 1939 hadde Egner en fast barneside med figurene «Truls og Kari» i ukebladet Illustrert Familieblad. Siden ble til en viss grad skrevet sammen med hans sjef fra reklamebyrået, Sigurd Winsnes. Winsnes var også medforfatter da Egner bokdebuterte i 1940 med Barneboka 1940. Året etter var begge oppført som forfattere av Den nye barneboka og i 1942 var Egner alene forfatter for ''Småfolk. Barneboka nr. 3. Egners forfatterskap i krigsårene var preget av «småbøker om Truls og Kari fra Illustrert'', malebøker der han introduserte figuren malermester Klattiklatt, og flere billedbøker», herunder noen tellebøker.
Under krigen skrev og illustrerte han bøker for et voksent publikum, et arbeid som han etterhvert måtte legge til side for å prioritere arbeidet med barnebøker og lesebøker. I 1942 laget han – anonymt – en serie på 12 postkort med nissemotiv, et tema som på denne tiden var forbudt. Okkupasjonsmyndigheten anså røde nisseluer som en demonstrasjon mot de nye makthaverne. Særlig oppsikt vakte et kort med en barhodet nisse, som kunne se ut som om han lurte på hvem som hadde tatt lua hans. Motivene på kortene var basert på Egners skisser fra Vågå, Rauland og familiens sommerferier på Hadeland.
Jacksonville (Arkansas)
Jacksonville er en amerikansk by.
Thorbjørn Egner
Inn i barnelitteraturen; 1938–1955
På 1940-tallet engasjerte han seg også i andre retninger: han var med på å stifte Visens venner i 1944, var styremedlem og styreleder i Tegnerforbundet og redigerte Unge Kunstneres Samfunds julehefte Juleglede i årene 1948–53. I november–desember 1945 oppholdt han seg i København for å lære litografi hos Christian Sørensen, der ble han kjent med kunstnere som Robert Jacobsen, Richard Mortensen, Rudolf Broby-Johansen og Asger Jorn. Han deltok også på Høstutstillingen noen år, og ble innkjøpt av Nasjonalgalleriet, det danske Statens Museum for Kunst og det svenske Nasjonalmuséet.
Jacksonville (Arkansas)
Den ligger i Pulaski County i Arkansas, og har 28 364 innbyggere på et areal på 75,32 km².
Thorbjørn Egner
Inn i barnelitteraturen; 1938–1955
Fra 1946 leverte Egner bidrag til NRKs radioprogram Barnetimen, hvor Lauritz Johnson var redaksjonsleder. Han var aldri ansatt i NRK, men har en frilanserrolle. I Barnetimen utviklet Egner både viser, hørespill og fortellinger. I en særklasse står den månedlige programposten «Malerklubben», hvor Egner og NRK lyktes med å snakke om og undervise i et så visuelt emne som malerkunst på radio. Klubben fikk raskt 10,000 medlemmer, og vokste etterhvert videre til et slikt omfang at den måtte legges ned. NRK hadde ikke kapasitet til å ta imot tegninger og sende ut medlemskort og graderingskort til de unge tegnerne. Mange av Egners visuelt orienterte viser, slik som «Den uheldige mannen» og «Dyrene i Afrika», ble skrevet for å gi lytterne av Malerklubben inntrykk som kunne brukes i maleoppgaver.
Et særtilfelle i Egners forfatterskap er ungdomsromanen Stormen (1946), som er beskrevet som «et tydelig skolepolitisk innspill» og «en skoleroman i tradisjonen etter Alexander Kiellands Gift.», med et pedagogisk ståsted som i påfallende grad lignet på de tankene reformpedagogen Olav Storstein la frem i boken Fremtiden sitter på skolebenken samme år, og Storsteins tidligere Barn 1932 (1932). Hovedpersonen i boken er ungdomsskolelæreren Kleppe, som er en reformpedagog som er opptatt av å gi elevene frihet, ansvar og tillit. Fra februar til april 1949 var Egner på en studiereise til Fez i Marokko, en reise som gikk sørover gjennom Italia og Frankrike. Inntrykkene her ble først gjengitt i en artikkel i UKS' julehefte Juleglede 1949, og ble gjennom senere bearbeidinger grunnlaget for miljøet i Kardemomme by.
De fleste av de ideene som Egner kom til å bearbeide videre resten av sitt liv, ble gjort kjent og presentert i sin første, uferdige form i løpet av 1940-tallet, og innen 1955 var alle tre hovedverkene både presentert i radio og utgitt i bokform. Det meste av hans senere karriere kom til å dreie seg om videreutvikling av hans tre mest kjente fortellinger for stadig nye medier, format og versjoner; videreutviklingen kunne for eksempel skje ved at teaterversjonene krevde nye sanger som siden ble tilføyd i nye utgaver av bøkene.
Inn i skolen – ut i verden; 1950–1990
Våren 1946 ble Egner oppringt av Cappelen forlags direktør Henrik Groth, som spurte om Egner kunne tenke seg å bidra til en revisjon av forlagets leseverk Heime og ute fra 1921. Egner svarte at det kunne han dessverre ikke, for han arbeidet med et helt nytt leseverk. Hvilket forlag? Spør Groth. Nei, ikke noe bestemt forlag, svarte han. Dermed ble det avtalt at leseverket skulle utgis på Cappelen forlag. Arbeidet med dette leseverket, som kom til å bli hetende Thorbjørn Egners lesebøker, skulle ta det meste av hans arbeidstid og oppmerksomhet i de kommende årene, fra det forberedende komitearbeidet som ble innledet i januar 1947 til det første bindet forelå i juni 1950, og til det siste bindet for ungdomsskolen forelå i 1972. Arbeidet ble opprinnelig startet som et komitéarbeid hvor Egner skulle samarbeide med lærerinnene Helene Kløvstad og, men etter at de første fire bindene – to for hvert av årene, for andre og tredje klasse – var utgitt, fortsatte Egner som eneansvarlig for resten av verket. Verket ble i flere omganger forsinket på grunn av Egners andre engasjement, men vant likevel stor utbredelse.
Gjennom venneforeningen Visens venner samarbeidet Egner med Kåre Siem, Alf Prøysen og Yukon Gjelseth om å redigere et trebindsverk av visebøker: Den første store viseboka (1954), Den andre store viseboka (1955) og Den gule store viseboka (1970). De to første ble senere gjenutgitt med titlene Den røde viseboka og Den blå viseboka. Selv om arbeidet opprinnelig skulle være et likeverdig lagarbeid med fire redaktører, påtok Egner seg, på sedvanlig vis, et meransvar for arrangement, illustrasjoner på hvert oppslag og layout.
I løpet av 1950-tallet ble Egners fortellinger fra Barnetimen overført til nye medier; først til bokform, deretter til teater og film. Ivo Caprinos dukkefilm Karius og Baktus hadde premiere i 1955, mens Folk og røvere i Kardemomme by som hans første teaterstykke ble oppført på Nationaltheatret i 1956. Fortellingen om Klatremus og de andre dyrene i Hakkebakkeskogen ble først oppført som dukketeater hos Oslo Nye Teater og Riksteatret i 1959–60 og som teaterforestilling på i Reykjavík og Det ny Teater i København i 1962. Teaterstykkene ble raskt populære i flere land, og en opptelling i 1972 viste at Kardemomme by til da var spilt i 14 andre land, Hakkebakkeskogen i 8 land og Musikantene kommer til byen (premiere 1967) i tre andre land. Det var barnebokforfatteren Halfdan Rasmussen som oversatte Egners bøker til dansk.
Fra desember 1963 til mai 1964 dro hele familien Egner, med voksne barn og et svigerbarn – sju i alt – på et halvt års ferie eller «studiereise» til Marokko og andre middelhavsland. Reisen gikk med bil gjennom Europa, og var delvis finansiert ved et stipend fra Fondet for dansk-norsk samarbeid.
Etter at Egner i 1972 hadde fullført arbeidet med lesebøkene, brukte han tid på å bearbeide og gjenutgi sine egne barnebøker på ny; «nye format, omarbeiding og utvidelse av tekstene – og ny gjennomillustrering». Nyillustrasjonene av alle verkene viser overgangen fra 40-årenes forsøk med silketrykk og fargesterke fargetresnitt, over til «det uttrykk han hadde utviklet og standardisert gjennom de 20 årene han hadde vært mer redaktør og administrator enn tegner og forfatter» : en omriss-strek i tynn sort tusj, fylt med mindre jevne fargeflater utført i akvarell eller fettstift.
Egner deltok fra 1987 i arbeidet med å planlegge en Kardemomme by i Kristiansand Dyrepark, men rakk aldri å se den ferdig. Han ble brått syk, og døde julaften 1990.
Barnetimen for de minste
Fra 1946 hadde Egner en rekke oppgaver i NRKs radioprogram Barnetimen og etterhvert også i Barnetimen for de minste. Her utviklet han både de sangene og fortellingene han er kjent for, i tillegg til noen som ikke er utgitt i bokform. Egner skrev også teksten til Barnetimens kjenningsmelodi «Nå kommer Barnetimen»; melodien var ved den danske pianisten og komponisten (1910–1969).
Et annet hørespill fra 1946/1947 var Julenissens verksted, som ble en reprisefavoritt i mange år, men som aldri er utgitt i bokform. Historien er bygget opp i en reportasjeaktig form, hvor en hallomann og hans assistent reiser til «Hakkadalen» for å undersøke hva Nissen og hans hjelpere gjorde i dagene før jul. I de bærende rollene var Einar Vaage «Gamlenissen» mens Turid Haaland og Kari Diesen var smånissene «Fjompen» og «Stompen».
Sangene fra hørespillene og fra Malerklubben ble utgitt i  (1951) og senere samlinger.
Arbeidet i Barnetimen førte også til at Egner fant fram til utenlandske barneboktekster som han kunne oversette eller fritt gjenfortelle. Det dreier seg om Ole Brumm av A. A. Milne, Lillebror og Karlsson på taket av Astrid Lindgren, Tommy og elefanten av H.G. Wells og Doktor Dyregod av Hugh Lofting. For de to siste fortellingenes vedkommende laget Egner også nye illustrasjoner da fortellingene ble utgitt i bokform på norsk. For Karlssons del laget Egner nye sanger, og det var hans scenetekst og sanger som ble brukt da Karlsson skulle vises på Folkteatern i Göteborg i 1956.
Karius og Baktus
Den første versjonen av fortellingen om Karius og Baktus finnes i boka Den nye barneboka (1941). Tanntrollene Karius (oppkalt etter tannsykdommen karies) og Baktus (etter bakterier) bodde i tennene til gutten Jens. Fortellingen ble senere brukt som hørespill i Barnetimen i 1946 med Kari Diesen og Alfred Solaas i rollene som tanntroll. Senere skulle Turid Haaland overta rollen som Karius.
Egner skriver at historien hadde bakgrunn i hans oppvekst, hvor foreldrene drev butikk, og hvor han «fikk gjerne en karamell eller en liten sjokolade for å holde meg borte fra butikken. Og jeg holdt meg borte mange ganger hver dag. På den måten kom jeg tidlig i kontakt med slike småinger som siden skulle bli døpt Karius og Baktus, og jeg var allerede som gutt en flittig gjest hos tannlegen. […] Da vi fikk barn, ble altså 'Karius og Baktus' til – for å glede og more, men også være til nytte og ihukommelse for både far og barn.»
Den utvidede historien kom i bokform i 1949. Historien ble en klassiker også internasjonalt, mye takket være Ivo Caprinos dukkefilm Karius og Baktus, som hadde premiere i desember 1955, og som ble vist på Cannes filmfestival i 1956 og vant Filmkritikerprisen i 1956. Thorbjørn Egner hadde laget dreiebokskisser til filmen og hadde selv fortellerstemmen i filmen.
Egner bearbeidet fortellingen og tegningene for hver ny versjon; i bokversjonen fra 1949 hadde begge rødt hår, mens den karakteristiske kontrasten mellom rødt og sort kom med dukkefilmen og ble hentet inn i den nye bokversjonen i 1958. Sluttscenen, som opprinnelig endte med at tanntrollene ble skylt ut i vasken, ble etterhvert endret, slik at fortellingen slutter med de to i en flåte på åpent hav.
Hakkebakkeskogen
Egner har sagt om fortellingen at «Hakkebakkeskogen er en diktet liten verden som på mange måter kan minne om vår egen store verden. Dyrene i skogen er fantasiskikkelser som låner litt i sin karakter av både dyr og mennesker. […] I Hakkebakkeskogen finnes, likesom hos oss, en lengsel etter fred og trygghet og respekt for hverandre.»
Fortellingen regnes sammen med Kardemomme by som Egners mest samfunnsdidaktiske verk: «Hakkebakkeskogens grunnidé dreier seg om sosialisering, om å underordne seg den felles lov. Slik sett speilet de sin tid.»
Stykket hadde premiere som dukketeater i 1959, og som realteater i 1962, først i København. Erfaringene fra dramatiseringen gjorde at den nye utgaven av boken i 1978 hadde fått poengtert stoffet, utdypet dialogen og tilført nye sanger. Figurene fra Hakkebakkeskogen ble i 1955 brukt i Egners/Caprinos film Klatremus i knipe, som er reklame for sparebankene.
Kardemomme by
Folk og røvere i Kardemomme by er Egners mest ambisiøse verk, og samtidig det med de mest interessante typegalleriet – fra den outrert komiske Tante Sofie til den nærmest mytiske Tobias i tårnet , og de mest velformede replikkene.
Fortellingen ble første gang framført i Barnetimen for de minste i oktober–november 1953, med en full gjennomspilling i romjula 1953. Historien kom i bokform i 1955, og ble første gang framført på scenen i 1956, med samtidige premierer på Nationaltheatret, Trøndelag teater og Den Nationale Scene i Bergen. Blant forarbeidene til fortellingen og miljøet kan nevnes Egners studiereise til Fez i 1949, og fortellingen «Huset oppe på den høye toppen» i Barneboka 1940, som beskriver en gammel mann som passer på været. Den karakteristiske runde tårnformen med veranda rundt hadde Egner brukt flere ganger, første gang på «Truls og Kari»-siden i 1939.
Livet i den oppdiktede byen Kardemomme preges av harmoni og den imøtekommende Kardemommeloven, og det eneste som forstyrrer idyllen er tre røvere som bor sammen med en løve i utkanten av byen. Egner sa selv at historien hadde utspring i ideen bymiljøet, «en liten fantasiby med et høyt tårn og små hus omkring […] inspirert av inntrykk fra små landsbyer i landene rundt Middelhavet». Andre har pekt på at byen fremstår «som en blanding av dansk småby og nordafrikansk landsby».
Samfunnsidealet ser ut til å være «sosialdemokratiets politiske blandingsfilosofi. Full individuell frihet, men innenfor en ramme der selv sinnelaget var lovregulert: 'Man skal ikke plage andre, man skal være grei og snill, og for øvrig kan man gjøre som man vil'.» Egner sa selv om moralen i fortellingen at «Det var ikke min mening eller plan at røverne skulle bli så bra på slutten. Men de ble det likevel – og av seg selv – eller rettere sagt: De ble det kanskje på grunn av politimester Bastians utrolige tillitsfullhet og naturlige vennlighet. Derfor kan jeg trygt si at den gode moral bak hendelsene i boken ble som den ble, og var ikke planlagt. […] Og det synes jeg nå etterpå kan være den gode moral i 'Folk og røvere': Ingen er bare helter og ingen er bare skurker, og litt forskjellige må man respektere at menneskene er.»
På grunnlag av arbeidet med teateroppsetningen, hvor han selv hadde hatt ansvar for scenografien, utga han en revidert og nyillustrert utgave av boken i 1980. Filmen Folk og røvere i Kardemomme by kom i 1988 i Bente Erichsens regi. Radiofortellingen, boken og teateroppsetningene ga inspirasjon til byggingen av temaparken Kardemomme by i Kristiansand Dyrepark i 1991.
Lesebøkene
Thorbjørn Egners lesebøker, som utkom i 16 bind fra 1950 til 1972, var lesebøker for klassetrinnene 2. til 9. klasse, med to bøker for hvert klassetrinn. Bøkene ble utgitt av Cappelen forlag, som gradvis ble Egners faste forlag for de fleste av hans utgivelser. Verket vokste gradvis; først ble småskolebøkene fullført, siden ble verket utvidet til å dekke den sjuårige skolen, og til slutt, etter utvidelsen av grunnskolen i 1960-årene, til å dekke hele den nye, niårige skolen.
Egner sa ved flere anledninger at han «regnet lesebøkene som det viktigste han har gjort». I motsetning til de fleste andre lesebokverk både før og senere var verket i svært stor grad skrevet av én hovedforfatter og redaktør. Riktignok trakk Egner inn klassiske tekster fra kulturarven, og han spesialbestilte tekster fra mange samtidige forfattere, men i overveiende grad var lesebokverket én manns verk.
I de to første bindene introduseres to miljøer av gjennomgangsfigurer, som etterhvert møter hverandre. Fra gårds- og bygdemiljø møter leserne Ola-Ola Heia, som Egner først hadde skrevet om i boka Ola-Ola som alle dyra var så glad i (1942). Det andre miljøet var Humlegata i «byen», hvor søsknene Petter og Kari og Brumle Grønn bor. Barna fra de to miljøene møtes etterhvert. Familien Grønn kommer tilbake i femte bind, hvor de reiser på ferie til Sørlandet.
Verket ble i liten grad kritisert offentlig i sin samtid, men medarbeideren Halldis Moren Vesaas bemerket i private brev at det var en «bybok», og biograf Heger peker i ettertid på at «Egners beskrivelser av livet på landet bar preg av hans egne nostalgiske minner fra Sørum mens århundret var ungt. Det var landbruk uten traktor, det var høyonn med ljå og bryne.» Andre har pekt på at «realismen er heller stilisert og med en tidskoloritt like mye fra forfatterens barndom som fra leserens.»
Musikantene kommer til byen
Egner har sagt at «Tanken bak de muntre musikanter, er at de på sin ferd fra sted til sted skal få både store og små til å oppdage gleden ved musikk og visesang.» Andre har fortalt at historien har utsping i Egners opplevelse av gatemusikanter som ble møtt med bifall i Syd-Italia, sett i kontrast til den nordiske oppfatningen av gatemusikk: «sang noen på gaten ble det oppfattet som tegn på beruselse og det var likefrem forbudt å spille på gaten. […] Stykkets moral blir derfor: Vi trenger sang og musikk i hverdagen, på gater og torv – overalt! Musikken utløser kontakt og glede og medmenneskelighet.»
Biografen Heger peker på at «den autoritetsskepsis som hadde vært antydningsvis til stede – i alle fall som postulater – i hans tidligere verk, var blitt eksplisitt», og på at stykket hadde premiere i hippietidens «Summer of love».
Langhus
Langhus kan ha flere betydninger:
Ruby Yang
Ruby Yang (tradisjonell kinesisk: 楊紫燁; forenklet kinesisk: 杨紫烨) er en kinesisk/amerikansk Oscar-vinnende filmmaker.
Thomas Lennon
Thomas Lennon er en amerikansk dokumentarfilmskaper.
Airbus UK Broughton FC
Klubben rykket opp til Welsh Premier League for første gang i 2004 og har per dags dato ikke vunnet det walisiske seriemesterskapet.
Thomas Lennon
Lennon har lagd filmer vist på TV-kanalene HBO og PBS. For The Battle Over Citizen Kane, som var en del av serien The American Experience, ble han nominert til Oscar for beste dokumentarfilm.
Sammen med Ruby Yang har han laget en trilogi med kortdokumentar om hvordan aids påvirker Kina, som en del av deres «Chang Ai Media Project». Filmene er The Blood of Yingzhou District (2006), Tongzhi in Love (2008), og The Warriors of Qiugang  (2010). De vant en Oscar for kortdokumentar for den første, og ble nominert til samme pris for den siste.
Thorbjørn Egner
Illustrasjoner og bøker for voksne
I 1940-årene, etter at han hadde han sluttet i reklamebyrået, arbeidet han i flere år som grafiker, tegner og forfatter på heltid. Dette var i en periode da karrieren som barnebokkunstner bare var en av flere muligheter for ham. Han laget to kulturhistoriske reise- og reportasjebøker fra Vågå og Rauland som er gjennomillustrert med hans egne tegninger, og en produksjon på 33 flerfargede tresnitt og noen få ensfargede tresnitt. De fleste tresnittene er laget som illustrasjon til tekster som ble utgitt i bokform i «privattrykk», dvs små opplag og med originaltresnitt klebet inn i boken. Alle disse illustrasjonsarbeidene ble utført og publisert mellom 1942 og 1947, og Egner ble i samtiden regnet som en del av retningen omtalt som den norske fargetresnittskolen.
Egner besøkte Vågå i Gudbrandsdalen somrene 1938 og 1942, og utga i 1943 boken Gamle hus i Vågå. Han besøkte Rauland i Telemark somrene 1940 og 1944, den siste gangen sammen med familien, og utga i 1945 boken Gamle hus i Rauland. Bøkene har blitt beskrevet som «Ikke bare vanlige folkelivsskildringer. Nok en gang hadde han skapt sin egen genre, tuftet på et samspill mellom tekst og bilder – reiseskildring, folkesagn og fortellinger blandet med en omhyggelig, men likevel kunstnerisk fri gjengivelse av århundregammel arkitektur» og «på en personlig måte kombinerer Egner billedkunstnerens, etnologens, folkloristens, skribentens og kulturturistens innfallsvinkel». Den første av bøkene er ytterligere særpreget ved at den er trykket «med en håndskrevet tekst, med håndskrevne trykkbokstaver. De er formet med en ledighet som fremhever håndskriftaspektet. (Dette ble forøvrig Egners 'offisielle' håndskrift!)». Rauland-boka er imidlertid satt med vanlig trykksats.
Ruby Yang
Yang lager dokumentarfilmer med temaer hentet fra Kina. Filmene hennes blir vist på HBO og PBS, og hun har vunnet en Oscar, en Emmy og en Alfred I. duPont-Columbia University Award.
«Stalingrad» (maleri)
Verkets fulle tittel er «Stalingrad, le non-lieu où le fou-rire du courage» (Stalingrad, stedet som ikke er eller motets gale latter), er utført i olje på lerret og måler 296 x 492 cm. Det er inspirert av en italiensk venns redselsopplevelser i slaget om Stalingrad under andre verdenskrig.
Thorbjørn Egner
Illustrasjoner og bøker for voksne
Egners neste prosjekt for Bordklubben var et privattrykk i et begrenset opplag på 100 eksemplarer av et utvalg av fire av Hans E. Kincks (1865–1926) noveller under tittelen Hvitsymre i utslaatten. Dette prosjektet, med 11 fargetresnitt, ble overrakt oppdragsgiverne 11. desember 1944. Boken inneholdt de fire novellene «Hvitsymre i utslaatten», «Den nye kapellanen», «De to fromme i Apalledalen» og «Høstnætter»; Egner var svært opptatt av Kinck, og hadde selv valgt ut de fire novellene. Boken er beskrevet som «Egners mesterverk både som grafiker og bokkunstner», og den ble året etter gjenutgitt for allmennmarkedet i offsettrykk, til Kincks 80-årsdag 11. oktober 1945. Egner hadde planer om å videreføre sitt engasjement for forfatteren Kinck med flere arbeider i tresnitt, og var i kontakt med Aschehoug forlag med planer om en tresnitt-illustrert utgave av Kincks 700-sidersroman Sneskavlen brast, men disse planene ble etterhvert lagt bort til fordel for andre oppgaver, mest tydelig leseboka. Egner gjenbrukte motiver fra Hvitsymre i utslaatten i en mappe med fem litografier som den danske litografen J.Chr. Sørensen utga i København omkring nyttår 1946.
Ruby Yang
Sammen med Thomas Lennon har hun laget en trilogi med kortdokumentar om hvordan aids påvirker Kina, som en del av deres «Chang Ai Media Project». Filmene er The Blood of Yingzhou District (2006), Tongzhi in Love (2008), og The Warriors of Qiugang (2010). De vant en Oscar for kortdokumentar for den første, og ble nominert til samme pris for den siste.
«Stalingrad» (maleri)
«Stalingrad» er tatt opp i den danske kulturkanonen under billedkunst.
Thorbjørn Egner
Illustrasjoner og bøker for voksne
Egner laget også ensfargede tresnitt til to andre bøker, som begge ble utgitt i 1946: Optegnelser efter A.E. Vang, inneholdende to eventyr, seks sagn, samt et vers og en vise efter Langlegen og Johan Jornes krigsfangememoarer Det hendte ikke noe.
Budskap og idéinnhold
I sine egenpresentasjoner la Egner vekt på å fremstille sitt forfatterskap som trygt, barnetilpasset og oppbyggende: "Så er det da opp til oss som skriver for barn, at vi ikke misbruker denne tillit fra barnas side ved å la tomme effekter, hat og voldsbruk dominere innholdet for spenningens skyld – men at vi har en positiv mening med det vi skriver for barn – og at vi forsøker å skape tillit til mennesker, forståelse for og samhørighet med barn fra andre land for eksempel. […] Jeg vil gjerne at mine bøker og skuespill både skal more og skape spenning, men jeg håper jo at både store og små, bak den spøkefulle handling, for eksempel i Kardemomme by, også vil finne en dypere mening: at «ingen er bare helter og ingen er bare skurker, og litt forskjellige må vi godta at mennesker er, og prøve å forstå hverandre». Den enkleste form for toleranse." "Først og fremst håper jeg jo at bøkene skal more og glede og berike – helst både barn og voksne. Jeg må tilstå at jeg gjerne ser at alt ender godt i bøkene – både for rever og røvere. Dessuten har jeg tro på verdien av humor og underfundighet. […] gi næring til barnas egen utfoldelse og skaperglede, inngi tillit til og tro på livet – og en positiv forståelse og respekt for både dyr og mennesker. Og helst også oppøve evnen til å glede seg over det som er verdifullt og pent – og morsomt. At de liksom Klatremus kan komme til å forstå nytten av det unyttige."
Barnelitteraturhistorien peker på at lesebøkene bærer fram etterkrigstidas idealer om toleranse og samhold. Barnebokforskeren Karin Beate Vold har likevel også sagt at «spillemannen og poeten Egner selv undergraver en forenklet lesemåte av hans tekster. De blir noe langt mer enn sosialdemokratiske oppdragerprosjekter.» Siri Meyer mener at Egners forfatterskap selv undergraver alle entydige lesemåter, enten de vil se bare sosialiseringsprosjekt, bare moralske fabler om det gode samfunn eller bare speiling av sosialdemokratiet på 1950-tallet; «den poetiske språkdimensjonen i Hakkebakkeskogen er et eksempel på det som unndrar seg konvensjon, kommunikasjon og den entydige mening.»
Andre peker på at Egners forfatterskap er «skapt ut fra barnas egen premisser, og av en kunstner som står på barnas side, og som hevder nytten av det unyttige, hevder den ikke-konformes plass i samfunnet. […] Klatremus vil evig gå rundt og synge en trall, være en hippie i Hakkebakkeskogen, heller enn den flittige mus.» Også forfatteren Johan Borgen ser en hippie-tendens i Egners bøker: «Kardemomme by er et sted der tingene er stilt, om ikke på hodet, så iallfall litt på skjeve. Det er liksom ikke opplagt at det bare er strev og fremad marsj som fører til noe her i verden, det […] er plass for tøys og moro også.»
Arven etter Egner
Thorbjørn Egner mottok St. Olavs Orden «for fortjenstfull kulturell innsats» i 1972 og Cappelenprisen i 1979. Han vant tre Spellemannpriser i klassen barneplate: Spellemannprisen 1975 for Ole Brumm og vennene hans, Spellemannprisen 1977 for Folk og røvere i Kardemomme by og Spellemannprisen 1982 for De beste Egner-viser.
I Kristiansand Dyrepark ble det fra 1989 til 1991 bygget en Kardemomme by i full målestokk etter Thorbjørn Egners modell i 1:50 og etter arbeidstegninger av sønnen, sivilarkitekt Bjørn Egner. Byen ble åpnet 8. juni 1991 av enken Annie Egner. På Egners 100-årsdag 12.12.12 vil grunnsteinen bli lagt til et nytt Egner-land i Dyreparken: Hakkebakkeskogen er under arbeid, og forventes åpnet i 2014.
Egners verk ble først gjengitt på norske frimerker i 1984 med fire motiv: Karius og Baktus på flåten, Klatremus med gitar, trikken i Kardemomme by og politimester Bastian. Ved 100-årsjubileet i 2012 utkom to nye frimerker: et fotografisk portrett av Egner, og et bymiljø fra Kardemomme by.
NM i mangekamp 1934
NM i mangekamp 1934 var en del av NM i friidrett 1934.
Thorbjørn Egner
Arven etter Egner
I den uautoriserte biografien Tigergutt kan alt! (2000) av Christopher Hals Gylseth var det lagt ensidig vekt på Egners kontrollbehov over eget verk. Egners kontrollbehov hadde også vært omtalt tidligere, blant annet i flere av tekstene i boken om ham fra 1972.
NM i mangekamp 1934
Det ble konkurrert i femkamp og tikamp for menn. Mesterskapet i femkamp ble arrangert i Haugesund 15. juli. Mesterskapet i tikamp ble arrangert i Tønsberg 21.-22. juli.
Thorbjørn Egner
Arven etter Egner
Egners viser ble gjenstand for debatt i 2006, da Cappelen forlag valgte å utelate barnesangen Visen om vesle Hoa fra den nye utgaven av visesamlingen . Sangen handler om «en negergutt som hette Vesle Hoa» som redder stammen sin fra angrep av nabostammen, og beskrivelsene i teksten ble omtalt som rasisme og eksotifisering. Det var en videreføring av en lignende diskusjon om presentasjonen av Pippis far som «negerkonge». Egner gav også ut maleboka Klattiklatt drar til negerland i 1943.
Litteratur
Inneholder 16 artikler til/om Egner, av blant andre Johan Borgen, Chrix Dahl, Lauritz Johnson, Frits von der Lippe, Kåre Siem, Halldis Moren Vesaas og Ole Sarvig.
Johannes Tinctoris
Johannes Tinctoris (ca. 1435 – 1511) var en fransk-flamsk renessansekomponist og musikkteoretiker.
Liv
Johannes Tinctoris' far, Martin le Taintenier, var en høyere embetsmann. Sønnen fikk sannsynligvis musikkutdannelse i Nivelles.
Det tidligste dokumentariske belegg som finnes om Tinctoris er en betaling datert 11. juli 1460 som han fikk for fire måneders tjeneste som «petit vicaire» ved Ancienne cathédrale Notre-Dame de Cambrai. I Cambrai kom han ganske sikkert i kontakt med Guillaume Dufay, som var «maître des petits vicaires» ved katedralen på samme tid. I 1462/63 var han blitt succentor ved Cathédrale Sainte-Croix d'Orléans, og 1. april 1463 beskrev han seg selv som choralium pedagogus. På denne tida var han også innskrevet som student ved ved stedets universitet.
Etterhvert opparbeidet han seg et betydelig ry, og ble rundt 1472 ansatt ved hoffet til kong Ferdinand I i Napoli, deretter bodde han stort sett i Italia. Det er for det meste uklart hva han foretok seg etter 1492.
Tinctoris' dødsdato er ukjent, men sannsynligvis døde han i første halvdel av 1511, siden Peter de Coninck den 12. oktober 1511 fikk et prebende i St. Gertrude i Nivelles som var blitt ledig etter Ianne Tinctoris, og slike prebender var sjelden ledig mer enn seks måneder.
Virke
Tinctoris publiserte mange bind med musikklitteratur. Han var ikke særlig original, og lånte mye fra eldre forfattere som Boëthius, Isidor av Sevilla og andre, men de svært detaljerte opptegnelsene over sin tids komponisters teknikk og framgangsmåte er musikkhistorisk interessant. Videre skrev han den første ordboka over musikkuttrykk (Diffinitorium musices), en bok over de gregorianske kirketoneartenes karakteristika, en avhandling over proporsjoner og tre bøker om kontrapunkt som gir en god oversikt over stemmeføring og harmoni i overgangstiden mellom Dufay og Josquin. Tinctoris' skrifter påvirket komponister og musikkteoretikere i resten av renessansen.
Lite av musikken til Tinctoris er bevart, men det som finnes viser en forkjærlighet for kompleks, jevnt flytende polyfoni. Tessituraen er uvanlig lav, til tider ned i bassregisteret til C to oktaver under enstrøken C. Slik sett viser han en interessant likhet med Johannes Ockeghem.
Verk
Tinctoris skrev messer, motetter og noen få chansons.
Den bakvendte visa
Den bakvendte visa er ei humoristisk folkevise med balladeform, men har likevel ikke fått plass i TSB-katalogen. Visa skildrer en verden der alt er satt på hodet i en karnevalesk tradisjon.
Alt tyder på at visa er gammel, og den har vært svært populær. En dansk variant er dokumentert allerede på midten av 1500-tallet. Visa er trykt i M. B. Landstads Norske Folkeviser 1853 side 833, men Landstad setter den under avsnittet Røglur og heimløysur. Ifølge Moltke Moe og Knut Liestøl skal den eldste norske oppskrift være fra 1645, Hallingdal. Visa er siden blitt trykt i en rekke visebøker og skolesangbøker.
Også mange norske visesangere har hatt denne på sitt repertoar, blant annet Lillebjørn Nilsen og Alf Cranner. Fra Cranners første plate Fiine antiquiteter er denne visa med.
Teksten
Teksten finnes i mange forskjellige versjoner. Denne teksten fra Per Johan Skjærstads Gode gamle viser frem fra glemselen har med de fleste strofene:
so batt eg merra med sia, så reiste eg meg til kattemords-ferd skulle stanse den fårlege strida. ''Ref: Eg låg og eg datt, eg drøymde i natt eg tykte den visa var bakvend radt.'' det var tvo dyr uti skogen. Der sto tvo ikorn og tamde ein bjønn dei ville vel hava'n for plogen. han braut smålauvet av greinar og ikorn nedpå havsens bott skulle bryte upp store småsteinar. og stanga ned skyi med honni. Og reven hadd fenge fotverk no kom han kje heimat til bonni. han skulle gå etter sauom. Der sto ein stein på fire bein han sat og tvo seg i auom. var avhogne alle tri beini so sende dei henne til Dovrefjell å verje mot alle gråbeinar. skulle sjå kor det lei no med tii. Og månen han gol og stjernone song og gauken han skein borti lii. der sto tvo messar og presta det brann ein klokkar og sang tvo ljos der ringde tvo raudmåla hestar.
Russellville (Arkansas)
Russellville er en amerikansk by.
Den ligger i Pope County i Arkansas, og har 27 920 innbyggere på et areal på 73,32 km².
Liste over flaggbærere for Hongkong under OL
Liste over flaggbærere for Hongkong under OL inneholder samtlige idrettsutøvere som har båret Hongkongs flagg under åpningsseremoniene til sommer- og/eller vinter-OL.
Håkon Pedersen
Håkon Pedersen eller Haakon Pedersen er navnet til flere personer:
Bluse
Bluser er en betegnelse som har vært brukt om flere typer klesplagg i form av tynne, livlange overdeler.
I dag brukes ordet hovedsakelig om visse typer plagg for kvinner. En skjortebluse ligner gjerne en manns kneppeskjorte. Men skjortebluser kan også være mer pyntet, for eksempel med en spesiell krave eller draperinger. En jakkebluse er en jakke som i mange tilfelle kan minne om en manns dressjakke. Den kan dog være laget i adskillig friere farger enn en dressjakke. En kvinnes jakkebluse brukes også i mer utstrakt grad ved dagligdagse anledninger.
Også en tynn genser kan kalles bluse på norsk.
Øyra kirkested
Øyra kirkested er antatt opprinnelig plassering for det fiskerkapellet som nå står på Maihaugen. Det dreier seg om en øy eller sandbanke i Gudbrandsdalslågens delta, like før utløpet i Mjøsa. Landskapet i området skal ha endret seg dramatisk i årenes løp, og det er stor usikkerhet knyttet til stedfestingen. Kapellet skal ha blitt flyttet til prestegården i Fåberg etter reformasjonen og senere til Maihaugen. Se oppslaget i den forbindelse.
Oppsitter
Oppsitter er et begrep som særlig blir brukt juridisk om en person som bor på og driver en gård eller plass, enten som selveiende bonde eller som en som leier jorda. Opprinnelig var det bare visse leietakere av landbruksjord (bygselmenn eller leilendinger) som ble kalt oppsittere.
Mark (grenseområde)
Mark eller grensemark (av norr. mǫrk = skog eller grense(land)) er et (ofte i betydningen) skogbevokst grenseområde; skogsmark, som for eksempel de tre tidligere fylkene Hedmark, Telemark og Finnmark, samt landskapsområdene Oslomarka, Nordmarka, Østmarka, Vestmarka, Bymarka, Bærumsmarka, Finnemarka med flere.
Opprinnelse
Opprinnelsen til begrepet mark som landskapsområde stammer fra det gammelhøytyske begrepet marka, som betyr grense, grenseområde eller grenseland og ble brukt til å beskrive grenseområder (grenseland) i det tysk-romerske riket. I det frankiske riket var dette et begrep som ble brukt om nyerobret grenseland som stod under særlig militært styre. Sånn mark var gjerne store landområder som ble administrert av en markgreve, som hadde stor selvstendig makt og frihet, og gjerne kalt et markgrevskap. Noen av disse enorme områdene ble senere utviklet til selvstendige fyrstedømmer, som markgrevskapet Østerrike (opprinnelig kalt Marcha Orientalis og Ostmark), som oppsto i år 956 og ble til hertugdømmet Østerrike i årene 1156–1453, og noen århundrer senere til republikken Østerrike.
Tittelen markgreve var kun i bruk to ganger i Danmark-Norge. Den ene gangen var da Hugo Octavio Accoramboni av Firenze ble utnevnt til «markgreve av Lister» (et tidligere navn på Lista) i 1709. Den andre var året etter i 1710 da Francisco de Ratta av Bologna ble utnevnt til «markgreve av Mandal».
Begrepsutvikling
Mark-begrepet kan også brukes på flere måter, som for eksempel for å beskrive utmark, innmark, ødemark, villmark, bymark, dyrkamark, slåttemark, jaktmark, beitemark, brakkmark, gressmark, rismark, og våtmark med mer. Likeledes kan begrepet beskrive størrelsesmessig mer beskjedne grenseområder, som for eksempel de to grenseområdene Veienmarka og Sørumsmarka gjør i Ringerike kommune. De grenser i virkeligheten til hverandre, og danner med det et naturlig skille mellom to eldgamle gårdsbruk i Heradsbygda – de gamle storgårdene Veien og Sørum. Tilsvarende små grensemarker finnes i hele landet.
Brakkmark
Brakkmark er et begrenset landskapsområde som ikke lenger er i bruk, men som tidligere har vært det. Det kan for eksempel være ei tidligere slåttemark eller et innmarksområde som ikke lenger er i bruk.
Bymark
Bymark er et begrenset landskapsområde som knytter seg til en by, i slik grad at marka enten grenser inntil eller tett opp til byen. Bymarker regnes ofte som friluftsområder for almenheten. Det tillegges betydningen av begrepet at bymark er helt eller delvis skogbevokst.
Flommark
Flommark er mark som regelmessig oversvømmes. Dette er ofte svært artsrike områder. Blant de største flommarkene i verden er den såkalte llanosen i Sør-Amerika. Skogbevokst flommark kalles gjerne flomskogsmark.
Våtmark
Våtmark er en samlebetegnelse på myr, kilder og andre økosystmer på mer eller mindre vannmettet mark. Omfatter alle hovedtypene under hovedtypegruppen våtmarkssystemer; åpen jordvannsmyr, myr- og sumpskogsmark, nedbørsmyr, kaldkilde, varm kilde, våtsnøleie og snøleiekilde, strandsumpskogsmark, semi-naturlig myr, semi-naturlig våteng, torvtak, grøftet åpen torvmark, og ny våtmark.
Semi-naturlig mark
Semi-naturlig mark er en samlebetegnelse på åpne eller spredt tresatte fastmarkssystemer som er formet og betinget av tradisjonell hevd. Omfatter hovedtypene boreal hei, semi-naturlig eng, semi-naturlig strandeng, og kystlynghei.
Jaktmark
Jaktmark er et begrenset landskapsområde der det tillates noen å drive jakt, for eksempel etter fugler eller hjortedyr. Begrepet kan for en stor del sammenlignes med et vald, men det ligger til begrepet at hele eller deler av området er skogbevokst.
Gressmark
Gressmark er et begrenset landskapsområde der det i all hovedsak gror gress, som regel i den hensikt at gresset skal brukes som dyrefôr for beitedyr, enten direkte eller for lagring. Ei gressmark er således et område som er større enn ei eng, men mindre enn et gressland. Noen eksakt definisjon av størrelsen finnes derimot ikke.
Slåttemark
Slåttemark er et begrenset landskapsområde der det i all hovedsak gror gress som skal brukes som vinterfôr for beitedyr. Begrepet kan således i stor grad sammenlignes med gressmark, men gresset produseres altså med tanke på lagring. Slåttemark er som hovedregel et begrep som brukes om et område med mer begrenset størrelse enn ei gressmark, men noen eksakt definisjon av størrelsen finnes ikke.
Bella Vista (Arkansas)
Bella Vista er en amerikansk by.
Den ligger i Benton County i Arkansas, og har 26 461 innbyggere på et areal på 121,32 km².
Liste over flaggbærere for Palestina under OL
Liste over flaggbærere for Palestina under OL inneholder samtlige idrettsutøvere som har båret Palestinas flagg under åpningsseremoniene til sommer- og/eller vinter-OL.
Bala Town FC
Klubben har frem til nyere tid vært å betrakte som en amatørklubb, men rykket opp til Welsh Premier League i forkant av 2009/2010-sesongen og har per dags dato ikke vunnet det walisiske seriemesterskapet. Deres første sesong i WPL endte på en respektabel ellevteplass av totalt 18 lag.
Henry Moseley
Henry Gwyn Jeffreys Moseley (født 23. november 1887 i Weymouth, død 10. august 1915 i Gallipoli) var en engelsk fysiker. Han er kjent for eksperimentelt å ha vist ved bruk av røntgendiffraksjon at atomnummeret til et grunnstoff slik det opptrer i det periodiske system er det samme som antall positive elementærladninger som dets atomkjerne inneholder. Dette kom han frem til ved etableringen av Moseleys lov.
Moseley døde tidlig som soldat i den første verdenskrig ved et stormangrep under slaget om Gallipoli i 1915.
Liv og virke
Moseley vokste opp i et hjem med velstående foreldre som begge hadde akademisk familebakgrunn. Faren var professor i biologi ved Universitetet i Oxford, men døde allerede i 1891. Sønnen vokste opp sammen med sin mor og utmerket seg tidlig i skolen. Med et stipend begynte han i 1901 å studere ved Eton College, noe som moren hadde ønsket. Han ble ferdig der i 1906 med å vinne utmerkelser i fysikk og kjemi. Samme år ble han opptatt ved Trinity College ved Universitet i Oxford. Etter fire år mottok han der en bachelor-grad i fysikk.
Sin første stilling fikk Moseley i 1910 ved Universitet i Manchester i gruppen til Ernest Rutherford som arbeidet med utforskning av atomenes egenskaper. I tillegg til å delta i undervisningen begynte han å arbeide med β- og γ-stråling. På den tiden var det uklart hvor i atomet den oppsto.
Bangkok Challenger II
Bangkok Challenger II er en profesjonell tennisturnering for menn som blir spilt på hardcourt. Den er en del av Challenger-touren, og ble opprettet i 2016.
Den blir spilt hvert år i Bangkok i Thailand.
Henry Moseley
Liv og virke
Høsten 1913 publiserte Moseley sine første resultat fra målinger av den karakteristiske røntgenstrålingen fra mange forskjellige grunnstoff. De sammenfattet han i det som nå kalles Moseleys lov. Den viser at hvert grunnstoff har et  atomnummer som er lik med antall positive ladninger i dets atomkjerne. Denne var oppdaget av Rutherford to år tidligere.
Moseley forlot Manchester for Oxford sent på høsten 1913. Her fortsatte han sine målinger på enda flere grunnstoff. Våren 1914 konkluderte han med at periodesystemet manglet fire slike element. De ble senere funnet med nøyaktig de kjemiske egenskapene som var forventet. Ett av disse var hafnium som ble påvist i 1923 ved Bohr-instituttet i København og ble oppkalt etter det latinske navnet til byen.
Bangkok Challenger
Bangkok Challenger er en profesjonell tennisturnering for menn som blir spilt på hardcourt. Den er en del av Challenger-touren, og ble opprettet i 2009.
Den blir spilt hvert år i Bangkok i Thailand.
Two-Face
Harvey «Two-Face» Dent er en tegneseriefigur fra Batman-tegneseriene. Han ble skapt av Bill Finger og Bob Kane i 1942 og er en av Batmans erkefiender. Figuren er en tidligere statsadvokat som har fått vansiret den ene halvdelen av ansiktet sitt etter å ha fått kastet syre på seg under en rettssak.
Slavko Goluža
Spiller
Som spiller spilte Goluža for RK Zagreb og RK Metković Jambo i hjemlandet, samt TuS Nettelstedt-Lübbecke i Tyskland, Paris HB i Frankrike og Fotex Veszprém i Ungarn.
Two-Face
Figuren dukket først opp på 40-tallet som en statsadvokat kalt Harvey Kent (Senere gjort om til Dent for å ikke bli forvekslet med Supermann. I en rettssak mot gangsteren Salvatore Moroni (Senere skiftet til Maroni av ukjent grunn), brukte Dent Moronis lykkemynt som bevis for et drap. Moroni ble rasende og kastet syre han hadde klart å smugle inn i rettssalen i ansiktet på Dent. Under ulykken var Batman var tilstede som et vitne. Etter å ha vært bandasjert i lang tid, fikk Dent tilslutt se hvordan ansiktet hans så ut. Til hans forferdelse var den høyre siden av ansiktet hans deformert og farget grønt. Da Dent kom hjem til sin kone Gilda, ble hun vettskremt av Dent's groteske utseende og flyktet fra ham. Dent mente Moronis mynt, som han fortsatt hadde, hadde skyld i hans fryktelige skjebne.
NM i mangekamp 1935
NM i mangekamp 1935 var en del av NM i friidrett 1935.
Slavko Goluža
Trener
I 2010 overtok Goluža hovedtreneransvaret for det kroatiske herrelandslaget etter å ha vært assistent under Lino Červar siden han la opp som spiller i 2006. Han har ledet landslaget til bronse i alle de tre mesterskapene; Håndball-EM i 2012, Sommer-OL i 2012 og Håndball-VM i 2013.
Kaohsiung Challenger
Den blir spilt hvert år i Kaohsiung på Taiwan.
NM i mangekamp 1935
Det ble konkurrert i femkamp og tikamp for menn. Mesterskapet i femkamp ble arrangert på Hamar 23. juni. Mesterskapet i tikamp ble arrangert i Skien 20.-21. juli.
Ankenes (kommune)
Ankenes, (NO-1855), er en tidligere kommune i Ofoten i Nordland som ble opprettet den 1. januar 1884 etter en deling av Ofoten kommune. Etter delingen hadde Ankenes 1 734 innbyggere og et areal på 2 040,74 kvadratkilometer. Kommunens landområder tilsvarte de områder som per år 2000 utgjorde Narvik kommune, det vil si inkludert grunnkretsen Veggen som ligger i Evenes. I nord grenset Ankenes mot Troms, i nordvest mot Evenes, i øst mot Sverige og i sør mot Ballangen.
Ankenes ble administrert fra byen Narvik. Herredshuset ble brent, og store deler av kommunens arkiv ble ødelagt, under andre verdenskrig. I en periode ble kommunen administrert fra en brakke på Narvik torg, før det nye herredshuset ble oppført og huset administrasjonen frem til 1974. Kommunens første ordfører var Bertheus Normann.
Den 1. januar 1974 ble Narvik og Ankenes igjen slått sammen til én kommune. Den nye enheten fikk navnet Narvik, og hadde ved opprettelsen 19 780 innbyggere.
Befolkningsutvikling
Folkemengde oppgitt for Ankenes kommune ved folketellinger mellom 1890 og 1970, og estimert folketall ved kommunesammenslåingen i 1974.
Two-Face
Han brukte en kniv til å lage et kryss over den ene siden. Etter dette brukte han mynten til å bestemme om han skulle vente på en kirurg til å fikse fjeset hans, eller å bli kriminell. Det siste vant og han ble den onde skurken kjent som "Two-Face". I de første historiene ble han vist som en munter figur, men fortsatt ikke like munter som for eksempel Jokeren. Two-Face forsvant på 50-tallet grunnet at Batman-tegneseriene ble tammere etter anklager om at tegneserier var farlig for de unge. Two-Face ble regnet som for voldelig og kompleks for unge lesere.