cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karl I
Bakgrunn
Karl Knutsson av slekten Bonde ble født i 1408 eller 1409 som sønn av ridderen Knut Bonde (Tordsson) og Margareta Karlsdotter (Sparre) og ble etter farens død i 1413 oppfostret hos stefaren Sten Turesson (Bjelke). Ved arveskiftet etter moren i 1429 overtok han godset Fågelvik i Småland, som var bostedet hans før han inntok en mer fremstående plass i offentligheten. I yngre år foretok Karl Knutsson lange utenlandsreiser hvor han lærte seg krigskunst og fremmede språk.
Rikshøvedsmann og riksforstander
Etter utbruddet av folkereisningen i 1434, ledet av Engelbrekt Engelbrektsson, gikk Karl Knutsson inn i det politiske liv. Han sluttet seg til Engelbrekt da denne i 1434 beleiret Stegeborg, og samme år nevnes han som medlem av rådet. Under de følgende stridene og forhandlingene vant han så stor anseelse at rådet i 1434 ved forliket med kong Erik av Pommern satte ham som første kandidat til embetet som drottsete. Kongen mislikte dette, men utnevnte ham til marsk (leder for krigsmakten, kortform av marskalk). På grunn av kongens løftebrudd blusset opprøret opp på nytt, og Engelbrekt Engelbrektsson ble forbigått til fordel for Karl Knutsson, som ble valgt til rikshøvedsmann i 1436. I begynnelsen måtte Karl Knutsson dele makten med Engelbrekt fordi allmennheten klart viste sin misnøye, men etter at Engelbrekt ble myrdet 27. april 1436 var han alenehersker. Da Erik Puke forsøkte å knytte Engelbrekts tilhengere til seg og utfordret Karl Knutsson, ble han pågrepet og sendt til Stockholm, hvor han senere ble henrettet. I mars 1438 nedla Karl Knutsson sitt embete som rikshøvedsmann, men allerede samme høst, etter at kong Erik hadde reist til Visby, ble han på et riksmøte i Stockholm hyllet som riksforstander.
Drottseten Krister Nilsson (Vasa) arbeidet imidlertid for at unionen skulle opprettsholdes og at kong Erik skulle tilbakekalles. Etter at misnøyen hadde utviklet seg til et åpent opprør, lyktes det for Karl Knutsson å fange og ydmyke sine motstandere. Da hertug Kristoffer av Bayern ble valgt til konge av Danmark, skjønte Karl Knutsson at han ikke lenger kunne stå imot unionspartiet. Som vilkår for å anerkjenne Kristoffer som konge i 1440 krevde han å få hele Finland og Öland, foruten Svartsjö len. Karl Knutsson kom riktignok aldri til å få fullt herredømme over alle disse store områdene. Krister Nilsson ville ikke avstå Viborg, og i 1441 tok kongen fra ham Åbo slott. Han tapte etterhvert den gunst han i begynnelsen hadde vunnet hos kongen, som hadde utnevnt ham til drottsete. Fra 1441 og i resten av Kristoffers regjeringstid oppholdt han seg nesten utelukkende i Finland. Kun en gang var han i Sverige da han i 1446 deltok i Gotlandstoget og på Svartsjö feiret sin datter Kristinas bryllup med Erik Eriksson (Gyllenstierna).
Setermoen leir
Setermoen leir er en militærleir på Setermoen i Bardu kommune. Leiren huser Panserbataljonen, Sanitetsbataljonen, Artilleribataljonen og Etterretningsbataljonen. Setermoen leir er hærens største militærleir.
Historie
Ved lov av 1897 ble den allminnelige verneplikten innført også i «Rigets nordligste Landsdele». Landsdelen utgjorde en distriktskommando med standkvarter først i Tromsø, fra 1899 i Harstad. Under denne lå åtte kretskompanier, hvorav Bardu og Tromsø lå i Troms. Opprettelsen av kretskompaniene må ses i sammenheng med den generelle styrkeoppbyggingen mot Sverige og Russland. Når Bardu kretskompani fikk Setermoen som ekserserplass, skyldtes det hovedsakelig at stedet lå ved et veiknutepunkt med operativ betydning, men også at Bardu var kjent som leveransedyktig ved forpleining av militære avdelinger. Etableringen kan muligens også ses i sammenheng med et ønske om å markere statsmaktens tilstedeværelse i samiske områder.
Etablissementet har som øvingsområde for Brigaden i Nord-Norge hatt stor strategisk betydning i etterkrigstiden.
De enkeltstående leirene
Nedenstående beskriver enkeltleirene slik situasjonen var før den store utbyggingen på 2000-tallet.
Artillerileiren lå på et terrengplatå med klart definerte grenser i bebyggelse og vei mot nord, vest og sør, og av terrengfallet mot Seterelva i øst. Den første ekserserplassen lå i dette området. Fra leirens første tid er intet bevart. Leiren besto hovedsakelig av 50-tallsbebyggelse, hvorav flere bygninger med høy grad av opprinnelighet. Det strukkturerende hovedelement i denne bebyggelsen var et dobbelt-tun, den såkalte «sekskanten». Denne besto av et «kjøretøytun» med kaldgarasjer og et «mannskapstun» med 200-manns trappehuskaserner symmetrisk anlagt omkring en lengdeakse. Befalsforlegninger organisert i en løsere tunform parallelt med kjøretøytunet.
Proviantleiren lå på den såkalte Artillerisletta vest for Artillerileiren. Den var liten av utstrekning og besto av ekstyske brakker, bygd som magasiner.
Kavalerileiren lå i et svakt skrånende terreng omgitt av skog. Leirens klareste avgrensning var terrengfallet mot Seterelva i vest og Barduelva i nord. Gamle magasinbygninger fra hhv. 1916, 1908 og 1918 på rekke langs et terrengfall i nordvest. I hovedsak 50-tallsbebyggelse organisert i et sentralt område med et stort dobbelt mannskapstun og et parallelt, mindre befalstun. Område for kjøretøy i sørvest.
Sanitetsleiren lå som kavallerileiren i et svakt skrånende terreng omgitt av skog avgrenset av terrengfall mot nordøst og Ingeniørleiren mot syd. Hovedsakelig 50-tallsbebyggelse organisert som et langtun.
Karl I
Konge av Norge og Sverige
Motvillig måtte kongen på riksmøtet i Arboga samme år godta dette, men han fikk samtidig rede på sammensvergelsen som noen av utsendingene hadde inngått i den hensikt å innskrenke kongens makt. Sammensvergelsen var en følge av hatet mot Karl Knutsson hos deler av høyadelen og presteskapet. Noen, spesielt drottseten Krister Nilssons slektninger, bar på gammelt nag til kongen. Andre hadde han trolig fått som motstandere i forbindelse med tvistemål om eiendommer. Presteskapets misnøye hadde han pådratt seg ved å kreve at de skulle yte krigstjeneste. Også allmennhetens hengivenhet begynte han å miste fordi han ga sine høvedsmenn og fogder altfor stort spillerom. I spissen for hans fiender sto den unge erkebiskopen Jöns Bengtsson (Oxenstierna).
Setermoen leir
De enkeltstående leirene
Ingeniørleiren var todelt av RV 847. På vestsiden verkstedbygg og Setermoen tekniske verksted. Det store verkstedbygget grenset opp mot Setermoen skytefelt med direkte adkomst fra hjul-/beltetraséene i feltet. På østsiden kontorbygg, lager og repetisjonsleir. En del ekstyske brakker og ellers bygninger fra hele etterkrigstiden i tillegg til 50-tallsbebyggelsen.
Karl I
Konge av Norge og Sverige
Det påfølgende unionsmøtet ved Avskær i nærheten av nåværende Kristianopel sommeren 1451 ga ikke noe resultat, og i september samme år brøt det ut åpen strid mellom Karl Knutsson og kong Christian I. Karl Knutssons stilling ble forverret av erkebiskopens påvirkning, selv om de to ble forlikt for en tid etter press fra flere av rådsmennene.
Avsatt som konge
I løpet av fredsperioden 1453–1455 fikk Karl Knutsson tid til å konsentrere seg om Sveriges indre anliggender. Han ordnet myntvesenet og skal ha vedtatt forordninger for å fremme jordbruket. Han arbeidet med lovverket og satt også selv som dommer. Han lot sin hovmester og kansler reise rundt i landet og holde rettsting. Da de også fradømte gods fra geistligheten, ble erkebiskop Jöns Bengtsson (Oxenstierna) opprørt. Kongens sterkeste motstande var kirken, som motsatte seg Karl Knutssons anstrengelser for styrke den kongelige og verdslige makten. Andre opponenter var familiene Oxenstierna og Vasa som hadde stått på den tapende siden ved kongevalget.
Setermoen leir
De enkeltstående leirene
Infanterileiren (eller Nesmoen) lå sørøst for Ingeniørleiren, og var nærmest en forlengelse av denne. Lagerbygg og bygg for repetisjonsøvelser. Bygningene i hovedsak fra 50-tallet, men med noen senere tilføyelser.
Karl I
Avsatt som konge
Da krigen brøt ut på nytt i 1455, hadde Karl Knutsson i begynnelsen framgang i kampen mot danskene. Men da hans marsk Tord Karlsson (Bonde) ble myrdet i mai 1456, fikk danskekongen Christian I overtaket. Samtidig vokste misnøyen i Sverige som en følge krigens anstrengelser, og i begynnelsen av 1457 fant erkebiskop Jöns Bengtsson (Oxenstierna) og adelsmannen Erik Axelsson (Tott) tiden inne til å gjøre opprør. Da nyheten om opprøret nådde Karl Knutsson, skyndte han seg nordover fra Østergøtland, men ble overrasket i Strängnäs av erkebiskopens hær, og han klarte bare såvidt å redde seg tilbake til Stockholm. Han kunne ikke lenger stole på byborgerne, og da ingen av hans høvedsmenn og fogder kom til unnsetning, dro han i landflyktighet og seilte til Danzig (Gdańsk) i februar samme år. Med Karl Knutsson i eksil overtok de to opprørslederne styret i Sverige og organiserte valget av kong Christian I av Danmark til konge, først i Åbo, deretter i Stockholm.
Setermoen leir
De enkeltstående leirene
Hundtorp utgjorde den sørligste delen av gamle Setermoen garnison, syd(øst) for de øvrige leirene. Gården Hundtorp ble innkjøpt av staten i 1903, og opprinnelig anvendt som sommeretablissement for 6. divisjons skole. Med overtagelsen fulgte noe eldre bebyggelse, hvorav den såkalte «Borgstua».
Karl I
Gjeninnsatt, avsatt og gjeninnsatt igjen
Allerede samme høst var opprøret i full gang, og den 30. januar 1465 måtte Karl Knutsson si fra seg kongekronen igjen. Som erstatning fikk han Raseborgs og Korsholms len, og Satakunta. Kort tid etter biskop Kettils død oppsto det en drakamp mellom erkebiskop Jöns Bengtsson (Oxenstierna) og høyadelen, spesielt den mektige familien Axelsson (se Tott). Endog riksforstanderen Erik Axelsson (Tott) brøt med kong Christian I og unionspartiet. I september 1467 ble Karl Knutsson tilbakekalt, og 12. november holdt han sitt inntog i Stockholm. Unionspartiet med Erik Karlsson (Vasa) som leder hadde ikke gitt opp, men midt under de nye stridighetene døde Karl Knutsson 15. mai 1470 etter en kortvarig sykdom.
Setermoen leir
Infrastruktur og fysisk miljø
Etablissementet ligger i Bardu kommune i Sør-Troms, i det kuperte skogsterrenget hvor Seterelva og Barduelva møtes. Det hadde tidligere sitt tyngdepunkt i et triangel bestående av tre større leirområder; mot øst Artillerileiren, mot vest Kavallerileiren og mot syd Sanitetsleiren. Øst for Artillerileiren og RV 847 lå Proviantleiren med Troms Forsvarsmuseum, grensende opp mot Kavallerileiren. I syd Ingeniørleiren og Nesmoen repøvingssenter og ytterligere et stykke sydover Hundtorp mellom RV 847 og Barduelva.
Siden 2000-tallet er det foretatt store endringer i leiren. Sanitets- og ingeniørleiren finnes ikke lenger, mens vestsiden nå betegnes som verkstedleiren SMTV. Setermoen leir består i dag av de tre tidligere leirområdene slått sammen fordelt på to etablissement atskilt av Seterelva.
Karl I
Gjeninnsatt, avsatt og gjeninnsatt igjen
Karl Knutsson ble gravlagt Riddarholmskyrkan og en gravstein ble senere satt opp av Johan III. Han etterlot seg kun en sønn i spedbarnsalderen, født av en elskerinne som han giftet seg med på dødsleiet. Den svenske regjeringen aksepterte ikke at gutten skulle etterfølge ham som konge, men utpekte en av sine egne som regent, Karl Knutssons nevø Sten Sture den eldre.
Setermoen leir
Infrastruktur og fysisk miljø
Setermoen er et av de største etablissementene som inngår i Landsverneplanen.
Karl I
Ettermæle
Karl Knutssons liv sammenfalt med den mest turbulente perioden i Sveriges historie, og det besto av en lang rekke med opprør og kriger. Som en konge med fiender på alle kanter hadde han ingen mulighet til å hengi seg til fredelige sysler. De hensynsløse metodene han benyttet, særlig i begynnelsen av sin karriere, gjør det vanskelig for svenskene å betrakte ham som en nasjonalhelt, selv hans fiender ikke var mindre hensynsløse.
Setermoen leir
I populærkultur
NRK-serien Klar til strid ble filmet her. I serien følger man nykommere og vernepliktige ved Setermoen leir.
Karl I
Ettermæle
I løpet av 1460-årene nøt han adskillig folkelig popularitet når alternativet var Christian I av Oldenburg eller Jöns Bengtsson (Oxenstierna). Karl Knutssons betydning for ettertiden lå i at han var opphav til det slektsnettverket som med hell bekjempet Kalmarunionen. Det hadde som medlemmer riksforstanderen Sten Sture den eldre, Svante Nilsson, Sten Sture den yngre og Gustav Vasa.
Karl Knutsson representerte en voksende nasjonalistisk tendens i den svenske adelen som først forsøkte å legge de øvrige nordiske landene inn under Sverige, men snart fokuserte på å oppløse Kalmarunionen. I det neste århundret ble Karl Knutsson hyllet som en tidlig forkjemper for svensk uavhengighet.
Karl Knutssons etterkommer Kristina Nilsdotter Gyllenstierna ble gift med Sten Sture den yngre, som under sitt styre representerte de samme verdiene – nasjonalisme og svensk uavhengighet.
I 1450-årene fikk Karl Karlsson skrevet Karlskrøniken på rim. Den var en svært positiv skildring av ham selv og hadde lenge stor betydning for hans ettermæle.
Ekteskap
Karl Knutsson var gift første gang før 1429 med Birgitta Turesdotter (Bielke)
Barn:
Han giftet seg for annen gang 10. mai 1438 i Stockholm med Katarina Karlsdatter.
Fort Blauwkapel
Fort Blauwkapel er et tidligere forsvarsverk som hører til den nye hollandske vannlinjen. Det var et av forsvarslinjens største. Fortet er bygget rundt landsbyen Blauwkapel i provinsen Utrecht. Fortet ble bygget opp rundt forsterkninger fra det 18. århundre som bestod av jordvoller og vanngraver, først senere ble militære bygninger oppført. Grunnformen er kvadratisk, med en bastion i hvert hjørne. I nordøst, der man forventet angrepet, lå opprinnelig to raveliner. På jordvollene hadde man plantet or, ask, alm og vier som ble brukt til beskyttelse og brenne. Hagtorn var brukt som et naturlig forsvar, en slags piggtråd, mens store trær som ek og kastanje skulle gi fienden inntrykk av at fortet var en naturlig del av landskapet, og ikke et forsvarsverk. Selve fortet og de militære bygningene ble oppført i 1818-21. På bysiden fikk fortet da en redutt.
I 1960 opphørte Fort Blauwkapels rolle som forsvarsverk, og siden 1997 er det i kommunes eie. Redutten brukes av speidergruppen «Willem de Zwijger». Den østlige delen av fortet er et naturområde, og vil kun være tilgjengelig for omvisning med en guide.
Fylkesvei 301 (Akershus)
Fylkesvei 301 i Akershus gikk mellom Stalsberghagen og Fjerdingby i Rælingen. Veiens lengde var 4,8 km.
Penalva (andre betydninger)
Penalva har flere betydninger.
Emily Procter
Emily Mallory Procter (født 8. oktober 1968 i Raleigh i Nord-Carolina) er en amerikansk skuespillerinne, kjent for sine roller i serien Presidenten som Ainsley Hayes og i CSI: Miami som Calleigh Duquesne.
Biografi
Procter ble født og vokste opp i Raleigh i Nord-Carolina. Hun gikk på Ravenscroft School i Raleigh. Deretter studerte hun journalistikk og dans ved East Carolina University. Etter universitetet ble hun ansatt som værjournalist i WNCT-TV i Greenville, North Carolina.
Karrieren
Etter at Procter flyttet til Los Angeles betalte hennes far for to års skuespillerutdannelse. Til og med før hun var ferdig med eksamen hadde hun de første små rollene i Jerry Maguire (1996) og Breast Men (1997) hvor hun spilte sammen med David Schwimmer og Chris Cooper. I den tredje sesongen (1995–96) av Lois & Clark: The New Adventures of Superman spilte hun Lana Lang som den første blonde skuespillerinnen i den rollen. Hun hadde en liten rolle som Mavis i 1997 i filmen The Dukes of Hazzard: Reunion!
Proctor deltok i Live Earth 2007 hvor hun sammen med flere andre skuespillerinner leste en fortelling skrevet av Michelle Gardner-Quinn mens Gardner-Quinn var student ved University of Vermont.
Personlige liv
Procter kan mye om interiørdesign og antikke gjenstander. Hun setter disse interessene ut i livet i det spanskbygde huset fra 1921, som hun eier.
Procter er en god pokerspiller. Hun sier at hun lærte spillet som barn når hennes far spilte penny poker med henne. Hun har allerede deltatt i minst en celebrity poker tournament. Hun er også opptatt av blomsterpuslespill og prøver å sette dem sammen hurtigere og hurtigere for hver gang.
North Texas gasskraftverk
North Texas gasskraftverk er et nedlagt varmekraftverk i Parker County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget hadde en installert produksjonskapasitet på 71 MW fordelt på 3 små turbiner. Operatør var energiselskapet Brazos Electric Power Corp.
Det stod ferdig utbygd i 1958–1963. Brenselkilden var naturgass, og fyringsolje i de eldste blokkene.
Arne Vinje Gunnerud
Arne Johan Vinje Gunnerud (født 11. august 1930 i Oslo, død 25. april 2007 i Arendal) var en norsk billedhugger.
Biografi
Vinje Gunnerud ble født i Vika, men vokste opp i Drøbak i Akershus, blant annet ved Oscarsborg festning. Hans far Andreas Gunnerud var møbelsnekker og løytnant på Oscarsborg festning, og moren Marie Conratte Victoria Vinje var jordmor. Vinje Gunnerud hadde seks søsken. Han ble oppdaget av billedhuggeren Sigri Welhaven da han arbeidet ved et keramikkverksted i Drøbak, der hun fikk brent sine arbeider, og han begynte på Kunst- og Håndverkskolen i Oslo som 17-åring.
Vinje Gunnerud ble utdannet ved Kunst- og Håndverkskolen 1947–50 og ved Statens kunstakademi 1951–54 under professor Per Palle Storm. Vinje Gunnerud debuterte på Høstutstillingen i 1953. Han har hentet mange av motivene sine fra sagn og eventyr, fra myter og folketro, især norrøn mytologi. Flere opphold i Afrika satte sterke spor i hans kunst. Han var også inspirert av kinesiske bronsearbeider og kalligrafi. Vinje Gunnerud var også en dyktig portrettør. Blant hans arbeider er portretter av hans kone og hennes døtre, i tillegg til blant andre skipsreder Erling Dekke Næss, professor Ida Blom og Nicolay Benjamin Herlofson jr.
Arne Vinje Gunnerud var gift med spesialrådgiver Kirsten Birgitte Vinje Gunnerud fra 1970. Før dette bodde han i nesten tyve år sammen med Sigri Welhaven, som også arbeidet sammen med ham i atelieret i disse årene. Welhavens påvirkning er tydelig i Gunneruds tidligste verk (f. eks. Niels Carlsen-monumentet i Drøbak); tilsvarende er Gunneruds påvirkning også tydelig i Welhavens verk fra 1960-årene, spesielt gjelder dette hennes dyreskulpturer.
Blant hans mange utsmykningsarbeider kan nevnes Nedre Eiker kirke (1958), Universitetet i Bergen (1963, 1974 og 1978), Rikshospitalet (1965), ambassadene i Washington, Tokyo, Helsingfors og Lisboa, Tveita senter Oslo (1978), Aker sykehus (1977), Oslo politikammer (1980), Riksarkivet (1981), Byparken i Bergen (1972), Arendal kapell (1974–2004), Monument over Kong Christian IV Kristiansand (1981), «Soltreet» på Domkirkeplassen Stavanger (vinner av konkurranse, 1984) og Arendal Tinghus (1999). Vinje Gunnerud laget også fredsmonumentet "Pax" ved Lindesnes, som ble avduket i 1997. I forkant av OL på Lillehammer laget han også et forslag til OL maskot.
The Beach Boys (album)
The Beach Boys er det 25. studioalbumet fra The Beach Boys, utgitt i juni 1985. Albumet er bandets første på fem år, og det første etter at Dennis Wilson døde. Dette er også det første The Beach Boys-albumet som ble spilt inn digitalt, og deres første som ble utgitt på CD. Albumet er det siste The Beach Boys-albumet som ble utgitt av CBS Records, og også det siste med bare nye låter.
Arne Vinje Gunnerud
Biografi
Arne Vinje Gunnerud hadde 35 separatutstillinger, og deltok i tallrike utstillinger i inn- og utland. Hans siste store separatutstilling fant sted i Bomuldsfabriken Kunsthall i 2001. I forbindelse med denne utstillingen skrev kunsthistorikeren Pål Hougen:
The Beach Boys (album)
Flere kjente artister medvirker på albumet, blant andre Ringo Starr, Stevie Wonder, Gary Moore og Graham Broad. Sangen «Passing Friend» er skrevet av Boy George og Roy Hay fra Culture Club. Stevie Wonder skrev sangen «I Do Love You». Brian Wilsons terapeut Eugene Landy er kreditert som låtskriver på fire sanger.
Albumet kom på 52.-plass på Billboard 200 i USA og på 60.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia.
Personell
Andre medvirkende
Arne Vinje Gunnerud
Biografi
Han ble ridder av St. Olavs Orden i 2001, mottok Ingeborg og Per Palle Storms ærespris i 2005 og Aust-Agder fylkes kulturpris i 1975. Vinje Gunnerud har også laget skulpturen Solen IV som gis til prismottagerne. Vinje Gunnerud var representant for Norge ved Biennalen i Sao Pauolo i 1969. Han var æresborger av Bollate, Italia,.
Fylkesvei 1258
Fylkesvei 1258 går mellom Frogner og Melleby i Indre Østfold kommune.
Dvergdykker
Dvergdykker (Tachybaptus ruficollis) er en liten lappedykker med stor utbredelse. Nominatformen finnes i Skandinavia. I Norge ble den første gang påvist i 1973, i både Østfold og på Sunnmøre.
Biologi
Dvergdykker blir omkring 25–29 cm lang og veier 130–236 g. Vingespennet er cirka 40–45 cm. Arten har forholdsvis kort hals og tykt rett nebb, men i motsetning til mange av de andre lappedykkere mangler dvergdykkeren hodepryd. Iris er mørk rødbrun og beina grønngrå til mørkt blygrå. Både hannen og hunnen er likt utseende. Sommerdrakten er mørk med sort isse og kastanjebrune kinn, hals og strupe. Den har en karakteristisk svovelgul flekk i nebbrota (munnviken), som står i sterk kontrast til det mørke hodet. Vinterdrakten er betraktelig lysere. Den kastanjebrune fargen på kinn og hals erstattes med en gulaktig brun tone. Buken er hvit.
Arten har et variert krav til habitatet, men trives gjerne på små og grunne våtmarksområder, som små innsjøer, tjern, dammer, kanaler, i små beskyttede viker og andre naturlige vannreservoarer. Langs kysten opptrer arten gjerne på steder som er godt beskyttet mot bølger. I Sørvest-Kina er det kjent at arten opptrer i høyder opp mot 4 000 moh.
I Norge foretrekker dvergdykkeren små, vegetasjonsrike dammer og tjern med rik undervannsflora og liten vannstandsvariasjon i hekketiden. I Norge forekommer nominatformen i tre atskilte områder; fra Oslofjordområdet og til Mjøstraktene, i lavlandsområdene i Rogaland og muligens sørover til Vest-Agder, samt på strandflateområdene i Møre og Romsdal. Nominatformen er registrert så lang nord som i Nord-Norge, så langt sør som til Azorene, Madeira og Kanariøyene, og så langt øst som til Bajkalregionen i Sibir og Mongolia.
Dvergdykkeren kan være både standfugl og trekkfugl. I Skandinavia og andre tempererte soner er den en trekkfugl, men trekkene er ikke kartlagt. Til Norge kommer gjerne de første fuglene når isen forsvinner om våren, som regel i mars–april. Den første tiden preges gjerne av krangling om territorier der det er flere par. Arten bygger flytereir som forankres i sivbeltet.
Hunnen legger 2–10 egg (i Norge som regel i siste halvdel av april), vanligvis 3–5 (større ansamlinger kan være et resultat av to hunner). Inkubasjonstiden er 20–25 dager. Kyllingene har mørk dun med bleke striper og lysere underside. Ungene blir flyvedyktige etter cirka 8 uker. Et andre kull kommer normalt i juni, og i spesielt gunstige år et tredje kull i juli–august.
Den globale bestanden har en negativ tendens og teller trolig et sted mellom 610 000 og 3 500 000 individer, men man vet lite om bestandstallene for de enkelte underartene rundt om i verden. Man antar at økningen i den skandinaviske bestanden skyldes klimaendringene.
Arten er utsatt for fugleinfluensa, så bestanden kan trues av nye utbrudd.
Rødlistevurdering
Utbredelse og økologi: Dvergdykker hekker i Norge spredt og fåtallig på Østlandet, og langs kysten fra Agder til Møre og Romsdal. Norge utgjør den nordlige ytterkanten av artens utbredelsesområde. Som hekkelokalitet foretrekker dvergdykkeren små, vegetasjonsrike tjern med rik undervannsfauna. Føden består av invertebrater, småfisk og amfibier. Dvergdykkeren overvintrer i grunne og beskyttede poller og viker i brakkvann eller i sjøen, ofte trolig i kort avstand fra hekkelokalitetene.
Bestand og bestandsutvikling: Den norske hekkebestanden ble i 2001 estimert til 46-74 individer, og en vurdering fra 2015 anslo at bestanden var på 48-84 individer og økende. Bestandsestimatet tilsier både rødlistekategori sterkt truet EN og kritisk truet CR, men med mest sannsynlig estimat i kategorien sterkt truet EN (50-250 reproduserende individer).
Dvergdykkeren er en relativt ny hekkefugl i Norge med første hekking dokumentert i 1973. Vurderingsperioden for dvergdykker er 15 år (grunnet artens generasjonslengde på 5 år. Vi har ingen kvantitativ informasjon om bestandsendringer for arten. Bestanden i Sverige er på ca. 600 individer, og det er indikasjoner på nedgang. I Finland er det en svært liten bestand som i 2011 ble estimert til 0-50 individer. I Danmark ble bestanden estimert til 3400 individer i 2011, og den er tilsynelatende stabil. I Europa generelt (EBCC 2017) har bestanden vært stabil både på lang (1990-2017) og kort sikt (2008-2017).
Påvirkninger: Strenge vintre antas å være den viktigste faktoren som påvirker bestanden i Norge, slik som i Sverige. Det påpekes også at økt bestand av fisk i småvann kan virke negativt inn på arten gjennom konkurranse om føde. I tillegg kan fjerning eller fullstendig gjengroing av smådammer, drenering og vannstandsendringer være negativt for arten.
Konklusjon: Dvergdykker vurderes til rødlistekategori sterkt truet EN, på bakgrunn av bestandsestimater og basert på kriteriet D1 (50-250 reproduserende individer). Arten ble ved rødlistevurderingen i 2015 nedgradert til kategori sårbar VU° på grunn av antatt god rekoloniseringsevne, men vi anser nå at det er lite grunnlag for en slik antagelse siden det har vært relativt få hekkefunn de siste årene. Dessuten er bestandene i både Sverige og Finland relativt små.
Inge Krokann
Inge Krokann (født 19. august 1893 i Oppdal, død 27. desember 1962 i Gausdal) var en norsk forfatter.
Krokann arbeidet som lærer inntil 1922, da han måtte trekke seg tilbake på grunn av sykdom. Han ble i 1938 medlem av Den norske Forfatterforeningens litterære råd. Fra 1945 mottok Krokann statens kunstnerlønn. Han ble utnevnt til statsstipendiat i 1954. Fra 1954 fikk han også Gyldendals æresgasje.
Han skrev for det meste på nynorsk, med sterke innslag av oppdalsdialekt. Krokann er i ettertiden kanskje best kjent for romanen I Dovre-sno (1929), første bind i romansyklusen om Lo-ætta (fortsatt i Gjenom fonna (1931), På linfeksing (1934) og Under himmelteiknet (1941)). Han lanserte uttrykket «hamskiftet», om overgangen fra naturalhusholdning til pengehusholdning i jordbruket.
Somua S-35
Somua S-35 var en fransk stridsvogn utviklet på 1930-tallet og som ble brukt under andre verdenskrig. Stridsvognen ble utviklet fra 1934 og en prototype ble ferdig i april 1935. Stridsvognen ble så utprøvd inntil januar 1938.
Somua S-35 var beregnet på å være en kavaleristridsvogn, som britene anså franskmennene at det var to bestemte typer stridsvogner, for henholdsvis kavaleri og infanteri. I juni 1940 hadde det blitt produsert 430 eksemplarer av stridsvognen, og 300 av dem var i fremste linje under slaget om Frankrike.
Kongesirisser
De omfatter flere slekter med store gresshoppelignede insekter, ofte omtalt som weta eller steinsirisser. Blant artene i slekten Deinacrida finnes de største (tyngste) nålevende insektene.
De fleste artene finnes på New Zealand.
Utseende
Kroppen er mellom 38 og over 80 millimeter, og er ganske tykk og brunlig brun-svart mørk-grå grønnlig på farge. En del arter har meget store kjever (mandibler) og kan se ganske skremmende ut. Bakbeina er både større og kraftigere enn de andre beina. Særlig lårene er kraftige. Leggene har pigger eller torner. Kongesirisser har to lange haletråder (cerci). De mangler vinger. Antennene er trådformet og er lengre enn kroppen.
Nymfene er normalt ganske like de voksne, men mye mindre.
Levevis
Kongesirisser lever av planter, sopp og frukt. Noen er rovdyr som også spiser andre mindre dyr.
Kongesirisser finnes i mange slags leveområder, som gressenger, krattskog, i trær, villahager og opp i fjellet. Enkelte arter har stor toleranse i forhold til svingninger i temperaturen. Enkelte arter lever i alpint miljø der det kan være frost om natten og varmt om dagen. De er i stand til å overleve høy varme om dagen og la seg fryse inn om natten.
Kongesirisser har ufullstendig forvandling, overgang fra nyklekt larve til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere nymfestadier. Utviklingstiden fra egg, via nymfestadiene til det voksne stadiet kan være noen uker under gunstige forhold. Temperatur og antall hudskift er avgjørende. Noen har opptil 12 nymfestadier og skifter huden mellom hvert av disse. Vekst skjer ved et hudskifte. Sirisser mangler i likhet med alle leddyr et indre skjelett.
Noen kjente grupper
Libanasidus vittatus lever i Johannesburg-området i Sør-Afrika der den er kjent som "parktown prawn". Hunnene av denne arten blir opptil 6 cm lange. De kommer gjerne inn i hus om natten og blir fryktet av mange på grunn av sitt fryktinngytende utseende, dessuten skiller de ut illeluktende avføring om de blir forstyrret. Hannene har støttann-lignende mandibler, som de bruker dels til å grave ganger, dels til å slåss seg imellom.
Utnytter uvanlige nisjer på New Zealand
På New Zealand finnes det ikke innfødte landpattedyr, bortsett fra flaggermus. Det betyr at noen økologiske nisjer som ellers i verden er fylt av smågnagere, spissmus og lignende har vært ledige for andre dyr her. Dette har medført at en flaggermus-art har blitt hovedsakelig bakkelevende, men også at noen av weta-artene har utviklet seg til å bli forholdsvis enorme og langt på vei fyller småpattedyrenes roller. I dag, da mange dyr frå andre deler av verden har blitt innført til New Zealand, er disse unike insektene i stor grad utrydningstruede.
Systematisk inndeling
Medlemmene i denne familien utgjorde tidligere mesteparten av familien Stenopelmatidae.
When the Levee Breaks
«When the Levee Breaks» er opprinnelig en bluessang fra 1929 ved ekteparet Kansas Joe McCoy og Memphis Minnie. Sangen er basert på en historie om den store Mississippi-flommen i 1927.
Sangen er imidlertid best kjent i form av Led Zeppelins delvis omskrevne versjon på albumet Led Zeppelin IV, lagd som et resultat av at vokalisten Robert Plant hadde platen i sin personlige samling. «Stairway to Heaven» er utvilsomt albumets mest kjente spor, men «When the Levee Breaks» huskes av mange som en passende avslutning på albumet.
Videre er Led Zeppelins versjon kjent for en særdeles tung og resonant trommeintro av John Bonham. Trommeintroen er blant de mest brukte musikkbitene i populærmusikkens historie, eksempelvis Beastie Boys' sampling på låta «Rhymin & Stealin» fra deres debutalbum Licenced to Ill. Den akustike kvaliteten ble oppnådd ved å plassere trommesettet i en trappegang og én enkelt mikrofon flere etasjer over settet.
Robert Plant spiller også munnspill, og Jimmy Page benyttet seg av en unik teknikk med baklengsekko for å gi instrumentet et distinkt lydbilde. En «slide»- eller «bottleneck»-gitar bidrar også til et bestemt særpreg.
Som en kraftig studioprodusert sang var den vanskelig å reprodusere live, noe som medførte at bandet kun forsøkte dette noen få ganger i løpet av sin USA-turné i 1975.
Politimedaljen
Politimedaljen er en norsk medalje for politiet, og blir utdelt av politidirektøren. Medaljen ble innstiftet 1. mars 2002. Den er godkjent til bruk på politiuniform og på norsk, militær uniform. Politimedaljen er en av flere etatsmedaljer i politiet og rangerer etter Politiets hederskors og Politimedaljen med laurbærgren, som er en selvstendig medalje.
Tildeling
Medaljen deles ut til politiembetsmenn, -tjenestemenn og sivilt personell som har tjenestegjort i til sammen 25 år i politiet. Mottakeren får deretter en forgylt stjerne for hvert femte år. Mottakeren kan få maksimalt tre stjerner.
Utførelse
Medaljen er rund og i sølvfarget metall. Advers har politiets etatsemblem, det norske riksvåpenet mot en bakgrunn strødd med kors og flankert av fasces, og en opphøyet rand ytterst. Revers har teksten «POLITIET» i en halvsirkel øverst og «FOR TJENESTER» i en halvsirkel nederst. To femtaggede stjerner skiller de to delene av innskriften. Medaljen er opphengt i et svart bånd med en loddrett gullstripe midt på. Båndet kan utstyres med stjerner.
Medaljen er i utforming identisk med Politimedaljen med laurbærgren, bortsett fra at denne har laurbærgrenen på medaljebåndet.
Sammen med medaljen følger et diplom, påtrykt underskriften til politidirektøren. Diplomet er påført begrunnelse for tildelingen.
Hakka (språk)
Hakka (tradisjonell kinesisk: 客家話, forenklet kinesisk: 客家话, pinyin: Kèjiāhuà) er en av de mange dialekter eller språk som tilhører den større språkgruppe som går under benevnelsen kinesisk. Det store flertall av dem som benytter språket tilhører hakka-folket.
Språkhistorie
Hakkaene kom ved forskjellige migrasjonsbølger fra det nordlige Kina til de sørlige områder de nå har som sitt kjerneområde. Migrasjonene var for det meste utløst av kriger og uroligheter. Hakkaenes forfedre kom fra dagens Henan og Shaanxi, og de tok med seg det kinesiske talemål som var utbredt der den gang. (Senere er talemålet i disse områdene utviklet seg til dialekter av moderne mandarin.) Hakka er et nokså konservativt språk, og er generelt mye nærmere middelalderkinesisk en noe annet moderne kinesisk språk. Man kan finne mange arkaiske trekk i moderne hakka, som de finale konsonanter, noe man også hører i andre moderne sørkinesiske språk, men som er gått tapt i mandarin.
Svartbrynalbatross
Svartbrynalbatross (Thalassarche melanophris) er en stormfugl som er oppført som en sterkt truet art på IUCNs rødliste.
Svartbrynalbatross har Falklandsøyene som sitt viktigste hekkeområde. Fra 1995 til 2000 sank bestanden her fra 468 000 til 382 000 par, noe som antas å ha sammenheng med fiskeriaktiviteten i området.
Hakka (språk)
Språkhistorie
Gjennom folkets vandringer kan hakka ha plukket opp elementer fra de språkene som de kom i kontakt med underveis. Man finner vokabular som hakka har felles med min og she (hmong-mien).
Henrik Kjærum
Han studerte folkloristikk, sosiologi og sosialantropologi ved Universitetet i Oslo, og skrev sin hovedfagsavhandling i sistnevnte disiplin om flyktninger til Danmark fra Midtøsten. Henrik Kjærum kom til Norge i 1974, i en tid med gryende internasjonalisering, og ble straks del av et aktivt, politisk miljø som viet seg til problemer knyttet til anti-rasisme og toleranse overfor det fremmede.
Hakka (språk)
Dialekter
Ettersom hakkaene kom nordenfra i forskjellige migrasjonsbølger og disse tildels ble nokså spredt, har hakkaspråket utviklet mange dialekter, i Guangdong, Fujian, Jiangxi, Guangxi, Sichuan, Hunan, Guizhou, Hainan, Taiwan og Singapore.
Den dialekten som de facto oppfattes som standard for språket, er meixianhua, som tales i Meixian i det indre østlige Guangdong. Den offisielle kinesiske romaniseringssystemet som ble utviklet for hakka i 1960, tar utgangspunkt i meixianhua.
Henrik Kjærum
Immigrantenkollektivet
I en tid da det var vanskelig å få aksept for at rasimen var blitt et samfunnsproblem også i vår del av verden, ble Henrik Kjærum med på å grunnlegge «Immigrantenkollektivet». Ettersom verken mediene eller opinionen viste særlig interesse for problemstillinger knyttet til innvandrernes kår, var han i 1978 med på å opprette «Immigranten»s redaksjonskomité, som utga sitt første tidsskrift mot rasisme i anledning av 1. maifeiringen 1979. «Immigranten» fortsatte som tidsskriftet Samora, hvor Henrik Kjærum opererte som fast redaksjonsmedarbeider og skribent. Likeledes var han i 1982 en sentral aktør i opprettelsen og lanseringen av «Radio Immigranten» (senere «Tellus Radio»). Både kollektivet, tidsskriftet og radiostasjonen var de direkte forløperne til opprettelsen av Antirasistisk Senter.
Antirasistisk Senter
Det var spesielt alle de muntlige henvendelsene til «Radio Immigranten»/«Tellus Radio», som viste nødvendigheten av å få stiftet et Antirasistisk Senter. Henrik Kjærum tok fra starten av aktivt del i det daglige arbeidet ved Senteret. Hans inngående kunnskaper om nazismens og fascismens historie i Europa, revolusjonære «helter», totalitære ideologier, samt demokratiske og antirasistiske bevegelser, ga hele prosjektet en faglig tyngde, som var en viktig forutsetning for at etableringen lyktes. Frem til sin død i 2009 satt Henrik Kjærum som styremedlem for Antirasistisk Senter i Oslo.
En «poetisk aktivist»
Liksom Henrik Kjærums lune diskusjonsstil (gjerne med en dampende pipe i munnviken), ble et særkjenne, kom også hans innspill i de løpende samfunnsdebattene omkring innvandringspolitiske spørsmål til å bære preg av den samme kultiverte mildheten i uttrykket. Henrik Kjærum viste stor sans for kuriositeter og merkverdigheter, dyrket ordspill og kom ofte med overraskende verbale vendinger. For å belyse sine poenger gjorde han dessuten ofte bruk av poesi, litterær prosa og musikalske tekstfragmenter i argumentasjonen, mens mailene hans med synspunkter på ulike aktuelle hendelser alltid ble undertegnet med "Sød Front".
I en periode på 1980-tallet var han dessuten aktivt medlem av Nordisk etnologisk-folkloristisk arbeidsgruppe ((NEFA)).
Henrik egnet mye av sitt voksne liv til å hjelpe andre. Da han i 1989-90 gjennomførte en studie blant innvandrere i en liten landsby i Jylland returnerte han til Oslo med MS «Scandinavian Star» skjebnenatten 7. april 1990, da skipet kom i brann. Selv kom han seg velberget gjennom tragedien, men opplevelsen satte dype spor. Henrik utvidet nå sitt humanistiske engasjement og stilte seg også til disposisjon for «Krise og rådgivningstelefonen for menn». Det ble etter hvert mange som fikk nyte godt av Henrik Kjærums empati, raushet og dannelse.
Henrik Kjærum ble høsten 2008 tatt opp som nytt medlem av Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening. Han mottok som translatør fra arabisk, dansk, engelsk og norsk til engelsk, dansk og norsk, heder og anerkjennelse for å føre et både presist og levende språk.
Grønne tregekkoer
Slekten kjennetegnes ved at artene har grønn farge, og at de klatrer i trær, og er dagaktive. Dette skiller dem fra artene i den andre slekten av gekkoer på New Zealand, Hoplodactylus. Alle arter av grønne tregekkoer har omtrent samme levevis, og dette gjør at det aldri finnes mer enn én art i samme område.
Svarthalsdykker
Svarthalsdykker (Podiceps nigricollis) er en limnisk art i dykkerfamilien (Podicipedidae).
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Llimona et al. (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Norske navn i parentes er ikke offisielle navn, men kun en midlertid beskrivelse (i påvente av et offisielt navn).
Hekking
Hunnen legger vanligvis 5–6 egg som ruges av begge foreldrene i cirka tre uker. Når ungene forlater reiret bæres de iblant på en voksens rygg, til og med under vannet.
Altura Cogen gasskraftverk
Altura Cogen gasskraftverk er et moderne varmekraftverk i Harris County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 577 MW fordelt på syv turbiner på 64–109 MW hver. Operatør er energiselskapet Altura Cogen.
Det stod ferdig utbygd i 1986–1995. Anlegget har kogenerasjon. Brenselkilden er naturgass.
Jonathan Stead
Jonathan Stead, ofte kalt Jon Stead, (født 7. april 1983 i Huddersfield, West Yorkshire) er en engelsk tidligere fotballspiller som spilte for flere engelske klubber i perioden 2002 til 2021.
Han var angrepsspiller og har blant annet spilt for Huddersfield Town AFC, Ipswich Town FC, Bristol City FC og Notts County FC.
Stead har spilt 11 landskamper og scoret ett mål for England U-21.
Biografi
Med 16 ligamål for Hudderfield Town i første del av 2003/04-sesongen ble han en ettertraktet spiller for klubber høyere oppe i ligasystemet, og 2. februar 2004 gikk han til Blackburn Rovers for £1 250 000. Jon Stead spilte sin første kamp, og laget sitt første mål, for Rovers 7. februar 2004 da laget slo Middlesbrough 1-0.
Etter 16 måneder i Blackburn ble Sunderland Steads tredje klubb som profesjonell fotballspiller. Han skrev under for the Black Cats 13. juni 2005 i en avtale som medførte at Blackburn mottok £1 800 000 for han. Jon Stead debuterte for Sunderland den 13. august 2005 da laget hans tapte 3-1 mot Charlton Athletic. Han gjorde seg ikke bemerket som noen målscorer i sin debutsesong for klubben fra Tyne and Wear da hans første, og eneste mål denne sesongen kom mot Everton den 1. april 2006.
Da Roy Keane i august 2006 ble ny sjef i Sunderland førte dette til lite spilletid for Stead, og den 13. oktober 2006 skrev han derfor under på en 3-måneders låneavtale med Derby County. Hans første kamp for the Rams var 15. oktober 2006 da Derby tapte 3-1 mot Plymouth Argyle. Hans første mål for klubben fra Derbyshire kom 11. november 2006 i en ligakamp mot Coventry City. Etter 17 kamper og 3 mål for Derby returnerte Stead tilbake til Sunderland i januar 2007, men kort tid etter ble han solgt til Sheffield United for £750 000.
Jonathan Stead spilte sin første kamp for the Blades den 13. januar 2007 i en ligakamp mot Portsmouth, og kan scoret sitt første mål for United 30. januar 2007 i en ligakamp mot Fulham.
Johann Heinrich Schmelzer
Johann Heinrich Schmelzer (ca. 1623 – 1680) var en østerriksk fiolinist, komponist og kapellmester som i sin tid ble regnet som en Østerrikes fremste fiolinister.
Liv og virke
Schmelzer var den ledende østerrikske komponisten av instrumentalmusikk før eleven Heinrich Ignaz Franz Biber, og fikk stor innflytelse på utviklingen av sonate- og suite-formene.
Schmelzers Sonatae unarum fidium fra 1664 var den første samling sonater for fiolin og generalbass som ble utgitt av en tysktalende komponist. Sammen med sine eldre samtidige Giovanni Felice Sances, Antonio Bertali, samt den yngre Antonio Draghi, var Schmelzer en av de mest betydningsfulle musikerne ved det habsburgske hoffet.
Han etterlot seg en rikholdig samling verk.
Joseph Liu Xinhong
Bakgrunn
Han gjennomførte sine prestestudier for bispedømmet Bengbu i Anhui ved presteseminaret i Sheshan ved Shanghai. og var blant ni som ble presteviet der den 18. november 1990 av biskop Aloysius Jin Luxian, presteseminarets rektor.
Provinsen Anhuis katolske bispeseter ble med godkjenning fra de kinesiske myndigheter den 3. juli 2001 kombinert til ett bispedømme, med sete i Hefei.
Da biskop Joseph Zhu Huayu fra den regjeringsgodkjente katolske kirke døde den 26. februar 2005, var det ikke lenger noen biskop i provinsen Anhui. Fader Liu fungerte deretter som bispedømmeadministrator et drøyt år.
Biskop
Joseph Lui Xinhong ble valgt til biskop etter myndighetsgodkjente prosedyrer i november 2005, og ble bispeviet i Wuhu den 3. mai 2006, uten pavelig mandat, og til tross for advarsler fra Vatikanet. Noen undergrunnskatolikker mente at dette ville ytterligere vanskeliggjøre en forsoning mellom undergrunnskirken og «den åpne kirke»s troende. Flere inviterte biskoper avstod fra å innfinne seg til ordinasjonen da de forstod at det pavelige mandat ikke var gitt. Varikanet reagerte med en skarp uttalelse som minnet om kirkelovens canon 1382 om ekskommunikasjon ved ulovlige bispevielser. Imidlertid fremholdt samme uttalelse at man hadde mottatt informasjon om at «involverte prester og biskoper var blitt utsatt for sterkt press og for trusler fra krefter utenfor Kirken for å få dem til å delta ... i strid med sin samvittighet.»
Observatører mente at det ikke var sendrektighet fra Romas side som gjorde at underhånds henvendelser om pavelig mandat ikke forelå, men at Vatikanet rett og slett ikke ville godkjenne Liu.
Bispevielsen fant sted i St. Josephs kirke i Wuhu fordi den var provinsens eldste store kirke, bygd i 1895. Den hadde vært katedral for det tidligere bispedømmet Wuhu. Hovedkonsekrator var biskop John Wu Shizhen av Nanchang i Jiangxi. Biskop Liu bekjentgjorde etterpå at det var langt fremskredne planer om å bygge en ny katedral i Hefei, provinshovedstaden.
Fylkesvei 63 (Troms)
Fylkesvei 63 (Fv63) i Troms gikk mellom Giæverbukta og Langnes Søndre i Tromsø. Veien var 353 meter lang.
Joseph Liu Xinhong
Biskop
Anhui ble i 2006 anslått til å ha 56 000 katolikker, de fleste av dem bønder. Ved siden av 45 nonner hadde «den åpne kirke» også 19 prester – tre av dem over 80 år, resten i 30-40-årsalderen. En ung prest studerte utenlands, og 11 seminarister studerte Shanghai.
Fylkesvei 63 (Troms)
2019 ble veien arm av fylkesvei 862.
Joseph Liu Xinhong
Biskop
Det ble anslått at det var 3 000 til 4 000 undergrunnskatolikker nord i provinsen, betjent av tre eller fire prester.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Fort Vossegat
Fort Vossegat er et av forsvarsverkene som hører til den nye hollandske vannlinjen, og er et av dens største. Fortet ligger mellom lunetten på Houtense Vlakte og fort de Bilt i provinsen Utrecht. Det skulle forsvare et område kalt Houtense vlakte som ikke kunne inunderes. Området var flere kilometer bredt, og dermed et svakt punkt i linjen.
Rundt 1860 ble skytevåpnene forbedret slik at deres rekkevidde ble lengre, og byen Utrecht var ikke lengre forsvart godt nok. En del av Vossegats rolle ble da overtatt av forsvarsverkene på Hoofddijk og fortene Rijnauwen, Vechten og 't Hemeltje.
Fortet ble bygget i 1817 på bredden av elven Kromme Rijn på Utrechts østside. Det skulle beskytte elven, veien mellom Utrecht og Bunnik og en inunderingssluse. Etter at de fremskutte fortene Rijnauwen og Vechten ble bygget kom Vossegat i annen forsvarslinje. Fortets redutt er bygget over samme grunnriss som fort Blauwkapels og befinner seg sammen med en mindre sluse på Kromhoutkasernens område. Hoveddelen av fort Vossegat ble revet og vanngraven fylt igjen da Kromhoutkasernen ble utvidet. Området er ikke åpent for besøkende.
Harrison County gasskraftverk
Harrison County gasskraftverk er et moderne varmekraftverk i Harrison County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 559 MW fordelt på 3 turbiner, på 170–230 MW hver. Operatør er energiselskapet Entergy Power Ventures LLC.
Det stod ferdig utbygd i 2003. Brenselkilden er naturgass.
Fylkesvei 755 (Telemark)
Fylkesvei 755 i Telemark gikk mellom fylkesgrensen ved Gavlen og Austbygde. Veien var 29,0 km lang.
2019 ble veien del av fylkesvei 2814.
Trebåtbygger
En trebåtbygger bygger som tittelen sier båter av tre. De har ofte spesialisert seg på en enkelt båttype som sjekte, snekke, motorbåt, seilbåt, robåt eller jolle, og de har ofte også spesialisert seg på båter fra et distrikt. I tillegg til å levere nye båter kan fagarbeideren arbeide med bl.a. dekk og dekkhus, innredninger, skrog og rigg, samt rehabilitering og reparasjoner av eldre båter og fartøy. Det hender også at de er med på større prosjekter som å lage kopier av gamle vikingskip, fraktebåter, seilbåter eller redningsskøyter.
I Norge har båtbygging lange tradisjoner, fra den enkle stokkebåten til vikingskipene, og fram til dagens mer luksuriøse snekker og seilbåter. De viktigste byggemetodene som benyttes i dag er klinkbygging, kravellbygging og kaldbaking.