cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Afrikas historie
Bantuekspansjonen
Den neste store folkevandringen fra de store innsjøene gikk østover for rundt 2000 år siden, og spredte seg langs kysten av Indiahavet i Kenya og Tanzania. Den østlige gruppen møtte til sist den sørlige folkevandringen fra de store innsjøene i Malawi, Zambia, og Zimbabwe. Begge gruppene fortsatte sørover mens de østlige gruppene fortsatte til Mosambik og nådde Maputo på 100-tallet e.Kr. og ekspanderte videre så langt som til Durban. Ved slutten av 900-tallet e.Kr. hadde ekspansjonen nådd ut til den store Keielven i Sør-Afrika. Sorghum, en betydelig avling som var viktig for bantufolkene, kunne dog ikke trives under vinterregnet i Namibia og vestlige Kapp-provinsen. De opprinnelige khoisanfolket bosatte seg i de gjenværende delene av sørlige Afrika.
Maghreb (vest)
Ved 711 e.Kr. hadde arabiske muslimer erobret hele Nord-Afrika. Ved 900-tallet var bortimot hele befolkningen i Nord-Afrika muslimsk.
Ved 800-tallet kom den enigheten som den islamske erobringen av Nord-Afrika og ekspansjonen av islamsk kultur til en avslutning. Det oppsto konflikt mellom hvem som skulle være etterfølgeren til profeten. Umajjadene hadde opprinnelig tatt kontroll over kalifatet med deres hovedstad i Damaskus. Senere hadde abbasidene tatt kontroll, flyttet hovedstaden til Bagdad. Berberfolket, som tradisjonelt var uavhengig til sinns og fiendtlig til ytre innblanding i deres affærer og til arabisk enerett til ortodoks islam, adopterte sjiaislam og kharijittisk islam, begge deler betraktet som uortodoks og fiendtlig innstilt til abbasidekalifatet. Tallrike kharijittiske kongedømmer kom og falt i løpet av 700- og 800-tallet, og som hevdet deres uavhengighet fra Bagdad. Tidlig på 900-tallet grunnla sjiaislamittiske grupper fra Syria, som hevdet å nedstamme fra Muhammeds datter Fatima, fatimidedynastiet i Maghreb. Ved 950 hadde de erobret hele Maghreb, og videre østover ble også hele Egypt erobret ved 969. De hadde umiddelbart brutt fri fra Bagdad.
I et forsøk på påføre en renere form for islam på sanhajaberberne, grunnla Abdallah ben Jasin bevegelsen almoravidene i dagens Mauritania og vestlige Sahara. Sanhajaberberne, som soninkefolket, praktiserte en stedegen religion ved siden islam. Abdallah ben Jasin fant modne konvertitter i den berbiske stammen lamtunasanhajaene, som var dominert av soninkefolket i sør og zenataberberne i nord. Ved 1040-tallet var alle lamtunaene tilsynelatende konvertert til almoravidene. Ved hjelp av Yahya ibn Umar og hans bror Abu Bakr ibn Umar, sønner av en lamtunahøvding, skapte almoravidene et rike som strakte seg fra Sahel til Middelhavet. Etter at Abdallah ben Jasin og Yahya ibn Umar var døde, delte Abu Bakr riket i to halvdeler, den ene delen tok han selv og den andre ble gitt til Yusuf ibn Tashfin. Abu Bakr tok den sørlige delen for å fortsette å føre krig mot soninkefolket, og Yusuf ibn Tashfin tok den nordlige delen, og raskt ekspanderte inn i Europa via sørlige Spania. Da Abu Bakr døde i 1087 opphørte enigheten og det ført til økt militær uoverensstemmelse i sør. Soninkefolket fikk framgang og tok tilbake sine områder.
På 1140-tallet erklærte Abd al-Mu'min jihad (religiøs krig) mot almoravidene ved å anklage dem for dekadanse og korrupsjon. Han forente de nordlige berbere mot almoravidene, styrtet deres styre og opprettet deretter almohadenes rike. I løpet av denne perioden ble Maghreb fullstendig muslimsk, men også lese- og skrivekyndighet, utviklingen av algebra, bruken av tallet 0 og desimaler. Ved 1200-tallet hadde derimot almohadenes stat delt seg i tre rivaliserende stater. Muslimske stater i Spania ble forvist av de kristne kongedømmene Castilla, Aragón og Portugal. Rundt 1415 var Portugal engasjert i en reconquista av Nord-Afrika ved å erobre Ceuta og i senere århundrer skaffet Portugal og Spania seg andre havner på den nordafrikanske kysten. I 1492 beseiret Spania muslimene i Granada og avsluttet således muslimenes dominans av sørlige Iberia.
Portugal og Spania tok havnene i Tanger, Alger, Tripoli og Tunis. Det førte dem i direkte konflikt med Det osmanske rike som gjenerobret havnene ved å benytte tyrkiske pirater. De tyrkiske korsarene benyttet deretter havnene for å angripe særlig skip fra kristne nasjoner, en betydelig kilde for bytte for byene. Teknisk sett var Nord-Afrika underlagt Det osmanske rike, men i praksis styrte Istanbul kun kystbyene. Tripoli hadde utbytte av handelen med Bornostaten i hva som i dag er nordøstlige Nigeria. Tripoli handlet med hester, skytevåpen, og rustninger for slaver.
På 1500-tallet erobret en arabisk nomadestamme som hevdet å nedstamme fra Muhammads datter, saʿdiene, erobret og forente Marokko. De forhindret Det osmanske rike fra å nå fram til Atlanterhavet og forviste Portugal fra Marokkos vestkyst. Ahmad al-Mansur brakte staten til høyden av sin makt. Han invaderte Songhairiket ved Niger i dagens Mali i 1591 for å ta kontroll over gullhandelen. Denne hadde blitt avledet til vestkysten av Afrika for å kunne handle med europeiske skup, og østover til Tunis. Marokkos hold på Songhai minsket på 1600-tallet. I 1603, etter Ahmads død, ble kongedømmet delt i to sultanater, Fez og Marrakech. Senere ble det gjenforent ved Moulay al-Rashid, grunnlegger av alavitdynastiet (1672–1727). Hans bror og etterfølger Ismail ibn Sharif (1672–1727), forsterket landets enhet ved å importere slaver fra Sudan for å bygge opp militæret.
Egypt
I 642 e.Kr. ble bysantinske Egypt angrepet og erobret av arabiske muslimer. Egypt under Fatimidkalifatet var framgangsrikt. Dammer og kanaler ble reparert, og produksjonen av hvete, bygg, lin og bomull økte. Egypt ble en betydelig produsent av tøy av lin og bomull, og dens handel i Middelhavet og Rødehavet økte. Egypt preget også en gullvaluta kalt for fatimiddinarer som ble benyttet for internasjonal handel. Det meste av inntektene kom likevel fra å skattelegge fellahin, ordinære bønder, og skattetrykket var høyt. Innsamlingen av skatt ble leid ut til berbiske overherrer som var soldater som hadde deltatt i fatimidske erobringer i 969. Disse overherrene betalte en andel av den innsamlede skatten til kalifene og beholdt resten. Til sist ble de landeiere og ble et jordbruksaristokrati som fortsatte å utbytte bøndene.
For å fylle opp militæret ble det benyttet mamelukk-tyrkiske slaver som kavalerister og sudanske slaver som infanteri. Berbiske frimenn ble også rekruttert. På 1150-tallet gikk skatteinntektene fra bøndene ned. Soldatene gjorde opprør og herjet rundt på bygdene, noe som minsket handelen, og minsket makten og autoriteten til kalifene.
I løpet av 1160-tallet ble fatimidske Egypt truet av europeiske korsfarere. Ut av denne trusselen sto en kurdisk general ved navn Saladin fram med en gruppe profesjonelle soldater som den mest framstående muslimske forsvareren. Saladin beseiret korsfarerne ved Egypts grenser og gjenerobret Jerusalem i 1187. Da fatimidekalifen døde i 1171, overtok Saladin selv makten i Egypt, og opprettet ajjubide-dynastiet. Under hans styre gikk Egypt tilbake til sunniislam. Kairo ble et viktig senter for arabisk-islamsk lærdom, og mamlukkslaver ble i økende grad rekruttert fra Tyrkia og sørlige Russland for militærtjeneste. Støtten for militæret var knyttet til iqta, en form for landskatt som soldatene ble gitt eierskap til i bytte for militærtjeneste.
Over tid ble også mamlukksoldatene et mektig aristokrati av landeiere og til en grad at de kvittet seg med ajjubide-dynastiet i 1250 og etablerte et mamlukkdynasti. De mektigere mamlukkene ble referert til som amirer. I 250 år kontrollerte mamlukkene alt i Egypt under et militærdiktatur. Egypt utvidet sine områder til Syria og Palestina, slo korsfarerne tilbake og forhindret en mongolsk invasjon i 1260 i slaget ved Ain Jalut. Mamlukkiske Egypt kom til å bli sett på som en beskytter av islam og av Medina og Mekka. Til sist gikk iqta-systemet tilbake og viste seg upålitelig for å understøtte militæret. Jordbruksproduksjonen gikk ned, og dammer og kanaler forfalt. Mamlukkenes tidligere militære dyktighet og teknologi kunne heller ikke holde følge med nye teknologier som geværer og kanoner.
Med veksten til Det osmanske rike ble Egypt med enkelhet beseiret. I 1517 ble Egypt en del av Det osmanske rike. Istanbul fornyet iqta-systemet. Handelen ble gjenetablert i Rødehavet, men kunne ikke fullstendig forbindes med handelen i Indiahavet på grunn av den voksende portugisiske tilstedeværelsen. I løpet av 1600- og 1700-tallet fikk arvelige aristokratiske mamlukker tilbake makten. De ledende mamlukker ble referert til som beyer. Pashaer (visekonger) representerte myndigheten i Istanbul kun i navnet og hersket stort sett uavhengig. I løpet av 1700-tallet ble dynastier av pashaer etablert. Myndighetene var svake og korrupte.
I 1798 invaderte Napoléon Bonaparte Egypt. De lokale styrkene hadde liten evne til å stå imot den franske erobringen. Imidlertid greide Storbritannia og Det osmanske rike i fellesskap å fjerne franskmennene i 1801. Disse hendelsene markerte begynnelsen på 1800-tallets britiske og franske strid over Egypt.
Somalia
Islams fødsel på motsatt side av Somalias Rødehavskyst betydde at somaliske handelsmenn og sjøfolk som levde på Den arabiske halvøya gradvis kom inn under innflytelsen til den nye religionen via deres konverterte arabisk-muslimske handelspartnere. Med utvandringen av muslimske familier fra den islamske verden til Somalia i islams første århundrer og med aktiv konvertering ble de gamle somaliske bystatene, Mogadishu, Berbera, Zeila, Barawa og Merka, etter hvert også muslimske. Byen Mogadishu ble etter hvert kjent som «islams by» og kontrollerte den østafrikanske gullhandelen i flere århundrer.
I løpet av denne perioden blomstret sultanatene Merca, Mogadishu, Barawa, Hobyo og deres respektive havner og hadde en lukrativ utenlandshandel med skip som seilte til og fra Arabia, India, Venezia, Persia, Egypt, Portugal og så langt unna som Kina. Vasco da Gama, som passerte Mogadishu på 1400-tallet, merket seg at det var en stor by med fire til fem etasjer høye hus og store palasser i sentrum, foruten også mange moskeer.
På 1500-tallet merket portugiseren Duarte Barbosa at mange skip fra kongeriket Cambay i dagens India seilte til Mogadishu varer som tekstiler og krydder og handlet gull, voks, og elfenbein. Barbosa framhevet også tilgjengeligheten av kjøtt, hvete, bygg, hester, og frukt i markedene ved kysten og som skaffet store inntekter for handelsstanden. Mogadishu var et senter for vevindustrien kjent som toob benadir, spesialisert for markedene i Egypt og Syria, sammen med Merca og Barawa, fungerte som transittstopp for swahiliske handelsmenn fra Mombasa og Malindi og for gullhandelen fra Kilwa. Jødiske handelsmenn fra Hormuzstredet brakte deres indiske tekstiler og frukt til den somaliske kysten i bytte for korn og tømmer.
Handelsforbindelse ble etablert med Malakka i Malaysia på 1400-tallet, og tekstiler, ambra og porselen var de viktigste varene. Sjiraffer, sebraer og røkelse ble også eksportert til Ming-dynastiets Kina som etablerte somaliske handelsmenn som ledere i handelen mellom Asia og Afrika og påvirket kinesisk språk med lånord fra somalisk prosessen. Hinduistiske handelsmenn fra Surat og sørøstlige afrikanere fra øya Pate utenfor Kenya forsøkte å omgå den portugisiske blokaden og innblanding fra Oman ved å benytte havnene i Somalia som Merca og Barawa.
Posen-talen
Posen-talen er en tre timer lang tale som lederen av SS Reichsführer-SS Heinrich Himmler holdt den 4. oktober 1943 i rådhuset i Posen ved en konferanse for forsamlede SS-Gruppenführer. To dager etter holdt han nok en tale for dem med overlappende tematikk; sammen er disse talene kalt Posen-talene.
Afrikas historie
Etiopia
Zagwedynastiet hersket i mange deler av hva som er dagens Etiopia og Eritrea fra rundt 1137 til 1270. Navnet på dynastiet kommer fra det kusjittalende agawfolket i nordlige Etiopia. Fra 1270 og videre i mange århundrer styrte salomoske dynasti (som hevet å nedstamme fra kong Salomo i oldtidens Israel) det etiopiske keiserrike.
Posen-talen
I talen den 4. oktober, som hadde tittelen Rede zu den SS Führern («Tale til SS-førerne»), fremla Himmler sine synspunkter på utryddelsen av jødene og andre, som slavere, som ble ansett som fiender av Det tredje rike.
Afrikas historie
Etiopia
Tidlig på 1400-tallet søkte Etiopia opprette diplomatisk kontakt med europeiske kongeriker for første gang siden aksumisk tid. Et brev fra kong Henrik IV av England til keiseren av Abyssinia har blitt bevart. I 1428 sendte keiser Yeshaq I to sendebud til Alfonso V av Aragón, som sendte sendebud den motsatte vegen, men de greide ikke å fullføre reisen.
De første jevnlige forbindelsene med et europeisk land begynte i 1508 med Portugal under keiser Lebna Dengel som da akkurat hadde arvet den etiopiske tronen etter sin far. De viste seg å være en betydningsfull utvikling da Etiopia stadig var under angrep fra muslimske styrker fra sultanatet Adal, ledet av Ahmad ibn Ibrihim al-Ghazi. Portugal ga støtte til den etiopiske keiseren ved å sende våpen og en styrke på fire hundre menn som hjalp hans sønn Gelawdewos å beseire Ahmad og trygge det etiopiske styret. Dette var også den første krigen i regionen hvor Det osmanske rike og Portugal tok side i konflikten.
Posen-talen
Utdrag
Om jødene uttalte Himmler:
Himmler uttrykte også sitt syn på slaverne, som var underlagt tysk herredømme i Øst-Europa:
Afrikas historie
Etiopia
Da keiser Susenyos I konverterte til romersk katolisisme i 1624, fulgte det år med opprør og uro og med tusenvis av døde. Jesuittiske misjonærer hadde tilbudt den europeiske katolske tro til lokale etiopiere, og den 25. juni 1632 erklærte Susenyos' sønn, Fasilides at statsreligionen igjen skulle være den etiopisk-ortodokse kirke og utviste jesuittmisjonærene og andre europeere.
Kristne og muslimske Nubia
Etter at Ezana fra etiopiske Aksum angrep og herjet byen Meroë flyttet folket tilknyttet til Ballana videre inn i Nubia fra sørvest og opprettet etter hvert tre kongeriker: Makuria, Nobatia, og Alodia. De kom til å herske i rundt 200 år. Makuria lå over tredje katarakt og med hovedstad i Dongola. Nobadia lå i nord med hovedstad i Faras, og Alodia lå i sør med hovedstad i Soba. Makuria ble til sist oppslukt av Nobadia. Folket i regionen konverterte til den monofysittiske kristendom en gang mellom 500 og 600. Kirken begynte først å skrive på koptisk, deretter på gresk og til sist på gammelnubisk, et nilsaharisk språk. Kirken var sammenstilt med koptisk kristendom.
Ved 641 ble Egypt erobret av muslimske arabere. Det blokkerte effektivt kristne Nubia og Aksum fra den kristne verden ved Middelhavet. I 651-652 invaderte muslimene fra Egypt også kristne Nubia, men ble solid beseiret av nubiske bueskyttere. Bakt-avtalen ble inngått som anerkjente Nubia og regulerte handelen. Avtalen kontrollerte forholdene mellom kristne Nubia og muslimske Egypt for bortimot 600 år.
Ved 1200-tallet begynte kristne Nubia å få tilbakegang. Monarkiets autoritet ble underminert av kirken og adelen. Arabiske beduinstammer begynte å infiltrere landet og førte til ytterligere uro. Fakirer, såkalte hellige menn som praktiserte sufisme, innførte islam til Nubia. Ved 1366 hadde Nubia blitt oppdelt i små lenriker og ble da invadert av mamelukker fra Egypt. I løpet av 1400-tallet strømmet det inn arabere i landet som blandet seg med den lokale befolkningen. Omgivelsene ble etter hvert preget av arabisk kultur, språk og religiøs praksis. Ved 1500-tallet var Makuria og Nobadia underkastet islam. På 1500-tallet ledet Abdallah Jamma en arabisk sammenslutning som ødela Soba, hovedstaden i Alodia, den siste del av kristne Nubia. Senere falt Alodia for sultanatet Sannar.
I løpet av 1400-tallet utvandret funjfolket nord til Alodia og okkuperte landet. Mellom 1504 og 1505 ekspanderte kongeriket og nådde sitt høydepunkt ved etableringen av hovedstaden ved Sennar i dagens Sudan under Badi II Abu Daqn (ca. 1644–1680). Ved slutten av århundret hadde også funjene konvertert til islam. De presset sitt rike vestover mot Kordofan. De ekspanderte østover, men ble bremset opp av Etiopia. De kontrollerte Nubia ned til tredje katarakt. Økonomien var avhengig av beseirede fiender til fylle opp hæren og på handelsmenn som reiste gjennom Sennar. Under Badi IV (1724–1762) vendte hæren seg mot kongen, og reduserte ham til ingenting annet et gallionsfigur. I 1821 ble funjene erobret av Muhammad Ali (1805–1849), pasha av Egypt.
Swahilikysten
Historisk sett har Swahilifolket vært utbredt så langt nord som nordlige Kenya og så langt sør som elven Rovuma i Mosambik. Arabiske geografer refererte til Swahilikysten som landet til zanj, «de svarte».
Dekameronen (film)
Den ble etterfulgt av Veien til Canterbury, basert på Geoffrey Chaucers kjente verk fra Middelalderen.
Afrikas historie
Swahilikysten
Selv om det tidligere har vært fremmet teorier om at de var etterkommere av persiske kolonister, er det enighet om at de tilhører bantufolket som hadde samhandling med muslimske handelsmenn fra slutten av 600-tallet og begynnelsen av 700-tallet.
Middelalderens swahiliske kongeriker er kjent for å ha hatt handelshavner på øyer, beskrevet av greske historikere som "metropoliser", og for å ha etablert regulære handelsruter med den islamske verden og med Asia. Havner som Mombasa, Zanzibar, og Kilwa var kjente for kinesiske sjøfolk under Zheng He og middelalderens islamske geografer som den berbiske reisende Abu Abdullah ibn Battuta. De fremste eksportvarer var elfenbein, slaver, og gull. De handlet med Arabia, India, Persia og Kina.
Urewe
Urewekulturen utviklet seg og spredte seg i og rundt regionen Victoriasjøen under den afrikanske jernalderen. Kulturens tidligste daterte gjenstander er lokalisert i Kageraregionen i Tanzania, og kulturen strakte seg så langt vest som Kivuregionen i Kongo, så langt øst som til Nyanza og de vestlige provinsene i Kenya, og nord inn i Uganda, Rwanda og Burundi. Steder urewekulturen er datert fra tidlig jernalder, fra 400-tallet f.Kr. og fram til 500-tallet e.Kr.
Opprinnelsen til urewekulturen er til sist i bantuekspansjonen med opphav i Kamerun. Forskning på tidlig jernaldersivilisasjonene i subsahariske Afrika har blitt gjort samtidig med studier på afrikansk lingvistikk på bantuekspansjonen. Urewekulturen synes å ha blitt fullt ut utviklet sivilisasjon gjenkjennbar ved dens særskilte, stilistiske leirgods og meget tekniske og sofistikerte jernarbeidteknikker. Gitt dagens kunnskapsnivå, synes det som om den ikke har utviklet seg eller endre seg særlig på nær 2000 år. Imidlertid kan det bli observert mindre lokale variasjoner i keramikken.
Urewe er navnet på et sted i Kenya som ble kjent ved publikasjonen i 1948 av Mary Leakeys arkeologiske funn. Hun beskrev den tidlige jernalderperioden i regionen av de store innsjøene, særlig rundt Victoriasjøen.
Madagaskar og Merina
Madagaskar ble åpenbart først bosatt av folk fra sørøstlige Asia fra før 500-tallet e.Kr. som snakket austronesiske språk. Deretter, en gang på 500- og 600-tallet, kom det en tilstrømning av bantutalende folk fra det østafrikanske fastlandet. Dette er fastslått ved arkeologiske og lingvistiske data. Austroneserne introduserte kultivering av bananer og ris, og bantufolket innførte krøtter og andre jordbrukspraksiser. Rundt 1000 ble det etablert arabiske indiske handelsbosetninger i den nordlige delen av Madagaskar. Ved 1300-tallet ble islam innført på øya ved arabiske handelsfolk. Madagaskar fungerte i den østafrikanske middelalderen som en kontaktsone for andre swahiliske havnebyer som blant annet Sofala, Kilwa, Mombasa, og Zanzibar.
Deretter ankom britene og senere franskmennene. I løpet av den siste halvdelen av 1600-tallet ble Madagaskar en populær base for pirater. Radama I (1810–1828) inviterte kristne misjonærer til på 1800-tallet, men dronning Ranavalona I «den onde» (1828–1861) forbød kristendommen i riket, og antatt 150,000 kristne ble omkom eller drept. Under Radama II (1861–1863) vendte landet seg i fransk retning. I 1895 under den andre franko-hova-krigen invaderte Frankrike øya, tok over Antsiranana (Diego Suarez) og erklærte at Madagaskar var et protektorat.
Kitara og Bunyoro
Ved 1000 e.Kr. hadde flere statssamfunn oppstått på platået langs de store innsjøene i Øst-Afrika. De drev på krøtterdrift, dyrking av korn og kultivering av bananer. Jordverkene til ntusiene og bigoene er representative til en av de første statsdannelsene, Bunyororiket, som den muntlige tradisjonen betinger var en del av Kitarariket som dominerte hele innsjøregionen. En etnisk elite fra luofolket fra bitoklanen hersket over de bantutalende nyorofolket. Samfunnet var i all vesentlighet preget av nyoroene i dens kultur, basert på vitnemål fra keramikk, bosetningsmønster og økonomisk spesialisering.
Bitoklanen hevdet overherredømmet var nedarvet fra Bachweziklanen som det ble sagt hadde hersket over Kitarariket. Imidlertid er det svært liten kunnskap om Kitara, og en del forskere har også betvilt om de noen gang har eksistert. De fleste tidlige høvdinger i de ulike grupper i regionen synes å ha nedstammet fra Bachwezi.
Bugandariket
Bugandariket ble grunnlagt av gandafolket eller bagandafolket en gang på 1300-tallet e.Kr. Forfedrene til gandafolket kan migrert til nordvestlige delen av Victoriasjøen så tidlig som 1000 f.Kr. Buganda ble styrt av kabakaene (kongene) av batakaer (klanledere). Over tid ble kongenes autoritet utvannet av batakaene og sistnevnte ble den sentraliserte monarkiet. Ved 1500-tallet var kongeriket Buganda opptatt i ekspandere sine områder, men hadde en alvorlig rival i Bunyororiket. Ved 1870-tallet var Bugandariket blitt velstående. Kabakaen (kongen) hersket med sitt lukiko (ministerråd). Kongeriket hadde en flåte bestående av opptil hundre skip, hver av dem bemannet av tretti menn. Bugandariket fortrengte Bunyororiket som den mest betydningsfulle staten i regionen, men allerede tidlig på 1900-tallet var riket blitt underlagt som en provins av det britiske protektoratet Uganda.
Rwanda
Sørøst for Bunyororiket, nær Kivusjøen på bunnen av den vestlige riftdalen, ble Rwandariket opprettet, kanskje i løpet av 1600-tallet. Tutsier var gjeterfolk som dannet eliten og med en konge som ble kalt for mwami. Hutuer var jordbruksfolk. Begge grupper snakket samme bantuspråk, men det var strenge sosiale regler mot å gifte seg med hverandre og andre former for samhandling. I henhold til den muntlige tradisjon ble kongeriket Rwanda grunnlagt av Mwami Ruganzu II (Ruganzu Ndori) (ca. 1600–1624), med hans hovedstad i nærheten av Kigali. Det tok 200 år for å oppnå et virkelig sentralisert kongerike under mwami Kigeli IV (Kigeri Rwabugiri) (1840–1895). Underkastelsen av hutuene viste seg langt vanskeligere enn å underkaste tutsiene. Den siste tutsihøvdingen ga opp overfor mwami Mutara II (Mutara Rwogera) (1802–1853) i 1852, men den siste hutuhøvdingen som holdt ble erobret på 1920-tallet av mwami Yuhi V (Yuli Musinga) (1896–1931).
Burundi
Sør for kongeriket Rwanda var kongeriket Burundi. Det ble grunnlagt tutsihøvdingen Ntare Rushatsi (ca. 1657–1705). Som Rwanda var Burundi bygd på krøtter drevet av tutsier, avlinger fra hutuer, erobringer og politiske nyvinninger. Under Mwami Ntari Rugaamba (ca. 1795–1852) drev Burundiriket en aggressiv ekspansjonspolitikk, men basert mer på diplomati enn på makt.
Ghana
Ghanariket kan ha blitt etablert som en kongerike så tidlig som på 300-tallet e.Kr., opprettet blant soninkefolket ved Dinge Cisse. Ghana ble først gang nevnt i skriftlige kildene av den arabiske geografen Al-Farazi på slutten av 700-tallet. Ghana var bosatt av byfolk og rurale bønder. De som bodde urbane områder var de som administrerte riket. De var også muslimer og ghana, kongen, som praktiserte den tradisjonelle religionen. De var to byer, en hvor de muslimske administratorene og berber-arabere bodde, og som var knyttet med steinlagt veg til kongens residens. Bøndene bodde i landsbyer som var knyttet sammen i bredere politikk som sverget troskap til ghana, kongen. Ghana ble sett på som guddommelig og fysiske velvære reflekterte hele samfunnet. Ghanariket konverterte til islam en gang rundt 1050 etter at oasen Aoudaghost ble erobret.
Ghanariket vokste seg rikt ved å skattelegge den transsahariske handelen som knyttet Tiaret og Sijilmasa til Aoudaghost. Ghana kontrollerte tilgangen til gullfeltene i Bambouk, sørøst for Koumbi Saleh. En prosentandel av salt og gull som ble fraktet gjennom dets område ble tatt. Riket var ikke selv involvert i produksjon.
Maliriket
Maliriket begynte på 1200-tallet e.Kr. da en mande (mandingo), leder, Sundiata («løveherre») fra Keitaklanen, beseiret Soumaoro Kanté fra susufolket eller sørlige Soninke i slaget ved Kirina en gang rundt 1235. Sundiata fortsatte sine erobringer fra de fruktbare skogene og Nigerdalen, øst til Nigerbøyen, nord inn Sahara og vest til Atlanterhavet, og underla seg restene av Ghanariket. Sundiata tok tittelen mansa og etablerte sin hovedstad ved Niani.
Selv om salt- og gullhandelen fortsatte å være viktige for Maliriket var også jordbruk og krøtterdrift avgjørende. Produksjonen av durra, hirse og ris var av stor betydning. Ved de nordlige grensene av Sahel gresset krøtter, sauer, geiter og kameler. Mandesamfunnet ble organisert rundt landområder og landsbyer. En klynge med landsbyer ble kalt for en kafu og styrt av en farma. Farmaen betalte tributt til mansaen. En dedikert hær av elitekavalerister og infanteri opprettholdt orden, kommandert av Det kongelige hoffet. Det var en betydelig hær som kunne bli økt fra skattepliktige regioner om det var nødvendig.
Konverteringen til islam skjedde gradvis da mansas makt var avhengig av å opprettholde tradisjonelle trosforestillinger. Sundiata holdt islam på avstand. Senere ble mansaene muslimer, men anerkjente fortsatte de tradisjonelle guddommene og deltok i tradisjonelle ritualer og fester. Islam ble en hoffreligion under Sundiatas sønn Uli I (1225–1270). Mansa Uli foretok en politisk pilegrimsreise til Mekka og ble således anerkjent i den muslimske verden. Hoffet hadde skivekyndige muslimer som sekretærer. Den muslimske reisende Ibn Battuta etterlot seg fargerike beskrivelser av Baliriket.
Mali oppnådde sin største tid og utstrekning på 1300-tallet da mansa Musa (1312–1337) gjorde sin kjente hajj til Mekka med 500 slaver som hver av dem skal etter sigende ha holdt en gullblokk verd 500 mitqals. Hans gull skal ha devaluert gullverdien i mamelukkenes Egypt i et tiår. Musa gjorde et dypt inntrykk på utenomverden og han inviterte lærde og arkitekter til Mali som blant annet Al Sahili.
Maliriket fikk en økt lærdom og skive- og lesekyndighet. I 1285 tok Sakura, en frigitt slave, tronen. Denne mansa fordrev tuaregfolket ut av Timbuktu og etablerte ørkenbyen som et senter for lærdom og handel. Bokhandelen økte og bokproduksjon ble en meget respektabel og inntektsgivende profesjon. Timbuktu og Djenné ble viktige sentre for lærdom innenfor den muslimske verden.
Etter at mansa Suleiman (1341–1360) hadde styrt økte Malirikets nedgang. Mossifolkets kavaleri angrep den utsatte sørgrensen mens tuaregfolket angrep de nordlige grensene for å gjenerobre Timbuktu. Fulanifolket undergravde Malis autoritet i vest ved å etablere det uavhengige teokratiske staten Futa Toro, etterfølgere av det tidligere riket Tekrur. Alliansen med sererfolket og joloffolket. I årene 1545 til 1546 erobret Songhairiket hovedstaden Niani. Etter 1599 mistet Maliriket gullfeltene i Bambouk, og gikk da i oppløsning til en rekke småriker styrt av høvdinger.
Songhairiket
Songhaifolket nedstammet fra fiskere fra midtre Nigerelven. De etablerte sin hovedstad ved Kukiya på 800-tallet e.Kr. og ved Gao på 1100-tallet. Deres språk var et nilosahariske språk.
Sonni Ali, en songhai, begynte sin erobring ved å ta Timbuktu i 1468 fra tuaregfolket. Han utvidet sitt rike mot nord, dypt inn i ørkenen, og presset mossifolket enda lenger sør før elven Niger, og utvidet også sørvest til Djenne. Hans hær besto av kavaleri og en flåte av kanoner. Sonni Ali var ikke muslim, og han ble framstilt svært negativt av berbisk-arabiske skriftlærde, særlig for å ha angrepet muslimske Timbuktu. Etter hans død i 1492 ble hans arvinger avsatt av hærføreren Muhammad Ture, en muslim med opprinnelse i soninkefolket.
Muhammad Ture (1493–1528) grunnla Askiyadynastiet, betegnelsen askiya var tittelen på kongen. Han konsoliderte de eksisterende erobringene til Sonni Ali. Islam ble benyttet for øke sin autoritet ved å erklære jihad mot mossifolket, økte transsahariske handelen, og ble en «skyggekalif» under abbasidene i Kairo ved å bli erklært som kalif av Sudan. Han etablerte Timbuktu som et stort senter av islamsk lærdom. Han økte riket ved å presse tuaregfolket nordover, erobret Aïr i øst, og erobret det saltproduserende Taghaza. Han kjøpte Hausarikene inn i handelsnetteverket til Songhairiket. Han sentraliserte administrasjonen ved å velge adminisrtatorer fra lojale tjenere og familiemedlemmer og plasserte dem ut i de erobrede områdene. De var ansvarlig for å samle lokale hæravdelinger. Sentraliseringen gjorde Songhai meget stabilt, selv under tider med dynastiske stridigheter. Leo Africanus, en maurisk lærd, etterlot fargerike beskrivelser av riket under Askiya Muhammad. Denne herskeren ble avsatt av sin sønn i 1528. Etter ytterligere rivalisering innenfor herskerfamilien ble det Muhammad Tures siste sønn, Askiya Daoud (1529–1582), som overtok tronen.
I 1591 invaderte Marokko Songhairiket under Ahmad al-Mansur fra Saadidynastiet for å sikre seg gullfeltene i Sahel. I slaget ved Tondibi ble hæren fra Songhairiket beseiret. Marokkanerne erobret Djenne, Gao, og Timbuktu, men de var ikke i stand til å dominere hele regionen. Askiya Nuhu og songhaihæren omgrupperte ved Dendi i hjertet av sitt rike, og drev geriljakrig mot marokkanerne, særlig deres ressurser da de var avhengig av forsyninger fra Marokko. Songhai ble fragmentert i flere stater i løpet av 1600-tallet.
Marokko fant til slutt ut at undertrykkelsen av Songhai ikke betalte seg. Gullhandelen var blitt ledet til kysten for å selge til europeere. Det meste av den transsahsriske handelen var blitt avledet øst til Bornu. Kostbart utstyr kjøpt for gull måtte bli sendt gjennom Sahara, noe som ikke var bærekraftig. Marokkanerne som forble inngiftet med befolkningen og ble referert til som aramfolket. De etablerte seg selv ved Timbuktu som en militærkaste med ulike len, uavhengig av Marokko. Midt i dette kaoset begynte andre grupper å oppstå, blant annet fulanifolket i Futa Tooro som trengte seg inn fra vest. Bambarariket, en av statene som hadde brutt ut fra Songhai, herjet Gao. I 1737 massakrerte tuaregene armafolket.
Kanem-Bornu (Kanembu)
En gang på 800-tallet e.Kr. ble det sentralsudanske rike Kanem med hovedstad i Njimi opprettet av det nomadiske kanurifolket. Kanem fikk vekst ved å delta i den transsahriske handelen. De byttet slaver som ble tatt ved å angripe i sør mot hester fra Nord-Afrika som igjen ble benyttet for å skaffe seg flere slaver. Ved slutten av 1000-tallet ble det islamske Saifawadynastiet opprettet av Humei ibn Salamna. Dette dynastiet hersket i 771 år, noe har gjort det til mest langvarige, kjente dynastiet i menneskehetens historie. I tillegg til handel, var skattlegging av lokale bønder rundt Kanem den fremst inntektskilden. Riket nådde sitt høyeste under mai (konge) Dunama Dibalemi ibn Salma (1210–1248). Det ble rapportert at riket skal ha kunne stille 40,000 kavalerister, noe som antagelig er overdrevet, og riket strakte seg fra Fezzan i nord til Saosivilisasjonen i sør. Islam ble fast befestet i riket. Reiser til Mekka ble vanlig, og i Kairo var det opprettet egne hospits for reisende fra Kanem.
Rundt 1400 flyttet Saifawadynastiet sin hovedstad til Bornu, en skattepliktig stat sørvest for Tsjadsjøen med en ny hovedstad i Birni Ngarzagamu. Overbeiting hadde fått beitelandene i Kanem til å trøke ut. I tillegg var den politiske rivaliseringen med bilalafolket blitt for omfattende. Å flytte til Bornu gjorde det samtidig lettere å utnytte den transahariske handelen og utvide handelsnettverket. Forbindelser til Hausastatene ble også etablert, noe som skaffet hester og salt fra Bilma i bytte for gull fra Akanfolket. Mai Ali Gazi ibn Dunama (ca. 1475–1503) beseiret Bilma og gjenetablerte fullstendig kontroll over Kanem.
Tidlig på 1500-tallet befestet Saifawadynastiet sitt grep på befolkningen i Bornu etter stadige opprør. Den siste halvdelen av 1500-tallet moderniserte mai' Idris Alooma sitt militære, i kontrast til Songhairiket. Tyrkiske leiesoldater ble benyttet for å trene opp hæren. Saifawadynastiet var de første monarker sør for Sahara som importerte skytevåpen. Riket kontrollerte hele Sahel fra grensene av Darfur i øst til Hausaland i øst. Vennskapelige forbindelser ble etablert med Det osmanske rike via Tripoli. Maiene utvekslet gaver med den osamsnek sultan.
I tiden 1600- og 1700-tallet er det ikke mye som er kjent om Bornu. I løpet av 1700-tallet ble det et senter for islamsk lesning. Bornus hær ble gradvis udatert ved at det ikke ble importert nye våpen, og Kamembu hadde også begynt å få tilbakegang. Makten til mai ble underminert av tørke og hunger som ble stadig mer tyngende, opprør i krøtterområdene i nord, voksende makt hos Hausastatene, og import av skytevåpen gjorde krigføring stadig mer blodig. Ved 1841 var den siste mai avsatt og det langvarige Saifawadynastiet kom til sin ende.
Sokotokalifatet
Fulanifolket var et vandrende folk. De bevegede seg fra Mauritania og bosatte seg i Futa Tooro ved Senegalelven og i Futa Djallon i høylandsregionen av Guinea, og til sist til resten av Vest-Afrika. På 1300-tallet hadde de konvertert til islam. På 1500-tallet var de etablert ved Macina i sørlige Mali. På 1670-tallet erklærte de jihad mot alle ikke-muslimer. Flere stater ble formet av disse krigene, ved Futa Toro, Futa Djallon, Macina, Oualia, og Bundu. Den fremste av disse statene var Sokotokalifatet, eller også kalt for Fulaniriket.
I byen Gobir anklaget Usman dan Fodio (1754–1817) Hausalederskapet for å praktisere en ikke ren nok utgave av islam og i 1804 satte han i gang Fulanikrigen som jihad blant en befolkning som var rastløse og urolig av høye skatter og misfornøyd med sine ledere. Jihadfeberen raste over nordlige Nigeria med sterk støtte blant både fulanifolket og hausaene. Usman skapte seg et rike som omfattet deler av nordlige Nigeria, Benin og Kamerun og med Sokoto som hovedstad. Han trakk seg deretter tilbake for å skrive og overlot riket til sin sønn Muhammed Bello. Sokotokalifatet varte fram til 1903 da britene erobret nordlige Nigeria.
Akankongedømmene
Akanfolkene snakket et kwa-språk og det er antatt at de kom fra østlige/sentrale Afrika før de bosatte seg i Sahel. Ved 1100-tallet ble akankongedømmet Bonoman (Bonostaten) etablert. I løpet av 1200-tallet, da gullgruvene i dagens Mali begynte å tørke ut, begynte Bonoman og senere andre Bonostater å vokse fram og ble betydelig aktører i gullhandelen. Det var Bonoman og andre akanriker som Denkyira, Akyem, Akwamu som ble forløpere til hva som ble det allmektige Ashantiriket. Når og hvordan Ashantiriket fikk deres nåværende lokalisering er diskutabelt. Hva som er kjent er at ved 1600-tallet var et akanfolk identifisert som boende i et samfunn kalt for Kwaaman. Denne staten lå nord for elven Bosomtwe. Inntektene kom hovedsakelig fra å handle gull og kolanøtter, og renske skogen for å kunne dyrke yam. De bygde byer mellom elvene Pra og Ofin i det området som i dag er Ghana. De dannet forsvarsallianser og betalte tributt til Denkyira som var en av de mektigere akanstatene sammen med Adansi og Akwamu. I løpet av 1500-tallet erfarte ashantesamfunnet brå endringer, inkludert befolkningsvekst grunnet kultivering av planter fra Den nye verden som maniok og mais, og en økning i gullhandelen mellom kysten og nord.
Ved 1600-tallet forente Osei Kofi Tutu I (ca. 1695–1717), med hjelp fra Okomfo Anokye, det som kom til å bli Ashantiriket til et forbund med Gullstolen som et symbol på deres forening og ånd. Osei Tutu startet en massiv territorial utvidelse. Han bygde opp en ashantehær basert på akanstaten Akwamu, innførte en ny organisering og forvandlet en disiplinert milits til en effektiv krigsmaskin. I 1701 erobret Ashanteriket Denkyira, noe som ga riket tilgang til kysthandelen med europeerne, særlig nederlenderne.
Opoku Ware I (1720–1745) var engasjert i ytterligere ekspansjon og la de andre sørlige akanstatene til det voksende riket. Han vendte seg nordover og la Techiman, Banda, Gyaaman, og Gonja, statene ved Mouhoun (tidligere kalt for Svarte Volta). Mellom 1744 og 1745 angrep Asantehene Opoku den mektige nordlige staten Dagomba og fikk da kontroll over den viktige handelsrutene ved midtre Niger. Kusi Obodom (1750–1764) etterfulgte Opoku. Han befestet de nyerobrede områdene. Osei Kwadwo (1777–1803) gjennomførte administrative reformer som gjorde det mulig å styre riket effektivt og fortsette den militære ekspansjonen. Osei Kwame Panyin (1777–1803), Osei Tutu Kwame (1804–1807), og Osei Bonsu (1807–1824) fortsatte denne politikken og la nye områder inn under riket. Ashanteriket omfattet hele dagens Ghana og store deler av Elfenbenskysten.
For det meste av 1800-tallet forble Ashanteriket mektig. Det ble likevel ødelagt i 1900 ved den overlegne britiske våpenmakten og organiseringen som fulgte fire påfølgende kriger i tidsrommet 1824-1901.
Dahomey
Dahomeyriket ble opprettet tidlig på 1600-tallet da ajafolket fra Alladariket flyttet nordover og bosatte seg blant fonfolket. De begynte forfekte sin makt noen få år senere og samtidig opprettet kongeriket Dahomey med hovedstad i Agbome. Kong Houegbadja (ca. 1645–1685) organisert Dahomeyriket i en mektig sentralisert stat. Han erklærte at alt land var eid av kongen og underlagt skattlegging. Førstefødselsrett for kongedømmet ble etablert, noe som nøytraliserte rivalisering om tronen fra ulike høvdinger fra landsbyene. En kongekult ble etablert. En rømt fange ble ofret årlig til ære for de kongelige forfedre. I løpet av 1720-tallet ble slavestatene Whydah og Allada erobret, noe som ga Dahomeyriket direkte tilgang til slavekysten og handelen med europeerne. Kong Agadja (1708–1740) forsøkte derimot å få slutt på slavehandelen ved å holde slaver på plantasjer som produserte palmeolje, men den europeiske profitten på slaver og Dahomeys avhengighet av skytevåpen var for stort. I 1730, under kong Agaja, ble Dahomeyriket erobret av Oyoriket, og landet ble underlagt betingelsen å betale tributt. Skatt på slaver ble hovedsakelig betalt med kauri, skallet av porselenssnegler. I løpet av 1800-tallet ble palmeolje den fremste handelsvaren. Frankrike erobret Dahomey i løpet av en brutal krig i årene 1892-1894 og etablerte en koloniregjering. De fleste av troppene som kjempet mot Dahomey var selv innfødte afrikanere.
Yoruba
Tradisjonelt har yorubafolket sett på seg selv som innbyggere av et forent rike, i kontrast til dagens situasjon, hvor «Yoruba» er kulturelt og lingvistisk begrep for de som snakker et språk innenfor nigerkongo-språkfamilie. Navnet kommer fra et hausaord som viser til Oyariket. Den første yorubastaten var Ile-Ife, som det ble sagt ble opprettet en gang rundt 1000 e.Kr. av et overnaturlig vesen, den første oni Oduduwa. Sønnene til Oduduwa ble grunnleggere av ulike bystater tilhørende Yorubafolket, og hans døtre ble mødre til ulike obaer, konger. Bystatene var vanligvis styrt av en oba eller en iwarefa, et råd av høvdinger som rådet obaen. Ved 1700-tallet hadde bystatene gått sammen i et løst forbund med oni i Ife som overhode og Ife som hovedstad. Etter hvert som tiden gikk ble de enkelte bystatene mer mektige og hvor deres obaer fikk en mer åndelig posisjon og tilknytningen til Ife ble svekket. Det oppsto gradvis økende rivalisering blant bysteatene.
Oyariket oppsto på 1500-tallet, men ble erobret i 1550 av kongeriket i Nupe som hadde kavaleri, en avgjørende strategisk fordel. Alafin (konge) i Oya ble sendt i landflyktighet. Etter å ha kommet tilbake, bygde alafin Orompoto (ca. 1560–1580) opp en hær basert på tungt armert kavaleri og tropper i langvarig tjeneste. Det gjorde dem nær uovervinnelig i kamp i de nordlige gressmarkene og de tynt bevokste skogsområdene. Ved slutten av 1500-tallet hadde Oyoriket lagt den vestlige regionen av Niger til høydene av Togo, yorubaene av Ketu (i Benin), Dahomey og Fon inn under seg.
Et styrende råd betjente riket med klare utøvende inndelinger. Hver region var tildelt en lokal administrator. Familier fungerte i kongelignede egenskaper. Oya, som et nordlig yorubakongedømme, fungerte som et mellomledd i nordsørhandelen og knyttet de østlige skogene av Guinea med vestlige og sentrale Sudan, Sahara og Nord-Afrika sammen. Yorubafolket produserte tekstiler, jernvarer, og keramikk som ble byttet for salt, lær, og viktigst av alt, hester fra Sudan for å opprettholde kavaleriet. Oyoriket forble sterke i rundt to hundre år. Det ble et protektorat for Storbritannia i 1888 og deretter fragmenterte det i stridende fraksjoner. Oyastaten opphørte å eksistere som noen form for makt i 1896.
Benin
Kwa-språket innenfor nigerkongo-språkfamilie ble snakket av edofolket. Ved midten av 1400-tallet var Beninriket preget av å konsolidere seg selv og utvide sine området. Under oba (konge) Ewuare (ca. 1450–1480 e.Kr.) ble staten organisert for erobringskrig. Han befestet en sentralisert autoritet og innledet en 30 år lang krig med naboene. Ved hans død strakte Beninriket seg til Dahomey i vest, til Nigerdeltaet i øst, langs den vestafrikanske kysten og til yorubabyene i nord.
Ewuares sønnesønn oba Esigie (1504–1550) brøt ned makten til uzama (statsforsamlingen) og økte kontakten og handelen med europeerne, særlig portugiserne som ble en ny kilde for kobber for hoffkunsten. Obaen styrte med råd fra uzama, et råd bestående av høvdinger fra de mektigste familiene og byhøvdinger fra ulike lauger. Senere ble makten minsket ved etableringen av utøvende posisjoner. Kvinner fikk eller skaffet seg økt makt. Dronningmoren som framskaffet den framtidige oba fikk meget stor innflytelse.
Beninriket var aldri en betydelig senter for eksport av slaver, slik Alan Ryders bok om Benin og europeerne har vist. Tidlig på 1600-tallet ble riket brutt ned i dynastiske stridigheter, men fikk tilbake mye av sin tidligere makt under styrene til oba Eresoyen og oba Akengbuda. Etter 1500-tallet eksporterte Benin hovedsakelig pepper, elfenbein, gummi, og tekstiler av bomull til portugisere og hollendere som solgte det videre til andre afrikanske samfunn langs kysten. I 1897 herjet britene byen.
Nigerdeltaet og Igbofolket
Nigerdeltaet, et elvedelta langs elven Niger i Nigeria, besto av tallrike bystater med ulike former for styreformer. Disse bystatene var beskyttet av vannveier og den tykke vegetasjonen i deltaet. Regionen ble omformet av handelen på 1600-tallet. Bystatene var sammenlignbare med de til swahilifolket i Øst-Afrika. En del, som Bonny, Kalabari, og Warri, hadde konger, mens andre som Brassriket, var republikker med små senater, og de langs elven Kross og gamle Kalabar ble styrt av handelsmenn fra ekpesamfunnet, som regulerte handelen og vedtok regler for medlemmene kjent som hussystemer. En del av disse husene, som i Bonny, var velkjente i Amerika og Europa.
Igbofolket levde øst for deltaet, men med aniomafolket vest for elven Niger. Kongeriket Nri sto fram på 800-tallet e.Kr. med eze Nri som dets høvding. Det var en politisk enhet bestående av landsbyer, og hver landsby var selvstyrte og uavhengige med sitt eget område og navn, hver av dem anerkjent av sine naboer. Landsbyene var demokratiske hvor alle menn og tidvis også kvinner som deltakere i beslutningsprosessene. Graver ved Igbo-Ukwu (rundt 800) inneholdt gjenstander av messing framstilt av lokale håndverkere og glassperler fra Egypt eller India, noe som indikerer å være knyttet en internasjonal handelsnettverk.
Sentral-Afrika
I tiden rundt 1000 f.Kr. hadde bantuspredningen nådd de store innsjøene i Øst-Afrika. Halvveis mot det første millennium f.Kr. hadde bantutalende folk også bosatt seg så langt sør som i hva som i dag er Angola.
Lubariket
En gang mellom 1300 til 1400 e.Kr. hadde Kongolo Mwamba (Nkongolo) fra Balopweklanen forent de ulike lubafolkene i nærheten av Kisalesjøen. Han grunnla Kongolodynastiet som senere ble forvist av Kalala Ilunga. Kalala utvidet kongeriket vest for Kisalesjøen. Et nytt sentralisert politisk system ble opprettet med åndelige konger (balopwe) med et hoffråd av ledende guvernører og underledere hele vegen ned til høvdingene for de enkelte landsbyer.
Balopwe var den direkte forbindelsen med forfedreåndene og valgt av dem. Erobrede stater ble underlagt systemet og med representanter ved hoffet. Autoriteten til balopwe hvilte på hans åndelige makt framfor hans militære autoritet. Hæren var relativ liten. Lubaene var i stand til å kontrollere den regionale handelen og samle inn tributter for videre fordeling. Tallrike nye mindre statsdannelser med utspring fra Lubariket ble opprettet med grunnleggere som hevdet nedstamme fra Luba. Lubarikets politiske system spredt seg over hele Sentral-Afrika, sørlige Uganda, Rwanda, Burundi, Malawi, Zambia, Zimbabwe, og vestlige Kongo. To betydelig riker som hevdet nedstamming fra Luba var Lundariket og Maraviriket. Bembafolket i nordlige Zambia var etterkommere fra utvandrere fra Luba som kom til Zambia på 1600-tallet.
Lundariket
På 1450-tallet giftet en luba fra den kongelige familien Ilunga Tshibinda seg med dronning Rweej og forente således alle lundafolk. Deres sønn mulopwe Luseeng utvidet kongeriket. Hans sønn Naweej utvidet riket ytterligere og er kjent som den første lundaherskeren med tittelen mwato yamvo (mwaant yaav, mwant yav), «slangenes herre». Lubaenes politiske system ble beholdt og erobrede folk ble lagt inn under systemet. Mwato yamvo opprettet en kilolo, kongelig rådgiver, og skatteinnsamler i hver av de erobrede statene.
Mange stater hevdet å nedstamme fra Lundariket. Imbangala av innlandet Angola hevdet å nedstamme fra en grunnlegger, Kinguri, bror av dronning Rweej, som ikke kunne tåle styret til mulopwe Tshibunda. Kinguri ble tittelen til kongene av de statene som ble opprettet av dronning Rweejs bror. Luena (Lwena) og Lozi (Luyani) i Zambia hevdet også å nedstamme fra Kinguri. I løpet av 1600-tallet satte en lundahøvding og kriger ved navn Mwata Kazembe opp et østlige Lundarike i dalførene til elven Luapula. Lundas vestlige ekspansjon førte også til krav om avstamning fra Yaka og Pende. Lundaene knyttet midtre Afrika sammen med handelen ved vestkysten. Kongeriket Lunda kom til sin slutt på 1800-tallet da det ble invadert av tsjokvefolket bevæpnet med skytevåpen.