cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Imitation Game
Filmen hadde premiere i Storbritannia 14. november 2014, i USA 28. november 2014 og i Norge 25. desember 2014. I 2015 vant den og manusforfatter Graham Moore Oscar for beste filmatisering. Den ble også nominert til syv andre priser under Oscar-utdelingen, blant annet for beste film, beste regissør (Tyldum), beste mannlige skuespiller i en hovedrolle (Cumberbatch) og beste kvinnelige skuespiller i en birolle (Knightley).
Handling
Filmen skildrer kappløpet mot tiden da Alan Turing (Benedict Cumberbatch) og de britiske kode-knekkerne ved Storbritannias topphemmelige kodeknekker-base ved Bletchley Park prøver å knekke det tyske krypteringssytemet Enigma. Filmen spenner over flere viktige perioder av Turings liv, fra hans år på kostskole som tenåring, hans hemmelige arbeid som kode-knekker under andre verdenskrig, og til han ble straffet for homofili som den tiden fremdeles var en straffbar handling. Han ble etter det dømt for fengsel i 10 år.
Produksjon
Leonardo DiCaprio skulle opprinnelig spilt Alan Turing idet Warner Bros gikk igang med å produsere filmen.
Filmprodusenten Harvey Weinstein kjøpte de amerikanske rettighetene til The Imitation Game for rekordsummen sju millioner dollar (43 millioner norske kroner), og den fikk Oscar-vennlige 28. november som premieredato i USA.
Konrad Nordahl
Konrad Mathias Nordahl født Johannessen (født 25. september 1897 på Laksevåg som den gang var i Askøy kommune, død 22. mai 1975 i Oslo) var en norsk fagforeningsmann og stortingsrepresentant. Han var leder for Landsorganisasjonen (LO, fram til 1957: Arbeidernes Faglige Landsorganisasjon – AFL) fra 1939 til 1965.
Biografi
Han ble født på Laksevåg som da var en del av Askøy kommune. Opprinnelig het han Konrad Johannessen. Da han var to år gammel mistet han sin mor. Han ble oppfostret av sin onkel og tante og fikk da etternavnet Nordahl i stedet for Johannessen.
Politikk og fagforeningsvirke
Han ble medlem av Det norske arbeiderparti i 1912 og av en fagforening i 1915. Han hadde sekretæroppgaver i Arbeiderpartiet og dens ungdomsfylking og ble sentralstyremedlem i Norges Kommunistiske Ungdomsforbund i 1923.
Da Arbeiderpartiet brøt med Komintern, fulgte Konrad Nordahl først mindretallet og var noen år medlem av Norges Kommunistiske Parti. I 1928 gikk han tilbake til Arbeiderpartiet.
Han var formann i Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund fra 1931 til 1934 og nestleder i LO fra 1935 til 1939. Han rykket opp som LOs leder da Olav Hindahl gikk inn i regjeringen i 1939. Han er LOs lengst sittende leder gjennom tidene.
9. april 1940 forlot han Oslo sammen med regjeringen. 12. april ble Elias Volan valgt til fungerende LO-formann i Nordahls fravær på et større tillitsmannsmøte, og dagen etter ble vedtaket godkjent av LO-sekretariatet. Nordahl vendte tilbake til Oslo i juni 1940. Den tyske okkupasjonsmaktens politi nektet ham å gjeninntre i sin stilling som LO-leder. Etter melkestreiken i 1941 flyktet Nordahl til London, hvor han bygde opp LO-sekretariatet i eksil.
Han var stortingsrepresentant for Arbeiderpartiet fra Oslo fra 1957 til 1965.
Dagfinn Espelund
Dagfinn Espelund (egentlig Dagfin, født 27. mai 1941 i Øymark i Marker kommune) er en norsk programleder og tidligere verdensmester i bordtennis.
Espelund ble sensasjonelt verdensmester i bordtennis da han som eneste utøver i handikapp-vm spilte med munnen. En prestasjon som ble omtalt av tidligere sportskommentator Knut Bjørnsen som en av tidenes norske idrettsbragder. I 2002 ble biografien Grenseløs – Historien om Dagfinn Espelund utgitt på Libretto forlag, skrevet av Tony Alexander Syversen.
Sebnitz
Sebnitz er en større kretsby i Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Byen er en del av forvaltningsfellesskapet Sebnitz, og har 8 701 innbyggere (31. desember 2008).
Sebnitz er et offisielt anerkjent rekreasjonssted i det østlige Sachsen ved grensen til Nasjonalparken Sächsische Schweiz. Sebnitz er også kjent som «kunstblomstenes by» og «silkeblomstenes by».
Sebnitz var kretshovedstad i Kreis Sebnitz fra 1952 til 1990, og i Landkreis Sebnitz fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var byen innlemmet i Landkreis Sächsische Schweiz, og siden 1. august 2008 har byen vært en del av Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge.
Otto Grieg Tidemand
Otto Grieg Tidemand (født 18. juni 1921 i Kristiania, død 10. juni 2006 i Oslo) var en norsk skipsreder og politiker (H). Han var militærflyver under den andre verdenskrig og mottok en rekke utmerkelser for sin krigsinnsats. Tidemand hadde to ulike statsrådposter i regjeringen Borten: i Forsvarsdepartementet 1965–1970 og i Handels- og skipsfartsdepartementet 1970–1971. I Tidemands tid som forsvarsminister gjennomgikk Forsvaret en modernisering.
Familiebakgrunn og yrkeskarrière
Tidemand var sønn av grosserer Sverre Tidemand (1891–1966) og Else Grieg (1898–1974).
Like etter andre verdenskrigs utbrudd tok han examen artium i 1940 og studentfagkurs ved Oslo handelsgymnasium i 1941. Han dro deretter til Bergen for å studere ved Norges handelshøyskole, men hadde egentlig som mål å komme til de norske styrkene i Storbritannia. Grieg Tidemand forlot Norge ombord på MK «Sjølivet» som gikk ut ifra Austevoll den 21. september 1941 og ankom Lerwick på Shetland sammen med 16 andre den 26. september 1941. Han ble godkjent som flyverelev og sendt til Little Norway i Canada, hvor han gjennomgikk jagerflyverskole 1941–1942 og fikk grad av sersjant i 1943.
I 332 (Norwegian) Squadron deltok han i luftkampene over Frankrike både før og etter invasjonen i Normandie og var med til de siste kamper over Tyskland våren 1945. Han var den første norske flyveren som landet i det frigjorte Kirkenes. Tidemand forble militærflyver den første tiden etter freden frem til 1946 og under mobiliseringsøvelser i 1949 og 1951, hvor han fikk jetflytrening, og oppnådde grad av løytnant.
Forretningsmessig karrière
Fra 1946 jobbet han som skipsmegler i Oslo. I 1950 startet Tidemand som befrakter i skipsmeglerfirmaet Joachim Grieg & Co., hvor han senere ble medinnehaver. I 1960 ble han skipsreder i Stove Shipping og Christen Smith Shipping & Co.
Tidemand innehadde sentrale styreverv i en rekke industriselskaper. Han satt i styret for Fredrikstad Mekaniske Verksted, hvor han var viseformann 1971–1975 og formann 1975–1978. I oljeselskapet Saga Petroleum var han styreformann 1972–1976 og ordfører i representantskapet 1980–1991. I Kosmos var han styremedlem fra 1972 og styreformann 1979–1988. Han var styreformann i Atlas Copco, Norge 1978–1997 og styremedlem i Atlas Copco i Sverige 1982–1997. Tidemand var videre viseformann i styret for Vesta Hygea 1980–1984, hvor han også var formann 1984–1986. Han var også styreformann i Norske Fina 1981–1996 og Store Norske Spitsbergen Kulkompani 1982–1987.
Tidemand innehadde flere offentlige verv, deriblant medlem av representantskapet i Norges Bank 1962–1974, medlem av utvalget som skulle se nærmere på skipsbyggingsindustriens problemer 1978–1982 og medlem av Forsvarsrådet fra 1981.
Politisk arbeid
Tidemand var formann i Høyres landsfinansstyre (og selvskrevent medlem av Høyres landsstyre og sentralstyre) 1962–1965 og formann i Oslo Høyre 1970–1974. I Per Bortens regjering var Tidemand forsvarsminister 1965–1970, med oberst Arne Gunnar Lund som statssekretær. Tidemand fikk ansvaret for moderniseringen og opprustningen av det norske forsvaret i NATO-alliansen. Det amerikanske våpenhjelpprogrammet var under avvikling, slik at Norge måtte i større grad ordne for sin egen modernisering selv. I 1966 tok Tidemand imot de første jagerflyene av typen Northrop F-5 Freedom Fighter som Norge hadde kjøpt fra USA.
Samme år var han på besøk i USA og fikk en grundig innføring og det bilaterale forsvars- og etterretningssamarbeidet, i en tid da Forsvarsstabens etterretning fikk det meste av sine driftsmidler fra USA. Tidemand fikk også en CIA-sjef til å ta med seg en sovjetisk avhopper til Tidemands hytte i Hemsedal, hvor han og forsvarssjef Folke Hauger Johannessen ble orientert om spiontrusselen mot Norge. Våren 1967 var Tidemand tilbake i USA, og la grunnet for bilaterale avtaler under langtidsplanen for Forsvaret 1969–1973. For første gang ble gjenkjøpsprinsippet benyttet, og USA kjøpte norsk utstyr, mens Luftforsvarets transport- og antiubåtkapasitet ble drastisk utbedret med seks Lockheed Martin C-130 Hercules og seks Lockheed P-3 Orion levert samme år.
I 1967 ble Tidemand den første forsvarsministeren fra et NATO-land som besøkte lederne i Sovjetunionen, hvor verten Andrej Gretsjko kritiserte den norske NATO-politikken og særlig militærøvelsene i Nord-Norge. Gretsjko var motstander av en sovjetisk avspenningspolitikk overfor Vesten.
Han var én av noen få nordmenn som over lengre tid deltok i Bilderberg-gruppen. I 1972 ble avleggeren Den trilaterale kommisjon etablert for å styrke båndene til den nye økonomiske verdensmakten Japan, og Tidemand deltok her blant annet i arbeidet for at Japan skulle forbli USA-vennlig under den kalde krigen.
Utmerkelser
Tidemand var innehaver av en rekke utmerkelser på bakgrunn av sin krigsinnsats. Han ble tildelt St. Olavsmedaljen med ekegren i 1945, Krigsmedaljen i 1944, Deltagermedaljen i 1945, Haakon VIIs 70-årsmedalje i 1943 og britiske Distinguished Flying Cross. Tidemand ble i 1977 utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden. Han ble i 1970 tildelt storkorset av Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden, i 1990 kommandørtegnet av den svenske Nordstjerneordenen og i 1997 kommandør av den belgiske Leopoldsordenen.
David Torrence
David Torrence (født 26. november 1985 i Okinawa, Japan, død 28. august 2017 i Scottsdale, Arizona) var en amerikansk-peruansk friidrettsutøver som konkurrerte i langdistanseløp.
Han er oppvokst i Tarzana i Los Angeles. Han representerte Peru under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 15 på 5 000 meter.
Torrence ble funnet død i et svømmebasseng i Scottsdale, Arizona, USA.
Marie-Jean Hérault de Séchelles
Marie-Jean Hérault de Séchelles (født 20. september 1759 i Paris, Frankrike, død 5. april 1794) var en fransk forfatter, dommer, politiker og midlertidig president som tok del i den franske revolusjonen som fant sted mellom 1789 og 1799.
Hans bestefar var René Hérault som arbeidet som generalløytnant for politiet i Paris mellom 1725 og 1739. Hans oldefar var Jean Moreau de Séchelles (1690–1760) som hadde tjenestegjort som generalsekretær for økonomi mellom 1754 og 1756 og hadde gitt sitt navn til Seychellene. Jean Moreau de Séchelles datter, Hélène Moreau de Séchelles (1715–1798), var den andre kona til René Hérault.
De fleste senere forfattere og historikere, derimot, mener at René Hérault ikke var den biologiske bestefar til Marie-Jean Hérault de Séchelles. Hans biologiske bestefar var mest sannsynlig Louis Georges Erasme de Contades (1704–1793), Marskalk av Frankrike, som hadde hatt en affære med Hélène Moreau de Séchelles i hennes ekteskap med René Hérault.
Hélène Moreau de Séchelles fødte en sønn i 1737, Jean-Baptiste Martin Hérault de Séchelles. Han ble senere far til Marie-Jean og som døde i 1759 i slaget ved Minden, der Contades var sjef for den franske hæren. Contades tok seg av Marie-Jean Hérault de Séchelles etter at faren døde. Han hadde avtalt å gifte seg med sin uekte sønn Jean-Baptistes kones niese, slik at han kunne fremstille seg selv i samfunnet som en "onkel" av Marie-Jean.
Marie-Jean Hérault de Séchelles var også en fetter av den berømte hertuginnen av Polignac, en venn av dronning Marie Antoinette. Hérault de Séchelles gjorde sin debut som advokat ved Châtelet i Paris, som var hovedstadens sivile og kriminelle domstol. Hérault ble senere utnevnt til generaladvokat.
Hans juridiske stilling hindret ham ikke i å vie seg til litteratur, og i 1785 publiserte han en beretning om et besøk han hadde gjort til den kjente naturforskeren Georges-Louis Leclerc de Buffon på Montbard. Verket fikk navnet La visite à Buffon, ou Voyage à Montbard. Han var også forfatter av et filosofisk verk som først ble utgitt etter hans død, kalt Theorie de l'ambision.
Til tross for oppveksten hans, ble Hérault en tidlig forkjemper for mange revolusjonære ideer, og han deltok under stormingen av festningen Bastillen under den franske revolusjonen, 14. juli 1789. Den 8. desember 1789 ble han utnevnt til dommer ved en domstol i departementet Paris.
Fra slutten av januar og frem til april 1791, var Hérault fraværende på et oppdrag i Alsace, hvor han hadde blitt sendt for å gjenopprette ro og orden etter en periode med sivil uro blant befolkningen. Da han kom tilbake, ble han utnevnt til Commissaire du Roi i Cour de cassation.
Han ble valgt inn som varamedlem for Paris til den lovgivende forsamling, hvor han ble tiltrukket mot det ekstreme venstre. Han var også medlem av flere komiteer. I løpet av hans tid som medlem av den diplomatiske komiteen i juni 1793, presenterte han en minneverdig rapport hvor han krevde at nasjonen må erklæres å være i fare.
Han satt for en kortere periode som president av Nasjonalforsamlingen i fjorten dager mellom 2. september 1792 til 16. september 1792. Da han returnerte til Paris igjen, ble Hérault flere ganger utnevnt til president for konvensjonen, som han igjen ble valgt til den 2. juni 1793, i anledning av angrepet på Girondins (da han uten hell ba soldatene trekke seg helt tilbake fra området).
Fra oktober til desember 1793 ble han ansatt for et diplomatisk og militært oppdrag i Alsace. Dette oppdraget gjorde de andre medlemmene av komiteen mistenksomme overfor ham, særlig til Maximilien Robespierre. Han var en tilhenger av ideene til Jean-Jacques Rousseau og mislikte Hérault og de andre tilhengere av Denis Diderots naturalisme.
Hérault, som hadde en aristokratisk bakgrunn som også ble regnet som en kilde til mistenksomhet på denne tiden, ble anklaget for forræderi mot nasjonen. Han ble stilt for retten og dømt sammen Georges Danton, François Joseph Westermann, Camille Desmoulins og Pierre Philippeaux. De ble henrettet på samme dag, 5. april 1794.
Ubume
Ubume (産女, fødselskvinne), en type yokai eller obakemono (japanske spøkelser), er åndene til kvinner som enten døde under en fødsel, eller som døde uten å ha forsikret seg om at barna hennes ville bli tatt vare på. Historiene om ubume i Japan er mange. De opptrer i den mest vanlige formen for spøkelser i Japan, nemlig kledd i hvitt, med langt hår hengende låst nedover ryggen.
I noen fortellinger kjøper ubumen søtsaker og annen mat til sine levende barn, med penger som senere forvandles til døde blader. Andre historier forteller om ubumer som prøver å tiltrekke seg oppmerksomheten til et levende menneske, for så å lede det til det stede barnet hennes er gjemt, slik at barnet kan tas inn i samfunnet igjen.
Pals
Pals er en haug eller rygg (streng) på myr, som er over én meter høy og inneholder en kjerne av permafrost. Telen går ned under grunnvannsnivå. Palsmyr dannes i områder med lite nedbør og lav gjennomsnittlig årstemperatur, i Norge hovedsakelig i indre strøk av Troms og Finnmark.
Palsene dannes når telen sprenger opp jorda, og de har en isolerende kappe av torv som bevarer telen om sommeren. De høyeste palsene i Norge finnes i Varangerbotnområdet og er mellom 5 og 6 meter høye. Palsene er ofte knyttet til kvabb-avleiringer der sen-istidens store smeltevannselver en gang munnet ut i havet. Vannansamlingen som man ofte ser rundt eller inntil en pals, kalles palslagg. Palslaggen er et tegn på at palsen sakte smelter bort. Når palsen er borte, blir det gjerne en sirkelformet dam igjen.
Norsk institutt for naturforskning har overvåket palsmyrer i Finnmark, Troms og på Dovre siden 1994. Det foreligger også systematiske studier fra 1970-tallet. Naturtypen minker sterkt i utbredelse pga. klimaendringer.
Ordet pals kommer via finsk palsa fra nordsamisk balsa.
Gribb (fugl)
Gribber er store rovfugler som utgjør ei ikke-systematisk gruppe, fordi slektskapet dem imellom ikke nødvendigvis er spesielt nært. Benevnelsen er derfor kun en samlebetegnelse som beskriver ei usammensatt og begrenset gruppe med fugler.
HBW Alive organiserer gribbene i den gamle verden i ordenen haukefugler (Accipitriformes), der de sorteres i to underfamiliene Gypaetinae og Accipitrinae, mens Taxonomy in Flux organiser dem i underfamiliene Gypaetinae og Gypinae.
Aietes
Aietes (gresk: Αἰήτης) var en mytologisk konge i oldtidsriket Kolchis som lå ved østkysten av Svartehavet i dagens Georgia. Navnet er avledet av aietos (gresk: αἰετός) som betyr «ørn». Aietes er først og fremst kjent gjennom sin datter Medeia og hennes forbindelse med Jason og hans argonauter som dro til Kolchis for å hente det gylne skinn.
Gribb (fugl)
Også de amerikanske kondorene kalles i noen grad gribber, i det gruppen av og til refereres til som både amerikagribber og vestgribber. Kondorene er imidlertid ikke særlig nært beslektet med andre gribber, men snarere et resultat av konvergent evolusjon. De fyller altså til en viss grad samme økologiske nisje som gribbene. Derfor har den evolusjonære utviklingen gjennom naturlig seleksjon sørget for at disse artene har utviklet lignende fysiologiske forutsetninger og et tilsvarende utseende med gribbene. Kondorene har imidlertid ikke navneendelsen-gribb i det norsk artsnavnet, men endelsen -kondor.
Aietes
Familie
Aietes var sønn av solguden Helios og okeaniden Perse og bror til trollkvinnen Kirke, Faëton, Pasifaë, Perseïs, Faethusa og Lampetia. Han var far til Medeia, Kalkiope og Absyrtus. Når det gjelder hans hustru spriker kildene. Den yngste av okeanidene, Idyia, nevnes av Hesiod og Apollodorus Andre nevner okeaniden Asterodia, nereiden Nearea eller navn som Klytia, Ipsia og Eurylyte.
Gribb (fugl)
Inndeling
Accipitriformes (haukefugler) og Cathartiformes (kondorer) er trolig søstergrupper, som har et felles opphav i gruppen Accipitrimorphae. Inndelingen under følger i hovedsak Taxonomy in Flux.
Aietes
Familie
Geografen Pausanias skriver at Aietes var bror (eller halvbror) til Aloeus og at Helios delte landet mellom dem slik at Aietes fikk Efyra og Aloeus fikk Asopos i Korint. Aietes ga senere bort sitt land til Bounos, sønn av Hermes og Alkidameia, og han dro til Kolchis og etablerte sitt kongerike der.
Tvillingenes flukt og det gylne skinn
Tvillingene Friksos og Helle var barna til Atamas, konge av Boiotia, og himmelnymfen Nefele. Da Atamas giftet seg på ny med Ino dro Nefele sin vei og etterlot barna. Ino hatet stebarna sine og ville ha dem drept. Hun la en plan om å svi av kornåkrene, og da bøndene fryktet sult, gikk de til oraklet og ba om råd. Men Ino hadde bestukket oraklet til å si at gudene krevde at Friksos ble ofret til gudene. Dette kom Nefele for øre, og hun sendte en bukk med gyllent skinn, en gudegave fra Hermes, for å redde dem. De to barna ble fløyet bort på ryggen av bukken. De hadde fått vite at de ikke måtte se ned, men Helle gjorde del likevel og falt av bukken og druknet i det havet som siden har hett Hellesponten (Helles hav, Bosporos). Friksos kom velberget til Kolchis og ble mottatt av kong Aietes. Han fikk gifte seg med kongens datter Kalkiope. Bukken ble ofret til gudene. Den var en sønn av havguden Poseidon, og symbolsk betydde ofringen at den ble gitt tilbake til gudene. Det gylne skinnet ble hengt opp i et eiketre i en hellig lund viet til guden Ares.
Friksos levde ved kong Aietes’ hoff i lang tid, men Aietes fikk en gang beskjed fra et orakel at han kom til å bli drept av en etterkommer etter Aiolos. Friksos var sønnesønn av Aiolus og Aietes drepte ham på grunn av denne spådommen. Hans fire sønner med Kalkiope fryktet for sine liv og satte kursen mot Hellas.
Jason og argonautene
Jason var sønn av kong Aison av Iolkos. Aison var blitt fordrevet av sin halvbror Pelias. Da Jason krevde sin fars rike tilbake lovte Pelias at det kunne skje dersom Jason hentet Det gylne skinn i Kolchis. Jason fikk bygd skipet Argo og samlet et mannskap bestående av de mest fremragende krigerne i Hellas, de såkalte argonautene. Underveis på ferden mot Kolchis traff de på de fire sønnene til Frixos som hadde fått skipet sitt knust i en storm på Svartehavet og som sluttet seg til Jasons ferd.
Da argonautene kom til Kolchis la de fram ærendet sitt for kong Aietes. Han satte som betingelse at Jason, før han kunne få det gylne skinn, skulle utføre en bragd. Dette var å sele på to fryktinngytende ildsprutende okser og pløye opp et jordstykke med dem. Deretter skulle han så til jordstykket med dragetenner som Aietes hadde fått fra gudinnen Athene, og nedkjempe den armeen av krigere som vokste fram av det som var sådd. For å få tak i det gylne skinn måtte han også overliste den alltid årvåkne dragen som voktet skinnet. Denne bragden mente Aietes at var umulig å utføre og ville resultere i at Jason ble drept.
Jason hadde fått sympati hos noen av de olympiske gudene, og Hera og Athene sørget for at Afrodites sønn Eros skjøt sine kjærlighetspiler mot Aietes’ andre datter Medeia. Medeia ble forelsket i Jason og lovte å hjelpe ham med sine trolldomskunster til å klare oppgaven Aietes hadde pålagt ham. Men da måtte Jason love å ta henne til hustru. Med Medeias hjelp klarte Jason å utføre bragden og argonautene forlot Kolchis med trofeet. Under flukten fra de kolchiske skipene drepte Medeia sin yngre bror Apsyrtus. Det er forskjellige versjoner av dette drapet.
Historisitet
Historien om den mytiske Aietes kan ha basis i et minne om en historisk personlighet. Navnet hans går igjen i historiske fortellinger av klassiske forfattere som hevder å ha sett ruiner knyttet til Aietes i Kolchis eller møtt mennesker som har hevdet å nedstamme fra ham. Historikeren Arrianos som reiste i regionen på 200-tallet, rapporterte å ha sett steder og ruiner fra Aietes tid. Forfatteren Zosimus av Konstantinopel (5. århundre) hevdet å ha sett ruiner av palasset hans, og han er også nevnt som en historisk person av Plinius den eldre og Strabon.
Smart kamera
Et smartkamera eller (smart) maskinsynssystem eller smart optisk sensor er et maskinsynssystem som i tillegg til bildefangst kretser, er i stand til å trekke ut applikasjonsspesifikk informasjon opptakene og å generere hendelsesbeskrivelser eller ta avgjørelser som brukes i et intelligent og automatisert system. Et smartkamera er et selvstendig, frittstående synssystem med innebygd bildesensor i huset til et industrielt videokamera. Synssystemet og bildesensoren kan integreres i ett enkelt stykke maskinvare kjent som intelligent bildesensor eller smart bildesensor. En evne innen maskinsyn betyr generelt en grad av utvikling slik at disse egenskapene er klare til bruk på individuelle applikasjoner.
EDonkey
eDonkey kan være:
Andrew Butchart
Andrew Butchart (født 14. oktober 1991) er en britisk friidrettsutøver som konkurrerer i langdistanseløp.
Han representerte Storbritannia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 6 på 5 000 meter.
Franz Kamphaus
Franz Kamphaus (født 2. februar 1932 i Lüdinghausen i Tyskland) er en katolsk prelat som var biskop av Limburg.
Bakgrunn
Franz Kamphaus vokste opp som den yngste av fem barn i en bondefamilie.
Royal Palace Sprint kvinner 2013
Royal Palace Sprint kvinner 2013 ble arrangert i Stockholm onsdag 20. mars 2013. Grunnet VM i Falun i 2015 blir det tre år til neste gang denne sprinten skal arrangeres. Rennet var første del av Minitouren. Resten gikk i Falun og var da en etappe i denne minitouren. Og regnes ikke som et eget World cup-renn. Vinneren fikk 50 WC-poeng til forskjell fra vinneren i et ordinært WC-renn som får 100 poeng. Siden det var WC-finale fikk kun de 50 beste i World cup sammenlagt + U23 verdensmestre og Kontinental-cup vinnere delta.
Franz Kamphaus
Bakgrunn
Han studerte katolsk teologi og filosofi ved Westfälische Wilhelms-Universität i Münster og ved Ludwig-Maximilians-Universität i München, etter å ha blitt uteksaminert fra Collegium Augustinianum Gaesdonck.
Prest
Den 21. februar 1959 ble han presteviet av biskopen av Münster, Michael Keller.
I 1968 tok Kamphaus en teologisk doktorgrad med avhandlingen ''Arbeit Von der Exegese zur Predigt. Über die Problematik einer schriftgemäßen Verkündigung der Oster-, Wunder- und Kindheitsgeschichten'' i Münster. Fra 1972 underviste han der som vitenskapelig rådgiver og professor i pastoralteologi og homiletikk; fra 1973 var han også rektor for bispedømmets presteseminar.
Biskop av Limburg
Den 3. mai 1982 utnevnte pave Johannes Paul II ham til biskop av Limburg. Kardinal Joseph Höffner ordinerte Franz Kamphaus til biskop den 13. juni samme år. Medkonsekratorer var biskopen av Münster, Reinhard Lettmann, og biskopen av Daloa, Pierre-Marie Coty.
Kamphaus bodde ikke lenger i biskopens hus i Limburgs gamleby, der han midlertidig innkvarterte en familie med flyktninger fra Eritrea, og flyttet i stedet inn i en leilighet i Limburg-seminaret. Han var også motvillig til å bruke tjenestelimousinen sin, som hadde egen sjåfør.
De såkalte Profilkirkene ble etablert i hans periode. Dette var ungdomskirkene Jugendkirche Jona, Jugendkirche Crossover og Jugendkirche Kana (alle etablert i 2005), Zentrum für christliche Meditation und Spiritualität des Bistums Limburg og Senter for sorgpastoral omsorg for bispedømmet Limburg (begge etablert i 2007).
Frem til høsten 2006 var Kamphaus formann for Verdenskirkekommisjonen til den tyske bispekonferansen.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Gotisk skrift
Gotisk skrift er en samlebetegnelse for visse skriftvarianter av det latinske alfabetet der bokstavene er gjengitt med brukne buer og tunge stammer. Gotisk skrift er både en form for historiske skriveskrifter og ulike trykkskrifter som etterlikner skriveskriften. Gotiske skrifttyper oppstod på 1100-tallet og var i bruk fram til 1940-tallet i Tyskland og områder preget av tysk kultur, de siste tiårene side om side med og gradvis dominert av «latinsk» antikvaskrift. I Skandinavia var gotiske skrifter, særlig den tyske varianten fraktur, nesten helt ute av bruk før første verdenskrig.
Gotisk håndskrift er i Danmark og Norge navnet på en tysk løkkeskrift som oppstod på 1500-tallet som en forenkling og videreutvikling av den opprinnelige kantete, gotiske håndskriften. Gotisk håndskrift var vanlig skriveskrift i Norge fra omkring 1600 til slutten av 1800-tallet.
Navnet
Gotisk skrift har fått navn etter gotikken, det vil si stilidealer og former innen gotisk kirkekunst og arkitektur fra 1150 til 1550. Adjektivet «gotisk» ble imidlertid gitt av italienerne under renessansen som med det mente at gotisk skrift var middelaldersk og «barbarisk».
Gotisk skrift, både skrevne og trykte varianter, har forskjellige betegnelser på ulike språk, men kan omtales med fellesbetegnelsen gebrochene Schrift på tysk, blackletter på engelsk og écriture gothique på fransk.
Samlebetegnelsen gotisk skrift brukes ofte litt upresist om den tyske formvarianten fraktur som dominerte nordeuropeisk skriftkultur i fire hundre år.
Gotisk trykkskrift
{|
Formvarianter
Da Johann Gutenberg i 1455 støpte løse bokstaver for å kunne trykke sin Gutenbergs bibel, en av de første trykte bøkene i Europa, formet han skrifttypene på grunnlag av samtidens variant av gotisk håndskrift. De første trykkbokstavene fikk derfor de samme brukne buene, brå spissene og tunge stammene som det skrevne forbildet.
Etter hvert utviklet det seg imidlertid flere gotiske skrifttyper med litt forskjellig utforming. De vanligste typene blir kalt:
Gotisk skrift i det nazistiske Tyskland
Diskusjonen mellom tilhengerne av «den tyske skriften», det vil si gotiske bokstaver, og «den latinske», altså antikva, hadde pågått i Tyskland siden tidlig på 1900-tallet, og antikvaskriftene var i ferd med å overta da Hitler kom til makten i 1933. Nazistene anså gotiske bokstaver, særlig fraktur, som erketyske og innførte stilen som offisiell, nasjonal skrift i 1934 i et forsøk på å styrke det nasjonale selvbildet etter nederlaget i første verdenskrig. På tross av denne kortvarige «motebølgen» på 1930-tallet, var antikvatypene stadig vanligst, ikke minst i blader og på skrivemaskiner. Hitler hadde også selv tidlig antydet at gotisk skrift ikke passet den nye tid med stål og betong, men at det moderne samfunnet nok burde gå over til latinske bokstaver. Myndighetene fordømte endelig «den såkalte gotiske skriften» som «jødebokstaver» i januar 1941. Da bestemte Hitler at gotisk skrift ikke egentlig var tysk og gradvis måtte erstattes med latinsk antikva som «normalskrift», både med og uten seriffer, i skolebøker, i pressen, på skilt og annet. Begrunnelsen var delvis at gotisk skrift var ødelagt av jøder som hadde infiltrert boktrykkerkunsten fra begynnelsen av. Trykksaker sendt til utlandet skulle imidlertid få førsteprioritet, et uttrykk for at tiltaket ikke bare var ideologisk; hovedgrunnen var å lette den skriftlige kommunikasjonen i de tyskokkuperte landene der folk syntes gotiske bokstaver, enten de var trykte eller håndskrevne, var vanskelige å lese. Gotisk skrift fikk forøvrig på nytt et lite oppsving i tyske områder etter krigen, men ble snart forlatt fullstendig til fordel for mer «moderne» skrifttyper.
Gotisk skrift i Norge
I Norge gikk den gotiske trykkskriften ut av bruk like etter år 1900, særlig etter første verdenskrig da frakturskriften ble assosiert med tysk nasjonalisme og krigsnederlag. Fraktur ble fra da av bare brukt i enkelte religiøse bøker, og holdt seg i visse frikirkelige miljøer helt inn på 1930-tallet.
Gotisk skrift og antikva
I middelalderen ble den italienske antikvaskriften brukt istedenfor gotisk skrift i områdene sør for Alpene, og i 1464 ble det for første gang brukt antikvabokstaver i en trykt bok. De latinske bokstavformene og skrifttradisjonen i Sør-Europa utgjorde en klar kontrast til den gotiske stilen i nord, og Vest-Europa ble på denne måten delt i forhold til skriftvalg. Omkring 1500 kom imidlertid antikvaen også inn i enkelte utgivelser i Nord-Europa, særlig bøker med religiøse og vitenskapelige tekster på latin, et språk som var de lærdes fagspråk. Antikva ble dessuten ofte brukt sammen med gotiske bokstaver for å skille ut ord og tekstpartier i overskrifter og fotnoter. Allerede omkring 1700 var bruk av antikva det vanlige også i bøker trykt i landene vest for Tyskland.
Lang s, en formvariant av bokstaven s inne i ord og skrevet med tegnet ſ, gikk ut av bruk i antikvaskriftene etter at den britiske forleggeren John Bell begynte å gi ut bøker med bare rund s omkring år 1800. Lang s er imidlertid beholdt i fraktur og andre gotiske skrifter.
Gotisk trykkskrift i dag
Gotiske bokstaver brukes i dag bare som typografisk dekor og effektskrift i overskrifter på plakater og annet for å gi bestemte assosiasjoner. Det gjelder særlig «gotiske» stiluttrykk i populærkulturen, enten det er heavy metal-musikk, goth-mote, gotiske romaner, vampyrfilmer eller piratromantikk.
Skriften brukes også for å antyde noe generelt gammelt, fornemt eller konservativt og inngår for eksempel i tradisjonsrike avishoder eller på bokomslag og annet som gjelder middelalder og dansketid i Norge. Fordi gotisk skrift også er tett knyttet til tysk kultur og historie, brukes den dessuten, særlig i frakturstil, for å vise at noe er tradisjonelt tysk; skriften brukes for eksempel på gamle skilt, ikke minst i Bayern og Østerrike. Skriften kan i mange sammenhenger representere «tradisjon» generelt, noe som kan sees i Norge, for eksempel på kort og annet knyttet til julehøytiden.
Nazistenes forkjærlighet for gotisk skrift har imidlertid ført til en «stigmatisering» av skrifttypen etter andre verdenskrig; den kan fortsatt vekke sterke følelser og negative, politiske assosiasjoner. Flere nynazistiske bevegelser bruker gotisk skrift i deler av sin visuelle propaganda, og skrifttypen vil for mange symbolisere høyreekstremisme og «hvit rasisme». På den annen side, eller kanskje nettopp fordi det er blitt «tabu» å bruke skrifttypen i politisk korrekte sammenhenger, har andre, ikke-politiske subkulturer og kommersielle krefter valgt gotiske bokstaver som «sjokkerende» stilelement i en slags provokasjon mot det etablerte samfunnet. Det gjelder heavy metal-band såvel som trendriktige klesmerker og andre ungdommelige fenomener der det visuelle uttrykket betyr mye.
RSM-56 Bulava
RSM-56 Bulava (Булава), NATO-rapporteringsnavn: SS-NX-30 eller SS-N-32, GRAU-indeksen: 3M30, 3K30) er et SLBM som er utviklet for den russiske marinen og utplassert i 2013 på den nye Borei -klassen av ballistiske missilubåter. Den er ment som en fremtidig arbeidshest i Russlands kjernefysiske triade, og er landets dyreste våpenprogram. Navnet bulava er et russisk ord for stridsklubbe. Bulava har 35% større rekkevidde og 50 prosent høyere nyttelast enn det amerikanske Trident C4-missilet fra 1979.
Gotisk skrift
Gotisk trykkskrift i dag
Den vanligste gotiske fonten i dag kalles Old English.
I tillegg inngår gotisk skrift ikke sjelden i vestlig kalligrafi der bokstavene er skrevet med bredpenn og typografien er påvirket av tyske forbilder fra 1900-tallet, for eksempel på høytidelige diplomer og håndskrevne plaketter. Kalligrafi er et håndverk som krever trening og god, motorisk kontroll for å få jevn flyt i pennebevegelsene og et vakkert resultat; gotisk skrift egner seg godt til dette.
Skrift for å skrive gotisk
Betegnelsen gotisk skrift kan også brukes om det gotiske alfabetet. Det er et blandingsalfabet som ble konstruert av biskop Wulfila på 300-tallet og brukt i hans berømte bibeloversettelse for å skrive gotisk språk, et germansk språk som døde ut i Italia omkring år 600, i Spania år 900. Wulfilas gotiske skriftspråk ble gjengitt med et eget alfabet på 27 tegn med bokstaver fra det latinske alfabetet, det greske alfabetet samt et par runer.
Rubing
Rubing (forenklet kinesisk: 乳饼, pinyin: Rǔbǐng) er en fast og fersk geitost fra Yunnanprovinsen i Kina. Den er en spesialitet blant bai- og sanifolkene (sistnevnte offisielt ansett som en undergruppe av yifolket. På bai heter den youdbap, som betyr «geitmelk».
Indre Sogn
Indre Sogn er en betegnelse på kommunene og landområdet rundt indre del av Sognefjorden. Distriktet Indre Sogn omfatter kommunene Vik, Aurland, Lærdal, Årdal, Luster og Sogndal. Den andre delen av Sogn heter Ytre Sogn. Indre Sogn var tidligere fogderi i Nordre Bergenhus Amt (fra 1919 kalt Sogn og Fjordane fylke).
Indre Sogn har et samlet areal på 8 584 km² og 28 756 innbyggere per 27. februar 2020.
Noen kilder regner bare Luster og Årdal som Indre Sogn, med Sogndal (inkludert Leikanger), Lærdal og Aurland i Midtre Sogn.
Noen kilder plasserer Aurland, Leikanger, Balestrand og Vik i midtre Sogn. Vest for Balestrand og Vik hører Sogn tradisjonelt til de nordvestlandske dialektene på samme måte som Nordfjord og Sunnfjord. Innenfor denne dialektgrensen kalles dialekten sognemål. Dialekten i Ytre Sogn, Sunnfjord og Nordfjord kalles også fjordamål. De Nordvestlandske dialektene går fra Ytre Sogn til Romsdalsfjorden.
Kommuner i Indre Sogn
Indre Sogn omfattes av 6 kommuner:
Tettsteder
Tettsteder i Indre Sogn, rangert etter innbyggertall (kommune i parentes):
Stortingsvalgene 1906-1918
Indre Sogn var en valgkrets i Nordre Bergenhus amt ved stortingsvalgene fra 1906 til 1918. Ved disse stortingsvalgene praktiserte man en valgordning med direkte flertallsvalg i enmannskretser. Indre Sogn valgte således én representant og én personlig vararepresentant.
Valgkretsen Indre Sogn bestod av herredene Jostedal, Lyster/Luster, Hafslo, Årdal, Lærdal, Borgund, Sogndal og Aurland med rundt 16 000 innbyggere og 8 000 stemmeberettigede etter innføringen av kvinnelig stemmerett.
Eurosonen
Eurosonen (også kalt euroområdet) består av de land i Den europeiske union (EU) som bruker euro som sin valuta.
Samtlige land i EU er tilsluttet Den økonomiske og monetære union (EMU) og koordinerer sin økonomiske politikk for å oppnå EUs økonomiske mål. Noen av medlemslandene har tatt ytterligere ett skritt videre og innført euroen som sin nasjonale valuta. Disse landene utgjør eurosonen. Den europeiske sentralbank (ESB) er ansvarlig for eurosonens pengepolitikk.
Euroen ble opprettet som en «regnskaps-valuta» i 1999, og som fysisk betalingsmiddel 1. januar 2002. Etter Kroatias tilslutning 1. januar 2023, består eurosonen av 20 land:
Samtlige land bortsett fra Danmark er forpliktet til å bli med i eurosamarbeidet. Danmark og Bulgaria er medlemmer av Den europeiske vekslingsmekanisme (ERM2). Medlemskap i ERM2 over en viss tid og uten for sterke spenninger mot euroen, er et vilkår for senere deltakelse i eurosamarbeidet.
Av EUs medlemsland står per 2020 Polen, Romania, Sverige, Tsjekkia og Ungarn utenfor både euro og ERM2.
Europeiske mikrostater som Monaco, San Marino, Vatikanstaten og etter hvert også Andorra, har innført euro gjennom spesielle avtaler, men er formelt ikke del av euroområdet ettersom de ikke er medlemmer av EU. Kosovo og Montenegro også tatt i bruk euro.
Offisielle medlemsland
Euroområdet ble dannet da euroen ble skapt 1. januar 1999. Valutaen ble først innført elektronisk og kun i de elleve av EUs da femten medlemsstater som oppfylte de såkalte konvergenskriteriene.
Hellas, som var en av de EU-statene som først ikke kvalifiserte seg til eurosonen, sluttet seg til området 1. januar 2001, ettersom landet da ble ansett å oppfylle konvergenskriteriene.
Ett år senere, 1. januar 2002, ble euroen innført som fysisk valuta; det var nå mulig å handle med eurosedler og euromynter. Overgangen innebar at over 300 millioner mennesker på en og samme tid byttet valuta. Det var nå eksempelvis mulig for en tysker å handle i en fransk forretning uten å måtte veksle.
Selv om eurosonen allerede i dag innbefatter mange EU-medlemsstater og dertil flere andre land og territorier, så venter fortsatt mange land på å få slutte seg til valutaunionen. Ifølge Maastricht-traktaten må nemlig alle medlemsland, med unntak av Danmark, som har hvert sitt unntak fra pålegget, innføre euroen som valuta så snart de oppfyller konvergenskriteriene. Dette gjorde Slovenia, som første land etter de opprinnelige tolv eurolandene, i 2006 og kunne således innføre euroen som valuta 1. januar 2007. Kypros og Malta gikk over til euroen 1. januar 2008. Slovakia innførte euroen 1. januar 2009 etter en beslutning fattet av euroområdets finansministre den 8. juli 2008. Europakommisjonens konvergensrapport fra 2008 slo fast at Slovakia oppfylte konvergenskriteriene, og etter beslutning 3. juni 2008 mellom EUs finansministre innførte landet euroen fra 2009. Etter vedtak 8. juni 2010 mellom EUs finansministre kunne Estland innføre euro fra 1. januar 2011. Latvia og Litauen fulgte som euroland i henholdsvis 2014 og 2015, mens Kroatia tiltrådte sonen og Schengen-området i 2023.
Områder med spesialstatus
Det finnes flere territorier som tilhører et av de ovenfor nevnte euroland, men som til tross for det ikke benytter den felles valutaen. Blant disse områdene hører det franske oversjøiske territorialsamfunnet Saint-Pierre og Miquelon, som benytter euro i henhold til en særskilt avtale. De franske territoriene i Stillehavet, Fransk Polynesia, Ny-Caledonia og Wallis- og Futunaøyene, benytter en egen valuta: CFP-franc.
De nederlandske utenomeuropeiske landene Aruba, Curaçao og Sint-Maarten bruker lokale valutaer.
Andre land med euro
Euroen benyttes også offisielt i Monaco, San Marino og Vatikanstaten, selv om de ikke er medlemmer i EU. Landene produserer egne euromynter, med egne nasjonale symboler på baksiden. Disse landene har spesielle valutaavtaler med EU om å få benytte euroen som offisielt betalingsmiddel.
Andorra bruker også euroen som valuta. Før euroen ble tatt i bruk i nabolandene Frankrike og Spania benyttet Andorra seg av disse landenes valutaer. Lenge forhandlet Andorra om en lignende avtale med EU som de tre ovenfornevnte mikrostatene allerede har. Forhandlingene skulle i utgangspunktet ha vært ferdige i 2006, men stagnerte. Et stort hinder var spørsmålet om Andorras bankhemmeligheter. EU ville at Andorra skulle innføre skatt på avkastninger og/eller rapportere avkastning til EU-landenes skattemyndigheter, og oppgi personer som skylder skatt i EU. Etter at disse sakene kom i orden i 2011 undertegnet EU og Andorra en avtale der euroen anerkjennes som offisiell valuta i Andorra og som tillater utgivelse av andorranske euromynter. Andorra kan etter dette slå mynt til en verdi av 2,3 millioner euro. Fra 23. desember 2014 ble de andorranske euromyntene satt i sirkulasjon.
På samme måte som Andorra bruker Montenegro og Kosovo også euroen, ettersom de tidligere brukte tyske mark som betalingsmiddel. For Montenegros del begynte tilknytningen til mark/euro under hyperinflasjonen i Serbia og Montenegro i 1992-94. Ved en valutareform i 1994 ble jugoslavisk dinar knyttet til mark. Montenegro innførte tyske mark som sideordnet valuta med dinar i november 1999, og som eneste valuta i november 2000 – på et tidspunkt da mark allerede var på vei til å bli erstattet med euroen. For Kosovos vedkommende ble tyske mark innført i 1999, i løsrivelsesprosessen, som en erstatning for dinar. Hverken Montenegro eller Kosovo har noen formell avtale med EU om bruken av euroen. Både Montenegro og Kosovo er nå, siden henholdsvis 8. juni 2006 og 17. februar 2008, selvstendige stater, noe som kan bety at landene vil innlede forhandlinger med EU slik Andorra har gjort.
Land med valuta bundet til euroen
Per i dag finnes det flere valutaer som er bundet opp til euroen, noen som fluktuerer innenfor et visst intervall omkring en sentralkurs og andre som ikke fluktuerer i det hele tatt omkring sentralkursen. Bindningen innebærer at nasjonalbanken forsøker å holde valutaen innenfor intervallet med ulike virkemidler som rentestyring og handel med sin valuta. Å binde sin valuta kan ses som en måte å sikre sin valuta, spesielt for valutaområder med svake økonomier, da euroen er en stabil valuta og derfor forhindrer valutakollaps av den nasjonale valutaen, såfremt ikke euroen selv kollapser eller landet går tom for euro som det kan veksle mot sin egen valuta.
Noen få valutaer forblir bundet til euroen som et resultat av at de var bundet til tidligere valutaer som ble erstattet ved innføringen av euroen. Den franske francen og den tyske marken er de vanligste valutaene som før euroen ble benyttet til binding.
En del land har tidligere bundet sin valuta til euroen. Den svenske kronen var bundet til euroens forgjenger ECU i noen år, fram til november 1992. Den korteste slike tidsperioden som har forekommet var for den islandske kronen som ble bundet den 7. oktober 2008 til 131 kroner per euro og ble sluppet fri dagen etter.
Utvidelsen
Det er tenkt at alle EUs medlemsstater til slutt skal ha innført euroen som betalingsmiddel og at alle nasjonale valutaer skal avskaffes. Således er alle nye medlemsstater som har sluttet seg til EU etter at Maastricht-traktaten trådte i kraft, tvunget til å innføre euroen, forutsatt at de oppfyller konvergenskriteriene. I denne kategorien inngår ikke bare fem av medlemsstatene som ble med i 2004 og de to medlemsstatene som ble med i 2007, men også Sverige.
Danmark som var EU-medlem allerede før Maastricht-traktaten trådte i kraft, har forhandlet seg fram til unntak fra påbudet om å innføre euroen. Det er derfor opp til dette landets regjering å beslutte om en eventuell tilknytning er aktuell dersom de skulle oppfylle konvergenskriteriene.
Hver medlemsstat som er forpliktet til å innføre euroen, men ennå ikke har gjort det, skal sette en dato for euroovergang ifølge EUs regler. Flere land har forskjøvet datoen, og noen land har ikke per i dag satt noen dato, selv om de planlegger å innføre euro ved en løsere satt dato. Sverige har foreløpig ingen planer om å innføre euro og har så langt også mislyktes med å oppfylle konvergenskriteriene.
EU-land knyttet opp til ERM2
Et av kravene for at et land skal få innføre euroen er at landets nasjonale valuta har vært stabil opp mot euroen. For å avgjøre om en valuta er stabil eller ikke, må den være bundet gjennom ERM2, en vekslingskursmekanisme, i minst to år. At en valuta er bundet gjennom ERM2 innebærer likevel ikke at vekslingskursen er fast, men at den tillates å fluktuere innenfor et visst intervall. Enkelte land, som Estland og Litauen, har likevel unilateralt bestemt seg for å ha en fast vekslingskurs mot euroen.
Per 2020 deltar tre land i ERM2: Danmark, Bulgaria og Kroatia.
Danmark har vært tilknyttet vekslingskursmekanismen siden 1. januar 1999. Til forskjell fra de tre andre landene er Danmark ikke pålagt å innføre euroen. I år 2000 avholdt landet en folkeavstemning, hvor danskene stemte nei til euroen.
EU-land utenfor ERM2
De land som ennå ikke har knyttet sine nasjonale valutaer til ERM2 kommer teknisk sett ikke kunne innføre euroen før om tidigst to år, ettersom valutaen må være bundet gjennom ERM2 i så lang tid. De fleste landene har en eller annen form for plan for overgangen til euroen. Ivrigst på å gå over til euroen har Bulgaria vært. Landet har en fast vekslingskurs opp mot euroen og planlegger å slutte seg til ERM2, men tidspunktet for dette er ikke fastsatt.
Tregere går det for de andre tidligere østblokklandene Polen, Romania, Tsjekkia og Ungarn. Samtlige fire land har økonomiske problemer, såvel med inflasjon som med budsjettbalansen.
Den 11. desember 2009 uttalte Polens statsminister Donald Tusk at landet kunne bli en del av eurosonen i 2015. Under et seminar om innføring av euro, organisert av EUs finansministre den 15. desember 2009 uttalte fungerende finansminister Ludwik Kotecki at 2015 var et sannsynlig måldato, men nektet å spesifisere noen offisiell dato. Eurosonens gjeldskrise i 2010 fikk Polens interesse til å kjølne, og nesten halvparten av befolkningen ble motstandere av å innføre euro.
Sverige har valgt å stå utenfor eurosamarbeidet, etter en folkeavstemning i 2003 som ga negativt utslag. Før folkeavstemningen var samtlige riksdagspartier med unntak av Centerpartiet, Miljöpartiet og Vänsterpartiet for euroen. Gjennom å ikke delta i ERM2, hvilket er frivillig, har landet unngått å oppfylle konvergenskriteriene. Hvorvidt Sverige har brutt Maastricht-traktaten eller ikke er uklart, ettersom traktaten ikke forbyr at et land med vilje mislykkes i å oppfylle konvergenskriteriene gjennom å stå utenfor ERM2. Offisielt har Sveriges regjering meddelt Europakommisjonen at euro skal innføres på ett eller annet tidspunkt, men ikke i de nærmeste årene.