cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uranus
Oppdagelse
Objektet ble raskt allment godtatt som en ny planet. I løpet av 1783 anerkjente Herschel selv dette faktum foran presidenten i Royal Society, Joseph Banks: «Ved hjelp av observasjoner gjort av de mest høytstående astronomene i Europa ser det ut til at en ny stjerne, som jeg fikk æren av å påpeke for dem i mars 1781, er en primær planet i vårt solsystem.» Som en anerkjennelse ga Kong Georg III et årlig stipend på 200 pund til Herschel, på betingelse av at han flyttet til Windsor hvor kongefamilien kunne få se gjennom hans teleskoper.
Navnsetting
Maskelyne ba Herschel om «å gjøre den astronomiske verden en tjeneste ved å gi et navn til din planet, som i sin helhet er din, og dens oppdagelse som vi er så takknemlige overfor deg». Herschel valgte navnet Georgium Sidus (Georges stjerne) eller «Den Georgiske planeten», til heder og ære for hans nye beskytter Georg III av Storbritannia. Han forklarte avgjørelsen i et brev til Joseph Banks:
Forslaget ble dårlig likt i utlandet, og en rekke alternativer ble raskt lagt frem. Astronomen Jérôme Lalande foreslo navnet Herschel etter oppdageren. Den svenske astronom Erik Prosperin foreslo navnet Neptune som ble støttet av andre astronomer som likte ideen om å minne om seirene i den britiske marineflåten i løpet av den amerikanske uavhengighetskrigen ved å kalle den nye planeten Neptune George III eller Neptune Great Britain. Bode ønsket navnet Uranus, den latinske versjonen av den greske himmelguden Uranos; liksom Saturn var Jupiters far, burde den nye planeten oppkalles etter Saturns far.
Martin Klaproth, Bodes kollega fra Det franske vitenskapsakademiet, kalte i 1789 sitt nyfunnede grunnstoff for «uran» for å vise at han støttet Bodes forslag. Til slutt ble Bodes navneforslag mest brukt og i 1850 ble det allment gjeldende, da HM Nautical Almanac Office gikk over fra å bruke Georgium Sidus til å kalle planeten Uranus. Bodes forslag vant raskt innpass, bl.a. fordi han utga astronomiske årbøker med navnet Uranus.
Nomenklatur
Uttalen som er foretrukket blant astronomer er (IPA), med trykk på den første stavelsen som i latin Ūranus; i motsetning til den daglige  (IPA), med trykk på den andre stavelsen og en lang a, selv om begge uttalene er akseptable.
Omløp og rotasjon
Omløpstiden rundt solen er på drøyt 84 år. Gjennomsnittlig avstand fra solen er omtrent 3 milliarder km (rundt 20 AU). Sollysets intensitet ved overflaten er ca. 1/400 av den på jorden. Detaljer om planetens omløpsbane ble først kalkulert av Pierre-Simon Laplace i 1783. Med tiden ble uoverensstemmelser oppdaget mellom den forutsatte og observerte banen, og i 1841 foreslo John Couch Adams at forskjellene skyldtes gravitasjonskreftene fra en ukjent planet. For å få en forklaring på dette startet Urbain Le Verrier i 1845 uavhengig forskning rundt Uranus’ omløpsbane og gravitasjonskrefter. 23. september 1846 fant Johann Gottfried Galle planeten Neptun nær det forutsette området til Le Verrier.
Rotasjonsperioden til det indre av Uranus er 17 timer og 14 minutter, mot klokken (retrograd). Som for alle de andre gassplanetene forekommer det også i Uranus' atmosfære svært sterke vinder som går motsatt vei av planetens rotasjon. Ved noen breddegrader, for eksempel ca. to tredjedeler av avstanden fra ekvator til sydpolen, beveger synlige formasjoner i atmosfæren seg mye raskere og fullfører en full rotasjon på så lite som 14 timer.
Aksehelning
Rotasjonsaksen ligger på planetens side med hensyn til solsystemets plan, med en aksehelning på 97,77°. Dermed «ligger» planeten i banen, og vinkelen mellom polene og banen er nesten null. Aksehelningen gir årstidsvariasjoner som er helt forskjellige fra de man finner på andre store planeter. Mens andre planeter roterer liksom snurrebasser relative til solsystemets plan, går Uranus rundt mer som en rulleball. En av polene vender kontinuerlig vender inn mot solen mens den andre vender bort ved (før og etter) Uranus’ solverv. Kun en smal stripe ved ekvator opplever en drastisk dag/natt-syklus, men med solen veldig lavt over horisonten som ved jordens polområder.
På den andre siden av omløpsbanen er situasjonen motsatt. Dermed har ikke Uranus noen egentlig nord- og sydpol. Hver pol har rundt 42 år med kontinuerlig sollys fulgt av 42 år med sammenhengende mørke. Ved tiden rundt jevndøgn vender solen mot ekvatoren til Uranus og gir en periode med dag/natt-syklus lignende de syklusene som finner sted på de fleste andre planeter. Da Voyager 2 passerte i 1986 pekte en av polene nesten rett mot solen. Uranus gjennomgikk sitt siste jevndøgn 7. desember 2007.
Rotasjonen gjør at polområdene gjennomsnittlig mottar mer solenergi per år enn ekvatoriale områder. Likevel er det varmere ved ekvator enn ved polene. Den underliggende årsaken er ukjent. Grunnen til den spesielle aksehelning er heller ikke kjent, men det spekuleres i om en protoplanet på størrelse med jorden kolliderte med Uranus ved solsystemets dannelse og fikk planeten på skrå.
Sørpolen pekte nesten rett mot solen da Voyager 2 passerte i 1986. Polområdet blir referert til som «sør» etter definisjonen som er fastsatt Den internasjonale astronomiske union. Definisjonen sier at nordpolen skal være polområdet som peker over det uforanderlige planet til solsystemet (bort fra solen), uansett hvilken retning planeten går rundt. Noen ganger blir en annen konvensjon brukt, hvor et legemes nord- og sydpol forklares ved hjelp av høyrehåndsregelen i sammenheng med rotasjonsretningen. Ifølge dette koordinatsystemet var det «nordpolen» som var i sollyset i 1986.
Den ekstreme aksehelningen ser ut til å gi ekstreme årstidsvariasjoner i været. Da Voyager 2 passerte var skymønstrene svært svake og utydelige. Nyere bilder fra Hubble-teleskopet viser atskillig tydeligere skymønstre. I 2007 sto solen direkte over ekvator.
Synlighet
Mellom 1995 og 2006 varierte Uranus’ tilsynelatende størrelsesklasse mellom +5,6 og +5,9, så den kan så vidt ses med det blotte øye som en svak stjerne når himmelen er særlig mørk. Vinkeldiameteren er mellom 3,4 og 3,7 buesekunder, mens den for Saturn og Jupiter er henholdsvis 16–20 og 32–45 buesekunder. Det er likevel lett å få øye på planeten i mørke uten lysforurensning, også i bystrøk med en liten kikkert. I store amatørteleskoper med objektdiameter mellom 15 og 23 cm ser planeten ut omtrent som en blek, turkis biljardkule med tydelig formørkning på randen. Selv i teleskoper med objektivdiameter større eller lik 25 cm er ikke detaljer synlige, men skymønstrene og noen av de større månene som for eksempel Titania og Oberon kan være synlige.
Indre struktur
Massen er omtrent 14,5 ganger større enn jordens, og dermed er planeten den minste av gassplanetene. Massetettheten er 1,27 g/cm³ og gjør den til planeten med nest minst massetetthet, etter Saturn. Volumet er 50 ganger jordens, men den lave tettheten gjør at den som solsystemets eneste gasskjempe har en gravitasjon som er mindre enn 1g. Selv om Uranus har en litt større diameter enn Neptun (omtrent fire ganger jordens), er den lettere enn Neptun.
Uranus består hovedsakelig av stein og ulike issorter (gasser med lavt frysepunkt) som vann, ammoniakk og metan. Den totale mengden is utgjør mellom 9,3 og 13,5 jordmasser. Hydrogen og helium utgjør mellom 0,5 og 1,5 jordmasser, mens resten (0,5–3,7 jordmasser) er stein.
Standardmodellen viser en steinete (silikat/jern-nikkel) kjerne i sentrum, en isete mantel i midten og et ytre fylt av hydrogen og helium i gassform. Kjernen er relativt liten med en masse på bare 0,55 jordmasser, med en radius som er over 20 % mindre enn radiusen til selve Uranus; mantelen omfatter hovedmassen med rundt 13,4 jordmasser, mens den øvre atmosfæren er relativt lett med en masse tilsvarende rundt 0,5 jordmasser. Atmosfæren øker radiusen med de siste 20 %.
Tettheten til kjernen er rundt 9 g/cm³, med et trykk i sentrum på 8 millioner bar (800 GPa). Temperaturen i kjernen er omtrent 5000 K (4727 °C). Ismantelen består ikke av is i tradisjonell betydning, men av en varm og tett væske som består av vann, ammoniakk og andre volatiler. Væsken har en høy elektrisk ledningsevne, og blir også kalt et vann–ammoniakk-hav. Sammensetningen til størstedelen av Uranus og Neptun er svært forskjellig fra sammensetningen til Jupiter og Saturn, med is dominerende over gassene. De to førstnevnte blir derfor klassifisert i en egen gruppe, iskjempene. Der kan også finnes et lag av ionisk vann hvor vannmolekylene brytes ned til en suppe av hydrogen- og oksygenioner, og enda dypere et lag av superionisk vann hvor oksygenet krystalliseres og hydrogenionene beveger seg fritt innenfor oksygenskallet.
Andre modeller tilfredsstiller også observasjonene. Hvis betydelige mengder hydrogen og steinmateriale er blandet sammen i ismantelen, vil den totale massen av is i planetens indre være mindre. Dagens tilgjengelige data er ikke tilstrekkelig for å avgjøre hvilken modell som er riktig. Mantelen av væske betyr at Uranus mangler en fast overflate, og at der er en gradvis overgang mellom atmosfæren av gass og de indre væskelagene. En roterende flattrykthet på punktet hvor det atmosfæriske trykket er 1 bar (100 kPa), er for bekvemmelighetens skyld angitt som «overflaten». «Overflaten» har ekvatorial radius lik 25,559 ± 4 km og polradius lik 24,973 ± 20 km, og brukes som et nullpunkt for høyder i denne artikkelen.
Indre varme
Den indre varmen ser ut til å være vesentlig lavere enn hos de andre gassplanetene; i astronomisk terminologi har planeten en lav varmestrøm. Årsakene er ukjente. Neptun som ligner på Uranus i størrelse og kjemisk sammensetning, utstråler 2,61 ganger mer energi enn den mottar fra solen. I den infrarøde delen av det elektromagnetiske spekteret, utstråler Uranus bare 1,06 ± 0,08 ganger den solenergien som blir absorbert i atmosfæren. Varmestrømmen er 0,042 ± 0,047 W/m², som er lavere enn den indre varmestrømmen i jorden (0,075 W/m²). Den laveste registrerte temperaturen i tropopausen er 49 K (−224 °C), og gjør planeten til den kaldeste i solsystemet.
En hypotese er at en kollisjon med et stort himmellegeme, har ført til planetens karakteristiske aksehelning. Kollisjonen førte også til at planeten mistet dens egentlige varme, noe som videre medførte lavere kjernetemperatur. En annen hypotese er at en barriere i de øvre lagene av atmosfæren hindrer varmen fra kjernen i å nå overflaten. For eksempel kan konveksjon i en gruppe av ulike lag (sammensetningsmessig) i ismantelen hindre den oppadgående varmetransporten; det er mulig at dobbel-diffusende konveksjon er en begrensende faktor.
Mulazzo
Mulazzo er en kommune i Provinsen Massa-Carrara i den italienske regionen Toscana. Den ligger omkring 120 km. nordvest for Firenze og omkring 35 km. nordvest for Massa. I 2004 hadde kommunen 2 570 innbyggere. Den har et areal på 62,6 km².
Uranus
Atmosfære
Uten en veldefinert fast overflate, kalles den ytterste kappen av gass som er tilgjengelig for fjernmåling for atmosfæren. Fjernmålingen strekker seg ned til ca. 300 km under nivået for 1 bar (100 kPa), med et tilsvarende trykk på ca. 100 bar (10 MPa) og temperaturer på 320 K. Den tynne koronaen strekker seg over to planetraider fra den nominelle overflaten ved 1 bar trykk.
Atmosfæren kan deles inn i tre lag: troposfæren – mellom høyder på -300 og 50 km og trykk fra 100–0,1 bar (10 MPa–10 kPa); stratosfæren – som strekker seg over høyder mellom 50 og 4,000 km og trykk mellom 0,1 og 10-10 bar (10 kPa–10 µPa); og termosfæren/korona – som strekker seg fra 4,000 km og helt opp til 50,000 km fra overflaten. Det finnes ingen mesosfære.
Sammensetning
Atmosfæren består hovedsakelig av molekylært hydrogen og helium. Molekylfraksjonen for helium (antall heliumatomer per gassmolekyl) er 0,15 ± 0,03 i den øvre troposfæren, noe som tilsvarer en massefraksjon på 0,26 ± 0,05. Dette er svært nær den protosolare heliummassefraksjonen på 0.275 ± 0.01, og indikerer at helium ikke har slått seg ned rundt kjernen slik det har i de andre gasskjempene. Den tredje vanligste bestanddelen er metan, som har prominente absorpsjonsband i det synlige og nær-infrarøde (IR) og gjør at Uranus er cyan i fargen. Etter molfraksjon utgjør metanmolekylene 2,3 % av atmosfæren under skydekket av metan, der hvor trykknivået er 1,3 bar (130 kPa). Dette representerer omtrent 20–30 % av karbonforekomsten på solen.
Blandingsforholdet er mye lavere i den øvre atmosfæren på grunn av den ekstremt lave temperaturen. Temperaturen senker metningsnivået og gjør at overflødig metan fryses ut. Mengden av mindre volatile forbindelser som ammoniakk, vann og hydrogensulfid i den dype atmosfæren er lite kjent, men er trolig høyere enn verdiene for solen. Sammen med metan finnes det også spormengder av ulike hydrokarboner i stratosfæren. De antas å bli produsert gjennom fotolyse av metan, indusert av solens ultrafiolette stråling, og inkluderer etan, acetylen , metylacetylen og diacetylen. Spektroskopi har også avdekket spor av vanndamp, karbonmonoksid og karbondioksid i den øvre atmosfæren. Dette kan bare komme fra en ekstern kilde som innfallende støv eller kometer.
Troposfære
Troposfæren preges av at temperaturen øker med høyden. Den faller fra ca. 320 K ved bunnen av den nominale troposfæren ved ca. -300 km til 53 K ved ca. 50 km. Temperaturen i den kaldeste øvre regionen av troposfæren (tropopausen) varierer mellom 49–57 K avhengig av breddegraden. Tropopausen står for det meste av planetens termiske infrarøde utstråling, med en effektiv temperatur på 59,1 ± 0,3 K.
Stratosfæren
I stratosfæren øker temperaturen fra 53 K i tropopausen til mellom 800 og 850 K ved bunnen av termosfæren. Den oppvarmes av absorpsjon av ultrafiolett og infrarød stråling av metan og andre hydrokarboner, som dannes av fotolyse av metan. Varme overføres også fra den varme termosfæren.
Hydrokarbonene okkuperer høyder mellom 100 og 300 km, med et trykkområde på 10–0,1 mbar (1000–10 kPa) og temperaturer mellom 75 og 170 K. De mest vanlige er metan, acetylen og etan med et blandingsforhold på ca. 10-7 i forhold til hydrogen. Blandingsforholdet til karbonmonoksid er lignende i disse høydene. Tyngre hydrokarboner og karbondioksid har blandingsforhold tre størrelsesklasser lavere. Mengdeforholdet til vann er ca. 7. Etan og acetylen kondenserer i den kaldere nedre delen av stratosfæren og tropopausen (under nivået for 100 mBar) og danner lag av dis som kan være delvis ansvarlig Uranus' levende utseende. Konsentrasjonen av hydrokarboner i stratosfæren over disen er betydelig lavere enn i stratosfæren til de andre kjempeplanetene.
Termosfæren og koronaen
Termosfæren og koronaen har en jevn temperatur rundt 800–850 K. Varmekilden er lite forstått, siden hverken fjern eller ekstrem ultrafiolett stråling fra solen eller auroraaktivitet gir nok energi. Den svake kjøleeffekten på grunn av mangelen på hydrokarboner i stratosfæren over 0,1 mBars trykknivå kan også bidra til dette. I tillegg til molekylært hydrogen inneholder termosfære-koronaen mange frie hydrogenatomer. Deres lille masse og den høye temperaturen forklarer hvorfor koronaen strekker seg 50,000 km – eller to ganger radien til Uranus – ut fra planeten.
Den utvidede koronaen er unik for Uranus. Den fører til en luftmotstand for små partikler i bane rundt planetene, og til en generell reduksjon av støv i ringene. Sammen med den øvre delen av stratosfæren går termosfæren over i ionosfæren. Observasjoner viser at ionosfæren okkuperer høyder fra NaN km. Ionosfæren på Uranus er tettere enn både Saturns og Neptuns, som kan oppstå fra den lave konsentrasjonen av hydrokarboner i stratosfæren. Ionosfæren består hovedsakelig av ultrafiolett stråling fra solen og avhenger av solens aktivitet. Polarlysaktiviteten er ubetydelig sammenlignet med Jupiter og Saturn.
Ringer
Ringsystemet til Uranus var det andre som ble oppdaget i solsystemet etter Saturns. Ringene består av ekstremt mørke partikler, som varierer i størrelse fra mikrometer til fraksjoner på en meter. Tretten ringer er kjent, og den lyseste er ε-ringen. Med unntak av to, er alle ekstremt smale – vanligvis bare et par kilometer brede. Ringene er sannsynligvis ganske unge siden betraktninger indikerer at de ikke ble dannet sammen med Uranus. Materien i ringene kan en gang ha vært en del av en måne (eller måner) som ble spredt etter et høyhastighetsnedslag. Av samtlige deler av rester som ble dannet etter disse nedslagene var det bare noen få partikler som overlevde i et begrenset antall stabile soner for å bli til ringer.
William Herschel beskrev en mulig ring rundt Uranus i 1789, men observasjonen er tvilsom. Ringene er ganske svake, og i løpet av de neste to tiår var det ingen andre som noterte noe om slike observasjoner. Likevel gjorde Herschel en nøyaktig beskrivelse av ε-ringens størrelse, vinkelen relativt til jorden, den rødaktige fargen og de tilsynelatende endringene ettersom Uranus forflyttet seg rundt solen.
Ringsystemet ble definitivt oppdaget av 10. mars 1977 av James L. Elliot, Edward W. Dunham og Douglas J. Mink ved bruk av Kuiper Airborne Observatory. Oppdagelsen var et hell i uhell. De planla å bruke okkultasjonen av stjernen SAO 158687 for å studere atmosfæren, men stjernen forsvant en kort periode fem ganger både før og etter at den forsvant bak planeten. De konkluderte da med at der var et ringsystem rundt planeten. Noe senere oppdaget de ytterligere fire ringer. Ringene ble direkte fotografert av Voyager 2 i 1986. Voyager 2 oppdaget også ytterligere to svake ringer slik at det totale antallet var oppe i elleve.
I desember 2005 oppdaget Hubble-teleskopet ytterligere to ringer (det «ytre» ringsystemet), og brakte antallet opp i tretten. . Den største ligger to ganger så langt unna planeten som de tidligere kjente ringene. Hubble oppdaget også to små satellitter, hvorav den ene, Mab, deler bane med den ytterste ringen.
Bilder av de nye ringene tatt ved Keck-observatoriet i april 2006 viste at den ytterste er blå og den andre er rød, mens de indre ringene synes å være grå. Den ytre ringens blåfarge kan skyldes at den er sammensatt av småpartikler av vannholdig is fra overflaten av Mab, som sprer det blå lyset.
Magnetfelt
Før Voyager 2 ankom i 1986 var det ikke utført noen målinger av magnetosfæren. Astronomer forventet at magnetfeltet ville være på linje med solvinden, siden det da ville være justert etter polene som ligger i ekliptikken.
Voyager avslørte at magnetfeltet ikke kommer fra planetens geometriske senter og er skråstilt 59° fra rotasjonsaksen. Den magnetiske dipolen er forskjøvet fra sentrum av planeten mot den sørlige roterende polen med en tredjedel av planetens radius. Dette gir en svært asymmetrisk magnetosfære hvor magnetfeltstyrken på overflaten av den sørlige halvkulen kan være så lav som 0,1 gauss (10 µT), og på den nordlige halvkulen så høy som 1,1 gauss (110 µT). Gjennomsnittlig feltstyrke er 0,23 gauss (23nbsp;µT). Til sammenligning er magnetfeltet på jorden omtrent like sterkt på polene, og det «magnetiske ekvator» er omtrent parallell med den geografiske ekvator.
Det dipole momentet er 50 ganger jordens. Neptun har et tilsvarende forskjøvet og skråstilt magnetfelt, noe som antyder at dette er vanlig hos iskjemper. En hypotese er at iskjempenes magnetfelt genereres av bevegelse ved relativt grunne dybder, for eksempel i hav av vann og ammoniakk, mens magnetfeltet i terrestriske planeter og gasskjempene genereres i kjernene.
Magnetosfæren har et baugsjokk som ligger ca. 23 radier foran seg, en magnetopause ved 18 radier, en fullt utviklet magnetohale og strålingsbelter,  og er mer lik Saturns enn Jupiters. Magnetohalen følger bak planeten millioner av kilometer ut i rommet og vris til en lang korketrekker av planetens sideveise rotasjon.
Partikkelfluksen er tilstrekkelig høy til å forårsake mørklegging eller romvær på månenes overflate på en astronomisk rask tidsskala på 100,000 år. Dette kan komme av den jevnt mørke fargen på månene og ringene. Uranus har relativt godt utviklede polarlys som ses som lyse buer rundt begge de magnetiske polene. I motsetning til Jupiters polarlys synes de å være ubetydelige for energibalansen i termosfæren.
Klima
I ultrafiolette og synlige bølgelengder viser atmosfæren seg å være roligere enn på andre gasskjemper, også Neptun. I 1986 observerte Voyager 2 totalt ti skyformasjoner over planeten. En foreslått forklaring er at den indre varmen fremstår markant lavere enn hos de andre kjempeplantene. Den laveste temperaturen registrert i tropopausen er 49 K, og gjør Uranus til den kaldeste planeten i solsystemet.
Stripet struktur, vinder og skyer
I 1986 fant Voyager 2 ut at den synlige sørlige halvkulen på Uranus kan deles inn en lys polarkappe og en mørk ekvatorstripe (se figur til høyre). Grensen mellom regionene ligger ca. ved -45 grader bredde. En smal stripe som strekker seg over breddegradene -45 til –50 grader er den lyseste av de store formasjonene som er synlig på overflaten. Denne kalles den sørlige «kragen». Kappen og kragen antas å være en tett region av metanskyer som ligger i trykkområdet 1,3–2 bar (se over).
Voyager 2 observerte også ti små lyse skyer, de fleste flere grader mot nord sammenlignet med kragen. I alle andre henseender virket Uranus dynamisk død i 1986. Voyager 2 ankom i løpet av høyden for planetens sørlige sommer og kunne derfor ikke observere den nordlige halvkulen. Ved begynnelsen av det 21. århundre kom den nordlige polregionen til syne, og Hubble-teleskopet (HST) og Keck-teleskopene begynte å observere den. I begynnelsen observerte de hverken en krage eller noen polkappe på den nordlige halvkulen. Uranus var tilsynelatende asymmetrisk; lys nær den sørlige polen og jevnt over mørk i regionene nord for den sørlige kragen. Da Uranus passerte sitt jevndøgn i 2007 forsvant nesten den sørlige kragen fullstendig. Samtidig oppstod en nordlig krage nær 45 graders bredde.
På 1990-tallet ble mange flere lyse skyformasjoner observert, delvis fordi nye teknikker for bedre bilder ble tilgjengelig. De fleste ble funnet på den nordlige halvkulen etter hvert som denne ble synlig. En tidlig forklaring – om at lyse skyer lettere kunne identifiseres på den mørke delen av planeten, mens den lyse kragen skjuler dem på den sørlige halvkulen – var feil: det faktiske antallet formasjoner hadde økt betraktelig.
Uansett er det forskjeller mellom halvkulenes skyer. De nordlige skyener er mindre, skarpere og lysere, og ser ut til å ligge høyere oppe enn de på den sørlige halvkulen. Levetiden til skyene varierer med flere størrelsesklasser. Noen av de små skyene lever i timer, mens minst en av de sørlige skyene kan ha vedvart siden Voyagers forbiflyvning. Nyere observasjoner har også vist at skyformasjoner på Uranus har mye til felles med de på Neptun. For eksempel ble ikke de mørke flekkene som er vanlige på Neptun observert på Uranus før i 2006, da den første av denne typen formasjoner ble observert. Formasjonen ble da kalt Uranus' mørke flekk. Spekulasjonene går i om Uranus er i ferd med å bli mer lik Neptun under tiden for jevndøgn.
Sporingen av en rekke skyformasjoner gjorde fastsettingen av sonale vinder i den øvre troposfæren mulig. Ved ekvator er vindene retrograde, noe som betyr at de blåser i motsatt retning i forhold til planetens rotasjon. Hastighetene varierer fra -100 til -50 m/s. Vindhastighetene øker med avstanden fra ekvator og når nullverdier nær ± 20° bredde hvor troposfærens temperaturminimum ligger.<ref name="Sromovsky2005" Nærmere polene endres vindene til samme retning som planetens rotasjon, og de fortsetter å øke til de når maksstyrke ved ± 60° før de faller mot null ved polene. Vindhastighetene rundt -40° bredde varierer fra 150–200 m/s. Siden kragen skjuler skyene under denne parallellen, er det umulig å måle hastigheten mellom dem og sørpolen. Derimot er det observert vindhastigheter opp mot 240 m/s nær +50° bredde på den nordlige halvkulen.
Årstidsvariasjoner
Fra mars til mai 2004 oppstod en rekke store skyer som ga Uranus et Neptun-lignende utseende. Det ble observert rekordhøye vindhastigheter på 229 m/s (824 km/t) og en vedvarende tordenstorm som ble omtalt som «4. juli-fyrverkeri». 23. august 2006 observerte forskere ved Space Science Institute (Boulder, CO) en mørk flekk som ga innsikt i planetens atmosfæreaktivitet. Hvorfor dette plutselige utbruddet i aktivitet oppstod er ikke fullt ut kjent, men det synes som om den ekstreme aksehelningen resulterer i ekstreme årstidsmessige variasjoner i været.
Det finnes grunner til å anta at fysiske årstidsendringer finner sted i Uranus. Mens planeten har en lys sørlig polregion, er den nordlige polen ganske svak, noe som ikke stemmer med modellen med årstidsendringer skissert over. Under forrige nordlige solverv i 1944, viste Uranus forhøyede nivåer av lysstyrke, og dette antyder at nordpolen ikke alltid har vært like svak. Dette innebærer at den synlige polen blir lysere noe tid før solverv og mørkner etter jevndøgn. Detaljerte analyser av synlige og mikrobølgedata avslørte at de periodiske endringene i lysstyrken ikke var helt symmetriske rundt solverv, og indikerer en endring i de meridionale albedomønstrene.
På 1990-tallet beveget Uranus seg bort fra solverv, og den sørlige polkappen ble merkbart mørkere (med unntak av den sørlige kragen, som forble lys), mens den nordlige halvkulen opplevde økende aktivitet, blant annet i skyformasjoner og sterke vinder som ga forventninger om at den skulle lysne opp relativt snart. Dette skjedde også i 2007 da planeten passerte et jevndøgn: en svak nordlig polkrage kom til syne, mens den sørlige kragen ble nesten usynlig. Sonale vindporfiler forble noe asymetriske, mens de nordlige vindene ble noe saktere enn de sørlige.
Mekanismen med fysiske endringer er fortsatt uklar. Nær sommer- og vintersolverv ligger halvkulene enten fullt blendet av solens stråling eller vendt mot det mørke rommet. Opplysingen av den solfylte halvkulen antas å skyldes den lokale fortykkelsen av metanskyer og dislag som ligger i troposfæren. Den lyse kragen ved -45° bredde er også forbundet med metanskyer. Andre endringer i den sørlige polregionen kan forklares av endringer i det lavere skylagene.
Dannelse
Flere forskere tror forskjellen mellom iskjempene og gasskjempene strekker seg tilbake til dannelsen. Solsystemet anses å ha blitt dannet fra en gigantisk roterende ball av gass og støv, kjent som en pre-solar stjernetåke. Mye av gassen – primært hydrogen og helium – dannet solen, mens støvpartikler ble samlet sammen for å danne de første protoplanetene. Etter hvert som planetene vokste, samlet noen av dem så mye materiale at gravitasjonen holdt tak i restene av stjernetåkens gass. Jo mer gass de holdt tak i, jo større ble de; jo større de ble, jo mer gass holdt de tak i helt til et kritisk punkt der størrelsene begynte å øke eksponentielt. Iskjempene hadde bare noen få jordmasser med gass fra stjernetåken, og nådde aldri det kritiske punktet. Simuleringer av planetvandringer antyder at begge iskjempene ble dannet nærmere solen enn der de befinner seg i dag, og ble forflyttet utover etter dannelsen. Denne hypotesen er detaljert i Nice-modellen.
Måner
Uranus har 27 kjente naturlige satellitter, med navn hentet fra skikkelser i verkene til William Shakespeare og Alexander Pope. De fem største er Miranda, Ariel, Umbriel, Titania og Oberon. Uranus har det minst massive satellittsystemet blant gasskjempene. Den kombinerte massen til de fem største månene er mindre enn halvparten av massen til Triton alene.
Den største månen Titania er den åttende største månen i solsystemet, med en radius på 788,9 km, som er mindre enn halvparten av vår egen måne, men noe mer enn Rhea som er Saturns nest største måne. Månenes lave albedoer strekker seg fra 0,2 for Umbriel til 0,35 for Ariel (i grønt lys). Månene er konglomerater av isstein bestående av omtrent femti prosent is og femti prosent stein. Isen kan inkludere ammoniakk og karbondioksid.
Ariel ser ut til å ha den yngste overflaten med færrest nedslagskratre. Umbriel ser ut til å ha den eldste. Miranda her flere canyoner som er 20 km dype, terrasserte lag, en kaotisk variasjon i alderen av overflaten og formasjoner. Den tidligere geologiske aktiviteten på Miranda antas å ha blitt drevet av tidevannsoppvarming på en tid da banen var mer eksentrisk, sannsynligvis som et resultat av en tidligere 3:1–resonans med Umbriel. Riftprosesser forbundet med oppstrømmende diapirer er sannsynligvis opphavet til månens «racerbane»-lignende korona. På samme måte antas det at Ariel en gang var i en 4:1-resonans med Titania.
Utforskning
Muligheten for å sende Cassini videre til Uranus ble evaluert i 2009, men det ville ta sonden tjue år å nå Uranus etter å ha forlatt Saturn. Etter en undersøkelse i 2011 (2013–2022 Planetary Science Decadal Survey) ble det foreslått å sende en banesonde og et landingsfartøy til Uranus, med en oppskytning i perioden 2020–2023 og en 13 år lang ferd mot Uranus. Et eventuelt landingsfartøy kunne ta utgangspunkt i Pioneer Venus Multiprobe og gå 1–5 atmosfærer ned. Den europeiske romfartsorganisasjon vurderte også «mediumklasseoppdraget» Uranus Pathfinder, men dette ble satt på vent. Oppdraget New Frontiers Uranus Orbiter har blitt evaluert og foreslått i studien The Case for a Uranus Orbiter.
I populærkulturen
I astrologien er Uranus den regjerende planeten over Vannmannen. Uranus er turkis i fargen og knyttes til elektrisitet; derfor forbindes stjernetegnet Vannmannen med fargen elektrisk blå (som ligger nær turkis).
Sonetten On First Looking Into Chapman's Homer (1816), skrevet av den engelske romantiske poeten John Keats (1795–1821), henviser til Herschels oppdagelse av Uranus i linjen Then felt I like some watcher of the skies/When a new planet swims into his ken.
Sunniva Ørstavik
Sunniva Ørstavik (født 13. juni 1967) er en norsk organisasjonskvinne som er generalsekretær i Norges Handikapforbund fra 2018. Hun var likestillings- og diskrimineringsombud fra 2010 til 2016, og generalsekretær i Norsk Folkehjelp i 2016.
Du kannst nich treu sein
Engelsk tittel er «You Can't Be True, Dear». Den engelske teksten var skrevet av Hal Cotten.
Sunniva Ørstavik
Karriere
Ørstavik er cand.polit. med hovedfag i sosiologi fra Universitetet i Oslo i 1995. Hun var doktorgradsstipendiat ved Institutt for sosialforskning (tidligere INAS, nå NOVA) fra 1995, men avbrøt forskerkarrieren etter kun ett år som stipendiat.
Du kannst nich treu sein
I 1948 spilte Ken Griffin inn sangen, først utgitt som instrumnetalversjon (soloorgel) og senere med vokalist Jerry Wayne som fremførte teksten. Begge disse ble populære i utgivelser fra det uavhengige selskapet, Rondo Records.
Sunniva Ørstavik
Karriere
Fra 1996 til 1998 var Sunniva Ørstavik førstekonsulent i Forebyggings- og utviklingsavdelingen i Sosial- og helsedepartementet. I 1998 ble hun ansatt som assisterende generalsekretær i Rådet for psykisk helse, fra 2005 til 2010 hadde hun stillingen som generalsekretær samme sted.
Du kannst nich treu sein
Innspillingen med Ken Griffin og Jerry Wayne ble utgitt av Rondo Records med katalognummer 228.
Sunniva Ørstavik
Karriere
Sunniva Ørstavik var likestillings- og diskrimineringsombud i et åremål på seks år fra januar 2010.
Du kannst nich treu sein
Instrumentalversjonen med Ken Griffin ble utgitt av Rondo Records med katalognummer 128.
Sunniva Ørstavik
Karriere
I februar 2016 ble hun generalsekretær i Norsk Folkehjelp, men gikk av fra stillingen i oktober samme år. I 2017 fikk hun et engasjement som rådgiver i bedriften Uloba. I september 2018 tiltrådte hun som generalsekretær i interesseorganisjonen Norges Handikapforbund.
Utmerkelser
Hun fikk Krisesentersekretariatets rettighetspris i 2015.
Du kannst nich treu sein
Inbstrumentalversjonen ble spilt inn og utgitt først, men kom på Billboard Best Sellers In Stores-listen etter sangversjonen.
Begge versjonene solgte i anslagsvis 3,500,000 eksemplarer.
Innspillingen med Dick Haymes with the Song Spinners ble gjort 16. april 1948. Den ble utgitt av Decca Records med katalognummer 24439. Den andre siden var «Nature Boy».
Innspillingen med The Sportsmen ble utgitt av Capitol Records med katalognummer 150077. Den andre siden var «Toolie Oolie Doolie».
Innspillingen med The Martin Sisters & Eddie Fisher ble gjort i desember 1947. Den ble utgitt av Columbia Records med katalognummer 38211. Den andre siden var også her «Toolie Oolie Doolie».
Innspillingen med Dick James ble utgitt av RCA Victor Records med katalognummer 20-2944. Den andre siden var «Nature Boy».
To britiske artister spilte også inn sangen på omtrent samme tid:
Vera Lynn spilte inn sangen 10. mars 1948. Den ble utgitt i Storbritannia av Decca Records med katalognummer F-8883 og i USA av London Records med katalognummer 202.
Dolores Gray gjorde sin innspilling 13. august 1948. Den ble utgitt av EMI på Columbia-etiketten med katalognummer DB 2451.
Sangen fikk nytt liv av Patti Page og ble populær i 1965.
Norsk versjon
Arild Feldborg har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Den første blåveis»
Oterelva
Oterelva (Lulesamisk Tjævrrájåhkåer) en kort elv som renner ut i Låmivatnet (Lulesamisk: Loamejávrre) i Sulitjelma i Fauske kommune, Nordland, og er del av Sulitjelmavassdraget. Elva starter ved Øvre Otervatnet (Lulesamisk: Tjævrrájávrre), og har sin opprinnelse fra Sulitjelmaisen, nord for Låmivatnet.
Det er i 2013 søkt konsesjon for utbygging av Oterelva for å utnytte et fall på 226 (211) m med inntak på 939 moh og kraftstasjonen på 713 (728) moh. Alternativ løsning i parentes. Vannspeilet på Nedre Otervatn heves med 2 m, og reguleres med 1 m mellom 939 moh og 938 moh. Dammen blir 2,5 m høy og 12 m lang. Kraftverket vil ha en installert effekt på 2,0 (1,8) MW og skal etter planen produsere 6,2 (5,7) GWh/år. Utbyggingen vil fraføre vann på en 720 (580) m lang elvestrekning. Søker planlegger å slippe minstevannføring på 40 l/s sommerstid og 10 l/s vinterstid. I konsesjonssøknaden er tiltaket beskrevet som middels til stor negativ konsekvens for landskapet og ubetydelig innvirkning på kulturminner.
Tropisk monsunklima
Sommermonsunklima (månedsangivelsene gjelder nordlige halvkule): Kraftig monsunregn fra mai til oktober, tørr sesong fra oktober til mai. Det er oftest på det kjøligste mot slutten av regntiden og begynnelsen av tørrsesongen. Denne klimatypen forekommer i Sørøst-Asia (Vietnam, Kambodsja, deler av Thailand m.m.), India og Sri Lanka.
Vintermonsunklima (månedsangivelsene gjelder sørlige halvkule): Som over, med den forskjell at regntiden er mellom oktober og april og tørrsesongen mellom april og oktober, og at det som regel er litt kjøligere enn sommermonsunklimaet. Det forekommer mest i Sentral-Amerika og i Øst-Asia (Korea, sør i Japan, sør i Kina med mer.).
Kristján Guðmundsson
Kristján Guðmundsson (født 1941 i Snæfellsnes) er en islandsk kunstner, som arbeider med skulptur og konseptkunst, og som beskrives som en minimalist. Han er autodidakt, og bodde og arbeidet i Amsterdam fra 1970 til 1979. Siden har han bodd i Reykjavík.
Han fikk sin internasjonale introduksjon på den andre nordiske ungdomsbiennalen i Helsingfors 1968. Senere har han hatt separatutstillinger i Oslo (Kunstnernes Hus 2002, Galleri F 15 1994, Galleri Riis flere ganger), Stockholm, Paris, Hamburg, Frankfurt, Brussel, New York og særlig i Amsterdam. Han representerte Island på Veneziabiennalen i 1984. Han er blant annet innkjøpt av islandske kunstmuseer, og av Samtidsmuseet i Oslo, Moderna Museet i Stockholm, Kiasma i Helsingfors, Stedelijk Museum, Amsterdam. Han har bidratt til Skulpturlandskap Nordland med skulpturen «Protractus» i Skjerstad. I 2010 mottok han den nordiske Carnegie Art Award, for en serie Malerier med grå og hvite rammer, som juryen beskrev som «hans eksepsjonelle lydabsorberende malinger hvor han på karakteristisk vis smelter sammen materialer og idé til å bli et objekt proppfullt av innhold»
Familie
Han er bror av kunstneren Sigurður Guðmundsson, som også har bidratt til Skulpturlandskap Nordland.
Guo Weicheng
Han var jernbaneminister fra 1978 til 1981.
Guo Weicheng var mandsju,og ble medlem av Det kinesiske kommunistiske parti i 1933. Han tok juridisk utdannelse ved Fudanuniversitetet i Shanghai. Han var også i sin tid sekretær til krigsherren Zhang Xueliang.
Den brudne bro
Den brudne bro (kinesisk: 断桥, pinyin: Duàn qiáo; Broken Bridge) er en bro, helt intakt og ikke brudden på noe vis, i Vestsjøen i Hangzhou i Kina; den er blant de mest oppsøkte og kjente av broene i Vestsjøen.
Beskrivelse
Muligens ble broen bygd så tidlig som tidlig i Tang-dynastiets tid, skjønt den er blitt restaurert/erstattet flere ganger. Den steinbroen som nå står her i østre ende av Bai-eidet i sjøen, ble bygd i 1921, er 8,8 meter lang og 8,6 meter bred. Den er en månebro, men er ikke særlig spektakulær. Den har samme enkle og elegante stil som den har hatt fra de første kjente beskrivelser av den. På hver side av broen er det paviljonger.
Broen ligger vis-av-vis Jadefjellet og Baochupagoden. For tradisjonell kinesisk smak utgjør enheten mellom broen, fjellet, tårnet, sjøen, og ferkentrærne et særdeles delikat og harmonisk åsyn.
Navnet
Meningene er delte om hvorfor broen kalles «den brudne bro». Man kan høre noen si at veien til Solitary Hill en gang var avbrudt her. Andre sier at rett etter snøfall kan det på avstand se ut som om veien over Vestsjøen er brudt akkurat her; på begge sider av broen vil den sneen være liggende, mens broen visuelt ikke være del av den hvite kjeden - her er det et brudd.
Legende
Den brudne bro har en egen kjær kjærlighetslegende tilknyttet seg, og kjærligheten mellom Xu Xian og Den hvite slange. Den hvite slange var opprinnelig en liten hvit slange som holdt til og vokste til i fjellene. Én dag ble den fanget av en gammel slangefangsmann, og holdt på å gå sin undergang imøte. Men den ble reddet av en gjetergutt. Etter 1700 års vekst fikk Den hvite slange til slutt menneskelig kvinnelig form. Med Avalokitesvaras hjelp fant hun veien til gjetergutten som hadde berget henne i hennes tidligere liv. Det var på gravfeiedagen om våren, og det var en tåke- og regnfull dag. På den brudne bro i Vestsjøen gjenfant Den hvite slange til slutt sin redningsmann Xu Xian, og de ble så forenet i ekteskapsbånd.
Rachele Bruni
Rachele Bruni (født 4. november 1990) er en italiensk svømmer.
Hun representerte Italia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok sølv i maratonsvømming.
I 2021 representerte hun Italia under Sommer-OL 2020 i Tokyo der hun kom på 14. plass på 10 kilometer maratonsvømming.
Æsculap
Æsculap er et magasin for norske leger og medisinstudenter, som ble opprettet i 1920. Redaksjonen består av medisinstudenter, og har sitt kontor i Oslo. Nåværende redaktør er Sarvani Mahalingam. Hun overtok redaktørvervet i 2022 etter Merete Lan Olsen, som overtok redaktørdervet av Tuva Stranger Mjønes i 2021. Redaksjonssjef er Kristine Brunvand. Magasinet utkommer fire ganger i året, og sendes til medlemmer av Norsk medisinstudentforening og andre abonnenter. Per 2021 har Æsculap et opplag på omtrent 2500.
Tidsskriftet dekker emner innenfor helse, sosialpolitiske spørsmål, etiske problemstillinger som vedrører medisinsk virksomhet, forhold som vedrører legerollen, og det medisinske studium og de medisinske fakulteter.
Bladets navn, Æsculap, viser til den greske guden Asklepios som ble opplært i legekunsten av kentauren Kheiron. I de fleste avbildninger av Asklepios støtter han seg på en stav som er omslynget av en slange. Denne staven er kalt for «asklepiosstaven» eller «æskulapstaven». Av denne grunnen benyttes den som symbol for blant annet leger og apotek.
Mange kjente norske leger har i sin studietid sittet i redaktørstolen på Æsculaps kontor, blant annet Trygve Braatøy og Nic Waal i mellomkrigstiden, og i nyere tid: Camilla Stoltenberg, Per Fugelli, Mads Gilbert, Jan Frich.
Amarynthis meneria
Amarynthis meneria er en dagsommerfugl som tilhører familien Riodinidae.
Utseende
En middelsstor, mørk sommerfugl. Vingenes overside er svart med et jevnbredt, rødt bånd langs ytterkanten, dessuten noen røde flekker langs forvingens forkant og noen bittesmå, hvite flekker.
Utbredelse
Arten er utbredt i Sør-Amerika, fra Venezuela i nord til det nordlige Argentina i sør.
Amherstia nobilis
Amherstia nobilis er et tre i erteblomstfamilien. Det er den eneste arten i slekta Amherstia.
Det blir opptil 12 m høyt, mer sjeldent 20 m. Bladene er likefinnete, 30–60 cm lange med som regel 6–8 småblad. Akselbladene er lansettformede, 2–4 cm lange og faller av tidlig. Blomsterstanden er en endestilt, hengende klase som er 50–80 cm lang og består av 20–26 blomster. Hovedstilken er 12–30 cm lang og den røde stilken til enkeltblomstene 6–12 cm. To store, røde høyblad omgir blomsterknoppen.
Det er fem røde kronblad med ulik størrelse. De har en gul flekk og et rødfiolett bånd. Det øverste kronbladet er omvendt hjerteformet, 5,5–7 cm langt og 5–5,5 cm bredt. De to på sidene er kileformede, 5,5–7 cm lange og 1,75–2,25 cm brede. De to nederste er rudimentære og 6–7 mm lange. Det er ni sammenvokste pollenbærere med ulik lengde og ofte en tiende, fri pollenbærer.
Liu Jianzheng
Liu Jianzhang (forenklet kinesisk: 刘建章, tradisjonell kinesisk: 劉建章, pinyin: Liú Jiànzhāng, født i 1910 i fylket Jing i det som i dag er provinsen Hebei i Kina, død 14. februar 2008) var en kinesisk kommunistisk politiker.
Han var jernbaneminister fra 1981 til 1982.
Svømming under EM i svømmesport 2010 – 200 meter ryggsvømming kvinner
Øvelsen 200 meter ryggsvømming kvinner ved EM i svømming 2010 på langbane fant sted 9. og 10. august i Budapest, Ungarn.
Händel-Werke-Verzeichnis
Händel-Werke-Verzeichnis (HWV) er den katalogen over Georg Friedrich Händels verk som er vanligst i bruk. Den er ordnet tematisk og ble utarbeidet mellom 1978 og 1986 av Bernd Baselt og presentert i Händel-Jahrbuch (HJb) som Verzeichnis der Werke Georg Friedrich Händels.
Senere er det utført korrektur og enkelte utvidelser er tilkommet, men den opprinnelige nummereringen er stort sett intakt.
Den tematiske katalogen viser åpningstaktene for hvert verk og gir omfangsrik informasjon om originalmanuskripter, tidlige trykk etc.
Det finnes tidligere fortegnelser, blant annet av John Mainwaring (London 1760), Charles Burney (London 1785), W. S. Rockstro (London 1883), W. C. Smith (HJb 1956), A. C. Bell (1972).
HWV-systemet kan ikke brukes til å utleda at Händel komponerte akkurat 612 verk: Kombinasjonen unummererte verk, tapte verk, verk som er feilaktig tilskrevet Händel, spuriøse verk, varianter (eksempelvis HWV 251 a-d), grupperte verk (f.eks. HWV 229 1-7) og arrangementer (f.eks. HWV 482 1-4) gjør det umulig å bestemme det eksakte antall verk Händel komponerte.
Gullbarbie
Gullbarbie er en kampanjepris som ble startet av Press - Redd Barna Ungdom i 2010, og den første prisen ble delt ut i 2011. Med prisen ønsker organisasjonen å rette oppmerksomheten mot aktører i reklame- eller mediebransjen som bruker uoppnåelige skjønnhetsidealer, unødvendig seksualisering og gammeldagse kjønnsroller i markedsføringen sin. Navnet på prisen kommer av prisstatuetten, en gullfarget Barbiedukke, som hvert år blir delt ut til den reklame- eller medieaktøren som er «best på å få ungdom til å føle seg verst». Vinneren kåres etter en offentlig avstemning blant unge, og i 2020 oppga Press at 20 478 personer stemte i kåringen.
Callum Skinner
Callum Skinner (født 20. august 1992) er en britisk syklist.
Han representerte Storbritannia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok gull i lagsprint og sølv i sprint.
Tiger Garté
Tiger Garté (født 19. mai 1982 i Surnadal) er en norsk forfatter og forlegger.
Liv og virke
Garté har mastergrad i film- og TV-produksjon ved NTNU. Han var forlagsredaktør i Juritzen Forlag i nesten 5 år frem til april 2014. Garté laget i 2013 talentkonkurransen «Forfatterfight» som startet 11. desember 2013 på Kulturhuset på Youngstorget i Oslo.
Garté drev Aschehougs imprint Tigerforlaget fra 2014 til 2017. I august 2017 ble han forlegger i krim-forlaget Goliat Forlag, og Tigerforlaget eies videre av ham selv og Roger Pihl.
I mars 2021 begynte Tiger Garté som redaktør for sakprosa i Story House Egmont (tidligere Egmont Publishing).
Garté er medlem av Den norske Forfatterforening og Norske Barne- og Ungdomsbokforfattere.
Forfatterskap
Han debuterte høsten 2007 med boken Burnout, som mottok velvillige kritikker. Da Jo Nesbø vant Bokklubbprisen i 2007, skulle han gi deler av prisen videre til en lovende forfatter, og valgte Garté.
Podenzana
Podenzana er en kommune i provinsen Massa-Carrara i den italienske regionen Toscana. Den ligger omkring 110 km. nordvest for Firenze og omkring 25 km. nordvest for Massa. I 2004 hadde kommunen 1 947 innbyggere. Den har et areal på 17,3 km².
Tiger Garté
Forfatterskap
28. juli 2012 startet Tiger Garté opp Bokryggpoesi-siden på Facebook i samarbeid med Roger Pihl. Prosjektet resulterte i en bokutgivelse julen 2012.
Podenzana
Podenzana grenser til kommunene Aulla, Bolano, Calice al Cornoviglio, Follo, Licciana Nardi og Tresana.
«Bravo Eugenia»
«Bravo Eugenia» er en luksusyacht bygget i 2018 ved det nederlandske skipsverftet Oceanco. Den ble bestilt av den amerikanske milliardæren Jerry Jones som er mest kjent som eier av Dallas Cowboys som er et profesjonelt lag i amerikansk fotball. Yachten er oppkalt etter hans kone Eugenia Jones.
Det 109 meter lange fartøyet skal ha hatt en prislapp på 250 millioner dollar.
Christian Horneman (maler)
Christian Horneman (født 15. august 1765, død 7. mars 1844) var en dansk miniatyr- og pastellmaler. Han var far til komponisten Emil Horneman.
EM i volleyball for kvinner 2017
EM i volleyball for kvinner 2017 ble arrangert i Aserbajdsjan og Georgia fra 22. september til 1. oktober 2017.
Serbia vant sin andre europamestertittel etter å ha slått Nederland i finalen. Tyrkia tok bronse etter å ha slått Aserbajdsjan i bronsefinalen. Tijana Bošković ble kåret til MVP.
Gruppe A
---
--
-
Gruppe B
---
-
Gruppe C
---
--
Gruppe D
-
Playoff
--
-
Kvartfinaler
--
-
Semifinaler
-
Ingrid Wergeland
Ingrid Wergeland (født Ingrid Wergeland Sørbye; 21. november 1978 i Bærum) er en norsk sosiolog og kommunikasjonssjef i Manifest senter for samfunnsanalyse. Hun var fra 2009 til 2010 leder for tankesmien, og var konstituert forlagssjef i Forlaget Manifest 2019-2020.
Wergeland var fra 2000 til 2001 ansvarlig redaktør for radiOrakel.
Wergeland spilte i serien Borgen skole som barn.
== Pamfletter (alle utgitt av Manifest Analyse på Forlaget Manifest) ==
Sclerogibbidae
Sclerogibbidae er en familie av stilkvepser. De er en ganske artsfattig familie, med ca. 30 kjente, nålevende arter. De er knyttet til spinnfotinger (Embioptera) og larven utvikler seg som parasitoider på nymfetstadiet av disse. Selv om gruppen i dag er artsfattig, er den gammel. Arten Sclerogibbodes embioleia er beskrevet fra begynnelsen av kritt-tiden.