cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saudasjøen
Frem til starten av 1900-tallet fungerte Saudasjøen som sentrum i kommunen. Kjøpmenn slo seg til ved kaiområdet på det gamle strandstedet, og det var også en rekke hoteller og kafeer i området. Frem til 1989 lå også Sauda videregående skole i Saudasjøen.
Delområdet dekker grunnkretsene Svandal, Hustveit/Hangandvik, Veka/Fredheim, Saudasjøen, Risvoll/Nes og Fosstveit/Amdalsrød
Saint John Figtree
Saint John Figtree er et parish (distrikt) sydvest på øya Nevis i øystaten Saint Kitts og Nevis.
Chickasaw
Chickasaw er en nordamerikansk indianerstamme. Opprinnelig kom stammen fra det som i dag er det sørøstre USA, fra delstatene Mississippi, Alabama og Tennessee. , men de bor i dag hovedsakelig i Oklahoma.
Berossos
Berossos (akkadisk: Bēl-rē'ušu, «Bel er hans hyrde»; gresk: Βήρωσσος; latin: Berossus/Berosus, fl. sent 4. årh./tidlig 3. årh. f.Kr.) var en babylonsk forfatter i hellenistisk tid, en prest av Bel Marduk og en astrolog/astronom som skrev på gresk. Han var aktiv i starten av 200-tallet f.Kr. Versjoner av to utdrag fra hans skrifter er bevart. Hans verk og person finnes sitert og omskrevet av senere historikere. De bevarte fragmentene ble utgitt første gangen av Karl Wilhelm Ludwig Müller i Fragmenta historicorum græcorum (1848).
Liv og virke
Ved å benytte seg av gamle babylonske nedtegnelser og tekster som siden er gått tapt, utga Berossos verket Babyloniaka («Babylonias historie») i tre bøker (eller deler) en gang i tiden rundt 290-278 f.Kr. under beskyttelse av den makedonske/selevkide kongen Antiokos I Soter. Visse astrologiske fragmenter som er nedtegnet av Plinius den eldre, Censorinus, Flavius Josefus, og Vitruvius er også tradisjonelt tilskrevet Berossos, men er av ukjent opphav, eller faktisk er usikkert hvor de passer i hans Babyloniaka. Vitruvius krediterer Berossos med oppfinnelsen av et delvis halvsirkelformet solur hult ut av kubisk steinblokk. En statue av Berossos ble reist i Athen, noe som kanskje er et vitnemål på hans berømmelse og respekt som historiker, astronom og astrolog.
Ett verk, Procreatio, er tilskrevet ham i de latinske kommentarene av Aratos: Commentariorium in Aratum Reliquiæ, men det er ingen bevis for denne forbindelsen. Et direkte sitat med navn og tittel er dog svært sjeldent i antikken, men det kan være en referanse til Bok 1 i hans historie Babyloniaka.
Babylonias historie
Hull i fragmentene av Berossos' tapte Babyloniaka kan glimvis ses to senere greske utdrag benyttet av den kristne Eusebius av Cæsarea, skjønt også hans original er gått tapt, men delvis kjent via en bevart armensk oversettelse. Berossos' babylonske skapelsesberetning er overlevert av Georgios Synkellos som fant teksten i en tapt krønike av Eusebius, som igjen hadde funnet det i et verk av Alexander polyhistor fra 1. århundre f.Kr. Ifølge beretningen fantes en tid da alt var mørke og vann, der merkelige skapninger ble til: Menn med to vinger, noen med fire vinger og to ansikter; noen med to hoder, det ene et mannshode, det annet et kvinnehode...og det ble satt opp bilder av disse i Bels tempel, og over alle disse skapninger regjerte en kvinne som het Omorka. (Omorka var en av Tiamats titler.) På kaldeisk er dette thamte, gresk: thalassa, i tallverdi likt med Selene, 301. Så kom Bel og kløvde kvinnen i to, og av ene halvparten dannet han jorden, av den andre skapte han himmelen. Han ødela skapningene inni henne, men dette var en allegorisk beskrivelse av naturen, For da universet bestod av væte uten noen levende skapninger, delte Belt mørket i to, skilte himmel og jord fra hverandre, og kalte universet til orden. Bel som så jorden ligge øde, beordret de andre gudene til å hugge av Bel hodet hans, og blande hans blod med jord og forme skapninger av dette, mennesker og dyr og himmellegemer. Berossos nevner ingenting om hvordan gudene ble til.
Årsakene til at Berossos skrev sitt historieverk er ikke kjent, selv om det var vanlig at greske historikere generelt oppga sine grunner, men muligens ble verket bestilt av Antiokos I Soter som kanskje ønsket et historieverk om ett av hans nylig ervervete landområder, eller kanskje av prestene ved de store templene som ønsket å rettferdiggjøre dyrkelsen av Marduk i Selevkideriket. Ren historieskrivning som sådan var ikke en babylonsk sysselsetting, og den jødisk-romerske Josefus bekreftet Berossos' ry som astrolog. Utdragene er knyttet til mytologi og historie fordi de har tilknytning til Det gamle testamente. Som historikeren og arkeologen W.G. Lambert har observert: «Selvfølgelig kan Berossos ha skrevet andre verker som ikke er sitert av Josefus og Eusebius fordi de ikke var av bibelsk interesse.» Lambert finner en del utsagn hos latinske skribenter som er så åpenbart feilaktige at det gir tvil til om forfatterne hadde førstehånds tilgang eller kunnskap til Berossos' tekst.
Formidling og mottagelse
Berossos' verk var ikke spesielt populært i den hellenistiske perioden. De vanlige redegjørelser av mesopotamisk historie kommer fra Ktesias i dennes Persica, mens det meste av det som ble oppfattet som av verdifullt hos Berossos, var hans astrologiske skrifter. De fleste hedenske eller førkristne forfattere leste antagelig aldri Babyloniaka direkte, men var tilsynelatende avhengig av Poseidonios av Apameia (ca. 135-51 f.Kr.) som siterte Berossos i sine verker. Ettersom Poseidonios' tekster ikke har overlevd, er skriftene til tertiære (i tredje rekke) kildene som gjenstår: Vitruvius Pollio, Plinius den eldre (d. 79 e.Kr.) og Seneca den yngre (d. 65 e.Kr.). Flere førkristne forfattere videreformidlet antagelig Berossos via Poseidonios via ytterligere et mellomledd. De var Aetius (100- eller 200-tallet e.Kr.), Cleomedes (andre halvdel av 100-tallet e.Kr.), Pausanias (ca. 150 e.Kr.), Athenaios (ca. 200 e.Kr.), Censorinus (200-tallet e.Kr.), og en anonym latinsk kommentator av det greske diktet Phaenomena av Aratos fra Soloi (ca. 315-240/39 f.Kr.).
Jødiske og kristne referanser til Berossos hadde antagelig en annen kilde, enten Alexander Polyhistor fra Milet eller Juba II fra Mauretania (ca. 50 f.Kr.-20 e.Kr.). Polyhistors tallrike verker omfattet blant annet et historieverk om Assyria og Babylonia mens Juba skrev verket Om assyrerne, og begge benyttet Berossos som sin primære kilde. Josefus' nedtegnelser om Berossos omfatter en del av de eneste bevarte fortellende materialet, men det synes som om han er like avhengig av Polyhistor, selv når han gir inntrykk av at han hadde direkte tilgang til Berossos. Fragmenter fra Berossos som er funnet i tre kristne skribenters verker, er antagelig avhengig av Polyhistor eller Juba, eller begge. De er Tatianus fra Syria (d. år 185 e.Kr.), biskop Theofilos av Antiokia (d. 181 e.Kr.), og Klemens av Alexandria (215 e.Kr.).
Som Poseidonius har verken Polyhistors eller Jubas verker overlevd. Imidlertid har deres materiale om Berossos blitt nedtegnet av Abydenus (100- eller 200-tallet e.Kr.) og Sextus Julius Africanus (tidlig på 200-tallet e.Kr.). Deres verker har også gått tapt, muligens betraktet som for lange, men Eusebius av Cæsarea (ca. 260-340 e.Kr.) har i sin Krønike bevart en del av deres redegjørelser. Den greske teksten til Krønike har også gått tapt, men det finnes bevart en oversettelse til armensk av den (500-800 e.Kr.) og deler er sitert i bysantinske Georgios Synkellos' Ecloga Chronographica (ca. 800-810 e.Kr.). Ingenting av Berossos har blitt bevart i Hieronymus' latinske oversettelse av Eusebius'. Eusebius' andre omtaler av Berossos i Praeparatio Evangelica er avledet fra Josefus, Tatianus og andre inkonsekvente eller uviktige kilder (det siste sitatet inneholder eksempelvis kun «Berossos babyloneren nedtegnet Naboukhodonosoros i sin historie.»).
Kristne forfattere etter Eusebius er antagelig avhengig av ham, men inkluderte også Pseudo-Justinus (200-300-tallet), Hesykhios fra Alexandria (400-tallet), Agathias Scholastikos (536–582), Moses fra Khoren (700-tallet), en ukjent geograf av ukjent dato, og Suda, en bysantinsk encyklopedi om antikkens Middelhavsverden fra 900-tallet. Således er det lille som finnes av Berossos meget fragmentert og fra indirekte kilder. Den mest direkte kilden er via Josefus som mottok den fra Alexander Polyhistor. De fleste navnene i hans kongelister og det meste det fortellende innholdet har forsvunnet eller blitt fullstendig lemlestet som et resultat. Kun Eusebius og Josefus bevarte fortellende materiale, og begge hadde en agenda. Eusebius var ute etter å konstruere en konsekvent kronologi på tvers av ulike kulturer, mens Josefus forsøkte å gjendrive påstandene om at det var andre folk som var som var eldre enn jødene. Imidlertid ble ti konger fra før Syndflod bevart av kristne apologetikere som var interessert i det langvarige livet til forfedrene fra før Syndfloden i Første mosebok.
Kilder og innhold
Den armenske oversettelsen av Eusebius og Synkellos' videreformidling, henholdsvis Krønike (Chronicon) og Ecloga Chronographica, nedtegner begge Berossos' bruk av «offentlige nedtegnelser», og det er mulig at Berossos katalogiserte sine kilder. Det gjør ham ikke mer pålitelig, kun at han benyttet kilder, og at hans tilgang til religiøse nedtegnelser ga ham en uvanlig tilgang til kunnskap. Hva vi har av oldtidens babylonske myter, er noe overensstemmende med Berossos, skjønt nøyaktig hva han fikk overlevert, er ukjent, ettersom det meste av litteraturen fra Mesopotamia er tapt. Men den skriveformen han fulgte, skilte seg fra babylonsk litteratur, først og fremst at han skrev på gresk.
Fragmentene i bok 1 hos Eusebius og Synkellos beskrev den babylonske skapelsesberetningen og etableringen av orden, inkludert Bels (Marduks) seier over Thalatth (Tiamat). I Berossos' versjon fikk menneskene sin kunnskap fra havuhyret Oannes, og Verbrugghe & Wickersham (2000) har foreslått at dette er hvor de astrologiske fragmentene diskutert over ville passe inn, om i det hele tatt.
Det Berossos utelater, er kanskje av betydning. Mye informasjon om Sargon av Akkad (ca. 2300 f.Kr.) ville ha vært tilgjenglig i løpet av hans tid (det vil si en fødselslegende bevart i Amarnabrevene og i et assyrisk fragment fra 700-tallet f.Kr., og to nybabylonske fragmenter), men disse ble ikke nevnt. Tilsvarende er den store babylonske konge Hammurabi (ca. 1750 f.Kr.) kun nevnt i forbifarten. Han benyttet dog en del tid med å peke ut hva dronning Semiramis (antagelig Sammuramat, hustru av Shamshi-Adad V, 824-811 f.Kr.) var assyrisk. Kanskje var det i svar til greske skribenter som mytologiserte henne til et punkt hvor hun (ahistorisk) ble gjort til grunnleggeren av byen Babylon, datter av den syriske gudinne Derketo, og gift med Ninos (i greske øyne den legendariske grunnleggeren av byen Ninive).
Bok 3 forteller om Babylons historie fra Nabonassaros til (antagelig) Antiokos I Soter. Igjen er det sannsynlig at han fulgte en eller flere kongelister, skjønt det er ikke klart hvilke han benyttet. De mesopotamiske dokumenter kjent som Kongeliste A (en kopi fra 500- eller 400-tallet f.Kr.) og Krønike 1 (3 kopier med en solid datert til rundt 500 f.Kr.) er vanligvis foreslått som de han benyttet, grunnet synkroniseringen mellom disse og hans historie (skjønt det er en del forskjeller). En stor del av hans historie for tiden rundt Naboukhodonosoros (Nebukadnesar II 604-562 f.Kr., og Nabonidus 556-539 f.Kr.) har blitt bevart. Her kan man studere hans fortolkning av historien for første gang, moraliserer over kongenes suksess og nederlag basert på deres moralske oppførsel. Dette er likt med andre babylonske historier, Nabonidkrøniken, og skiller seg fra de rasjonalistiske redegjørelsene til andre greske historikere som eksempelvis Thukydid.
Berossos' betydning
Berossos' prestasjoner kan bli vurdert i henhold til hvordan han kombinerte hellenistiske historiografi og mesopotamiske fortellinger i en særegen komposisjon. Som Herodot og Thukydid ga han selvbiografiske notater i sine verker med tanke på senere forfattere. Opplagt møblerte han detaljer fra sitt eget liv innenfor sine forteller, noe som brøt med den mesopotamiske tradisjonen med anonyme skrivere. Andre steder inkluderte han en geografisk beskrivelse av Babylonia tilsvarende til den som Herodot ga av Egypt, og benyttet seg av greske klassifiseringer. Det er en del bevis på at han motsatte seg å gi informasjon om sine undersøkelser, særlig for de tidligste perioder som han ikke var like godt kjent med. Kun i Bok 3 kan man se hans egne meninger komme inn i fortellingen.
Han konstruerte en fortelling fra Skapelsen og fram til sin samtid, igjen tilsvarende til Herodot eller den hebraiske Bibelen. Med denne konstruksjonen ble de hellige myter blandet sømløst inn i faktisk historie. Det er uklart om han fulgte den hellenistiske skeptisisme om gudenes eksistens og deres fortellinger, skjønt det er sannsynlig at han trodde langt mer på gudenes eksistens enn hva eksempelvis satirikeren Ovid gjorde. Den naturalistiske holdning som er funnet i Synkellos' videreformidling er høyst sannsynlig mer en refleksjon av senere greske forfattere som formidlet hans verk enn hos Berossos selv.
I løpet av sin egen tid og senere, fikk Babyloniaka ingen større spredning. Verbrugghe & Wickersham (2000) har argumentert at mangelen på beslektet materiale i Babyloniaka med den hellenistiske verden er ikke relevant ettersom Diodorus Siculus' like bisarre bok om egyptisk mytologi ble bevart. Isteden var den reduserte forbindelsen mellom Mesopotamia og den gresk-romerske verden under partisk styre delvis ansvarlig. I tillegg inneholdt Berossos' materiale ikke en stor andel fortellinger, særlig ikke for de perioder han ikke var særlig kjent med, selv når mulige kilder var tilgjengelige. De foreslår at:
Hva som gjenstår av Berossos' skrifter er unyttig for en mulig rekonstruksjon av mesopotamisk historie. Av langt større interesse for forskerne er hans tilnærming til historiografien, knyttet som den var til både de greske som mesopotamiske metoder. Slektskapet mellom Berossos' skrifter og Hesiod, Herodot, Manetho og den hebraiske Bibelen (særlig Tora og historiefortellingen i Femte Mosebok) som historier fra den klassiske verden, det har gitt oss en forestilling om hvordan fortidens mennesker så på og forestilte seg sin egen verden. Hver av dem begynner med en fantastisk skapelsesfortelling, fulgt av en mytisk forfedreperiode, og til sist med en redegjørelser av nyere konger som synes å være historiske og med ingen avgrensninger mellom disse. Blenkinsopp har merket seg at:
Denne tidlige tilnærmingen til historiografi, skjønt kom etter Hesiod, Herodot og den hebraiske Bibelen, demonstrerer sin egen unike tilnærming. Man skal være forsiktig med å bedømme hvor mye som kan bli beskrevet som originalt verk, hans tilsynelatende motstand mot å legge fram sine kilder er bemerkelsesverdig, på som måte som hans manglende moralisering eller bedømming for det materiale som han selv ikke er godt kjent med.
«Pseudo-Berossus»
I 1498 hevdet en myndighetsperson under pave Alexander VI ved navn Annius av Viterbo (d. 1502) å ha oppdaget tapte bøker av Berossos. Disse var beviselig en detaljert forfalskning. Imidlertid fikk de stor innflytelse på renessansens måte å tenke på befolkning og folkevandring ettersom Annius framla en (fiktiv) liste av konger fra Jafet (en av Noahs sønner) og framover, og fylte igjen et historisk hull som fulgte den bibelske fortellingen om Syndfloden. Annius introduserte også figurer fra klassiske kilder inn i det bibelske rammeverket. Han utga sin forfalskning som Commentaria super opera diversorum auctorum de antiquitatibus, bestående av en sammenblanding av bibelske fortellinger med assyriske kongelister og middelalderens tradisjonsmateriale. Verkets karakter av forfalskning ble gjennomskuet allerede på 1500-tallet, men likevel kom påstander og detaljer herfra til å havne i flere historiske verker. Blant annet førte Annius' tekst til detaljerte teorier om keltiske folk med druideprester i Storbritannia, og den svenske göticism (götisisme) skaffet deler av sitt materiale herfra for å «bevise» til at Sverige var et av de eldste riker i verden.
John Manifold
John Streeter Manifold (født 21. april 1915 i Melbourne, død 19. april 1985 i Brisbane) var en australsk poet og kritiker også kjent for sin interesse i australske folkeviser.
Manifold ble utdannet ved Geelong Grammar School og han studerte moderne språk ved Jesus College i Cambridge. Mens han bodde i Cambridge ble han medlem av partiet Communist Party of Great Britain. Deretter arbeidet han i en periode i Tyskland før han kom tilbake til Storbritannia. Under den andre verdenskrig tjenestegjorde Manifold i etterretningstjenesten i den britiske hæren og han var utstasjonert i Midtøsten, Afrika og Frankrike. I 1949 vendte Manifold tilbake til Australia og han slo seg ned i Brisbane der han bodde resten av livet.
Bel Air —Kūhaku no shunkan (toki) no naka de—
«ヴェル・エール～空白の瞬間の中で～» («Bel Air ~Kuuhaku no Shunkan no Naka de~») er den japanske gruppa Malice Mizers tredje singel.
Kilder
Bel Air ~Kuuhaku no Shunkan no Naka De~
Jøstølen
Jøstølen er ei bygd som ligger på den sørvestlige siden av Fast-Smøla på Nordmøre. Bygda har i dag til sammen åtte husstander. Folketallet på Jøstølen har som i de fleste kystbygder gått ned, men har nå stabilisert seg på vel 20 innbyggere. Bygda har eget forsamlingshus som er i bruk, det er et anlegg med rorbuer for utleie og det er to gårdsbruk som driver med melkeproduksjon. Navnet Smøla kommer for øvrig av at øya har en ”oppsmuldret” skjærgård rundt seg, smol som det var skrevet på norrønt betyr knust eller oppsplintret.
Jøstølen er første gang nevnt i skattelister fra 1610. Da var skrivemåten Jødstøffle, etter som årene gikk varierte det mellom Jødstoel, Jødstølle, eller Jøttstøll. Så gikk de over til å skrive Jøstøll. Fra 1700 skrev de Giøstølen og mye av denne skrivemåten er beholdt fram til våre dager. I dag skrives navnet på bygda Jøstøl og slektsnavnet er Gjøstøl.
Jøstølen finner vi nevnt som eget bruk i 1610 i skattelistene, men vi har grunn til å tro at Jøa (naboøya) har brukt området som støl (beite) fra høymellomalderen, altså i mellom år 1000 til 1350, men det er ikke kjent om bygda hadde det samme navnet da. Opprinnelsen av navnet Jøa er ukjent, men kan komme av et gammelt ord som betyr avkom. Øya Jøa kunne ha blitt sett på som ei halvøy ut fra fastlandet, men så blitt avskilt av sundet som går mellom Jøstølen og Jøa. I begynnelsen var Jøstølen kun et bruk, men etter hvert ble bruk etter bruk fradelt og flere hus ble bygget rundt om.
Riksmøte
Riksmøte er i historisk sammenheng møter som ble holdt av et lands adel og representanter for stendene. Slike møter ble holdt i middelalderen. I Norge har riksmøter vært holdt i Oslo/Kristiania, Bergen og Bud (i Møre og Romsdal), men i Bud har møtet bare vært en gang.
Helge Andersen
Helge Andersen (født 4. mars 1943, død 1. januar 2013) var en norsk dramatiker og forfatter.
I 2000 vant Helge Andersen International Children`s and Youth Radio Drama Festivals pris Prix Ex Aequo 2000 for dramatiseringen av hans egen roman Pikekyss. Hørespillet Lånerne fra Lørdagsbarnetimen, tilrettelagt av Andersen, vant samme pris i 2004. I 2005 vant hørespillet Tilbake til Tuengen Allé produsert av Andersen Prix Europa Radio France.
Han var leder for ASSITEJ Norge (en internasjonal organisasjon for profesjonelt barne- og ungdomsteater) og medlem i eksekutivkomiteen i ASSITEJ International.
Evakueringsdagen (New York)
Evakueringsdagen (engelsk: Evacuation Day) den 25. november markerer dagen i 1783 da de siste restene av britisk autoritet i USA, troppene i New York, dro fra Manhattan.
I resten av uavhengighetskrigen var store deler av det som i dag er New York City og dens omkringliggende områder under britisk kontroll. I løpet av den tiden ble New York City under brødrene Richard og William Howe det britiske politiske og militære senteret for operasjoner i Nord-Amerika. På tilsvarende vis ble regionen sentrumet for utviklingen av et amerikansk etteretningsnettverk, ledet av Washington selv. Den berømte Nathan Hale var bare en av Washingtons operative agenter som arbeidet i New York, selv om de andre vanligvis ikke lyktes i samme grad.
Byen ble utsatt for to store ødeleggende branner av tvilsom opprinnelse under den britiske okkupasjonen. Disse resulterte i at britiske styrker og prominente lojalister okkuperte de gjenværende uskadde bygningene og forviste resten av byens befolkning til å leve i brannskadde ruiner. I tillegg døde over 10 000 amerikanske soldater og sjømenn gjennom overlagt forsømmelse på fangeskip i farvannene til New York (Wallabout Bay) under den britiske okkupasjonen. Dette var flere omkomne enn på slagmarkene totalt i krigen. Disse mennene blir husket ved Prison Ship Martyrs' Monument i Fort Greene Park i Brooklyn som ligger med utsyn over stedet hvor fangeskipene lå.
Russekål
Bunias orientalis, også kalt russekål, er en flerårig art i korsblomstfamilien.
Den er sterkt grenet, og kan bli meterhøy med kraftig pælerot som kan gå 1,5 m ned i jorden. Blomstene er gule og skulpen kort og knudret; den åpner seg ikke. Frøproduksjonen kan variere fra 200 til 10,000 frø per plante. Russekål forekommer i gressmark, på gårdsplasser, ballastplasser, veikanter og jernbaneskråninger, der den kan utvikle seg til et leit ugress. Den hører hjemme i Russland og Asia, kom til Sverige i 1760-årene og ble funnet på Kongsberg allerede i 1802. Siden har den spredt seg på Østlandet og i Trøndelag, til dels også på Vestlandet og langs kysten nord til Nordland.
Deneb
Deneb er den klareste stjernen i stjernebildet Svanen. Den er den 19. klareste stjernen på himmelhvelvingen. Deneb er en hvit kjempestjerne.
Deneb har absolutt størrelsesklasse på – 7, som er en av de sterkeste lysende stjerner som er kjent. Den er blå-hvit av farge. Lysintensiteten er 60 000 ganger vår egen sol. Avstanden fra solsystemet er noe usikker, men man regner med en avstand på 1550 lysår, selv om anslagene varierer mellom 1340 lysår og 1840 lysår. Størrelsen er også usikker, man anslår stjernens diameter til 200-300 ganger soldiameteren. Hvis den var plassert der sola er i dag, ville den nå forbi Jordas bane. Overflatetemperaturen er på 8400 Kelvin og stjernens masse er 20-25 solmasser.
Disse stjernedataene viser at stjernen vil ha et kort livsløp og vil sannsynligvis utvikle seg til en supernova i løpet av noen få millioner år. Stjernens har en betydelig solvind, og et massetap som er ca. 100 000 ganger mer enn vår egen sol taper i masse.
Deneb har navnet sitt fra arabisk dhaneb, som betyr "hale". Opp gjennom tiden har den hatt andre navn : Arided, Arrioph og Aridif, men disse navnene brukes ikke lenger.
Vindlausloftet
Vindlausloftet (også kjent som Stålekleivloftet) er et middelaldersk loft på gården Oppistog (eller Øvre Vindlaus), Eidsborg i Telemark. Det er trolig Norges eldste profane trebygning. Bygningen er oppført av malmfuru felt omkring år 1167. Vindlausloftet er trolig den eldste av sitt slag i hele Europa.
Vindlausloftet står i dag på Vest-Telemark Museum i Tokke kommune, som ligger like ved Eidsborg stavkirke. Et loft var stasbygningen på mange gårder i middelalderen. Selve loftet ble brukt til oppbevaring av klær, og i sommerhalvåret også til natteleie. Vindlausloftet står ved siden av et bur fra Ljosdal på Høydalsmo. Det er datert til 1608. Buret ble brukt til å lagre mat, råvarer og redskap til bakst og brygging. Fra taket hang det kjøtt til tørk.
Datering
Dendrokronologisk undersøkelse konkluderte i 2015 med at tømmerstokkene ble hugget vinteren 1167. Til sammenlikning ble Urnes stavkirke, landets eldste kirkebygg, oppført i 1130-årene. Dateringen er basert på dendrokronologi, men den ytterste årringen mangler, derfor kan man bare konkludere med at huset er noe yngre enn den ytterste årringen som er dokumentert.
Tidligere dateringer er basert på byggeteknikk og runeinnskrift. Findalslaft ble brukt i middelalderen. Runer skåret i veggen i andre etasje skriver seg trolig fra år 1300 eller tidligere.
Bygning
Forsiringer rundt døren tyder på opphav i middelalderen.
Ifølge et sagn var det en kvinne med navn Åse Ståleklev byggherre for loftet. Hun eide da det meste av Eidsborg. Området der loftet sto ble seinere utskilt som egen gard, med navnet Lofthus. Seinere er loftet flyttet til garden Vindlaus, som det fikk navn etter.
Bygget ble restaurert i 1955.
Runeinnskrift
Til venstre utenfor døra i overetasjen finnes en runeinnskrift med 51 tegn i treverket langs øvre halvdel av en stokk: «Disse runer risset Vestein. Vær hilset (eller Hell), både den som risset og den som rår (dvs. tyder/leser runene).» («Þesar runar røist uistæin hæil sa en ræistø uk sua ba sain ræþar»; Magnus Olsen gjengir teksten som «Þessar rúnar reist Vésteinn. Heill sá en reist, ok svá bæði sá en ræðr.») Runene er antatt å være fra år 1300 eller tidligere, Magnus Olsen antok at runene var så gamle som loftet selv. Runene er rundt 6 cm høye, gjort med et enkelt kutt med kniv og det tydelig hva som er risset med hensikt. De er risset i vanlig arbeidshøyde på veggen og ble trolig gjort etter at bygget var oppført. Vestein er et svært sjelden navn og kjennes ellers bare i et par andre tilfeller fra norrøn tid.
Litteratur
Jan Michael Stornes: Vindlausloftet. Fortidsminneforeningens årbok 2008.
Salen Halden
Pinsekirken Salen eller Salen Halden er en kristen frikirkelig menighet i Halden, i Østfold, tilsluttet pinsebevegelsen. Salen Halden ble stiftet i 29. august 1911. Salen Halden er modermenighet til utpostene Salen Prestebakke og Salen Sponvika.
Menigheten hadde 634 tilskuddstellende medlemmer i 2022. For ungdom i konfirmasjonsalder tilbyr menigheten den frikirkelige konfirmantundervisningen Tentro.
Salen Halden er engasjert i misjonsarbeid og støtter Pinsemisjonens arbeid i Israel, Spania og Bolivia, og er utsendermenighet for misjonærene Lisbeth Fumero, Elisabeth Muren og Helge Adolfsen. Menigheten støtter økonomisk misjonæren Mario Fumero og Kristent Arbeid Blant Arabere sitt arbeide. I 2007 var menighetens misjonsregnskap på 410 000,- kr. .
Zelenodolsk
Zelenodolsk er navnet på flere byer i det tidligere Sovjetunionen:
De nederlandske Antiller under Sommer-OL 1972
De nederlandske Antiller under Sommer-OL 1972. To mannlige sportsutøvere fra De nederlandske Antiller deltok i skyting og vektløfting under Sommer-OL 1972 i München. Det var femte gangen som De nederlandske Antiller deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Prøysen og øss
Prøysen og øss er det første studioalbumet til Inger Lise Rypdal og Viggo Sandvik, gitt ut i 2014. Rypdal og Sandvik synger låter av Alf Prøysen.
Liste over ordførere i Bodin
Ordførere i Bodin er en liste over ordførere i tidligere Bodin kommune (fra 1968 innlemmet i Bodø kommune).
Hellig år
I kristen tradisjon ble skikken innført i 1300 av pave Bonifatius VIII. Det hele begynte med et rykte blant pilegrimer i Roma i 1299 om at alle som besøkte Peterskirken neste år, ville få full avlat. Paven kom til at dette kunne være en god idé, og proklamerte at 1300 skulle være et hellig år. Han slo også fast at dette skulle skje hvert 100. år.
Kraftmuseet
Kraftmuseet (før 2018 kjent som Norsk Vasskraft- og Industristadmuseum) er et kulturhistorisk museum i Tyssedal og Odda i Hordaland. Museet dokumenterer og formidler Odda og Tyssedal sin industrihistorie, og mer generelt historie knyttet til elver og vann, vannkraftproduksjon, elektrisitet, kraftkrevende industri og samfunnet rundt. Museet byttet navn i 2018, men beholdt det tidligere navnet som undertittel.
Hellig år
Noen få år senere kom det henvendelser til Klemens VI om at dette var for sjelden, ettersom mange ikke ville oppleve et hellig år i sin levetid. Han endret derfor frekvensen til hvert 50. år. Han la også Laterankirken og St. Paul utenfor murene til kirkene hvor man kunne få avlat.
Omkring 1389 endret pave Urban VI frekvensen igjen, ettersom man innså at selv med 50 års mellomrom ville svært mange av de som ble født rett etter et hellig år, dø før det neste. Det ble bestemt at man skulle feire et hellig år hvert 33. år, et tall valgt ut fra tradisjonen om at Jesus Kristus var 33 år gammel da han døde. Bonifatius IX proklamerte at det neste hellige år skulle være i 1390, og la til Santa Maria Maggiore. Han ga også en spesiell tillatelse til visse kirker utenfor Roma, slik at man også kunne få avlat der.
Allerede i 1400 kom det neste hellige år, på grunn av den store strømmen av pilegrimer i forbindelse med århundreskiftet. Martin V gikk tilbake til en frekvens på 33 år, regnet fra 1390. Det neste hellige år kom dermed i 1423.
Kraftmuseet
AS Tyssefaldenes gamle administrasjonsbygning fra 1914 rommer i dag et museum med utstillinger, bibliotek, arkiv, foto- og lydsamling og filmsal der en viser billedspillene «Industrieventyret» og "Industripionerane". Den faste utstillingen, «Det store spranget», handler om den første industrialiseringsfasen i Odda. Utstillingen "Foss" er også en av de faste, mens "Vegen til Trolltunga" er en midlertidig utstilling fra 2016, som fremdeles vises i 2017-2018.
Hellig år
I 1470 kom den siste endringen i frekvens da Paul II endret det til hvert 25. år. Hans etterfølger Sixtus IV bestemte at det hellige år skal begynne den 24. desember kalenderåret før, og slutte 24. desember i det hellige år. Starten på året markeres med at paven åpner Peterskirkens «hellige dør», mens kardinaler åpner portene i de andre basilikaene i Roma. Det er også en rekke katedraler andre steder i verden som er utstyrt med hellige dører, slik at de som ikke kan reise til Roma, kan delta fullt ut i feiringen.
Grense Jakobselv
Grense Jakobselv (skoltesamisk: Vue'rjemjokk nordsamisk: Vuorjánjohka) er ei grend i Sør-Varanger kommune i Finnmark. Grenda ligger i et lite dalføre hvor Jakobselva renner nordover ut i Varangerfjorden. Elva markerer grensen mot Russland. Tidligere var det permanent bosetting i dalen, men denne ble fraflyttet sent på 1970-tallet og tidlig på 1980-tallet. Forsvaret har sin nordligste installasjon langs grensen i Grense Jakobselv, bemannet av personell fra Jarfjordkompaniet i Garnisonen i Sør-Varanger.
Hellig år
I tillegg til de ordinære hellige år er det feiret flere ekstraordinære, senest i 1983 i forbindelse med at det var 1.950 år siden Jesu død. I 2016 ble det avholdt et «ekstraordinært jubelår for barmhjertighet» som varte fra 8. desember 2015 til 20. november 2016.
Kraftmuseet
Kraftstasjonen og anlegget på Lilletopp ble fredet av riksantikvaren i 2000.
Grense Jakobselv
For å markere Norges suverenitet over områdene øst til Jakobselva ble det bygget et kapell i Grense Jakobselv. Det ble innviet i 1869. Kapellet fikk sitt navn, Kong Oscar IIs kapell, ved kongens besøk i 1873.
Kraftmuseet
Til museumsanlegget hører også arbeiderboligene i Folgefonngata 9, 11 og 13 i Odda, og Odda Vitensenter på Lindeplassen i sentrum.
Grense Jakobselv
Geologi
Ved Grense Jakobselv finnes gneisbergarter med granulittfacies.
Alf Henrikson
Alf Ragnar Sten Henrikson (født 9. juli 1905 i Huskvarna, død 9. mai 1995 i Stockholm) var en svensk forfatter som skrev både poesi, romaner, skuespill og fagbøker. Tidlig i sitt liv arbeidet han i Dagens Nyheter. Spesielt er han kjent for sine bøker om historie.
Rundt 50 av bøkene hans ble illustrert av Björn Berg, som ellers er kjent for sine mange illustrasjoner til bøker av Astrid Lindgren og Alf Prøysen.
Da han var omtrent 80 år gammel, påbegynte Henrikson et eget oppslagsverk: A – Ö, en bok på nesten 1800 sider.
EM i curling 1999
Curling-EM 1999 ble arrangert 9. desember – 16. desember 1999 i Chamonix i Frankrike.
Teresa del Po
Teresa del Po (født 1649, død 1716) var en italiensk maler. Hun kom fra en kunstnerfamilie; hun var datter av Pietro del Po og bror til Andrea og Giacomo del Po. Teresas datter Victoria ble også kunstner. De av hennes verker som fortsatt er i behold, deriblant hennes maleri av Apollo og Daphne, viser at hun spesialiserte seg på scener fra mytologien. Hun malte også en del portretter og ble valgt inn i Academy of Saint Luke i 1675.
Sønstevatn
Sønstevatn er en innsjø som ligger i Nore og Uvdal kommune i Viken fylke, helt i øst på Hardangervidda. Innsjøen er regulert som hovedmagasin for Uvdal I kraftverk. Vannspeilet ligger 1060–1029 moh.
EM i curling 1999
Det deltok 16 lag for herrer og 14 lag for kvinner.
Sønstevatn
Imingfjell Turistheim ligger ved den nordøstlige enden av vannet.
EM i curling 1999
Herrer
På det norske laget spilte Pål Trulsen, Lars Vågberg, Flemming Davanger, Bent Ånund Ramsfjell og Ole Ingvaldsen.
Eksterne lenker
WCF Statistics
Frostating lagmannsrett
Frostating lagmannsrett er en av seks lagmannsretter i Norge. Dens jurisdiksjon omfatter fylkene Møre og Romsdal og Trøndelag. Domstolen har hovedsete i Trondheim og faste rettssteder i Molde, Kristiansund og Ålesund. Navnet har domstolen fått fra det gamle Frostatinget som ble holdt på halvøya Frosta i Trondheimsfjorden, og som omfattet omtrent samme distrikt som dagens domstol.
Domstolen holder til Trondheim tinghus. Den ledes av en førstelagmann og har i tillegg to lagmenn og 16 fast utnevnte lagdommere. Den har videre én administrasjonssjef og ti funksjonærer.
Lagmannsretten behandler alle anker over avgjørelser i de tingretter som hører til lagdømmet – Møre og Romsdal tingrett og Trøndelag tingrett – både i straffesaker og sivile saker. Lagmannsrettens avgjørelser kan på visse vilkår ankes til Høyesterett.
I 1890 ble lagmannsrettene opprettet for å behandle alvorlige og påankede straffesaker. Frostating lagmannsrett omfattet først Trøndelag og Hedmark, men allerede i 1892 lagt til Eidsiva- og Frostating lagmannsrett. I 1907 ble Trøndelag lagt til Gula- og Frostating lagmannsrett. I 1936, samtidig med overføringen av sivile saker fra overrettene til lagmannsrettene, ble den nye Frostating lagmannsrett opprettet.
Dommerne
Nina Sandell
Konstituerte dommere
Konstituerte dommere kan brukes ved midlertidige behov over et kort tidsrom, og kan konstitueres for inntil to år. Det konstitueres gjerne dommere fra sideordnede eller andre domstoler. Konstituerte dommere har samme stillingsvern som embetsmenn for den perioden konstitusjonen varer.
Ekstraordinære dommere
Ekstraordinære dommere er dommere som kan tilkalles etter behov. Det er fortrinnsvis pensjonerte tingretts- og lagdommere som utnevnes, og ordningen bygger hovedsakelig på kapasitetsmessige og seniorpolitiske hensyn. Ekstraordinære dommere kan konstitueres for ett eller to år av gangen, avhengig av alder. I den enkelte sak fungerer ekstraordinære dommere på linje med andre dommere - likevel slik at ekstraordinære dommere ikke skriver utkast til avgjørelser eller administrerer retten.
Gammel dansk hønsehund
Gammel dansk hønsehund (FCI #281) er en mellomstor, men tung og kraftig stående fuglehund av kontinental type. Det lange rasenavnet forkortes ofte som GDH eller hønsehund. Typen oppsto på Jylland i Danmark på begynnelsen av 1700-tallet og ble raskt populær blant en gruppe mindre velstående grunneiere, men rasen holdt nesten på å dø ut i mellomkrigsåra. I dag er hunderasen forholdsvis populær i hjemlandet og kan godt kalles «Danmarks nasjonalhund», men offisielt har den ikke fått noen sånn status. Rasen regnes imidlertid for å være «et stykke dansk kulturhistorie» og den er Danmarks eldste, nålevende rasehund med hensyn til aksept som en selvstendig hunderase, i regi av Dansk Kennel Klub (DKK) og Fédération Cynologique Internationale (FCI).
Opprinnelse og alder
Den danske hønsehunden fikk sin opprinnelse av Morten Bak fra Glenstrup sogn, mellom Randers og Hobro på Jylland. Omkring år 1710 paret Bak jyske gårdshunder med spanske fuglehunder av pointertypen og spansk-portugisiske kjerrehunder som han fikk kjøpt av noen sigøynere. Det sies at bøndene der kalte gårdshundene sine for «blodhunder», men det er lite sannsynlig at de var ekte blodhunder. Mest sannsynlig var de støvere av nordtysk opphav, så på et sett kan man allikevel hevde at blodhunden har bidratt til rasen. Bak skal ha avlet hundene gjennom åtte ledd, før han endelig fikk fram typen med de egenskapene han ønsket seg – en brunspraglet og robust jakthund som jobbet tett på hundeføreren og hadde god nese.
Etter et større avlsarbeid ble seks hunder sendt til Orrebygård på Lolland, hvorfra de siden ble spredd til store deler av Danmark. Rasen ble en populær jakthund på fugl og gikk den første tiden under navnet bakhund, oppkalt etter nevnte Morten Bak. Det er også kjent at den danske dikterpresten og forfatteren Steen Steensen Blicher (1782–1848) ofte oppholdt seg ved herregårdene (godsene) på Lolland og Falster, hvor det ble holdt gammel dansk hønsehund. Det ble hans favorittjakthund, og han gikk ofte jaktturer med den på hedene nær Viborg. I tillegg skrev han en god del om rasen – blant annet i jaktmagasinet Diana, som han publiserte seks hefter av i årene 1832–1836 – akkurat som han ble avbildet en rekke steder med gammel dansk hønsehund, blant annet i verket «St. St. Blicher besøger Taterne paa den jydske Hede», malt av Christen Dalsgaard (1824–1907) i 1866. Siden ble bakhunden omdøpt til dansk hønsehund, og senere (trolig omkring 1910–1921) til gammel dansk hønsehund.
På øya Ærø fantes det fortsatt noen ekte hønsehunder hos familien Bansen. Christian Bansen, og senere Johannes Matzen fra Nysted, som forresten var en etterkommer av nevnte Morten Bak, startet et større arbeide med å kartlegge om det som fantes rasetypiske eksemplarer andre steder. Forut for dette samarbeidet hadde Bansen rykket inn følgende etterlysning i bladet Jagt og fiskeri i 1939:
Til å begynne med var det utbredt mistro til at hundene på Ærø var av riktig type. Det førte til at Matzen til slutt dro til Ærø og tok kontakt med Bansen. Det første til at Matzen i 1946 erklærte i bladet Jagt og fiskeri at «hundene fra Ærø var av ren og ublandet rase». Dette ble starten på samarbeidet mellom Bansen og Matzen. De fant et par titalls hunder som kunne brukes i det videre avlsarbeidet.
Det har blitt hevdet at Matzen hevdet at danske hønsehunder ble sendt til Tyskland i 1885/1886, der man skulle benytte dem i konsoliseringsarbeider med korthåret vorstehhund. Denne opplysningen har imidlertid ikke latt seg verifisere.
Den 12. april 1947 blir det avholdt et møte for eiere av gamle danske hønsehunder i Svendborg på Fyn, på initiativ fra Christian Bansen. Formålet var å undersøke grunnlaget for å danne en egen raseklubb. Det ble dannet et utvalg på fem mann, deriblant Bansen og Matzen. Sistnevnte får i oppdrag å lage et utkast til lover. Den 1. mai 1947 blir så Klubben for Den Gamle Danske Hønsehunderace i Danmark stiftet, med nevnte Christian Bansen som formann. Senere byttet klubben navn til Klubben for Gamle Danske Hønsehunde. 9. november 1947 avholdes så det første «kåringsskuet» i kveghallen i Odense. Det møtte 32 hunder, men én ble avvist som bastard. I 1963 ble spesialklubben opptatt i Dansk Kennel Klub, som da også automatisk anerkjente hønsehunden som en egen hunderase.
På 1980-tallet tok rasen seg sterkt opp i Danmark, kanskje takket være den populære TV-journalisten Poul Thomsens hønsehund Balder. Den ble rikskjendis gjennom sin stillferdige framferd under de danske TV-programmene Dus med dyrene og Julekalenderen. Den økte populariteten førte dessverre til en del innavl, som i sin tur ga seg utslag i linjer med dårlig temperament, hudproblemer og arvelig belastet medfødt muskeltretthet (kongenital myasthenia gravis). Disse problemene ble adressert raskt og det ble heldigvis ryddet opp i dem ganske hurtig. En undersøkelse publisert i 2013 viser at gammel dansk hønsehund har liten genetisk variasjon, noe som bekrefter en kombinasjon av kraftig grunnleggereffekt (kun cirka 20 hunder dannet grunnlag for den nye rasen) og genetisk drift.
Den danske raseklubben hadde per 2019 cirka 400 medlemmer og cirka 1 100 registrerte hunder. I tillegg finnes det noen hundretalls hunder i Norge, Sverige og Tyskland til sammen, slik at man regner med inntil 1 500 totalt. I 2008 ble det også etablert en raseklubb i Sverige. Det er i senere tid framsatt påstander om at den danske spesialklubben har forsøk med krysse inn en lettere fransk type i rasen, noe mange dansker har tatt ille opp. Dette har imidlertid aldri blitt bekreftet.
Utseende, anatomi og fysikk
Gammel dansk hønsehund er en langstrakt, solid og elegant bygget hund med kort pels. Hodet er relativ kort og bredt, og har et bredt snuteparti som ender i ei leverfarget snute. Ingen utpreget stopp. Overleppene er lett hengende. Lange tilliggende hengende ører med avrunda spisser. Halsen er muskuløs og har noe løshud. Dyp, bred brystkasse og kraftig lend og bakpart. Buklinjen er noe opptrukket. Halen er middels lang og bæres høyt. Kraftig benstamme og runde labber med sterke tråputer.
Pelsen er kort, tett, og glatt tilliggende. Dekkhårene er stive. Fargen er grunnleggende hvit med brune tegninger, som kan variere fra lys leverbrun til mørk leverbrun.
Bruksområde
Gammel dansk hønsehund er en stor og kraftig stående fuglehund, som snarere traver enn galopperer. Den betegnes som langsom i søket, men den er svært grundig og har ei meget god nese. I hjemlandet Danmark brukes den ofte til jakt på rapphøne, fasan og gjess. Som jakthund utmerker den seg først og fremst gjennom sin allsidighet. Den er iherdig, utholden og modig, og den jakter i tett kontakt med jegeren og har et utmerket søk. Den har også gode apporterende egenskaper. Rasen har dessuten en rekke andre kvaliteter som brukshund, ikke minst som spor- og søkshund, men også innen andre former for hundesport. Hønsehunden regnes også for å ha stort potensiale som familiehund, spesielt sammenlignet med andre stående fuglehunder. Den knytter seg typisk nært til familien og er et normalt rolig og stabilt i lynnet og stillferdig og omgjengelig av natur, også rundt andre dyr. Rasen regnes også som et godt valg for aktive barnefamilier. Tispene er gjerne litt livligere og mer impulsive enn hannhunder. Rasen er dessuten en ganske sjelden og spennende utstillingshund.
Lynne og væremåte
Dansk hønsehund er rolig og behersket og regnes som en meget vennlig og godlynt hunderase, med ypperlige kvaliteter som familiehund, også for familier med barn. Den er sterk og utholdende og kan utmerket godt brukes som kjerrehund eller kløvhund. Den trenger imidlertid mye mosjon og passer derfor best i aktive familier, og den bør få slippe å være alene i en leilighet mens man er på jobb.
Annet
Gammel dansk hønsehund regnes i dag som en meget sunn hunderase. Den kan være utsatt for HD og AD, samt PRA. Hunder som skal brukes i avl bør derfor både røntgenfotograferes og øyelyses. Pelsen trenger kun normalt vedlikehold, mens ørene bør kontrolleres ofte. Trening på asfalt bør også skje med stor forsiktighet, og tråputene må alltid kontrolleres under og etter slik trening.
Johann Simon Mayr
Johann(es) Simon Mayr (1763–1845) var en tysk komponist og musikkpedagog som i dag framfor alt huskes for sine mange italienske operaer.
Mayr virket hovedsakelig i Italia, der han gikk under navnet Giovanni Simone Mayr.
Utdanning
Mayr fikk den første musikkundervisningen av faren som var landsbyens skolelærer og organist. Fra 1769 fikk Mayr undervisning ved benediktinerklosteret i Weltenburg og fra 1774 ved jesuittkollegiet i Ingolstadt, der han hadde friplass på grunn av sin usedvanlige musikkbegavelse. Han studerte teologi, filosofi, medisin, jus og kanonisk rett ved Universitetet i Ingolstadt fra 1777. Samtidig fungerte han som organist. Mayr var kraftig påvirket av opplysningstidens ideer og var i studietiden medlem av Adam Weishaupts Illuminati.
Den første komposisjonen kom i 1786. I 1787 ble Mayr musikklærer ved Thomas de Bassus' gods Schloss Sandersdorf i Oberbayern. Etter at de bayerske myndighetene gjennomsøkte Sandersdorf på jakt etter Illuminati, reiste Bassus med Mayr til Graubünden der Mayr var lærer i to år. I 1789 reiste Mayr videre til Bergamo for å få musikkundervisning hos Carlo Lenzi som var kapellmester ved byens store Mariakirke (Santa Maria Maggiore). Lenzis undervisning levde ikke opp til Mayrs forventninger, så han var i ferd med å returnere til hjemlandet da kanniken grev Pesenti grep inn og sponset ham med midler til å reise til Venezia for å få undervisning hos Ferdinando Bertoni.
Karriere
Mayr skrev først noen kirkemusikalske verk, men etter at mesenen Pesenti brått døde, ble han stående uten understøttelse og måtte slå seg fram på egen hånd. Operakomponisten Niccolò Piccinni var i Venezia på samme tid, og han oppfordret Mayr til å forsøke seg på operasjangeren. Den første operaen, Saffo ossia i riti d’Apollo Leucadio (1794), ble en overveldende suksess. Mayr ble straks en svært etterspurt operakomponist og de neste tretti årene skrev han en mengde operaer som ble oppført over hele Europa.
I 1802 ble Mayr utnevnt til Carlo Lenzis etterfølger som kapellmester ved Santa Maria Maggiore i Bergamo, en post han tross flere smigrende tilbud beholdt resten av livet. Eksempelvis tilbød Napoleon ham stillingen som direktør ved operaen i Paris.
Mayrs mest betydningfulle elev var operakomponisten Gaetano Donizetti.
Mayr regnes som «den italienske operas far», og da han døde i 1845 viste Giuseppe Verdi og Gioacchino Rossini ham den siste ære.
Johann Simon Mayr var en av de viktigste komponister av italienske operaer fra det tidlige 1800-tallet. Han skrev ca. 60 operaer og 600 kirke- og kammermusikalske verk som etter mange års glemsel er i ferd med å oppleve en liten renessanse.
Verk i utvalg
<div style="">
William Hague
William Jefferson Hague (født 26. mars 1961 i Rotherham i Yorkshire i England) er en konservativ britisk politiker og adelsmann. Hague representerte Richmond i Underhuset fra 1989 til 2015, han var leder av opposisjonen fra 1997 til 2001 og var utenriksminister i David Camerons regjering fra 2010 til 2015. Han var leder for det konservative partiet mellom 1997 og 2001. I august 2015 fikk han tittelen baron Hague av Richmond, en ikke-arvelig adelstittel.
Hague ble utdannet ved Wath-upon-Dearne Grammar School, University of Oxford og INSEAD. Hague kom inn i Underhuset ved et suppleringsvalg i 1989. Hague avanserte raskt innenfor det konservative partiet og ble partiets leder i en alder av 36 i 1997. Han gikk av som leder etter valgnederlaget i 2001. Etter dette hadde han en mindre fremtredende rolle i parlamentet, i britisk politikk kalt en backbencher, og skrev biografier om William Pitt den yngre og William Wilberforce. Han har også arbeidet som konsulent og styremedlem i ulike forretningsforetak. Da David Cameron ble valgt som leder i 2005, kom Hague tilbake i en sentral rolle som utenrikspolitisk talsmann for opposisjonen. Ved regjeringsdannelsen i 2010 fikk Hague vervet som utenriksminister.
Graveyard Paradise
«Graveyard Paradise» er en singel utgitt av det norske rockebandet 1-2-6 i mai 1967. Sangen er skrevet av bandets vokalist og gitarist, Asbjørn «ASA» Krogtoft. Låten ble senere med på gruppens eneste studioalbum Curtains Falling (1968). Og senere på samleplatene Graveyard Paradise (1982) og One Two Six (1995).