cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Steinvikholm slott
Forsvarsverker
Grunnet terrenget er restene av erkebiskopens egen fløy noe høyere oppe enn resten av borgen, nesten en hel etasje å regne, og i enden av denne fløyen ligger altså ett av de to tårnene, «Bonden». Bonden er det største tårnet, samt det som ligger høyest oppe, og det er 20 meter i diameter. Det ser også ut til å ha vært det mest utrustede, da dette tårnet hadde skuddretninger mot landsiden, broen og ut mot fjorden. Det andre tårnet ligger altså lengre nede i terrenget, var mindre utrustet, og har skuddretninger mot Fættenfjorden, Åsen og deler av Åsenfjorden.
Erkebiskopens flukt og død
Under statskuppet i 1536-1537 søkte Olav Engelbrektsson ly i festningen, der han for øvrig hadde oppbevart St. Olavs skrin og andre kostbarheter siden 1534. Olav hadde nok satset på å motta militær støtte fra de habsburgske Nederlandene, slik han hadde blitt lovet av grev Fredrik II av Pfalz. Da pfalzgreven bare sendte to skip, valgte Olav å la hærføreren sin Christoffer Trondsen ta ham og 60 mann med seg og flykte sjøveien. 1. april 1537 stevnet derfor erkebiskopen ut fjorden for siste gang, før han dro videre til Sverige og senere til Lier i Nederlandene (nå Belgia). Der døde han allerede i februar året etter. De 80 soldatene som Olav lot bli igjen på Steinvikholm i vente på unnsetning, gav opp en drøy måned etter Olavs flukt. St. Olavs skrin på Steinvikholm ble snart ødelagt av danske styrker, mens den innerste trekisten med helgenkongens legeme ble værende på borgen til 1564. Da ble den flyttet tilbake til en da offentlig kjent grav i Nidarosdomen, inntil graven ble lukket i 1568 og etter hvert glemt.
Et relieff av Marit Wik ble avduket av Dronning Sonja i St. Gummarus-kirken, hvor Olav Engelbrektsson ligger begravd, den 21. mai 2003.
Betydning og bruk etter reformasjonen
Etter reformasjonen var det begrenset bruk av festningen, blant annet på grunn av vanskelighetene med å få ferskvann. Festningen ble ombygd etter en brann i 1542, hvor man gjorde flere forandringer innvendig.
Den nordiske syvårskrigen
Festningen ble overgitt til svenskene uten kamp i den nordiske syvårskrigen, begrunnet med at det var lite vann, og at det var kvinner og barn på festningen.
Restaurering og ny bruk
Etter de omfattende arbeidene omkring år 1900 har det også blitt foretatt større og mindre restaureringer på slottet, og Nidaros domkirkes restaureringsarbeider har vært involvert i mye av dette. Over noen år på 2000-tallet ble store deler av yttermurene restaurert, og mot slutten av samme tiår ble det lagt nye tak av kobber på tårnene.
Årlig blir operaen Olav Engelbrektsson, som dramatiserer erkebiskopens siste natt på slottet, oppført på Steinvikholm på sensommeren. Edvard Hoem har skrevet libretto, mens Henning Sommerro har stått for musikken. Urpremièren gikk av stabelen den 5. august 1993, dengang som musikkdramaet Lucie, og i 1996 ble musikkdramaet omskrevet til dagens operaforestilling. Oppsetningen er særlig kjent for sin bruk av lokale amatører og unge talenter i tillegg til profesjonelle aktører, og med årene har over 70 000 personer fra inn- og utland sett operaen. I de siste årene har operaen blitt avviklet utenfor selve slottet i frykt for å tære for mye på ruinene. Operaen arrangeres av Steinvikholm Musikkteater.
I 1999 ble Steinvikholm Aquavit lansert. Denne akevitten henspiller på en forsendelse til erkebiskopen fra lensherren i Bergen, Eske Bille, datert til 13. april 1531. Med en flaske akevitt fulgte et brev hvor Bille skrev at han sendte «nogit Watn som kallis aqua vite och hielper samme watn for alle haande kranckdom som ith menneske kandt haffue indvortes. Jeg ville gierne sendt Eders Naade mere deraf, men naa staaer ikke Urthene her at bekomm.» Dette er den tidligste forekomsten av akevitt i skriftlige kilder i Norge. I ettertid har Eske fått æren som fremstiller av det første norske brennevinet, mens erkebiskopen har blitt tillagt æren for å ha tatt i bruk brennevinet som legemiddel i Norge.
Steinvikholm slott eies fortsatt av Fortidsminneforeningens avdeling i Sør-Trøndelag av historiske årsaker. Selve holmen er delt mellom de to Steinvik-gårdene. Driften av omvisningstilbud og kiosksalg på stedet bestyres av foreningen Steinvikholms venner med tilskudd fra Stjørdal kommune.
Høyeggen skole
Høyeggen skole er en barneskole på Løvset i Melhus kommune Trøndelag. Elevtallet er på ca. 370 fordelt på 21 klasser. Rektor er Reidar Johnsen. Skolen har bibliotek, og SFO-tjeneste samt skolegård med fotballbaner, ballbinge og håndballbane.
Skolen består i 2022 av en nyere del i hovedbygget, som sto ferdig i 1995, en gammel del, fra 1978, og et to-etasjes brakkebygg, satt opp i 2014 pga. plassmangel.
To Catch a Predator
To Catch a Predator er en omstridt amerikansk dokumentar-serie som gikk på NBC i USA fra 2004 til 2007.
Deler av serien ble sendt på TVNorge vinteren 2008 under tittelen Jakten på en overgriper. TVNorges vurdering om å sende serien i Norge gikk ikke upåaktet hen. Per Edgar Kokkvold i Pressens Faglige Utvalg uttalte i desember 2007 at «Dette er i strid med god presseskikk og kan havne i Pressens Faglige Utvalg». Tross kritikken besluttet TVNorge i februar 2008 at de ville sende serien. Serien ble avsluttet samme år.
Om serien
Programmet, som har vært vist på det amerikanske tv-nettverket NBC under paraplyen til nyhetsmagasinet «Dateline» siden 2004, er et skjult kamera-program hvor hensikten er å avsløre mennesker med en "pedofil" legning som søker seksuell kontakt med mindreårige. Meningen er å identifisere potensielle, seksuelle barnemisbrukere for deretter overlate dem til politiet. Fremgangsmåten NBC Dateline har benyttet er å lokke voksne mennesker som tror de chatter med mindreårige på nettet til et møte hvor seksuell kontakt er en del av avtalen. På møtestedet dukker tv-folk og politiet opp for å ta den "pedofile" personen på fersk gjerning.
Overgriperne eksponeres med fullt navn og bilde i tv-serien.
Kritikk
Programmet har i USA vært omstridt av flere årsaker. Det er blant annet stilt spørsmål rundt lovligheten av de midler som programskaperne bruker for å lokke voksne mennesker. I Texas ble f.eks. over 20 "overgripere" løslatt p.g.a. strid rundt de legale sidene ved programmet og hvorvidt de hadde rett til å bruke politifolk på den måten.
I 2006 ble det skapt mye blest og strid rundt programmet da en som jobbet for påtalemakten i Texas begikk selvmord etter å ha blitt eksponert i programmet.
Marquette County (Michigan)
Marquette County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger på den nordlige halvøya (Upper Peninsula) ved Øvresjøen (Lake Superior) og det grenser mot Alger County i øst, Delta County i sørvest, Menominee County og Dickinson County i sør, Iron County i sørvest og mot Baraga County i vest.
Marquette Countys totale areal er 8 871 km² hvorav 4 716 km² er vann. I 2000 hadde fylket 64 634 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Marquette.
Fylket ble grunnlagt i 1843 av land fra fylkene Chippewa og Mackinac County, og det har fått sitt navn etter den franske misjonæren, jesuittfaderen Jacques Marquette. Det er det største fylket i landareal i Michigan og det folkerikeste på den nordlige halvøya.
Mělník kullkraftverk
Mělník kullkraftverk er et kullkraftverk ved byen Mělník i Tsjekkia. Det har en installert produksjonskapasitet på 1050 MW, fordelt på 5 turbiner. Dette er et av landets større kraftverk målt etter effekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1970 og stod ferdig i 1980. Brenselkilden er brunkull. Operatør er det tsjekkiske energiselskapet CEZ as.
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 2 705 100 tonn ved Melnik III, tilsvarende 1 187 000 tonn ved Melnik II, og videre 2 075 300 tonn ved Melnik I. Det samme årets kvote som var 1,985 mill. tonn ved førstnevnte enhet, videre 1,102 mill. tonn ved Mělník II-anlegget, og 2,21 mill. tonn ved Mělník I.
Huichol (språk)
Huichol er et uto-aztekisk språk som snakkes av den etniske gruppa huichol, som holder til i de meksikanske delstatene Nayarit, Zacatecas og Jalisco. Huichol er et mesoamerikansk språk og har mange av trekka som er typiske for dette språkområdet. I 1990 ble språket snakka av rundt 20 000 mennesker.
Det nærmest beslekta språket til huichol er cora. Huichol er et tonespråk og skiller mellom høy og lav tone.
Orizaba
Orizaba (nahuatl: Ahualizapan, otomi: Mb’oñ’u) er en by og en kommune i den meksikanske delstaten Veracruz. Den ligger 20 km vest for søsterbyen Córdoba, og grenser til Río Blanco og Ixtaczoquitlán, langs riksveiene 180 og 190. Byen hadde i 2005 et innbyggertall på 117 273, og dekker nesten hele arealet til kommunen. Kommunens innbyggertall var på 117 289 og har et areal på 27,97 km². Navnet Orizaba kommer av den spanske uttalen av nahuatl-navnet Ahuilizapan [āwil-lis-ā-pan], som betyr (omtrent) «sted med lekende vann».
Geografi
Byen ligger 1200 meter over havet, ved bredden av Río Blanco og sideelvene dens, deriblant Río Orizaba, nær munningen til en stor dal som fører vestover inn i den østlige delen av Sierra Madre. Denne beliggenheten ved foten av fjellene er et viktig knutepunkt langs det som i flere hundre år har vært den viktigste handelsruta mellom Mexico by og Veracruz ved kysten av Mexicogolfen. Nord for dalen ligger Pico de Orizaba (Citlaltéptl), en vulkan som med sine 5636 moh. er Mexicos høyeste fjell og det tredje høyeste i Nord-Amerika.
Klima
Klimaet er generelt sett behagelig, men det er ofte regn og overskyet. Gjennomsnittstemperaturen er på 18 °C, og gjennomsnittlig nedbørsmengde er 1 800 mm i året. På de varmeste dagene av året kan temperaturen overstige 33 °C, og om vinteren kan den krype ned til 4 °C. Jorda i Orizaba er særlig fruktbar.
Språk
Språket i Orizaba er i hovedsak spansk, som i resten av Mexico. I landsbyen Ixhuatlancillo, som ligger nord for Orizaba, og i det store fjellområdet i sør (Sierra de Zongolica) bor det flere tusen mennesker som snakker en variant av nahuatl som ofte kalles Orizaba nahuatl.
Historie
Orizaba var allerede en betydningsfull landsby da spanjolene okkuperte landet, og det var i Orizaba at La Malinche, tolken og elskerinna til Hernán Cortés, gifta seg med spanjolen Juan Jaramillo. Det er satt opp en plakett i byen til minne om dette giftemålet. I kolonitida ble Orizaba en viktig by. 27. januar 1774 ble Orizaba tildelt status som villa av spanskekongen Carlos III, og 29. november 1830 fikk den bystatus.
Da Lucas Alamán grunnla Orizabas første tekstilfabrikk i 1836 (Cocoalapan-fabrikken), starta byens økonomiske liv som en industriell by. I 1839 ble avisa La Luz starta. Samme år ga guvernør Francisco Hernández y Hernández navnet Veracruz-Llave til denne meksikanske delstaten, til minne om General Ignacio de la Llave, som ble født i Orizaba. 8. mai 1874 ble Orizaba hovedstad i delstaten, men i 1978 ble denne statusen overført til Xalapa. I Porfirio Diaz' regjeringstid (El Porfiriato) ble Orizaba deklarert som den mest utdanna byen i Mexico. I sentrum av byen ligger det en bygning som heter El Palacio de Hierro (Jernpalasset), som er tegna av den franske arkitekten Gustave Eiffel. Delene ble frakta i båt fra Østerrike under El Porfiriato og satt sammen i Orizaba.
I de siste åra under Porfirio Díaz' ledelse, fant det sted to store streiker i landet. Den siste av dem, Río Blanco-streiken, fant sted i Orizaba, og var en viktig opptakt til den meksikanske revolusjonen.
Herero
Herero er et bantuspråk (i nigerkongo-familien) som snakkes i av omkring 237 000 hereroer i Namibia og Botswana. Området herero snakkes i kalles for Hereroland; dette består av regionene Kunene, Omaheke og Otjozundjupa i Namibia og Ghanzi i Botswana. Det er også en del hererotalende i Namibias hovedstad Windhoek.
Språket har vært skriftspråk (skrevet med det latinske alfabetet) siden slutten av 1800-tallet, da misjonæren Gottlieb Viehe (1839–1901) oversatte Bibelen til herero. Presten Peter Heinrich Brincker (1836–1904) oversatte også flere teologiske skrifter og sanger til herero.
Det undervises i herero i namibiske skoler, både som morsmål og andrespråk, og skal også inkluderes som fag ved Universitetet i Namibia. Herero er også ett av seks minoritetsspråk som brukes i den statlige namibiske radiokanalen Namibian Broadcasting Corporation.
Agerø
Agerø er en dansk øy i Morsø kommune mellom Mors og Thyholm i Limfjorden. Øya er på 3,7 km² og har ca. 40 innbyggere (2019).
På Agerø ligger Agerø kirke fra 1908.
Fugleværnsfonden eier et 27,5 hektar stort naturreservat på den nordvestlige delen av øya.
Mikrokreditt
Mikrokreditt er en betegnelse brukt om små lån til mennesker som ikke blir regnet som kredittverdige av vanlige banker. Kreditten blir gitt som en form for hjelp til selvutvikling, der fattige mennesker får kapital slik at de kan starte sin egen virksomhet og komme seg ut av fattigdommen. Ordningen er en voksende form for utviklingshjelp som har vært svært vellykket.
Det var i 1970-årene man bevisst begynte å bruke mikrokreditt som en form for utviklingshjelp. Studentorganisasjonen Accion International var trolig den første som gikk over til dette, i 1973, da de som et forsøk gav fattige menneske i Recife i Brasil lån som kunne gjøre dem selvforsørget, i stedet for å være underlagt lånehaier. I løpet av fire år ga Accion 885 lån som hjalp til med å skape eller trygge 1 286 arbeidsplasser. 90 prosent av de utlånte midlene ble betalt tilbake. Forsøket viste at dette hadde langt større positive effekter enn å bygge infrastruktur for innbyggerne.
Omtrent samtidig med dette, trolig uavhengig av forsøket til Accion, startet vinneren av Nobels fredspris i 2006, den bangladeshiske USA-utdannede økonomen Muhammad Yunus et lignende prosjekt i hjemlandet sitt. Under hungersnøden i Bangladesh i 1974 fant han ut at svært små lån kunne ha stor effekt på livet til fattige, mens banker ikke var interesserte i å gi slike lån til folk de mente utgjorde for stor risiko. Yunus ga derfor et lån på 27 dollar fra egen lomme til 42 kvinner som lagde bambusmøbler. Kvinnene hadde tidligere tatt opp lån med svært høy rente for å få råd til å kjøpe trevirke.
I 1976 grunnla Yunus Grameen Bank som skulle gi lån til fattige bangladeshere. For å sikre tilbakebetaling ga banken lån til grupper der medlemmene stilte garanti for hverandre og samarbeidet om økonomisk vekst. Grameen-modellen ble en suksess, og er senere kopiert av mange andre mikrokredittorganisasjoner.
Siden mikrokreditt har vist seg så vellykket har det også blitt gjort forsøk på å motta mikroinnskudd og mikroforsikring. En samlebetegnelse som ofte benyttes er mikrofinans.
2005 var FNs mikrokredittår.
Blant norske mikrokredittinstitusjoner er det Norske Mikrofinans Initiativet (NMI) og Kolibri Kapital.
Fylkesvei 5721
Fylkesvei 5721 går mellom Faleide og Svarstad i Stryn kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 721 (Sogn og Fjordane).
«Akerendam»
«Akerendam» var et nederlandsk handelsskip som under sin jomfrutur i 1725 kom ut av kurs og forliste utenfor Runde på Sunnmøre en stormfull natt til 8. mars samme år. Seilskipet var en 145 fot lang tremaster, solid bygget og rikt utsmykket med skulpturarbeider av den nederlandske kunstneren Pieter Hogendijck. Navnet Akerendam kommer fra det nederlandske herskapshuset Akerendam i Beverwijk.
Skipet tilhørte det Nederlandske Ostindiske kompani Vereenigde Oostindische Compagnie (V.O.C.A) (Amsterdam), som drev utstrakt handelsvirksomhet med utgangspunkt i de nederlandske koloniene i Øst-Asia. 19. januar 1725 kastet Akerendam sammen med «Gaasperendam» og «Kockenge» loss fra øya Texel med kurs for Batavia (dagens Jakarta i Indonesia). Alle tre skutene hadde store pengeforsendelser med til koloniene. Skipene kom normalt tilbake med krydder og andre ettertraktede varer som så ble solgt videre i hele Europa. Men under en av vinterstormene i Nordsjøen mistet «Akerendam» følget, kom ut av kurs og havnet på nordsiden av Runde på Sunnmøre hvor hun forliste. Verken kapteinen Nicolaas de Roy eller besetningen på 200 overlevde.
Skipet
«Akerendam» ble bygget i 1724 i Amsterdam for (V.O.C.A). Det 145 fot lange skipet var på 850 tonn, hadde et kanondekk med 40 kanoner og et mannskap på 200. Kapteinen var Nicolaas De Roy. Skipene til Det ostindiske kompani gikk i hovedsak i trafikk mellom Nederland og Batavia med gull- og sølvpenger. «Akerendam» førte en pengetransport med 230,851 floriner pluss to måneders hyre til sjøfolkene og de militære som var om bord. Mange av myntene om bord i «Akerendam» var nyslåtte. Lasten hadde en verdi på omkring 2500 kilo rent sølv på den tiden.
Bergingsarbeid 1725
19. mars samme år ble det etter datidens lover og praksis holdt offentlig auksjon over noe av vrakgodset, bl.a tønnestaver, seilduk, jernbånd og ett eller flere 50-liters fat med fransk vin. Forliset vakte stor oppsikt i distriktet. Etter at en av pengekistene var ilandført på Haugsholmen oppstod det strid om hvem som hadde eiendomsretten, eieren eller staten. Man ble enige om en avtale der den norske stat sørget for vakthold, mens den hollandske stat, under ledelse av Ole Haugsholmen drev bergingsarbeid. I løpet av sommeren og høsten 1725 lykkes det å berge fire nye kister på land. Det ble gjort nye forsøk på å finne flere av skipets kister året etter, men uten resultat.
Forliset gikk etterhvert i glemmeboka, og myntene som opp gjennom tiden ble funnet på Runde ble koblet til sagnet om et skip fra den spanske armada fra 1500-tallet.
Rundeskatten
Tidlig i 1960-årene var det aktuar og historiker Ivar Myklebust fra Ørsta som gjorde kjent opplysninger om forliset, da han fant arkivmateriale etter sjøforklaringen som var blitt holdt på tinget i Ørsta (Ørstavik) i 1726. . 6. juli 1972 oppdaget de tre sportsdykkerne Bengt-Olof Gustafsson, Stefan Persson og Eystein Krohn-Dale det som nå er omtalt som Rundeskatten: Nærmere 57,000 gull og sølvmynter, en myntmengde, variasjon og verdi som er rangert som et av verdens rikeste. 5975 av disse var gulldukater. Året etter ble stedet undersøkt av Bergen Sjøfartsmuseum. Etter 250 år på havbunnen, ble det totalt undersøkt i underkant av 57,000 mynter, hvorav 6624 gullmynter, resten sølv. Over 400 ulike mynttyper ble funnet, hvorav ca. 15 var ukjente til da. En del av dem ble tatt med til sjøfartsmuseet, en annen til Myntkabinettet i Oslo, mens de tre dykkerne fikk to tredjedeler av skatten. 7 % av funnet gikk til den nederlandske staten. Funnet førte til en lovendring som gjorde at alle vrak som er eldre enn 100 år, automatisk er fredet. I 1979 kjøpte mynt- og seddelsamler Jan Olav Aamlid 6000 gull- og sølvmynter fra Rundeskatten på en auksjon i Zürich, Sveits, hvor han betalte 882,000 Sveitsiske Franc. I 1979 var kjøpet det største noensinne notert fra et sunket skip og den største summen betalt for et enkelt kvanta med mynter.
Alle de 40 jernkanonene er identifisert innen et område på 40 x 20 meter. To av de 3 om lag 3 meter lange kanonene er tatt opp. En er gitt til et museum i Nederland, den andre ligger på Runde.
Rederiet V.O.C.A
Det nederlandske ostindiske kompani (nederlandsk: Vereenigde Oostindische Compagnie, forkortet V.O.C, («forente østindiske kompani») var et nederlandsk handelskompani stiftet 20. mars 1602 da det ble tildelt monopol på kolonivirksomhet i Asia av Generalstatene. Det var den første multinasjonale korporasjonen i verden, og det var det første selskapet som utstedte aksjer. Det forble viktig i handelen i nesten to århundrer før det gikk konkurs og ble oppløst i 1798.
VOC bestod av seks kamre (Kamers) i Amsterdam (V.O.C.A), Middelburg (for Zeeland), Enkhuizen, Delft, Hoorn og Rotterdam. Delegater fra disse kammerne samlet seg som Heeren XVII (de sytten herrene).
Skipsbygging
Ved begynnelsen på 1600-tallet var det to ledende sjømakter, med hver sin byggestil innen skipsbygging; «den engelske stilen» med et avrundet tverrsnitt med større dypgang og største bredde over vannlinjen, og «den hollandske stilen» med et rektangulært tverrsnitt med nesten flat bunn og største bredde i vannlinjen. Et trekk ved den hollandske metoden var de bygde spanter som et svar på problemet med å skaffe seg krumvokst tømmer. I den første halvdelen av 1600-tallet var de nederlandske skipene ledende innenfor krig og handel, deriblant kunne et hollandsk handelsskip frakte mer for mindre utgifter enn et engelsk handelsskip. Det dansk-norske skipsbyggingsmiljøet kom under sterk innflytelse med overførte håndverkstradisjoner fra blant annet Nederland. Nederlenderne som utkonkurrerte de tyske kjøpmennene ( fra Hansa-forbundet ) i handelen relatert til Norge og Østersjøen, hadde ikke bare innført nye teknikker innen skipsbygging, men også forårsaket endringer mellom sjømaktene i Nord-Europa om kontroll over den innbringende handelsvirksomheten i Østersjøen.
Kulturminner under vann
Ifølge Norsk Maritimt Museum kan kulturminner under vann kan være mer enn 100 år gamle båter, skipsskrog, tilbehør, last og annet som har vært ombord. Automatisk fredede kulturminner eldre enn 1537. Slike kulturminner kan man finne i vassdrag, på sjøbunnen langs vår kyst eller innen økonomisk sektor av Nordsjøen.
Kulturminnelovens formål fremgår av § 1: Kulturminner og kulturmiljøer med deres egenart og variasjon skal vernes både som del av vår kulturarv og identitet og som ledd i en helhetlig miljø- og ressursforvaltning. Det er et nasjonalt ansvar å ivareta disse ressurser som vitenskapelig kildemateriale og som varig grunnlag for nålevende og fremtidige generasjoners opplevelse, selvforståelse, trivsel og virksomhet. Når det etter annen lov treffes vedtak som påvirker kulturminneressursene, skal det legges vekt på denne lovs formål.
Matthias Witthaus
Matthias Witthaus (født 11. oktober 1982 i Oberhausen) er en tysk profesjonell landhockeyspiller som representerte Tyskland under Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina. Her tok han gull for det tyske landslaget i landhockey etter å ha slått Spania i finalen med 1-0.
Tyskland tok dermed landets fjerde OL-gull i landhockey (det forrige i Sommer-OL 2004), og sin syvende landhockeymedalje gjennom tidene.
Bayside
Bayside er et amerikansk rockeband fra Bayside i Queens i New York City, som ble grunnlagt vinteren 2000. De har utgitt fire studioalbum på Victory Records, et konsertalbum og et akustisk album.
I 2005 døde trommisen John «Beatz» Holohan i en bilulykke som involverte hele bandet. Kort tid etter bestemte de seg for å gi ut Acoustic, som inneholdt en hyllest til Holohan og akustiske versjoner av noen av sangene deres. Sangen «Winter» er dedikert til han.
Kvinge
Kvinge er en liten bygd i Masfjorden kommune i Hordaland fylke.
Elisabethansk tid
Elisabethansk tid er perioden i engelsk historie da Elizabeth I av England var dronning (1558–1603) og er ofte betraktet som en gullalder i Englands historie. Perioden var et høydepunkt i tudortiden og den engelske renessanse hvor engelsk litteratur og poesi blomstret. Det var også et høydepunkt for det elisabethanske teateret og for William Shakespeare og andre som skrev og fremførte skuespill som brøt med tidligere engelsk skuespill og teater. Det var en ekspansiv periode med utforskning av utlandet samtidig som den engelske reformasjonen ble forankret i hjemlandet.
Gullalderen
Den elisabethanske tid er verdsett så høyt ettersom den står i kontrast til tiden før og tiden etter. Det var en kort periode av stort sett fred innlands mellom de engelske katolikker og protestanter, og mellom det engelske parlamentet og monarkiet som først flammet opp på 1600-tallet. Skillet mellom katolikker og protestanter ble dempet for en tid av Den elisabethanske religiøse forordningen som forsøkte å utligne de religiøse motsetningene. Det engelske parlamentet var ikke sterkt nok til å utfordre det kongelige enevelde.
England sto seg også vel sammenlignet med andre nasjoner i Europa. Den italienske renessansen hadde ebbet ut under vekten av utenlandsk dominans. Frankrike var innviklet i sin egen interne religiøse kriger som først ble avgjort i 1598 med ediktet i Nantes. Delvis på grunn av dette, men også ettersom engelskmennene var blitt forvist fra sin siste utpost på kontinentet (unntatt Kanaløyene) ble de århundrelange krigene mellom Frankrike og England stort sett lagt død eller utsatt gjennom det meste av dronning Elizabeths regjeringstid.
Baraga County
Baraga County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger på den nordlige halvøya (Upper Peninsula) ved Øvresjøen (Lake Superior) og det grenser mot Marquette County i øst, Iron County i sør og mot Houghton County i vest.
Elisabethansk tid
Krig med Spania
Den største rivalen var Spania som England var i konflikt med både i Europa og i det nyoppdagede Amerika. Konflikten eksploderte i Den engelsk-spanske krigen i årene 1585–1604. Et seriøst forsøk fra kong Filip II av Spania på å invadere England med Den spanske armada i 1588 ble slått tilbake i et berømt sjøslag. Krigslykken snudde for England i et katastrofalt lite heldig angrep på Spania med Drake-Norris-ekspedisjonen av 1589. Deretter støttet Spania militært de irske katolikker i en utmattende geriljakrig mot England og spanske marinestyrker og hærstyrker påførte England flere nederlag. Krigen hadde ødeleggende effekt på det engelske skattekammer og økonomien som hadde blitt forsiktig forbedret under dronning Elizabeths nøysomme ledelse. Engelsk kolonisering og handel ble lidende helt til signeringen av Londontraktaten av 1604 året etter Elizabeths død og som markerte avslutningen på den spansk-engelske krigen.
Baraga County
Baraga Countys totale areal er 2 768 km² hvorav 427 km² er vann. I 2000 hadde fylket 8 746 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i L'Anse.
Elisabethansk tid
Romantisk tidsbilde
På den annen side skaffet dronning Elizabeth England en lang periode av generell om dog ikke total fred og økte velstand. Etter å ha arvet en bortimot konkurs nasjon fra de foregående regimene sørget hennes sparsommelige politikk på å bedre skatteinntektene. Hennes skattepolitikk fjernet den nasjonale gjelden i 1574 og ti år senere kunne kronen se et overskudd på 300,000 pund. Thomas Gresham, som grunnla den kongelig børs i 1565, det første i England og ett av de første i Europa, fikk stor økonomisk betydning for utviklingen i perioden. Økonomien økte selv om den stundom ble kraftig forstyrret, og det var mer rikdom i omløp mot slutten av Elizabeths regime enn i begynnelsen. Freden og veksten i perioden tillot den gode utviklingen som begrunnet begrepet «gullalder».
Gunnar Heiberg
Gunnar Edvard Rode Heiberg (født 18. november 1857 i Christiania, død 22. februar 1929) var en norsk forfatter, teaterkritiker og teatersjef. Gunnar Heiberg var sønn av Edvard Omsen Heiberg og danske Augusta Vilhelmine Rode. Gjennom henne var han fetter til Helge Rode, og han var bror til Inge Heiberg, Jacob Vilhelm Rode Heiberg og Anton Heiberg.
Elisabethansk tid
Romantisk tidsbilde
Både fra en anakronistisk, moderne synsvinkel og fra 1500-tallets humanisme hadde England på denne tiden noen positive aspekter som skilte nasjonen fra andre europeiske samfunn i samtiden. Tortur var sjelden etter som det engelske juridiske system forbeholdt tortur kun for forbrytelse mot nasjonen som eksempelvis forræderi. Dog var det ulike former for fysiske avstraffelser, noen var svært ekstreme, som ble praktisert. Forfølgelsen av hekser var også relativt sjeldent i England, og selv om det var enkelte tilfeller, nådde det aldri de samme hysteriske tilstandene som i andre europeiske stater som eksempelvis Skottland. Kvinnenes rolle i samfunnet var relativt uhindret. Spanske og italienske besøkende i England kommenterte ofte den frihet som kvinnene nøt i England sammenlignet med deres egne land.
Gunnar Heiberg
Liv og virke
Gunnar Heiberg tok examen artium 1874. I 1878 fikk han som 20-årig jusstudent et dikt på trykk i i Nyt norsk Tidsskrift 4, 1878, Menneskets genesis, som nesten fikk ham utvist fra universitetet. Emnet var syndefallet, men vinklingen uvant, for øyeblikket da Eva rekker Adam eplet, kaller Heiberg «lidenskapens kongekroning». Men Eva svikter kjærligheten, hun lar seg refse av Gud - for Heiberg er dette syndefallet. Men først var Kain blitt unnfanget. Som lord Byron så Heiberg positivt på Kains opprørsvilje: «Hans ætt blev ikke stor, men lever enn!» Også Georg Brandes ble et ideal for den unge Heiberg som hørte hans forelesning i Kristiania i 1876.
Elisabethansk tid
Romantisk tidsbilde
Elizabeths besluttsomhet om ikke å «se inn i hjertene» på sine undersåtter, om å begrense og dempe de religiøse forfølgelsene som hadde skjedd under de tidligere Tudorregimene (forfølgelsen av katolikker under Henrik VIII og Edvard VI, og av protestanter under Maria I av England) syntes å ha hadde en modererende effekt på det engelske samfunnet generelt.
Vitenskap, teknologi og utforskning
Selv om den formelle forskningsstrukturen manglet og det manglet et dominerende geni slik det påfølgende århundret skulle frembringe Det kongelige vitenskapsakademi og Isaac Newton, kom det likevel flere betydningsfulle vitenskapelige framganger i perioden. Astronomene Thomas Digges (1546–1595) og Thomas Harriot (ca. 1560–1621) ga viktige bidrag, William Gilbert (1544–1603) utga sine første studier av magnetisme, De Magnete, i 1600. Betydelige framganger ble gjort på områder som kartografi og oppmålinger. Den eksentriske, men innflytelsesrike John Dees (1527–1608) okkulte bidrag trakk derimot ned inntrykket.
Gunnar Heiberg
Liv og virke
I studietiden ble Heiberg kjent med den tre år eldre Hans Jæger. Sammen utga de i 1878 et anonymt skrift, der Heibergs En soirée dansante ble trykt sammen med Jægers Kants Fornuftskritik; her forkynnes livsgleden og friheten, og troen på fornuften og «sandheds Gud». Dette ble etterfulgt av en rekke dramaer. Tante Ulrikke (1884) harsellerte med embetsmannsveldet der professor Blom fatter håp om en plass i regjeringen, mens hans tante Ulrikke - basert på Heibergs egen tante, Aasta Hansteen - setter hans planer på spill ved å vise seg på et sosialistmøte.
Elisabethansk tid
Vitenskap, teknologi og utforskning
I 1564 kom en «Guilliam Boonen» fra Nederlandene til dronning Elizabeths første vognbygger og introduserte den første nye vogn med fjæringer som en erstatning for de harde kjerrer som man tidligere brukte til transport. Disse vognene ble veldig populære slik sportsbiler ble det i moderne tid. Spesielt puristiske kritikere skrev hånlig om at «diverse høybårne kvinner» red «opp og ned på landet» i sine nye vogner.
Det meste av den vitenskapelige og teknologiske framgangen var knyttet til praktiske ferdigheter som navigasjon. Engelsk framgang innenfor utforskning av havene er merkbare i denne perioden. Francis Drake (ca. 1540–1596) seilte jorda rundt og Martin Frobisher (ca. 1535–1594) utforsket polområdene i nord. De første forsøkene på engelsk bosetning på østkysten av Nord-Amerika skjedde på denne tiden med den aborterte kolonien på Roanoke Island (1587).
Gunnar Heiberg
Liv og virke
Heiberg var en framstående journalist som først og fremst skrev om teater, litteratur og politikk. I nesten to år var han ansatt i Dagbladet og senere Verdens Gang. Han har skrevet et par større filosofiske dikt. En tid oppholdt han seg blant medkunstnere i Firenze. Heiberg ble i sin tid oppfattet som en støttespiller i kvinnesaken. Han ønsket selv å bli skuespiller, men fikk høre at han var for stygg. Han har selv fortalt at Johanne Juell Reimers hadde sagt at han bare kunne spille Shakespeares Richard 3.; andre roller var han for stygg til.
Elisabethansk tid
Kunsten
Det har ofte blitt sagt at renessansen kom seint til England i kontrast til Italia og andre europeiske nasjoner, og det er riktig at kunsten i England i Tudortiden var dominert av utenlandske og importerte talenter – fra Hans Holbein den yngre under Henrik VIII til Anthony van Dyck under Karl I. Innenfor denne utviklingen ble det også langsomt utviklet en egen skole av nasjonale kunstmalere. Under Elizabeth I er Nicholas Hilliard (ca. 1547–1619), dronningens «tegner og gullsmed», den mest anerkjente nasjonale kunstner, men George Gower (1540–1596) har i ettertid begynt å trekke til seg større oppmerksomhet og kunnskapen om ham og hans kunst har bedret seg.
Gunnar Heiberg
Liv og virke
Christiania Theater torde ikke å oppføre Tante Ulrikke, men i Bergen ble stykket satt opp alt i januar 1884, og her var Heiberg i fire år teatersjef for Den Nationale Scene, som Henrik Ibsen og Bjørnstjerne Bjørnson før ham. Først i 1890 kom hans neste skuespill, Kong Midas (1890), da han var flyttet tilbake til Kristiania. «Redaktør Ramseth» i stykket ble sett som en karikatur av Bjørnson og hans krav om «å være i sannhet», og Christiania Theater antok derfor heller ikke dette stykket. Dette vakte stor harme og utløste kravet «Ned med det bjørnsonske regimente!» Knut Hamsun sendte i protest sine fribilletter tilbake til teatret. Nils Kjær mente at forholdet mellom Heiberg og Bjørnson var som mellom laksen og fossen, der laksen Heiberg «svam i Bjørnson som i sitt element og fikk utfolde all sin glans...mot trykket av den annens ugjendrivelige mengde...Og fossen den ble ved å dure.»
Frysjaveien (Oslo)
Frysjaveien ligger på Brekke i Oslo. Veien går fra Maridalsveien til krysset Brekkeveien/Sagadammen. Tilstøtende veier er Svensenga og Kjelsåsveien.
Gunnar Heiberg
Liv og virke
I Bergen møtte han skuespillerinnen Didrikke «Didi» Heiberg og giftet seg med henne i 1885. Problemene med hennes alkoholmisbruk ble etter hvert så store at han forlot henne i 1892. I 1894 ble hun avskjediget fra Christiania Theater, og i 1896 gikk skilsmissen igjennom.
Senere skuespill var Kunstnere (1893), Balkonen (1894), Gerts Have (1894), Det store lod (1895), Folkeraadet (1897), Harald Svans mor (1899), Kjærlighed til Nesten (1902), Kjærlighedens Tragedie (1904), Jeg vil værge mit land (1912) og Paradesengen (1913). Skuespillet I frihetens bur ble skrevet i 1910, men utgitt på trykk først etter Heibergs død i 1929.
Frysjaveien (Oslo)
Veien går gjennom et tidligere industriområde som i dag vesentlig har boliger.
Elisabethansk tid
Elisabethanske festivaler, helligdager og feiringer
I løpet av den elisabethanske perioden ventet folk flest med lengsel etter fritidsdager da det ellers var få muligheter for underholdning. Tiden uten hardt arbeid var begrenset til tiden etter kirkegang på søndagene. For den meste var underholdning det som skjedde i offentlighet på kirkelige helligdager. Hver måned hadde sine egne helligdager. Noen av disse er listet nedenfor:
Litteratur
Generelt
Kultur
Utforskning
Kunst og hverdagsliv
Gunnar Heiberg
Liv og virke
Harmen over Karlstad-forliket i 1905 ligger bak Jeg vil værge mit land fra 1912, et krasst angrep på mennesker som er til salgs. Mens ettertiden ser på kompromisset i Karlstad som en lykkelig løsning for Norden, angrep Heiberg statsminister Michelsen - i stykket omdøpt til Frits Berger - for nedleggelsen av grensefestningene. I en avisartikkel skrev Heiberg: «En hederlig krig er atskillig mindre lummer enn en uhederlig fred.» Det var ikke Sverige han kritiserte, men det norske folk, slik Ibsen hadde gjort i 1864. I denne perioden var han nok å oppfatte som en av «Kristiania-bohemene», og ses på et av Edvard Munchs malerier fra denne perioden sammen med maleren selv, Christian Krohg, Jappe Nilssen, Hans Jæger, Jørgen Engelhardt og Oda Krohg. I et annet kan Heiberg observeres rundt et bord med August Strindberg, Sigbjørn Obstfelder, maleren selv og Holger Drachmann på utestedet Zum schwarzen Ferkel («Til den svarte gris») i Berlin.
Heiberg var også kritiker og skrev mange artikler om teater. Noen av hans artikler ble utgitt i verker som Pariserbreve (1900, med omtale av Dreyfus-saken), Ibsen og Bjørnson på scenen (1918), Franske visitter (1919) og Norsk teater (1920). Heiberg var den som holdt festtalen ved Ibsens 70-årsfest, der han takket Ibsen for å ha lært nordmenn respekt og respektløshet som han selv utviste. Nils Collett Vogt beskrev Heiberg slik: «En mann med holdning. Aldri hjerterørt. Sjelden følsom. Norsk i sine følelser, men uten norsk skryt i sin munn. Ille likt.»
Heiberg mottok Statens diktergasje fra 1923.
Skuespillet Tante Ulrikke var åpningsforestilling på Folketeatret den 24. november 1952.
Biografier
I 1975 kom boken Gunnar Heiberg: teatermannen av Knut Nygaard.
Aslaug Groven Michaelsen har skrevet En plassering av Gunnar Heibergs ungdomslyrikk utgitt på Krystalline forlag (1983).
Familie
Han var sønn av overrettsassessor Edvard Omsen Heiberg (1829–1884) og Vilhelmine Augusta Rode (1836–1917). Gunnar var gift i 1885 med Didi Heiberg (f. Tollefsen, 1863–1915) og i 1911 med Birgitte Blehr (1880–1933). Svoger til Sigurd Bødtker (1866–1928). Heiberg er begravet på Vestre Gravlund i Oslo.
Georg Simon Ohm
Georg Simon Ohm (født 16. mars 1789 i Erlangen, død 6. juli 1854 i München) var en tysk matematiker og fysiker. Som lærer startet Ohm sin forskning på den elektrokjemiske cellen, oppfunnet av den italienske greven Alessandro Volta noen år tidligere. Ved hjelp av utstyr han selv fremstilte, fastslo Ohm at det er en proporsjonal sammenheng mellom spenningen over en leder og den resulterende strømmen -- det vi nå kjenner som Ohms lov.
Ved å benytte resultatene fra eksperimentene sine var Ohm i stand til å definere den grunnleggende sammenhengen mellom spenning, strøm og motstand, noe som er grunnlaget for enhver analyse av elektriske kretser.
Bakgrunn
I 1805 begynte Ohm sine studier i matematikk, fysikk og filosofi ved Friedrich-Alexander-Universität Erlangen, men på grunn av vanskeligheter med studiefinaniseringen måtte han avbryte studiene etter bare ett år. Han begynte da som matematikklærer ved en privatskole i det tidligere Kloster Gottstatt i Sveits. Som 22-åring vendte han tilbake til Erlangen og oppnådde i 1811 sin doktorgrad med sine studier av lys og farver.
Karriere
Han fortsatte de neste tre semestre i Erlangen som «privatdozent» i matematikk. I 1813 flyttet han til Bamberg og ble lærer på en realskole. Deretter arbeidet han som lærer i fysikk og matematikk ved det jesuittiske gymnasiet («Dreikönigsgymnasium») i Köln, deretter ved krigsskolen i Berlin fra 1826.
Hans hovedinteresse var elektrisitet, et fagfelt som på den tid var lite utforsket. I 1833 ble han professor ved Königlich Polytechnischen Schule (Kongelige polytekniske skole) i Nürnberg der han fra 1839 var direktør. I 1849 gikk han over til universitetet i München der han ble professor II og i 1852 professor i eksperimentell fysikk.
Limón (provins)
Limón er en provins i Costa Rica. Den ligger øst i landet, langs hele atlanterhavskysten, og grenser til Nicaragua, Panama og provinsene Puntarenas, San José, Cartago og Heredia. Provinsens administrasjonssentrum er byen Limón. Provinsen har et areal på 9 189 km² og et innbyggertall på 386 862 (2011).
Kantoner
Provinsen Limón er delt inn i seks kantoner (administrasjonssentrum i parentes):
Skifjelltunnelen
Skifjelltunnelen er en toløps motorveitunnel på E18 i Lillesand kommune i Agder. Tunnelen er 1050 meter lang.
Rundeskatten
Rundeskatten er lasten som de skipet «Akerendam» hadde med seg da det forliste ved Runde 1725 og ble gjenfunnet ved en tilfeldighet i 1972. Dette er det største skattefunnet i Norge.
Bakgrunn
Ole Olsen Wiig, også omtalt som Ole Haugsholmen, var lensmann i Ørsta og lokal representant for Niels Weinwick i Bergen. Weinwick var nederlandsk konsul og kommissær for VOC (Det nederlandske ostindiske kompani) som eide Akerendam. Wiig kom til Runde 25. mars 1725 og han ledet et mer systematisk bergingsarbeid med håp om redde verdier. Wiig fant 14. april dokumenter som tydet på at det var et nederlandsk skip. Noen dager senere fant Wiig og hans folk en låst kiste på over 100 kg. Kisten ble fraktet til Ørstavik der den ble åpnet i nærvær av fogden Nicolai Astrup (i andre kilder omtalt som Niels Astrup ), sorenskriver Johannes Gad, tollvisitør Niels Schielderup og lensmann Didrik Kotte. Kisten inneholdt fire sekker med meksikanske realer (mynter) i sølv, til sammen med 98,6 kg. Dette var en av Akerendams 19 kister med penger.
Oppdagelse
Skatten ble oppdaget ved en tilfeldighet på rundt 20 meters dyp 16. juli 1972 av de tre sportsdykkerne, de to svenskene Bengt-Olof Gustafsson og Stefan Persson, og Eystein Krohn-Dale fra Ålesund. De tre dykkerne skulle egentlig dykke etter smådyr på bunnen og kom tilfeldig over gull og kanoner fra Akerendam. Gustafsson og Persson kom relativt tilfeldig til Ålesund på en lite planlagt ferietur, og kom der i kontakt med Krohn-Dale.
Ålesund dykkerklubb reiste på helgetur til Runde sammen med de to svenskene og søndag var bare Krohn-Dale og de to svenske gjestene motivert til å dykke. De svømte rundt i stor tareskog på bunnen da de fikk øye på gjenstandene. Etter å ha sikret mindre deler av funnet (som de holdt hemmelig for de andre dykkerne på helgeturen) skaffet de seg mer utstyr (blant annet pressluft) for å hente opp resten. Da de kom tilbake etter noen dager hadde de vansker med å gjenfinne stedet. Onsdag 19. juli hentet de opp omlag 75 kg mynter. Fredag 21. juli reiste de tilbake til Ålesund og tok kontakt med politiet der. Politiet la straks ned forbud mot videre dykking. Lørdag 22. juli ble funnet kjent gjennom stort oppslag i Sunnmørsposten.
De tre sportsdykkerne fant nærmere 57 000 mynter, hvorav 6624 nederlandske gulldukater, resten sølv (9183 nederlandske og 8141 spanske dalere) fra et område på 10-15 m2. Året etter ble stedet undersøkt av Bergens Sjøfartsmuseum og da ble funnet flere mynter. Funnstedet ble populært blant amatørdykkere årene etter og det var forbud mot å røre noen av gjenstandene på bunnen. Over 400 ulike mynttyper ble funnet, hvorav omtrent femten var ukjente til da.
Straks etter at funnet var kjent uttalte Sjur Brækhus, professor i sjørett, at funnet var å anse som ingenmannseie, det vil si at det tilfalt finnerne. Bergens Sjøfartsmuseum ivaretok statens interesse i saken. Museet ønsket at resten av funnet og restene av skipet ble liggende til det ble gjort nærmere undersøkelser på stedet. Museet ba om at funnstedet ble holdt hemmelig. Med beskyttelse fra politiet og tillatelse fra museet fortsatte dykkerne å hente opp mynter 25-31. juli. I løpet av omkring 10 dager hentet de opp knapt 500 kg mynter i edelt metall. Arbeidet ble avsluttet 4. august. Bergingen ble gjort med ganske enkelt og billig utstyr, og funnet var tilfeldig og planløst. Sekkene med mynter ble deretter oppbevart hos Norges Banks kontor i Ålesund. Funnet fikk stor oppmerksomhet: mange norske journalister (inkludert radio og fjernsyn) kom til, det tyske magasinet Stern fikk internasjonal enerett til historien og publiserte en omfattende artikkel.
Etterspill
Myntene bar preg av 250 år på havbunnen og det var ofte vanskelig å skille gull og sølv. Myntene var for en stor del overgrodd med kalk fra døde sjødyr. Kalken fungerte som lim og holdt myntene sammen i klumper. Ved Myntkabinettet ble kalkbelegget fjernet med fortynnet maursyre slik at myntene løsnet fra hverandre og sand og stein kunne skylles bort.
Gullmyntene var svært godt bevart og etter at kalk og tynn rust var fjernet fremsto myntene med nesten ingen mekanisk slitasje. Sølvmyntene var mye mer korrodert og i noen tilfeller var nesten hele mynten borte. Sølvmynter i store klumper var best bevart. Etter et halvt års arbeid hadde Myntkabinettet identifisert 5400 gullmynter og 33.300 sølvmynter; etter ny undersøkelser i 1973 kom 626 gullmynter og 16.000 sølvmynter til. Det var til sammen 57.000 mynter som utgjorde til sammen 23 kg rent gull og rundt 500 kg sølv.
I juni 1973 gjennomførte Bergens sjøfartsmuseum marinearkelogoiske undersøkelser på stedet. Dette var den til da største undervannsarkeologisk undersøkelsen i Norge. En liten, utrangert ferge ble brukt som plattform for arbeidet. Det ble det påvist 40 kanoner av jern, en teglsteinskonstruksjon (trolig ildsted), to stabler metallgryter, kanonkuler og andre gjenstander. På kanonene er det synlige emblemer. Ved slamsuging av bunnen ble det funnet flere mynter og små gjenstander som glassbiter, blykuler og krittpiper. Undersøkelsen viste at pengekistene hadde blitt oppbevart samlet ombord på Akerendam og havnet dermed konsentrert på sjøbunnen.
Statlige myndigheter gjennomførte i 1977 en ny undersøkelse med profesjonelle dykkere fra Sjøforsvaret. I 1973 hadde vel 100 m2 av sjøbunnen blitt grundig undersøkt, i 1977 ble 2900 m2 undersøkt med 2 gullmynter og noen sølvmynter som resultat.
I 1979 kjøpte mynt- og seddelsamler Jan Olav Aamlid 6000 gull- og sølvmynter fra Rundeskatten på en auksjon i Zürich, Sveits, hvor han betalte 882 000 Sveitsiske Franc. I 1979 var kjøpet det største noensinne notert fra et sunket skip og den største summen betalt for et enkelt kvanta med mynter.
Av de 15 prosentene som Staten beholdt, ble mynter og gjenstander fordelt på Myntkabinettet i Oslo og Bergens Sjøfartsmuseum. I 1973 gjennomførte Sjøfartsmuseet en undervannsutgravning på et større område ved Runde fyr. En rekke mynter og gjenstander ble hentet opp og fraktet til Bergen. I januar 2011 ble deler av gjenstandene på Sjøfartsmuseet flyttet tilbake til øya, for utstilling på Runde Miljøsenter.
Leith Harbour
Leith Harbour var en hvalfangststasjon på nordkysten av øya Sør-Georgia. Hvalfangststasjonen ble etablert av det skotske selskapet Christian Salvesen & Co 13. september 1909. Leith Harbour var sammen med Grytviken de eneste hvalfangststasjonene på øya som overlevde den store depresjonen som startet i 1929 og varte gjennom 1930-tallet. Hvalfangstvirksomheten i Leith Harbour var i drift frem til 1965, med unntak av årene 1932-33, 1940-41 og 1942-45. Selskapet bak Leith Harbour kjøpte etter hvert opp alle de øvrige anleggene på øya.
Michela Ponza
Michela Ponza (født 12. februar 1979 i Bozen) er en italiensk tidligere skiskytter.
Leith Harbour
I "Et år på Syd-Georgia", Dybwad forlag 1944, gir Erling Bystrøm et nært og troverdig tidsbilde av livet i Leith Harbour på 1930-tallet.
Michela Ponza
Hun var i flere år Italias fremste kvinnelige skiskytter. Hun hadde sin styrke i skytingen, i sesongen 2005/06 hadde hun en treffprosent på 87 % (liggende: 90 %, stående: 85 %), og var med det blant de 15 beste skytterne i verdenscupen.
Inger Jørstad
Inger Cecilie Jørstad (født 10. mai 1975) er listekandidat for Høyre i Tromsø.
Jørstad har sittet på Sametinget siden Sametingsvalget 2005. I tillegg er hun medlem av Oppvekst- og utdanningskomiteen. Hun er utdannet cand.pharm, og jobber som farmasøyt i tillegg til politikken.
Eutychianisme
Eutychianismen var en kristologisk lære oppkalt etter Eutyches (ca. 378-454), som var arkimandritt i et kloster i Konstantinopel.
Michela Ponza
Hun har hatt flere topp 10-plasseringer i verdenscupen. Hennes beste verdenscupplassering er andreplassen i sprinten i Holmenkollen i sesongen 2005/06. I internasjonale mesterskap er hennes beste individuelle resultater en femteplass på jaktstarten under OL 2006 i Torino, og en sjetteplass på sprinten under VM 2007 i Antholz. Ponza var med på Italias lag som tok bronse på stafett i VM i skiskyting 2013 i Nové Město.