cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hokkaido (hund)
Annet
De japanske spisshundene av urhundtype regnes som sunne. Pelsen minner om polarhundenes og er nærmest «selvrensende». Den krever imidlertid systematisk stell i røyteperiodene, når underulla slipper. Disse hundene er typisk også svært nøye med egen hygiene.
Lori (provins)
Lori (armensk ) er en provins i det nordlige Armenia. Provinsen grenser i nord mot Georgia, i vest mot provinsen Sjirak, i syd mot Aragatsotn og Kotajk og i øst mot Tavusj. Hovedstaden er Vanadzor. Flateinnholdet er 3799 km² og ved folketellingen i 2011 hadde Lori 235 537 innbyggere. Klimaet er forholdsvis mildt, fordi en fjellkjede beskytter mot kulden fra nord.
I provinsen Lori ligger klosteranleggene Haghpat og Sanahin, som står på UNESCOs verdensarvliste.
MY «Stella Polaris»
MY «Stella Polaris» seilte på cruise verden rundt og ble ikke bare rederiets mest berømte skip, men også et av de mest kjente cruiseskip i verden. Under andre verdenskrig ble hun rekvirert av den tyske okkupasjonsmakten og brukt som losjiskip for tyske soldater. I 1951 ble skipet solgt til det svenske rederiet Clipper Line, men fortsatte i cruisetrafikk fram til 1969 da hun ble solgt til Japan og ankret opp som restaurant- og hotellskip. I august 2006 sank skipet utenfor Japan under slep til Kina.
Det Bergenske Dampskibsselskab hadde som tradisjon å navngi skipene sine etter fenomener og objekter på nattehimmelen. Stella Polaris er det latinske navnet på Nordstjernen, en stjerne i stjernebildet Lille bjørn.
Stanisław Brzozowski
Stanisław Brzozowski (født 28. juni 1878 i Maziarnia ved Chełm, død 30. april 1911 i Firenze) var en polsk filosof og forfatter.
Brzozowskis filosofi var i stor grad påvirket av Immanuel Kant og Johann Gottlieb Fichte, senere også av Karl Marx og Friedrich Nietzsche. Hans argumenter mot den historisk materialismen gjorde senere at han kom nærere Georges Sorel og Antonio Labriola. Et hovedfokus i Brzozowskis filosofi var Marx' begrep om arbeid.
MY «Stella Polaris»
Bakgrunn
Blant disse var det norske rederiet Det Bergenske Dampskibsselskab, som hadde hatt suksess med dampyachten DY «Meteor». Rederiet kontraherte 4. august 1925 et nytt passasjerskip beregnet utelukkende på luksuriøs cruisefart. Skrogfasongen var inspirert av DY «Meteor», men i motsetning til DY «Meteor» som var et dampskip, ble MY «Stella Polaris»' fremdrift besørget av to dieselmotorer. Anbudet på byggingen ble vunnet av Götaverken i Göteborg, selv om verftet ikke hadde bygd passasjerskip før – langt mindre et luksuriøst cruiseskip. Mye av innredningen ble derfor utformet og bygd av underleverandører. Firmaet Selander & Sons fikk for eksempel ansvaret for alt trearbeidet ombord.
Under norsk flagg
Den 11. september 1926 ble skipet sjøsatt og døpt «Stella Polaris» av Lillie Lehmkuhl, datteren til rederiets direktør Kristofer Lehmkuhl. Leveringsdatoen var satt til 1. april 1927, men allerede 20. februar var skipet klar for prøveturen. Prøveturen ble en suksess, og «Stella Polaris» var snart klar for å starte seilingene for Det Bergenske Dampskibsselskab. Klokken 12.00 lørdag 26. februar 1927 la «Stella Polaris» ut fra Göteborg på sin jomfrutur. Ferden gikk til Tilbury i England, der forsyninger og flere passasjerer ble tatt ombord. Jomfruturen fortsatte via Lisboa i Portugal til Middelhavet. Vår og høst besøkte skipet vanligvis varmere strøk som Middelhavet og Kanariøyene, mens vintermånedene ble brukt til jordomseilinger. Jordomseilingene hadde vanligvis New York som utgangspunkt. Sommermånedene ble brukt i nordlige farvann som norskekysten, Svalbard og Østersjøen. På regulære cruise hadde skipet omkring 200 passasjerer, mens passasjertallet var redusert til det halve på jordomseilinger. Natt til 12. juni 1937 kolliderte «Stella Polaris» med det norske lasteskipet DS «Nobel» i Åramssundet nord for Stad. Sistnevnte skip var lastet med dynamitt og ammunisjon, men til alt hell sank DS «Nobel» uten at eksplosivene detonerte. «Stella Polaris» fikk mindre baugskader og brakk baugsprydet. Skipet fortsatte i turisttrafikk frem til utbruddet av andre verdenskrig 1. september 1939, da hun ble lagt i opplag i Oslo. Her lå hun inntil det tyske angrepet på Norge 9. april 1940, da rederiet besluttet å flytte henne til Osterfjorden i nærheten av Bergen.
Andre verdenskrig
Den 30. oktober 1940 ble «Stella Polaris» rekvirert av den tyske Kriegsmarine og brukt som rekreasjonsskip for ubåt-mannskap. I løpet av krigen fungerte hun som losjiskip forskjellige steder langs norskekysten. Den 1. september 1943 fikk skipet tysk mannskap og flagg. Etter den tyske kapitulasjonen 8. mai 1945 ble «Stella Polaris» underlagt britenes Ministry of War Transport og brukt til å frakte sovjetiske krigsfanger til Murmansk. Hun gjorde også turer som troppetransportskip mellom Norge og Skottland.
Stanisław Brzozowski
Blant Brzozowskis viktigste arbeider er Legenden om Det unge Polen (1909), Flammer (1907) og Alene blant mennesker (1911). Brzozowskis arbeid har hatt stor innflytelse på senere polske intellektuelle, som Andrzej Trzebiński, Czeslaw Milosz og Stanislaw Ignacy Witkiewicz.
MY «Stella Polaris»
Andre verdenskrig
Da skipet ble levert tilbake til Det Bergenske Dampskibsselskab den 1. september 1945 var hun nedslitt og forfallen. Innredningen var ødelagt, baugsprydet manglet, og skroget var rustent. Rederiet mente at skipet fremdeles hadde stor nytteverdi og besluttet å restaurere henne tilbake til fordums glans ved Götaverken i Göteborg. Den 1. juni 1946 ble det nyrestaurerte skipet overlevert Det Bergenske Dampskibsselskab til en pris høyere enn den opprinnelige kjøpesummen i 1927. Broen var nå innbygd med moderne navigasjonsutstyr, ventilasjonssystem var installert, og skipet hadde fått en ny dansesalong. «Stella Polaris» la 10. august 1946 ut fra New York på cruise i Karibien, sin første seiling med betalende passasjerer etter krigen. Sommeren 1947 ble hun satt inn på englandsruten mellom Bergen og Newcastle mens MS «Venus» var på verksted for oppussing. Fra november samme år var hun tilbake i cruisetrafikk og seilte både i Europa og Karibien.
Under svensk flagg
Siden slutten av 1940-tallet var «Stella Polaris» lagt ut for salg. Etter en 134-døgns jordomseiling som startet i begynnelsen av januar 1951 (som også skulle bli skipets siste jordomseiling), ble hun solgt til den svenske rederen og forleggeren Einar Hansen i Malmö. Originale kunstverk og utsmykning var ikke inkludert i kjøpet og ble fjernet før overtakelsen. Før hun ble satt inn i cruisetrafikk for Hansens rederi Clipper Line, gjennomgikk skipet en modernisering ved Götaverken.
Etter ombyggingen seilte hun for det meste på cruise i Karibien. I 1968 ble hun igjen sendt på verksted for ombygging, denne gangen ved det svenske verftet Kockums AB i Malmö. Lugarantallet ble redusert til 70, og antall besetningsmedlemmer ble redusert til 100. På tross av ombyggingene og moderniseringen greide ikke «Stella Polaris» å oppfylle SOLAS' nye sikkerhetsforskrifter. Etter en mindre oppussing i 1969 ble det klart at det ikke lenger var økonomisk forsvarlig å holde skipet i drift. Hun ble derfor lagt ut for salg samme året.
Under japansk flagg
Den 23. oktober 1969 ble det kunngjort at «Stella Polaris» var solgt til International House Ltd. i Tokyo, Japan for 850 000 USD. Hun forlot Lisboa 28. oktober under japansk flagg og seilte gjennom Panamakanalen for siste gang før hun ankom Yokosuka i Japan 13. desember 1969. Dette var siste gang «Stella Polaris» gikk for egen maskin. De nye eierne modifiserte henne for bruk som hotell- og restaurantskip. Hun ble permanent fortøyd til kai i byen Kisho på Izu-halvøyen. Her ble propellene fjernet for at hun skulle kunne skattlegges som bygning i stedet for skip. Interiøret ble beholdt uendret, og nedslitte deler av innredningen ble erstattet med eksakte kopier. Hun ble markedsført som flytende hotell «Scandinavia», men navnet «Stella Polaris» ble ikke fjernet fra skroget. Hotelldriften ble avviklet i 1999, men restaurantdriften fortsatte til mars 2005.
Forliset
I 2006 ble skipet solgt til det svenske selskapet Petro-Fast AB i Stockholm for å benyttes som hotell- og restaurantskip i Stockholm. I august 2006 forlot hun Kisho under slep for å klargjøres ved et kinesisk verft. Den 2. september begynte skipet å ta inn vann utenfor Shionomisaki sør for Nagoya, Japan. Hun lot seg ikke redde, og den 79 år gamle yachten sank på 70 meters dyp (270 fot). Ingen var ombord på «Stella Polaris» da hun sank.
Den sterke havstrømmen Kuroshiostrømmen passerer vrakstedet, som i tillegg ligger under en travel skipsled. Dette kompliserer dykkeroperasjoner og eventuelle bergingsforsøk. Allerede i desember 2006 prøvde en gruppe japanske dykkere å undersøke vraket, men sterke strømmer på opptil 4 knop gjorde at forsøket måtte avbrytes. Også bergingsselskapet Fukada måtte oppgi sitt forsøk med en fjernstyrt undervannsfarkost, på grunn av havstrømmene. Først den 28. mai 2007 lyktes det en internasjonal dykkergruppe å komme ned til vraket. Et tredimensjonalt sonarsveip viser at skipet ligger på sandbunn som har omkring 4 % helning. Hun ligger med kjølen ned, og toppen på aktermasten er omkring 40 meter under vann (fremre mast er brukket). Det foreligger per april 2009 ingen planer om å heve «Stella Polaris».
Cruiseskipenes dronning
På jordomseilingene ble bare de utvendige lugarene benyttet; de innvendige lugarene ble brukt til garderober for passasjerene. Dette halverte passasjertallet, og med en besetning på omkring 130 betød dette at passasjerene fikk virkelig førsteklasses service. På en typisk jordomseiling startet skipet vanligvis i New York i januar og besøkte Cuba før hun gikk gjennom Panamakanalen. I Stillehavet seilte hun til Ny-Guinea, Filippinene, Indonesia og Singapore før hun gikk til Sri Lanka og India. Etter å ha rundet Kapp det gode håp, satte hun kursen nordover til Freetown, Las Palmas, Casablanca, Tanger og Gibraltar før jordomseilingen ble avsluttet i Harwich, Storbritannia.
«Stella Polaris» var av beskjeden størrelse sammenlignet med datidens passasjerskip. Det italienske passasjerskipet MS «Augustus» – også fra 1927 – var for eksempel 92 meter lengre, over seks ganger større (i bruttotonnasje) og hadde 11 ganger større passasjerkapasitet. Sammenlignet med dagens største cruiseskip blir «Stella Polaris» forsvinnende liten. Royal Caribbean Internationals nye skip MS «Oasis of the Seas» (overlevert høsten 2009) er nesten tre ganger lengre, 42 ganger større (i bruttotonnasje), og har 27 ganger større passasjerkapasitet.
Skipet
Skipets tonnasje var ved levering 5 209 bruttoregistertonn, 2 647 nettoregistertonn, og lasteevnen var 2 250 dødvekttonn. Fremdriften ble besørget av to Burmeister & Wain dieselmotorer som drev hver sin propell. Oppgitt totalytelse var 5 250 hestekrefter (bhk), noe som ga en toppfart på 17,5 knop. Broen var åpen, og overbygget var malt i lyse farger. Passasjerbekvemmelighetene var av høy standard, og skipet hadde 200 køyeplasser. D- og E-dekket rommet lugarer. På C-dekket lå spisesalen som hadde plass til 214 gjester. I tillegg til vanlige passasjerlugarer rommet C-dekket også fire luksuslugarer med unik innredning i hvert sitt treslag. B-dekket inneholdt fellesareal med kafé, røykerom og musikksalong. A-dekket lå under broen, og her var de ni livbåtene plassert (hvorav to hadde motor). Lenger akterut lå sykestuen, frisørsalongen og 9 passasjerlugarer. Mannskapet var innlosjert i firemannslugarer som var av god standard etter datidens mål.
Kai
Kai kan være:
Ray Straw
Biografi
Ray Straw startet sin fotballkarriere i Ilkeston Town i august 1951. To måneder senere gikk han til Derby County der han debuterte 3. mai 1952 i en ligakamp mot Chelsea. Hans beste sesong for the Rams kom i 1956/57 sesongen da han scoret 37 ligamål for klubben i 3. divisjon (nord). Sommeren 1957 ble han skadet og før han var helt restituert hadde Derbys manager Harry Storer solgt ham til Coventry City. Han spilte for Coventry fram til sommeren 1961 da han gikk til Mansfield Town. Straw spilte to sesonger for Mansfield før han avsluttet karrieren i Lockhead Leamington.
Kilder
Breedon Books Publishing, Derby. ISBN 1-85983-409-4 Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7472-1954-0 Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7553-1526-X
Chengxiang (Putian)
Chengxiang (kinesisk: 城厢区) er et bydistrikt i byprefekturet Putian i provinsen Fujian i Folkerepublikken Kina.
Chengxiang har et areal på 484 km² (andre kilder: 502 km²) og ca. 360 000 innbyggere (2004).
Chengxiang kalle gjerne litchibyen på grunn av områdets store produksjon av litchi.
Lords of Dogtown
Lords of Dogtown er en amerikansk film fra 2005 regissert av Catherine Hardwicke, og manus ble skrevet av Stacy Peralta.
Handling
Historien følger en gruppe surfere og skateboard-entusiaster fra Santa Monica og Venezia i California, i løpet av 1970-årene. Surferne Tony Alva, Stacy Peralta og Jay Adams nyter livet, sammen med brett-designeren Skip Engblom. En dag får Skip tak i nye polyuretan-hjul til skateboardene sine fra butikken Zephyr Surf Shop. Tenåringen Sid, en venn av guttene som jobber i den samme butikken, inviterer Tony, Jay, Stacy og flere andre til å teste ut de nye hjulene. Stacy, Jay og Tony vinner snart en rekke konkurranser med de nye hjulene. De begynner snart å bli lagt merke til av store selskapene. En kveld arrangerer Skip en sammenkomst i butikken sin for å feire suksessen. En bedriftseier, Topper Burks, dukker opp og overbeviser Tony om at Skip forsøker å forhindre suksessen deres, og at det er på tide å gjøre gjengen berømt over hele verden.
Tony går med på tilbudet hans, og forlater resten av laget. Jay forlater også teamet, i håp om å tjene mer penger for å hjelpe moren hans med å betale husleie på leiligheten deres. Stacy er den siste som forlater laget, når han også får bedre tilbud og muligheten til å komme på TV. Trist og sint bestemmer Skip seg for å legge ned hele Zephyr Skate Team. De tre guttene blir snart mer og mer kjent. Tony og Stacy skater nå for mest mulig penger, i stedet for lidenskapen slik de gjorde tidligere. De blir rivaler på banen, og konkurrerer mot hverandre i forskjellige konkurranser. Tony begynner å produsere sine egne reklamer for hans populære brett og andre produkter. Jay blir tilbudt 10 000 dollar for å være med i en reklamefilm som sponser et leketøy kalt Slinky. Men dette er han overhodet ikke interessert i, og etter hvert begynner situasjonen å komme ut av kontroll for dem.
Ved et stort mesterskap som alle tre skal delta på, havner Tony i en konflikt med en annen utøver midt på stadion. Han havner på sykehus på grunn av dette, noe som midlertidig setter en stopper for karrieren hans. Jay forlater selskapet han tidligere hadde støttet, fordi de ikke bryr seg om kvalitet og i stedet bruker billigere materialer. Jay blir medlem av en kriminell gjeng. Skip, som fremdeles selger surfebrett i butikken sin, bestemmer seg for å slå seg til ro og fortsetter lidenskapen sin med å pusse og lage surfebrett. I tillegg løser han sine økonomiske problemer ved å selge butikken sin. Det blir oppdaget at Sid har en hjernesvulst, og han må gjennomgå en operasjon. Selv om Stacy, Tony og Jay alle har gått hvert til sitt, dukker de alle opp samtidig for å besøke Sid. Stacy avslører at han har forlatt selskapet sitt, for å grunnlegge sitt eget. De begynner å mimre over alle de gode minnene de hadde, fra før de begynne mer profesjonelt.
Lars Slettebø
Lars Slettebø (født 6. mars 1957 i Haugesund) er en norsk tegner og portrettkunstner.
Lars Slettebø har siden 1987 vært tegner for Se og Hør, Haugesunds Avis, Sunnhordland og Kvinnheringen, der han laget karikaturer, portretter og reportasjetegninger. Han har siden 1999 også vært rettstegner i TV 2. Blant annet i 22.juli-rettssaken, Orderud-saken, Baneheia-saken og Birgitte Tengs-saken. I perioden 2003–2004 var han fantomtegner i Fornemmelse for mord på TVNorge. Lars Slettebø står bak satireavisa Taakeluren, som først begynte i Haugesunds Avis i 2003. Taakeluren kommer nå ut i avisa Sunnhordland hver fredag. Etter flere studieopphold i Russland har Slettebø også utviklet seg som  ikonmaler. Har deltatt på flere utstillinger, først og fremst på Vestlandet.
I 1989 gav Lars Slettebø ut boka Første musebok, en tittel som spiller på at han ofte har ei mus i tegningene sine. Karikaturene hans er preget av sikker formsans og slående forenkling.
Lars Slettebø bor i dag i Haugesund. Han er far til tidligere Kvinnherad-ordfører Peder Sjo Slettebø.
Meilie
Meilie har et areal på 352 km² og ca. 140 000 innbyggere (2004).
Meilie har mye tungindustri. En stor jern- og stålfabrikk, Sanming, er med sine 12 000 arbeidere provinsens største bedrift.
Nousiainen
Nousiainen kan vise til:
Slaget ved Falklandsøyene
Slaget ved Falklandsøyene var et sjøslag under første verdenskrig mellom den britiske og den tyske marine i Sør-Atlanteren den 8. desember 1914. Britene var satt i forlegenhet etter slaget ved Coronel utenfor Chile den 1. november og hadde sendt en stor styrke for å spore opp og nedkjempe den tyske krysserskvadronen som hadde påført britene nederlaget.
Admiral Graf Maximilian von Spee ledet den tyske skvadronen med de to armerte krysserne SMS «Scharnhorst» og SMS «Gneisenau» samt de tre lette krysserne SMS «Nürnberg», SMS «Dresden» og SMS «Leipzig». Tyskerne skulle forsøke å raide den britiske forsyningsbasen i Port Stanley på Falklandsøyene, der en britisk skvadron bestående av slagskipene HMS «Invincible» og HMS «Inflexible», de tre armerte krysserne HMS «Carnarvon», HMS «Cornwall» og HMS «Kent» samt de to lette krysserne HMS «Bristol» og HMS «Glasgow» hadde ankommet dagen i forveien under ledelse av admiral Doveton Sturdee.
De fremrykkende tyske krysserne ble oppdaget tidlig i det fine, klare været. Klokken ni om morgenen var den britiske skvadronen i hurtig forfølgelse av de fem tyske krigsskipene som forsøkte å flykte side om side mot sørøst. Alle unntatt «Dresden» ble senket.
Ti briter ble drept og 19 skadet i slaget, men ingen av skipene ble alvorlig skadet. Tyskerne mistet 1 871 mann i sammenstøtet, deriblant admiral Spee og hans to sønner. Ytterligere 215 overlevende ble reddet og endte som krigsfanger.
SMS «Dresden» unnslapp britene og streifet omkring i tre måneder før hun ble oppdaget av en britisk skvadron ved Juan Fernández-øyene den 14. mars 1915. Etter en kort trefning evakuerte kapteinen skipet og senket det ved å detonere ammunisjonslageret.
Kunståret 2015
Kunståret 2015 er en oversikt over hendelse, fødte og avdøswde kunsterpersonligheter i 2015.
Mufulira
Mufilira er en by i Copperbeltprovinsen i Zambia. Den er zambias femte største by med en befolkning på ca. 120 000 innbyggere. Byen ligger 40 km nordvest for Kitwe.
Geografi
Mufulira ligger nord i provinsen Copperbelt. Byen ligger 1288 moh. Avstanden til grensen mot Kongo er bare 16 kilometer. Det som er spesielt er at veien videre ikke er knyttet til det kongolesiske veinettet, men bare går over til den zambiske provinsen Luapula. Det er en strekning på 68 kilometer, som i perioder har vært svært utrygg å trafikkere på grunn av omflakkende opprørere.
Jernbane
Mufulira er knyttet til det zambiske jernbanenettet med en sidebane til linjen Kitwe Chingola. Det er kun godstransport og da hovedsakelig malm fra gruvene i Mufulira som blir transportert til Konkola smelteverk i Chingola.
Rineloricaria
Rineloricaria er en gruppe harniskmaller i underfamilien Loricariinae. De er ferskvannsfisk som lever i sentrale og nordlige Sør-Amerika. De er i familie med grenmallene Farlowella.
Gunna Grähs
Gunna Grähs (født 11. juni 1954 i Hallstahammar) er en svensk illustratør.
Gunna Grähs har utdannelse fra Konstfack i Stockholm. Hun har først og fremst illustrert barnebøker, omkring 40-50 titler. Hun har også levert bidrag til tidsskrifter, blant annet Kamratposten. Grähs har vært medlem av Svenska barnboksakademien, på stol nummer 10. <!---
Bibliografi
--->
Gunna Grähs' illustrasjoner i norske bokutgivelser (utvalg)
Følgende boktitler er digitalt tilgjengelige på Nasjonalbibliotekets nettsider:
Rørblad
Et rørblad (rør, flis) er en tynn bred stripe av et materiale som vibrerer for å lage lyd. Fliser brukes til treblåseinstrumenter, og er vanligst lagd av kjemperør, sjeldnere av syntetiske materialer så som plast. Tungehorn er et eksempel på rørbladinstrument som har vært brukt i norsk tradisjonsmusikk.
Enkle rørblader
Enkle rørblader blir brukt hos klarinetter og saksofoner. Flisen blir satt på et munnstykke og strammet til med en klemme. Undersiden av flisa er helt flat slik at den passer munnstykket; oversiden blir gradvis tynnere jo nærmere du kommer slutten av flisa. Den er rektangulært formet, bortsett fra tuppen som er avrundet for å passe med tuppen av munnstykket. Alle enkle rørblader har samme form, men har forskjellig størrelse for å passe til munnstykket.
Fliser deles inn i fem motstandsgrader der 1 gir minst motstand og 5 mest. Fliser av samme type skjæres likt, men siden ulike deler av kjemperøret har ulik tetthet og fleksibilitet vil ulike fliser gi ulik motstand. Skalaen er ikke standardisert og kan variere på flisene mellom produsentene. For å gi forskjellig lyd og respons skjæres forskjellige flis-typer ulikt og vil dermed ha ulik form på den beskjærte delen. Fliser til bruk i jazz lages ofte slik at de blir mer responsive og får mer diskant i lyden, mens de til bruk i klassisk gir mer motstand og gir mer kompakt tone.
Doble rørblader
Doble rørblader blir blant annet brukt på fagotter, oboer, sekkepiper og engelske horn. Rørbladet puttes rett inn i musikerens munn, uten å festes på et munnstykke, slik som må gjøres med et enkelt rørblad; flisene vibrerer heller mot hverandre.
De doble rørbladene set ut som to enkle rørblader som er bøyd og satt sammen slik at de danner et hull som en spiss ellipse. Rørbladet har også et kammer i hælen av flisen som kan ha forskjellig farge. Styrken på rørbladet er også gradert etter den samme skalaen som hos enkle rørblader, fra 1 til 5, der denne skalaen også kan være forskjellig mellom produsenter.
Materialer
De fleste rørblader er lagd av kjemperør, men fliser av syntetiske materialer blir også brukt av noen få klarinetister og saksofonister. Syntetiske rørblader varer generelt lengre enn deres naturlige motstykker, de trenger ikke å fuktes før spilling, og kvaliteten på rørbladene varierer ikke så mye fra flis til flis. Mange musikere mener derimot at de har dårligere lyd enn de av kjemperør, eller bruker dem der lydkvaliteten ikke er så viktig, så som i amerikanske marsjerende korps.
Nylige utviklinger innen syntetiske rørblader har lagd fliser lagd av en syntetisk polymer-blanding, og siden forskning på dette området har hatt fremgang, har syntetiske rørblader blitt mer akseptert. Fliser av syntetisk materiale er nyttig når man spiller med jevne lange mellomrom, da fliser av kjemperør ville ha tørket.
Dizien, en kinesiske transponerende fløyte, har en spesiell type flis som er lagd av en papirlignende bambusmembran.
Masseproduserte og håndlagde rørblader
Fra gammelt av lagde musikerne rørblader fra kjemperør ved hjelp av enkle hjelpemidler, en prosess som både tok lang tid og var strevsomt. Spesialverktøy for å kutte og trimme flisene gjorde tiden kortere.
I dag bruker nesten alle spillere som spiller instrumenter av enkle rørblader masseproduserte, selv om mange regulerer dem ved å file eller pusse dem ned. Noen profesjonelle lager enkle rørblader fra bunnen av, men dette er tidskrevende og trenger dyrt utstyr.
Blant dobbelt rørblad-brukere lager noen av de viderekomne og profesjonelle sine egne fliser, mens begynnere og studenter kjøper fliser av læreren sin eller i musikkforretninger.
Den syrisk-ortodokse kirke
Den syrisk-ortodokse kirke er en av de orientalsk-ortodokse kirker. Den ledes av patriarken av Antiokia og hele Orienten, som har sitt sete i Damaskus (Syria). Kirkens biskop av nest høyest rang er katolikos av India, lederen for den syrisk-ortodokse kirke av Malankara, som har et visst selvstyre. Kirken følger den vestsyriske ritus og holder liturgien på Jesu morsmål, arameisk (gammelsyrisk), samt på malayalam (i Malankara) eller andre lokale språk (bl.a. arabisk).
Kirken angir medlemstallet til å være fire millioner. Et mer realistisk anslag er sannsynligvis rundt to millioner, hvorav ca. 1,2 millioner tilhører katolikatet India, opptil en halv million bor i Syria, og resten i en verdensomspennende diaspora, hovedsakelig i USA, Sverige, Libanon og Tyskland.
Etter en av kirkens prester, Jakob Baradaeus (544–578), har kirken (av dens motstandere) blitt betegnet som jakobittisk. Den syrisk-ortodokse kirke pleier ikke selv å bruke denne betegnelsen, fordi den ikke oppfatter Jakob som sin grunnlegger.
Historie
Den syrisk-ortodokse kirke er et av kirkesamfunnene som går tilbake til den urkristne menighet i Antiokia, som var kristendommens nest eldste etter Jerusalem. Fordi apostelen Peter sies å ha vært den første biskop av Antiokia, regner den syrisk-ortodokse kirke ham som sin grunnlegger.
Den nåværende syrisk-ortodokse kirken går tilbake på den kristne delen av den arameisktalende befolkningen i Mesopotamia og tilstøtende områder. Ved siden av Antiokia ble fremfor alt Edessa tidlig et viktig sentrum for den arameiske kristendommen. Arameisk ble et viktig kulturspråk, og skolen i Edessa et av den tidlige middelalderens viktigste kunnskapssentre.
Det som preget kirkens historie, var at Antiokias kirkeprovins politisk sett hørte til to ulike, fiendtlige riker, (Øst)romerriket i vest og det partiske og senere sasanidiske Perserriket i vest. Denne grensen, som delte den arameiske kristendommen, skapte etter hvert også religiøse problemer. De kristne i Perserriket utropte sin kirke i 424 til å være selvstendig. Etter konsilet i Efesos (431), som ikke ble godtatt av de persiske kristne, gikk begge kirkene også teologisk ulike veier. De fleste kristne i Perserriket hørte nå til Østens kirke. De få gjenværende syrisk-ortodokse kristne i Perserriket ble organisert under en overbiskop som fikk tittelen mafrian og som ble til kirkens nest høyeste tittel etter patriarken.
I 518 oppstod et ytterligere skisma i patriarkatet Antiokia, siden størsteparten av den arameisktalende kirken ikke godtok konsilet i Kalkedon (451). Dermed var også patriarkatet Antiokia blitt delt i to kirker: en «kalkedonsk», som fortsatte samarbeidet med patriarkene i Konstantinopel og Roma; og en «ikke-kalkedonsk», overveiende arameisktalende, som allierte seg med den likeledes ikke-kalkedonske koptiske kirke i Alexandria. Denne ikke-kalkedonske kirke av Antiokia var den som nå omtales som den syrisk-ortodokse. Dennes patriark ble i 518 utvist fra Antiokia. Etter først å ha fått asyl hos den koptiske patriarken i Alexandria, ble setet i flere århundrer flyttet mellom ulike klostre i Mesopotamia. Fra 1200-tallet lå det i Mar Hananyo-klosteret i Tur 'Abdin-fjellene, nær byen Mardin (dagens Tyrkia).
Den syrisk-ortodokse kirke opplevde en blomstringsperiode under arabisk styre, spesielt rundt 800 og 1200. De fleste muslimske makthaverne tolererte kristen religionsutøvelse. Dermed ble forholdene for den syrisk-ortodokse bedre enn i det kristne Østromerriket, som aktivt hadde forfulgt tilhengere av kirker som ble ansett som kjetterske. På sitt meste omfattet den syrisk-ortodokse kirke tjue metropolitanseter og over hundre bispedømmer fra Kypros i vest til Herat (dagens Afghanistan) i øst. Denne perioden tok slutt på 1300-tallet med timuridenes forfølgelse av kristne. Utbredelsen av den syrisk-ortodokse kirke ble kraftig redusert.
I løpet av korstogene oppstod kontakt mellom den syrisk-ortodokse og den katolske kirke. Dette førte til enkelte konversjoner og i 1782 til opprettelsen av en katolsk særkirke med vestsyrisk ritus og sin egen patriark (se den syrisk-katolske kirke).
I 1665 inngikk en betraktelig del av de tomaskristne ved den indiske Malankarakysten en union med den syrisk-ortodokse patriarken Abdul Masih I: Den syrisk-ortodokse biskopen av Jerusalem, Gregorios Abdul Jaleel, reiste til India og bekreftet de tomaskristnes leder som rettmessig metropolitt av Malankara. De tomaskristne aksepterte patriarken av Antiokia som sitt nye overhode og overtok kirkens vestsyriske ritus. Dermed var den syrisk-ortodokse kirke av Malankara blitt til. Siden den gang har metropolitten blitt valgt av sine menigheter og blitt innsatt av patriarken (og fører siden 1964 tittelen katolikos).
Under det tyrkiske folkemordet på armenske og syriske kristne ble mellom 1915 og 1917 anslagsvis en halv million syrisk-ortodokse drept. De fleste overlevende flyktet fra Tyrkia og slo seg ned i Syria eller andre verdensdeler. Patriarken måtte i 1933 forlate det århundrergamle setet i Tur 'Abdin og bodde først i Homs, før han i 1959 flyttet til det nåværende setet i Damaskus.
Bispedømmer
Kirken er delt inn i 44 erkebispedømmer. Derav ligger femten i India, fire i Syria og Tyrkia, tre i Libanon og Irak, og to i Tyskland og USA. De indiske (erke)biskopene er underlagt katolikos av India. De øvrige erkebiskopene er enten ansvarlig overfor kirkens synode eller svarer direkte til patriarken; de sistnevnte omtales som patriarkale vikariater og er markert med en asterisk (*) i den alfabetiske listen:
Håvard Bakke
Håvard Bakke (født 1974) er en norsk skuespiller og musiker.
Bakke slo igjennom med rollen «Pelle» i filmene om Pelle og Proffen av Ingvar Ambjørnsen. Han er også kjent for rollen sin som usympatiske Scott Wallace i Hotel Cæsar, og har hatt flere roller i Kaptein Sabeltann. Håvard Bakke er vokalist i bandet Monomania. Han har også sunget med Sordid Conditions. I Bærum har han gjort mange rocketeaterprosjekter i regi av Sandvika rocketeater. I 2002 sang han i Sandvika RockTeater Rocker Julen Inn. Under Storbandfestivalen 2005 opptrådte han sammen med Sandvika Storband, Oslo Danse Ensemble [sic] og Maria Haukaas Storeng.
Han er fra 2016 gift med skuespilleren Ida Holten Worsøe.
Berg (Linköping)
Berg er et tettsted i Linköping kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 278 innbyggere. Berg ligger cirka 10 kilometer nordvest for Linköping.
Ziguinchor (region)
Ziguinchor er en av Senegals 14 regioner. Den har et areal på 7,339 km², og grenser til Atlanterhavet i vest, Gambia i nord, Sédhiou i øst og Guinea-Bissau i sør. Regionhovedstaden er byen Ziguinchor. Ved folketellingen i 2013 hadde regionen 549,151 innbyggere.
Ziguinchor er delt inn i tre departementer: Bignona, Oussouye og Ziguinchor.
Store Milde
Tidlig historie
Mot slutten av middelalderen tilhørte Milde «svartebrørne» – dominikanerklosteret i Bergen. Klosterets siste prior, abbed Jens Mortensen, fikk i 1530 Milde i et gavebrev fra Kongen. Milde ble en skattefri setegård fram til rundt 1620. Skattefritaket opphørte og eierne fikk problemer med å betale skatt. Gården ble igjen Kongens eie årene 1624-1639. Gården har deretter vært i ulike Bergensborgeres eie. Lagmann i Bergen, Hans Glad, fikk bruksretten i 1630.
Da den velstående bergenskjøpmannen Sander Janson (1595–1649) eide Milde fra 1639-1678 er det mulig at han fikk huset utvidet og hagen anlagt. Hovedhuset fikk trolig sin nåværende størrelse, 10 x 32 meter, i løpet av andre halvdel av 1600-tallet.
I 1701 ble Milde, Nordre Hjellestad og halve søndre Hjellestad gårder kjøpt av generaltollforvalter og kammerråd Hans S. Schreuder. I 1723 ble gårdene solgt på tvangsauksjon til Henrich Henrichsen Weinwich (1676–1733).
Interiører
Interiørene fra perioden er godt bevart og består blant annet av regencesalen som har fått sitt navn etter dekorasjonene som pryder rommet. Lerretsapetene er laget etter mønster av den belgisk-franske kunstneren Jean Bérain den eldres (1640–1711) kobberstikk. De originale tapetene av «Lærret, Mahled blaa og hvid» stammer fra tiden før 1719, og er trolig malt mellom 1701-1708, da Hans S. Schreuder eide Milde. Noen av de øvrige tapetfeltene er signert «I. C. C. M.». Disse er trolig utført i forbindelse med en restaurering i 1786 av den hollandske dekorasjonsmaleren J.C.C. Michaelsen, som blant annet er kjent for å ha dekorert Stiftsgården i Trondheim. Plafonden i taket på regencesalen viser slaget ved Lützen hvor kong Gustav II Adolf av Sverige falt 6. november 1632. Veggmaleriene i Michaelsen- eller rokokkosalen stammer også fra 1786, da Johan Frederik Cappe var eier av Store Milde. En supraport i midtrommet er signert og datert av Michaelsen.
Restaurering og fredning
I 1909 ble Store Milde overtatt av Fana kommune. I 1915 ble bygningene og hagen stilt til disposisjon for Nord- og Midthordland Høgskulelag (Fana Folkehøgskule) mot at hovedhusets restaurering og planlagte nybygg skulle skje under tilsyn av Fortidsminneforeningen. Arkitekt for restaureringen i 1916 var Ole Landmark. Restaureringen omfattet en tilbakeføring hvor sveitserstilarken og altanen ble revet, vinduene tilbakeført og veggene rettet opp. Landmark fikk også tilbakeført en lav trekantgavl som ble funnet på loftet. Denne gavlen over søndre inngangsparti vender mot hagen og markerer husets midtakse.
Store Milde ble fredet av Riksantikvaren 27. februar 1924.
Takmaleriet «Gustav Adolf i slaget ved Lützen» ble restaurert av konservator Bjørn Kaland i 1955. Restaureringen innebar en fjerning av senere påmalte overflater, bl.a. en fane og en falsk Gustav Adolf til hest. Restaureringene avdekket også to bord med barokke dekorasjoner som hadde vært skjult bak takmaleriet.
Arkitekt Jon Lindstrøm var ansvarlig for restaureringen av hovedhuset i 1976-1980. I forbindelse med dette arbeidet ble det avdekket malt dekor i hallen som bl.a. avbilder fire kvinnebyster i taket.
Sidefløyer
Arkitekt Ole Landmark tegnet en ny vestfløy i 1917. Vestfløyen er tilpasset hovedhuset i dimensjonering og takform. Detaljeringen er derimot utført i louis-seize-stil med smårutede krysspostvinduer og spissgavlede takarker. Inngangsportalen er en tilnærmet kopi av portalene i hovedhuset. Østfløyen er bygget etter Landmarks tegninger fra 1940 i en funksjonalismepåvirket panelstil.
Hageanlegget
Hagen på Store Milde er av renessansetype, med element fra tidligere perioder. Hagen er omkranset av en massiv mur, som trolig går tilbake til middelalderen og munkevesenet. Det er en gammel vestlandstradisjon å ha slike murer rundt hager. Hagen har ikke gjennomgått noen store endringer gjennom århundrene. Buksbombuskene – Buxus sempervirens – er datert i en bestilling fra 1766 og er blant de eldste i Europa. Årringstellinger av buksbomen på Milde daterer denne til tiden rundt 1670, det vil si omtrent samtidig som hagen ved Baroniet i Rosendal.
Hagen på Store Milde er mest kjent for krokusblomstringen i slutten av mars hvert år. Det lilla teppe består av en gammel krokustype som har fått navnet mildekrokus – Crocus vernus.
Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund
Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund (SSU) ble etablert i 1917 som ungdomsorganisasjonen til Sveriges socialdemokratiska arbetareparti (SAP) og LO.
Organisasjonen er med i International Union of Socialist Youth.
Bankekind
Bankekind er et tettsted i Linköping kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 405 innbyggere.
Bergen-Voss
Bergen-Voss er et årlig sykkelritt som har blitt arrangert av Bergen Cykleklubb siden 1977. Rittet starter ved Grieghallen i Bergen og har målgang på Voss. Traséen går over Gullbotn og Kvamskogen. Ved målgang regnes alle som fullfører på beste tid som vinnere, noe som gjør at antall vinnere varierer fra år til år.
Rekorder
Løyperekorden på 3:55:57, ble satt i 2010 av et felt på 21 ryttere, med blant andre Ove Matland og Mads Kaggestad. Den tidligere rekorden hadde Bo André Namtvedt og Vegard Øverås Lied fra CK Bjørgvin på 4:02:01, satt i 1995. Elin Steinsbø Fylkesnes fra Bømlo CK har rekorden for kvinner på tiden 4:17:29, satt i 2009. Marit Iden fra Åsane CK, har flest seire totalt i kvinneklassen med 6 ganger. Ove Matland fra Bergen CK har flest seire i herreklassen med 8 seire. Løyperekorden på 3:55:57, ble satt 2010 av et felt på 21 ryttere på tiden 3:55:57. I vinnerpuljen syklet: Ove Matland, Mads Kaggestad, Bjørn Hopsdal, Øystein Blom-Ohlsen, Øyvind Dybing, Kjartan Pedersen Gurholt, Andreas Hosøy, Joachim Jordan, Fredrik Olsen, Vidar Steinsbø, Bjarte Vethe, Olav Tu Husveg, Magnar Rugland, Gunnleiv Gjøsæter, Otto Eikeset, Kristoffer Aase Vabø, Terje Hordnes, Geir Kristiansen, Øystein Susort, Dag Foseid, Johnny Gjerald
Nasjonal front (Albania)
Nasjonal front (albansk: Balli Kombëtar) var en nasjonalistisk, republikansk og antikommunistisk organisasjon i Albania under den andre verdenskrig mellom 1942 og 1945. Organisasjonen ble ledet av den tidligere diplomaten og ministeren Mit’hat Frashëri og den tidligere parlamentarikeren Ali Këlcyra.
Nasjonal front ble etablert i november 1942, og utgjorde i begynnelsen den største motstandsstyrken mot den italienske okkupasjonsmakten. Italienerne hadde okkupert storalbanske områder som Kosovo i Jugoslavia og deler av Hellas, og tillagt dem Albania. For Nasjonal front var det avgjørende at Albania fikk beholde de storalbanske områdene etter krigen. De allierte kunne ikke garantere dette, mens tyskerne, som avløste italierne som okkupasjonsmakt høsten 1943, uttrykte seg positive. Nasjonal front begynte derfor å samarbeide med den tyske okkupasjonsmakten, og anså den kommunistiske motstandsstyrken som medløpere for Jugoslavia. Dette medførte at kommunistene kunne ta kontrollen over motstandsbevegelsen samme høst.
Mehdi Frashëri (fetter av Mit’hat Frashëri), Rexhep Mitrovica, Fiqri Dine og Ibrahim Biçakçiu fra Nasjonal front var Albanias statsministre under den tyske okkupasjonen mellom oktober 1943 og november 1944. Nasjonal front gikk gradvis i oppløsning, til dels fordi Frashëri og Këlcyra måtte lede den fra utlandet. Deler av bevegelsen deltok i kamp mot kommunistene på den tyske okkupasjonsmaktens side, noen i SS-divisjonen «Skanderbeg». I oktober 1944 erklærte en komité ledet av kommunisten Enver Hoxha seg som Albanias lovlige regjering, og den kommunistiske motstandsbevegelsen kunne ta makten i landet i november samme år.
Sven Olle Malmberg
Sven Olle Malmberg er en svensk tidligere fotballspiller og fotballtrener. Malmberg spilte for Halmstad BK, før han i 1950 gikk til nyopprykkede Råå IF. Malmberg var med å sikre klubben sølvplassering i Allsvenskan denne sesongen.
Malmberg var trener for Mjällby AIF fra 1956 til 1958, da klubben spilte i Division 3.
EM i friidrett 1946 – 10 000 meter menn
Dette er de offisielle resultatene for øvelsen 10 000 meter herrer ved EM i friidrett 1946 i Oslo, Norge.
Thorvald Wilhelmsen og Martin Stokken representerte Norge i øvelsen. Wilhelmsen kom på 7.-plass, mens Stokken kom på 8.-plass.
Amundsenodden
Amundsenodden er en odde på Nordaustlandet, Svalbard. Amundsenodden ligger nord for Dietrichsonbukta, på østsiden av Brennevinsfjorden.
Det var her Roald Amundsens flyekspedisjon til Nordpolen nødlandet på tilbakeveien til Ny-Ålesund med flyet «N 25». Stedet fikk navnet Amundsenodden og området ble navngitt Dornier-Walflya. Amundsen og de fem andre ekspedisjonsmedlemmene ble reddet av selfangstskuta «Sjøliv» fra Balsfjord.
Fylkesvei 1816
Fylkesvei 1816 går mellom Ålstad og Dalfarmen i Hamar.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 119 (Hedmark).
Alexandros Panagoulis
Alexandros Panagoulis (født 2. juli 1939 i Glyfada i prefekturet Athen i Hellas, død i en bilulykke 1. mai 1976 i Athen) var en gresk politiker og poet. Han hadde en aktiv rolle i kampen mot militærjuntaens styre, i tiden den hadde makten i Hellas (1967–1974).
Han ble mest kjent for sitt forsøk på å myrde diktator Georgios Papadopoulos den 13. august 1968. Men han ble også kjent for torturen han ble utsatt for i sin tid i fengselet. Etter gjeninnføringen av demokrati i Hellas ble han valgt til det greske parlamentet som medlem av Sentrumsunionen (Enosi Kentrou).
Panagoulis deltok aktivt i kampen for gjeninnføring av demokratiet og mot oberstregimet. Han deserterte fra tjeneste i det greske forsvaret på grunn av sin demokratiske overbevisning. Senere grunnla han organisasjonen Nasjonal motstand, som kjempet mot militærregimet.
Han gikk i selvvalgt eksil på Kypros for å utvikle en handlingsplan. Han kom tilbake til Hellas der han med hjelp fra sine samarbeidspartnere arrangerte et attentat mot Papadopoulos 13. august 1968. Attentatet mislyktes, og Panagoulis og noen av hans samarbeidspartnere ble arrestert og satt i fengsel der de ble torturert.
Panagoulis ble stilt for en militær domstol 3. november 1968 og ble dømt til døden sammen med flere andre medlemmer av gruppen Nasjonal motstand. Som et resultat av politisk press fra det internasjonale samfunnet avstod militærjuntaen fra henrette ham og isteden fengslet de ham og der satt han frem til militærregimet kollapset i 1974.
Etter gjeninnføringen av demokrati i Hellas ble Alexandros Panagoulis valgt til medlem av det greske parlamentet som medlem av Sentrumsunionen. Han framsatte en rekke beskyldninger mot politikere han mente åpent eller hemmelig hadde samarbeidet med militærjuntaen.
Til slutt trakk han seg fra partiet etter flere uenigheter med partiledelsen. Han forble likevel i parlamentet som uavhengig representant.
Chaumont (Haute-Marne)
Chaumont er en kommune i departementet Haute-Marne i regionen Grand Est nord i Frankrike. Chaumont er hovedstad i departementet og ligger ved elva Marne.
Jernbanelinja mellom Paris og Basel går gjennom kommunen der togene kjører på en 52 m høy og 600 m lang viadukt bygd i 1856.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Chaumont
Indosasanidene
Indosasanidene, kushano-sasanidene eller kushanshaer var en gruppe av de sasanidiske perserne som etablerte sitt styre på det nordvestlige indiske subkontinentet i det tredje og fjerde århundre e.Kr. på bekostning av nedadgående kushanere. De ble i sin tur i 410 e.Kr. fordrevet av Huna-folkets invasjoner. De var i stand til å gjenetablere noe styre etter at sasanidene hadde slått heftalittene i 565 e.Kr., men deres styre kollapset under arabiske angrep på midten av 600-tallet.
Indosasanidenes første maktperiode
Kort tid etter sin seier over parterne utvidet sasanidene sitt herredømme i Baktria under regimet til Ardasjir I rundt 230 f.Kr. Deretter ble området utvidet til å inkludere de østlige delene av deres imperium (dagens India og Pakistan) under regimet til hans sønn Sjahpur I (240 -270). Dermed mistet kushanerne sine vestlige områder (inkludert Baktria og Gandhara) til kushanshaer, også kalt «kushanernes konger», en gruppe tilhørende Sasanide-dynastiet.
Kartir, en mobadanmobad som tjenestegjorde som en rådgiver for minst tre av de tidlige kongene, tilskyndet forfølgelsen av ikke-zoroastrianere, det vil si kristne, buddhister, jøder, hinduer og særlig manikeerne, som i hovedsak kom fra og bodde i de østlige delene. Forfølgelsen tok slutt under regimet til Nerseh, i perioden 293-302.
Rundt 325 var Sjahpur II direkte ansvarlig for den sørlige delen av imperiet, mens kushanerne opprettholdt sitt styre i nord frem til kidaritenes fremvekst.
Kushanernes svekkelse og deres tap for sasanidene førte til fremveksten av en innfødt indisk dynasti, guptaene, i det 4. århundre. I 410 erobret heftalittene, eller indoheftalittene, Baktria og Gandhara og fjernet dermed indosasanidene midlertidig fra makten.
Indosasanidenes andre maktperiode
Heftalittene dominerte området frem til de ble beseiret i 565 e.Kr. av en allianse mellom goktyrkerne og sasanidene, og noe indosasanidisk herredømme ble gjenetablert. Kushano-heftalittene klarte å opprette rivaliserende stater i Kapisa, Bamiyan og Kabul. Den andre indosasanidiske perioden endte med sasanidenes overgivelse til Rashidun-kalifatet på midten 600-tallet e.Kr. Sind forble uavhengig frem til de arabiske invasjonene av India i begynnelsen av det 8. århundre. Kushano-heftalittene ble erstattet av hinduistiske shahier i midten av det 8. århundre.
Religiøs innflytelse
Profeten Mani (210-276), grunnleggeren av manikeismen, fulgte sasanidenes ekspansjon i øst, noe som gjorde han ble påvirket av den blomstrende buddhistiske kulturen i Gandhara. Han sies å ha besøkt Bamiyan, hvor flere religiøse malerier er tilskrevet ham, og antas å ha levd og undervist der en stund. Han er også knyttet til historien om å ha seilt til området rundt Indusdalen i India i år 240 eller 241, og om å ha konvertert en buddhistisk konge, Turan-sjahen av India.
Ved den anledning ser ulike trekk ved buddhismen ut til å ha gjennomsyret manikeisme: «Buddhistisk innflytelse var avgjørende for dannelsen av Manis religiøse tanke. Sjelevandringen ble en manikeisk tro, og den firedelte strukturen i det manikeiske samfunnet, delt inn i mannlige og kvinnelige munker («de utvalgte») og tilhengerne («de lyttende») som støttet dem, synes å være basert på den i den buddhistiske sanghaen» (Richard Foltz, Religions of the Silk Road).
Kunstnerisk innflytelse
Indosasanidene drev handel med varer som sølvtøy og tekstiler. Sasanidisk kunst hadde innflytelse på kushan-kunst, og denne innflytelsen forble aktiv i flere århundrer nordvest på det indiske subkontinentet.
Mynter
Indosasanidene opprettet et omfattende myntsystem med billedtekster i brahmi, pahlavi eller baktrisk, noen ganger inspirert av kushan-mynter, andre ganger i mer særegent sasanidisk stil.
På forsiden av mynten vises vanligvis herskeren med utførlig hodebekledning og på baksiden enten det zororoastrianske ildalteret eller Shiva og hans okse Nandi.
Poetikk
Poetikk (gr.: poitike techne) er en forfatters refleksjon over egen poetisk praksis, eller en tekst om hvordan det er å dikte. Begrepet stammer fra Aristoteles bok Poetikken (oversatt fra gresk til norsk av Sam. Ledsaak, Dreyers forlag 1989). Det som kjennetegner mange poetikker er at tekstene belyser litteratur fra en akademisk vinkling, med tydelige skjønnlitterære elementer.
New Zealand under Sommer-OL 1928
New Zealand under Sommer-OL 1928. Ti sportsutøvere fra New Zealand, ni menn og én kvinne, deltok i tre sporter under Sommer-OL 1928 i Amsterdam. OL-troppen besto av to boksere, fire svømmere og fire friidrettsutøvere. New Zealand kom på delt 24.-plass med en gullmedalje.
Knut Jørgen Berg
Knut Jørgen Berg (født 6. juni 1979) er en norsk futsal- og fotballspiller som er kaptein og assistenttrener for Kappa Futsal Klubb. Han er sønn av den tidligere Lyn- og Bodø/Glimt-spilleren Knut Helmer Berg og del av fotballfamilien Berg fra Bodø, med blant andre tidligere Bodø/Glimt-spiller Harald Johan «Dutte» Berg, og hans sønner Ørjan Berg, Runar Berg og Arild Berg. Knut Jørgen Berg er blant annet Skandinavisk mester i futsal og dobbel Norgesmester i innendørsfotball.
Seriemesterskap (1)
1. divisjon NFF Futsal 2008/2009
Cuptitler (30)
Sparebank Cup Askim 2001, 2002, 2004, 2005, 2007
Tigerevent Cup Vallhall 2003
SIS Stockholm 2004