cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rick N. Houenipwela
Rick N. Houenipwela, også kalt Rick N. Hou (født 8. august 1958) er en salomonsk økonom og politiker. Han har siden 2010 vært minister for offentlig tjenesteyting (public service), og var sentralbanksjef i Salomonøyenes sentralbank fra 1993 til 2008.
Han begynte i sentralbanken i 1983, ble visesentralbanksjef i 1988 og sentralbanksjef i 1993. Etter over 25 års tjeneste i sentralbanken, hvorav tre perioder som sentralbanksjef sluttet han i 2008, og ble erstattet av Denton Hehenoro Rarawa.
Etter at han sluttet i sentralbanken begynte han som rådgiver i Verdensbankens styre i Washington.
Den 4. august 2010 ble han valgt inn i parlamentet på Salomonøyene, for valgkretsen Small Malaita, og tiltrådte som minister for offentlig tjenesteyting (''Minister for Public Service).
Houenipwela har studert handel og regnskap ved University of Technology i Papua Ny-Guinea, og har en Graduate Diploma fra Australian National University.
Fylkesvei 76
Fylkesveg 76 (fv. 76 eller Tosenveien) er en vei i Nordland. Veien er 88 km og går vest-øst mellom Brønnøysund i Brønnøy kommune og Vasselv i Grane kommune.
De største bygdene langs veien er Tosbotn og Hommelstø. Tosenveien er en tverrforbindelse mellom kysten og det indre av Helgeland, veien sikrer også Brønnøy og Sømna kommuner i Sør-Helgeland en fergefri adkomst til E6. Veien er stedvis smal og svingete. De farligste partiene rundt Tosbotn ble utbedret sommeren 2004.
Historie
Veien mellom Skillebotn og Hommelstø sto ferdig på 1930-tallet. I 1938 ble veien Lande-Tosbotn-Svenningdal påbegynt. Veien sto ferdig til Enget ved Tosenfjorden i 1957 og til Tosbotn i 1964. Strekningen mellom Tosbotn og Svenningdal med Tosentunnelen ble påbegynt i 1978, og veien ble åpnet i 1987.
Tidl. RV803.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Nasjonal turistvei
Strekningen mellom Brønnøysund og fylkesvei 17 i Brønnøy inngår i Nasjonal turistvei Helgeland som del av en avstikker til Torghatten.
Charles Lyell
Lyell har navngitt flere geologiske epoker, blant annet pleistocen.
Priciples of Geology
Lyell betraktes sammen med James Hutton som den moderne geologis fedre, i den forstand at de utviklet geologien til en egen vitenskapsgren. Hans viktigste arbeid var omfattende lagfølgestudier for å utrede forskjellige epoker, studier som han utførte i 1830-årene. Hans viktigste publikasjon kom i 1830: Principles of Geology, med undertittelen Being an inquiry how far the former changes of the earth's surface are referable to causes now in operation. Denne boka gav for første gang en forståelig ulegning av bergartssyklus, og ble brukt som lærebok i geologi i mange tiår etterpå.
Lyells verk baserer seg på aktualitetsprinsippet, som går ut på at dagens fysiske fenomener som vær og vind har vært de samme gjennom hele planetens historie og formet planeten gjennom enorme tidsrom. Fram til boka kom ut hadde det rast en opphetet debatt mellom aktualister og tilhengerne av såkalt katastrofsime. Etter utgivelsen ble aktualitetsprinsippet godtatt som det rådende paradigme i geologien.
The Antiqity of Man
I 1863 gav Lyell selv ut boken Geological Evidence of the Antiquity of Man der han beskrev sin tolkning av utviklingslæren. Han argumenterte for at menneske som art måtte være mye eldre enn de få tusen årene som til da var vanlig antatt. Han polulariserte også de første bevisene for at tidlige mennesker hadde eksistert sammen med fossile dyrearter som huleløve og mammut. Lyells dramatiske litterære stil og status som en av verdens fremste geologer var med å gjøre disse ideene kjent. Et resultat av Lyells bok var framveksten av «prehistorisk arkeologi» (arkeologiske undersøkelser av tidlig steinander) og paleoantropologi.
Utmerkelser
Lyell ble tildelt Royal Medal i 1834, Copley Medal i 1858 og Wollaston Medal i 1866.
Hochwanner
Hochwanner (tidligere Kothbachspitze) er med 2 744 moh det nest høyeste fjellet i Tyskland etter Zugspitze (2 962 moh) – så sant man betrakter det høyere Schneefernerkopf som en bitopp til Zugspitze. Hochwanner ligger i fjellkjeden Wettersteingebirge i Alpene på grensen mellom Bayern i Tyskland og Tirol i Østerrike.
Hochwanner er den høyeste toppen i Wettersteins hovedkam. Fra Hochwanner-massivet er det en flott rundskue til Reintal, østerrikske Leutaschtal, Gaistal, Zugspitze, Mieminger Kette, Jubiläumsgrat, Karwendelfjellene og langt inn i Sentral-Alpene. Til tross for sin store høyde og spektakulære, over 1400 m høye nordvegg – en av de høyeste fjellveggene i De nordlige kalkalper – er Hochwanner relativt ukjent. En grunn kan være at det ligger utilgjengelig til skjult bak Alpspitze og Höllentalspitze. Mange tror derfor at det langt mer kjente, men lavere, Watzmann, er det nest høyeste fjellet i Tyskland.
Den letteste atkomsten er fra syd, fra Rotmoosalm (3 timer) eller fra Gatterl. Delvis veiløst eller på utydelige stier bærer det deretter over bratte graskledte partier, senere over et kort klatreparti (vanskelighetsgrad 1) og til slutt på overveiende bratte, slitsomme steinrøyser. Ruta er nokså sparsomt markert med små varder.
Nordveggen byr på en lang og svimlende klatretur.
Helmuth von Moltke (1800–1891)
Helmuth Karl Bernhard Graf von Moltke den eldre (født 26. oktober 1800 i Parchim, død 24. april 1891 i Berlin) var en tysk greve og generalfeltmarskalk. Han regnes som en av de mest begavede hærførere i det 19. århundre. Han kalles den eldre for å skille ham fra nevøen Helmuth Johannes Ludwig von Moltke.
Bakgrunn
Han var sønn av den danske generalløytnant Friedrich Philipp Victor von Moltke og tilhørte en av de eldste mecklenburgske uradelsslekter. Familien flyttet i 1805 til Holstein, men ble ruinert da både landeiendommene og boligen i Lübeck ble plyndret av franske styrker under Napoleonskrigene. Moltke vokste derfor opp i vanskelige kår og ble allerede som 11-åring sendt på kadettskole i København.
Militær karriere
Her fikk han sin første utdannelse som landkadett og ble dansk offiser i januar 1818. Han tjenestegjorde ved det kongelige hoff i København som sekondløytnant i infanteriet. Han forlot Danmark og trådte inn i det 8. prøyssiske infanteriregiment i 1822. Etter utdannelse ved Det prøyssiske krigsakademiet 1828-31 arbeidet han med topografiske emner og ble etter forfremmelse til premierløytnant tilknyttet generalstaben. I 1835 reiste han til Det osmanske riket og ble lagt merke til av sultan Mahmud II, som ba ham delta i arbeidet med å omorganisere den tyrkiske arméen.
Han gjorde flere merkbare endringer, ledet fortifikasjonsarbeider i Bulgaria og ved Dardanellene og fulgte den tyrkiske arméen på felttogene mot kurderne (1838) og egypterne (1839).
Tilbake i Preussen ble han i 1842 major, i 1851 oberst og i 1856 generalmajor. I oktober 1857 ble han generalstabssjef og 1859 generalløytnant. Han planla felttoget mot Danmark i 1864, samt krigen mot Østerrike i 1866. Moltke ledet de tyske styrkene under den fransk-prøyssiske krig 1870-1871, som førte til opprettelsen av en tysk nasjonalstat. Under krigen ble han opphøyet i grevestanden og utnevnt til generalfeltmarskalk den 16. juni 1871, da den seierrike arméen holdt sitt inntog i Berlin.
Politisk karriere
Fra 1867 representerte han det konservative parti i Det nordtyske forbunds riksdag og senere i keiserrikets riksdag. Fra 1881 var han såkalt Alterspräsident. Fra 1872 var han også medlem av Overhuset i Preussen.
I 1888 søkte han avskjed som generalstabssjef, og to år senere feiret han sin 90-årsdag med pomp og prakt.
Forfatterskap
Moltke supplerte som yngre offiser sine inntekter med oversettelser og forfatterskap. Hans krigsberetninger kan stadig leses som litteratur.
Hijab
Muslimsk drakt og hodeplagg
I islamsk lovfortolkning og vestlig islamforskning blir hijab brukt i ulike sammenhenger knyttet til dyd og moral, ikke minst i forholdet mellom kvinner og menn og særlig i forhold til påkledning. Koranen stiller generelle krav til både kvinner og menns påkledning.
Ordet «hijab» brukes hovedsakelig om hodeplagget båret av muslimske kvinner. Dette skautet dekker normalt håret og konturen av ansiktet. Ordet hijab har opprinnelig flere betydninger eller dimensjoner: Det handler om å skjule; om å markere en grense eller skille ad; og moralsk om å markere eller skjule et forbudt område. Betegnelsen hijab kan i den vide betydningen brukes om ulike praksiser for å skille ad eller markere grenser. Ordet brukes også snevert og konkret om en bestemt klesdrakt (skautet) båret av en del kvinnelige muslimer. Det som skiller og beskytter er da et hijab. Verbet hajaba betyr å skjule.
Helmuth von Moltke (1800–1891)
Forfatterskap
Moltke skrev om militærstrategi under innflytelse av Carl von Clausewitz' verk «Vom Kriege». Hans oppfattelse var at det er viktig å holde flere valgmuligherer åpne, ettersom bare krigens begynnelse lar seg planlegge. I konsekvens av dette er det de militære lederes oppgave å forberede seg grundig på alle mulige hendelsesforløp. Hans tanker kan sammenfattes i den kjente setning «Ingen plan overlever første kontakt med fienden» og den mindre kjente «krig er et spørsmål om hensiktsmessighet».
Under tiårene nærmest etter Clausewitz død 1831 var andre militærteoretiske tenkere som Antoine-Henri Jomini gitt mer oppmerksomhet, og det var ikke minst ved Moltke som Clausewitz' tenkning intok den sentrale stilling i vesterlandets militærteoretiske tenkning som den har hatt siden Moltkes tid. På grunn av Preussens store krigsframganger vakte Moltke og hans prinsipper for krigføring stor interesse både i andre land og under lang tid etter hans død. Selv om Moltke forfattet en del bøker og andre skrifter torde imidlertid hans faktiske virksomhet snarere enn hans bøker å ha vært det som gav inspirasjon til andres militære tenkning. Han anses blant annet for å være det moderne militærbyråkratiets skaper, gjennom den sentrale rolle som den prøyssiske generalstaben og den militære planleggingen fikk i Preussens krig.
Hijab
Opprinnelse
Ideen om hijab har bakgrunn i menneskenes rett til privatliv og beskyttelse mot upassende inntrenging i den private sfæren slik Koranen 33:53 forteller fra bryllupet mellom Muhammed og Zaynab. Muhammed ble kritisert blant annet for valg av ektefelle (Zaynab var hans kusine). Det var også misnøye i samtiden med at hustruene deltok i det offentlige og uttalte seg frimodig om følsomme tema som seksualitet. Ifølge Tove Stang Dahl ble profetene presset til at kvinnene skulle ha slør på offentlig sted. På bryllupsnatten handlet hijab (forheng) om privatlivets fred, mens profetens motstandere ville beskytte den offentlige orden. Beduinstammene i før-islamsk hadde trolig skikker for kvinners tildekking. I de førislamske Egypt hadde kvinner mange av de rettighetene som ble introdusert med islam, mens i de arabiske områdene fikk kvinner flere styrket sine rettigheter med islam. I Egypt ble ikke slør like utbredt som i andre deler av de islamske områdene og adskillelsen av kjønnene var langt mindre streng enn andre islamske samfunn. Da Egypt ble erobret av det osmanske riket i 1517 fikk kvinner innskrenket sin frihet ved at osmanene fulgte strenge regler for kvinners yrkesdeltakelse og bevegelse offentlig.
Egypt
På 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet var det vanlig at kristne, jødiske og muslimske kvinner i Egypts byer hadde slør, mens det på landet ikke var så vanlig og mest utbredt i overklassen. På slutten av 1800-tallet var det vanlig at kristne jenter begynte med slør i 10-års alderen. Juristen Qasim Amin argumenterte i boken Kvinners frigjøring (Tahrir al-mara, 1899) for en friere klesdrakt for kvinner. Amin mente at de rådende klesreglene ikke var hjemlet i koranen eller i sunna. I 1923 ble Egypts første kvinnesaksforening dannet, Den feministiske egyptiske union. Huda Shaarwai fra foreningen fjernet sløret etter en utenlandsreise og flere fulgte hennes eksempel. I 1950-årene var det få unge kvinner med hijab i egyptiske byer. I 1970-årene begynte flere å gå med tildekket hår og noen begynte å gå med drakt der bare ansikt og hender var synlig, drakten var løs slik at kroppens konturer ikke skulle vise og som regel i neddempede farger som mørkeblå, brun eller grå. Denne stilen ble først vanlig blant unge studenter og jenter fra bedrestilte familier. Klesdrakten var knyttet til likhetsideologi der ingen skulle stikke seg ut og et ønske om å unngå kontakt mellom kjønnene utenfor ekteskap. Blant fattige egyptere i 1970-1980-årene var det vanlig at unge kvinner fulgte vestlig stil og gikk i fargerike klær. I løpet av 1980-årene gikk også fattige egyptere over til lange ermer og lange skjørt med neddempede farger, etter hvert ble det normen å dekke til håret også. Tilgang til høyere utdanning for bredere lag av befolkning var en viktig bakgrunn for at hijab ble vanlig i Egypt. Fra omkring år 2000 begynte overklassekvinner å gå uten hijab og det ble etter hvert oppfattet som lavstatus. Noen barer og restauranter som retter seg inn mot velstående egyptere praktiserer forbud mot hijab og lignende antrekk.
Helmuth von Moltke (1800–1891)
Kuriosum
Moltkebreen på østkysten av Spitsbergen på Svalbard er oppkalt etter von Moltke.
Hijab
Frankrike
Blant muslimer i Frankrike har det vært vanlig å la fotblad og ankler være synlig i høyhælte sandaler, til forskjell fra Iran. I Frankrike siste del av 1900-tallet har selve skautet (fransk: la foulard) oftest bestått av stort skjerf som festes under haken, ferdigsydde hetter som tres over hodet har også vært brukt. Noen muslimer kombinerer skautet med moderne, vestlige klær, andre kombinerer skautet med en tradisjonell djellaba (en form for lang kåpe). Skautet som er vanlig i Frankrike ligner det tyrkiske basörtu. Persisk chador innrammer ansiktet, dekker håret og hele kroppen til og med anklene med et sammenhengende plagg.
Da bruken av hijab eller det å skjule håret ikke er tydelig påbudt i islam eller koranen, mener mange at hijab således ikke regnes som et religiøst plagg, men er et politisk og kulturelt symbol. Dette synet har blitt kritisert av andre igjen.
Jacobsen skriver at «nypraktiserende» kvinner i Frankrike knyttet skautet til kjønn og seksualitet. Disse kvinnene knytter hijab-skautet til selvstendighet og til personlig og moralsk verdighet; det handler både om selvbilde og om kollektiv islamsk identitet. Ifølge Jacobsens undersøkelse tar de skautet i bruk på eget initiativ og det frie valget er avgjørende for selvbildet. For noen av disse kvinnene er skautet også forpliktende - de føler at det må leve opp til en viss moralsk standard som gode muslimer og som representanter for islam.
Iran
Reza Pahlavi, den første sjahen, forbød i 1936 tildekking som et ledd i modernisering av landet. Kvinner som brøt reglene ble stanset og sjalene fjernet med makt. Overklassen og eliten i Teheran ønsket dette velkommen blant annet som et bidrag til kvinnefrigjøring. Siden den gang har spørsmålet om hijab vært et viktig konfliktområde mellom tilhengere av modernisering på den ene siden og tilhengere av presteskapet og forestillinger om islamsk autentisitet på den andre. Politikken ble videreført av arvtakeren Muhammed Reza Pahlavi. Hijab kom på mote etter den iranske revolusjonen i 1979 og ble påbudt ved lov. Kvinners klær har vært et sentralt tema for regimet siden 1979.
Irans straffelov foreskriver inntil 2 måneder fengsel eller inntil 500 000 rial (omtrent 100 kroner, mindre enn en tiendedel månedslønn) i bot for kvinner om viser seg offentlig uten «ordentlig hijab». Loven angir ikke nærmere hva «ordentlig hijab» er noe som gir stort rom for tolkning og tøying av grenser. En egen gren av politiet, «moralpolitiet», sammen med frivillige basij håndhever bestemmelsen. I praksis dreier det seg om å dekke hud unntatt ansikt og hår samt kvinnelige former. Presteskapet anser sort som en den mest moralsk korrekte fargen, men fargerik antrekk er utbredt i Teheran. En del kvinner i Iran bruker chador som dekker hele kroppen med ett plagg, mens roosari er løstsittende sjal som dekker håret. Menn har større valgfrihet i antrekk, men korte bukser anses som upassende.
Begrunnelse i religiøse tekster
Koranen sier at kvinner og menn skal kle seg anstendig, men sier ikke tydelig hva som menes med det. I sure 24 vers 31 står det: «Dra sløret over sine bryst og ikke vise sin pryd» og i sure 33 vers 59 står det at kvinner skal «svøpe kappen om seg». Et annet vers sier at du skal dra din «jilbab» til deg. Det er uenighet om hva dette ordet betyr. Det oversettes ofte med «ytterplagg».
I hadith-litteraturen finnes det derimot flere tekster hvor profeten Muhammad forteller om at en kvinne må dekke til alle områder unntatt hendene og ansiktet.
I muslimske samfunn er det ofte en eller annen kjønnsdeling i forhold til sosial omgang utenfor den aller nærmeste familie. Denne kjønnsdelingen begrunnes gjerne med henvisning til en konkret handling av profeten selv. Det fortelles at tidlig på 600-tallet hengte Muhammed opp et forheng mellom mennenes og kvinnenes del av rommet i forbindelse med et bryllup, slik at kvinner og menn kunne være på hver sin side av forhenget.
Den strengeste kjønnsdelingen kommer til uttrykk der kvinner helst ikke skal ferdes i det offentlige rom uten å være helt tildekket. En slik drakt kalles niqab på arabisk, og burka i Afghanistan og Pakistan. En iransk chador er en lang kappe, som dekker håret og kroppen til en kvinne, mens ansiktet fremdeles er (eller kan være) synlig.
En mer avgrenset form for tildekking er hijab. Hijab er et stort skaut som dekker hår og skuldre og eventuelt også henger løst over brystpartiet ned til midjen. Utgangspunktet er at håret regnes som en tiltrekkende og intim del av kvinnenes kropp og som derfor skal tildekkes på linje med andre intime kroppsdeler. En hijab dekker ikke ansiktet, men kan tvert imot framheve det.
Felles for både kvinner og menn er at de skal kle seg i romslige klær som ikke avslører eller framhever kroppens former. Tekster i Koranen oppfordrer også begge parter til ikke å stirre på hverandre når de møtes, men heller slå blikket ned (sure 24, 30-31).
Synspunkter
Professor i sosialantropologi Unni Wikan sier: «Ordet hijab er ikke brukt i Koranen i betydningen vi bruker det i dag. Hijab nevnes flere steder, og omtaler forheng, gardin, skille, men uten referanse til kvinners klesdrakt. Hodeplagg er ikke nevnt spesielt. I hadith og fiqh er det kommet til tekster om hvordan de skal dekke til hele kroppen, bortsett fra hender, føtter og ansikt, men reglene varierer fra kultur til kultur.»
I Den vestlige verden er det uenighet hvor langt staten skal gå i tillatelsen av hijab. I blant annet Storbritannia og USA er det tillat å bruke hijab for eksempel som del av en politiuniform. Tyrkia har tidligere forbudt kvinner å bruke sjal i offentlige bygg som skoler og universiteter. Dette forbudet ble fjernet i 2008. I Norge var det på ettervinteren 2009 en diskusjon om bruk av hijab for politikvinner, den såkalte hijabsaken.
Forfatteren Espen Goffeng viser i en kommentar i Nettavisen til at det er et visst press på kvinner i Norge for å bruke hijab, og at det skjer at unge jenter blir slått av foreldre fordi de har tatt av seg hijab på vei til skolen.
Kuriositet
Når de første brukerne av hijab flyttet til Norge var det ingen som reagerte på hijaben fordi den gange brukt mange eldre kvinner skaut.
Øivind Elgenes
Øivind «Elg» Elgenes (født 13. februar 1958) er en norsk vokalist, gitarist og låtskriver.
Hijab
Eksterne lenker
Gilbab
Øivind Elgenes
Elgenes vokste opp i Kristiansund sammen med Lynni Treekrem og Frode Alnæs. Sistnevnte dannet han senere Dance with a Stranger sammen med.
Iowa (album)
Iowa er det andre studioalbumet til det amerikanske heavy metal-bandet Slipknot.
MS «Sand» (1945)
MS «Sand» var i perioden 1953-1969 en lokalrutebåt tilhørende Det Stavangerske Dampskibsselskab, Stavanger og ble benyttet i dette selskapets lokalruter i Ryfylke. «Sauda» var en av tre lokalrutebåter som utrolig nok hadde fortid som krigsbygde landgangsfartøy (de to andre var Stavangerskes «Sauda» og AS Jøsenfjord Rutelags «Hjelmelandsfjord».
Iowa (album)
Albumet ble produsert av Ross Robinson og utgitt 28. august 2001 av Roadrunner Records. Albumnavnet er hentet fra staten hvor bandet kommer fra; Iowa.
Det var store forventninger etter bandets selvtitulerte debutalbum, noe som førte til at albumet var blant topp ti mest solgte i ni land. To av sporene, «Left Behind» og en remiks av «My Plague» ble nominert til Grammy. Albumet solgte til platina i Canada og USA.
Saks (andre betydninger)
Saks kan også referere til:
Abraham Gesner
Bakgrunn
Abraham Gesner, hvis forfedre på tidlig 1700-tall hadde innvandret fra Tyskland til Nordamerika, var sønn av Henry Gesner som var bror av den kanadiske politiker Abraham Gesner. Fra 1825 studerte han medisin i London, der han også ble interessert i naturfagene.
Karriere
Mens han praktiserte som lege tilbake i Canada, fulgte Gesner også sin lidenskap for geologi. I 1836 ga han ut en studie om mineraler på Nova Scotia som inkluderte et detaljert geologisk kart med informasjon om nøkkelfunn av jernmalm og kull der. I 1838 ble han utnevnt til provinsgeolog for New Brunswick med oppgave å foreta en lignende geologisk undersøkelse. I forbindelse med dette oppdaget Gesner i 1839 den bitumenholdige asfaltsubstansen albertitt, som han ga navn etter Albert County New Brunswick hvor den ble funnet.
I 1842 startet han Gesner Museum, i Saint John i New Brunswick, det første offentlige museum i Canada. Dette ble senere til det prestisjefylte New Brunswick Museum.
Gesners forskning på mineraler resulterte i hans oppdagelse i 1846 av en prosess for å lage en bedre type drivstoff av kull. Hans nye produkt, som han kalte kerosene, men som oftest ble kalt kullolje, brant renere og var ikke så dyr som hvalolje og planteolje som da ble brukt. I 1850 etablerte han Kerosene Gaslight Company som begynte å installere lys på gatene i Halifax og snart etter i andre byer. I 1854 hadde han ekspandert til USA hvor han startet North American Kerosene Gas Light Company på Long Island New York. Etterspørselen vokste til et nivå hvor hans selskaps kapasitet til å produsere ble et problem, men oppdagelsen av petroleum, hvorfra man også kunne lage parafin, løste problemet.
Abraham Gesner fortsatte sin forskning på drivstoffer og skrev flere vitenskapelige studier om dette, inkludert en publikasjon i 1861 som han kalte A Practical Treatise on Coal, Petroleum and Other Distilled Oils. Denne ble standardverket på området. Etter hvert ble Gesners selskap slått sammen med oljemonopolet Standard Oil og han vendte tilbake til Halifax, hvor han ble utnevnt til Professor of Natural History ved Dalhousie University.
I 1933 reiste Imperial Oil Ltd., en underavdeling av Standard Oil, et minnesmerke på kirkegården Camp Hill Cemetery i Halifax for å minnes Abraham Gesners bidrag til oljeindustrien. I 2000 ble han æret med frimerke av Canadas Postvesen.
Triton
Triton har flere betydninger:
Telford and Wrekin
Telford and Wrekin er en enhetlig myndighet i Shropshire i England. Administrasjonssenter og største by er Telford, som ble grunnlagt som en new town i 1960-årene. Den nest største byen er Newport.
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved sammenslåing av Telford, Dawley, Newport, Oakengate, Wellington, Wellington landdistrikt og deler av Shifnal landdistrikt. Det het opprinnelig The Wrekin, etter åsen Wrekin som er et kjent landemerke i området. Den 1. april 1988 fikk det status som enhetlig myndighet. Mange offentlige tjenester er fortsatt organisert i samarbeid med Shropshires myndigheter. Distriktet betjenes av West Mercia Constabulary. Distriktet dekker et areal på 290,31 km² og hadde 166 641 innbyggere i 2011.
I 2000 søkte Telford og Wrekin om status som city, men søknaden førte ikke frem.
Knut Knutsen Fiane
Knut Knutsen Fiane (født 15. april 1895 i Tvedestrand, død 21. september 1944 i Oslo) var en norsk jurist, nynorskforkjemper og trafikksjef i Telegrafverket.
Han er mest kjent som nasjonalsosialist og medlem av Nasjonal Samling. I 1944 ble han skutt på åpen gate i Oslo av ukjente gjerningsmenn.
Bakgrunn
Han var sønn av John August Knutsen Fiane (1859–1915) og Augusta Wroldsen (1862–1916). Faren var skipper i Tvedestrand. Som mellomnavn ble både Knutsen og Knutson benyttet.
I 1922 giftet han seg med Alvilde Rasmussen (1895–1996). Hun levde lenge, til å bli over hundre år, og ivret for å renvaske sin mann.
Televerket
Etter Telegrafskolen i 1914 jobbet han litt som telegrafassistent, før han tok en spesialisering i 1916 og ble telegrafekspeditør. Fra 1920 var han sekretær i Telegrafverket, samtidig som han tok studiereiser til Europa i 1921 og studerte til cand.jur., ferdig 1924. Han forfattet diverse litteratur til bruk i undervisningen i Telegrafverket. Etter å ha vært fullmektig fra 1936, og kontorsjef fra 1939, ble han i 1941 øverste trafikksjef samme sted. Det innebar ansvar for trafikkavvikling i telefonnettet.
Nynorsksaken
Fiane var før krigen styremedlem i Noregs Mållag og var også reiseskriver i Noregs Ungdomslag. Gjennom hele mellomkrigstiden var han en ivrig talsmann for bruk av nynorsk i radiosendinger.
Han satt også i styret for Det Norske Teatret.
Nasjonalsosialisme
Han var sterkt påvirket av tyskeren Alfred Rosenberg. Han laget flere brosjyrer om språk- og nasjonalitetsbevegelser i andre land, som Palestina og Irland. Fiane var medlem og lagfører i Nasjonal Samling.
Likvidering
To ukjente personer skjøt og drepte Fiane da han var på vei til kontoret, utenfor Majorstuveien 18 på Majorstuen i Oslo klokka 08.10 om morgenen 21. september 1944. Vitne til hendelsen var professor Olaf Broch. Fiane ble skutt i ryggen med dum dum-kuler, og gjerningsmennene tok med seg dokumentmappen til Fiane da de rømte fra stedet.
Angiveri som mulig årsak
Ifølge illegale aviser som kom ut sommeren og høsten 1944 var årsaken til likvidasjonen angiveri, men bevis for slik virksomhet er ikke kjent.
Kongesaken som mulig årsak
Kommisjonen ble ledet av Herman Harris Aall og samlet informasjon som kunne kompromittere kongefamilien. Blant annet forsøkte kommisjonen å vise at kongen hadde drevet en personlig utenrikspolitikk uten at dette var kjent for regjering og Storting. I Danmark hadde tyskerne også forsøkt å samle opplysninger om at dronning Maud ikke var kronprins Olavs rette mor, bare hans adoptivmor. Ifølge rykter skulle Olav være sønn av Mauds søster Victoria samt en britisk offiser.
Like før han ble skutt hadde Fiane vært i Danmark for å undersøke grunnlaget for ryktene. Ifølge Milorg-lederen og historikeren Svein Blindheim ble Fiane drept for at motstandsbevegelsen skulle sikre seg papirer som kunne ha svertet kongefamilien.
Den NS-vennlige avisa Folk og Land hadde i 1950-årene flere artikler om «Fiane-saken», der de forsøkte å godtgjøre at Fiane var blitt myrdet uten grunn.
Kensal Green stasjon
Kensal Green stasjon er en jernbane- og undergrunnsstasjon i London. Den ligger på undergrunnsbanens Bakerloo-linje, og på jernbanens Watford DC-linje, som trafikkeres som en del av London Overground.
Teutônia
Teutônia er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Patriotisme
Patriotisme (fra latin patria, «fedreland») er følelsen av kjærlighet, tilknytning og forpliktelse til ens eget fedreland. Den kan være både kulturelt, etnisk eller politisk betinget.
Patriotismen og den positivt forståtte nasjonalismen ble et utbredt fenomen særlig i løpet av og etter den franske revolusjon. Ordene patriotisme og patriot brukes også tidvis om tilhengere og fans av fotballklubber og annet.
Patriotisme og nasjonalisme
Patriotisme og nasjonalisme kan være vanskelige å skille. George Orwell så på nasjonalisme som aggressiv, mens patriotisme var defensiv. Forståelsen av nasjon kan også skape et skille, der patria peker på staten som politisk enhet, mens natio peker på den etniske og kulturelle siden av nasjonen. Patrioter er lojale til sin nasjon fordi den er "deres", uavhengig av hvilke verdier nasjonen fremmer. Filosofen Simon Keller kaller patriotisme for en vrangforestilling fordi den forutsetter en irrasjonell tro på egen stat. Leo Tolstoy omtalte patriotisme som dustete og umoralsk. Dustete fordi alle anser sin egen nasjon som best, noe som bare er sant for én, og umoralsk fordi den oppfordrer til å fremme sin egen nasjon på bekostning av andre.
Politisk betydning av patriotisme
Nasjonalstaten er avhengig av en form for patriotisme for å skape et fellesskap, og for at innbyggerne skal være villige til å ofre noe for dette fellesskapet. Nasjonalsosialismen førte til en mistenkeliggjøring av patriotisme, og "grunnlovspatriotisme" oppstod, der man er lojal til grunnloven mer enn til staten. Jürgen Habermas argumenterer for at en postnasjonal politisk identitet, forsterket av en slik grunnlovspatriotisme kan gi et solid fundament for en demokratisk stat som er kulturelt og etnisk hetrogen.
Patriotismen i Norge
Den særegne norske patriotismens glansperiode regnes vanligvis fra 1770 og varer omtrent til romantikkens gjennombrudd omkring 1830. Kampsakene innenfor patriotismen var i begynnelsen eget universitet, egen nasjonalbank, og etterhvert også frihet eller adskillelse fra Danmark. Utover i 1820-årene, etter at friheten var vunnet, kom kampen til å stå om kulturell selvstendighet og eget skriftspråk. I denne kampens siste fase sto Henrik Wergeland sentralt. Retningen blir noen ganger kalt kraftpatriotismen.
Danmark-Norge opererte i enevoldstiden med et slags Statsfædreland som alle borgere av helstaten skulle bekjenne seg til. Nordmenn på 1700-tallet, spesielt de som kom til å studere i København, hadde en tendens til å skille mellom statsfedrelandet på den ene siden, og det naturlige fedrelandet på den andre. Denne distinksjonen var gammel. Man kjente seg ikke som dansker, selv om man levde under samme konge og forvaltning. Selv Ludvig Holberg finner det naturlig å sette skille her. Johan Nordahl Brun uttaler i 1773:
Den første fasen
Den første fasen begynte omkring 1770 og strakte seg fram til 1807. En viktig drivkraft i disse årene er det norske selskab. Brun, som var med blant stifterne, hadde alt i 1771 skrevet drikkevisa For Norge, Kæmpers Fødeland, som ganske snart ble forbudt av enevoldsstaten. Den verserte med tiden som protestvise mellom nordmennene. Brun var også en av dem som på samme tid tok til orde for eget norsk universitet.
Alt dette fant sted i den toårige Struensee-perioden, da det ble innført trykkefrihet i helstaten. I løpet av den tiden ble det offentliggjort en rekke skrifter fra norsk hold om Norges posisjon i unionen. Etter Struensees henrettelse i 1773 ble trykkefriheten innskrenket, og det ble vanskeligere å komme med slike ytringer.
Tiden er full av fyndige, kraftpatriotiske slagord, staute ytringer om den nasjonale karakter, de norske fjell og så videre. Vi kan bare fastslå at patriotismen kunne være svært glødende i disse årene.
Andre fase
Den andre fasen er kanskje norsk patriotismes mest intense. Nasjonalfølelsen ble bygget oppunder av Napoleonskrigene og handelsblokaden fra Storbritannia, og de stadige angrepene fra Sverige. Den samlende faktoren i denne tiden var prins Christian August, som de norske patriotene satte sitt håp til. Selskabet for Norges Vel ble stiftet med prinsen til stede den 29. desember 1809. Blant stifterne var Jakob Rosted, rektor ved Oslo katedralskole, og Grev Wedel-Jarlsberg. Rosted definerte patriotisme som "fedrelandskjærlighed og intet andet" i 1811. Fasen kulminerte med Kielfreden og utarbeidelsen av Grunnloven. I mellomtiden hadde Norge fått sitt eget universitet i 1811.
Krigen med Sverige virket sammensveisende på folk i Norge. I tillegg kom handelsblokaden fra 1808 av, og den påfølgende hungersnøden. Blant intellektuelle nordmenn vokste misnøyen med at Danmark satte betingelsene for en krig der Norge ikke hadde kunnet velge side selv. Denne misnøyen ga seg utslag først i oppslutningen om Kristian August, og senere i reaksjonen på Kiel-freden. Nå var den nasjonale stemningen så utbredt at det ikke var vanskelig å samle folk til grunnlovsforsamlingen på Eidsvoll. Bonden som kjørte Georg Sverdrup til stormannsmøtet i februar 1814 gir et godt uttrykk for stemningen:
Les mer om 1814 i kategorien Norges historie.
Avgrensning mot nasjonalromantikken
Patriotismen regnes ikke som en nasjonalromantisk retning selv om man hyllet norske grunnsymboler som bonden og de norske fjellene. Bøndene var symboler på det norske mer i kraft av sin posisjon som "urbefolkning" enn på grunn av den kulturen de bar med seg. På samme vis var fjellene symboltunge på grunn av sin iboende "trausthet". Naturmystikk og forherligelse av folkekultur forekommer i liten grad før Maurits Hansen, som regnes til før-romantikerne. Nasjonalromantikken knyttes først og fremst til bevisstheten og orienteringen om folkekulturen, og denne vokste ikke fram før etter 1840.
Wolfgang Rottmann
Wolfgang Rottmann (født 15. mai 1973) er en tidligere østerriksk skiskytter.
Under VM 2000 i Holmenkollen ble han verdensmester på 20 km. Under VM 2005 på hjemmebane i østerrikske Hochfilzen var han med på laget som tok bronse på stafetten.
Etter at italiensk politi foretok en uanmeldt dopingrazzia i huset der det østerrikske skiskytterlaget oppholdt seg under OL 2006 i Torino, stakk Rottmann og kollegaen Wolfgang Perner plutselig av fra leiren. Begge ble deretter utestengt fra den østerrikske OL-troppen.
I mars 2006 kunngjorde Rottmann at han la opp som aktiv idrettsutøver.
Utestengt for livstid
Wolfgang Rottmann ble av det østerrikske skiforbundet 16. juli 2007 utestengt på livstid etter bloddopingsaken som ble kjent i forbindelse med Vinter-OL i Torino 2006. Han er også utestengt på livstid fra andre forbund tilknyttet østerriksk idrett. Tidligere i 2007 ble han også utestengt på livstid av Den internasjonale olympiske komité.
Werner Richard Heymann
Werner Richard Heymann (født 14. februar 1896 i Königsberg i Tyskland (nå Kaliningrad i Russland), død 30. mai 1961 i München) var en tysk komponist og dirigent.
Biografi
Werner Richard Heymann fikk tidlig musikkundervisning og opptrådte som fiolinist alt som tolvåring. Etter at familien i 1912 flyttet til Berlin, begynte han på Königliche Hochschule für Musik der han fikk læreren Paul Juon. Etter utbruddet av 1. verdenskrig ble han utskrevet som soldat, men ble kort tid etter fritatt av helsemessige årsaker.
Etter et kort opphold i Wien begynte Heymann å samarbeide med ulike kabaretscener i Berlin, blant annet «Schall und Rauch» der Max Reinhardt var leder. Heymann overtok senere ledelsen etter ham. Midt i 1920-årene ble han på anbefaling av Erich Pommer assistent for direktøren for musikk hos filmselskapet UFA. Kort tid etter (i 1926) overtok han selv stillingen som musikkdirektør. I denne stillingen hadde han ansvaret for å komponere og arrangere musikk til stumfilmer. Da lydfilmen kom fikk Heymann en stor fordel og la grunnen for sin senere suksess.
I 1933 ble Heymann oppsagt fra UFA på grunn av sin jødiske bakgrunn. Han emigrerte, først til Paris, senere til Hollywood. Han lyktes imidlertid ikke i USA og drog tilbake til Paris, senere til London. I slutten av 1930-årene forsøkte han seg på nytt i USA, denne gangen med større hell. I Hollywood komponerte han musikk til en lang rekke filmer og ble nominert til Oscar flere ganger.
I 1951 vendte han tilbake til Tyskland og fortsatte å komponere. Han døde i 1961 i München.
Verk (utvalg)
Werner Richard Heymanns komposisjoner er omfangsrike og mangesidige. Han skrev blant annet operetter, scenemusikk, filmmusikk, kabaretmusikk, slagere og sanger. Best kjent er sannsynligvis filmmusikken – den har blitt framført blant andre Lilian Harvey, Heinz Rühmann, Paul Hörbiger, Hans Albers og Comedian Harmonists. For filmmusikken ble han nominert til Oscar-prisen fire ganger.
Leto
Leto (gresk: Λητώ) er i gresk mytologi en av Zevs' elskerinner. Leto var datter av titanene Koios og Foibe. Da Leto ble svanger, bekjempet Hera henne og tok alle land og øyer i ed på at de ikke ville huse Leto, når hun skulle føde. Hera glemte likevel å ta den lille øya Delos som drev fritt omkring på havet, i ed. Så Leto fødte tvillingene Apollon og Artemis på Delos. I takknemlighet fortøyde nå Zeus Delos til havbunnen, slik at den ble liggende på nåværende sted i Egeerhavet.
Riksvei 77
Riksvei 77 (Rv77) går gjennom Junkerdalen i Saltdal kommune til riksgrensen mot Sverige. Veien kalles «Silverveien» eller «Graddisveien», etter stedsnavn i grenseområdet.
Historie
Veien gjennom Junkerdalsura ble påbegynt i 1871 og sto ferdig i 1878. Da var også vintervei ferdig til riksgrensen mot Sverige. Ny vei ble åpnet til Junkerdalsbygda sent på 1950-tallet. Mellomriksveien til riksgrensen ble åpnet i 1974. Den første tiden fikk veien økenavnet «Gratisveien», på grunn av manglende tollsted. Kjernfjelltunnelen ble åpnet i 2019.
Den gamle veien gjennom Junkerdalsura er foreslått vernet i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner.
Det har kommet ønsker fra kommuner i Sverige om å gjøre om riksväg 95 i Sverige og riksvei 77 til europavei for å attrahere flere besøkere. Sveriges regjering har sagt nei.
Jonas Alaska
Jonas Aslaksen (født 3. april 1988), bedre kjent under artistnavnet Jonas Alaska, er en norsk musiker, sanger og låtskriver og bror til Thomas Aslaksen.
Aslaksen er en sanger/låtskriver fra Åmli i Aust-Agder. Han har studert musikk ved Liverpool Institute for Performing Arts. Jonas Alaska ga i 2011 ut sitt selvtitulerte debutalbum, som høstet gode kritikker og førte til at han vant Årets Spellemann for 2011. Han har også spilt trommer i det oppløste bandet Dalton.
I 2011 ga han ut sin første single, som også ble utgitt på musikkalbumet Jonas Alaska, som ble utgitt i september samme år. Han opptrådte på Øyafestivalen, Slottfjellfestivalen og By:Larm i 2011. Han opptrådte på Canal Street i 2009 og 2011.
Aslaksen ble trippel-nominert til Spellemannprisen 2011 for debutalbumet, produsert av Even Ormestad og Thom Hell, og vant klassen Årets nykommer med tilhørende stipend fra Gramo. Han var i tillegg nominert i klassene Årets mannlige artist og Årets tekstforfatter. Oppfølgeralbumet "If Only As A Ghost", produsert av Kjartan Kristiansen ble utgitt i mars 2013 på Alaskas eget plateselskap Long Blond Recordings, lisensiert av Sony Music i Norge. Jonas Alaskas tredje album, "Younger", ble produsert av Erlend Mokkelbost, og ble gitt ut 20. februar 2015.
I 2017 startet Aslaksen plateselskapet Braveheart Records sammen med Mikhael Paskalev og Billie Van. Hans fjerde album, "Fear is a Demon", ble gitt ut på dette selskapet samme året.
I 2019 startet Aslaksen bandet Hollywood sammen med Mikhael Paskalev og Billie Van. Deres debutalbum, "Close To You", ble gitt ut samme år.
I 2020 slapp Alaska albumet Roof Came Down, og spilte en direktestrømmet konsert på Koronerulling fra Sentralen under Covid-nedstengningen.
Allerede året etter slapp Alaska albumet «GIRL» med singler som "Light Switch" og "You Don't Know How To Dance" var produsert av Eivind Helgerød. Alle singlene fra albumet ble listet på både NRK P3, NRK P1 og NRK P13.
Christer Rake
Christer Rake (født 19. mars 1987 i Stavanger) er en norsk syklist som blant annet syklet for det norske kontinentallaget Joker Merida. Han la opp etter 2012-sesongen.
Tio Hugo
Tio Hugo er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Sør-Koreas motorvei 12
Sør-Koreas motorvei 12 (kalles også Olympiske Motorvei 88) (koreansk: 88 올림픽 고속 도로) er en motorvei i Sør-Korea som knytter sammen de to sørkoreanske storbyene Gwangju og Daegu. Veien er 183 km lang.
Russ Ballard
Russell Glyn «Russ» Ballard (født 31. oktober 1945 i Waltham Cross i Hertfordshire ) er en engelsk gitarist, vokalist og låtskriver, mest kjent som soloartist, medlem av rockebandet Argent og som låtskriver av flere sanger innspilt og gjort kjent av andre artister. Han har også samarbeidet med en rekke andre artister, blant andre Roger Daltrey fra The Who.
Sanger av Russ Ballard (utvalg)
Russ Ballard har i ettertid blitt mest kjent som låtskriver, og flere av hans låter har blitt innspilt og gjort kjent av andre band, blant andre:
Veien skole
Veien skole er en barneskole i Ringerike kommune med ca. 220 elever og 37 ansatte. Skolen tok over etter Veien gamle skole, som nå er skolemuseum, ved skolestart høsten 1965. Skolen ligger i Veienmarka, ca. 2,5 km vest for Hønefoss.
Veien skole ble i perioden 2001–2003 ombygget fra en tradisjonell skolebygning med klasserom og korridorer til en skole med 3 moderne læringsmiljøer, tilpasset en organisering med storgrupper og smågrupper. Hvert læringsmiljø har egen inngang med garderobe og toaletter og består av grupperom av ulike størrelser, et større landskap, kjøkkenkrok og arbeidsrom for lærerne.
Veien ble en PALS-skole i 2004.
Rune Slagstad
Rune Slagstad (født 22. februar 1945 i Bergen) er en norsk intellektuell, sosiolog, idéhistoriker og rettsteoretiker. Han har vært medredaktør av PaxLeksikon, som han også var initiativtager til, og tidsskriftet Kontrast, og ansvarlig redaktør for Nytt Norsk Tidsskrift 1984–2009. Fra 2006 til 2013 var han professor ved Senter for profesjonsstudier ved Høgskolen i Oslo og Akershus. Slagstad har blant annet gitt ut De nasjonale strateger fra 1998, Rettens ironi og den idéhistoriske studien (Sporten) fra 2008.
Biografi
Slagstad har røtter fra gården Slagstad på nordsiden av Gloppefjorden i Gloppen kommune, men er født og oppvokst i Bergen. Han bor nå i Oslo, og han er gift med advokat Anine Kierulf. Han har tre barn.
Han tok magistergraden i sosiologi 1975 og ble dr.philos. i 1986 med avhandlingen Rett og politikk – et liberalt tema med variasjoner. Slagstad var forlagsredaktør i Pax Forlag 1971 til 1978 og medredaktør av PaxLeksikon fra 1978 til 1981. Fra 1987 til 1999 var han redaktør for den til slutt 42-binds sakprosaserien Det blå bibliotek, som ble utgitt av Universitetsforlaget.
Han har vært tilknyttet Institutt for samfunnsforskning fra 1989, der han var forskningsleder innenfor Norges forskningsråds program «Ledelse, Organisasjon, Styring» (LOS). I denne perioden hadde han også bistillinger som professor ved Universitetet i Oslo (rettsteori, statsvitenskap og teologi). Ett resultat av LOS-arbeidet var verket De nasjonale strateger, en nyfortolkning av det norske moderniseringsprosjekt siden 1800-tallet. I 2008, på dagen 10 år etter lanseringen av De nasjonale strateger, lanserte han boken han selv kaller en oppfølger; (Sporten): en idéhistorisk studie. I 2010 var Slagstad redaktør for festskriftet, Elster og sirenenes sang utgitt på Pax Forlag, utgitt til Jon Elsters 70-årsdag. I 2012 kom boken Spadestikk, betegnet som «en slags intellektuell selvbiografi».
Slagstad ble i 2006 ansatt ved kallelse som professor i profesjonenes teori og historie ved Senter for profesjonsstudier ved Høgskolen i Oslo. Han er den første som er ansatt i en full professorstilling ved kallelse ved HiO. Slagstad var i en rekke år tilknyttet Institutt for samfunnsforskning.
9. etappe i Tour de France 2008
Niende etappe i Tour de France 2008 ble kjørt søndag 13. juli og gikk fra Toulouse til Bagnères-de-Bigorre. Ruten var 224 km. lang og var første etappe i Pyreneene.
1. sprint (Saint-Sulpice-sur-Lèze)
Etter 29,5 km
2. sprint (Sengouagnet)
Etter 111 km
1. stigning (Côte de Saint-Pey)
4. kategori stigning etter 42 km
2. stigning (Côte de Sainte-Quitterie)
4. kategori stigning etter 46 km
3. stigning (Côte de Mane)
4. kategori stigning etter 91 km
4. stigning (Col de Buret)
4. kategori stigning etter 113,5 km.
5. stigning (Col des Ares)
3. kategori stigning etter 123,5 km.
6. stigning (Col de Peyresourde)
1. kategori stigning etter 166,5 km.
7. stigning (Col d'Aspin)
1. kategori stigning etter 198 km.
Help! (sang)
«Help!» er en sang av den engelske rockegruppen The Beatles. Sangen er skrevet av John Lennon, men er offisielt kreditert duoen Lennon/McCartney. «Help!» ble først utgitt i 1965 som singelplate, senere som tittelmelodi såvel i spillefilmen som på albumet med samme navn.
Tina Turners coverversjon
Tina Turner spilte inn sangen og ga den ut på singel i 1984. Singelen kom på 14.-plass i Nederland, 16.-plass i Østerrike og 40.-plass i Storbritannia. Musikkvideoen ble regissert av Simon Milne. Sangen er også med på albumet Private Dancer som ble gitt ut senere samme år.
Haruhiro Yamashita
Haruhiro Yamashita (japansk: 山下 治広) (født 11. november 1938 i Uwajima) er en tidligere japansk turner.
Han deltok i turn under Sommer-OL 1964, der han vant to gullmedaljer, i lagkonkurransen og i hopp individuelt. I tillegg fikk han 4.-plass i bøylehest og 6.-plass i den individuelle mangekampen.
Yamashitas styrke var i hopp, og han har to VM-medaljer i hopp; Sølv i 1962 og gull i 1966.
I 2000 ble Yamashita oppført i International Gymnastics Hall of Fame. I sin takketale for oppføringen i dette æresgalleriet fortalte han historien bak hoppøvelsen yamashita, som er oppkalt etter ham:
Olbersdorf
Olbersdorf er en kommune i den sørøstlige delen av Landkreis Görlitz i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Kommunen har 5 693 innbyggere (31. desember 2008) og er sete i Forvaltningsfellesskapet Olbersdorf.
Olbersdorf er en landkommune som befinner seg i et skogrikt område. I nord og øst grenser den mot byen Zittau og i sør mot Oybin i Zittauer Gebirge. I sørvest grenser den mot Jonsdorf og i vest mot Bertsdorf-Hörnitz. Den strekker seg langs dalen til elven Goldbach, som har vært en kilde til vann også i tørkeperioder, og som derfor var «gull verd» for eierne av de tallrike vannmøllene i området.
Kommunen består av distriktene Niederdorf, Oberdorf, Kaltenstein, Städtel, Randsiedlung, Neubaugebiet og Kohlenviebig.
I Niederdorf finner man Olbersdorfsjøen og de oversvømte restene av det tidligere dagbruddet til brunkullgruben Glückauf, som ble stengt i 1912. Innsjøen har blitt brukt som et rekreasjonssted siden Landesgartenschau i 1999.
I 1905 ble Eichgraben en del av Olbersdorf. Eichgraben ble i 1965 innlemmet i Zittau.
Olbersdorf var en kommune i Kreis Zittau fra 1952 til 1990, og i Landkreis Zittau fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var den en del av i Landkreis Löbau-Zittau, og siden 1. august 2008 har den vært en del av Landkreis Görlitz.
Melhus Forum
Melhus Forum er et næringsbygg i tilknytning til Melhus skysstasjon som ligger sentralt i Melhus. Bygget er cirka 1000 kvadratmeter stort, fordelt på tre etasjer. Blant leietakerne er Heimdal Eiendomsmegling, Melhus Pizzeria, Narvesen og Effektiv Gruppen.