cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hvaler
Fakta om hval
Blåhvalen kan veie opp mot 200 tonn og bli mer enn 30 meter lang. Den er det største dyret som noen gang har levd på Jorden. Tungen kan veie like mye som en elefant, hjertet er like stort som en bil, og noen av blodkarene så store at et menneske kan svømme i dem. Hektordelfin måler normalt 1,2–1,5 meter og veier omkring 35–60 kg. Det er den miste hvalen. Spekkhoggere, grindhvaler og melonhodedelfiner kan oppnå en topphastighet på nær 50 km/t, men stillehavsnisen er trolig ennå hurtigere. Det er trolig også noen av de store finnhvalene. Spekkhogger kan drepe og spise både seler og mindre hvaler. Den kan til og med angripe kalver av blåhval. Blekhodenebbhvalen har den offisielle verdensrekorden i dypdykking blant pattedyr (1 899 meter), men spermhvalen regnes allikevel som den beste dykkeren og kan trolig dykke ned mot 3 000 meter eller mer, men det er fortsatt ikke vitenskapelig dokumentert. Blåhvalen er det mest lydsterke dyret på kloden. Skrikene kan nå 186–188 dB eller mer. Heldigvis kommuniserer blåhvalen med infralyd, lyd vi mennesker ikke kan høre. Det mennesklige ørets smertegrense går nemlig ved 130 dB (120 phon). Narhvalens støttann (den har bare en) kan bli 2-3 meter lang og ligner ett vridd spyd. Tannen har gjennom århundrer vært brukt til produksjon av elfenben. Grønlandshvalen har de lengste bardene av alle bardehvaler. Bardene kan bli opp mot 430–450 cm lange og er ca. 35–36 cm brede. Bardene henger ned fra overkjeven i to rader og fungerer som et filter. Spermhvalen har den største hjernen i forhold til kroppen. Gråhvalen er det pattedyret som migrer lengst av alle, helt opp mot 20 000 km hvert år.
Eksterne lenker
Balena
Sachsen-Coburg-Saalfeld
Hertugdømmet Sachsen-Coburg-Saalfeld, eller bare Sachsen-Coburg-Saalfeld, var en historisk stat og et såkalt ernestinsk hertugdømme delvis innenfor den nåværende tyske delstaten Thüringen, delvis innen  Bayern. Hertugdømmet ble opprettet i 1699 ved utskillelsen av et område som tidligere hadde tilhørt Sachsen-Gotha. Hertugdømmet ble oppløst etter at linjen Sachsen-Gotha døde ut i 1825. På denne tiden ble byen Gotha ervervet av linjen Sachsen-Coburg-Gotha, men samtidig mistet den byen Saalfeld til Sachsen-Meiningen.
Hertuger av Sachsen-Coburg Saalfeld
Desmiphorini
Desmiphorini er en artsrik gruppe av biller som tilhører den store underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utbredelse
Gruppen har en kosmopolittisk utbredelse.
Systematisk inndeling
En del arter blir ofte plassert i gruppen Apodasyini
Douglas (Man)
Douglas (mansk: Doolish) er hovedstaden i kronbesittelsen Man i Irskesjøen. Byen har rundt 27,000 innbyggere. Dette utgjør nær en tredjedel av øyas totale innbyggertall, og det gjør byen til øyas klart største. Øyas lagmannsrett og regjering har sitt hovedsete i byen. Byen tjener som sentrum for forretninger, finans, transport, shopping og underholdning.
Geografi
Douglas ligger øst på øya Man i nærheten av sammenløpet av to elver, Dhoo og Glass. Ved Douglas flyter elvene sammen ved kaianleggene og går ut i Douglasbukta. En nennsom skrånende dal går inn i landet, og det ligger åser til nordvest og sørøst.
Sped begynnelse
Oppdagelsen av et bronsevåpen i det sentrale Douglas, og den store norrøne skatteforrådet i utkanten av byen, begge avdekket på 1890-tallet, har gitt antydninger om stedets tidlige betydning. Forskerne er samstemte at navnet på byen, Douglas, er avledet fra tidlig keltisk «Duboglassio» i betydningen «svart elv». Douglas blir referert til to ganger i klosterårboken Krøniken om kongene av Mann og Øyene, første gang i 1192 da munkene ved klosteret St Mary's Abbey ved Rushen ble overført dit for et opphold som varte i fire år, deretter på nytt i 1313 da Robert Bruce, Skottlands konge overnattet ved «klosteret i Duglas» på veg til å erobre Castle Rushen. Dette klosteret kan være referanser til det senere nonneklosteret som lå lenger oppstrøms fra havnen.
Den første detaljerte dokumentasjonen viser at i 1511 var det kun 13 faste familier i bosetningen som lå sammenklynget nord for havnen, det meste av eiendommene der var klassifisert som «chambers» (‘ungkarsleiligheter’, eller ledige, enkeltrom uten varme) som ble leid ut til ikke fastboende, inkludert geistlige, embetsmenn og landeiere fra andre steder på øya. Dette antyder opprinnelsen til byens kjerne var en ikkeurbanisert havn. En nyere antagelse knytter lagerbygningene til sildefiske i Irskesjøen og et handelssted for import og eksport av blant annet fisk. I fraværet av arkeologiske data er det isteden mulig at byens opprinnelse kan bli avslørt ved analyse av de opprinnelige gatenettet og mønsteret i grunnrisset.
Handel og smugling
I 1681 beskrev Thomas Denton Douglas som «det beste feriestedet» på Man og i 1705 viser et bilde at en tidlig by har framstått, noe som antyder at dens havn, marked og boområder, foruten militære forsvarsanlegg, vokste i betydning.
De påfølgende 60 årene blomstret handelshusene med store lagerhus, kaiområdet og en molo som ble bygd for å støtte den blomstrende «løpende handelen» (= smuglingen): en av stimulansene for byens vekst. Andre former for handel vokste også og etter den innkjøpslovern av 1756 (Revestment Act) begynte Douglas høste fordelene av transatlantiske handelen etter oppdagelsen av den verden, og i samarbeid på lokalt nivå med Liverpool. De lovlige handelsmenn som fikk stor framgang i denne tiden var blant annet familiene Murrey, Moore, og Bacon. Byens senere fremgang ble fremmet av lave levekostnader og gunstige juridiske status som engelske tilgodehavende og sjøoffiser på halv lønn.
Byens utviklingen og vekst hadde en stor årsak i den naturlige havn (i dag Inner Harbour, den indre havnen), som siden ble i stor grad utvidet og forbedret. I løpet av 1700-tallet vokste byens befolkning betydelig fra rundt 800 mennesker i 1710 til bortimot 2 500 i 1784. I løpet av 1800-tallet begynte byens demografi å følge de samme tendenser som i England på grunn av den industrielle revolusjon.
Slum og usanitære forhold
Det voksende antallet med mennesker og turister som ønsket å feriere i området, fra tidlig på 1800-tallet, skapte en ny vekstindustri, og fra rundt 1870 og framover ble byen omformet til et ledende feriested. Sidestilt med denne fremgangen var de økende usanitære forholdene, og boligbygging av skrøpelig kvalitet, noe som igjen reflekterte en tendens som ble sett over hele Storbritannia. Det åpne kloakksystemet, møddinger (huslige søppelhauger) og lukten fra havnen ved fjære bidro alle til byens skittenhet. Olje- og gasslamper kom først på slutten av 1820- og 1830-tallet, det første sykehuset ble bygget i 1850, og havnen i Douglas ble et av de mest ikoniske bilder i 1832 da Tower of Refuge («Tårnøya» eller «Tilfluktstårnet») ble bygget ute havnebukta for å gi beskyttelse og proviant til seilere som måtte søke tilflukt og vente på hjelp. Douglas ble i løpet av den første halvdelen av 1800-tallet karakterisert av befolkningens fattigdom og det høye antallet av epidemier, særlig kolera.
Byråd
Da de sosiale og økonomiske forholdene på Man ble anerkjent i 1869 og Douglas ble hovedstad for Man, en ære som tidligere hadde vært holdt av Castletown, en mindre sør på øya. Statusen førte til ytterligere vekst for Douglas og dens politiske landskap endres seg også dramatisk på 1800-tallet, til tross for den konservatisme som en del av byborgerne viste: eksempelvis i 1844 ble ideen om et bystyre avvist i et møte da man mente at det var bedre å beholde systemet med Town High Bailiffs (en form for «høylensmann» av byen, kan sammenlignes med fogd). Da byloven ble godkjent ved Tynwald i 1852 avviste folket i Douglas igjen forslaget om byråd, men da en lov som ble godkjent senere i tiåret som ikke omfattet reservasjoner, ble den akseptert og i 1860 valgte Douglas sitt første bystyre, som var dominert av middelklassen i sin sammensetning. Bystyret var i stand til løse byens problemer med større effektivitet, og ved 1869 var byens kloakksystem i stor grad løst.
Bystyret gikk også inn for å endre byens anakronistiske arkitektur i Douglas som hadde oppstått i tiden da Mans befolkning levde av fiske og handel, men som ikke lenger var passende eller hensiktsmessig for turister. Andelen av Mans befolkning som bosatte seg i Douglas økte også, noe som i 1891 tilsvarte 35 prosent av totalen. Den viktorianske og senere moderniseringen av byen ble oppnådd på bekostning av den tidligere labyrintiske formgivingen av det tidligere vegnettet. Disse ble fjernet i det nye vegnettet samtidig som slummen ble utrensket i tiden mellom 1870 og 1920. Byens infrastruktur ble radikalt endret for å møte turismen, og i 1879 ble promenaden (Loch Promenade) langs vannkanten konstruert. I 1870 var det 60 000 besøkende som årlig kom til Douglas, og ved 1884 hadde dette vokst til 182 000. I 1887 var det 310 916 besøkende som kom for dronning Viktorias gulljubileum, Golden Jubilee.
Tynwald, parlamentet på Man, møter i Douglas, unntatt på Tynwald-dagen da det i stedet møter utendørs på tradisjonelt vis på Tynwaldhaugen i St John's, en liten landsby i nærheten av vestkysten av øya.
I løpet av første og andre verdenskrig ble det i Douglas og andre deler av Man opprettet interneringsleirer for «fremmede fiender». En seksjon av promenaden ble avsperret og mange av gjestehusene ble tatt i bruk av konsentrasjonsleiren.
I de senere år har byen igjen blitt forbedret, særlig i enden mot den indre havnen, hvor blant annet en ny politistasjon er blitt bygget.
Douglas er kjent som fødestedet for brødrene Gibbs, bedre kjent som popgruppen Bee Gees.
I 2011 var Douglas vertskap for Samveldets ungdomsleker i rugby, boksing, friidrett, sykling, gymnastikk, svømming og badminton.
Utdannelse og skolesystem
Referanser til skolesystem i Douglas begynte på slutten av 1600-tallet da en skolemester er nevnt, kombinert med Douglas’ kirke, og referanser til en «ganske liten skole» i 1675. William Walker (1679 – 1729) ble utnevnt til skolemester i 1700, og undervisning ble antagelig gitt i det gamle kapellet i det senere Heywood Place Senere opphøyd til rektor av Ballaugh og mottaker av et æresdoktorgrad er Walker i dag huset i hans mors sørgesang over sine sønner: «Illiam Walker as Robin Tear»
En mer formalisert undervisning begynte da biskop Thomas Wilson etablerte en mellomskole i Douglas. Rådmann William Dixon (født i Douglas, men hadde bodd i Dublin siden 1680-tallet) gikk med på å gi sine foreldres hus og eiendommen i New Bond Street som skolebygning i 1714. Biskopen skaffet stiftelse på 500 pund i irsk valuta, hvor halvparten ble fundert av familien Murrey Selv etter dette løftet fortsatte skolemesteren i Douglas’ mellomskole å bli drevet i en kombinasjon med kirken, i dag det nye Chapel of St Matthew. Detaljer om den opprinnelige mellomskolen er sparsommelige, men det synes som om at William Murrey var dypt involvert, blant benyttet han det romslige lagerrommet under skolen i henhold til en betaling av 150 pund.
En annen kjent skolemester av mellomskolen var prost Philip Moore (1705 – 1783) som selv var født i byen. Hans far Robert Moore hadde vært en av de som hadde forpliktet seg til å finansieringen av kirken St Matthews som ble bygget mot kaianlegget i dagens indre havn. Moore ble utpekt til skolemester i 1735 og ble anerkjent som god klassisk lærd som hadde «en iboende kjærlighet til undervisning».
Saint Ninian's High School er en videregående skole i motsatte ende av Douglas som egentlig består av to skoler, Øvre og Nedre. Den høyere er lokalisert ved siden kirken Saint Ninian's Church, derav dens navn, mens den lavere ligger noen km unna og er kjent som Park Road School. Begge skolene er svært gamle, noe som forklarer hvorfor Park Road var opprinnelig en skole for kun piker (og ordet «Girls» står fortsatt over inngangen), mens Saint Ninian's var opprinnelig en skole for kun gutter.
Severdigheter
Douglas har et antall attraksjoner og severdigheter:
Sport
National Sports Centre (NSC), det nasjonale sportssenteret, er et stort sportssenter for ulike typer idrett som ligger i Pulrose Road. NSC er eid av departementet for turisme og fritid i Mans regjering og blir administrert av Manx Sport & Recreation. En annen stadium, King George V Bowl, ligger ved Pulrose Road og er eid av Douglas bykommune (Borough).
Det er ni fotballklubber i Douglas som konkurrer i fotball-ligaen på Man. Disse er:
Thijs van Leer
Thijs van Leer (uttales: / tɛis vɑn leːr /; født 31. mars 1948 i Amsterdam) er en nederlandsk musiker, sanger, låtskriver, komponist og produsent, mest kjent som fløytist og grunnlegger av bandet Focus. På sangen Hocus Pocus går han opp i falsett, plystrer og jodler.
Oppvekst og utdanning
Thijs van Leer vokste opp i en musikalsk familie i Amsterdam, hvor han begynte å spille piano og fløyte som barn. Faren spilte fløyte og brødrene Frank og Maarten spilte fagott, piano og fløyte.
I oppveksten fikk Thijs van Leer også undervisning i maling, i tillegg var han mannekeng og spilte teater. På skolen lærte han engelsk, fransk, tysk, latin og klassisk gresk. Han spilte cembalo i skoleorkesteret som hans far dirigerte. Han ble også med i Raoul Angenot-kvintetten, og som attenåring vant han en pris i en skolekonkurranse der han spilte fløyte og piano i tillegg til å synge og fremføre et dikt han selv hadde skrevet. Han ble deretter med i Bob de Lats kvartett, som fikk en femteplass i den årlige jazzkonkurransen i Hilversum. Etter å ha fullført skolegangen hadde han ikke nok selvtillit til å søke opptak på et musikkonservatorium, derfor studerte han kunsthistorie på universitetet i Amsterdam. Han fant dette faget "veldig tørt", og gikk over til å studere harmonilære og kontrapunkt ved Conservatorium van Amsterdam. Imidlertid fant han seg ikke til rette der heller, og sluttet etter kort tid. Så tok han en universitetsgrad i fløyte og komposisjon ved Conservatoire de Musique de Genève. Parallelt tok han timer i piano, orkestrering og arrangement med komponisten og dirigenten Rogier van Otterloo, og studerte orgel med Anthon van der Horst.
Rundt 1967 ga han ut sin første singel, som fikk tittelen Nooit Zal Ik Vergeten. Ved siden av sine egne musikalske prosjekter fikk han også et engasjement som medlem av backingbancet til den kjente sangeren og skuespilleren Ramses Shaffy. Dette ble starten på van Leers musikalske karriere; han uttalte senere at om han ikke hadde fått den jobben ville han ha satset på en skuespillerkarriere i stedet.
Focus
Thijs van Leer dannet et rockeband sammen med Cleuver og Dresden, og spilte lokale konserter med cover av Traffic og eget materiale, under navnene Trio Thijs van Leer og Thijs van Leer and the Rebaptised. I november 1969 fikk de selskap av gitaristen Jan Akkerman, som hadde opptrådt med de tre på Sunset Sunkiss, og de slo seg sammen og tok navnet Focus, og ble dermed den første oppstillingen av bandet.
For mer informasjon om denne tiden, se Focus.
Solokarriere
I midten av 1972 ga Thijs van Leer ut sitt første soloalbum, Introspection. Det inneholder et utvalg av klassiske stykker av Bach og Gabriel Faure, Focus-sanger og originale komposisjoner arrangert for fløyte og orkester av van Otterloo, og sopranvokal av Letty de Jong. Introspection var en kommersiell suksess i Nederland, og lå som nummer en i tre uker tidlig i 1973 og oppnådde gullplate. På slutten av 1975 ga Van Leer ut Introspection 2, som tilbrakte en uke på førsteplass i Nederland under et 19-ukers opphold på topp 10. Van Leer fortsatte albumserien med Introspection 3, i 1977.
Etter at Focus splittet i 1978, fortsatte van Leer med sin solokarriere og deltok i ulike prosjekter. Han dannet rockebandet Conxi, med nederlandske og senegalesiske musikere, og en rockegruppe Van Leer med en amerikansk sanger. Tidlig på 1980-tallet jobbet van Leer og turnerte sammen med den spanske sangeren Miguel Ríos og spilte keyboard og fløyte på albumene Extraños en el escaparate (1981), Rock & Ríos (1982) og El rock de una noche de verano (1983).
I 1981 dannet van Leer det multinasjonale bandet Pedal Point med musikerne Tato Gomez og Mario Argandoña fra Chile og Paul Shigihara fra Japan. De spilte inn et dobbeltalbum, Dona Nobis Pacem, basert på en komposisjon van Leer hadde skrevet. I 1985 ble van Leer gjenforent med Akkerman og spilte inn albumet Focus: Jan Akkerman & Thijs van Leer (1985). Van Leer var en av artistene som spilte på sangen "Shalom from Holland" (skrevet av Simon Hammelburg og Ron Klipstein) som et tegn på solidaritet med det israelske folket, som var truet av raketter fra Irak, under den første Golfkrigen i 1991.
Han dukket også opp som gjestemusiker på albumet, Into the Electric Castle, et musikalske prosjekt med navnet Ayreon av Arjen Anthony Lucassens. I 2008 ga Explore Multimedia ut van Leers første soloalbum på nesten et tiår, The Home Concert. Albumet inneholder innspillinger gjort i stuen hans mens han spilte materiale for Focus 9. Albumet er bare tilgjengelig online.
13. september 2008 ble van Leer utnevnt til ridder av ordenen i Orange-Nassau for "fremragende innsats innen musikk."
Van Leer har laget et julealbum med døtrene sine. Han opptrer også regelmessig med sin datter Berenice van Leer. Han spiller også med Thomas Blug Band både på album og også på konserter, Berence synger også for bandet.
I 2010 opptrådte van Leer på en konsert med Raccomandata Ricevuta Ritorno for å feire 40 år med fantasifull musikk.
Thijs van Leer er også kreditert for musikk til filmen RobCop fra 2014.
Personlige liv
I 1972 giftet Thijs van Leer seg med Rosalie Peters. Sammen fikk de to barn: datteren Bella og sønnen Banten. Ekteskapet endte med skilsmisse på begynnelsen av 1980-tallet. Han giftet seg deretter med Thea van der Kaay, ekskone til Ruud Jacobs som var produsent på flere av hans soloalbum, men etter tjue år ble også de skilt. Sammen fikk de tre barn: Eva, Berenice og sønnen Ruben. For tiden bor van Leer i Lathum, Nederland med sin tredje kone, Annelies Lommen.
Stjerneklart
Stjerneklart er et musikkalbum med Ole Ivars. Albumet ble utgitt den 25. oktober 2010. For albumet vant Ole Ivars Spellemannprisen 2010 i klassen danseorkester.
Elias Magnus Fries
Elias Magnus Fries ble født 1794 i Femsjö i vestre Småland, og han døde i 1878. Elias var den en kan kalle «mykologiens far». Elias var omtrent det samme for soppriket som Carl von Linné var for planteriket. Standardnoteringen, eller autornavnet for arter som har blitt beskrevet av Elias, er Fr..
Elias’ interesse for sopp begynte i tolvårsalderen, da han var med på bærsanking og fant et staselig eksemplar av korallpiggsopp (Hericium coralloides). Mens han fortsatt var skolebarn lærte han seg mellom 300 og 400 sopparter, og ga dem provisoriske navn.
Elias begynte å studere på universitetet i Lund i 1811, der han fikk doktorgrad i 1813. To år etter doktorgraden i 1815 ble hans første arbeid innen mykologi utgitt. Dette arbeidet het Observationes mycologici I, og den andre delen ble utgitt i 1818. Elias sitt mest benyttede arbeid er Systema mycologicum, som består av tre deler som kom ut 1821–1832. Sammen med Elenchus fungorum volum 1 og 2, som kom i 1828. Det er bestemt at de navnene Elias brukte i verkene 'Systema' og 'Elenchus', skal gjelde selv om de hadde et navn før Elias navnga dem. Man gjør da et unntak fra den alminnelige regelen om at de eldste navnene skal brukes og kaller slike unntak sanksjonerte navn. Men også her finnes unntakene sot–, rust– buk– og slimsopper.
I 1834 ble Elias professor på universitetet i Uppsala. Mens han var der publiserte han disse viktige arbeidene:
Elias jobbet også med å overvinne den alminnelige oppfatningen blant befolkningen om at sopp ikke var mat. Som et ledd i dette arbeidet ga han ut boken Anteckningar öfver de i Sverige växande ätliga svampar i 1836. Den ble etterfulgt av plansjeverket Sveriges ätliga och giftiga svampar, som han jobbet med fra 1860 til 1866.
Elias samlet sopper til sitt eget herbarium, og de gjenværende restene av det er nå i Fytoteket i Uppsala. Dessverre er det få storsopper igjen der etter Elias, men Elias hadde studenter under seg som samlet inn mye til herbariene. Hampus von Post (1822–1911) er en av dem.
Argulus personatus
Argulus personatus er en art av fiskelus. Dette er en type krepsdyr som lever som parasitter på større dyr, i regelen fisk. Arten ble beskrevet i 1913.
Anatomien er særegen, kroppen er sammenklemt og et stort skjold dekker det meste av den, men på undersiden er kroppens ledd og anatomi godt synlig. Inndelingen i hode, kropp (thorax) og bakkropp (abdomen) er tydelig. Arten er mellomstor, den er noen mm lange. Øynene er store tydelige, og de har også et naupilus-øye. Begge antenne-parene er omdannet til haker som holder fiskelusen fast i vertsdyret.
Skogfjorden
Skogfjorden kan vise til:
Den unge Werthers lidelser
Den unge Werthers lidelser (tysk originaltittel: Die Leiden des jungen Werthers) er en løst selvbiografisk brevroman av Johann Wolfgang von Goethe, først publisert i 1774. Den var hans første store suksess, og gjorde Goethe til en berømt og feiret forfatter over natten. Romanen fikk voldsom betydning i samtiden, og regnes som det viktigste verk innen den litterære bevegelsen Sturm und Drang. På den andre siden var romanen også svært kontroversiell fordi den handler om selvmord, og det ble hevdet at mange lesere identifiserte seg med romanens helt i en slik grad at de tok sitt eget liv. Ingen av Goethes senere verker oppnådde samme popularitet i samtida, selv ikke mesterverket Faust.
Bakgrunnshistorie
I 1772, etter fullførte jusstudier, ble Goethe dommerfullmektig i byen Wetzlar. Her møtte han Charlotte Buff, som med sin personlige utstråling (akkurat som Lotte) gjorde et sterkt inntrykk på han. Som Lotte var hun forlovet med en annen, for øvrig en god venn av Goethe. Dette førte ham etter hvert inn i en dyp krise. Om nettene sov han ved siden av en dolk, og han vurderte å ta sitt eget liv. Men han valgte livet, forlot byen og dro hjem til sin mor i Frankfurt am Main. Samtidig hadde en annen venn av Goethe, Jerusalem, lidd den samme skjebnen som ham. Men for Jerusalem endte det med selvmord. Dermed skrev Goethe romanen Den unge Werthers lidelser på noen få uker.
Gjennom skrivingen fikk Goethe bearbeidet sin egen depresjon, og tanken var at også andre menn i samme situasjon skulle klare det samme gjennom å lese romanen. Men etter at boken ble gitt ut, skapte det en selvmordsbølge blant unge menn som var i Goethes, Jerusalems og Werthers situasjon. Neppe noe verk i europeisk litteratur har hatt en voldsommere virkning på leserne. Dette førte til at romanen ble forbudt i mange land, deriblant i Danmark-Norge. I Norge ble ikke romanen utgitt før i 1820. I den andre utgaven av romanen skrev Goethe følgende advarsel på tittelbladet: «Vis deg som en mann, og ikke følg meg etter».
Komposisjon
Romanen innledes med et ord fra «utgiveren», som angivelig har satt seg fore å samle alt tilgjengelig materiale om den avdøde Werther for å legge det fram for leseren til trøst og hjelp.
Romanens hoveddel består av en serie med daterte brev fra Werther til vennen Wilhelm over en periode på halvannet år. Mellom brevene er innskutt kortere avsnitt som må være Werthers dagboksnotater. Det er også et par brev til Lotte. Første bok dekker perioden 4. mai til 10. september 1771, og forteller om hvordan han møter Lotte, og hvordan han til slutt tar beslutningen om å reise til en annen by for å komme bort fra henne og glemme. Andre bok dekker perioden fra 20. oktober 1771 til 6. desember 1772, og forteller om hvordan han vansmekter i sin nye livssituasjon – atskilt fra den tilbedte – og hvordan han oppsøker henne på nytt, bare for å erfare at lidelsen forsterkes gjennom de håpløse møtene med Lotte etter at hun er gift.
Siste del av romanen har tittelen «Utgiveren til leseren». Her rekonstruerer fortelleren Werthers siste uker og dager ut fra tilgjengelige brev og dagboksnotater, og ut fra samtaler med personer i hans nærhet. Til tider går utgiveren ut av rollen som medfølende etterforsker, og nærmer seg en allvitende forteller som kjenner både Werthers og Lottes tanker og følelser.
Handling
Romanen begynner med at Werther forteller sin venn Wilhelm om en barndomsvenninne, som var dypt forelsket i ham, har tatt sitt eget liv og at han sitter med en dårlig selvfølelse etter hendelsen. Men etter som ukene går, vender livet tilbake og han sysler med sine vanlige ting som å tegne og lese Homer og tilbringer tid i landsbyen Wahlheim. Så en dag under et ball i byen henter han og hans dansepartner en kvinne ved navn Lotte som også skulle dit. På tross av advarsler mot å bli forelsket i henne, siden hun er forlovet med en annen, faller Werther for Lotte.
EM i curling 2022
EM i curling 2022 ble arrangert i Östersund i Sverige fra 18. til 26. november 2022.
Den unge Werthers lidelser
Handling
De to føler en sterk sjelelig samhørighet, og møtes nesten daglig til lange samtaler. Forloveden Albert kommer tilbake, og de blir tre. Albert gir et behagelig og fordelaktig inntrykk på Werther, til tross for at han representerer de borgerlige fornuftsmenneskene som Werther ellers ikke har mye til overs for. Werther mener at menneskene i det store og hele gjør livet mindre enn det burde være ved at de stenger av for sine egne følelser og for inntrykk fra naturen rundt seg, lever etter regler og konvensjoner og ikke vet å leve i øyeblikket.
Werther prøver også å ta til fornuft når han søker en stilling ved et fyrstelig kanselli langt fra Wahlheim og la Lotte og Albert være i fred. Han holder imidlertid ikke ut lenge i byråkratiet, og søker avskjed fra stillingen. Han besøker landsbyen der han vokste opp og gjenopplever inntrykk fra barndommen, men har ellers ingen planer for framtida. Uvegerlig trekkes han mot Wahlheim og Lotte; han kan ikke hjelpe for at han gjenopptar kontakten, enda han vet at stillingen er håpløs.
Underveis møter han to eksempler på hvilke ulykker kjærligheten kan avstedkomme. En ung, sympatisk gutt ender som rivalens drapsmann. Ingen annen skal eie den han elsker, enda han vet at han sjøl ikke kan få henne. En annen har gått fra forstanden etter å ha blitt håpløst forelsket i en kvinne han ikke kunne få. Og denne kvinnen viser seg til alt overmål å være Lotte. Til tross for advarslene drives han mot sine stadig mer ødeleggende møter med Lotte, som nå er gift og ikke et øyeblikk viker fra sitt ekteskapsløfte. Til slutt forgår han seg og overøser Lotte med hete kyss. Hun vakler et øyeblikk, men samler seg og forbyr han å møte henne oftere.
Tanken på selvmord modnes i han, og etter det siste, fatale møtet med Lotte skrider han til verket med kald besluttsomhet. Han ordner sine økonomiske forpliktelser, skriver avskjedsbrev til Lotte og Wilhelm, og sender deretter tjeneren ut til Albert for å låne pistolene hans til en jakttur. Lotte og Albert aner hva som skal skje, men klarer ikke å nekte pistolene utlevert. Kl. 12 midnatt skyter han seg ei kule for pannen på rommet sitt. Skuddet er ikke øyeblikkelig dødelig; Werther blir liggende til klokka tolv neste dag før han endelig utånder.
Han blir begravet under et lindetre, et tre han ofte nevner i sine brev. Hverken Albert eller hans elskede Lotte er tilstede under begravelsen.
I Norge
I Norge ble romanen utgitt første gang i 1820 i H.L. Bernhofts oversettelse under tittelen Den unge Verthers Lidelser. Romanen har siden blitt nyoversatt tre ganger: Den unge Werthers Lidelser i Ingeborg v.d. Lippe Konows oversettelse fra 1896, Den unge Werthers lidelser i Nils Lies oversettelse fra 1956 (Gyldendal Norsk Forlags utgave) og Unge Werther i Lotte Holmboes oversettelse fra 1973 (J. W. Cappelens Forlags utgave). Sistnevnte utgave er utgitt som «Månedens bok» i Den norske bokklubben i 1999 under tittelen Unge Werthers lidelser, med etterord av Åse-Marie Nesse og tegninger av Arne Nøst i forbindelse med 250-årsjubileet for Goethes fødsel.
Pocahontas County
Pocahontas County er navnet på to fylker i USA:
Norsk balletthistorie
Norsk balletthistorie starter med den tyske dansemesteren Martin Nurembach som fikk kongelig privilegium til å gi offentlige forestillinger i Christiania i 1771. At scenisk dans har så kort tradisjon i Norge, kan ha sammenheng med pietismen som hadde et nokså fast grep, og det faktum at kongehus og den toneangivende adel befant seg i Danmark og senere i Sverige. I dans som tross alt ble utøvet, folkedansen og senere selskapsdansen, ble det ikke skjelnet mellom utøvere og tilskuere.
Tidlig historie
Men allerede i 1751 opptrådte tyske gjøglere med pantomimer og danseopptrinn i Trondheim.
Det engelske ekteparet Stuart opptrådte med musikk og dans i Christiania i 1769. Madame Stuart ble enke og livnærte seg med danseundervisning i motedanser og selskapsdans. Etter en tid kom det til samarbeid mellom henne og Nürembach, og de ga oppvisninger sammen.
Senere dukket det opp avertissementer for «Danse og solos», og betegnelsene som her ble brukt tyder på at det franske ballettsystem nå var tatt i bruk i Norge.
Dramatiske selskaper
Mellom 1780 og 1823 opprettet samfunnstopper i kystbyene dramatiske selskaper i (kronologisk) Kristiansand, Bergen, Arendal, Trondheim, Drammen, Larvik, Fredrikshald og Stavanger. Behovet for gode danselærere til den dramatiske virksomheten ble dekket ved at de reiste rundt og ga kurs i selskapsdans og ballet.
Utenlandske gjøglere fikk ikke adgang til disse selskapene, og søkte derfor markedsplassene. De opptrådte i commedia dell’arte-stil med innslag av ballett med virtuos teknikk og musikalitet.
I 1805 ble det dannet et nytt dramatisk selskap, «Det Borgerlige Dramatiske Selskab», i Christiania. Det knyttet til seg den svenske danselærer Johan P. Strömberg som sjef og instruktør. Da krigen rykket nærmere, førte det til at selskapet måtte innskrenke. Strömberg dro til Drammen som danselærer for det dramatiske selskapet der. I 1809 ble det satt opp flere ballettforestillinger med hans elever.
Senere ble det satt opp pantomimeballetter for hans gamle selskap i Christiania. Selskapet nektet ham å opptre der mot betaling. Han søkte da om å opprette et offentlig teater. Strömberg fikk kongelig tillatelse i 1810, men på grunn av krigen forlot han landet og kom ikke tilbake før i 1825.
Aktiviteten i Det dramatiske selskap var sunket. Forholdene lå til rette for et teater som var åpent for alle som ville betale. Først startet han en «Dandse-Educations-skole» hvor elevene fikk danse- og skuespillertrening. Denne gruppen ble corps de ballet og solodansere på Det Strömbergske Theater som han åpnet 1827.
Om somrene dro teateret på turné. Repertoaret besto av små balletter og dansenumre. Etter halvannet år måtte Strömberg gi fra seg ledelsen. Hans to fremste elever, solodanserne Henriette Hansen og Randine Christensen, ble skuespillere på det reorganiserte teateret.
August Bournonville
Borgerskapet var misfornøyd med Strömbergs «udannede» skuespillere. Det førte til at man hentet inn profesjonelle skuespillere fra Danmark.
Sommeren 1840 viste den danske August Bournonville sammen med danserinnen Caroline Fjeldsted egne ballettnumre og satte opp «Sylfiden». Bournonville benyttet alltid sine reiser til studier av folkedans. Han ble så begeistret for det han fant i Norge at han senere laget en ballettversjon av springedansen.
Året etter kom han tilbake og ga danseundervisning, dels privat og dels for elevene ved den nyopprettede «Christiania Norske Dramatiske Skoles Theater.» Han satte også opp «Brudeferden I Hardanger», som hadde vakt stor begeistring i København.
1850-1900
Ole Bull åpnet «Det Norske Theater» i 1850. Etter planen skulle teateret huse en nasjonalballett. Skuespillerne fikk derfor trening i norske danser helt fra starten av Marie Midling. Ole Bull hentet blant annet dansere fra Lærdal, Nordfjord og Hardanger for å vise ekte folkedans. Han var innforstått med verdien av den, men det var ikke det toneangivende publikum. Det ble med dette forsøket. thumb|Adrien Gredelue og kona Dorien Merante Gredelue, avbildet i Kristiania i 1868, der de hadde gjesteopphold. Ved Christiania Theater som nå også omfattet Christiania Norske Dramatiske Skoles Theater, prøvde man vinteren 1867–1868 å møte en laber publikumsinteresse med å lokke med et fransk ballettselskap under ledelse av Adrien Gredelue. Under oppholdet satte det opp og koreograferte «Huldrens magt». Etterhvert fikk Christiania Theater konkurranse fra omreisende ensembler som for kortere tid opptrådte på Klingenbergs Theater, teateret i Møllergaten. Disse ensemblene bød ofte på ballett med dansenumrene som hovedattraksjon.
Den svenske ballettmester Axel Kihlberg ble knyttet til Frobergs Opreretteselskap som holdt til i Eldorado Theater. Han satte opp og koreograferte store utstyrsstykker og disponerte et stort antall dansere som han også ga ballettrening.
Århundreskiftet
Selv om de største byene rundt århundreskiftet hadde et mangeartet tilbud av scenisk dans, var det skuespillet som hadde oppnådd stor anseelse. Ballett hadde ikke funnet noe fast fotfeste. På den annen side var ballett blitt uunnværlig for teatrene om de ville trekke folk. Koreografene ble nøklene til økonomisk suksess. Disse måtte igjen drive undervisning og rekruttering. På denne måten bygget nivået seg langsomt oppover.
I løpet av det første tiåret i det nye århundret utviklet og vokste kultur- og underholdningstilbudet, særlig i Kristiania. Scenedansen nøt godt av dette, og i jobbetiden blomstret norsk ballett for første gang som selvstendig kunstart.
Den nye nasjonale selvbevisstheten førte til at bygdedansen fikk en renessanse. Hulda Garborg var en nøkkelperson i «norskdomsrørsla», og Klara Semb reiste rundt og foretok systematisk innsamling av danser. Hun drev dessuten en omfattende kursvirksomhet. Selv om norske bygdedanser ikke ble anerkjent som kunst, hadde Det Norske Teateret kanskje ikke kommet i stand uten å ha folkedans på repertoaret.
1900–1914
Augusta og Jenny Johannesén hadde fått ballettutdannelse i St. Petersburg og ga ballettundervisning i Kristiania. Broren Edmund drev ballettundervisning i Drammen. Lokalitetene var meget beskjedne og foregikk hjemme med bortryddete møbler.
Likevel var undervisningen den teknisk mest avanserte her til lands. Elevene fikk prøve seg ved regelmessige oppvisninger, og flere av dem danset i profesjonelle forestillinger der deres lærer var koreograf. Noen fikk etterhvert profesjonelle karrierer, slik som Gunvor Uhlring og Otto Thoresen. Begge dro fra landet, og sistnevnte ble solist ved Stockholmsoperaen. En annen var Per Aabel, som hadde en kort, men oppsiktsvekkende ballettkarriere før han ble skuespiller.
Etter 1900 satset de etablerte teatrene mer på musikk og dans for å få penger i kassen og for å venne folk til å gå i teatret. Gunvor Uhlring koreograferte selv «Chopin i dansebilleder», og opptrådte i ledig, sid kjole og myke sko.
Gyda Christensen skaffet seg siden nøye kjennskap til klassisk ballett blant annet gjennom studier hos Emilie Walbom på Det Kongelige Theater i København i tidsrommet 1909–1910 og ved Den keiserlige ballett i St. Petersburg. Under disse oppholdene gjorde hun grundige nedtegnelser etter sitt eget system. Selv om hun ikke selv behersket den klassiske teknikken, greide hun å formidle den videre på Nationaithetarets Ballettskole.
Nationalthetarets Ballettskole satte 17. mai og 7. juni 1911 opp «Prinsessen på erten». Gyda Christensens datter Lillebil var stjernen i ensemblet og danset titterollen. Fra datteren var fem år gammel hadde moren sørget for at hun fikk systematisk trening. Etter «Prinsessen på erten» fulgte hun med Emilie Walbom til København for å 1ære mer på Det Kongelig Theater. I 1912 ble hun elev av Fokine sammen med en av de andre fra ensemblet, Love Krohn. Han underviste da i Stockholm. Denne usedvanlige satsingen er noe av forklaringen på at hun raskt ble stjerne av internasjonalt format.
Gyda Christensen var sær1ig opptatt av Fokines ideer om at ballet skulle være et dramatisk uttrykksmiddel i stedet for bare scenisk dekorasjon.
Sommrene 1914 og 1915 fulgte hun Djagilevs arbeid med Les Ballets Russes arbeid i Monte Carlo samtidig med at datteren deltok i kompaniets trening. I sesongen 1914–1915 var Ivan Tarasoff, en av kompaniets dansere, engasjert som hennes assistent på ballettskolen. Han bygget videre på elevene. I løpet av halvannet år drev han dem opp til et nivå hvor det var mulig å vise verk fra det internasjonale ballettrepertoar.
Rosemary’s Killer
Rosemary's Killer (originaltittel: The Prowler) er en amerikansk skrekkfilm fra 1981 regissert av Joseph Zito. Handlingen er lagt til en amerikansk småby som blir hjemsøkt av en rekke grufulle drap. Drapene skjer i forkant av en dansebegivenhet som skal arrangeres for første gang på flere tiår. De mest sentrale rollene spilles av Vicky Dawson, Christopher Goutman, Farley Granger og Lawrence Tierney. Spesialeffektene er laget av Tom Savini.
I USA er filmen også kjent under tittelen The Graduation, mens den i mange land utenfor USA ble lansert under tittelen Rosemary's Killer.
Norsk balletthistorie
Gjennombrudd
1914 fant et gjennombrudd i norsk ballett sted. I desember hadde «Coppelia» premiere på Nationaltheatret under tittelen «Dukken». Tarasoff hadde ansvaret for innstuderingen, og danset selv dr. Coppelius. Lillebil Ibsen og Margit Leraas danset Swanhilda og Franz. Forestillingen ble en suksess og ble oppført 40 ganger.
Derpå fulgte Les Sylphides, La Spectre de la Rose og Svanens død. Ballettskolen var blitt et ensemble.Gyda Christensen pendlet mellom Kristiania og Berlin, hvor hun var koreograf hos Max Reinhardt og hvor Lillebil var solist. Etter at Tarasoff hadde forlatt Norge, sto Gyda Christensen selv for innstuderingen av «Hyrdinnen og Skortensfeieren», som ble vist sammen med «Les Sylphides».
1920-tallet
På tross av fremgangen opphørte balletten på Nationaltheateret i 1919. Teateret kunne ikke etterkomme orkesterets krav om lønnsforhøyelse og fikk heller ikke kommunal støtte. Dermed måtte orkesteret gå, og det ble slutt på opera- og ballettforestillinger.
I forlystelseslivet i Kristiania ble Kino og revy et økende innslag. man satset i den harde konkurransen på innslag av scenedans. Det nystartede Chat Noir hadde som målsetting å skape en litterær kabaret. Likevel sto dans på programmet fra første stund.
Opera Comique ville skape en fast scene for musikkteater. På repertoaret sto operaer og operetter med store danseinnslag som kunne minne om bruken av balletten på Nationaltheateret. Blant annet ble «1001 natt» satt opp med dekorasjoner av Bakst. Imidlertid gikk begge disse scenene etterhvert over til folkelig revy.
thumb|Ernest Marini og [[Lillebil Ibsen i «Prima Ballerina» ved Mayol-teatrets første oppsetning i 1921.Ernest Rude]] Ved Mayol-teatret som åpnet 1921 forsøkte man å videreføre jobbetidens stil. Det var et lite og eksklusivt teater hvor ingenting var spart for å gjøre åpningen til en sosietetsbegivenhet. Den italienske komedien «Tabarins kone» og «Prima ballerina» sto på plakaten. Lillebil Ibsen var trekkplasteret. Flere av danserne fra Nationaltheaterets oppløste ballett deltok. Den britisk-italienske Ernest Marini var gjestesolist, ga ballettundervisning og sto for innstuderingen av høstens balletter, og Fokines «Carneval» ble oppført.
Brounea
Brounea er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller.
Norsk balletthistorie
1920-tallet
Etterhvert fikk hun flere engasjementer i utlandet, blant annet i New York, London, Antwerpen, Paris og København. Hun var en internasjonalt ettertraktet stjerne, men besluttet etterhvert å legge dansen på hyllen. Gyda Christensen gikk over til å bli regissør og teatersjef.
Brounea
Utseende
Små til middelsstore, brunlige køllebiller. Kroppsformen er nokså smal. Antennene er knapt fortykkede mot spissen, nokså lange. Hodet er bredt med små fasettøyne. Pronotum er rundet, bredest foran midten. Dekkvingene er rundede, omtrent så brede som pronotum. Bakkroppen er noe bredere enn dekkvingene, fire ledd er synlige bak disse, gjerne tett hårete. Beina er kraftige, særlig lårene på forbeina er fortykkede.
Norsk balletthistorie
1920-tallet
Dansen som egen kunstform var heller ikke lenger knyttet til noen av teatrene. Rene ballettforestillinger ble derfor etterhvert et sporadisk fenomen. Det betydeligste gjestespillet fant sted 1930, da Anna Pavlova og hennes ensemble opptrådte på Nationaltheateret.
Mellomkrigstiden
Den viktigste tradisjonsbevarende faktoren var ballettskolene. Nationaltheateret hadde gitt mange flere forutsetning for å undervise. Antallet ballettskoler økte derfor sterkt i mellomkrigstiden.
Rosemary’s Killer
Handling
I 1945 returnerer en amerikansk krigsveteran hjem til Avalon Bay, New Jersey – for å hevne seg på kjæresten, Rosemary, som nylig har slått opp med ham i et brev. Han dreper både henne og hennes nye kjæreste med en høygaffel under byens årlige begivenhet kalt «graduation dance», og drapet oppklares aldri.
Brounea
Utbredelse
Slekten er utbredt på New Zealand.
Rosemary’s Killer
Handling
35 år senere, under opptaktene til den første «graduation dance» siden drapene, blir ungdommer på ny drept. Tenåringsjenta Pam, som skriver for skoleavisa, begynner å undersøke det gamle uoppklarte drapet - og dermed blir hun utpekt som det neste offeret. Samtidig har byens sheriff forlatt byen til fordel for sin årlige fisketur, og derfor må stedets unge visesheriff selv etterforske drapene. Handlingens klimaks utspiller seg på byens jenteskole.
Om filmen
Rosemary's Killer kan beskrives som en typisk «slasher-film», en skrekk-sjanger som var populær på 1980-tallet. Filmen har fått bra kritikker på filmsiden «Classic Horror». Anmelderen på Allmovieguide har gitt den lunken mottakelse.
Den ble innspilt i Cape May, New Jersey.
I Norge
Den ble forbudt for visning på kino i 1982, men ble utgitt på video i 1983 av NOVIO. Filmen ble raskt utpekt som et eksempel på videovold og etter et par-tre år ble den også forbudt på video.
I rollene
(utvalg)
Norsk balletthistorie
Mellomkrigstiden
Alfhild Grimsgaard drev en skole like etter første verdenskrig og leverte dansere med nødvendig klassisk fundament til revyscenene. Love Krohn, videreutdannet av Cechetti, drev en skole etter strengere klassiske prinsipper. Av hennes elever kan nevnes Eva Haalke og Jorunn Kirkenær – begge som dansere og pedagoger.
I 1936 åpnet en ny skole som kom til å sette en ny standard og som fikk avgjørende betydning for utviklingen av norsk ballett i de tredve årene den eksisterte. Bak denne skolen sto Rita Tori. 28 år gammel avbrøt hun en internasjonal karriere for å drive ballettundervisning i hjemlandet. Hun var født Shanghai, og tilbragte en stor del av barndommen utenfor Norges grenser. Sin ballettutdannelse fikk hun i London og Paris. Deretter var hun solist i de to kompaniene som videreførte Les Ballets Russes etter Djagilevs død.
Søstrene Alice og Henny Mürer var hennes elever fra første dag, to dansere som markerte seg raskt. Elevoppvisninger viste at standarden lå tett opp til de profesjonelle krav til teknisk og kunstnerisk nivå. Det var ballettaftener med fullt orkesterakkompagnement og profesjonelt utførte kostymer, alt sammen bekostet av Rita Tori selv.
Under "Vi kan"-utstillingen i 1938 ble det dannet en ballettgruppe av tolv kvinnelige dansere. Den møtte velvilje, men klarte ikke å fortsette etter utstillingen.
I mellomkrigstiden manglet en samlende kraft, ressurser og prestisje til å gjenreise norsk ballett. De klassisk skolerte så med skepsis på fridanserne, og fridanserne på sin side mente at den klassiske balletten hadde utspilt sin rolle. Revydansen stilte i en kategori for seg, og ble generelt ansett som annenrangs, selv om den krevde skolering.
Fridanserne samlet seg rundt Gerd Kjølaas.
Etterkrigstiden
Høsten 1945 ble balletten «Mot ballade» satt opp. Sujettet, dansemotivet, utøverne og opphavsmennene var helt ut norsk. Den var bygget på Kincks novelle ved samme navn og Gerd Kjølaas sto for koreografi og innstudering.
Griegs operafragment "Olaf Trygvason" ble oppført sammen med en kort ballet til Ravels musikk «Bolero» og ballettdivertissementet «Strauss spiller opp».
Norsk Dansestudio hadde som uttalt målsetting å bli basis for et fast, norsk ballettkompani. Og allerede i 1948 ga skolen sin første oppvisning under navnet «Ny Norsk Ballett». I juni 1948 innledet ensemblet sin første sommersesong. Direktøren for Norsk Folkemuseum på Bygdøy stilte museets friluftsscene gratis til disposisjon hele sommeren. Tilsammen ble det holdt femti forestillinger denne sommeren. Gruppen besto av seksten dansere, og blant dem var Edith Roger. Ensemblet ble forsterket gjennom Louise Brownes internasjonale kontaktnett med en mannlig danser fra Nederland og en kvinnelig danser fra England.
thumb|Veslefrikk med fela ved Ny Norsk Ballett i 1950. Til høyre, [[Aloysius Valente i hovedrollen som Vesle Frikk.]] Sesongens mest vellykkede satsing var «Veslefrikk med fela», som senere ble norsk dansefilm. Antallet dansere ble utvidet til 20 i 1949. Mannlige dansere økte fra to til seks. Av repertoaret kan nevnes «Henry VIII», «Tyrihans som fikk kongsdatteren til å le» og «Mot Ballade». Ensemblets posisjon var nå av en slik karakter at staten og Oslo kommune bevilget penger til driften. Det hadde en ukes gjestespill for fulle hus i Doncaster i England. Mottakelsen var positiv.
I 1950 og 1951 foretok Ny Norsk Ballet to nye englandsturneer. Publikumstilstrømningen var så stor at de finansierte seg selv. Dansere fra Saddler Wells opptrådte sammen med og trente for Ny Norsk Ballett. Margot Fonteyn sa ja til å gjeste to støtteforestillinger for Ny Norsk Ballett i januar 1950 hvor hun danset enkelte av sine glansnumre.
Louis Browne vendte hjem igjen til England, og Ivo Cramer ble en viktig samarbeidspartner for Gerd Kjølaas. Han satte i tiden som kom først og fremst spor etter seg som koreograf.
I regi av Riksteatret foretok ensemblet tre turneer i tiden 1951–1952. De trakk fulle hus overalt. På repertoaret sto «Henry VIII», «Mot Ballade», «Tyrihans», »Askepott», «Gamle selskapsdanse» og «Peter og ulven». Den viktigste og det største trekkplasteret var «Coppèlia» i en ny versjon av Ivo Cramer.