cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grande école
En grande école er i Frankrike et høyere læresteder utenfor det vanlige rammeverket av offentlige universiteter. De fokuserer gjerne på ett enkelt område, slik som ingeniørfag, bedriftsøkonomi eller offentlig administrasjon, og er små og vanskelige å komme inn på. Mange av dem gir en høy prestisje til dem som har gått ut derfra, akkurat som Oxbridge i Storbritannia eller Ivy League-universitetene i USA. Rundt 0,5% av franske elever fra videregående skoler kommer inn. Dette dusinet av skoler, som blir æret for å være «généralistes» (dvs. tverrfaglige), har tradisjonelt produsert de fleste av Frankrikes topp offentlige embetsmenn, politikere, direktører, forskere og filosofer.
Noen av dem, som ESCP Europe (Paris, London, Berlin, Madrid, Torino), Essec (Cergy, Singapore), eller Écoles centrales (Paris, Lyon, Lille, Nantes, Marseille, Beijing), går ut over Frankrikes grenser og har etablert avdelinger internasjonalt med global anerkjennelse.
Tommie Smith
Tommie Smith (født 6. juni 1944) er en amerikansk tidligere friidrettsutøver. Han vant 200 meter under OL 1968 i Mexico by, og satte samtidig ny verdensrekord med tiden 19,83.
9. serierunde i Tippeligaen 2010
9. serierunde i Tippeligaen 2010 startet lørdag 1. mai klokken 17 med Strømsgodset mot Vålerenga. Runden fortsatte med seks kamper søndag 2. mai, fem kamper klokken 18 og hovedkampen mellom Tromsø og Rosenborg på Alfheim stadion klokka 20. Runden ble avsluttet mandag 3. mai med Aalesund mot Start klokken 19.
EM i turn for menn 1979
Det 13. europamesterskapet i turn for herrer ble arrangert i Essen i Vest-Tyskland i 1979.
Minas Tirith
Minas Tirith er et fiktivt sted fra J.R.R. Tolkiens bøker. Minas Tirith, som før het Minas Anor (solens tårn), er den nåværende hovedstad i Gondor. Byen ligger helt øst i landet. Etter at byen ble hovedstad (i 1640 det tredje tideverv) bodde kongene og siden riksforstanderne i denne byen. Byen består av 7 Konsentriske ringer, som er beskyttet med hver sin mur. Øverst står Vakttårnet. Den veldige byporten vender mot øst, som er retningen mot den tidligere hovedstaden Osgiliath. På høyde med den 4. ringen ligger kongenes gravkammer.
Regionen und Orte in Tolkiens Welt Geographia Legendarii Tolkien
Folkestadbyen
Folkestadbyen i Fyresdal utgjorde en gang sentrum i bygda. Det var her, hvor den gamle hovedveien mellom gårdstunene langs Fyresvatn krysset Sitjeåi, at det på 1870-tallet oppsto et nærings- og håndverkssentrum på grunnen til den gamle Folkestad gård. Det var tre gater i et triangelmønster; hovedveien, Skippergata og Lensmannsgata. I løpet av 40 år ble små hus flyttet dit fra andre deler av bygda, eller nye hus ble oppført, mange av dem i sveitserstil.
Her bodde ikke bare håndverkere av mange slag, men også folk som lensmann, postkjører, jordmor, handelsmenn, og kaptein på rutebåten på Fyresvann. Innenfor denne lille byen fantes så sent som for 60 år siden fem-seks dagligvarebutikker med assortert utvalg, manufakturhandel, meieri, bakeri, bedehus og vertshus. Idag er forretningene samordnet og redusert i antall, og deler av «byen» inngår nå sammen med et titall kjempefuruer i Øyskogen i Fyresdal Bygdemuseum som inngår i samlingene til Vest-Telemark Museum. Men det er fremdeles liv i Folkestadbyen, de småhusene som ikke inngår i museet er nå boliger, og det finnes ennå butikker og vertshus. Folkestadbyen ble i 2003 tildelt tettstedsprisen for Telemark.
Idag utgjør Folkestadbyen en del av tettstedet Moland.
Kilder
Om Folkestadbyen :
Hu
Hu (gammelegyptisk: ḥw, også transkribert som Huh), var i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en abstrakt guddom som guddommeliggjøring av det første ordet, ordet for skapelsen, og det ordet som skaperguden Atum skal ha uttalt i skaperøyeblikket av Enneaden (en gruppe på ni guddommer).
Hu er omtalt allerede i pyramidetekstene i Det gamle rike som ledsager til den avdøde farao. Sammen med Sia («sansene») ble han avbildet i følget til Tot, som han også tidvis ble identifisert med.
Utvikling
I Mellomriket ble det forstått som at alle guder deltok i Hu og Sia, og ble assosiert med Ptah som skapte universet ved å uttale skapelsens ord. Hu ble vanligvis avbildet i menneskelig form, men med hodet til en falk eller vær. Da Atum og Ra ble identifisert med hverandre og ble til Atum-Ra ble også Hu omdannet til å være denne gudens avkom, og i denne egenskapen ble han nevnt oftere. I Det nye rike ble Hu og Sia sammen med Heka, Irer og Sedjem medlemmer av (eller aspekter av) de fjorten kreative kreftene til Amun-Ra. I tiden til det ptolemeiske kongedømme var han blitt sammensmeltet med Shu («luften»)
Hans navn Hu er antatt å ha sin opprinnelse som et lydord (onomatopoetikon) fra handlingen å trekke pusten, skjønt det kan også bli oversatt til å bety evigheten. Aspektet av slike kreative krefter som evighet og visdom, avledet fra Atum selv, var de som faraoene var mest opptatt av assosiere seg selv med. Som en konsekvens av faraoene avbildet deres guddommelige krefter stundom i form av en sfinks, sittende og med et menneskehode på en løvekropp, var at Hu ble stundom vist i denne formen. Den store sfinksen i Giza ble således sett på som en representasjon av Hu.
I begynnelsen var ordet
Som skapelsens ord er Hu meget lik det senere hinduistiske konseptet Om (eller Auṃ), en hellig lyd og et åndelig ikon, og det senere hellenistiske konseptet om logos (mening, fornuft eller ord), og tanken om at tanken eksisterte ble videreutviklet til Johannesevangeliet – vanligvis oversatt som at i begynnelsen var ordet heller enn at begynnelsen var logos.
Referanser
Llista de personatges de la mitologia egípcia
Ems (elv)
Ems (nederlandsk: Eems) er en elv nordvest i Tyskland. Den renner gjennom delstatene Nordrhein-Westfalen og Niedersachsen. Den totale lengden av elven er på 371 kilometer.
Geografi
Elven har sitt utspring sør i Teutoburger Wald i Nordrhein-Westfalen, og først i Niedersachsen blir den en relativt stor elv. Her er myrområdet Emsland kalt opp etter elven. I Meppen møter Ems den største sideelven Hase, før den så renner nordover, nær den nederlandske grensen og inn i Øst-Friesland.
Nær Emden renner elven ut i estuariet Dollart (en nasjonalpark), som strekker seg vestover til byen Delfzijl. Mellom Emden og Delfzijl danner Dollart grensen mellom Nederland og Tyskland, og har blitt emne for disputt mellom de to land. Nederland har hevdet at landegrensen går i det geografiske senteret i elvemunningen, mens Tyskland på sin side har hevdet at grensen går langsmed det dypeste området i elven. (Som også er geografisk nærmere Nederland). Uenigheten på dette området har derimot aldri gått lenger enn at begge parter er enige om å være uenige.
Forbi Delfzijl renner Ems ut i Vadehavet, som er en del av Nordsjøen. De to sundene som skiller den tyske øya Borkum fra naboøyene Rottumeroog (Nederland) og Memmert (Tyskland) blir kalt Westere(e)ms og Osterems (Vest- og Øst-Ems). I sitt nedre elveløp mellom Dortmund og Emden er Ems kanalisert, og dette partiet går også under navnet Dortmund-Ems-kanalen.
Historie
Ems var kjent for flere forfattere i antikken, som blant andre Plinius den eldre i Naturhistorie (4.14), Tacitus i Annalar (Bok 1), Pomponius Mela (3.3), Strabo og Klaudios Ptolemaios, Geografi (2.10). Ptolemaios' navn for elven var Amisios potamos, og på latinsk Amisius fluvius. De andre nyttet det samme navnet eller Amisia, Amasia eller Amasios. En vet med stor sikkerhet at dette er samme elv, fordi den alltid er ført opp mellom Rhinen og Weser, og var den eneste elven som førte til Teutoburger Wald.
Amisius rant fra Teutoburger Wald, hjemsted til stammen Cherusci med Bructeri og andre stammer i nærheten. Disse stammene var blant de første frankere. Romerne var ganske interessert i å innlemme disse stammene i sitt rike, og bygde derfor festningen Amisia ved munningen av Ems. Siden elven var framkommelig for skipene deres var det et ønske om å møte stammene i den øvre delen av elven.
Rundt elven var det derimot stort sett bare myrområder og romerne fant ingen steder å gå i land. De kunne derfor ikke benytte de vanlige strategiene og taktikkene som var blitt utviklet av den romerske hæren. Romerne ble stoppet i slaget ved Teutoburgerskogen i år 9, og ble siden slått tilbake igjen seks år senere. Ems ble en veg som ikke førte til noe sted, og på grunn av myrområdene kunne man heller ikke bygge bruer over den.
Nasjonalmuseum
Et nasjonalmuseum er et museum i offentlig regi, med nasjonale oppgaver.
Fritt vilt
Fritt vilt er en norsk skrekkfilm produsert av Martin Sundland og Magne Lyngner og ble regissert av Roar Uthaug. Filmen hadde premiere fredag 13. oktober 2006. Hovedrollene spilles av Ingrid Bolsø Berdal, Endre Midtstigen, Viktoria Winge, Tomas Alf Larsen og Rolf Kristian Larsen.
Deler av filmen ble spilt inn på turisthytta Leirvassbu i Jotunheimen. Alle som arbeidet med innspillingen, bodde der mens innspillingen foregikk.
Fritt Vilt ble sett av 260,000 personer i 2006. Filmen ble invitert til den 13. Sundance Film Festival i Utah, USA. Filmen vant to priser under Amandaprisen 2007: folkets Amanda og beste kvinnelige skuespiller (Ingrid Bolsø Berdal) og to priser under Kanonprisen 2006: beste produsent ( og ) og beste lyd (Christian Schaanning). Den var i tillegg nominert til Kanonprisklassene beste foto, beste klipp og beste filmmusikk (Magnus Beite).
Handling
En vennegjeng drar på snowboardtur i Jotunheimen. I fjellsiden har en av dem et stygt fall og brekker beinet. Det er ingen tegn til andre mennesker og mobilene er utenfor dekning. I det fjerne skimter de et høyfjellshotell og bestemmer seg for å søke ly. Hotellet ligger tomt og stille, tydelig nedlagt for flere år siden. Telefonlinjene er døde og gjengen innser at de må tilbringe natten der. Men omgitt av fjell og natt finner de grufulle tegn på at de ikke er så alene som de trodde.
Relaterte media
I 2008 fikk filmen en oppfølger i (Fritt vilt II). I 2010 ble Fritt vilt III lansert.
Nasjonalgalleriet (andre betydninger)
Nasjonalgalleriet kan vise til:
Passion and Warfare
Passion and Warfare er Steve Vais andre studioalbum, utgitt i 1990 etter debutalbumet Flex-Able og EP'en Flex-Able Leftovers som begge kom ut seks år tidligere i 1984. Albumet ble innspilt over flere år, ettersom Vai etter utgivelsen av Flex-Able deltok på innspillinger av Alcatrazz, David Lee Roth og Whitesnake. Passion and Warfare solgte godt nok til å få gullplate.
Medvirkende
Keyboards: David Rosenthal, Pia Vai, Bob Harris Bassgitar: Stuart Hamm Trommer: Tris Imboden, Chris Frazier Vokal: Jamie Firlotte, Nancy Fagan
Konstruktiv mistillit
Konstruktiv mistillit innebærer at en ny regjeringssjef må være presentert i forslaget.
Prinsippet ble innført i Forbundsrepublikken Tyskland etter andre verdenskrig. Bakgrunnen var et ønske om å unngå en gjentagelse av de ustabile regjeringene landet hadde hatt under Weimarrepublikken.
Galaxy Quest
Galaxy Quest er en amerikansk science fiction-komediefilm fra 1999, regissert av Dean Parisot. Filmen har bl.a. Tim Allen, Sigourney Weaver og Alan Rickman i hovedrollene som skuespillerne fra en gammel science fiction-serie som kan ligne på Star Trek.
Filmen fikk god kritikk da den ble utgitt.
Sammendrag
Skuespillere fra den avlyste TV-serien "Galaxy Quest" tilbringer mesteparten av tiden sin med å delta på fan-stevner og andre forestillinger i forsøk på å gjøre TV-serien populær igjen og selge film-effekter. TV-seriens tidligere stjerne Jason Nesmith (spilt av Tim Allen) trives med all oppmerksomheten. Men resten av rollebesetningen begynner å bli lei av hele TV-serien, og at deres karriere som skuespillere ikke har gått slik de ønsket.
Ved et stevne blir Jason kontaktet av en gruppe som kaller seg Thermians, ledet av Mathesar, som ber om hans hjelp. Jason tror at de arbeider med en reklame for den gamle TV-serien hans, og han samtykker til å bli hentet neste morgen. Jason er fremdeles bak-full neste morgen når han blir hentet,. Så han forstår ikke at han faktisk har blitt fraktet til en fungerende NSEA Protector, stjerneskipet fra TV-serien Galaxy Quest. Jason tror hele opplegget bare er et reklame-stunt. Han gir flere ordre som kaptein, og han pålegger dem å angripe fienden, ledet av general Sarris. Fienden ser ut til å bli beseiret.
Når Thermians transporterer Jason tilbake til Jordkloden, innser han at opplevelsen faktisk var virkelig. Jason forsøker å beskrive eventyret sitt til de andre skuespillerne fra Galaxy Quest, men de avviser ham og tror alt sammen var en spøk. Når Thermian dukker opp igjen og ber Jason hjelpe dem, klarer han å overbevise resten av rollebesetningen om å bli med. Når skuespillerne igjen er ombord på NSEA Protector, får de vite at Thermians mottok overføringer av TV-serien Galaxy Quest i verdensrommet, og de trodde dette var en "historisk dokumentar" fra virkeligheten. Inspirert av skuespillernes mange eventyr fra TV-serien, omstrukturerte Thermians hele samfunnet deres for å gjenspeile serien. Blant annet bygde de en fungerende kopi av en NSEA Protector.
Når den onde krigsherren general Sarris angriper romskipet igjen, klarer de såvidt å flykte. Selv om de unnslipper Sarris, blir skipets kraftkilde hardt skadet. De oppdager beryllium, som de kan bruke som drivstoff, på en nærliggende planet. Etter en rekke uhell lykkes de med å hente alt de har behov for, men i deres fravær tar Sarris kontroll over romskipet deres. Jason tilstår ovenfor Sarris at han egentlig ikke er kommandør for skipet. Når han viser Sarris de "historiske dokumentene" fra TV-serien, innser Sarris at dette er ren fiksjon. Han tvinger Jason til å forklare dette for Thermians leder, Mathesar. Sarris gir ordre om å ta i bruk en mekanisme som skal få romskipet til å selvdestruere. Han vender deretter tilbake til sitt eget skip, og venter på at alle fra Galaxy Quest skal dø når romskipet deres blir ødelagt.
Menneskene forsøker å komme på en plan for å avbryte selvdestruksjonen, og beseire general Sarris. De får hjelp fra en Galaxy Quest-tilhenger på jordkloden som heter Brandon, ved hjelp av en ekte Thermian-kommunikator som tidligere ble byttet med Brandons rekvisitt, og hans venner med omfattende kunnskap om TV-serien. Jason og hans kollega Gwen finner en vei til skipets kjerne for å avbryte selvdestruksjonen, men Alexander leder Thermians for å slå tilbake mot general Sarris og hans soldater. Menneskene tar tilbake kommandoen over romskipet, og skal konfrontere Sarris, og ødelegger romskipet hans.
Mannskapet flyr mot Jordkloden for å sende alle menneskene hjem. Men general Sarris, som slapp unna ødeleggelsen av fartøyet, tar dem i bakhold og skader flere besetningsmedlemmer. Jason aktiverer "Omega 13" et hemmelig super-våpen som aldri ble brukt eller forklart i løpet av selve TV-serien. Dette forårsaker en tidsreise på 13 sekunder til fortiden, og gir Jason og Mathesar mulighet til å avvæpne Sarris før han rekker å angripe dem. Romskipet lander på et stevne for Galaxy Quest, krasjer gjennom veggen og lander direkte på hovedscenen. Publikum tror dette er en massiv visning av spesialeffekter. Sarris blir gjenopplivet, og truer dem. Men Jason skyter ham, og sprenger Sarris til atomer. Senere blir TV-serien Galaxy Quest gjenopplivet. Nye episoder blir produsert under navnet "Galaxy Quest: The Journey Continues" hvor skuespillerne gjenopptar sine tidligere roller.
Oskefisen
Oskefisen er den opprinnelige betegnelsen på eventyrskikkelsen Askeladden. Ordet fins i flere originale nedtegnelser av eventyr, fra Valdres, Hallingdal, Telemark og Vestlandet. Uttrykket er spøkefullt nedsettende om «ein som sit og fis i oska», det vil si blåser i asken. Dette knytter seg til den funksjonen yngste sønn hadde i husholdningen i det gamle bondesamfunnet: Hans oppgave er å holde ilden på grua varm, et unyttig arbeid ifølge de eldre brødrene.
Under eventyrinnsamlingsferdene til blant andre Asbjørnsen og Moe, Moltke Moe og Rikard Berge ble det ofte nedtegnet folkeeventyr der hovedpersonene var Per, Pål og Oskefisen (Nyvil, Pøk og Oskefis, eller Peter, Paul og Johannes). Navnet «Oskefisen» var i samtiden ansett for så udannet at man måtte finne på en erstatning som var tilstrekkelig «pen» og «salonfähig» til at den kunne passere ute blant datidens lesende sosiale klasser. I den første utgaven av norske folkeeventyr er yngstegutten i laget oftest kalt «Askepot». «Askeladden» dukket ikke opp i eventyrsamlingene før i senere utgaver.
Hauskje kraftverk
Hauskje kraftverk er et  vannkraftverk i Hjelmeland kommune i Rogaland.
Kraftverket utnytter et fall på 344 meter fra Valavatn.
Installert effekt er på 600 kW og midlere årsproduksjon er på 4 GWh.
Produksjonen startet i 1990.
Masi
Masi (nordsamisk: Máze) er ei bygd i Kautokeino kommune i Finnmark. Bygda har en befolkning på rundt 200, hvorav rundt 98 % er samer. Stedsnavnet er avledet av navnet på elva Mázejohkka, som betyr «elva som bukter seg».
Finnmark fylkeskommunes tildelte i 2014 den årlige Bolystprisen til Maze bygdelag.
Historie
I historia Novegiæ fra 1100-tallet beskrives et område kalt Finnmork der det bodde samer som levde av jakt og fangst. Masi området lå innenfor området kalt Finnmork. Det ligger mange arkeologiske kultuminner i og rundt Masi. Blant annet spor etter bosetning i perioden samisk jernalder (perioden fra år 0 til omtrent 1500). I Hirsaluohkka, ca 500 meter nord for kirken er det spor etter mulig kjøttgjemme
Det er begrenset med historiske skriftlige kilder om befolkningen og området Masi før omkring midten av 1500-tallet, fra da av er de svenske skattelister fra Torne-lappmark tilgjengelig. Masi lå i grenseområdet mellom Affuiawähraby (Avjovarri) og LapaJerff (Lahpojavri) siidaene.
Avjovarri og Lahpojavri siidaene var et stort geografisk område slik at det utfra skattelistene som er tilgjengelig er vanskelig å si noe presist om antall personen som bodde og oppholdt seg i Masi området på denne tiden. Peter Lorentz De Ferry Smith anslår i boken sin Kautokeino og Kautokeion-lappene fra 1938 befolkningen i disse to siidaene til omkring 100 personer i 1550.
På 1600-tallet bodde det en svensk bonde ved navn Ifvar Kolare (1620-1710) i Masi. I 1674 ble Amund Is. Curtelius innsatt som den første presten i Kautokeino, han skal da ha bodd i Masi i en vinter. Han ble etterfulgt av presten Johannes Tornberg som også bodde i Masi i starten.
Det finnes et sagn om en mann kalt Masi-Linka som bodde i Masi omtrent i tiden før kirken ble bygd. Historiene som ble fortalt om ham gikk ut på at han eide mye jord, men likevel stjal en mengde rein fra samene i området. Dessuten stjal han sauer og annet fra sjøsamene ved kysten. En gang tok reineierne opp jakten på ham, og under flukten viklet han seg inn i tømmene til den reinen han hadde stjålet, falt ned i en fjellkløft og slo seg ihjel.
Da Thomas Von Westen var i Talvik i 1718, ble det besluttet, i samråd med presten Anders Filian, samt misjonærene Bloch og Lund (sogneprest i Talvik 1723-1728) at det i Masi skulle bygges en kirke. Masi kirke ble innviet i 1721.
På 1970-tallet fantes planer for å sette bygda under vann, i forbindelse med utbygging av Alta-kraftverket. Alta-konflikten førte til at planene ble sterkt redusert.
14. mai 1986 ble brua over Masielven (Mázejohká) på riksvei 93 ødelagt av vann og ismasser i forbindelse med at en isdemning brast lenger opp i vassdraget. Ingen mennesker ble skadet.
Rufus Grimst
روفوس سكريمجور Rufus Scrimgeour Figuren der Harry-Potter-Romane Ministry officials in Harry Potter Rufus Scrimgeour Rufus Scrimgeour रूफ़स स्क्रिमजर Rufus Scrimgeour הארי פוטר - דמויות משנה Rufus Schobbejak ルーファス・スクリムジョール Rufo Scrimgeour Trolldomsministeriet
John Aston jr.
John Aston jr. (født 28. juni 1947 i Manchester) er en tidligere engelsk fotballspiller som spilte for Manchester United, Luton Town, Mansfield Town og Blackburn Rovers.
Han begynte i Manchester Uniteds ungdomsavdeling hvor han blant annet vant FA Youth Cup i 1964. Han spilte ving og ble etter hvert noenlunde fast på Uniteds lag. I 1967 vant han ligaen og høydepunktet kom da han var en av heltene i Manchester Uniteds lag som vant Serievinnercupen 4–1 mot Benfica på Wembley i 1968. Han brakk beinet sesongen etter og kom aldri tilbake til tidligere form.
Hans far, John Aston (1921–2003), spilte 253 kamper for Manchester United og fikk 17 landskamper for.
Louise (sang)
«Louise» er en amerikansk sang med melodi av Richard A. Whiting og tekst av Leo Robin. Den ble introdusert av Maurice Chevalier i hans første amerikanske spillefilm, Montmartre-Sangeren (The Innocents of Paris) fra 1929.
Maurice Chevalier with orchestra med refr. spilte inn sangen i New York 14. mars 1929. Den ble utgitt av Victor Records med katalognummer 21988 (i USA) og av EMI på His Master's Voice-etiketten med katalognummer B 3073. I Norge ble den utgitt på His Master's Voice A.L. 3391.
Frankie Trumbauer and his Orchestra spilte inn sin versjon 17. april 1929. Den ble utgitt av Okeh Records med katalognummer 41231 (i USA). I Norge ble den utgitt på Parlophon B 41009.
Norsk versjon
Rune Nordal har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er også «Louise».
Oslodialekt
Oslodialekt (også kalt oslomål, vikamål og østkantmål, og historisk folkespråket, vulgærspråket og gatespråket) er en norsk dialekt og den tradisjonelle dialekten i Oslo. Oslodialekt må ikke forveksles med det i dag mest utbredte talemålet i Oslo og på Østlandet ellers, ulike varianter av standardspråket standard østnorsk. Oslodialekten har av mange vært regnet som utdødd i sin tradisjonelle form. Dette er likevel en sannhet med visse modifikasjoner. På østkanten i Oslo er det fremdeles noen som snakker et talemål preget av tradisjonelt oslomål, men få – om noen – snakker dialekten i dens mest tradisjonelle form lenger, slik den ble talt frem til etterkrigstiden.
Talemålet i Oslo deles i hovedsak i to sosiolekter: temaet for denne artikkelen, som også er kalt østkantmål (bredt Vika-mål, gatespråk) på den ene siden, og standard østnorsk og dens historiske forløper dannet dagligtale, noe upresist også kalt vestkantmål og historisk «finspråk». Sistnevnte snakkes hovedsakelig vest i Oslo og andre steder på det sentrale østlandsområdet i middel- og overklassen, og har sammen med finbergensk vært regnet som forbilder for talt bokmål. Dannet dagligtale og standard østnorsk har aldri vært begrenset til Oslo, men ble talt i alle byene på Østlandet og ellers av middel- og overklassen i landsdelen, og er dermed ikke egentlig et stedsegent talemål (dialekt) spesifikt for Oslo. Til tross for dette blir det ofte assosiert med Oslo fordi byen fra utover på 1800-tallet ble den viktigste byen der talemålet brukes. Det har etterhvert også spredd seg både sosialt og geografisk, og blitt normaltalemålet mange steder på Østlandet.
R2000
R2000 er en 32-biter mikroprosessor som er utviklet av MIPS Computer Systems. Den er en implementasjon av RISC-arkitekturen MIPS, og instruksjonssettet MIPS I. Mikroprosessoren ble lansert i januar 1986, og var den første implementasjonen av MIPS I. Den var også den første RISC-mikroprosessor som ble tilgjengelig for kommersielle selskaper.
Oslodialekt
Opprinnelig var oslodialekten det språket de lavere sosiale lagene i osloområdet snakket, dvs. arbeidere, husmenn og småbønder. Dialekten er nært beslektet med omkringliggende østlandsdialekter. Som følge av industrialiseringen i Oslo (Christiania/Kristiania) på slutten av 1800-tallet ble oslodialekten så å si utelukkende assosiert med arbeiderklassen og ble i praksis en «arbeidersosiolekt». Fra midten av 1800-tallet var den assosiert med østkanten og de andre arbeiderstrøkene i byen. Over- og middelklassen i Oslo (hovedsakelig på vestkanten) snakket i regelen dannet dagligtale, som skiller seg klart fra oslodialekt, og Oslo var dermed språklig delt i to. I etterkrigstiden ble mange av arbeiderstrøkene (særlig i sentrum) sanert, noe som bidro til at oslodialekten begynte å forsvinne fra bybildet.
R2000
R2000 bestod av fire brikker: En heltallsenhet, en koprosessor for desimaltall og to brikker som var lagringsbuffer.
Oslodialekt
Oslodialekten er det stedsegne (lokale) talemålet i Osloregionen, mens dannet dagligtale og dens moderne videreføring standard østnorsk har sine røtter i den norske overklassens uttale av dansk. Høyere sosiale lag på Østlandet fikk dansk med norsk uttale som morsmål under unionen med Danmark. Navnet vikamål som tidligere også ble brukt om oslomålet viser til det tidligere arbeiderstrøket Vika, men dialekten var ikke begrenset til Vika. På 1800- og første del av 1900-tallet ble dialekten stort sett kalt folkespråket, vulgærspråket eller gatespråket av over- og middelklassen.
Definering og geografisk utbredelse
I dialektforskningen klassifiseres oslodialekten som en dialekt på grensen mellom vikværsk i sør og midtøstlandsk i nord. Fra midtøstlandsk har den blant annet bundne flertallsformer som gutta og båta der vikværsk har guttane og båtane, fra vikværsk har den fortidsformer som kasta og hoppa der midtøstlandsk har kaste og hoppe. Standard østnorsk skiller seg fra østlandsdialektene på disse områdene med former som guttene, båtene, kastet og hoppet.
Botanisk hage (Oslo)
Hagens areal var ved etablering 75 mål, og UiOs eldste bygning, Tøyen hovedgård, ligger i hagen. Hagens arealer ble stukket ut alt i 1814, men først anlagt i perioden 1815 til 1818 av den tysk-danske gartneren Johan Siebke. Hagens plan var utarbeidet i København. Botanisk hage er siden doblet i størrelse. Området er delt i temaer som systematisk avdeling, nytteveksthage, fjellhage og arboret. De to utstillingsveksthusene Palmehuset og Victoriahuset er del av Botanisk hage.
R2000
R2000 var tilgjengelig i 8.3, 12.5 og 15 Mhz. De hadde 110,000 transistorer og målte 80 mm2. Den ble produsert med en 2.0 μm dobbelt lags CMOS prosess.
Botanisk hage (Oslo)
Botanisk museum (etablert 1863) ble slått sammen med Botanisk hage i 1975. Formålet med Botanisk hage er å formidle kunnskap om mangfoldet i planteriket og ikke minst betydningen av bevaring av dette mangfoldet. Planter som er truet eller sårbare i norsk natur blir ivaretatt i Botanisk hage.
R2000
I juni 1988 ble den etterfulgt av R3000.
Oslodialekt
Definering og geografisk utbredelse
Midtøstlandsk er østnorske dialekter brukt om målførene på Romerike, Ringerike og Modum, mens vikværsk dekker bl.a Østfold og Vestfold. Rommet i mellom disse som oslodialekten da kunne operere i omfatter dermed Nedre Buskerud, Akershus Vest, Follo og naturlig nok Oslo. Dog mener enkelte at vikværsk strekker seg ytterligere lenger nord og at oslodialekten er en del av denne.
Botanisk hage (Oslo)
I 2008 ble det etablert en samling av stauder og andre hageplanter som har en forhistorie på Østlandet fra 1950-tallet eller tidligere. Ett formål var bevaring av plantegenetiske ressurser, som inspirasjon for planteprodusenter og hageeiere. Hagen fikk navnet Oldemors hage og er også en sansehage særlig beregnet på hjemmeboende aldersdemente.
I 1995 ble Botanisk hage kåret til Årets grønne park. Parken er en grønn lunge og et viktig rekreasjonsområde for Oslos befolkning.
Oslodialekt
Historie
Oslodialekt har vært i tilbakegang siden slutten av det 20. århundre. Økt utdannelsesnivå, mer bruk av massemedier og større sosial mobilitet bidrar til at standard østnorsk, som oppfattes som et prestisjespråk, i stadig større grad fortrenger lokale dia- og sosiolekter på østlandet. Dette har rammet oslodialekt særlig hardt, på grunn av dialektens lave sosiale prestisje. Blant store befolkningsgrupper i Oslo vest og østlandet ellers er dialekten tradisjonelt sterkt uglesett (sett på som «stygg» og «udannet») og oppfattes som sosial markør for tilhørighet til arbeiderklassen.
Botanisk hage (Oslo)
Eksterne lenker
__INGENINNHOLDSFORTEGNELSE__
Oslodialekt
Historie
Utviklingen etter 1970-tallet har innebåret at oslodialekten har dødd nesten helt ut i sin tradisjonelle form, og i den grad dialekten brukes i dag har den vanligvis sterke elementer av standard østnorsk, eller er kanskje heller standard østnorsk med visse spor av oslodialekten. Særlig etter at de gamle arbeiderstrøkene ble sanert i etterkrigstiden begynte dialekten å forsvinne fra bybildet. Oslodialekten eller «arbeidersosiolekten» fikk et kortvarig oppsving i enkelte miljøer gjennom fremveksten av AKP(m-l) fra rundt 1970, som et uttrykk for «sjølproletarisering». Dette var et forsøk på å trosse den lave sosiale prestisjen til dette talemålet, og særlig Tron Øgrims språkbruk («øgrimsk») ble kjent.
I norsk film med handling fra Oslo øst og i revyer i hovedstaden fra 1950-tallet til rundt 1970 ser man fortsatt Oslo-dialekten, ofte noe utvannet, brukt. Bl.a. brukte Arve Opsahl og Aud Schønemann et talemål som lå ganske nær oslodialekt på scene og film. Dette ser man bl.a. i filmene om Olsenbanden, med bl.a. karakteristisk markert trykk på første stavelse og artikkelen a (hun). Oslodialekten har også blitt parodiert i ulike sammenhenger, bl.a. av Harald Eia gjennom figuren «Oslolosen» som snakker en gjennomført oslodialekt.
Selv om oslodialekten som egen dialekt er nærmest utdødd, har visse elementer fra denne dialekten overlevd i talespråket i Oslo, dvs. i standard østnorsk, og blitt tatt opp i språket uavhengig av sosial klasse. Eksempler er oslodialektens tendens til sammentrekning av ord (ha'ke, vi'ke, for har ikke og vil ikke). Når Oslofolk snakker fort i dagligdagse situasjoner, med mindre omstendelig diksjon, kan særlig slike elementer av oslodialekten bli synlige. Dette regnes imidlertid normalt som et mer uformelt språk. Ofte snakker folk med en klarere diksjon og med mindre spor av oslodialekt i mer formelle situasjoner. Talespråket i Oslo i dag er i hovedsak standard østnorsk med varierende grad av påvirkning fra oslodialekten, fra klart synlige trekk til bare svake trekk om noen.
Tredje rekke
* Fare sammen, av oldnorsk *hvekka. Det er her en langveisfra indflyttet form; thi hva blir ellers i byen til v, i omegnen efter Ross tildels til gv; så spesielt i dette ord.
** Av oldnorsk i betydningen vedkomme. Præteritum er sikret ved en anekdote om en korpulent Kristiansand i 19de århundrede, som på gaten spurgte en grætende gut, hvad der var iveien; gutten avviste hans deltagelse med: »šalt də dæ, māgan?«. Præteritum hetter også šęlltə, regelmæssig.
Præteritum av tygge er mig alene opgit i formen tygdə. Præteritum av vęksə eller vǫksə er kun opgit som vǫkstə, præteritum partisipp også som vǫksa. Av jęlle og šęllə kjender jeg intet partisipp. Præsens av jäLpə med transitiv betydning har jeg hørt i formen jäLp`ər. Præteritum av værpə kun opgit værptə og værpa.
Fjerde rekke
e-a-e
Femte rekke
a/e - o - a/e {| class="wikitable" !
Bokmål
!
Presens
!
Preteritum
!
Hylleslekta
Hylleslekta er en slekt med forskjellige stauder, busker og små trær.
Oslodialekt
E-veike verb
Noen verb med pt->ft
Setningseksempler
I eksemplene under er de samme setningene vist på oslodialekten, moderne standard østnorsk og i tillegg på dannet dagligtale/riksmål, dvs. den høyere sosiolekten i osloområdet på den tiden oslodialekten var i vanlig bruk (før ca. 1970). Forskjellene og kontrasten mellom arbeiderklassens dialekt/sosiolekt (oslodialekten) og overklassens sosiolekt (riksmål/dannet dagligtale) innenfor samme by var med andre ord stor. Talemålet på Østlandet kan også omfatte blandingsformer av standard østnorsk og tradisjonelle dialektale former, og eksemplene fanger derfor ikke opp alle mulige kombinasjoner i moderne talemål.
Hylleslekta
Etymologi
«Sambucus» har sitt opphav fra latin, der Columella og Plinius brukte dette på hyll i år 70 e.kr. De to betegnelsene «racemosus» (hannkjønn), «racemosa» (hunnkjønn) og «racemosum» (intetkjønn) betyr klaseformet, og «nigrus» (hannkjønn), «nigra» (hunnkjønn) og «nigrum» (intetkjønn) betyr svart. De sistnevnte er adjektiver, mens «Sambucus» er et substantiv.
Bladverk og stammer
Artene i hylleslekta har ulikefinnede blader, som oftest har to par småblader. Sammen med at bladene og skudd er motsatte.
Rødhyll har bladverk med en litt lys grønnfarge, mens svarthyll har mørkegrønne blader. Svarthyllens stammer har brun marg, mens svarthyllens stammer har lys marg. Blader og ved har en ubehagelig lukt.
Blomster og bær
Blomstene er radiærsymmetriske.
Rødhyll har gulgrønne blomster og røde bær i en klaseform. Rødhyllen blomstrer om våren omtrent samtidig med at løvet spretter. Blomstene er nærmest duftløse.
Svarthyll har kremgule til hvite blomster og svarte bær i en skjermkvast. Svarthyllen blomstrer godt utpå sommeren, og blomstene har sterk duft.
Bærene er saftfylte steinfrukter med tre til fem steiner.
Størrelse
Svarthyll blir et tre med to til fem meters høyde.
Bruk
Hyllebærsaft kan lages av bærene av både rødhyll og svarthyll, men svarthyll er vanligst i bruk. Men en kan også lage saft fra blomstene til svarthyll. Saft av hylleblomst er lys, mens saften av bærene blir mørk rød. Saften fra hyllebær kan gjøres om til vin, og den kan også brukes som basis for hyllebærsuppe.
Bærene og det hvite i blomstene fra svarthyll er spiselige og har vært brukt som medisin. De inneholder flavonglykosidene rutin, isoquercetin og flere. Men bærene og blomstene inneholder også klorogen–, kaffesyre, garvestoff og sukker. Flavonglykosidene og den flyktige oljen virker svette– og urindrivende, og kan derfor brukes ved forkjølelse, blærekatarr, og lett feber. Bærene inneholder også sitron–, eple– og vinsyre. Fargestoffet i svarthyll er antocyanosider. De inneholder også β-karoten (som omdannes til vitamin-A, diverse B-vitaminer og C-vitamin sammen med noe pektin. Tørkede frukter virker mildt avførende. Rødhyllbær er brukt til saft og syltetøy. Svarthyll er spesielt mye brukt i utlandet. Svenskene har blant annet saften fra savrthyllblomster med navnet flädersaft.
Giftighet
Alle delene, men særlig røttene og fruktene ble brukt som urin– og svettedrivende middel i folkemedisinen. Det har forekommet tilfeller av forgiftninger som følge av at hyllerøtter var utblandet eller byttet ut med røtter av belladonnaurt.
Man bør unngå å spise rå hyllebær, fordi mange personer får helseplager av bærene. Det varierer fra person til person hvor følsom man er mot giften, men bare noen få frukter har ført til alvorlig oppkast hos barn. Bærene kan også utløse diaré. Årsaken til at noen personer kaster opp og/eller får diaré etter å ha spist rå hyllebær, er at bærene inneholder noen harpiks lignende stoffer. Det er mest av denne harpiksen i frøene, men det er også noe i oljen i fruktkjøttet. Giftvirkningen forsvinner med oppvarming.
Det er gjort dyreforsøk med etanol-ekstrakter av sommerhyll. Disse ekstraktene hindret dyrets evnen til å gå, når de ble injisert. Mengden med injisert ekstrakt ble også satt i sammenheng med observasjoner av et tydelig fall i dyrenes arterielle blodtrykk.
Ved kjemiske undersøkelser av roten til sommerhyll, er det funnet to esteriserte iridoidglykosider. Disse er Nigirin-b og ebulin-a. Det ble også funnet to ikke-giftige proteiner som inaktiverer ribosomer i skallet på svarthyll og i bladene på sommerhyll. Cyanoglykosiden prunasin er kun funnet i svarthyll. Magesyren spalter disse glykosidene blant annet til blåsyre i magesekken, og av β-glykosidase som blir frigjort i skadde plantedeler. Blåsyreinnholdet er målt til 3–17 mg per 100 g friske blader, noe som blir 30–170 ppm. Blåsyreinnholdet i fruktene er 3 mg/100 g eller mindre, noe som tilsvarer 30 ppm eller mindre. Med disse dataene er det kun blader og kanskje andre plantedeler, som innebærer en cyanidfare. Fruktene innebærer ingen slik fare. Ettersom blader og andre deler av veksten ikke smaker godt, er det normalt liten risiko for blåsyreforgiftning fra hyll.
Slektskap og arter
Hylleslekta ble tidligere kategorisert som tilhørende kaprifoliumfamilien, men er flyttet til moskusurtfamilien. Foruten hylleslekta omfatter moskusurtfamilien seks andre slekter. Flyttingen fra kaprifolfamilien til moskusurtfamilien skjedde på grunnlag av morfologiske og molekylære undersøkelser.
De mest kjente hyllevekstene i Skandinavia er:
I andre deler av verden finner man også de følgende hyllevekstene:
Hof
Hof er en tidligere kommune i tidligere Vestfold. Kommunen grenset i nord mot Drammen, Nedre Eiker og Øvre Eiker, i øst mot Sande og Holmestrand, i sør mot Re og Lardal og i vest mot Kongsberg.
Tettstedene i den tidligere kommunen er Hof, Sundbyfoss og Eidsfoss med det nedlagte jernverket Eidsfos Jernverk bestående av industribygninger og arbeiderboliger med museum og levende kulturliv.
I forbindelse med kommunereformen søkte Hof og Holmestrand kommuner om sammenslåing. Sammenslåingen med Holmestrand trådte i kraft 1. januar 2018. 1. januar 2020 ble Holmestrand og Sande kommune slått sammen til ny Holmestrand kommune.
Næringsliv og sysselsetting
Hof var en typisk jord- og skogbrukskommune, som av sitt samlede areal på 164 km², hadde 17,9 km² jordbruksareal og 125,1 km² skogareal. Kommunens viktigste industriarbeidsplass var sagbruket Haslestad Bruk som var Hof kommunes hjørnesteinsbedrift med ca. 60 ansatte.
I 1990 hadde kommunen 1 357 yrkesaktive, og de fleste var sysselsatt innenfor områdene offentlig, sosial og privat tjenesteyting. Den samme statistikken viste at ca. 57 % av de yrkesaktive hadde sitt arbeide i kommunen, mens de øvrige arbeidet i andre kommuner.
Utdanning
Kommunen hadde kun én grunnskole, Hof skole som er en kombinert barne- og ungdomsskole for 1.-10. klasse. For å ta videregående utdanning, måtte elevene reise til nabokommunene Sande, Re eller Holmestrand. Voksenopplæring foregikk i samarbeid med Holmestrand kommune.
Kommunestyrevalget 2015
Det siste kommunestyrevalget for Hof kommune i 2015.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted heter Solvang og ligger i Hof sentrum. Dette var et tidligere forsamlingslokale, men er nå revet. På stedet hvor lokalet lå er det opparbeidet en park, og er blitt en fin plass som bygdas innbyggere fritt kan benytte. I juli 2006 ble det også oppført en paviljong på stedet.
Vannforsyning
22. september 2005 ble Eidsfoss vannverk åpnet. Vannverket skal forsyne medlemskommunene i Vestfold Interkommunale Vannverk med drikkevann fra januar 2006. Drikkevannet hentes fra Eikeren, Hofs største innsjø. Eikeren er et næringsfattig vann, og har svært god vannkvalitet. Drikkevannet fra Eikeren vil sammen med drikkevann fra Farris sørge for stabil og trygg vannforsyning til hele Vestfold.
Jakt og fiske
Hofs store skogareal har gode bestander av elg, samt småvilt som hare og rådyr. De senere år har også en hjortestamme etablert seg i kommunen. Elgjakten i Hof representerer en betydelig økonomisk verdi, og er en viktig tradisjon. Det gode ørretfiske i Eikeren er kjent, og eksemplarer på opp mot ni kilo har blitt fanget der.
Kirker
Hof har 3 kirker.
Kommunevåpen og kommuneflagg
Hofs kommunevåpen var I rødt tre gull sjøblad, 2-1, og kommuneflagget er I rødt tre gule sjøblad, 2-1, som ble godkjent i Hof kommunestyres vedtak den 10. desember 1991. Det ble fremmet av Kommunaldepartementet og fastsatt ved kgl.res. av 17. juli 1992, med ikrafttredelse den 12. september 1992.
Kammermusikkfestivalen i Stavanger
Kammermuskkfestivalen i Stavanger er en årlig festival for kammermusikk i Stavanger som har blitt arrangert siden 1991. Christian Ihle Hadland er festivalens kunstneriske leder. Festivalen varer en uke og finner sted i midten av august.
Historie
Idéen til kammermusikkfestivalen ble lansert av cellisten Truls Mørk og oboisten Gregor Zubicky på slutten av 1980-tallet. Mørk var på dette tidspunktet godt i gang med sin internasjonale solistkarriere mens Zubicky hadde en karriere som solist parallelt med sin stilling som solooboist i Bergen Filharmoniske Orkester. Mørk og Zubicky ønsket en festival der artister som ellers er på reise mesteparten av året skulle bo og spise og lage musikk sammen i 8-10 dager. Tynset og Risør ble vurdert, men valget falt til slutt på Stavanger. På dette tidspunktet fantes det kun én kammermusikkfestival i Norge, Oslo Kammermusikkfestival stiftet av Arve Tellefsen i 1989. Første festival i Stavanger ble lansert i 1991 under navnet International Chamber Music and Dance Festival (ICMDF) da festivalen opprinnelig var ment å skulle favne både kammermusikk og dans. Dansen fikk imidlertid aldri noen framtredende plass i festivalen grunnet økonomiske begrensninger, og i 1993 ble festivalen omdøpt til International Chamber Music Festival (ICMF).
Festivalen hadde lenge en fast ordning med en årlig festivalkomponist. Målet med dette var at «utøverne [skulle kunne] lære av selve kilden og lytterne bli kjent med vår tids toneskapere». Den 78 år gamle Witold Lutoslawski var første festivalkomponist, og etter ham fulgte komponister som Magnus Lindberg og Krzysztof Penderecki.
Krefeld
Krefeld er en by i Tyskland i delstaten Nordrhein-Westfalen med rundt 240 000 innbyggere. Sentrum av byen ligger et par kilometer vest for Rhinen, men elven renner gjennom bydelen Uerdingen. Frem til 1929 ble byen kalt Crefeld.
Kammermusikkfestivalen i Stavanger
Historie
I 1997 ble Kammermusikkfestivalen i Stavanger tatt opp i den europeiske festivalorganisasjonen, som den eneste i Norge ved siden av Festspillene i Bergen.
Krefeld
Innbyggerne i Krefeld snakker høytysk, den tyske dialekten som alle tyskere lærer. En lokal dialekt er derimot en variant av plattysk.
Kammermusikkfestivalen i Stavanger
Historie
Truls Mørk var kunstnerisk leder for festivalen fra starten og fram til 2003. For festivalene årene 2004 til 2009 var Grieg Trio kunstneriske ledere etterfulgt av pianisten Christian Ihle Hadland fra 2010.
Blant konsertstedene har Stavanger domkirke vært hovedarenaen for kveldskonsertene og Stavanger Konserthus i Bjergsted vært brukt til de avsluttende gallakonsertene. I tillegg har Utstein kloster vært en fast konsertscene.
Krefeld
Historie
Byen begynte å vokse på 1600-tallet da Krefeld var en av få byer som ikke ble hardt rammet av trettiårskrigen. Byen ble raskt overbefolket, og i 1683 flyttet tretten familier (Mennonitter) fra Krefeld, reiste over Atlanteren og grunnla bosetningen Germantown i USA, som i dag er en del av Philadelphia.
Byen Uerdingen var mindre heldig og ble nesten helt jevnet med jorden i trettiårskrigen av tropper fra Hessen. Krefeld vokste seg større enn Uerdingen, og i 1928 ble de to slått sammen.
Kammermusikkfestivalen i Stavanger
Historie
Blant kjente artister som har deltatt i festivalen hører Martha Argerich, Gidon Kremer, Leif Ove Andsnes, Stephen Kovacevich, Yefim Bronfman, Thomas Zehetmair og Borodin String Quartet.
International Summer Academy
I 1995 begynte festivalen å arrangere mesterklasser med utvalgte festivalartister i festivaluken. International Summer Academy (ISA) går også under navnet «Playing for Gold!». Mesterklassene er åpne for publikum.
OPUS
Høsten 2011 så starten på Kammermusikkfestivalens konsertserie utenfor festivaluken, OPUS. Serien åpnet med fiolinisten Henning Kraggerud og pianisten Christian Ihle Hadland. OPUS tar sikte på å presentere konserter med tidligere festivalartister og artister på internasjonalt toppnivå, og gi et høykvalitets konserttilbud også utenom festivaluken i august.
Tingvatn
Tingvatn er kommune- og administrasjonssenter i Hægebostad kommune i Agder. Stedet ligger ved fylkesvei 43 midtveis mellom Snartemo stasjon på Sørlandsbanen og fylkesvei 42 i Eiken. Stedet er en gammel tingplass med en rekke gravhauger, steinsetninger og bautasteiner fra jernalderen. Det var også brukt som rettersted frem til slutten av 1700-tallet. Tingvatn har eget bygdetun. Navnet kommer av norrønt «þing», 'ting, tingsted'. Det litt over 100 mennesker på Tingvatn.
Postsparebanken Grand Prix
Postsparebanken Grand Prix var et midt-norsk sykkelritt arrangert i august, internasjonalt benevnt Tour of Norway
Jacob Berner
Jacob Berner (født 8. januar 1900 i Brooklyn, New York, død 6. august 1941 i Oslo) var en norsk fotballspiller. Berner ble født i USA, men familien flyttet tilbake til Norge samme år. Han spilte 25 landskamper for i perioden 1923 til 1930, hvorav tre år som landslagets kaptein. Berners posisjon på banen var venstre ving.
Berners klubblag gjennom hele karrieren var Trygg/Oslo. Han var med på å vinne NM i ishockey med Trygg i 1935. Han har også fire landskamper for Norge i bandy.
MP3008
MP3008 (Maschinenpistole 3008 også kjent som «Volksmaschinenpistole») er en tysk maskinpistol fra andre verdenskrig.
Den er, med unntak av sitt vertikale magasin, nesten identisk med den britiske sten-maskinpistolen. MP3008 ble designet i det tredje rikets sluttfase som en billig maskinpistol for å bytte ut den betraktelig dyrere MP40.
Peter Boyle
Peter Boyle (født 18. oktober 1935, død 12. desember 2006) var en amerikansk skuespiller.
Liv og virke
Før Boyle bestemte seg for å bli skuespiller var han munk ved «the Christian Brothers order». Han var kanskje best kjent for sin rolle som «Frank Barone» i TV-serien Alle elsker Raymond, og for sine filmroller i Frankenstein Junior (1973), Taxi Driver (1976) og Monster's Ball (2001).
Det var på settet til Young Frankenstein at han møtte sin kone, Rolling Stone-reporteren Loraine Alterman, en venn av Yoko Ono. Gjennom henne ble Boyle kjent med John Lennon, som var forlover i bryllupet deres i 1977.
Boyle var bosatt i New York, og etterlot seg de to døtrene Lucy og Amy, og konen Loraine Alterman Boyle. Han var anerkjent både for komiske og dramatiske roller, og vant en Emmy-pris i 1996.
Fanny Duckert
Fanny Duckert (født 11. februar 1948 i Hamar) er en norsk psykolog og professor emerita ved Psykologisk institutt ved Universitetet i Oslo (UiO). Hun var instituttleder for Psykologisk institutt 2002–2007 og dekan for Det samfunnsvitenskapelige fakultet 2012–2015.
Karriere
Hun er utdannet cand. psychol. ved UiO i 1974, ble samme år godkjent som psykolog av Sosialdepartementet, ble spesialist i klinisk psykologi i 1982 og dr. philos. i 1992. Hennes forskningsfelt er innen organisasjonspsykologi, medieforskning, helse- og livsstilsvaner og rusmiddelbruk. Duckert har vært en pioner innen rusforskning og har bidratt til et mer profesjonelt og humant behandlingstilbud for personer med rusproblemer. Hun har en omfattende vitenskapelig produksjon og er ofte brukt som populærvitenskapelig formidler. Hun arbeider som privatpraktiserende klinisk psykolog og organisasjonspsykolog.
Fanny Duckert var instituttleder ved Psykologisk institutt ved UiO 2002–2007 og dekan ved Det samfunnsvitenskapelige fakultet 2012–2015.
Aksdal
Aksdal er et tettsted og administrasjonssenteret i Tysvær kommune i Rogaland. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger øst for Aksdalsvatnet. Aksdal er et knutepunkt for veier, Europavei 39 og Europavei 134 møtes her. Her ligger Aksdal kirke.
MKULTRA
MKULTRA var et forskningsprogram i regi av CIA i USA. Formålet med programmet var å utvikle nye metoder for bevissthets- og adferdskontroll hos mennesker. (Tankekontroll) Prosjektet ble formelt startet i april 1953 og var en etterfølger til forskningsprogrammene «Bluebird» og «Artichoke», som også var opptatt av bevissthetskontroll. Programmet brukte uvitende amerikanske og kanadiske borgere som forsøkspersoner, noe som førte til kontroverser om programmets legitimitet. I løpet av programperioden var 80 forskningsinstitusjoner involvert. Programmet ble avsluttet i 1964. En del enkeltprosjekter fortsatte imidlertid også etter den tid (1973).
Eksterne lenker
Odin: NOU-utredning om Medisinsk forskning og menneskeforsøk – historisk bakgrunn