cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bohemian FC
Klubben har vunnet det irske seriemesterskapet elleve ganger, senest i 2009, og det irske cupmesterskapet syv ganger. Den har også deltatt i ulike europacuper ved flere anledninger, og deres største meritter i Europa er spill i andre runde av Serievinnercupen i 1978/1979-sesongen. Klubben har også ved flere anledninger deltatt i kvalifiseringsspill i flere europeiske turneringer, men har møtt større motstand og ikke kommet seg videre.
Shenqiu
Shenqiu (kinesisk: 沈丘县; pinyin: Shěnqiū Xiàn) er et fylke i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina. Det ligger under byprefekturet Zhoukou.
Fylket hadde 1,180,933 innbyggere i 1999.
Nogales (Arizona)
Den ligger i Santa Cruz County i Arizona, og har 20 837 innbyggere på et areal på 53,97 km².
UEFA-cupen i fotball
UEFA-cupen i fotball (UEFA Cup) kan peke på:
Yangpachen
Yangpachen-klosteret eller Thubten Yangpachen, er et hovedkloster i Karma-Kagyü-skolen i tibetansk buddhisme. Det ligger ved de varme kilder i Yangbajain i fylket Damxung ved Lhasa i Tibet i Kina.
Klosteret ble grunnlagt i 1490 og er sete for Shamarpaene, en betydelig Trülku-linje innen Karma-Kagyü-skolen.
Jaybird (Ohio)
Jaybird er et kommunefritt område (unincorporated community) i Adams County, i delstaten Ohio i USA.
Historie
Et postkontor kalt Jaybird ble opprettet i 1881, og var i drift til 1931. Jaybird hadde engang sin egen skole.
Shamarpa
Shamarpa (tibetansk: ཞྭ་དམར་པ་; Wylie: Zhwa-dmar-pa), også kjent som Shamar Rinpoche og mer formelt Kunzig Shamar Rinpoche, er en tittel i en ætt av inkarnerte lamaer (tülku) innen Karma Kagyü-skolen innen tibetansk buddhisme. Shamarpa anses å være en manifestasjon av Amitabha Buddha og knyttes tradisjonelt med klostret Yangpachen nær Lhasa. Tittelen betyr bokstavelig «personen med den røde krone».
Den første Shamarpa, Khedrup Drakpa Senge (1283–1349), var den fremste disippel til den tredje Karmapa, Rangjung Dorje. Rangjung Dorje gav sin disippel en rubinrød krone og tittelen Shamarpa, noe som la grunnen til en ny ætt av reinkarnerte lamaer innen den tibetanske buddhisme.
Under en valfart til Nepal konspirerte den tiende Shamarpa, Mipam Chödrup Gyamtso, med Gurkha-folket om å invadere Tibet for å kunne legge beslag på rikdommene i Trashilhünpoklostret i Shigatse. Den resulterende nepalske invasjonen i 1788 foranlediget Dalai Lama til å forby nye inkarnasjoner av Shamarpa. På 1890-tallet ble imidlertid tradisjonen gjenopplivet.
Etter at den 16. Karmapa døde i 1981 har Shamarpa Mipham Chokyi Lodro havnet i et skisma innen Karma-Kagyü. Den fjortende Dalai Lama og Folkerepublikken Kinas myndigheter har erkjent Ogyen Trinley Dorje som Karmapa, mens Shamarpa erkjenner Trinley Thaye Dorje som den 17, Karmapa.
KaLIVEoscope
Kaliveoscope (stilisert som KaLIVEoscope) er det femte konsertalbumet fra progressiv rock-supergruppen Transatlantic, utgitt i oktober 2014. Albumet dokumenterer hele bandets konsert 9. mars 2014 i Köln i Tyskland på DVD og tre CD-er med opptak fra konsertene 13.- og 14. mars 2014 i Tilburg i Nederland Albumet ble utgitt i to versjoner; tre CD-er med en enkelt DVD, og en Limited Deluxe-versjon med en ekstra DVD som inneholder en dokumentar fra Kaleidoscope-turneen samt intervjuer med de fire medlemmene i bandet
Sporliste
Alle spor er skrevet av Neal Morse, Mike Portnoy, Roine Stolt og Pete Trewavas, unntatt hvor annet er notert.
3 CD – Live in Tilburg
CD 1
CD 3
Randi Lillegård
Randi Synnøve Lillegård (født 21. september 1962) er en norsk lokalpolitiker (Ap), som var ordfører i Dyrøy kommune fra 2011. Hun stilte ikke til valg i 2015, da hun skulle flytte fra kommunen for å overta stilling som fylkessekretær i Troms arbeiderparti.
KaLIVEoscope
DVD – Live in Cologne
Ekstramateriale på Limited Deluxe-DVD
Randi Lillegård
Høsten 2021 blei Lillegård utnevnt til politisk rådgiver for fylkerådleder Bjørn Inge Mo i Troms og Finnmark.
Aliyah Abrams
Hun representerte Guyana under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i forsøksheatet på 400 meter.
Randi Lillegård
Lillegård er utdanna førskolelærer, og hun var fylkestillitsvalgt i Utdanningsforbundet i Troms da hun blei valgt til ordfører.
Liste over ordførere i Bokn
Liste over ordførere i Bokn. Bokn (tidligere skrevet Bukken) ble en del av Skudenes formannskapsdistrikt ved innføringen av formannskapslovene av 1837, men ble utskilt som et eget formannskapsdistrikt (nå kommune) i 1849.
Sølvi Gunn Jensen
Sølvi Gunn Jensen (født 20. mai 1955) er en norsk lokalpolitiker (Ap) som var ordfører i Lyngen kommune fra 2011 til 2015.
Jensen har hatt sete i kommunestyret sia 1987. Hun har også vært varaordfører en periode.
Amy Deasismont
Amy Diamond (egentlig Amy Linnéa Deasismont, født 15. april 1992 i Norrköping) er en sangerinne som bor i Jönköping, Sverige. Deasismonts far er britisk og moren er svensk. Da Amy var ti måneder gammel flyttet familien till England og derfor var engelsk det første språket Amy Deasismont lærte seg. Da hun var fire år ålder flyttet famlien tilbake til Sverige og bosatte seg i Jönköping.
Amy slo igjennom i 2005 med låten «What's In It For Me». Amy har deltatt i åtte talentkonkurranser, blant annet svensk TV4s Super Troupers og Småstjärnorna. Syv av disse konkurransene har hun vunnet.
Etter flere år som Amy Diamond, gir hun nå ut låter under sitt egentlige navn Amy Deasismont.
Singler
Som Amy Diamond
Som Amy Deasismont
Louisville (Adams County, Ohio)
Louisville er et kommunefritt område (unincorporated community) i Adams County, i delstaten Ohio i USA.
Historie
Louisville ble opprettet i 1838. Samfunnet Louisville ble engang kalt Gustin. Postkontoret Gustin ble opprettet i 1850, og var i drift til 1865.
Runan
Runan (kinesisk: 汝南县; pinyin: Rǔnán Xiàn) er et fylke i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina. Det ligger under byprefekturet Zhumadian.
Fylket hadde 820,389 innbyggere i 1999.
Historie
I oldtidens Kina ble området til tider kalt «verdens midte» ettersom regjeringssetet for provinsen Yu midt i De ni provinser var her. Under Handynastiet frembragte det flere embedsmenn til sentralregjeringen enn noe annet kommanderi. Det var hjemstavn til den innflytelsesrike Yuan-klanen.
Runan fylke har tidligere hatt andre navn, som Ancheng fylke (安城县) og Ruyang fylke (汝阳县). Under Zhoudynastiets tid (1045-256 f.Kr.), lå den lille vassalstaten Dao（道国） innenfor dagens fylkesgrenser.
Kulturminner
Wuyingpagoden (Wuying ta, 悟颖塔) ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Bray Wanderers AFC
Bray Wanderers Association Football Club (irsk: Cumann Peile Fánaithe Bhré) er en irsk fotballklubb fra byen Bray i grevskapet Wicklow. Klubben ble grunnlagt i 1942 og lagets draktfarger er grønn skjorte med hvit shorts, mens bortedraktene er helhvite. Bray Wanderers AFC spiller for øyeblikket i den øverste divisjonen League of Ireland Premier Division, og spiller sine hjemmekamper på Carlisle Grounds. Nåværende trener er Pat Devlin.
Klubben har per dags dato ikke vunnet det irske seriemesterskapet, men har likevel FAI Cup to ganger. Klubben har for øvrig vunnet League of Ireland First Division fire ganger, og endt på sølvplass tre ganger. Klubben har også ved to anledninger i henholdsvis 1990/91 og 1999/00 deltatt i kvalifiseringsspill i Cupvinnercupen og UEFA-cupen, men har møtt større motstand og ikke kommet seg videre.
Otto Skirstad
Otto Benjamin Andreas Skirstad (født 17. februar 1882 i Kristiania, død 6. oktober 1942 i Falstadskogen) var en norsk overrettssakfører og politiker (H). Han ble henrettet som et av sonofrene i Trøndelag under den andre verdenskrig.
Karriere
Før han begynte å praktisere som overrettssakfører i Trondheim i 1911, var han dommerfullmektig ved Kristiansund byfogdembede i 1906, dommerfullmektig i Lofoten sorenskriverembete fra 1908 til 1910 og politifullmektig i Trondheim i 1911. Etter å ha vært fast forsvarer i Orkdal sorenskriverembete, var han fast forsvarer i Trondheim byrett fra 1928.
Skirstad var medlem av Trondheim bystyre og formannskap for Høyre 1925–1936, og deltok aktivt i organisasjoner som Den Norske Advokatforening, Fedrelandslaget og Arbeidsfylkingen. Han var styremedlem i blant andre trikkeselskapet AS Graakalbanen og hermetikkfabrikken AS Bjugn Fabrikker.
Andre verdenskrig
Etter angrepet på Norge i 1940 ble Skirstad oppnevnt til sekretær for byens offentlige organ som skulle besørge forsyninger og praktisk samarbeid med tyskerne. Han ble offentlig takket av okkupasjonsstyret for innsatsen, men svarte at innsatsen hadde vært som nordmann, og ble beordret på vedhogst som straff.
Skirstad ble senere mistenkt for illegal virksomhet og arrestert uten begrunnelse på sitt kontor den 6. oktober 1942. Han ble bragt til Gestapos hovedkvarter på Misjonshotellet i Trondheim, senere til Falstad om kvelden. Samme dag hadde Josef Terboven erklært unntakstilstand i store deler av Trøndelag. De ti trønderske sonofrene ble brukt som avskrekking mot sabotasjeaksjoner, og henrettet i Falstadskogen ved daggry den 7. oktober. Levningene etter sonofrene ble fjernet av tyskerne i mai 1945 og senket med en lastebåt i Trondheimsfjorden.
Otto Skirstads vei på Byåsen og hytteområdet Ottobyen ved Lianvatnet i Trondheim er oppkalt etter ham.
Otto Skirstads privatarkiv oppbevares ved NTNU Universitetsbiblioteket.
Ørland kultursenter
Ørland Kultursenter er et regionalt kultursenter på Brekstad i Ørland kommune. Ørland Kultursenter arbeider med utviklingsplattformer for kystregionen i Sør-Trøndelag, blant annet prosjekter knyttet opp i mot Natur og Historie. Senteret åpnet den 14. februar 2009. Det inneholder scener, kino, bibliotek, kulturskolelokaler, galleri og det nasjonale Hannah Ryggen-senteret.
Ørland Kultursenter er et levende senter for kunst, kultur og kunnskap. De kan tilby møterom for 2-440 personer, Store sal med 445 seter, med stor scene på ca 253 m², gode garderober, greenroom, verksted og teleskoptribune. De har kino med 135 seter i fast amfi og bibliotek med høyde under taket og dype innsikter mellom permene. Verdensrommet, Kunstens vei (med ny lyttestasjon), kulturskole med rom for utfoldelse. En rekke studio til undervisning, eget atelier, animasjonsfilmstudio, bandrom, galleri etc.
Ørland Våtmarssenter er en del av Ørland kultursenter. Senteret, som er et av 5 autoriserte nasjonale våtmerkssentre i Norge, består av en permanent utstilling og opplevelsessenter samt flere naturscener rundt i kommunen.
I Galleri Hans vises skiftende utstillinger med nasjonale og internasjonale kunstnere. Nasjonalmuseet har jevnlige utstillinger i Galleri Hans, som ligger vegg i vegg med Hannah Ryggen-senteret og som er oppkalt etter Hannah Ryggens mann, Hans Ryggen.
Suiping
Suiping (kinesisk: 遂平县; pinyin: Suípíng Xiàn) er et fylke i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina. Det ligger under byprefekturet Zhumadian.
Fylket hadde 601,797 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Den tidligere satellittfolkekommunen i Cuoyafjellene (Cuoya shan weixing renmin gongshe jiuzhi, 嵖岈山卫星人民公社旧址) i perioden 1958-1983 – en av de første kinesiske folkekommunene – ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Samferdsel
Kinas riksvei 107 fører gjennom området. Den løper fra Beijing til Shenzhen (rett ved Hongkong, og er på sin vei innom provinshovedstedene Shijiazhuang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Guangzhou.
Mariama Mamoudou Ittatou
Mariama Mamoudou Ittatou (født 23. juli 1997) er en nigersk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp.
Hun representerte Niger under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i forsøksheatet på 400 meter.
Sigmund Steinnes
Steinnes arbeidet i Statens vegvesen og Mesta, hvor han blant annet var hovedtillitsvalgt for Vestlandet og Nord-Norge.
Phainodina
Phainodina er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Utbredelse
Artene lever på Ny-Guinea.
Haakon Vigander
Haakon Sverresøn Vigander (født 19. juli 1895 i Bergen, død 1981) var en norsk historiker og lektor, senere rektor. Mest kjent er han sitt internasjonale arbeide for å utvikle lærebøker og å harmonisere den europeiske utdanning.
Etter examen artium 1913 og cand. philol. 1920, var han lektor ved Oslo kommunale høyere allmenskole 1924-51 og avsluttet som rektor ved Frogner skole 1951-65. Ved pedagogisk seminar underviste han i historisk metodelære fra 1938, og han var også konsulent for skolebøker hos Gyldendal 1938-61. Vigander ledet norsk-tysk elevutveksling til 1938, og overtok i 1936 mikrofonen da NRK gjenopptok tyskundervisningen i radio, etter nasjonalsosialisten Eberhart Günther Kern.
Seymourøya
Seymourøya (engelsk: Seymour Island, spansk: Isla Marambio) er en liten øy ved den nordre delen av Antarktishalvøya i Antarktis.
Geografi
Seymourøya ligger i Weddellhavet cirka 90 km øst for Trinityhalvøya. Øya er av vulkansk opphav og har et areal på ca. 110 km² med en lengde på ca. 21 km og en bredde mellom 3 og 8 km.
Argentina opererer forskningsstasjonen Marambio på øya.
Historie
Nordspissen av Seymourøya ble observert i 1843 av en britisk ekspedisjon under ledelse av James Clark Ross, som navnga den Cape Seymour etter kontreadmiral George Francis Seymour. I 1892 konstaterte nordmannen Carl Anton Larsen at det dreide seg om en øy. Han fant en mengde ulike fossiler på øya, og Seymourøya besøkes ofte av paleontologer.
Deler av den den svenske antarktisekspedisjonen 1901–03 ledet av Otto Nordenskjöld var tvunget til å overvintre her i 1902. Hele ekspedisjonen ble berget fra Seymour Island i 1903, inkludert C.A. Larsen som var kaptein på det forliste ekspedisjonsskipet «Antarctic».
Den 29. desember 1969 åpnet Argentina den permanente forskningsstasjonen Base Antártica Marambio.
Kulturminne
En treplakett ble oppført 10. november 1903 i Penguins Bay av mannskapet på det argentinske skipet «Uruguay» etter bergingen av medlemmene av den svenske antarktisekspedisjonen. Argentina reiste en steinvarde samme sted i januar 1990 til minne om hendelsen. Plaketten og varden er oppført på lista over historiske steder og kulturminner i Antarktis og er vernet av bestemmelsene i Antarktistraktaten.
Kriminal- og Politiretten
Kriminal- og Politiretten i København ble opprettet ved forordning av 28. februar 1845 og trådte i virksomhet 1. juli samme år. Den avløste dels den tidligere særlige Københavns Politiret (som ifølge forordning av 5. juli 1793 var bekledd med to assessorer og politimesteren som justitiarius, men ved pl. av 4. april 1809 var blitt løst fra forbindelsen med politimesteren og hadde fått sin egen justitiarius), dels Hof- og Stadsretten i dens egenskap av første instans i københavnske straffesaker.
Under Kriminal- og Politiretten hørte undersøkelse og pådømmelse av saker mot personer som var siktet for å ha begått forbrytelser i København, og av alle københavnske offentlige politisaker samt av de private politisaker som ifølge sivilprosessens vernetingsregler skulle eller kunne anlegges i København. Kriminal- og Politiretten hadde dog ingen jurisdiksjon over militærpersoner unntatt i private politisaker; dessuten hørte saker angående geistliges brudd på embedsplikt under geistlig rett; endelig var behandlingen og påkjennelsen av visse sjørettslige forseelser lagt til Sø- og Handelsretten.
Kriminal- og Politiretten var opprinnelig bekledt med en justitiarius og åtte assessorer; ved senere lover ble assessorenes antall økt til 16. Videre fungerte ved retten en justissekretær, protokollførere, assistenter og rettsvitner samt en del oppdagelsesbetjenter, skrivere og bud. Til domsavsigelse, mottakelse av aktorers og defensorers innlegg i justissaker med mere ble det holdt rett hver tirsdag og lørdag klokken 10. For øvrig fungerte retten i avdelinger som hver for seg var satt med én enkelt dommer.
I domsavsigelsen, som alltid foregikk på skriftlig grunnlag, deltok – for så vidt angikk de egentlige straffesaker (justissaker) og de private politisaker – fem (siden 1911 dog kun tre) dommere i hver sak. Derimot hadde hver av dommerne i avdelingene for offentlige politisaker myndighet til på egen hånd å idømme visse mindre straffer; men var det i offentlige politisaker spørsmål om høyere straff, deltok andre av rettens assessorer i pådømmelsen. De av enkeltdommer i offentlige politisaker avsagte dommer var upåankelige, mens Kriminal- og Politiret-dommer og kjennelser for øvrig sto under anke til Højesteret innenfor de sedvanlige ankegrensene.
Ved retsplejelovens ikrafttredelse 1. oktober 1919 overgikk Kriminal- og Politirettens virksomhedsområde dels til Københavns Byret, dels til Østre Landsret.
Unix
Unix er en familie av operativsystemer med opprinnelse fra AT&T Bell Laboratories, der utviklingen startet i 1969. Karakteristika for systemet er portabilitet, multitasking og støtte for mange samtidige brukere gjennom tidsdeling. Systemets egenskaper i kombinasjon med Bell Labs' åpne deling av forskning med universiteter og andre forskningsmiljøer, førte til betydelig spredning av Unix gjennom 70-tallet.
Da 16- og 32-bits mikroprosessorer ble generelt tilgjengelige tidlig på 80-tallet, var Unix det naturlige OS-valg. Det samme var tilfellet for kraftige superminimaskiner, de fleste RISC-baserte, i andre halvdel av 80-tallet. Unix var lett å porte, anerkjent i det tekniske markedet, hadde kraftige utviklingsverktøy og bedre nettverks-støtte enn noen – det siste takket være utviklingen ved University of California, Berkeley (BSD), med økonomisk støtte fra det amerikanske forsvarsdepartementet (DARPA).
AT&T var frem til 1982 forhindret fra å delta i IT-markedet (maskinvare og programvare) på grunn av sitt monopol i telemarkedet. Oppløsningen av telemonopolet kombinert med den store interessen for Unix gjorde det naturlig for selskapet å kommersialisere systemet og å etablere standarder for Unix-variantene som allerede var i bruk. Sprikende interesser både kommersielt og teknisk blant markeds-aktørene i markedet, gjorde imidlertid standardisering vanskelig, og la grunnlag for det som senere er blitt hetende Unix-krigen. Først langt ut på 90-tallet ble formelle Unix-standarder etablert. Disse standardene finnes og brukes fortsatt – ikke bare for Unix og Unix-lignende systemer, men for operativsystemer generelt.
Historie
Unix' historie starter med operativsystemet Multics, et ambisiøst samarbeidsprosjekt mellom MIT, Bell Labs og General Electric. Arbeidet med Multics gikk sakte fordi ambisjonene overgikk kapasiteten til datidens datamaskiner, og Bell Labs trakk seg fra prosjektet i 1969. Unix ble på mange måter en motreaksjon på kompleksiteten i Multics, og tok samtidig med en rekke gode ideer og erfaringer fra systemet. Ken Thompson - på søken etter nye prosjekter etter frikoblingen fra Multics - fikk tilgang til en avlagt PDP-7 minimaskin og utviklet først et spill, 'space travel'. Deretter startet han eksperimenter med algoritmer for optimalisering av lese/skrive-hastighet mot disk (lagringsenhet). Eksperimentene foregikk via stadig mer sofistikerte programmer, og på et tidspunkt oppdaget Thompson at han var 'tre trinn unna et operativsystem'. Tre uker senere, på sensommeren 1969, var et enkelt operativsystem – med filsystem, teksteditor og assembler – i gang og forløperen til Unix et faktum.
De første brukerne – aller først Dennis M. Ritchie, deretter Douglas McIlroy, Bob Morris, Joe Ossanna og Brian Kernighan, ble også de viktigste bidragsyterne til det som senere er blitt kalt Unix V1, versjon 1. Bell Labs hadde – etter datidens målestokk – store datamaskin-ressurser tilgjengelige for alle forskere. Thompsons system frihet imidlertid mer fordi det ga full kontroll. Det kunne skape sitt eget utviklingsmiljø. Penger til ny maskin fikk de imidlertid ikke. Ledelsen hadde brent seg på Multics og holdningen var at 'vi driver ikke med operativsystemer'.
Bell Labs er ofte blitt kalt 'The Idea Factory' eller 'Invention Factory', og 'produserte' store mengder patentsøknader. Patentavdelingen var på jakt etter tekniske hjelpemidler og gruppen rundt Thompson endret strategi: I samarbeid med patentavdelingen søkte de om penger til å utvikle et system for produksjon av patentsøknader. Søknaden ble innvilget, en PDP-11/20 maskin ble anskaffet, Thompson og Ritchie konverterte verktøyene til den nye arkitekturen, og Ossanna utviklet 'nroff' som formaterte pantentsøknader. I 2. halvdel av 1971 jobbet maskinskrivere fra pantentavdelingen full tid på systemet, mens operativsystem-utviklerne overtok etter arbeidstid.
For patentavdelingen var det nye systemet en revolusjon som kvalifiserte ytterligere investeringer, og Unix-gruppen fikk sin egen PDP-11/45 maskin, betydelig kraftigere enn den første, senere i 1971 (bildet). Dermed kunne utviklingen foregå på full tid, og det som i dag kalles Unix V1 ('first edition') var et faktum i november samme år. Et komplett flerbruker, tidsdelingssystem med over 60 kommandoer, inklusive Fortran kompilator, debugger og en rekke systemverktøy. Påfølgende sommer kom V2 ('second edition'), som blant annet introduserte programmeringsspråket C.
I løpet av 1973 ble det meste av operativsystemet og alle verktøy omskrevet til C, en endring som la grunnlaget for Unix' portabilitet. Endringen ble en del av 'fourth edition', tilgjengelig i november 1973. Ytterligere versjoner fulgte i 1974, 1975 og V7 i 1979. V6 og V7 ble startpunkt for en rekke avleggere og kommersielle varianter av Unix,
Akademiske miljøer plukket opp Unix med stor entusiasme utover 1970-tallet, takket være Bell Labs' åpne delingspolitikk. De samme miljøene leverte viktige bidrag tilbake til systemet og Bell Labs. Spesielt viktig ble utviklingen ved og samarbeidet med UCB, University of California Berkeley, som en periode også utvekslet gjesteforskere mellom sine Unix-grupper.
BSD-utgavene av Unix økte spredningen ytterligere, både i akademiske og kommersielle miljøer. Spesielt ble 4.2BSD for Digital s VAX-maskiner en milepæl – med 32 biters arkitektur, virtuell hukommelse, raskere filsystem og TCP/IP støtte. Denne og etterfølgende utgaver fra Berkeley sammen med en rekke nye 32 biters mikroprosessorer, trigget en strøm av nye Unix-systemer på 80-tallet, både arbeidsstasjoner og mini/superminimaskiner. 4.2BSD (1983) og senere senere 4.3BSD (1986) leverte portabilitet, effektivitet og tilfang av verktøy gjorde terskelen lav for nye leverandører på markedet. Operativsystemet var blitt tilnærmet hyllevare - for leverandørsiden, en milepæl som bidro til at 4.3BSD Unix 10 år senere ble kalt 'The Greatest Software Ever Written' av magasinet Information Week.
Krig og standarder
AT&T, som eide Bell Labs og dermed rettighetene til Unix, kom på banen i 1982 med etableringen av datterselskapet Unix System Group (USG) med formål å kommersialisere Unix. Kort tid etter ble Unix System III lansert, med et omfattende lisensieringsregime, bred dokumentasjon og kommersiell støtte fra USG, primært i forbindelse med porting til nye arkitekturer. Unix System III virket imidlertid gammelmodig i forhold til BSD Unix, og manglet mange av egenskapene nye aktører på markedet var interesserte i, for eksempel TCP/IP-støtte og virtuell hukommelse. Ett år senere, i 1983, kom Unix System V – med mange forbedringer, spesielt på nettverkstiden, men fortsatt teknisk tilbakestående i forhold til BSD. Like fullt ble AT&T av mange kommersielle aktører oppfattet som den solide utviklingspartneren de manglet bak BSD, og det oppsto to leire – BSD kontra System V. Første del av den såkalte Unix-krigen var i gang. Krigen rullet i flere runder, med ulike aktører på hver av sidene, og kulminerte med etableringen av COSE (Common Open Software Environment) i 1993. I 1996 kom en ytterligere opprydding da to av stridens hovedaktører, OSF og X/Open, slo seg sammen til The Open Group.
I mellomtiden hadde eierskapet til både Unix som system og varemerke gjennomgått flere bytter. AT&T solgte Unix-virksomheten (USG) til Novell i 1993, som i sin tur overførte rettighetene til Unix som varemerke til standard- og interesseorganisasjonen X/Open. Året etter presenterte X/Open Single Unix Specification, den første reelle Unix-standarden. Etter at OSF og X/Open slo seg sammen i 1996 og avsluttet Unix-krigen, ble standarden interessant i praksis, og leverandører kunne sertifisere sine systemer som 'Unix 98'.
Single UNIX Specification er per 2018 i sin fjerde utgave (UNIX 04) – en omfattende standard ratifisert av både IEEE og ISO, og en kravspesifikasjon som definerer hvilke krav et operativsystem må tilfredsstille for at det skal kunne kalles Unix. Ingen Linux-distribusjoner er UNIX-sertifisert, og heller ingen av de åpne *BSD-systemene, selv om terskelen for slik sertifisering i teknisk forstand er lav. Hovedårsaken er snarere kostnadene forbundet med slik sertifisering og regimene som må innføres for å sikre at endringer holdes innenfor rammene sertifisering setter. Darwin, som er én av disse variantene og basis for Apples MacOS system, er UNIX 03 kompatibel, men ikke sertifisert.
Viktige egenskaper
I ettertid er det bred enighet om at den underliggende filosofien var Unix' viktigste suksessfaktor. ' Small is beautiful'  og 'keep it simple ' manifesterer seg som bærende elementer på alle nivåer og er markant forskjellig fra andre samtidige operativsystemer. Filsystemet er et godt eksempel. Mens andre operativsystemer hadde mange typer filer – tekst, kode, rå data, strukturerte data, bilder, databaser etc., hadde Unix intet forhold til filenes innhold. Sett fra systemets side var enhver fil en 'strøm av bytes', og programmene som brukte dataene kunne tolke dem slik det passet. Dermed kunne alle verktøy i prinsippet behandle alle filer uten spesialtilfeller, en fleksibilitet som til tider ga overraskende resultater og spennende dynamikk.
Ikke minst i forbindelse med det såkalte skallet, kommandolinje-tolken, kom denne dynamikken til uttrykk. Et tekst-orientert grensesnitt mellom bruker og system som leser kommandoer og utfører dem – og leverer muligheten til å kjede dem via det som senere er blitt kjent som 'standard input/output'. Disse enkle egenskapene gjorde skallet til et programmerings-språk i seg selv, som automatisk ble utvidet hver gang et nytt program ble laget. Brian Kernighan skriver: "The user-level programmable shell, with control-flow statements and easy I/O redirection, made it possible to program by using programs as building blocks."Unix ble ofte kritisert for å være lite brukervennlig, en kritikk som går direkte på skallet, brukergrensesnittet, som det etterhvert ble mange varianter av. Denne kritikken blir av Mike Gancarz parkert som meningsløs: "The entire UNIX philosophy revolves around the idea that the user knows what he is doing."
Søren H. H. Larsen
Søren H. Hagerup Larsen (født 9. juni 1920 i Kristiania, død 30. august 1997) var en norsk fysiker som arbeidet med måling av ozonlaget.
Etter Einar Tønsberg og Kaare Langlo sine målinger med Dobson-instrument over Tromsø i 1937, og Sigurd Einbu og sønnen Per sine over Dombås fra 1940-46, ble Larsen den tredje ozonmåler i landet da han i 1948 målte over Longyearbyen, og arbeidet (under veiledning av Kaare Langlo) med ytterligere måling over Tromsø, ga Larsen en cand.real. 1950 fra Universitetet i Oslo. Larsens målinger fra Svalbard i 1951 varierte annerledes enn de andre gjorde på Antarktis noen år senere. Han fortsatte like godt med en dr.philos. 1958 på avhandlingen A study of atmospheric ozone, men under ozonpionér Gordon M. B. Dobson ved Oxford University, selv om han var amanuensis ved Nordlysobservatoriet i 1955, etterfulgt av et stipendiat fra NAVF som muliggjorde oppholdet i Oxford. Med doktorgraden i lomma var han universitetslektor og førsteamanuensis i Oslo fra 1959 til 1987, dog avbrutt da han dro til USA for å oppholde seg ved University of Chicago 1962-63, der han studerte ozonmåling ved hjelp av satellitt. Året efter var han ved National Center for Atmospheric Research i Boulder 1963-64.
I 1968 gjorde han de første forsøk med ballong. For nevnte NAVF var han seniorforsker fra 1987 til 1990. Larsen mottok diplom på Ozonsymposiet i Göttingen 1988, og vant sågar Framkomiteens Nansenbelønning på 15 000 kroner i 1989. I 1993 mottok han Kongens fortjenstmedalje i gull. Ikke uventet ble han medlem av den internasjonale ozonkommisjon i 1970 og satt der til 1976.
Charles Boyer
Charles Boyer (født 28. august 1899, død 26. august 1978) var en fransk skuespiller som spilte i over 80 filmer mellom 1920 og 1976. Etter å ha tatt utdannelse innen drama startet Boyer som skuespiller på teater, men fikk suksess som filmskuespiller på 1930-tallet. Rollene han blir husket best for var i to av den tids høyest verdsatte romantiske dramafilmer: Algiers (1938) og Stevnemøte (1939). En annen berømt rolle var i mysterie-thrilleren Gasslys fra 1944. Han ble fire ganger nominert til Oscar for beste mannlige hovedrolle.
Tidlige år
Boyer ble født i Figeac i departementet Lot, som sønn av Maurice og Louise Boyer. Han var en sjenert småbygutt da han elleve år gammel oppdaget film og teater. Under første verdenskrig utførte han komiske sketsjer for soldater mens han arbeidet som pleiemedhjelper på et sykehus. Han begynte en kort tid på studier ved Sorbonne, mens han ventet på en sjanse til å studere skuespill ved Conservatoire de Paris. Han dro til hovedstaden for å fullføre sin utdanning, men brukte mesteparten av tiden til å jage en karriere innen teaterkunst. I 1920 skaffet hans raske hukommelse han en sjanse til å erstatte hovedrollen i et teaterstykke, og han fikk umiddelbart en fulltreffer. På 1920-tallet spilte han ikke bare en elegant og sofistikert kvinnebedårer på scenen, men dukket også opp i flere stumfilmer.
Boyers første gjennombrudd kom med en veldig liten rolle i Jean Harlows Rødt hår (1932). Etter å ha spilt hovedrollen i en fransk versjon av Liliom (1934) regissert av Fritz Lang, begynte han å oppnå allmenn anerkjennelse; Boyer fikk sin første hovedrolle i Hollywood i den romantiske musikalen Caravan (1934) med Loretta Young. Den utflyttede franskmannen Claudette Colbert ba om han i det psykiatriske dramaet Private Worlds (1935), som var en moderat suksess.
Stjernestatus
Fram til først på 1930-tallet fortsatte Boyer å lage hovedsakelig franske filmer, og Mayerling (1936), med Danielle Darrieux i den kvinnelige hovedrollen, gjorde han til en internasjonalt kjent stjerne. Den ble fulgt opp av Orage (1938), hvor han spilt mot Michèle Morgan. Privat var Boyer en boklesende og tilbaketrukket person, fjernt fra det glamorøse livet i Hollywood. Men på lerretet fikk han publikum til å besvime mens han forførte Marlene Dietrich i Allahs have (1936), Jean Arthur i History Is Made at Night (1937), Greta Garbo i Conquest (1937), og Irene Dunne i Stevnemøte (1939). Hans første Technicolor-film var The Garden of Allah, som også etablerte han som en stor skuespiller i USA.
I 1938 fikk Boyer sin berømte rolle som Pepe le Moko, tyven på rømmen i Algiers, en engelskspråklig nyinnspilling av den klassiske franske filmen Pépé fra Marseille med Jean Gabin. Selv om han i filmen aldri kom med invitasjonen «kom med meg til casbahen» til Hedy Lamarr, som spilte den kvinnelige hovedrollen, så var replikken med i filmens trailer. Replikken kom til å bli hengende ved han, takket være generasjoner av imitatorer og Looney Tunes-parodier. Boyers rolle som Pepe Le Moko var allerede verdenskjent da animatøren Chuck Jones baserte figuren Pepe le Pew, det romantiske stinkdyret som ble introdusert i Odor-able Kitty i 1945, på Boyer og hans mest velkjente opptreden. Boyers vokale stil ble også parodiert i tegnefilmene Tom og Jerry, hvorav den mest kjente er da Tom prøvde å gjøre kur til en hunnkatt i The Zoot Cat.
I motsetning til sitt glamorøse image begynte Boyer tidlig å miste håret, han hadde en fremtredende mage, og var betydelig kortere enn kvinnene han spilte mot, som Ingrid Bergman. Da Bette Davis første gang så han på settet til All This, and Heaven Too kjente hun han ikke igjen og prøvde å få han fjernet.
Amerikansk Samoas kvinnelandslag i fotball
Amerikansk Samoas kvinnelandslag i fotball representerer Amerikansk Samoa i internasjonal fotball. Landslaget debuterte i mesterskapssammenheng i Oseaniamesterskapet i 1998 med et stygt 0-21-tap for Australia. Den andre kampen i trelagsturneringen var mot Papua Ny-Guinea, og også har tapte Amerikansk Samoa klart. Siden har ikke Amerikansk Samoa deltatt i Oseaniamesterskapet. I Stillehavslekene endte Amerikansk Samoa sist etter uavgjort mot Cookøyene, og tap mot de andre motstanderne.
Charles Boyer
Stjernestatus
I 1943 ble Boyer tildelt en æres-Oscar for «framstående kulturelle prestasjoner for sitt arbeid med å etablere Den Franske Forskningsstiftelsen i Los Angeles som en referansekilde for Hollywoods filmindustri».
I 1944 gjorde Boyer en forvandling i rolletype fra sine tidligere filmer med sin hovedrolle i filmen Gasslys, hvor han spiller en tyv/morder som prøver å overbevise sin nygifte kone om at hun er i ferd med å bli gal.
Boyer vant aldri en Oscar, selv om han ble nominert til beste mannlige hovedrolle fire ganger, for Conquest (1937), Algiers (1938), Gasslys (1944) og Fanny (1961).
Etter andre verdenskrig
I 1947 var Boyer stemmen til Capt. Daniel Gregg i Lux Radio Theatres presentasjon av The Ghost and Mrs. Muir, som i filmen ble spilt av Rex Harrison. I 1948 ble han utnevnt til chevalier av den franske Æreslegionen.
Etter at en ny film sammen med Ingrid Bergman, Arch of Triumph (1948), ikke ble en kassasuksess, begynte Boyer å se etter karakterroller. Foruten flere franske filmer som Max Ophuls' Fruens hemmelige timer (1953, igjen med Danielle Darrieux) og Nana (1955, mot Martine Carol), beveget han seg også inn i fjernsynsbransjen som en av de opprinnelige produsentene og stjernene i Four Star Theatre, og Four Star Productions skulle komme til å gjøre både han og partnerne David Niven og Dick Powell rike. I 1956 var Boyer gjestestjerne på I Love Lucy.
I 1951 spilte Boyer på Broadway i en av sine mest kjente roller, som Don Juan i en framføring av tredje akt av George Bernard Shaws Man and Superman. Dette er akten som vanligvis er kjent som Don Juan in Hell. I 1952 vant han en æres-Tony for Don Juan in Hell. Stykket ble regissert av skuespilleren Charles Laughton. Laughton spilte Djevelen, med Cedric Hardwicke som statuen av den militære kommandanten som Don Juan hadde drept, og Agnes Moorehead som Dona Anna, kommandantens datter, en av Juans tidligere erobringer. Produksjonen var en suksess hos kritikerne, og ble senere innspilt i sin helhet av Columbia Masterworks, som en av de første komplette innspillingene noensinne av en teaterproduksjon, bortsett fra musikaler. Per 2006 har den ennå ikke blitt utgitt på CD, men i 2009 ble den tilgjengelig som en MP3-download. Boyer hadde igjen hovedrollen sammen med Claudette Colbert i Broadway-komedien The Marriage-Go-Round (1958–1960), men sa til produsenten, «Keep that woman away from me». Han ble også nominert for en Tony Award som Beste Skuespiller i et Drama for Broadway-produksjonen av Lord Pengo i 1963. Senere samme år spilte Boyer i Man and Boy på scener i både London og New York.
Senere karriere
Innen film fortsatte Boyer å spille eldre roller: i Fanny (1961) mot Leslie Caron; Barbent i parken (1967) med Robert Redford og Jane Fonda, og den franske filmen Stavisky (1974, med Jean-Paul Belmondo i hovedrollen). For den sistnevnte vant han New York Film Critics Circle-prisen for beste mannlige birolle, og mottok også en «Special Tribute» på filmfestivalen i Cannes.
Boyer spilte i TV-serien Oss kjeltringer imellom (The Rogues) sammen med David Niven og Gig Young. Serien gikk til og med 1964–1965-sesongen.
Boyers karriere varte lengre enn andre romantiske skuespillere, noe som ga han tilnavnet «den siste av filmens store elskere»." Han spilte i 1966 inn et svært mørkt album kalt Where Does Love Go?. Albumet besto av kjente kjærlighetssanger sunget (eller snarere snakket) med Boyers karakteristiske dype stemme og franske aksent. Platen var etter sigende Elvis Presleys favorittalbum de siste 11 årene av hans liv, og den han hørte mest på.
Senere i livet vendte Boyer seg mot karakterroller i filmer som: Jorden rundt på 80 dager (1956), Hvordan man stjeler en million (1966, med Audrey Hepburn i hovedrollen), Is Paris Burning? (1966), og Casino Royale (1967). Han hadde en betydelig rolle som en korrupt tjenestemann i filmversjonen fra 1969 av The Madwoman of Chaillot, med Katharine Hepburn. Hans siste større filmrolle var som High Lama i en musikal-version av Lost Horizon (1973), som imidlertid fikk dårlig mottakelse.
For sine bidrag til film- og TV-industrien har Boyer fått to stjerner på Hollywood Walk of Fame ved 6300 Hollywood Boulevard.
Privatliv
I tillegg til fransk og engelsk snakket Boyer også italiensk tysk og spansk. Hans eneste ekteskap var med den britike skuespillerinnen Pat Paterson, som han møtte under et middagsselskap i 1934. De to ble forlovet etter to uker og giftet seg tre måneder senere. De flyttet senere fra Hollywood til Paradise Valley i Arizona. De var gift helt til hun døde i 1978.
I Hollywood var Boyer også en av de få nære vennene til den store franske skuespilleren og sangeren Maurice Chevalier.
Boyer ble amerikansk statsborger i 1942.
26. august 1978, to dager etter hans kone døde av kreft, og to dager før sin egen 79-årsdag, begikk Boyer selvmord med en overdose Seconal mens han var hjemme hos en venn i Scottsdale i Arizona. Han ble kjørt til et sykehus i Phoenix, hvor han døde. Han ble begravet på Holy Cross Cemetery i Culver City, California, ved siden av sin kone og sin sønn Michael Charles Boyer (1943–1965).
Filmografi
• L'Homme du large (1920)
• Chantelouve (1921)
• Le Grillon du foyer (1922)
• Esclave (1922)
• Infernal Circle (1928)
• La Barcarolle d'amour (1929)
• Captain Fracasse (1929)
• Le Procès de Mary Dugan (1930)
• Révolte dans la prison (1931)
• The Magnificent Lie (1931)
• Løslatt på prøve (1932)
• La Bataille (1933)
• L'Épervier (1933)
• The Empress and I (1933, voice)
• Havets ørner (1933)
• Moi et l'impératrice (1933)
• Liliom (1934)
• The Battle (1934)
• The Only Girl (1934)
• Caravan (1934)
• Caravane (1934)
• Le Bonheur (1934)
• Private Worlds (1935)
• Break of Hearts (1935)
• Shanghai (1935)
• Mayerlingdramaet (1936)
• Allahs have (1936)
• Som en tyv om natten (1937)
• Maria Walewska (1937)
• Tovarich (1937)
• Besettelse (1938)
• Algiers (1938)
• Le Corsaire (1939)
• Stevnemøte (1939)
• Alt dette og himmelen også (1940)
• Menns skjulte veier (1941)
• La det ikke bli dag (1941)
• Ektemann på rasjon (1941)
• Manhattan-skjebner (1942)
• En nasjons hjerte (1943, kun USA-versjonen)
• Evig uskyld (1943)
• Flesh and Fantasy (1943, tredje segment)
• Gasslys (1944)
• Hun ga seg til slutt (1944)
• The Fighting Lady (1944, kun fransk versjon) Forteller
• Som hemmelig agent (1945)
• En kvinnes hevn (1948)
• Triumfbuen (1948)
• Det 13. brevet (1951)
• Det store under (1951)
• Den lykkelige tiden (1952)
• Torden i Østen (1952)
• Fruens hemmelige timer (1953)
• Boum sur Paris (1953)
• Spindelvev (1955)
• Deilig å være kvinne (1956)
• Jorden rundt på 80 dager (1956)
• Paris, Palace Hotel  (1956)
• En pariserinne (1957)
• Maxime (1958)
• The Buccaneer (1958)
• Fanny (1961)
• Midnight Folly (1961)
• De fire ryttere (1962)
• Julia, du er vidunderlig (1962)
• Miss Millies millioner (1963)
• Hvordan man stjeler en million (1966)
• Brenner Paris? (1966)
• Barbent i parken (1967)
• April, April (1969)
• Den gale fra Chaillot (1969)
• Tapte horisonter (1973)
• Stavisky (1974)
• Nina (1976)
Karma-kagyu
Karma-kagyü (tibetansk: ཀརྨ་བཀའ་བརྒྱུད; wylie: karma bka'-brgyud) eller kamtsang er en retning innen kagyü-skolen, en av de fire store skolene innen tibetansk buddhisme, og har fått en viss spredning i den vestlige verden.
Linjens åndelige overhode bærer tittelen Gyalwa Karmapa. Karma-kagyü kalles i blant for «svarthattene» (svarthattsekten), noe som henspiller på den svarte kronen som bæres av Karmapa.
Karma-kagyü tilhører vajrayana-grenen av mahayana-buddhismen. Det er en triyana-skole, det vil si at munker og nonner skal holde seg til sine vinaya-løfter, mens lekmenn opprettholder upasaka-løftene. Sekten betoner ikke sølibatet like sterkt som andre retninger innen den tibetanske buddhismen, men verdsetter i stedet forskjellige mystiske bruk. Mange lamaer innen karma-kagyü er gifte.
Karma-kagyü-skolen ble grunnlagt av den første Karmapa, Düsum Khyenpa (1110-1193), som ved sin død erklærte at han skulle reinkarneres som sin egen etterfølger. Dette anses å ha lagt grunnen for tradisjonen med reinkarnerte lamaer i den tibetanske buddhismen, og karma-kagyü-linjen av reinkarnerte lamaer har fortsatt inn i våre dager.
Under mingdynastiet nøt karma-kagyü offisiell støtte fra keiserhoffet, og i 1406 utså Yongle-keiseren den femte Karmapa til «keiserlig lærer» (guoshi 國師). Denne støtte opphørte imidlertid under Jiajing-keiserens regjering.
Siden den 16. Karmapa døde i 1981 har to rivaliserende inkarnasjoner av Karmapa blitt identifisert, noe som har ført til et dypt skisma innen karma-kagyü. Dette er blitt kalt Karmapa-kontroversen.
Barbara Leibssle-Balogh
14. oktober 2008 landslagsdebuterte Leibssle-Balogh mot Frankrike, og ble samme år tatt ut i troppen foran Håndball-EM 2008.
Ted Leonard
Theodore Michael «Ted» Leonard (født 22. september 1971 ) er en vokalist og gitarist fra Arcadia i California i USA, best kjent som vokalist i progressiv rock-bandene Enchant, Thought Chamber og Spock's Beard. Han deltok på Transatlantics Kaleidoscope-turné i 2014, og spiller på bandets konsertalbum KaLIVEoscope fra 2014.
Leonard har nevnt Paul Rodgers, Doug Pinnick/King's X, Jellyfish, Steve Walsh/Kansas, Yes, Rush, Tears for Fears, Neal Morse, Steve Perry og Queensrÿche som sine største inspirasjonskilder.
Anastassya Kudinova
Anastassya Kudinova (født 27. februar 1988) er en kasakhstansk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp.
Hun representerte Kasakhstan under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i forsøksheatet på 400 meter.
Paul Dahlø
Paul Christian Dahlø (født 4. desember 1943 i Eidsvoll) er en norsk lokalpolitiker (Arbeiderpartiet) som har vært ordfører i Sørreisa kommune i flere omganger og også leder for fylkesrådet i Troms.
Han kom inn i lokalpolitikken første gang i 1979 som medlem av kommunestyret i Sørreisa, og etter en pause så igjen fra 1987. Han var første gang ordfører i Sørreisa fra 1991 til 1999. Han hadde fra og med denne tida også ledende verv i Troms arbeiderparti.
I 1999 gikk Dahlø over i fylkespolitikken. Han var da Arbeiderpartiets kandidat til vervet som fylkesordfører, men blei ikke valgt. Fire år etter, da Troms fylke i 2003 gikk over til en parlamentarismebasert styringsmodell, blei Dahlø valgt til den første fylkesrådslederen. Dette vervet hadde han fram til han i 2009 gikk av på grunn av sjukdom.
I 2011 gjorde han comeback i kommunepolitikken og var igjen ordfører i Sørreisa fra 2011 til 2015, Denne perioden var Dahlø også leder for Midt-Troms regionråd. Han blei også innvalgt i kommunestyret ved kommunevalga i 2015 og 2019.
Dahlø er utdanna ingeniør. Han var programtekniker i NRK, før han i 1971 flytta til Troms. Han har drevet egen gård og arbeida noen år i skogen. En periode var han tilsatt ved Lenvik trygdekontor, seinere ved tilsvarende etat i Sørreisa, der han fra 1987 var trygdesjef.
Han var fra 2005 styremedlem i Kirkens Nødhjelp, i en periode nestleder.
Ängelholms FF
Ängelholms FF er en svensk fotballklubb i Ängelholm i Skåne län. Väsby United ble grunnlagt i 1975 gjennom sammenslåing av fotballavdelingen i Ängelholms IF og Skörpinge GIF som begge hadde tilhørighet i Ängelholm. Klubben sin hjemmebane er Ängelholms idrottsplats.
Giannin Andreossi
Giannin Andreossi (født 2. juli 1902, død ukjent) var en sveitsisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1928 i St. Moritz.
Andreossi vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1928 i St. Moritz. Det sveitsiske laget kom på tredjeplass i OL-turneringen bak Canada og Sverige. Sveits' resultat i finalerunden, som besto av fire lag, var seier med 4-0 over Storbritannia og tap med 0-4 mot Sverige og 0-13 mot Canada. OL-turneringen i 1928 var også både det tredje verdens- og det trettende europamesterskapet i ishockey.
Ford Taurus
Ford Taurus (1985–2019) er en familiebil fra amerikanske Ford.
Den lages som sedan og stasjonsvogn, og har kommet i mange utgaver og tidvis delt mye tekniske komponenter og utseende med Mercury Sable.
Den er fra 2019 planlagt avsluttet i USA, men en australsk utgave har siden 2016 vært i salg i Kina og andre land utenfor Nord-Amerika.
Taurus har ikke vært solgt ny i Norge, men privat import har forekommet.
Folkefronten for Palestinas frigjøring – Generalkommandoen
Folkefronten for Palestinas frigjøring - Generalkommandoen (arabisk:, engelsk: Popular Front for the Liberation of Palestine - General Command) er en palestinsk nasjonalistisk og marxistisk organisasjon, støttet av Syria og Iran. Organisasjonen ble dannet i 1968 og ledet av Ahmed Jibril og har trolig tilholdsted i Saida i Sør-Libanon.
PLP-GC blir ifølge israelske kilder støttet av Syria og er den mest syrisk-vennlige organisasjon innen PLO. Organisasjonen har trolig færre enn 1 000 medlemmer. Ahmed Jibril leder denne fra Rehandistriktet i Damaskus, og organisasjonen benytter syriske treningsleire, som stilles til disposisjon.