cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fridtjof Nansen
Stedsnavn på jorden og i verdensrommet
Fridtjof Nansens plass finnes i Tromsø, Oslo og København. Veier eller gater med Nansens navn finnes i Askim, Bergen, Bodø, Drammen, Egersund, Fredrikstad, Høyanger, Kirkenes, Kopervik, Kristiansund, Larvik, Mandal, Mo i Rana, Molde, Moss, Namsos, Narvik, Oslo, Porsgrunn, Sarpsborg, Skien, Stavanger, Tromsø, Trondheim, Vardø, Øvre Årdal og Ålesund og på Andenes, Bryne, Fjellhamar, Gardermoen, Gjøvik, Hamar, Kongsberg, Lillestrøm, Lysaker og Notodden. I Storbritannia finnes de i Ardwick, Bembridge, Belfast, Blackburn, Clacton-on-Sea, Consett, Corby, Daventry, Farsley, Fleetwood, Gatley, Glasgow, Gravesend, Ipswich, Leeds, Leicester, Liverpool, Manchester, Newcastle, Poole, Rochford, Rothwell, Salford, Saltley, Scarborough, Stretford og Warrington. I Tyskland finnes de i Berlin, Bonn, Delmenhorst, Essen, Frechen, Lübeck-Brandenbaum og Stieghorst. Ellers finnes de i Asserbo, Horsens, København, Lundby, Løkken-Vrå, Odense, Slagelse, Svaneke og Århus i Danmark, Västerås i Sverige, Kosovo Polje i Kosovo , Spittal an der Drau i Østerrike, Gouda i Nederland, Jerevan i Armenia, Zürich i Sveits, Amnéville og Rouen i Frankrike, Sofia i Bulgaria (Fridtjof Nansen-bulevarden), Anderlecht i Belgia, Cape Town i Sør-Afrika samt i Flushing og Forest Hills i Queens, New York, i Cincinnati, Ohio, i Gloucester City, New Jersey, i Orlando, Florida og i San Diego, California i USA.
Odd Fellow-losje
I Oslo ble det den 10. oktober 1936 stiftet en Odd Fellow-losje som fikk navnet Loge nr. 20 Fridtjof Nansen.
Skip, fly og sparkstøtting
Nansen var tidligere avbildet under vignetten «Real Norwegian» på haleflaten på LN-KKF, en av Norwegian Air Shuttles Boeing 737-300, og er nå avbildet på LN-DYF, en Boeing 737-800.
Sparken Nansen-sparken som ble produsert av Nansen Produkter på Vegårshei var ifølge firmaet selv det eneste produkt som Fridtjof Nansen personlig gav tillatelse til å bære hans navn. Nansen-sparken produseres nå av Norax AS på Tynset. Åsnes Ski produserer fjellski med modellbetegnelsen Nansen. Skiene er prydet med bilder av Fridtjof Nansen og «Fram». Dessuten har Nansen fått oppkalt en konjakk etter seg, Nansen Cognac. I 2007 fikk også Nansen en akevitt oppkalt etter seg, Nansen Aquavit.
Boeing P-8 Poseidon
Boeing P-8 Poseidon er et maritimt patruljefly fabrikkert av Boeing for roller som antiubåtkrigføring, overvåkning av maritime områder, og også elektronisk etterretning (ELINT). Flytypen kan bevæpnes med torpedoer, dypvannsbomber, AGM-84 Harpoon-missiler og andre våpen. Det har også mulighet til å avfyre og lytte på sonarbøyer. Flyet er konstruert for å kunne utføre oppdrag sammen med droner. P-8 bygges av Boeing Defense, Space & Security og er en videreutvikling av Boeing 737-800ERX. Det har et mannskap på ni.
Flytypen er også i bruk i den indiske marinen under benevnelsen P-8I Neptune, samt bestilt av Royal Australian Air Force, britiske Royal Air Force og det norske Luftforsvaret.
Historie og utvikling
P-3 Orion som er forgjengeren til P-8 har vært i bruk i den amerikanske marinen siden 1961. På midten av 80-tallet begynte marinen et prosjekt for å finne en erstatter for den aldrende P-3, som etter hvert hadde mistet en betydelig del av rekkevidden på grunn av en stadig høyere vekt som følge av mer utstyr. US Navy sine krav inkluderte også lavere kostnader for drift og vedlikehold enn for P-3. I 1989 tildelte de en fastpriskontrakt til Lockheed for utvikling og bygging av to prototyper med kallenavnet P-7. Dette prosjektet ble kansellert allerede i 1990 som følge av en $300 millioners kostnadsoverskridelse, og forsinkelser som følge.
Boeing og Lockheed Martin tok del i en ny konkurranse som startet i 2000, for å utvikle en erstatter for P-3 Orion. Lockheed kom med et forslag kalt Orion 21, som var en oppdatert, men en ny-konstruert variant av P-3, som opprinnelig var basert på Electra. Boeing på sin side kom med et forslag basert på det eksisterende Boeing 737-800ERX passasjerflyet. BAE Systems tilbød i tillegg en ny variant av Hawker Siddeley Nimrod, et britisk maritimt overvåkningfly som opprinnelig kom i drift i 1969 og som opprinnelig var basert på Comet 4. BAE trakk seg forøvrig fra konkurransen i 2002 etter å ha innsett de politiske realiteter som følge av mangelen på en amerikansk produksjons-partner.
Homotherium
Disse dyrene kunne trolig løpe veldig raskt, kanskje mer en 90 km/t. De jaktet trolig på antiloper og andre planteetere.
Boeing P-8 Poseidon
Historie og utvikling
14. juni 2004 fikk Boeing tildelt kontrakten. Flyet er forventet å komme i tjeneste fra 2013. Det er forventet at det skal byggest minst 108 fly for US Navy alene, og muligens flere fly for andre land som allerede er brukere av de over 200 P-3 Orion som i dag er i drift. Forventet verdi på kontrakten er minst $15 milliarder, muligens så høyt som $45 milliarder. Underleverandører er Raytheon, Northrop Grumman, Smiths Aerospace, Marshall Aerospace, CFM International, BAE Systems og Marotta. Produksjonen av det første flyet begynte i desember 2007, og i første omgang vil Boeing bygge fem fly for testing og evaluering.
Homotherium
De yngste funnene av Homotherium i Europa regnes til arten Homotherium latidens, tidligere kalt Dinobastis latidens. Den er kjent fra eldre og midtre pleistocen, og inntil nylig var det yngste sikre funnet en 300 000 år gammel hjørnetann fra Steinheim an der Murr i Tyskland. I England er det gjort funn av tenner i lag fra siste istid, men de ser ut til å ha blitt importert fra kontinentet av mennesker. I 2000 ble deler av en kjeve funnet under bunntråling i Nordsjøen utenfor den nederlandske kysten. Dette funnet er datert til ca. 28 000 år, og derfor vet man nå sikkert at arten ennå eksisterte i siste istid på Doggerland mens Nordsjøen var tørrlagt.
HC Vita Hästen
HC Vita Hästen er en ishockeyklubb fra Norrköping i Sverige. Klubben ble dannet i 1967 og spiller i Hockeyallsvenskan, Sveriges nest høyeste ishockeyliga. Hjemmearenaen er Himmelstalundshallen.
Boeing P-8 Poseidon
Historie og utvikling
P-8 vil være basert på et lignende, men større skrog enn det for C-40 Clipper og Boeing T-43, og er den første militære varianten av -800-serien for Boeing 737. Flyet har fått betegnelsen P-8, som er det neste i rekken etter det kansellerte P-7 prosjektet. P-8 er unik i den forstand at den har såkalte raked-wingtips (eller «bakover-vinklede vingetipper» på norsk), istedenfor de vanlige winglets der vingetippen er vinklet oppover, som er tilgjengelig på andre 737NG-varianter. P-8 vil også ha 6 interne drivstofftanker i tillegg – 3 i fremre lasterom og 3 i bakre – dette for å øke rekkevidden. Disse blir konstruert av Marshall Aerospace i Cambridge i Storbritannia.
HC Vita Hästen
Klubben har spilt kvalifisering til Svenska hockeyligan i 1990, 1992, 1994, 1995 og 2015, men har aldri klart å kvalifisere seg.
Boeing P-8 Poseidon
Historie og utvikling
8. juli 2004 bestilte US Navy 5 eksemplarer av MMA. Den første flygningen med et test-fly fant sted i april 2009. Dette første flyet vil først brukes til uttesting, men vil siden blir konvertert til en produksjonsvariant.
I amerikansk tjeneste vil rollen til MMA bli supplert av Broad Area Maritime Surveillance UAV-systemet, som vil kunne tilby kontinuerlig overvåkning.
På grunn av kanselleringen av Lockheed Martin sitt Aerial Common Sensor-prosjekt, foreslo Boeing i 2006 en signal-etterretnings-variant av P-8 for bruk av US Army og US Navy.
Danny Glover
Danny Lebern Glover (født 22. juli 1946 i San Francisco i California) er en amerikansk skuespiller og filmregissør. Han spilte rollen som Roger Murtaugh i Dødelig våpen-filmene. Han har også spilt i filmer som Silverado og Purpurfargen.
Boeing P-8 Poseidon
Ulike land
Australia er i forhandlinger med US Navy om å bli med på MMA-prosjektet. Landet ønsker å erstatte sin flåte av AP-3C Orion innen 2018 med en blanding av maritime overvåkningsfly og droner (for eksempel RQ-4 Global Hawk). Det sistnevnte er spesielt sannsynlig siden Australia ser ut til å ha budsjettert med, og potensielt også betalt for, flere maritime droner.
Danny Glover
Glover ble født i San Francisco i California, sønnen av Carrie og James Glover. Som ungdom og ung voksen hadde Glover noen epilepsianfall.
Glover ble i 2014 utnevnt til 2. klasse (sølv) av den sørafrikanske Ordenen O.R. Tambos følgesvenner for sin innsats mot apartheid.
Boeing P-8 Poseidon
Ulike land
Det amerikanske forsvarsdepartementet har planer om å følge samme mal som har blitt brukt for Joint Strike Fighter-programmet, med internasjonalt samarbeide fra potensielle MMA-kjøpere. Dette vil eventuelt involvere flere av de 15 landene som er brukere av P-3 i dag. MMA-prosjektet vil i utgangspunktet unngå et av problemene med JSF-programmet, og det er overføring av teknologi. På tross av mye høy-teknologi, inneholder ikke MMA slik ekstremt sensitiv og proprietær teknologi som for eksempel stealth. Av alle JSF-partnerne er det kun Storbritannia som nyter godt av teknologi-overføringen, og selv for de er det svært begrenset.
Italia er en sterk kandidat for kjøp av totalt 14 Boeing Wedgetail og MMA-fly. Det er mulig at Canada, Italia og Australia hver kommer til å betale opp mot $300 millioner, for å bli med i MMA-prosjektet for fullt. Dette kommer muligens til å involvere gjenkjøpsavtaler. Forøvrig er Boeing Australia, Ltd. allerede med i utviklingen av Wedgetail-prosjektet, så en viss grad av gjenkjøp virker sannsynlig.
India
Boeing foreslo også en variant, kalt P-8I, for den indiske marinen, for å erstatte de gamle Iljusjin Il-38 May-flyene. 4. januar 2009 bestilte India 8 fly for å ersatte sine Tupolev Tu-142M-fly. Dette førte til at India ble det første landet utenfor USA til å bestille flyet, og det var også Boeings første militærfly-salg til India noensinne. 4. oktober 2010 bestilte den indiske marinen ytterligere 4 fly, slik at det totale antallet ble 12.
Norge
I mars 2017 kjøpte Norge fem P-8A Poseidon til rundt ti milliarder kroner direkte fra USA via FMS-programmet («foreign military sales»).
I juli 2021 ble det bekreftet at det første P-8 flyet får navnet «Vingtor» og viderefører med dette en nesten 80 år lang tradisjon i Luftforsvaret, da Norges første «Vingtor» var en del av «Catalina-avdelingen». Fly nummer to og tre vil bære navnene «Viking» og «Ulabrand». Også dette er navn som stammer tilbake til Catalina-avdelingen i Skottland.
De fem nye maritime patruljeflyene skal ikke bare erstatte P-3 Orion, men også to DA-20 Jet Falcon i 717 skvadron som driver med elektronisk krigføring. De to mørke søsterflyene heter «Hugin» og «Munin», og disse navnene videreføres til P-8A-maskin nummer fire og fem som skal være på plass i Norge i 2025.
Det første flyet landet på Evenes i desember 2021, fly to og tre i 2022, og det ble startet operativ testing fra Evenes. I juni 2023 overtok P-8 Poseidon oppdraget og P-3 Orion ble offisielt utfaset.
Planen er at dette skal lede til første operative evne (IOC) i 2023 og at Luftforsvaret skal være fullt operative (FOC) med fem fly og ti besetninger i 2025.
Storbritannia
Royal Air Force har bestilt ni fly, og leveransen begynte i februar 2020.
Spesifikasjoner (P-8A)
Generelle egenskaper:
Ytelse:
Utstyr:
Wedmore
Wedmore er en stor landsby og et verdslig sogn i distriktet Sedgemoor i grevskapet Somerset, England. Landsbyen står på en høyde i området Somerset Levels, beliggende mellom kystsletten og et område med lyngmo, og mellom elvene Axe og Brue. I tider med oversvømmelser dannes det et trygt område mellom vann og myrene. Den kalles således for «Isle of Wedmore», selv om den ikke er en ekte øy. Sognet består i tillegg av to andre landsbyer: Blackford og Theale, og med 14 grender, inkludert Bagley, Cocklake, Mudgley, Panborough og Sand. I henhold til folketellingen i 2011 har landsbyen og sognet en befolkning på 3318 innbyggere.
I landsbyen finnes medisinsk praksis, tannlege, apotek, slakter, butikk, tre puber, restaurant, café og flere andre lokale butikker. Den er lokalisert 6 km sør for landsbyen Cheddar, 11 km vest for byen Wells, og 11 km nordvest for byen Glastonbury.
Historie
Det er avdekket flere levninger fra bosetningen i jernalderen i området. Det er antall av steder tilknyttet romersk tid.
Stedsnavnet Wedmore har angelsaksisk opprinnelse, og har antagelig betydningen «jakthytte». Det var et angelsaksisk kongelig eiendom i området. Centwine, konge av Wessex, tok kontroll over området i 682 og ga det navnet «Vadomaer» etter Vado den kjente, en av høvdingene. Etter å ha vunnet slaget ved Ethandun i 878, tvang Alfred av Wessex den norrøne høvdingen Guthrum, leder for den store hedenske hæren, til å bli døpt ved landsbyen Aller med sine folk, og feiret ved Wedmore. Deretter trakk de norrøne vikingene seg tilbake til East Anglia.
Hersjøen (Ullensaker)
Hersjøen er en liten innsjø langs Trondheimsvegen ved tettstedet Mogreina i Ullensaker kommune i Viken. Den ligger 158 meter over havet, og har et areal på 0,64 km². Hersjøen ligger i Elstad landskapsvernområde nordøst for Oslo lufthavn, Gardermoen og 30 kilometer nord for Lillestrøm. Elven Risa renner fra Hersjøen og nordover inn i Andelva i Eidsvoll kommune.
Vannvegetasjonen i Hersjøen og omkringliggende vann har stor botanisk variasjon, og med flere truede og sårbare arter. Hersjøen er internasjonalt viktig for vannvegetasjonen og fuglefaunaen. Vannet har trolig den mest intakte og artsrike tjønnaksvegetasjonen i Sør-Norge, og flere av artene er sjeldne og truede. Ni rødlistede arter er registrert, blant annet blanktjønnaks og hornblad. Området har et rikt dyreliv, med bever, elg og rådyr. Hersjøen er en viktig trekkplass. Sangsvaner og flere andearter holder til i den isfrie delen om vinteren. Den sjeldne dvergspetten er sett der, samt rødlistede arter som andemusling og blånymfe.
Stabblandet
Stabblandet er en øy i Aure kommune på Nordmøre. Den har et areal på 36,62 km². Inntil kommunesammenslåingen mellom Aure og Tustna, 1. januar 2006, var Stabblandet en del av Tustna kommune.
Topografi
Stabblandet ligger mellom øyene Tustna i vest og Ertvågøya i øst. Like nord for Stabblandet ligger øya Solskjel, og i sør grenser Stabblandet til Vinjefjorden og til Halsa kommune på fastlandet. Det er to fjellkjeder på Stabblandet, den kompakte Innerbergssalen/Stabben langs vestsiden av øya og fjellene Storøra og Litløra som fortsetter i en mindre bergrygg langs østsiden av øya. Mellom disse ligger dalen Soleimsdalen. Innerbergsalen er med sine 908 moh forøvrig også høyeste topp i Aure kommune. Den er også Sør-Norges høyeste øytopp.
Bosetting
Hoveddelen av befolkningen på Stabblandet bor på den relative flatlendte nordenden av øya, på gårdene Soleim og Nygarden, og særlig i grenda Nordheim lengst nordøst.
Veinett
Stabblandet ble i 2007 landfast med Ertvågøya da Imarsundprosjektet ble ferdigstilt. Før dette var det fergesamband fra Aukan fergekai til Vinsternes på Ertvågøya, Edøya i Smøla kommune og Forsnes på Hitra. Det er også veiforbindelse til Tustna med broen over Sålåsundet. I januar 2009 ble det kabelfergeforbindelse fra Nordheim til Solskjelsøya.
Europavei 80
Europavei 80 går mellom Lisboa i Portugal og grensen til Iran i Tyrkia. Veiens lengde er rundt 5620 km.
Bai Chongxi
Bai Chongxi (tradisjonell kinesisk: 白崇禧; pinyin: Bái Chóngxǐ; Wade-Giles: Pai Ch'ung-hsi; høflighetsnavn Jiansheng (健生); født 18. mars 1893 i Lingui i Guangxi i Kina, død 1. desember 1966 i Taipeh) var en muslimsk hui-kinesisk general i den nasjonale revolusjonshæren, Republikken Kinas hær, og en krigsherre med innflytelse i Guangxi-provinsen. Han kommanderte sine tropper selv og styrte delvis uavhengig i Guangxi, selv om provinsen var del av Republikken Kina. Likevel var Bai en nær alliert av Chiang Kaishek, og sto dermed i kontrast til andre «allierte» krigsherrer, slik som Feng Yuxiang, som var vanskelige å samarbeide med.
Bakgrunn
Bai Chongxi var født Omar Chongxi Bai i Guilin i Guangxi. Han var en etterkommer av en persisk handelsmann kalt Baiderluden. Familien skiftet senere navn til Bai. Bai Chongxi gikk på militærskole sammen med Huang Shaoxiong og Li Zongren.
Krigsherretiden
Bai Chongxi ble berømt under krigsherretiden ved å alliere seg med Huang Shaoxiong og Li Zongren som tilhengere av Kuomintangs leder Sun Yat-sen. Denne alliansen ble kjent som Den nye Guangxi-klikken, og angrep Guangxi-krigsherren Lu Rongting i 1924. Den nye Guangxi-klikken skaffet Kuomintang kontroll over Guangxi, Bai og Li representerte en ny generasjon av Guangxi-ledere.
Under nordekspedisjonen fra 1926 til 1928 var Bai en av lederne for den nasjonale revolusjonshæren, og han fikk æren for flere seiere over krigsherrene i nord. Bai brukte ofte fart manøvrering og overraskelse til å beseire større fiendtlige styrker. Han ledet østrutehæren, som erobret Hangzhou og Shanghai i 1927. Som garnisonskommandør for Shanghai tok Bai del i utrenskelsen av kommunistiske fløyer i hæren og fagforeningene i Shanghai. Bai kommanderte de styrkene som først inntok Beijing, og fikk æren for å være den senioroffiseren som fullførte nordekspedisjonen. For sine mange bedrifter under nordekspedisjonen fikk han kallenavnet Xiao Zhuge, bokstavelig talt lille Zhuge. Mange kinesere regner Zhuge Liang som tidenes beste strateg.
Etter nordekspedisjonen begynte Chiang Kaishek å bli kvitt Guangxi-styrkene. I 1929 måtte Bai rømme til Vietnam for å unngå ham. Fra 1930 til 1936 deltok Bai i rekonstrueringen av Guangxi, som ble en "modellprovins" med en progressiv administrasjon. Over 900.000 Guangxi-soldater tok del i krigen mot Japan.
Den andre kinesisk-japanske krig
Den andre kinesisk-japanske krig begynte 7. juli 1937 med hendelsen ved Marco Polo-broen. 4. august 1937 ble Bai igjen en del av den sentrale regjeringa, etter Chiangs invitasjon. Han var medansvarlig for å trene soldater og for operasjoner under krigen. Han var strategen som overbeviste Chiang til å bruke en "full krig"-strategi, hvor Kina bytte områder mot tid, starte geriljakrigføring bak fiendens linjer og forstyrre fiendens forsyningslinjer ved enhver anledning. Når de bedre utstyrte og veltrente japanske troppene rykket fremover, bruke kineserne en brent jord-taktikk for å hindre dem lokal støtte. Bai var også involvert i mange viktige kampanjer, inkludert kinesernes første store seier, slaget om Tai'erzhuang i Shandong-provinsen våren 1938, sammen med Li Zongren. Kina klarte å forsinke japanerne for flere måneder. Bai overså forsvaret av Changsha, Hunans hovedstad, hvor japanerne ble slått tilbake tre ganger, og han kommanderte kineserne i slaget om Sør-Guangxi og slaget om Kunlun-passet for å gjenerobre Guangxi.
Den kinesiske borgerkrig
Etter Japan overga seg, brøt den kinesiske borgerkrig fullt nok en gang. Bai Chongxi kjempet mot Lin Biao i Mandsjuria, hvor nasjonalistene vant sin eneste store seier i denne delen av borgerkrigen før de mista Fastlands-Kina til kommunistene.
Taiwan
Bai var involvert i å roe ned opprørene etter 28. februar-hendelsen. For sine oppriktige handlinger ble han høyt aktet av de innfødte taiwaneserne.
Bai hadde et nytt brudd med Chiang da han støttet Li Zongren i visepresidentvalget i 1948 som Li vant mot Chiangs håndplukkete kandidat, Sun Ke. Chinag fjernet Bai fra embetet som forsvarsminister, og ga ham ansvaret for Sentral- og Sør-Kina. Bais styrker var de siste som dro til Hainan, og senere Taiwan fra fastlandet.
Han forsonte seg aldri med Chiang, og han levde halvveis pensjonert til han døde av blodpropp 1. desember 1966, 73 år gammel.
Kilder
Meget av artikkelen er oversettelse fra fransk wikipedia
Orsinislekten
Orsinislekten var en romersk adelsslekt som spilte en viktig rolle i italiensk politikk, og gjennom dette også i andre europeiske lands politikk, fra middelalderen til det 18. århundre.
Slekten kan spores tilbake til tidlig middelalder, og går muligens tilbake til romersk tid. De var arvefiender av Colonnaslekten, og sto gjerne på pavens side i konflikter mellom pave og adel. Dette førte til at en rekke menn fra slekten ble kardinaler, og tre ble valgt til pave.
Fremstående medlemmer av Orsinislekten
Matteo Rosso Orsini (død 1305 eller 1306) var nevø av Nikolas III. Han ble utnevnt til kardinal av Urban IV i 1262. Fra ca. 1277 var han erkeprest i Peterskirken og kardinalprotektor for fransiskanerne. Han ble tatt til fange sammen med kardinal Giordano Orsini under konklaven i 1281, men ble løslatt etter at Martin IV var valgt. Orsinislekten ble under deres fangenskap drevet ut av Roma, men ble kalt tilbake av den nye paven. Matteo deltok i 13 konklaver. Han døde i Perugia, men ble gravlagt i Peterskirken i Roma.
Napoleone Orsini (født 1263, død 1342) var sønn av Rinaldo Orsini, pave Nikolas IIIs bror. Han ble pavelig kapellan under pave Honorius IV (1285–1287), og ble utnevnt til kardinal av pave Nikolas IV i 1288. Pave Klemens V utnevnte ham til erkeprest i Peterskirken.
Gian Gaetano Orsini (døde 1339, eller muligens 1335, i Avignon) ble utnevnt til kardinal av Johannes XXII i desember 1316. Han var pavelig legat til Italia 1326–1334. I 1329 fikk han Corneto og Viterbo til å underkaste seg paven.
Matteo Orsini (død 1340) var dominikanermunk og underviste i teologi i Paris, Firenze og Roma. I 1322 ble han provinsial for den romerske provinsen av Dominikanerordenen. 1326 ble han biskop av Girgenti på Sicilia, og i juni 1327 ble han erkebiskop av Liponto i Italia. Han ble så kardinal i desember 1327, og kardinalbiskop av Sabina fra desember 1338.
Giacomo Orsini (død 1379) ble utnevnt til kardinal av Gregor XI i mai 1371. I 1376 var han pavelig legat til Siena. Mot slutten av sitt liv knyttet han seg til motpave Klemens (VII).
Poncello Orsini (død 1395) ble i juni 1370 biskop av Aversa. Han ble utnevnt til kardinal av Urban VI i september 1378. Ved konklavet 1389 var han kandidat, men tapte for Piero Tomacelli (Bonifatius IX.
Tommaso dei Conti di Manupello (død 1390) ble utnevnt til kardinal av Urban VI i 1381. Som legat til Patrimoniet Marche vant han flere byer tilbake for paven. På grunn av utidig oppførsel mot den pavelige vikaren i Viterbo mistet han pavens gunst, og ble innesperret i festningen i Amelia. Han ble senere løslatt, og under en konspirasjon mot Urban VI viste han seg lojal mot paven.
Giordano Orsini (død 1438 i Petricoli) ble i februar 1400 erkebiskop av Napoli. I juni 1405 ble han utnevnt til kardinal av Innocent VII. Fra 1412 var han kardinalbiskop av Albano, og fra 1431 av Sabina. Han tok del i valget av Gregor XII i 1406, men støttet senere motpavene Alexander (II) og Johannes (XXIII). I 1417 støttet han valget av Martin V, og ble sendt som legat til England og Frankrike. I 1426 ble han sendt til Böhmen for å bekjempe husittene. Han deltok i kirkelige reformer i Roma, og ved konsilet i Basel, der han forsvarte pavens autoritet. Giordano er gravlagt i Peterskirken.
Latino Orsini (født 1411, død 1477) ble i 1438 biskop av Conza i Italia. I 1439 ble han erkebiskop av Trani. Nikolas V utnevnte ham til kardinal i desember 1448. I 1454 ble han erkebiskop av Bari, og under Paul II ble han legat til Marche. Under Sixtus IV var han pavelig camerlengo. Fra 1472 var han erkebiskop av Taranto. Han ble utnevnt til øverstkommanderende over den pavelige flåte under krigen mot osmanene. Før han ble prest fikk han en sønn, Paulo. Han var Giambattista Orsinis onkel.
Giambattista Orsini (død 1503 i Roma) ble utnevnt til kardinal av Sixtus IV i 1483, og erkebiskop av Taranto fra 1491. Han var også pavelig legat til Romagna, Marche og Bolivia. I de italienske krigene stilte han seg på fransk side, og ble derfor innesperret i Vatikanet av paven. Han døde i fangenskap i Engelsborg, muligens forgiftet av Alexander VI.
Franciotto Orsini (død senest 1534), kreert kardinal i 1517, avsatt i 1519 og senere gjeninnsatt.
Flavio Orsini (død 1581) ble i 1560 biskop av Muro, og senere biskop av Spoleto. Han ble kardinal i 1565, og legat til Karl IX av Frankrike i 1572.
Alessandro Orsini (født 1592, død 1626) var gjennom sin mor medlem av hertugslekten fra Bracciano. Han ble utnevnt til kardinal av Paul V i 1615. Under Gregor XV var han legat til Ravenna. Han ba paven om å bli løst fra kardinalsembetet for å gå inn hos jesuittene, men fikk ikke lov til dette. Alessandro var beskytter for Galileo Galilei.
Virginio Orsini (født 1615, død 1676) var også av Braccianoslekten. Han trådte inn hos malteserordenen, og utviste tapperhet i krigen mot osmanene. Han ble utnevnt til kardinal av Urban VIII i desember 1641, og ble gitt i oppdrag å bygge forsvarsverker for Vatikanet. I 1675 ble han kardinalbiskop av Frascati.
Pietro Francesco Orsini O.P. (født 1649, død 1730) sønn av Ferdinando Orsini og Giovanna Frangipani, og arving til sin barnløse onkel, hertugen av Bracciano. Som 16-åring trådte han inn hos dominikanerne, og ga mot foreldrenes vilje dermed fra seg arveretten til tittelen. Han ble utnevnt til kardinal i februar 1672, noe han ikke ønsket. Paven og ordenens general beordret ham til å akseptere, noe han gjorde, men han fortsatte å bære dominikanernes drakt i stedet for å kle seg i kardinalsrødt. Han fikk valget mellom to erkebispedømmer i 1675, og valgte Manfredonia fordi det var det fattigste av de to. I 1680 ble han erkebiskop av Cesena. Etter alvorlig sykdom ble han flyttet til Benevento i 1686. Under konklaven i 1724 hadde forhandlingene vart to måneder da han foreslo en novene til St Philip Neri for å få hjelp. Under novenen innså han at han ville bli valgt, og arbeidet hardt for å forhindre dette. Men i mai 1724 ble han valgt til pave, og tok navnet Benedikt XIII (opprinnelig tok han navnet Benedikt XIV, men da man innså at den 13. med navnet Benedikt var en motpave ble det endret).
Nordlandsbåt
Nordlandsbåt er en fellesbetegnelse for tradisjonelle, klinkbygde båter bygd i Nordland, Troms eller Finnmark. Nordlandsbåten var i mange hundre år den enerådende bruksbåten i Nord-Norge. Fra Nord-Trøndelag i sør til Kolahalvøya i nordøst.
Begynnelsen
Første gang båten nevnes i de skriftlige kildene er på 1500-tallet, men den er nok eldre enn det, sannsynligvis fra vikingtiden.
Båten ble bygd de fleste steder hvor det var tilgang på skog. I begynnelsen, frem til midt på 1700-tallet, ble den stort sett bygd av furu. Man kløyvde da stokken med kiler, sånn at man fikk to bord av hver stokk. På 1700-tallet begynte man bruke saga og fikk da muligheter til å utnytte tømmerstokken langt bedre. Man startet også å bruke gran til båtbord. Grana er nemlig vanskelig å høgge med øks fordi den har mye kvister. Nord for Saltfjellet, hvor det var lite gran, fortsatte man å bruke furu. Utover på 1800-tallet ble det behov for atskillig flere båter enn tidligere, ikke minst fordi folketallet i fiskeristrøkene økte sterkt. Det vokste da frem enkelte håndverksbygder hvor båtbygging ble en viktig del av næringsgrunnlaget.
De ulike størrelsene av båten har hatt forskjellig bruksområder. De små båtene med 2-3 rom ble benyttet til hjemmefiske, kortere reiser og småfrakting innaskjærs. Firroringene og de større typene ble særlig brukt på de store sesongfiskeriene i Lofoten og på Finnmarka. Ofte da som juksa- eller linebåt. Åttringen var en typisk linebåt, mens fembøringen normalt ble brukt som garnbåt. Åttringen og fembøringen ble også brukt til frakting av torv, tørrfisk, høy, husdyr og lignende. Uansett størrelse ble båtene bygget på samme måte, såkalt klink-bygging. Nordlandsbåten har tradisjonelt vært seilt med råseil, men på slutten av 1800-tallet begynte man å eksperimentere med en mer moderne type seil. Når så motorene begynte komme, fra 1910, ble det nokså vanlig å utstyre nordlandsbåten med motor og dekk, for dermed å få en mer tidsmessig båt. Her lå forløperen til en båttype som på mange måter har overtatt nordlandsbåtens sentrale rolle som bruksbåt og kultursymbol, nemlig sjarken.
Mot slutten av 1800-tallet ble også andre båttyper tatt i bruk i fiskeriene, både åpne båter og båter med dekk, og de tradisjonelle nordlandsbåtene ble mer og mer uvanlig. De nye typene var ofte finneidbåter og listerbåter. De mindre størrelsene av den «klassiske» nordlandsbåten ble i stor utstrekning byttet ut med spissbåter; ranaspisse og saltdalspisse, og seinere, som sagt, den modernere sjarken.
Byggemåte
Klink-bygging innebærer at bordene legges utenpå hverandre og klinkes sammen med båtsaum. Etter at bordene er klinket, settes spantene på plass. Framme og bak spikres bordene fast i de høye karakteristiske stevnene. Båtbordens tykkelse øker med båtens størrelse.
De er bygget som det beste kompromisset mellom en båt som skal gå lett for både årer og seil, men og være så lett som mulig å trekke på land for å ikke bli slått til pinneved i fjæra. Sterk konkurranse mellom fiskere gjorde at fiskeværene de rodde ut fra, lå så langt ut i havet og nær fisken som mulig. Kysten langs Nord-Norge er værutsatt og det gikk lang tid før man fikk havneanlegg som beskyttet båtene godt nok mot dårlig vær.
Utseendemessig kjennetegnes en nordlandsbåt av stevnen som står nesten loddrett opp av vannet, og av et langt, lett og slankt skrog. På innsiden av ripbordet, stående oppå den øverste bordet i siden, er de trekantede lyroddene. De skal følge stevnen omtrent halvveis opp fra der hvor ripbordet slutter, og mot stevntoppen. Gjennom nordlandsbåtens historie har stevnhøyden økt gjennom tidene, og gitt båten et visuelt uttrykk som minner om ei øks som klyver sjøen. Den høye stevnen går igjen akter. Et annet trekk som er bare de minste færingingene ikke har, er krysstokken på framstevenen. Dette er et horisontalt stykke som brukes til å legge tau, årer og master på for å skåne ripa.
Båttypen ble bygd i store mengder der hvor det fantes tømmer til bygginga. Vi vet at Saltdal, Rana, Vefsn og Bindal var blant de største byggestedene på 1800-tallt. Gran ble brukt mest i Bindal og Rana, mens i Salten ble båtene gjerne bygd med tømmer av furuskog.
Eilert Sundts regnefeil om sjødyktigheten
Samfunnsforskeren Eilert Sundt (1817-1875) samlet statistikk om dødeligheten i Norge i 1855 og i 1861 publiserte han et utdrag om druknede. I hele landet druknet over 700 årlig; svært mange i forhold til datidens folketall som var 1,5 mill. I forhold til folketall, ville det vært over 2 500 i år 2019. Denne kunnskapen skapte mye engasjement.
Statistikken viste dessuten at det i forhold til folketall, var omtrent tre ganger så mange druknede i Nord-Norge som i de andre landsdelene. Dette ble tolket til at nordlandsbåten var en dårligere sjøbåt enn de andre båttypene på kysten.
Feilen som her ble gjort, var at man ikke sammenlignet druknede mot antallet fiskebåter i hvert distrikt. I Troms og Finnmark var 80%, i Nordland var 60%, av befolkningen fiskere mot 10-25% i andre landsdeler. I forhold til antall fiskere, kommer %-statistikken nokså likt ut, og faktisk litt i Nordlandsbåtens favør.
Hovedårsaken til alle omkomne fiskere var felles for hele kysten; åpne båter og manglende værmeldinger. Selv etter at værmeldinger ble utstedt, tok det mange år før kommunikasjonen gjorde at værmeldingene kunne nå fiskerne i tide før et uvær kom. Dette ble tydelig i 1899 da Titran-ulykken og Røvær-ulykken skjedde samme natten med henholdsvis 142 og 30 omkomne.
Mislykket utskiftningsforsøk av Nordlandsbåten
Sundts konklusjon førte til at han, og senere flere andre inklusive "Selskabet for de norske Fiskeriers Fremme" stiftet i 1879, prøvde å innføre andre båttyper, særlig "Listringer", til Nord-Norge. Det ble hevdet at dette var relativt vellykket, men Eldjarn viser til statistikk over bygde båter som viser at nordlandsbåten var totalt dominerende. Eldjarn konkluderer med at det rett og slett var fordi nordlandsbåten, med gitte rammebetingelser, var en god fiskebåt og den best egnede for fisket i nord.
Konservatisme eller rammebetingelser?
En annen årsak til at det tok tid før dekkede og tryggere fiskebåter fikk gjennomslag, var mange steder dårlig havner som medførte at båtene måtte trekkes på land i dårlig vær og manglende finansiering av dyrere båter. Skulle man låne penger, måtte det stilles pant i fast eiendom. Dette var ikke mulig for vanlige fisker så lenge forbeholdt kjøpmenn. Flere kjøpmenn investerte tidlig i dekkede skøyter. Hammerfest hadde en betydelig havfiskeflåte allerede fra 1840-tallet som fisket Håkjerring på bankene helt til Svalbard. Vardø fisket også mye Håkjerring, men det var på kystnære banker og her var de åpne båtene dominerende.
"Selskabet for de norske Fiskeriers Fremme" sponset bygging av flere båter, de nevnte Listringer, en halvdekket canada-båt, en stålbåt av vestlandsform med flytetanker. Johannes Selsvik, båtbygger i Bodø, hadde en viss suksess med sin halvdekkede kutter med flytetanker kalt Bodøbåten.
"Selskabet" kjøpte også en dekket skøyte fra Colin Archer i 1884 til Vardø, men den var dyr og de fikk ikke solgt den. Etter noen års utleie, ble den tollbåt. Etter redningsskøyta hadde vsit sin sjødyktighet, tok "Selskabet" igjen kontakt med Archer i 1895 som etter en reise nordpå, kom med et forslag til fiskeskøyte med jernkjøl. De kjøpte to som ble solgt videre til redusert pris og en kjøpmann som også fisket, kjøpte en for egne midler.
"Selskabet" ga Archers tegning fritt til lokale båtbyggere og båtbyggerne i nord var vel så tidlig som resten av landet, i gang med større produksjon av mellomstore dekkede fiskeskøyter.
Det var således ikke konservatisme og motstand mot ny teknologi som gjorde at nordlendingene holdt på båten sin, men rett og slett at den var den best egnede i forhold til datidens rammebetingelser.
Ayn Rand and the World She Made
Ayn Rand and the World She Made er en biografi om den russisk-amerikanske forfatteren Ayn Rand, skrevet av Anne C. Heller og utgitt i 2009.
Innhold
Boken er en kronologisk biografi om Rand. Hvert kapittel dekker en spesifikk tidsperiode, som blir nevnt i kapitteltittelen. Et etterord beskriver kort hva enkelte av hennes tidligere samarbeidspartnere har gjort efter Rands død. Boken har ingen fotnoter i teksten, men har en egen seksjon for «noter», som utdyper hvilke kilder som har blitt brukt til de ulike kapitlene.
Mottakelse
"«En helt nøytral biografi [om Rand] er umulig å skrive, siden en person som er godt bevandret innenfor temaet enten er en sann troende eller en kjetter. Men Heller klarer å finne en fin middelvei: hun avdekker både positive og negative detaljer med like stor glede. Fra tid til annen kan tonen hennes virke skjødesløst ærbødig […] I det store og det hele har Heller imidlertid gjort et fantastisk arbeid med sitt biografiobjekt, som var nesten lammende kompleks.» –Sam Anderson, New York Magazine"
Boken fikk i det store og det hele positive anmeldelser. Library Journal inkluderte den i sin bokliste «Best Books 2009» («Beste bøker i 2009»), og The New York Times Book Review inkluderte den i sin «100 Notable Books of 2009» («100 bemerkelsesverdige bøker fra 2009»). I en anmeldelse for Liberty, kalte Stephen Cox boken «fengslende» og «objektiv», selv om han var uenig i enkelte av Hellers interpretasjoner av Rand.
Kambo Idrettslag
Kambo Idrettslag (stiftet i 1964) er et idrettslag fra den nordre bydel i Moss i Østfold, som primært driver med fotball.
Ayn Rand and the World She Made
Mottakelse
Flere av bokens anmeldere sammenlignet den med en annen Rand-biogafi, Goddess of the Market (2009) av Jennifer Burns, som fokuserer på Rands intellektuelle utvikling og påvirkning på de liberalistiske og konservative bevegelsene, i motsetning til Hellers bok, som fokuserer på de biografiske detaljene ved Rands liv. Johann Hari skrev i en dobbelanmeldelse av de to bøkene for Slate at de var «spennende psykologiske portretter av en grusomt skadet kvinne som fortjener den ene tingen hun brukte sitt hele liv på å kritisere: Medlidenhet.» Janet Maslin skrev i en anmeldelse for The New York Times at de to bøkene «noterer mange av de samme tingene og pirker borti mye av de samme biografiske detaljene», selv om hun foretrakk Hellers bok på grunn av dens mer detaljerte beskrivelse. De to bøkene ble også anmeldt sammen i The New Republic og i Time.
Kambo Idrettslag
Kambo IL, slik vi kjenner det i dag, ble stiftet søndag 8. november 1964, samme uke som Lyndon B. Johnson vant presidentvalget i USA. Men det er ikke første gang Kambo IL dukker opp i historiebøkene. Et idrettslag med samme navn ble nemlig også stiftet i 1919 og nedlagt på midten av 1920-tallet. Det gjør det eldre enn både Moss IL (1929) og Rygge IL (1932). I 1936 så Kambo Arbeideridrettslag dagens lys. Det varte helt til 1954. Ti år etter kom altså dagens Kambo IL.
På 50 år har Kambo IL hatt flere sportslige høydepunkter. Opprykket til det som i dag er 4. divisjon i 1984 står høyt på listen. Det samme gjør damelaget i håndballs opprykk til 3. divisjon i 1979.
Tidligere Kambo-spiller Erik Johansen var blant dem som fikk klubben til å bytte fra svarte til røde drakter i sin tid, for å matche favorittlaget Liverpool FC. Han sto knallhardt på at klubben skulle ha rødt, og slik ble det. Avisutklipp fra 1970 som omhandler draktskiftet.
247 Eukrate
247 Eukrate er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 14. mars 1885 av Karl Theodor Robert Luther fra Sternwarte Bilk i Düsseldorf. Den er oppkalt etter Eukrate, en av nereidene fra gresk mytologi.
Kambo Idrettslag
Tidligere styreledere i Kambo Idrettslag:
Egil Stensrud, John Erlandsen, Per Iversen, May-Britt Hille, Svein Angvik, Jan Tore Kristiansen, Arne Nordrum, Knut K Nielsen, Harald Hasle, Jan Eigil Larsen, Bjørn A Grønna, Per Christian Olsen, Clive Viken, Espen L Andersen, Simen Mathisen.
Fotball
A-laget i fotball spiller i 4. divisjon, og spiller sine hjemmekamper på Nøkkeland stadion. Klubben rykket opp fra 5. til 4. divisjon høsten 2015. Klubben spiller i helrøde drakter, og har disse fargene på grunn av at grunnleggeren av klubben var svoren tilhenger av Liverpool FC.
Dramatiska institutet
Dramatiska institutet (DI) var en statlig kunstfaglig høgskole i Stockholm som ble etablert i 1970 og opphørte i 2010. Den ga utdannelse innen ulike kunstnerfag innen film, radio, TV og scene.
En rekke kjente kunstnere fikk sin utdannelse her. Blant disse er Erik Poppe, Hrafn Gunnlaugsson, Josef Fares, Leidulv Risan, Lena B. Eriksson, Lukas Moodysson, Eva von Hanno, Miko Lazić, Björn Runge, Roy Andersson, Matias Armand Jordal, Jonas Grimås, Harald Paalgard, Paul-Anders Simma.
Skolen tilbød både grunnutdannelse, påbygninger og videreutdannelse. Videre drev skolen også kunstnerisk utviklingsarbeid. Skolens studenter endte ofte i profesjonell kunstnerisk virksomhet.
Studenter fra TV-produsentutdannelsen rekrutteres til SVT, UR, TV4, MTG eller til ulike produksjonsselskaper, og tidligere radiostudenter arbeider i stor grad innen Sveriges radio.
Teaterutdannelsen inkluderer regi, produsent, scenografi, kostyme, sminke, lysdesign og lyddesign.
I september 2004 flyttet DI til et nybygget hus i Valhallavägen 189 i Stockholm, og ligger her sammen med Svenska Filminstitutet.
Julikrisen
Julikrisen er en betegnelse på den diplomatiske krisen som fant sted mellom europeiske stormakter sommeren 1914, som ledet til første verdenskrig. Umiddelbart etter at den jugoslaviske nasjonalisten Gavrilo Princip skjøt og drepte den østerriksk-ungarske tronarvingen Franz Ferdinand, under det som er kjent som skuddene i Sarajevo, førte en rekke diplomatiske manøvreringer til et ultimatum fra Østerrike-Ungarn, rettet mot Serbia, etterfulgt av en krigserklæring.
Dramatiska institutet
Grunnutdannelse
Grunnutdannelsen går over tre år og leder til en såkalt kandidateksamen. Ny utdannelse påbegynnes derfor hvert tredje år. Det gis grunnutdannelse innen følgende fagområder:
Julikrisen
Ultimatumet var et trekk for å svekke Serbia som en trussel mot Østerrike-Ungarns kontroll i det nordlige Balkan, et område med en betydelig slavisk befolkning, inkludert serbere bosatt i Bosnia.
En måned etter drapet på Franz Ferdinand, erklærte Østerrike-Ungarn Serbia krig.
Etterforskningen av drapene i Sarajevo
Den østerriksk-ungarske seksjonsråd Friedrich Wiesner ledet etterforskningen etter drapet og skrev i sin beretning den 24. juli 1914 til det østerriksk-ungarske utenriksministerium:
Overfor dette står imidlertid at Wiesner etter krigen støttet tanken om at den serbiske regjering hadde visst om attentatplanene.
Politikk overfor Serbia
Den serbiske regjeringen var fullstendig klar over denne holdningen hos «krigspartiet» ved hoffet i Wien og at de ventet på en anledning til å angripe Serbia. Regjeringen beklaget hendelsen, avviste å ha forbindelse med attentatet og henviste til at alle gjerningsmennene stammet fra det annekterte Bosnia og formelt sett var østerrikere. Dessuten fantes det ingen beviser som tydet på en offisiell serbisk innblanding. Til gjengjeld ble det i Østerrike-Ungarn offisielt meddelt at den serbiske organisasjonen Narodna Odbrana (folkeforsvar) sto bak attentatet.
Østerrike-Ungarn ble også støtt over det den betraktet som fiendlighet fra den serbiske pressen. Den ble ansett som ansvarlig for den oppiskede politiske stemningen som hadde fremmet mordet på den østerrikske tronfølgeren. Serbia påberopte seg her den forfatningsmessig garanterte pressefrihet for private medier og anså den regjeringstyrte og nasjonalistiske østerriksk-ungarske presse (især den konservative «Reichspost») for å være den egentlige kilde til problemer.
«Misjon Hoyos» og den tyske «blancosjekken»
Da Østerrike-Ungarn sto overfor en uavklart situasjon, overlot det beslutningen til Tyskland. etter at utenriksminister grev Leopold Berchtold og generalstabssjef Franz Graf Conrad von Hötzendorf hadde diskutert et mulig svar i dagene 29. juni til 1. juli. Denne dagen ble Berchtolds stabssjef, grev Alexander Hoyos kontaktet av Victor Naumann, en venn av den tyske utenriksminister Gottlieb von Jagow og underrettet om at det var på tide at Serbia ble slått og at Tyskland ville stå bak sin allierte.
Avgjørelsen om et angrep på Serbia kom derfor ikke i Wien, men i stedet den 5. juli i 1914 i Potsdam og innbefattet uttrykkelig også den situasjon at det kunne oppstå «alvorlige europeiske komplikasjoner». Den 6. juli ga Tyskland pr. telegram Østerrike-Ungarn sin fulle oppbakking til et angrep mot Serbia. I denne lovet keiser Vilhelm II betingelsesløse støtte til enhver handling Østerrike-Ungarn ville iverksette overfor Serbia. Dette ble ansett som en indikasjon på at Tyskland var klart til krig mot Frankrike og Russland, men håpet å unngå krig mot Storbritannia.
Ultimatumet mot Serbia
Som følge av dette stilte Østerrike-Ungarn den 23. juli 1914 Serbia overfor et ytterst skarpt 48 timers ultimatum. Ultimatumet var offisielt en démarche, da det ikke direkte ble truet med krig, men kun med avbrytelse av de diplomatiske forbindelser. Serbia ble i noten oppfordret til å fordømme alle irredentistiske bestrebelser som hadde til formål å sikre avståelse av østerriksk-ungarsk område og fremover imøtegå noe slikt med ytterste strenghet. Serbia skulle blant annet forhindre enhver anti-østerriksk propaganda, straks ta tiltak mot Narodna Obrana, fjerne involverte i attentatet fra statens tjeneste og måtte fremfor alt:
Ultimatumet fra Østerrike-Ungarn krevde at Serbia formelt og offentlig skulle fordømme den «skadelige propagandaen» mot Østerrike-Ungarn, hvis endelige mål, ble det hevdet, var å «fjerne fra monarkiet områder som tilhørte det». Videre skulle Beograd «med alle mål undertrykke denne kriminelle terroristpropagandaen». I tillegg skulle den serbiske regjeringen gjøre følgende:
I avslutningen av dokumentet forventet Østerrike-Ungarns regjering et svar fra Serbias regjering senest klokken 17, 25. juli 1914. Et tillegg til hovedteksten nevnte ulike detaljer fra «etterforskningen av forbrytelsen gjennomført av domstolen i Sarajevo, mot Gavrilo Princip og hans kamerater, med grunnlag i attentatet», som ble oppgitt til å skulle gi skyld og bistand til konspiratørene fra ulike serbiske tjenestemenn.
Russisk reaksjon
Østerrike-Ungarn trodde derfor at Russland ikke ville blande seg inn til tross for store interesser på Balkan. Serbia sendte 24. juli en appell til tsaren, Nikolai II, og ba om hjelp fordi kravene var nedverdigende og tidsfristen for kort. Tsaren svarte at ultimatumet var for ydmykende og at Østerrike-Ungarn provoserte fram en krig. 25. juli startet Russland mobiliseringen, selv om den offisielle mobiliseringsordren ikke ble gitt før 30. juli. Det ble klart for alliansen at en krig muligens var uunngåelig.
Som reaksjon på ultimatumet sendte det russiske ministerrådet den 24. juli 1914 ut et meddelende memorandum til Serbia, hvor det meddelte den serbiske regjering at den russiske regjering overfor de europeiske stormakter ville bestrebe seg på å oppnå en utsettelse av ultimatumet slik at Serbia fikk «mulighet for selv å gjennomføre en inngående undersøkelse av attentatet i Sarajevo». Av memorandumet fremgikk det at Russland planla en mobilisering av sine tropper og trakk sine finansielle aktiva ut av Tyskland og Østerrike. I tilfelle av et østerriksk-ungarsk angrep på Serbia ville Russland ikke unnlate å handle.
Serbias reaksjon
Serbia aksepterte ikke ultimatumet betingelsesløst og avga følgende erklæring vedrørende østerrikske organers aktiviteter på serbisk jord:
Rauchensteiner fremfører i sin bok Der Tod des Doppeladlers: Österreichishe-Ungarn und der Erste Weltkrieg at det i punkt 6, ikke som den serbiske regjering lot det fremstå dreide seg om østerriksk deltakelse i domfellelsen, men kun om deltakelse i undersøkelsen og at det var tilfelle for undersøkelser på andre lands territorium. Østerrike-Ungarn tillot i 1868 Serbia å foreta undersøkelser i Østerrike-Ungarn etter mordet på den serbiske fyrst Mihailo Dette argumentet opptrer i en skrivelse som grev Berchtold sendte den 24. juli 1914 til den rumenske konge Carol I for å overbevise ham om det rimelige i ultimatumet. Berchtold omtaler også i skrivelsen at det i Paris og Berlin fantes et russisk politikontor (bureau de sûreté), som holdt øye med radikale russiske elementer.