cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Farthest South
James Weddell
James Weddell var en anglo-skotsk sjømann som tjenestegjorde både i Royal Naval og handelsflåten før han dro på sine første reiser til antarktiske farvann. I 1819, med kommando over den 160 tonn tunge brigantinen «Jane», som hadde blitt anskaffet til hvalfangst, satte han kursen mot det nylig oppdagede fangstområdet ved Sør-Sandwichøyene. Hans fremste interesse på denne turen var å finne «Aurora Island», som hadde blitt rapportert ved 53° S, 48° W av det spanske skipet «Aurora» i 1762. Han klarte ikke å oppdage dette ikke-eksisterende landet, men selfangsten bidro likevel til et godt overskudd for ekspedisjonen. I 1822 satte Weddell kursen sørover, nok en gang som kommandør for «Jane», men denne gang ledsaget av det mindre skipet «Beaufoy», og han hadde instruksjoner fra sin arbeidsgiver om at dersom selfangsten var dårlig, skulle de «undersøke forbi sporene til tidligere navigatører». Dette passet med Weddels instinkt for utforskning, og han utstyrte fartøyene med kronometre, termometer, kompass, barometer og sjøkart. I januar 1823 sonderte han havet mellom Sør-Sandwichøyene og Sør-Orknøyene på jakt etter nytt land. Uten å finne noe vendte han sørover ved 40° W, dypt inn i havet som nå bærer hans navn. Sesongen var usedvanlig rolig, og Weddell rapporterte at «ikke en partikkel på isen av noe slag var å se». Den 20. februar 1823 nådde han en ny Farthest South ved 74°15' S, tre grader forbi Cooks tidligere rekord. Uvitende om at han var nær land, bestemte Weddell seg for å returnere nordover fra dette punktet, overbevist om at sjøen fortsatte så langt som til sydpolen. En ytterligere to dagers seilas ville ha brakt ham innen synsvidde av Coats Land, som ikke ble oppdaget før William Bruce oppdaget den i 1904 under Scotia-ekspedisjonen (1902–1904). Da han returnerte til England, førte Weddels påstand om at han hadde passert Cooks rekord med en slik margin til at «enkelte hevet øyebrynene», men den ble snart akseptert.
Curiosity
Instrumenter og analyse
Curiosity bruker et høyoppløselig kamera (kalt «MastCam») til å lete etter formasjoner som ser interessante ut å studere videre. Når kameraet finner en potensielt interessant overflate, brukes en infrarød laser til å fordampe en liten bit av den – nok til at det kan tas opp et atomemisjonsspektrum for å bestemme hvilke grunnstoffer som er tilstede (dette instrumentet kalles «ChemCam»). Hvis signaturen ser interessant ut, vil roverens lange arm svinge ut et mikroskop (MAHLI) og et røntgenspektroskop (APXS) i posisjon for å finne ut mer om hvilken bergart det kan være snakk om. Curiosity har også et lite bor, som kan levere en pulverprøve til to analysestasjoner inni roveren: CheMin og SAM. I CheMin kan et røntgenpulverdiffraksjon- og et røntgenfluorescens-instrument hjelpe til med å identifisere mineral og bergart, mens i SAM finnes et massespektrometer, en gasskromatograf og et laserspektrometer for å blant annet lete etter organiske forbindelser.
Stavern
Kirke og kultur
Stavern tilhører Tunsberg bispedømme og sognekirken Fredriksvern kirke ligger ved torvet i sentrum.
Stavern folkehøyskole er en kristen skole eid av Frikirken. Skolen ble etablert i Stavern i 1921.
Farthest South
Benjamin Morrell
I november 1823 nådde den amerikanske kapteinen Benjamin Morrell frem til Sør-Sandwichøyene i skonnerten «Wasp». Ifølge hans egne beretninger seilte han så sørover, ubevisst etter samme rute som James Weddell hadde foretatt en måned tidligere. Morrell hevdet å ha nådd 70° 14' S før han satte kursen nordover fordi skipets fyrkjeler vær i ferd med å gå tomme for brensel – ellers, sier han, kunne han ha «nådd 85° uten den minste tvil». Etter å ha vendt om, hevdet han å ha støtt på land. Han beskrev dette landområdet i minste detalj og navnga det Nye Sør-Grønland. Landet viste seg imidlertid å ikke eksistere. Morrells rykte som en løgner og bedrager betyr at de fleste av hans geografiske krav har blitt avvist av forskere, selv om det ble gjort forsøk på å rasjonalisere hans påstander.
Stavern
Kirke og kultur
Stavern har mange landskapsmalere. Spesielt er havet et yndet motiv for malere i området.
Alfred den store
Alfred den store (angelsaksisk: Ælfrēd, Ælfrǣd, «alveråd» eller «vis alv»; født 849, død 26. oktober 899) var konge av Wessex fra 871 og til sin død i 899.
Alfred greide med hell å forsvare sin kongerike mot vikingenes forsøk på erobring, og på den tiden da han døde hadde han blitt den dominerende herskeren i England. Hans tilnavn «den store», som er en sen tilleggelse, er den ene av kun to engelske monarker som har fått; den andre er danske Knut (i norsk historieskrivning kalt for Knut den mektige). Alfreds omdømme står fortsatt høyt blant engelske historikere, men få vil i dag underskrive på Edward Augustus Freemans påstand at han var «den meste perfekte figur i historien». Han var også den første konge av vestsakserne som titulerte seg selv som «konge av angelsakserne». Detaljene i Alfreds liv er beskrevet i et verk fra 900-tallet av den walisiske lærde og biskop Asser. Alfred var en hengiven kristen, og hadde et omdømme som en lærd og barmhjertig mann med et vennlig og besindig vesen som oppmuntret utdannelse og skriftlitteratur på morsmålet. Han forbedret kongerikets lovsystem, militære struktur og folkets livskvalitet. Hans største politiske prestasjon var å slå tilbake vikingenes angrep etter at de fleste andre angelsaksiske kongeriker var blitt erobret.
Barndom
Alfred ble født i landsbyen Wanating, i dag hetende Wantage, i Oxfordshire. Han var den yngste av sønnene til kong Æthelwulf av Wessex med hans første hustru Osburga.
I 853, da han var fire år, er det sagt at Alfred ble sendt til Roma hvor, i henhold til Den angelsaksiske krønike, hvor han ble bekreftet av pave Leo IV som «salvet ham som konge». Viktorianske forfattere har senere tolket dette som en forutseende kroning som forberedelse til hans endelige etterfølgelse på tronen i Wessex. Imidlertid kunne hans etterfølgelse bli forutsett på denne tiden da Alfred hadde tre eldre brødre som levde. Et brev fra Leo IV viser at Alfred ble gjort til en «konsul», feiltolkning av denne embetstittelen, bevisst eller tilfeldig, kunne forklare senere forvirring. Det kan også ha vært basert på at Alfred senere fulgt sin far på hans pilegrimsreise til Roma hvor han tilbrakte en del tid ved hoffet til Karl den skallede, frankernes konge, i tiden rundt 854–855.
På veg tilbake fra Roma i 856 ble Æthelwulf avsatt av sin sønn Æthelbald. I frykt for innbyrdeskrig kom adelen sammen i en rådslagning for å hamre ut et kompromiss. Æthelbald ville beholde de vestlige områdene, det vil si historiske Wessex, og Æthelwulf ville styre i øst. Da Æthelwulf døde i 858 ble Wessex styrt av tre av Alfreds brødre i rekkefølge: Æthelbald, Æthelberht og Æthelred.
Biskop Asser har fortalt historien om hvordan Alfred som et barn vant en bok med saksiske dikt, som var satt opp av hans mor som en premie til den første av hennes barn som klarte å huske den utenat. Legenden vil også ha det til at den unge Alfred tilbrakte en del tid i Irland av helsemessige årsaker. Han var sykelig hele livet ut og hadde problemer med mave og fordøyelse. Det er antatt at han kan ha slitt med Crohns sykdom, en inflammatorisk mage- og tarmsykdom som kan angripe hele fordøyelseskanalen. Statuer av Alfred i Winchester og Wantage framstiller ham som en kraftfull kriger i rustning. I virkeligheten var ikke fysisk sterk, og selv om han ikke manglet mot, var han mer kjent for sitt intellekt enn sin krigerske vesen og framtoning.
Alfreds brødre
I løpet av de korte styrene til to av hans tre eldre brødre, Æthelbald og Æthelberht, er Alfred ikke nevnt. En hær av daner som Den angelsaksiske krønike beskrev som «den store hedenske hæren» hadde gått i land i East Anglia med den hensikt å erobre de fire kongerikene som utgjorde det angelsaksiske England i 865. Det var med bakteppet av den truende og ødeleggende vikinghær at Alfreds offentlige liv begynte da hans tredje bror, Æthelred av Wessex, ble konge i 865.
I løpet av denne perioden ga biskop Asser den unike tittelen secundarius til Alfred, noe som kan indikere en form for posisjon tilsvarende en keltisk tanist, en tronfølgeordning som ble brukt av flere keltiske stammer. Det vil si en anerkjent etterfølger nært assosiert med den herskende monarken. Dette opplegget kan ha vært godkjent av Alfreds far, eller av kongens råd, witan, for å vokte mot faren av den bestridt etterfølgelse på tronen om Æthelred ble drept i slag. Opplegget med å krone en etterfølger som kongelig prins og militær hærfører er velkjent blant andre germanske stammer, eksempelvis hos frankerne, som angelsakserne hadde nære forbindelser med.
Kamp mot vikinginvasjonen
I 868 er det nedtegnet at Alfred kjempet ved siden av Æthelred i et lite vellykket forsøk på å den store hedenske hæren, ledet av Ivar Beinlause, ut av det tilstøtende kongeriket Mercia. Ved slutten av 870 hadde danene kommet fram til hans hjemland Wessex. Det året som fulgte har blitt kalt for «Alfreds år med slag».
Fylkesvei 6900
Fylkesvei 6900 (Fv6900) går mellom Volden og Sør-Vera i Verdal kommune.
Alfred den store
Kamp mot vikinginvasjonen
I Berkshire ble et vellykket sammenstøt i slaget ved Englefield den 31. desember 870 fulgt av et tungt nederlag ved beleiringen og slaget ved Reading ved Ivars bror Halvdan Ragnarsson den 5. januar 871. Fire dager senere vant angelsakserne en storstilt seier i slaget ved Ashdown, muligens i nærheten av Compton eller Aldworth. Alfred er særskilt gitt æren for at det siste slaget ble vellykket. Senere denne måneden, den 22. januar, ble angelsakserne beseiret i slaget ved Basing (kanskje Marden i Wiltshire eller Martin i Dorset). Æthelred døde kort tid etter den 23. april.
Stavern
Blokkhusene
Blokkhusene, som likner stabbur, ligger på et par av Staverns koller. De ble anlagt i 1788 – 1790. De inngikk som en del av en ytre befestning rundt byen og verftet. Opprinnelig var det tre blokkhus på landsiden.
Fylkesvei 6900
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 160 (Nord-Trøndelag).
Alfred den store
Tidlig slag, nederlag og flukt
Mens Alfred var opptatt med gravseremoniene for sin bror, beseiret danene en angelsaksisk hær i hans fravær ved sted som ikke er navngitt, og deretter på nytt ved Wilton i mai da Alfred var tilstede. Nederlaget ved Wilton knuste ethvert håp om at Alfred kunne fordrive angriperne fra sitt kongerike. Han ble isteden tvunget til å inngå en fredsavtale med dem, men kildene forteller ikke hva betingelsen for avtalen var. Biskop Asser hevdet at «hedningene» gikk med på å forlate riket og innfridde dette løftet.
Faktisk trakk den danske hæren seg tilbake fra Reading høsten 871 for å ha vinterkvarter i London. Selv om det ikke er nevnte av Asser eller av Den angelsaksiske krønike, betalte antagelig Alfred rene penger til danene for å få dem til å trekke seg tilbake, tilsvarende hva Mercia måtte gjøre i det følgende året. Forråd som er datert til danenes okkupasjon av London vinteren 871/872 har blitt utgravd ved Croydon, Gravesend, og Waterloo Bridge. Disse funnene antyder kostnadene i å betale fred med vikingene. I de neste fem årene okkuperte danene andre deler av England.
Stavern
Sjømannshjemmet
Det nasjonale aldershjem for sjømenn i Stavern ligger som navnet tilsier i Stavern.
Sjøredningsskolen i Stavern
Sjøredningsskolen i Stavern ble grunnlagt på Fredriksvern verft i oktober 2007.
Alfred den store
Tidlig slag, nederlag og flukt
I 876 under deres nye leder Guthrum, klarte danene å komme seg rundt den angelsaksiske hæren og angrep og okkuperte Wareham i Dorset. Alfred blokkerte dem, men greide ikke å gjenerobre Wareham. Isteden forhandlet han en fredsavtale som involverte bytte av gisler og eder, hvor danene sverget på en «hellig ring» knyttet til dyrkelsen av den norrøne guden Tor. Imidlertid brøt danene deres ord og etter å ha drept alle gislene slapp de unna i dekke av natten til Exeter i Devon.
Stavern
Stavern havn
Stavern havn har om lag 900 plasser til småbåter.
Alfred den store
Tidlig slag, nederlag og flukt
Alfred blokkerte vikingskipene i Devon, og med en avlastningsflåte som ble spredt ved en storm, ble danene tvunget til å underordne seg. Danene trakk seg tilbake til Mercia. I januar 878 angrep danene uventet mot Chippenham, en kongelig festning hvor Alfred hadde oppholdt seg over julen, "og de fleste folkene drepte de, unntatt kong Alfred, og sammen med en liten gruppe slapp han unna gjennom skogen og sumpene, og etter påske bygde han en festning ved Athelney i myrene ved Somerset, og fra dette stedet kjempet han mot fienden." Fra denne midlertidige festningen ved Athelney, en øy inne i myrene i nærheten av North Petherton, var Alfred i stand til å samle en effektiv motstandsbevegelse ved å samle milits fra Somerset, Wiltshire and Hampshire.
En legende, som har sin opprinnelse fra krøniker fra 1100-tallet, forteller hvordan da han først flyktet til Somerset Levels, ble han beskyttet av en bondekone som, ikke vitende om hans identitet, lot ham passe på en del kaker som hun hadde etterlatt på ildestedet. Opptatt av sine problemer i kongeriket kom Alfred til å la kakene bli brent, og ble skjelt ut av kvinnen da hun kom tilbake. Året 878 var året hvor situasjonen for det angelsaksiske England var på sitt mørkeste. Da alle de andre angelsaksiske kongerikene var bukket under for vikingene, var det Wessex alene igjen som fortsatte motstandskampen.
Stavern
Stavern havn
Stavern havn blir eid av Larvik havn.
Stavernfestivalen
Stavernfestivalen er en årlig rockefestival med utendørs konserter i Skråvika. Den ble avholdt første gang i juli 2001. Fra 2015 er festivalen ved Larvik golfbane. Festivalsjef er Roger Albin.
Alfred den store
Motangrep og seier
I den sjuende uken etter påske, 4.-10. mai 878, rundt Whitsuntide, red Alfred til Egberts stein", øst for Selwood hvor han ble møtt av «alle folkene i Somerset og fra Wiltshire og fra den delen av Hampshire som er på denne siden av havet (det er, vest for Southampton Water), og de gledet seg over å se ham.» Alfreds framkomst fra festningen i myrene var en del av en grundig planlagt offensiv som medførte å samle fyrdene fra alle tre shirer. Det betydde ikke bare at kongen hadde beholdt lojaliteten til ealdormennene, de kongelige reever og kongens thegner (som hadde ansvaret med å samle hærene og lede disse styrkene), men at de hadde opprettholdt autoriteten i lokalsamfunnene godt nok til å svare på hans innkalling til krig. Alfreds handlinger antyder også et system med speidere og budbringere.
Alfred vant en avgjørende seier i det påfølgende slaget ved Edington som kan ha blitt utkjempet i nærheten av Westbury i Wiltshire. Han forfulgte deretter danene til deres festning ved Chippenham, og sultet dem ut til de overga seg. En av betingelsene for overgivelse var at Guthrum ble døpt og konverterte til kristendommen. Tre uker senere ble den danske krigsherren og 29 av hans fremste menn døpt ved Alfreds hoff ved Aller, i nærheten av Athelney, hvor Alfred mottok Guthrum som sin åndelige sønn.
Stavern
Militær aktivitet m.m.
Vinteren 1748–1749 besluttet Fredrik V å bygge et nytt galeiverft og en hovedstasjon for orlogsflåten i Norge. Han så muligheten for krig med Sverige. Hovedstasjonen i Norge måtte kunne støtte landstyrkene i tilfelle innmarsj i Sverige samtidig som en flåtestyrke kunne stoppe en tilsvarende svensk fremrykning over land mot Norge.
Farthest South
James Clark Ross
James Clark Ross' antarktiske eskspedisjon med HMS «Erebus» og HMS «Terror» i 1839–43 var en fullskala ekspedisjon i regi av Royal Naval, hvor de viktigste hovedmålene var å teste teorier om magnetisme og å forsøke å lokalisere den magnetiske Sydpolen. Ekspedisjonen hadde først blitt foreslått av den ledende astronomen John Herschel, og ble støttet av Royal Society og British Association for the Advancement of Science. Ross hadde betydelig erfaring fra tidligere magnetiske observasjoner og arktiske undersøkelser; i mai 1831 hadde han vært medlem av en gruppe som hadde nådd den magnetiske nordpolen, og han var et opplagt valg som leder. Ekspedisjonen forlot England den 30. september 1839, og etter en reise som ble forsinket av mang stopp på grunn av arbeidet med magnetiske observasjoner, kom de frem til Tasmania i august 1840. Etter en tre måneders pause på grunn av den sørlige vinteren, seilte de sørøstover den 12. november 1840 og krysset den antarktiske sirkel 1. januar 1841. 11. januar ble en lang kystlinje med fjell som strakte seg mot sør oppdaget. Ross navnga landet Victoria Land og fjellene for Admiralitetsfjellene. Han fulgte kystlinjen sørover og passerte Weddells sørligste punkt ved 74°15' S den 23. januar. Et par dager senere, mens de beveget seg ytterligere østover for å unngå isen ved kysten, ble de møtt med synet av tvillingvulkaner. Vulkanene ble navngitt Mount Erebus og Mount Terror til ære for ekspedisjonens to skip.
Stavern
Militær aktivitet m.m.
I 1750 startet så byggingen av det som senere skulle bli Norges første hovedstasjon for marinen, Fredriksvern Verft (Friderichsværn (1801), Fredriksværn (1865), Fredriksværen (1900)). Anlegget ble plassert i Stavern og hadde militær aktivitet frem til 2002.
Niels Kaj Jerne
Niels Kaj Jerne (født 23. desember 1911 i London, død 7. oktober 1994) var en dansk (engelsk-født) immunolog. Han ble tildelt Nobelprisen i fysiologi eller medisin i 1984. Begrunnelsen lyder: "For teorier omhandlende specifisiteten i utviklingen og kontrollen av immunsystemer og oppdagelsen av prinsippet bak monoklonale antistoffer". Han delte prisen med Georges J.F. Köhler og César Milstein.
Stavern
Militær aktivitet m.m.
I tillegg til å være en viktig orlogshavn, var Stavern på 17- og 1800-tallet også et viktig knutepunkt i den sivile skipstrafikken fra Norge til Danmark og Sverige. Norges to første dampskip, DS «Constitutionen» i kystrute mellom Oslo og Kristiansand og DS «Prinds Carl» i rute på Göteborg og København korresponderte og utvekslet post i Stavern fra 1827.
Farthest South
James Clark Ross
Den store isbarrieren (senere kalt Rossbarrieren) strakk seg fra øst for disse fjellene, og dannet en uoversiktlig hindring for videre fremdrift sørover. I sin søken etter et sund eller vik utforsket Ross 300 nautiske mil (560 km) langs kanten av barrieren, og nådde en omtrentlig breddegrad på 78° S rundt 8. februar 1841. Han klarte ikke å finne en passende ankerplass hvor et skip kunne overvintre, så han returnerte til Tasmania hvor de ankom i april 1841.
Stavern
Militær aktivitet m.m.
I nyere tid er det Luftforsvaret som har hatt sitt virke i Stavern. Befal-, sanitet, sjåfør og MP-utdanningen har ligget her. Etter 2002 har Justissektorens kurs- og øvingssenter (JKØ) brukt store deler av Fredriksvern Verft som kurs- og øvingsområde. Fra 2004 har Utrykningspolitiet (UP) hatt sin hovedbase i de gamle forlegningene på verftet. Fra 2010 av etablerte Politihøgskolen seg med egen avdeling i Stavern.
Minnehallen
Minnehallen er Norges nasjonale monument over falne sjøfolk. Den ble reist på svabergene ytterst mot Skagerrak i Stavern. Den ble innviet av kong Haakon VII 1. august 1926. Minnehallen er formet som en pyramide. Idéen er at den skal fremstå som et sjømerke og en varde. Den var i utgangspunktet bygget til minne for norske sjømenn som omkom i første verdenskrig, men siden 1945 har den også vært minnesmerke for dem som omkom til sjøs i andre verdenskrig.
Media
Østlands-Posten lanserte 22. mai 2008 en egen nettavis for Stavern og omegn med navnet Svenner.no.
Stavern har sin en nettavis og byportal – iStavern.no med nyheter og informasjon til fastboende og besøkende.
Sommergjester og turisme
Stavern er kjent som en turistby i over 100 år. Fra St. Hans og til begynnelsen av august er perioden med flest tilreisende sommergjester. Foreningen Glade dager i Stavern bidrar til arrangement av blant annet teateroppsetninger, revyer, utendørs og innendørs konserter, maleri- og andre kunstutstillinger og barnearrangementer.
I Brunlanes utenfor Stavern er det mange som har fritidshytter eller campingvogn.
Stavern ble kåret til Norges fineste sommerby av nettstedet Dinside sommeren 2007.
I 2013 ble Stavern kåret til Norges beste sommerby av nettstedet Reiseguiden sommeren 2013.
Farthest South
James Clark Ross
Den følgende sesongen kom Ross tilbake og oppdaget et innløp i barrierens front som gjorde at han den 23. januar 1842 kunne passere sin Farthest South-rekord og nå 78°09'30"S, en rekord som ikke ble utfordret før 58 år senere. Selv om Ross ikke hadde vært i stand til å komme i land på det antarktiske kontinentet, eller kommet til den magnetiske Sydpolen, ble han slått til ridder for sine prestasjoner innen geografiske og vitenskapelige utforskninger.
Utforskere under den heroiske tidsalder
Den oseanografiske forskningsekspedisjonen i 1873–76, kjent som Challengerekspedisjonen, utforsket antarktiske farvann, men nærmet seg ikke selve landmassen; undersøkelsene beviste imidlertid eksistensen av et antarktisk kontinent innen rimelig tvil. Drivkraften for det som skulle bli kjent som den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning kom i 1893, da professor John Murray under et foredrag for Royal Geographical Society talte for en gjenopptagelse av antarktisk utforskning; «en jevn, kontinuerlig, møysommelig og systematisk utforskning av hele den sørlige regionen». Han fulgte opp dette foredraget med en appell til britisk patriotisme: «Skal den siste store brikken i maritim leting på overflaten av jorden foretas av briter, eller skal det bli overlatt til dem som kan være bestemt på å lykkes eller fortrenge oss på havet?». I det følgende kvarte århundret bega femten ekspedisjoner fra åtte forskjellige land seg ut på denne utfordringen. I den patriotiske ånden, avlet av Murrays appell og under påvirkning av Clements Markham, president i Royal Geographical Society, la de britiske oppdagerne særlig vekt på å oppnå nye Farthest South-rekorder de etterfølgende årene, og de begynte å sette preg på det som skulle utvikle seg til å bli ett kappløp om Sydpolen.
Carsten Borchgrevink
Den norskfødte Carsten Egeberg Borchgrevink hadde emigrert til Australia i 1888, hvor han arbeidet med statlig oppmåling i Queensland og New South Wales før han aksepterte en stilling som lærer. I 1894 ble han med på en sel- og hvalfangstekspedisjon til Antarktis, ledet av Henrik Johan Bull. I januar 1895 var Borchgrevink én av en gruppe fra denne ekspedisjonen som hevdet den første bekreftede ilandstigningen på det antarktiske kontinentet, ved Kapp Adare. Borchgrevink var fast bestemt på å vende tilbake med sin egen ekspedisjon som skulle overvintre og utforske innlandet, med plasseringen til det magnetiske polpunktet som et mål.
Borchgrevink dro til England hvor han klarte å overbevise forleggeren og redaktøren George Newnes til å finansiere ham med 40,000 pund, verdt rundt 3 millioner pund i 2008, med den enkle fastsettelsen om at ekspedisjonen, til tross for mangelen på britiske deltakere, ville bli en britisk ekspedisjon. Dette var på ingen måte den storslåtte britiske ekspedisjonen som Markham og den geografiske foreningen, som var fiender og avvisende til Borchgrevink, så for seg. Den 23. august forlot ekspedisjonsskipet «Southern Cross» London med kurs mot Rosshavet, og den 17. februar 1899 nådde de Kapp Adare. Her ble en kystgruppe satt i land, og ble de første til å overvintre på det antarktiske fastlandet i en prefabrikkert hytte.
I januar 1900 returnerte «Southern Cross», plukket opp kystgruppen og seilte sørover til den store isbarrieren etter ruten som Ross hadde foretatt 60 år tidligere. Her oppdaget de at barrieren hadde trukket seg 30 miles (48 km) sørover siden Ross' dager. En gruppe bestående av Borchgrevink, William Colbeck og en same kalt Savio, gikk i land med sleder og hunder. Denne gruppen besteg barrieren og foretok den første sledeferden på barrierens overflate; den 16. februar 1900 utvidet de Farthest South-rekorden til 78° 50' S. På tilbakeferden til England senere i 1900 ble Borchgrevinks ekspedisjon mottatt uten entusiasme, til tross for den nye sørlige rekorden. Historikeren David Crane kommenterte at dersom Borchgrevink hadde vært en britisk marineoffiser, ville hans bidrag til antarktisk vitenskap ha blitt bedre mottatt, men «en norsk sjømann/lærer kom aldr til å bli tatt på alvor».
Robert Falcon Scott
Ferden mot sør ble foretatt av Scott, Wilson og Ernest Shackleton. Gruppen dro avsted 1. november 1902 med forskjellige støttegrupper, og en av disse, ledet av Michael Barne, passerte Borchgrevinks Farthes South-merke den 11. november, en hendelse som ble notert med stort humør i Wilsons dagbok. Ferden fortsatte, opprinnelig i gunstige værforhold, men støtte på stadig større problemer på grunn av gruppens manglende erfaring mer å ferdes på is og tap av alle hundene gjennom en kombinasjon av dårlig kosthold og overanstrengelse. Den 80. breddegrad ble passert 2. desember, og fire uker senere, den 30. desember 1902, foretok Wilson og Scott en kort skitur fra deres sørlige leir for å sette ny Farthest South-rekord ved (i henhold til deres egne målinger) 82°17' S. Dette kan være unøyaktig; moderne kart, sammenlignet med Shackletons bilde og Wilsons tegning, plasserer deres siste leir på 82°6' S, og punktet som ble nådd av Scott og Wilson til 82°11' S. Uavhengig av den nøyaktige breddegraden, hadde de passert Borchgrevinks merke med rundt 200 nautiske mil (370 km).
Ernest Shackleton
Etter å ha tatt del i oppnåelsen av Farthest Sout-rekorden under Discovery-ekspedisjonen, fikk Ernest Schacleton en fysisk kollaps på tilbakeferden, og han ble sendt hjem med ekspedisjonens frigjøringskip etter ordre fra Scott. Fire år senere organiserte Shacleton sin egen ekspedisjon mot Sydpolen, Nimrod-ekspedisjonen i 1907–09. Dette var den første ekspedisjonen med et klart mål om å nå Sydpolen, også den første til å ha en bestemt strategi for å gjøre det.
For å lette bestrebelsene tok Shackleton i bruk en blandet transportstrategi som involverte bruk av mandsjuriske ponnier såvel som de mer tradisjonelle hundesledene. Et spesielt tilrettelagt motorisert kjøretøy ble også tatt med. Selv om hundene og kjøretøyet ble brukt til rekke formål under ekspedisjonen, var det ponniene som fikk oppgaven med å hjelpe gruppen som skulle forsøke å nå Sydpolen. Størrelsen på Shackletons firemannsgruppe som skulle dra mot polen ble styrt av antallet overlevende ponnier; av de ti som ble tatt ombord i New Zealand var det bare fire som hadde overlevd vinteren 1908.
Alfred den store
Motangrep og seier
Avtalen delte opp kongeriket Mercia. Dets betingelser fastsatte grensene mellom Alfreds og Guthrums kongeriker opp elven Themsen til elven Lea, følge Lea til dens kilde i nærheten av Luton, derfra strakte den seg i rett linje til Bedford, og fra Bedford fulgte den elven Great Ouse til Watling Street.
Farthest South
Ernest Shackleton
Ernest Shackleton og tre kompanjonger – Frank Wild, Eric Marshall og Jameson Adams – begynte ferden den 29. oktober 1908. Den 26. november passerte de det fjerneste punktet nådd av Scotts gruppe i 1902. «En dag å huske på» skrev Schackleton i sin dagbok, og noterte at de hadde nådd dette punktet på langt kortere tid en på den tidligere ferden med Kaptein Scott. Shackletons gruppe fortsatte sørover, oppdaget og besteg Beardmorebreen til polarplatået, og dro så videre for å nå deres sørligste punkt ved 88°23' S, rundt 97 nautiske mil (180 km) fra Sydpolen den 9. januar 1909. Her plantet de Union Jack som de hadde mottatt av Dronning Alexandra, og tok besittelse i platået i navnet til Kong Edvard VII før mangel på mat og forsyninger tvang dem til å vende nordover igjen. På denne tiden var dette den nærmeste konvergens til noen pol. Økningen på mer en seks grader sørover fra Scotts tidligere rekord var den største utvidelsen av Farthest South siden Kaptein Cooks merke i 1772. Shackleton ble behandlet som en helt da han returnerte til England, og ble slått til ridder av Kong Edward VII. Rekorden ble imidlertid stående i mindre enn tre år; den ble passert av Amundsen 7. desember 1911.
Kappløpet om Sydpolen
I kjølvannet av Shackletons ekspedisjon organiserte kaptein Scott Terra Nova-ekspedisjonen (1910–13), der det eksplisitte og uttalte hovedmålet var å sikre Sydpolen for det britiske imperiet. Mens han planla ekspedisjonen, så Scott ingen grunn til å tro at hans innsats skulle bli bekjempet. Roald Amundsen, som hadde utviklet planer for en ekspedisjon til Nordpolen, endret imidlertid sine planer da Nordpolen i september 1909 ble hevdet nådd av både Frederick Cook og Robert Peary, begge fra USA. Amundsen bestemte seg da for å dra sørover i stedet.
Amundsen skjulte sine endrede intensjoner inntil skipet «Fram» var i Atlanterhavet og utenfor mulighet til kommunikasjon. Scott ble varslet av et telegram om at en rivaliserende var på banen, men hadde lite annet valg enn å fortsette med sine egne planer. I mellomtiden ankom «Fram» Rossbarrieren den 11. januar 1911 og 14. januar hadde de funnet innløpet til Hvalbukta, stedet hvor Borchgrevink hadde foretatt sin første ilandstigning elleve år tidligere. Dette skulle bli stedet for Amundsens base Framheim.
Etter ni måneder med forberedelser begynte Amundsens ferd mot Sydpolen den 20. oktober 1911. Ved å unngå den kjente ruten til Antarktisplatået via Beardmorebreen ledet Amundsens gruppen på fem sørover, og nådde den Transantarktiske fjellkjede 16. november. De steg opp til platået via den nylig oppdagede Axel Heiberg-breen, og gikk det siste strekket mot Sydpolen. Etter at Shackletons Farthest South-merke ble passert 7. desember, ble selve Sydpolen, ved 90° S, nådd den 14. desember 1911. Den norske gruppens gode ferdigheter og teknikker for å ferdes på is, bruk av skiutstyr og hunder hadde vist seg avgjørende. Kaptein Scotts mannskap på fem mann nådde samme punkt 34 dager senere, og alle mann omkom på ferden hjemover. Siden Cooks reiser hadde alle ekspedisjoner som hadde innehatt en Farthest South-rekord, før Amundsens erobring, vært britisk, men den endelige triumfen tilhørte nordmennene.
Senere historie
Etter Scotts retrett fra Sydpolen i januar 1912, forble stedet ubesøkt i nesten 18 år. Den 28. november 1929 fullførte Richard E. Byrd, kommandørkaptein (senere kontreadmiral) i United States Navy, og tre andre den første flyturen over Sydpolen. 27 år senere ble kontreadmiral George Dufek den første personen til å sette føttene på polen siden Scott da han og mannskapet på R4D-5 Skytrain «Que Sera Sera» den 31. oktober 1956 landet på Sydpolen. Mellom november 1956 og februar 1957 ble den første permanente forskningsstasjonen på Sydpolen reist, og den ble navngitt Amundsen-Scott South Pole Station til ære for pionerene innen oppdagelsesreiser. Siden den gang har stasjonen blitt betydelig utvidet, og fra 2008 huser den opp til 150 vitenskapsfolk og støttepersonell. Dufek ga betydelig bistand til Samveldets trans-antarktiske ekspedisjon, 1955–58, ledet av Vivian Fuchs, som den 19. februar 1958 ble den første gruppen til å nå Sydpolen over land siden Scott.
Alfred den store
Motangrep og seier
Med andre ord, Alfred overtok Ceolwulfs kongerike, bestående av vestlige Mercia; og Guthrum overtok den østlige delen av Mercia til hva som ble det utvidede kongeriket East Anglia, heretter kalt for Danelagen, det vil si den delen av England hvor dansk lov råde. I overensstemmelse av avtalen fikk Alfred kontroll over byen London, som tidligere hadde vært en del av Mercia, og dens myntverksteder. Besittelsen Essex, holdt av de vestsaksiske kongene siden Egberts dager, er uklart i avtalen, men med tanke på Alfreds politiske og militære overlegenhet er det rimelig å tro at ga bestridt område til danene.
Rolig år
Alfred var fortsatt tvunget til å slåss mot danske trusler. Et år senere, i 881, var han involvert i et mindre sjøslag mot fire danske skip «i åpent farvann». To av skipene ble ødelagt og de to gjenværende overga seg til Alfreds styrker. Tilsvarende mindre sammenstøt med uavhengige norrøne angripere skjedde over det meste av perioden slik som tidligere.
I året 883, selv om dateringen er diskutabel, mottok Alfred grunnet sin støtte og donasjoner til Roma, en rekke gaver fra pave Marinus I. Blant disse gavene var det sagt var et stykke fra det sanne kors, en stor skatt for den hengivne angelsaksiske kongen. I henhold til Asser, grunnet pave Marinus' vennskap med kong Alfred, bevilget paven et fritak til enhver angelsakser som oppholdt seg i Roma fra skatt eller tributt.
Etter avtalen med Guthrum var Alfred spart for videre storstilte konflikter for en del tid. Til tross for denne relative freden var kongen fortsatt tvunget til å ta seg av med et antall danske angrep og forstyrrelser. Blant disse var et angrep i Kent, et alliert kongerike i sørøstlige England, i løpet av året 885, som var muligens det største angrepet siden krigen med Guthrum. Assers redegjørelse av angrepet plasserer den danske hæren i byen Rochester, hvor de bygde en midlertidig festning for å beleire byen. Som svar på dette streiftoget ledet Alfred en hær mot danene som istedenfor å gå i kamp med hans styrker, flyktet til sin skip ved kysten og seilte til et annet sted på De britiske øyer.
Hisøy
Hisøy også kalt Hisøya, er sammen med Tromøy to store øyer utenfor Arendal sentrum, og i mellom dem er Galtesund som er en av to innseilinger til byen, og øyene gjør Arendal til en lun havn.
Alfred den store
Rolig år
Ikke lenge etter det mislykkede danske angrepet i Kent, sendte Alfred flåten til East Anglia. Hva hensikten var er uklart, men Asser hevdet at det var for å hindre plyndring. Etter å ha seilt opp elven Stour, møtte flåten danske skip, kanskje mellom 13 eller 16, da kildene avviker, og det ble et slag mellom dem. Angelsakserne seiret, og som Huntingdon kan fortelle, «fylt med krigsbytte». Derimot ble den seirende flåten overrasket av et dansk angrep da de var i ferd med seile ut av Stour og beseiret, antagelig svekket av det foregående slaget.
Hisøy
1. januar 1992 ble Hisøy, Tromøy, Moland og Øyestad kommuner slått sammen med Arendal til den nye Arendal kommune. Hisøy hadde da en befolkning på 4 026 og et areal på 10 km.
Alfred den store
Rolig år
Et år senere, i 886, tok Alfred London på nytt og sørget for den ble bebodd igjen. Alfred betrodde byen til å ta vare på hans svigersønn Æthelred, ealdorman av Mercia. Gjenoppbyggingen av London fortsatte den første halvdelen av 880-tallet, og det er antatt det medførte en ny gateplanlegging, nye befestningen i tillegg til de eksisterende romerske bymyrene, og muligens også byggingen av tilsvarende befestninger på sørbredden av elven Themsen.
Hisøy
Kommunesenteret var Kolbjørnsvik.
Alfred den store
Rolig år
Dette er også perioden hvor bortimot alle krøniker er samstemte om at de angelsaksiske folkene fra før England ble forent, underkastet seg til Alfred. Det var imidlertid ikke det tidspunkt hvor Alfred ble kjent som konge av England; faktisk benyttet han seg aldri av den tittelen selv. Den innflytelse han hadde hvilte utelukkende på den militære makt han rådde over.
Hisøy
Navnet
Det indoeuropeiske ordet his (den avskårne), skal være opprinnelsen til øyas navn, da øya er avskåret fra land. Når en elv deler seg og går rundt en øy, kalles dette en his.
Alfred den store
Rolig år
Mellom restaureringen av London og fortsettelsen av storstilte danske angrep tidlig på 890-tallet, var Alfreds styre i stor grad uten større hendelser. Den relative freden på slutten av 880-tallet ble fulgt av at hans søster Æthelswith, gift med Burgred, konge av Mercia, døde på reise til Roma i 888. Det samme året døde også erkebiskopen av Canterbury, Æthelred. Et år senere døde også Guthrum (som var kristnet under dåpsnavnet «Athelstan») og ble gravlagt i Hadleigh, Suffolk. Guthrums død endret det politiske landskapet for Alfred. Det førte til et maktvakuum som vekket andre krigsherrer sultne på makt for å overta hans plass. De stille årene i Alfreds liv var nær slutt og det var krig i horisonten.
Hisøy
Geografi
Hisøy er 7,99 km² stor og som øy ganske spesiell ved at den har elveløp og en innsjø på innsiden, og fjorder og hav på motsatt side. Nidelvas to utløp, innsjøen Hølen, Arendals havnebasseng, Galtesund og Havsøysund, er farvann som grenser mot Hisøy. Torungene, Havsøya og Gjervoldsøy, tilhører Hisøy, og alle har bevaringsverdig bebyggelse. Høyeste naturlige punkt er 99,2 moh der vanntårnet Furukongen er plassert i nærheten.
Historie
Fra gammelt av var Hisøy en del av Øyestad, men ble eget sogn i 1847, og eget prestegjeld i 1872. Hisøy var sammen med Froland, Fjære og Øyestad del av Øyestad formannskapsdistrikt fra 1837. Fjære ble egen kommune i 1846. I 1850 ble også Froland skilt ut mens Hisøy og Øyestad fortsatt var én enhet. 1. januar 1881 ble Hisøy skilt ut som egen kommune. 1. januar 1992 ble Hisøy, Arendal, Moland, Tromøy og Øyestad slått sammen til dagens Arendal kommune.
Alfred den store
Nye vikingangrep
Etter ytterligere et opphold, i løpet av høsten 892 eller 893, angrep danene igjen. Da situasjonen på det europeiske fastlandet var blitt mer utsatt, krysset de Den engelske kanal med rundt 330 skip i to omganger. De gikk i land med en større hær i Appledore i Kent og med en mindre hær i Milton, også i Kent, ledet av Hastein. Angriperne fraktet med seg kvinner og barn, noe som indikerte at dette ikke var et hastig plyndringstokt, men et forsøk på erobring og bosetning. Alfred tok opp posisjon i 893 eller 894 fra hvor han kunne overvåke begge styrker.
Hisøy
Gruvedrift
I 1646 reiste Christian IV til Norge for å lete etter gull på Hisøy. Det ble åpnet en gruve i Vragvika, og noe gull ble funnet. Etter at kongen døde i 1647 forsvant interessen for gruven, og den ble etter hvert lagt ned.
Alfred den store
Nye vikingangrep
Mens han forhandlet med Hastein brøt den andre gruppen, danene ved Appledore, ut og marsjerte nordover. De ble angrepet av Alfreds eldste sønn Edvard, og ble beseiret i et slag ved Farnham i Surrey. Danene søkte tilflukt på en øy i elva Colne ved Thorney mellom Buckinghamshire og Middlesex. Her ble de blokkert og ble tvunget til å overgi gisler og gi ed på at de skulle forlate Wessex. De dro deretter videre til Essex hvor de ble beseiret på nytt, og levningene fikk dem til finne og slå seg sammen med Hasteins styrker ved Shoebury. Alfred hadde vært på vei for gi hjelp til sin sønn ved Thorney da han fikk høre at daner fra Northumbria og East Anglia hadde begynt å beleire Exeter og et festning ved kysten av North Devon. Alfred skyndte seg raskt vestover og fikk brutt beleiringen av Exeter. Skjebnen til den andre festningen, som ikke er blitt navngitt, er ikke nedtegnet.
I mellomtiden hadde hæren til Hastein begynt marsjere opp langs elven Themsen, muligens med den hensikt å gi støtte til sine frender i vest. De ble møtt av en store angelsaksisk styrke under tre framstående ealdormenn av Mercia, Wiltshire og Somerset. De ble tvunget til å bryte av og dra nordvest, til sist omringet og blokkert i Wales ved Buttington, eller kanskje Buttington Tump ved munningen av grenseelven Wye mellom England og Wales; en tredje mulighet er Buttington i nærheten av Welshpool, også i Wales. Et forsøk på bryte gjennom den angelsaksiske linjen ble nedkjempet. De som unnslapp trakk seg tilbake til Shoebury i Essex. Etter å ha samlet forsterkninger, gjorde de en brått løp gjennom England og okkuperte Chester med sine gamle romerske bymurer i ruiner. Angelsakserne forsøkte ikke å blokkere dem for vinteren, men konsentrerte seg om å ødelegge forsyninger i distriktet.
Tidlig i 894 eller 895 tvang mangelen på mat danene til atter å trekke seg tilbake til Essex. Mot slutten av året trakk de sine skip opp elvene Themsen og Lea og befestet seg rundt 32 km nord for London. Et direkte angrep mot de danske linjene mislyktes, men senere samme år sørget Alfred å få blokkert elven for å hindre utløp for de danske skipene. Danene innså at de var blitt utmanøvrert. De dro nordvest og tok vinterkvarter i Cwatbridge i nærheten av Bridgnorth. Året etter, i 896 (eller 897), ga de opp kampen. En del dro til Northumbria, en del til East Anglia, og de om ikke tidligere hadde forbindelser i England, dro tilbake til det europeiske fastlandet.
Død og gravlegging
Alfred døde den 26. oktober 899. Hvordan han døde er ukjent, skjønt det er kjent at han hadde lidelser hele livet som var smertefullt. Hans biograf Asser ga en detaljert beskrivelse av Alfreds symptomer og det er gitt muligheten for dagens medisinere til å fremme en mulig diagnose. Det er antatt at han hadde Crohns sykdom eller hemoroidesykdom. Hans sønnesønn Edred synes å ha vært plaget av tilsvarende sykdom.
Hisøy
Bebyggelse
Hisøys tettbebyggelse nær Arendal sentrum har fungert som en forstad til Arendal by. Byen Arendal lå omkring havnebassenget, fordelt på flere kommuner. På 1700-tallet fantes det kjøpmannsgårder i Kolbjørnsvik, som formelt sett hørte til byen Arendal. Kolbjørnsvik, Sandviga, Gullsmedenga, His og Flødevigen er kjente steder på Hisøy. Tilnærmet all bebyggelse på Hisøy ligger innenfor tettstedet Arendal.
Alfred den store
Død og gravlegging
Alfred ble først gravlagt midlertidig i Old Minster i Winchester (senere erstattet av Winchesterkatedralen i normansk tid); deretter, fire år etter hans død, ble han flyttet til New Minster, kirken til det kongelige benediktinerklosteret i Winchester, og som kanskje ble bygd særskilt som gravsted for Alfreds levninger. Da New Minster ble flyttet til Hyde, litt nord for byen, i 1110, ble munkene overført til klosteret i Hyde, sammen med Alfreds levninger og de til hans hustru og barn. De ble antagelig gravlagt på nytt foran høyalteret. Kort tid etter oppløsningen av Englands klostre i 1539 under styret til kong Henrik VIII, ble kirken revet, men gravene ble liggende intakt.
Hisøy
Bebyggelse
Båten Kolbjørn har i mer enn hundre år sørget for transport tvers over Arendals havnebasseng til nabokommunen Hisøy og dens kommunesenter Kolbjørnsvik.
Alfred den store
Død og gravlegging
De kongelige graver og mange andre ble antagelig gjenoppdaget ved et tilfelle i 1788 da et fengsel ble bygget av straffanger ved stedet. Fangene gravde tvers over området for høyalteret for å fjerne grus som var etterlatt etter klosteroppløsningen. Kister ble løftet fram, bly fjernet og beinlevninger ble spredt og gikk tapt. Fengselet ble revet i tiden mellom 1846 og 1850. Ytterligere utgravninger ble utført i 1866 og 1897, men de var uten resultat. I 1866 hevdet amatørarkeologen John Mellor å ha oppdaget et antall beinreister fra stedet som han hevdet var fra Alfred. Disse kom senere i besittelse av sognepresten til det nærliggende kirken St Bartholomew's Church, som gravla dem i en umerket grav på kirkegården.
Utgravninger som ble utført av Winchester Museums Service på stedet for Hyde Abbey i 1999 lokaliserte en andre grop som hadde vært grav foran stedet for høyalteret. Den ble datert til antagelig til Mellors undersøkelser i 1886. Den arkeologiske undersøkelsen i 1999 avdekket fundamentet til klosterbygningene og en del bein. Beinrestene antyder som ble antatt å ha tilhørt Alfred viste seg isteden å ha tilhørt en eldre kvinne.
I mars 2013 gravde bispedømmet Winchester bein fra den umerkede graven på kirkegården ved St Bartholomew's og plasserte dem i et sikkert lager. Bispedømmet kom ikke med noen påstand at disse tilhørte Alfred, men hadde til hensikt å sikre dem for senere analyser, og fram oppmerksomhet fra folk som kan ha blitt oppglødd av de nye identifiseringen av levningene til kong Rikard III. Beinlevningene ble deretter datert ved karbondatering, men resultatene viste at de var fra 1300-tallet og derfor ikke knyttet til Alfred eller hans tid. Imidlertid ble det annonsert i januar 2014 at et fragment av et bekken som var blitt avdekket ved undersøkelsene i 1999 ved Hyde, som deretter hadde ligget i et lagerrom ved museet i Winchester, blitt karbondatert til den korrekte perioden. Det har blitt foreslått at dette beinstykket kan ha tilhørt enten Alfred eller hans sønn Edvard, men det gjenstår å bevise.
Omorganisering av militæret
De germanske stammene som invaderte Britannia på 400- og 500-tallet benyttet seg av infanteri uten rustning og støttet av deres fyrd, fylking, og det var basert på dette systemet at den militære makten til flere av kongedømmene i det tidlige angelsaksiske England fortsatt baserte seg på da nordboerne kom som vikinger et par århundrer senere. Fyrd var en lokal milits i de angelsaksiske shirene (fylkene) og var basert på verneplikt, det vil si at alle frie menn hadde plikt å tjenestegjøre i hæren; de som nektet verneplikt ble bøtelagt eller kunne mistet retten til sin landområder eller gods. I henhold til loven til king Ine av Wessex, utstedt en gang rundt 694:
Wessex' historie med mislykkethet ble fulgt av kong Alfreds suksess i 878 førte til kongen forsto at den tradisjonelle måten å utkjempe slag som han hadde arvet var til danenes fordel. Mens både angelsakserne og danene angrep bosetninger for å skaffe seg rikdommer og andre ressurser, benyttet de ulike strategier. Når angelsakserne angrep foretrakk de tradisjonelt å angripe direkte ved å samle deres styrker i skjoldmur, bevege seg mot målet og overvinne fiendens skjoldmur som sto imot dem som forsvar
I kontrast foretrakk danene enkle mål, kartla med varsomhet mål for plyndring i henhold til å unngå å risikere deres allerede oppsamlede verdier med risikofylte angrep. Alfred fastslo at deres strategi var å rette angrep i mindre skala fra en sikker base med forsterket forsvar som de kunne trekke seg tilbake til om deres angrep møtte sterkere eller uventet motstand.
De midlene som angelsakserne samlet sine styrker for å forsvare seg mot plyndringstokt gjorde dem også sårbare for vikingangrep. Det var ansvaret for hver fyrd i hvert shire å ta seg lokale angrep. Kongen kunne innkalle den nasjonale militsen for å forsvare kongeriket, men med nordboerne raske angrep og deretter trekke seg tilbake førte til problemer med kommunikasjonen og samle ressursene. Den nasjonale militsen kunne ikke bli samlet raskt nok for motangrep eller forsvar. Det var kun når angrep var underveis at man kunne sende ut innkalling for å samle menn til militærtjeneste. Store regioner kunne bli herjet før militsen var samlet og klare til å slå tilbake angrepene. Selv om landeierne hadde plikt til samle menn og gjøre dem tilgjengelig for kongen, var det under angrepene i 878 mange som opportunistisk sviktet kongen og samarbeidet med Guthrum og danene.
Med disse lærdommene utnyttet Alfred de relative fredfylte årene som fulgte hans seier ved Edington ved å fokusere på en ambisiøs omstrukturering av det militære forsvaret av kongeriket. På en reise til Roma hadde han oppholdt seg hos Karl den skallede og det er mulig at han kan ha studert hvordan karolingerkongene håndterte problemene med vikingene, og lærdommen fra deres erfaring ble benyttet for å opprette et system med skattelegging og forsvar for hans eget kongerike. Det hadde vært et system for befestninger selv før vikingtiden i Mercia som kan ha hatt en innflytelse. Da angrepene fra vikingene gjenopptok i 892 var Alfred langt bedre forberedt til å konfrontere dem med en stående og mobil hær, et nettverk av garnisoner og en liten flåte med skip som navigerte elvene og elvmunningene.
Administrasjon og skattelegging
Leietakere i angelsaksiske England hadde en trefoldig forpliktelse basert på deres landområder; den såkalte «felles byrder» av militærtjeneste, bygging av festninger, og reparasjoner av broer. Den trefoldige forpliktelsen hadde tradisjonelt blitt kalt for inoda neccessitas eller trimoda neccessitas. Det angelsaksiske navnet for boten som ble gitt for å forsømme militærtjeneste var fierdwite eller fyrdwitee.