cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Roger Martin du Gard
Liv og virke
I 1937 mottok Martin du Gard Nobelprisen i litteratur. Han tilbragte mesteparten av krigsårene 1939–1945 i Nice, hvor han skrev på en ufullendt roman, Souvenirs du lieutenant-colonel de Maumort.
Pearl S. Buck
Pearl Sydenstricker Buck (født Pearl Comfort Sydenstricker 26. juni 1892 i Hillsboro i Vest-Virginia i USA, død 6. mars 1973 i Danby i Vermont) var en amerikansk forfatter.
Hun er også kjent under sitt kinesiske navn Sai Zhenzhu – 賽珍珠; pinyin: Sài Zhēnzhū.
Liv og virke
I Kina arbeidet hun selv i misjonens tjeneste i en tid da hun underviste ved dens høyere skoler i Nanjing.
I Norge er Buck også kjent som forfatter av Den gode jord, som var den første boka som ble utgitt av Den norske Bokklubben.
I likhet med sin forfatterkollega Sigrid Undset hadde hun en psykisk utviklingshemmet datter, noe hun skriver om i boka The Child Who Never Grew («Barnet som aldri vokste», norsk utgave, Aschehoug, 1952.
I 1973 ble hun innvotert i National Women's Hall of Fame.
Kristoffer Robins vei (Oslo)
Kristoffer Robins vei (7–13, 2–82) er en vei på Smedstua i bydel Stovner i Oslo. Den går østover fra Haavard Martinsens vei, parallelt med Østre Aker vei på nordsiden, og ender i en snuplass.
Veien fikk navn i 1968 etter skikkelsen Kristoffer Robin i A.A. Milnes bøker om Ole Brumm (opprinnelig navnet på Milnes sønn).
I veien er 17 fireetasjers blokker fra slutten av 1960-årene tilsluttet Smedstua borettslag.
Santa Maria del Popolo
Santa Maria del Popolo er en renessanse- og barokk-kirke ved Piazza del Popolo i Roma, tilhørende augustinerordenen.
Kirken ble bygget i 1099, og rekonstruert av Baccio Pontelli og Andrea Bregno i årene 1472–1477. Kirken er kjent for sine mange kunstverk: både maleriene i Cerasikapellet, Rafaels takmaleri, flere fresker og skulpturer. Kirken har verker av Gian Lorenzo Bernini, Caravaggio, Alessandro Algardi, Pinturicchio og Donato Bramante.
Bajura (distrikt)
Bajura er et av Nepals 75 distrikter. Bajura ligger i den Fjernvestlige regionen i Seti sone.
Areal er 2 188 km². Folketall i 2001 var 108 781.
Bajura hører til åsdistriktene. Laveste punkt er 762 moh., høyeste 7 036.
I vest grenser distriktet mot Bajhang, i nord mot Humla, i nordøst mot Mugu, i øst mot Kalikot, i sør mot Achham.
Hovedstad er Martadi.
Antall distriktsutviklingskomiteer 27. Bykommuner 0.
Forventa levealder 45,7 år, barnedødelighet pr. 1 000 fødte 161,2, uten tilgang til reint drikkevann 35,4% (alle tall fra 2001), leger 3 (2002).
Abraham Ribicoff
Abraham Alexander Ribicoff (født 9. april 1910 i New Britain, Connecticut, død 22. februar 1998) var en amerikansk politiker. Han var medlem av Representantenes hus fra 1949 til 1953. Året etter stilte han til valg som guvernør i Connecticut, og ble valgt til delstatens første jødiske guvernør.
Han støttet tidlig John F. Kennedy, og ble helse-, utdannings- og velferdsminister i John F. Kennedys regjering. Ribicoff syns størrelsen på departementet var altfor stort, og sluttet for å bli valgt inn i USAs senat i 1962. Han var innvalgt der til 1981.
Bajura (distrikt)
Parbatiya-befolkning 68,07%, dalit 25,2%, buddhister 1,1% (2001).
Bajura hører til de nepali-talende fjernvestlige khas kura-distriktene som er svært fattige og lite utvikla, samtidig som det store flertallet av befolkninga tilhører høye kaster.
Pride (LHBT)
Pride (også kalt gay pride og LHBT-pride) er feiring av skeiv kjærlighet og kjønns- og seksualitetsmangfold. Pride synliggjør grupper som bryter med normer for kjønn og seksualitet, markerer samhold, solidaritet, respekt og toleranse og uttrykker alles rettighet til fritt å leve sin egen identitet. Feiringen skjer ofte i form av parader og festivaler.
I Norge arrangeres en tredjedel av alle Pride av Fri – foreningen for kjønns- og seksualitetsmangfold. De resterende arrangeres av uavhengige organisasjoner, politiske partier og andre arrangører.
Pride bygger på tre hovedpremisser: at folk skal være stolte av sin seksuelle orientering og kjønnsidentitet, at seksuell diversitet er et gode, og at seksuell orientering og kjønnsidentitet ikke kan forandres bevisst.
Mens prideparadene i enkelte land er forbudt eller blir forstyrret av religiøse eller høyreekstreme motdemonstranter, har arrangementene i flere liberale demokratier blitt årlige folkefester. I Norge ble den første offentlige markeringen holdt i 1974 i Oslo, der det har vært «homomarsjer» og «Skeive dager» fra 1982. I stolthetsparaden under Oslo Pride i juni 2019 deltok anslagsvis 50,000 personer i opptoget og 275,000 som tilskuere.
Det vanligste symbolet for skeiv stolthet er i dag regnbueflagget. Det ble tatt i bruk i USA i 1978.
Historie
Den 28. juni 1969 startet en gruppe homofile, bifile og transpersoner et opprør etter en politirazzia på Stonewall Inn, en bar hovedsakelig besøkt av homofile i 43 Christopher Street i New York City. Den nå avdøde Miss Stephen Whittaker, som kjempet for transpersoners rettigheter og var med å grunnlegge organisasjonene Gay Liberation Front og Gay Activists Alliance, regnes av mange for å være den som først slo tilbake mot politiet og dermed startet opprøret.
Stonewall-opprøret regnes som regel som begynnelsen for den moderne homobevegelsen. For eksempel hevder aktivisten L. Craig Schoonmaker å ha oppfunnet begrepet «gay pride» som beskrivelse for opptøyene i 1969.
I den tidlige tiden etter Stonewall-opprøret koordinerte Gay Liberation Front og Gay Activists Alliance en «månedsdagsmarkering» og senere «The Christopher Street Gay Liberation Day March» 28. juni 1970 for å markere den første årsdagen for opprøret.
Det ble også holdt parader for å markere årsdagen i San Francisco og Los Angeles i 1970.
Brenda Howard kom også på ideen å arrangere en ukeslang serie med arrangementer rundt det som nå er kjent som Pride-dagen, og dette ble den første av de utvidete årlige pride-feiringene som nå holdes verden over.
I New York og Atlanta ble den årlige festdagen for å markere Stonewall-opprøret etter hvert kalt Gay Liberation Day, og i San Francisco og Los Angeles Gay Freedom Day. Begge navnene spredte seg ettersom flere og flere byer begynte å holde tilsvarende feiringer.
I 1980-årene skjedde det en stor kulturell forandring i markeringene. De tidligere løst organiserte marsjene og paradene ble tatt over av mer organiserte og mindre radikale deler av homomiljøet. Under press fra mer konservative medlemmer av miljøet begynte paradene å stryke Liberation («frigjøring») og Freedom («frihet») fra navnene sine, og disse ble erstattet med filosofien «Gay Pride». San Francisco som er en mer liberal by, endret ikke navnet på feiringen fra Gay Freedom Day Parade til Gay Pride Day Parade før i 1994. Lambda-symbolet og de svarte og rosa trekantene som hadde vært revolusjonære symboler for bevegelsen for homofil frigjøring ble pyntet på og brukt også i pride-bevegelsen for å beholde en viss symbolsk kontinuitet med sitt mer radikale opphav.
Motstand
Også innenfor homomiljøet er det flere som avviser ideen om «homofil stolthet». Enkelte mener at pride er for ensidig opptatt av det seksuelle og mangler diskresjon, noe som kan svekke den offentlige moralen og ødelegge for homosaken. Isteden foreslår de å kjempe for inkludering i samfunnet og kulturen på et bredere grunnlag.
Andre avviser gay pride på grunn av identitetspolitikken bevegelsen står for. Kritikerne mener at seksuell orientering ikke skal være det viktigste eller eneste som definerer en person.
Atter andre mener de blir oversett eller utelukket fordi de ikke er enig i de liberale verdiene og radikale politiske ideene som homomiljøet ofte støtter og representerer.
I Norge har Pride gått fra å være en motkulturell markering for noen få aktivister til å få bred oppslutning fra alle deler av det etablerte samfunnet, selv fra det offentlige maktapparatet på øverste hold. Men støtte til Pride-arrangementer har også møtt motstand fra norske politikere, lærere, ulike aktivister og aviskommentatorer som har tolket deltakelse som støtte også til Fri – foreningen for kjønns- og seksualitetsmangfold og organisasjonens politiske kampsaker. Fri har blant annet villet innføre et tredje juridisk kjønn, og mener at personer med kjønnsinkongruens må få behandling uansett alder.
Andre stiller seg kritiske til avpolitiseringen av homokampen og kommersialiseringen av gay pride-arrangementer. Noen av de homofile kritikerne har holdt mot-arrangementer som de kaller gay shame («homofil skam»).
Pride i Norge
Det som nå kalles Pride, ble i Norge markert første gang på Universitetsplassen i Oslo i juni 1974. Det var arrangert av DNF-48 med ulike appeller. Kvinnegruppen i DNF-48 tok initiativ til det første åpne demonstrasjonstoget for homofile av begge kjønn 27. juni 1975. Dette ble innledet med et arrangement på St. Hanshaugen som fortsatte med et demonstrasjonstog til sentrum, men konservative homofile menn og AKP (m-l)-sympatisører gikk sin vei. I DNF-48s internblad ble kvinnegruppen kalt for «kvinnesjåvinister», og marxist-leninistene syntes uttrykket «lesbisk kultur» var en overdrivelse når homofili likevel kom til å forsvinne etter en marxistisk revolusjon. Men også i juni 1976 ble det arrangert et demonstrasjonstog.
Thomas Sopwith
Thomas Sopwith (født 18. januar 1888, død 27. januar 1989) var en engelsk pioner innen luftfart og en kjent seiler. Under første verdenskrig var Sopwith med og etablerte flyprodusenten Sopwith Aviation Company Ltd. som laget det kjente jagerflyet Sopwith Camel.
I mellomkrigstiden videreførte Sopwith flyproduksjon med firmaet Hawker Aircraft Ltd. som blant annet produserte det kjente jagerflyet Hawker Hurricane, kjent fra slaget om Storbritannia.
Sopwith var en ivrig seiler og fikk bygget yachten «Philante» som støttefartøy, skipet ble etter andre verdenskrig overtatt av den norske stat som kongeskip og omdøpt til KS «Norge».
Johann Tserclaes Tilly
Grev Johann Tserclaes Tilly (født februar 1559, død 30. april 1632) var en general fra Bayern og senere i keiserlig tjeneste under tredveårskrigen. Han var Ferdinand II's fortrolige.
Gull som investering
Gull er en investering og verdilager som har en særskilt stilling, ikke minst gjennom dets kobling til lands sentralbanker som ofte har store gullreserver. Gull finnes i flere former for investeringer, blant annet som gullbarrer, gullmynt og gullsertifikat.
Gullprisen
Siden 1919 har korrekt internasjonal pris på gull blitt satt av London gold fixing som blir til ved en telefonkonferanse mellom de største gullhandlerne.
Faktorer som påvirker gullprisen
Prisen på gull påvirkes slik som andre varer og valuta ved tilbud og etterspørsel, men også ved spekulasjon.
Sentralbanker
Det er allment akseptert at det finnes en sammenheng mellom rentenivået og gullprisen. Da rentene stiger gir det rentebaserte verdipapirer et høyere verdi enn gull, som følgelig synker. Og motsatt, da renten synker har gullprisen for vane på stige. Det finnes dog eksempler på at gullprisen har steget på tross av renteøkninger, slik som ECB's beslutning av den 7. april 2011. og i India 2011 da både renten og gullprisen toppet samtidig.
Gullbarrer
En tradisjonell måte å investere i gull på er å kjøpe gullbarrer. Normalt gjøres disse forretningene hos spesialiserte forhandere. I noen land, slik som Canada, Argentina, Østerrike og Sveits kan man dog kjøpe og selge barrer direkte i de store bankene.
Gullsertifikat
Gullsertifikat er en måte å kjøpe gull på uten at gullet flyttes rent fysisk. Dette forenkler gullhandel ettersom den fysiske transport er unødvendig. Gullsertifikater har sitt opphav fra 1600-tallet da gullsmeder i England og Nederland utferdiget slike for å forenkle sitt arbeid.
Skatt
I EU er handel med gullmynt og gullbarrer fritatt fra moms.
Darbu
Darbu er et tettsted i Fiskum i Øvre Eiker. Navnet uttales ´darrbu. Tettstedet har innbyggere per. I tettstedet ligger blant annet Fiskum kirke og Darbu stasjon. På Rud ligger Buskerud folkehøgskole. Tettstedet ligger omtrent midt mellom Hokksund og Kongsberg.
I 1871 ble Darbu stasjon åpna langs Sørlandsbanen. Jernbanestasjonen fikk navnet etter garden Darbu som den ble lagt på; og tettstedet har i sin tur fått navnet fra stasjonen.
På sommeren i 2009 ble det avdekket arkeologiske funn fra steinalderen nær Gamle Kongsbergvei. Funnene ble foreløpig datert til å være 12 000 år gamle. Gjenstandene som ble funnet var flintavslag og flekker av flint.
Hyse
Hyse, eller kolje, er en fisk i torskefamilien.
Utbredelse og habitat
Hysa finnes på begge sider av Nord-Atlanterhavet. I øst fra Biscayabukten og nordover til Barentshavet og Island. I vest langs nordøstkysten av USA og New Foundland. Den opptrer også rundt sørkysten av Grønland. I Norge er hysa vanlig langs hele kysten. Hysa liker seg best på sand-, leir- og grusbunn på dybder mellom 40 – 300 m.
Økonomisk betydning
Hysa er en god matfisk og inneholder mye proteiner og kobalamin (vitamin B12). Den fiskes i hovedsak med trål, line og snurrevad. Den norske fangsten var i 2006 på 71 434 tonn, og på 124 696 tonn i 2010.
Værballong
En værballong er en innretning meteorologer bruker til å foreta målinger i atmosfæren. Den består av en stor ballong som er fylt med gass (som oftest hydrogengass, men helium kan også brukes), der det henger en kapsel med meteorologiske måleinstrumenter på undersiden. Denne kapselen kalles en radiosonde. Værballonger blir brukt til å måle for eksempel atmosfæretrykk, luftfuktighet og temperatur, og hvordan disse varierer oppover i luftlagene. Data om vindstyrke og vindretning gis ved enten å spore ballongen med en radar eller å få data sendt fra en GPS. Ballongene kan nå opp til 40 km høyde før reduksjonen i lufttrykket gjør at de sprekker. Målingene sendes til målestasjonene med en mobilantenne.
Patrick Appleford
Patrick Appleford (født 1925, død 2018) var en britisk komponist, salmedikter og prest. På 1960-tallet var han knyttet til 20th Century Church Light Music Group, en gruppe han også var med på å starte opp. Han skrev flere samlinger med nye salmer og sanger, hvorav mange kom inn i salmebøker i ulike land. Han er representert med to salmer i hver av Norsk Salmebok og Norsk salmebok 2013.
Som prest jobbet han i kirken All Saints Poplar fra 1952 til 1958. Derfra ble han hentet som foreleser til Bishops' College i Cheshunt, via en stilling som undervisningssekretær i USPG til domprost i Lusaka i Zambia. Fra 1975 og fram til han ble pensjonist i 1990 var han ansvarlig for utdanning i Chelmsford bispedømme.
Han skrev musikk sammen med komponisten Jeffrey Wilson.
KFUM Stavanger Volleyball
KFUM Stavanger Volleyball (stiftet i 1975) er en volleyballklubb som har sitt hovedsete i Ynglingen i Stavanger. Klubben benytter Ynglingehallen som hjemmearena. Da Ynglingehallen ble ferdig i 1999 førte dette til en dobling av antall medlemmer i klubben.
KFUM Stavanger er hovedarrangør av Vestcup, som er en av Norges største innendørs volleyballturneringer.
Historikk
I 2002/03-sesongen vant klubbens A-lag for kvinner 1. divisjon, og rykket dermed opp i Eliteserien. I 2004/05-sesongen hadde klubben 14 aktive lag.
Pingwei kullkraftverk
Pingwei kullkraftverk  er et kullkraftverk i provinsen Anhui i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 2.400 MW fordelt på 4 like store enheter, som ble utvidet fra opprinnelig 1.200.
Operatør og eier er China Power International (CPIC).
Izmail Vladimirovitsj Korostovets
Izmail Vladimirovitsj Korostovets (russisk: Измаил Владимирович Коростовец; født 1863, død 19. mars 1933 i Poznań) var en russisk adelsmann, og reelt residerende guvernør for det russiske Guvernementet Estland i perioden 1909–15. I denne perioden var Alexander Möller-Zakomelski formelt guvernør de to første årene, men residerte ikke.
Grunnkretser i Kvalsund kommune
Grunnkretser i Kvalsund kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Kvalsund kommune, Finnmark, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Planalto Alegre
Planalto Alegre er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Medier
Medier er flertallsformen av ordet medium, og kan ha flere betydninger:
Samara (frukt)
Samara er en nøttefrukt med vinger.
Carl Barks
Carl Barks (født 27. mars 1901, død 25. august 2000) var en kjent tegneserieskaper som regnes for å ha gjort mest for Andeby-universet i Disney-tegneseriene. Hans samlede verk er utgitt med den norske tittelen Carl Barks Samlede Verk.
Biografi
I 1918 dro han hjemmefra til San Francisco for å forfølge sin drøm om å bli profesjonell tegner, men det gikk fort opp for ham at det allerede fantes så mange tegnere med utdanning at man ikke ville ansette en nybegynner. I stedet tok han mange andre forskjellige jobber, til han i 1931 fikk fast jobb i bladet Calgary Eye-Opener i Minneapolis. Han leverte inn flere komiske tegninger, og det varte ikke lenge før han både tegnet og redigerte mer enn halvparten av bladets innhold. Dessuten leverte han også stoff til to andre blader; Judge og College Humor.
I 1935 leste Barks en annonse hvor Walt Disney Studio søkte tegnere. Han følte med en gang at dette var det han hadde ventet på, og sendte søknad med fire prøvetegninger. De ansatte i Disney ble imponert, og Barks fikk jobben. Han startet med flere timers daglig tegnetrening de første månedene, og han fikk også jobben med å være in-betweener på de korte tegnefilmene. Snart ble han plassert i story-avdelingen, hvor filmmanuskriptene ble til. Der laget han skisser til forskjellige tegnefilmer. Senere ble han også kreditert som manus- og idéforfatter i flere enn 20 av kortfilmene. Den første han prøvde seg på, var Modern Inventions, hvor han fant på en kort sekvens hvor Donald Duck hadde et lite uhell i en barberstol. Senere fikk Barks også muligheten til å være med på Disneys langfilmer Fantasia og Bambi.
Pomerode
Pomerode er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Carl Barks
Biografi
I 1942 tok Barks på seg en oppgave som skulle forandre livet hans. En manusforfatter ved navn Bob Karp hadde nemlig fått tak i et gammelt filmmanus som aldri hadde blitt filmet, og han, Barks, og en tredje kollega, Jack Hannah, ble interessert i å lage filmen som tegneserie. Karp skrev manuset til historien, og Barks og Hannah tegnet halve serien hver. Historien ble kalt Sjørøvergull (Donald Duck Finds Pirate Gold).
Arbeidspresset i studioet passet ikke Barks. Han ble snart klar over at han trivdes best i sitt eget tempo, og det at han var delvis døv gjorde det ikke lett for ham å følge med i alle møtene som ble holdt. Under den andre verdenskrig holdt Disney-konsernet på med å produsere instruksjons- og propagandafilmer til den amerikanske hæren, og den jobben passet ikke ham. Dessuten ble air conditioning mye brukt, og Barks' bihuler tålte ikke den fuktige lufta. I 1942 sa han opp, og trakk seg tilbake til gården sin for å jobbe som hønsebonde. Men karrieren var ennå ikke over. Barks hadde hørt at et selskap ved navn Western Printing and Litography hadde fått lisens til å produsere tegneseriehefter med Disney-figurene, og de manglet nye historier til bladene sine.
Barks arbeidet hjemme på gården, og fortsatte som bonde, til tross for jobben som serietegner. Her kunne han få den roen og tiden han trengte til arbeidet. Først fikk han tilsendt et ferdig tisiders manus til historien Parselldyrkeren (The Victory Garden) av Western. Barks tegnet historien og la til et par konstruktive endringer. Forlaget ble så imponert at de foreslo at han kunne skrive noen historier selv, noe som passet Barks bra. I den kommende tiden skrev han den ene tisiders-historien etter den andre, og allerede i 1943 kom hans første lange eventyr, Mumiens ring (The Mummy's Ring).
I noen få år hadde Barks litt ekstra tid til også å produsere tegneserier utenfor andeuniverset. Han prøvde seg litt med Mikke Mus og Snurre Sprett, og skrev i perioden 1944 til 1947 flere historier med Bruno Bjørn, Benny Burro, Andy Panda, Pelle Pigg og Droopy for forlaget Dell. Etter en stund vendte han tilbake til å bare tegne endene.
Barks trengte aldri i sin karriere å sende ideene og manuskriptene til godkjennelse hos forlaget. Begge parter var klare over at resultatet alltid var av høy standard, så det eneste Barks gjorde når han var ferdig med en historie, var å poste den til forlagets kontor i Los Angeles, hvor han ikke lenge etter fikk lønna si fra.
Etter to mislykkede ekteskap giftet Barks seg i 1954 for tredje gang, med Margaret Wynnfred Williams, eller «Garé». Garé hjalp Barks med å skrive teksten i snakkeboblene, og bidro også med mange bakgrunnstegninger.
I 1966 trakk Barks seg tilbake, delvis fordi han begynte å se dårlig. Da hadde han tegnet 6371 tegneseriesider med de velkjente endene. Etter dette tegnet han aldri flere tegneserier for Western, men han fortsatte å skrive manus og tegne forsidetegninger. På denne tiden begynte han også å male, men han hadde ingen nevneverdig suksess før i 1971, da han begynte å male scener fra Andeby. I 1976, da han ikke lenger fikk lov til å male Disney-figurer, hadde han malt flere enn 120 oljemalerier med motiver av endene. I 1982 startet det amerikanske forlaget Another Rainbow en serie med litografier, og Barks bidro med flere bilder av Donald og vennene hans.
I 1993 døde Garé. I stedet for å trekke seg tilbake for godt, etablerte Barks foretaket Carl Barks Studio, og ansatte Bill Grandey og Kathy Morby som administrative ledere. Dette ble starten på en ny, arbeidsintensiv epoke.
Året etter, i mai 1994, dro Barks for første gang til Europa. Han dro på turné til elleve europeiske land på syv uker, og besøkte blant annet Norge. Etter Europaturnéen skrev han manus til ytterligere to historier; Historien gjentar seg (Horsing Around with History), som ble tegnet av William Van Horn og utgitt i norske Donald Duck nr. 40 og 41 i 1994, samt Et sted i Ingensteds (Somewhere in Nowhere) i samarbeid med John Lustig og tegnet av Pat Block, men ble ikke utgitt i Norge før i bilaget til Donald Duck nr. 8/2008.
I 1997 opphørte samarbeidet med Grandey og Morby etter en bitter rettssak der Barks vant en knusende seier. Etter dette sluttet Barks med sin kunstneriske virksomhet.
I 1999 fikk Barks diagnosen leukemi. Han døde 25. august 2000, over 99 år gammel.
Popularitet
I 1948 kom Carl Barks' historier til Norge, da Donald Duck & Co ble utgitt for første gang. Folk kjente raskt igjen tegnestilen hans fra de andre tegnernes tegnemåte, og han ble kalt «Den gode tegner». Siden ingen Disney-forfattere eller -tegnere på den tiden ble kreditert for historiene de skrev, levde Barks lenge et anonymt og rolig liv, helt fram til to amerikanske tegneseriefans klarte å finne ut hvem denne tegneren var. Det begynte fort å vrimle med fanbrev, og Barks svarte personlig på så mange han kunne.
Carl Barks har vunnet Sproingprisen for beste utenlandske serie to ganger. Første gang var i 1988, da for Donald Duck-historien I det gamle Persia (Ancient Persia). Andre gang var i 1998, da for historien Marco Polos skatt (Treasure of Marco Polo).
Barks har også fått en asteroide oppkalt etter seg. Asteroiden 2730 Barks ble observert for første gang den 30. august 1980 av Edward L. G. Bowell.
Carl Barks' Andeby
Mens Carl Barks' samlede verk er utgitt i Carl Barks' Samlede Verk, er mange – om ikke alle – av hans Donald-historier samlet i serien Carl Barks' Andeby.
Art Blakey
Arthur «Art» Blakey, også kjent som Abdullah Ibn Buhaina, (født 11. oktober 1919, død 16. oktober 1990) var en amerikansk jazz-trommeslager og bandleder. Han var, sammen med bl.a Kenny Clarke og Max Roach, en av grunnleggerne av trommestilen innen bebop. Han var kjent som en kraftfull musiker med et enormt driv. I 1940-årene var han medlem av orkestrene til Mary Lou Williams, Fletcher Henderson og Billy Eckstine. Han konverterte til islam under et lengre besøk i Vest-Afrika i slutten av 1940-årene og tok navnet Abdullah Ibn Buhaina i en kort periode.
I 1955 dannet han og Horace Silver The Jazz Messengers, et hard bop-band, som var en god skole for mange av de viktigste unge musikerne på 1950, 1960 og 1970 -tallet, bl.a Wayne Shorter, Freddie Hubbard, Jackie McLean, Lee Morgan, og Branford og Wynton Marsalis. Blakey videreførte bandet da Silver forlot det etter det første året, og holdt det gående med turneer til sent på 1980-tallet.
Bad Mergentheim
Bad Mergentheim (Mergentheim til 1926) er en by i Main-Tauber-Kreis i den tyske delstaten Baden-Württemberg. Byen ligger langs Den romantiske veien.
Mergentheim er nevnt så tidlig som i 1058 som tilholdssted for grevene av Hohenlohe, som tidlig på 1200-tallet tilegnet store deler av dette området til Den tyske orden. I 1340 fikk Mergentheim byrettigheter og vokste stadig i betydning innen Den tyske orden. Da denne ble sekularisert i Preussen i 1525, ble Mergentheim ordenens hovedsete, og den forble det helt fram til ordenen ble oppløst av Napoleon i 1809.
Men Mergentheim lykke ble igjen snudd i 1826, da en gjeter oppdaget rike mineralforekomster i området omkring byen, og dette kom på den tiden da spa-virksomheten hadde en sterk vekst i Tyskland. Vannet viste seg å være den sterkeste oppløsningen av natriumsulfat i hele Europa, noe som var virkningsfullt ved fordøyelsesvansker.
I 1970-årene ble en del av de omkringliggende landsbyene slått sammen med Bad Mergetheim i den såkalte «Gemeindereform».
Av byens severdigheter er det særlig Den tysken ordens slott fra middelalderen. Dette bygningskomplekset ble utbygget over en tidsperiode på 800 år, hvor de første bygningene antakelig ble reist på 1100-tallet. Slottet ble særlig utvidet mot slutten av 1500-tallet under stormester Walter von Cronberg. Etter hvert kom dt til et renessansekompleks som bant sammen de eksisterende bygninger til en lukket borggård. I 1574 sto arkitekten Blasius Berwart blant annet for byggingen av den kjente spiraltrappen mellom den vestlige og nordlige fløyen. I dag er slottet et museum for Den tyske orden.
Slottkomplekset blir dominert av Schlosskirche (slottskirken), en barokkirke fra 1730. Interiøret er i rokokko, med blant annet takfresker utført av hoffmaleren Nikolaus Gottfried Stuber.
Råbjørn
Råbjørn (490 moh) er et vann i nordøstre del av Romeriksåsene, i Nannestad kommune i Viken.
Råbjørn ligger nord for Råsjøen med adkomst via skogsbilvei til vestenden av vannet. Råbjørn har mange viker og kroker. På en voll i østenden av vannet ligger Råbjørnhytta, en ubetjent hytte eiet av Den norske turistforening.
Rosenvænget
Rosenvænget er et villakvarter på Østerbro i København og regnes somDanmarks eldste villakvarter, anlagt fra 1857. Kvarterets utstrekning begrenses omtrent av gatene Rosenvængets Sideallé, Holsteinsgade, Livjægergade, Næstvedgade, Strandboulevarden, Nordre Frihavnsgade og Ved Vænget.
Navnet stammer fra amtmann i Norge, Jens Toller Rosenheim, som i 1688 ble tildelt store arealer i området, men alt i 1689 dro han i felten til Irland og døde i Dublin. På slutten av 1700-tallet var flere steder på Østerbro oppkalt etter ham: Rosenvenge gård og landstedet Rosendal, samt Rosenengen.
Villaene i området var tegnet av tidens beste arkitekter og avspeilet skiftet i arkitekturen fra klassisisme til historisme. Blant arkitekter kan nevnes Johan Daniel Herholdt, Harald Drewsen, H.C. Stilling, M.G. Bindesbøll, Vilhelm Dahlerup og Ferdinand Meldahl. I en senere periode valgte kongelig bygningsinspektør Kaj Gottlob å bo og ha sitt arkitektkontor i kvarteret i villaen Rosenvængets Hovedvej 29.
To villaer er fredet:
Initiativtakeren Waagepetersen
Ludvig Lorentz Mozart Waagepetersen (1813-85 var en dansk vinhandler og offiser som etter sin fars død i 1840 overtok familievirksomheten. Dessuten var han kaptein i Kongens Livjægerkorps og fra 1867 portugisisk visekonsul for København. I dag huskes Mozart Waagepetersen best som grunnleggeren av Rosenvænget. Han kjøpte det landlige området i 1857 av familien Tutein, og begynte året etter å selge tomter. Men først måtte Waagepetersen frikjøpe seg fra magistratens forkjøpsrett til det gamle «Rosenvenge». Dette ble Danmarks første villakvarter. I 1872 var 49 tomter solgt, og utstykkingen avsluttet. Waagepetersen fikk samme året reist en villa til seg selv på hjørnet av Rosenvængets Sideallé og Rosenvængets Hovedvej (nr. 32) som han kalte Rosendal.
Mozart Waagepetersen var gift med Erik Skrams faster Mathilde Schram, og etter sine foreldres skilsmisse bodde Erik Skram hos ekteparet. Fra 1856 tilbrakte han somrene i villa Rosendal. I vinterhalvåret bodde han i den store kjøpmannsgården på Store Strandstræde. Villa Rosendal ble i 2006 revet på tross av protester.
H.C. Andersens siste tid
Nærmeste nabo til Mozart Waagepetersens villa Rosendal var familien Melchiors landsted Rolighed, beliggende der Gammel Kalkbrænderivej 16 ligger i dag. Det huset var oppført allerede i 1791, og H.C. Andersen døde der i 1875. Det ble revet i 1898. I 1863, da de første av de nyanlagte husene i Rosenvænget stod ferdig, ble kvarteret beskrevet i Illustreret Tidende med et tresnitt av området, som blev betegnet som «Byens smukkeste Kvarteer». H.C. Andersen skrev da også diktet «Rosenvængets Roser» om utsikten fra sitt losji i villaen:
Finsen og lysbehandlingen
Rosenvængets Hovedvej 37 var en romslig villa med stor hage, som hadde tilhørt den avdøde sirkusdirektøren Hinné, og det ble oppstuss og protester da Niels Ryberg Finsen ønsket å overta villaen for å bruke den til kuropphold for pasientene sine. De lokale beboerne var skeptiske til at nabolaget skulle utsettes for folk med hudsykdommer, og en delegasjon oppsøkte Folketingets finansutvalg for å få stanset det statlige lånet på kr 240.000. Det ble det ikke flertall for, så i august 1901 flyttet Finsen inn i Rosenvænget. Laboratoriet lå i første etasje, selv bodde han i etasjen over, og lysbehandlingen ble foretatt i et lite bygg i hagen. Da han så i 1903 ble tildelt Nobelprisen og tok steget inn i internasjonal berømmelse, var han godtatt i strøket.
Grunnkretser i Åmli kommune
Grunnkretser i Åmli kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Åmli kommune, Aust-Agder, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Akademiske grader i Norge
Akademiske grader i Norge er grader tildelt av norske eller dansk-norsk universiteter og andre utdannelsesinstitusjoner. Det har eksistert flere forskjellige gradssystemer siden det første universitetet i Danmark-Norge, Københavns Universitet, ble grunnlagt i 1479. Akademiske grader utgjør et av flere elementer i akademisk kompetanse på høyere nivå.
Oversikt
Høyere utdannelse i Norge i sin moderne form begynte med etableringen av Københavns Universitet i 1479. Københavns Universitet var i århundrer felles universitet for Danmark og Norge. Det første universitetet på norsk jord, Det Kongelige Frederiks Universitet, ble grunnlagt i 1811 og videreførte de akademiske tradisjonene fra Københavns Universitet.
I første halvdel av 1800-tallet tok man i både Danmark og Norge i bruk et system med kandidat- og doktorgrader, samt magistergraden og lisensiatgraden på nivået mellom disse, som bestod til begynnelsen av 2000-tallet. Med unntak av den såkalte «skoleembedseksamen», cand.mag., har man siden begynnelsen av 1800-tallet ikke tradisjonelt gitt grader på lavere nivå. Kandidatgradene har i nyere tid for det meste vært normert til 6 år, etterhvert redusert til 5 år for naturvitenskapelige fag i Norge og for alle fag i Danmark.
Som følge av Bolognaprosessen ble det på begynnelsen av 2000-tallet innført nye grader, slik at man for tiden har to parallelle gradssystemer. Den viktigste endringen er at man har innført grader på lavere nivå i de fleste (men ikke alle) fag. Gradene som er i bruk i Norge i dag er:
Det er ikke mulig å direkte sammenligne alle gradene med hverandre. Men det er en utbredt oppfatning at nivået på de gamle gradene var høyere. Det var f.eks. gjerne godt etablerte forskere som tok doktorgraden, og antallet tildelte grader var betydelig lavere.
Universitetsfagene deles tradisjonelt inn i teologi, jus, medisin og «filosofi» (som omfattet alle de andre fagene, og siden, er delt inn i humaniora, naturvitenskaper, samfunnsvitenskaper osv.).
Viktor Petrovitsj Polivanov
Viktor Petrovitsj Polivanov var en russisk adelsmann, og guvernør for det russiske Guvernementet Estland i perioden 1876–1885.
Akademiske grader i Norge
Tradisjonelle akademiske grader i Norge
Tidligere var det rundt 50 forskjellige grader og yrkesutdannelser innenfor høyere utdannelse i Norge. Gradsbetegnelsene var i hovedsak latinske, og omfatter stort sett betegnelsen kandidat eller doktor som første ord og fagets navn som andre ord. Det er vanlig å forkorte gradene.
Embedseksamen av høyere grad
Embedseksamen av høyere grad inkluderer hovedfag eller tilsvarende, og gir kandidatgrad. For menn heter det på latin candidatus og for kvinner heter det candidata.
Embedseksamen av lavere grad
Embedseksamen av lavere grad omfatter ikke hovedfag eller tilsvarende:
For de fleste fagenes vedkommende kreves det avlagt forberedende prøver i filosofi (examen philosophicum og examen facultatum).
Lisensiatgrader og magistergrader
Lisensiatgraden og magistergraden ligger mellom kandidatgrad og tradisjonell doktorgrad, og omtrent på samme nivå som ny doktorgrad (ph.d.).
Doktorgrad
Utfyllende artikkel: Doktor
Akademiske grader i Norge etter «Kvalitetsreformen»
«Kvalitetsreformen» ble vedtatt av Stortinget i 2001 og gjennomført fra studieåret 2003/2004. Da ble det innført normert studietid og et nytt gradsystem med titlene master (engelsk for «mester») og bachelor (på norsk egentlig baccalaureus). Alle de fagspesifikke gamle doktorgradene ble avskaffet, og er erstattet av den filosofiske doktorgrad, som skrives philosophiæ doctor istedenfor den tradisjonelle skrivemåten doctor philosophiæ. Graden dr.philos. er likevel beholdt for dem som kvalifiserer seg for doktorgrad uten å være tatt opp på et organisert doktorgradsprogram.
Ladogakanalen
Ladogakanalen (russisk: Лaдожский канал – Ladozjskij kanal) er en historisk vannvei langs sørbredden av innsjøen Ladoga i Leningrad oblast i Russland. Kanalen knytter sammen elvene Neva og Svir, og ble bygget for å unngå den farlige og stormfulle ruten over Ladoga. Kanalen er 117 km lang, og består av to adskilte kanaler: Gamle Ladogakanal (bygget 1719-1810, tidligere kjent som Peter I's kanal) og Nye Ladogakanal (bygget 1866-1883), som går parallelt med den gamle, fra Sviritsa ved Svir via Novaja Ladoga ved Volkhov til Sjlisselburg ved Neva. Kanalene er i dag i stor grad gjengrodde.
Historie
Ladogakanalen var en av de første store kanalene som ble bygget i Russland. Den var et av Peter den stores prosjekter, og det var han som beordret byggingen av kanalen i 1718. Rask økonomisk utvikling i Russland krevde en betydelig utvidelse av transportrutene i landet, spesielt vannveier. En del av Vysjnij Volotsjok-vannveien (1709) som knyttet elva Volga til Østersjøen gikk over innsjøen Ladoga. Ladoga-delen av vannveien var en av de vanskeligste og farligste, ettersom innsjøen er utsatt for vind og stormer som gjennom årene hadde ødelagt hundrevis av fraktebåter
Peter den store bestemte at for å unngå farten over den store og stormfulle innsjøen skulle det bygges en kanal forbi den. Byggearbeidene startet i 1719. Aleksandr Mensjikov ga ansvaret for prosjektet til sin venn, general Skornjakov-Pisarev, men han måtte til slutt trekke seg på grunn av anklager om inkompetanse, uforsiktighet og sommel. Høsten 1723 inspiserte tsaren personlig byggeplassen, og han var meget misfornøyd med fremdriften i arbeidet, og ga ordre om å arrestere Skornjakov-Pisarev. Oppgaven med å fullføre kanalen ble gitt til Burkhard Christoph von Münnich, som i stor utstrekning brukte soldater som arbeidskraft.
En 29 kilometer lang seksjon mellom elva Volkhov og landsbyen Tsjornoje ble fullført og åpnet for trafikk i 1726. Dette satte også fart i det videre byggearbeidet, da den ferdige seksjonen ble brukt til å levere forsyninger til byggeplassen. Sluser ble bygget ved Sjlisselburg og Novaja Ladoga for å vedlikeholde nødvendig dybde i kanalen. Byggingen av kanalen ble fullført i 1730, og våren 1731 kunne de første båtene seile langs kanalen mellom elvene Volkhov og Neva (den egentlige Ladogakanalen).
Det viste seg imidlertid at kanalen hadde en dybde på minde enn en meter, betydelig mindre enn Peter I hadde sett for seg. Dette var en stor skuffelse for regjeringen. Selv om kanalen var et av de største vannbyggingsanleggene i 1700-tallets Europa, så var den likevel for grunn til å kunne opprettholde trafikk av betydning. Katarina den store vedtok å utvide kanalen ved å bygge en ny seksjon mellom elvene Volkhov og Sias. Dette prosjektet (også kalt Sias-kanalen) ble gjennomført mellom 1765 og 1802. Den tredje delen av Ladogakanalen, som knyttet sammen elvene Sias og Svir (og kalt Svir-kanalen), ble bygget mellom 1802 og 1810.
I løpet av 1800-tallet ble Ladogakanalen brukt av rundt 15 000 fartøyer og 10 000 flåter med kurs for St. Petersburg hvert år. Men kanalen ble etterhvert så gjenfylt med silt og slam at Aleksander II's regjering kom frem til at det var mere praktisk å bygge en ny kanal i stedet for å reparere de gamle anleggene. Nye Ladogakanal ble bygget mellom den gamle kanalen og Ladoga fra 1866 til 1883.
Etterhvert som Russlands jernbaner ble utbygget minsket kanalens betydning. I tillegg medførte utbyggingen av Volga-Østersjøkanalen at båtene ble større og bedre i stand til å håndtere forholdene på Ladoga. Dermed ble Ladogakanalene neglisjert og begynte å forfalle. Gamle Ladogakanal var gjengrodd og hadde falt ut av bruk i 1940. Nye Ladogakanal blir fremdeles brukt av mindre båter.
Regjeringen Thorvald Stauning III
Regjeringen Thorvald Stauning III var Danmarks regjering 4. november 1935 til 15. september 1939.
Endringer: 20. juli 1937
Regjeringen besto av følgende ministre:
Musikk
Musikk (gresk: μουσική, musike (tekhne), «(kunsten til) musene») er en kunstdisiplin som uttrykker seg gjennom lyd og stillhet disponert over tid. De viktigste elementene i musikk er veksling i tonehøyde, forholdet mellom tonene (harmonikk) og forbindelser av toner til en melodi, rytme og lydens tekstur og intonasjon. Disse elementene vektlegges ulikt i ulike tradisjoner.
Musikk er framført med et enormt mangfold av instrumenter og med vokale teknikker fra vanlig sang til rapping, og det er kun instrumental musikk, til solosang, til korsang, og musikk som kombinerer sang og musikkinstrumenter. Ordet musikk er avledet fra greske betegnelsen μουσική, mousike, og henviste vel så mye til musikken som τέχνη, tekhne, det vil si teknikken, eller kunnskapen om å kunne spille musikk. I de fleste generelle former for aktiviteter som beskriver musikk som en kunstform omfatter det produksjonen av verker med musikk (sanger, melodier, symfonier, og videre), musikkritikk, studiet av musikkens historie, musikkvitenskap, og den estetiske undersøkelsen og forståelsen av musikk.
Frambringelsen, framføringen, betydningen, og selv definisjonen av musikk varierer i stor grad for kultur og sosial kontekst. Det er vanskelig å sette en entydig definisjon på hva som er musikk og hva som ikke er det. Fuglesang, tankeløs plystring eller stemming av et musikkinstrument er grenseeksempler. Opp gjennom musikkhistorien har en del nye former for musikkstiler blitt kritisert for «ikke å være musikk», inkludert Beethovens Grosse Fuge i 1825 og tidlig jazz på begynnelsen av 1900-tallet. Det er mange forskjeller former for musikk, inkludert populærmusikk, tradisjonell musikk, kunstmusikk, musikk skrevet for religiøse seremonier, og arbeidssanger som sjøfolks sjantier. Musikk strekker seg fra strengt organiserte komposisjoner (og deres gjenskapelse i framføringen), via improvisert musikk som jazz og aleatorisk (sjansebasert) musikkformer fra 1900- og 2000-tallet. Musikk kan bli inndelt musikksjangre, som eksempelvis countrymusikk, og undersjanger som country blues, skjønt slike inndelinger og forholdene mellom musikksjangre er ofte vanskelig å definere og beskrive, og gjerne åpen for personlig tolkning, og er tidvis kontroversielle. Eksempelvis kan det være vanskelig å trekke en skillelinje mellom 1980-tallets hardrock og tungmetall fra samme epoke. Innenfor kunstmusikken er det diskutabelt om støy kan betraktes som musikk, men det er også en musikkteoretisk spørsmål hva atonal musikk er eller generelt oppfattes som. Innenfor kunstartene kan musikk klassifiseres som en utøvende kunstart, som finkulturelt eller populærmusikk, eller som kunstart for hørselen (audio). Musikk kan bli spilt eller sunget og hørt på konserter, som del av et dramatisk verk (musikkteater, musikal eller opera), som en vesentlig del av de dramatiske effekter i film eller fjernsyn, eller kan bli innspilt og hørt på via CD, MP3-spiller, eller radio.
I mange kulturer er musikk en vesentlig del av folks liv og livsstil da det spiller en nøkkelrolle i religiøse ritualer, seremonier (som overgangsritualer), sosiale aktiviteter (som dans), og kulturelle aktiviteter fra karaokesyning til å spille i et rockeband eller synge i et blandakor. Folk kan komponere musikk som en bigeskjeft og hobby, for å laste opp på YouTube eller spille i et ungdomsorkester, eller som en profesjonell musiker eller sanger med omfattende utdannelse bak seg og lange daglige øvinger for å holde kvaliteten opp i sin kunstart. Antikkens greske og indiske filosofer definerte musikk som toner ordnet horisontalt som melodier og vertikalt som harmonier. Faste uttrykk som «det er musikk for mine ører» indikerer oppfatningen om at musikk ofte er velordnet og behagelig å høre på. Imidlertid mente den amerikanske komponisten og musikkteoretikeren John Cage at enhver lyd kan være musikk ved å si at «Det er ingen støy, kun lyd.»
Etymologi
Ordet musikk er avledet fra gammelgreske μουσική, mousike, det vil si mousike (techne), «[kunstarten] til musene», fra hunkjønnsordet mousikos, «vedrørende musene», fra mousa, «muse») I moderne språk er betegnelsen avledet fra gammelfranske musique på 1100-tallet, igjen avledet fra italienske musica, «musikkens kunst», som også inkluderte poesi (tilsvarende som i den greske antikken) Det var også kilden til spanske musica, gammelhøytysk mosica, tyske musik, nederlandske muziek, og norske musikk. I antikkens Hellas beskyttet eller inspirerte de ni musene alle kunstarter, men særlig musikk og poesi som de fremste kunstartene.
Historie
Det er liten informasjon og kunnskap om musikkens opprinnelse. Det finnes teorier om at den kan ha oppstått ved lek med klingende gjenstander, gjennom ritualer eller i forbindelse med hverdagens arbeid. Sang kan ha dannet grunnlaget for utviklingen av menneskenes språk, og at musikk i lange tider først og fremst ble brukt som meningsbærende kommunikasjon i et sosialt samspill, og ikke bare som underholdning.
Vår kjennskap til musikken fra førhistorisk tid (fra tiden før det finnes skriftlige kilder) er begrenset, og baserer seg mest på spekulasjoner ut ifra arkeologiske funn. Man har funnet mange utskårne beinfløyter. Divje-Babe fløyten, som er utskåret fra lårbenet til en hulebjørn, er anslått til å være minst 40 000 år gammel. I Indusdalen har man gjort arkeologiske funn av flyter med 7 hull, og forskjellige typer strengeinstrumenter. India har en av de eldste sammenhengene musikktradisjonene i verden. Det finnes henvisninger til indisk klassisk musikk i Vedaene, hindutradisjonens antikke verk. Den eldste og største samlingen av førhistoriske musikkinstrumenter ble funnet i Kina og kan dateres til mellom 7 000 og 6 600 f.Kr. Den såkalte hurritiske sang som er skrevet med kileskrift på leirtavler kan tidfestes til omtrent 1400 f.Kr. Det er det eldste noterte musikkverket som har blitt bevart fram til i dag.
Musikkens evolusjonære bakgrunn
Den kanadiske evolusjonære psykologen Steven Pinker mener musikk ikke kan forklares funksjonelt, altså hva denne evnen eller kunnskapen skulle tjene til, for mennesket som art, i dets evolusjon (utvikling). Evnen til å lage og like musikk kan derfor være et biprodukt av andre evolusjonære prosesser.
Musikalsk verdi
Kunst- og underholdningsmusikk blir av og til kalt autonom musikk, da de ikke har noen spesiell funksjon.
Komponering
Det å skape musikk kalles å komponere musikk. En som komponerer kalles en komponist.
Notasjon
For å kunne formidle og studere musikk har det gjennom historien blitt utviklet systemer for å skrive ned musikk i grafiske symboler, som siden kan tolkes og fremføres av en kyndig person.
Improvisasjon
Musikalsk improvisasjon er skapelsen av spontan musikk. Improvisasjon kan forstås som en form for umiddelbar komponering. Den kan være mer eller mindre forberedt og være mer eller mindre strukturert. Utstrakt bruk av improvisasjon er et viktig kjennetegn på musikkgenre som blues og jazz, hvor utøverne ofte improviserer over en bestemt akkordrekke eller skalaer. Improvisasjon står også sentralt i en rekke folkemusikktradisjoner.
I den vestlige kunstmusikken var det også lenge nødvendig for utøverne å ha gode improvisasjonsferdigheter. I barokken og i Wienerklassissimen ble for eksempel mange stykker avsluttet med såkalte kadenser som ble improvisert på stedet og som gjerne hadde en virtuos karakter. Men utover i romantikken og i det 20 århundre kom dette mer i bakgrunnen da fokuset kom til å ligge på musikkverket slik som komponisten hadde nedfelt det i notene.
Framføring
Tradisjonelt har musikk blitt fremført på musikkinstrumenter og stemmen. Den som fremfører kalles en musiker. Først i siste halvdel av 1800-tallet ble det utviklet teknikker for å gjøre lydopptak som siden kan spilles av.
Musikk er vokalmusikk eller a cappella hvis den ikke fremføres på andre instrumenter enn stemmen, som da ofte synger en tekst – ord, som gir musikken en ny dimensjon; motsatt skrives mye musikk kun for musikkinstrumenter.
To personer som fremfører musikk sammen, kalles en duett. Tre personer kalles en trio, fire en kvartett, fem en kvintett og seks en sekstett. Én person sies å spille solo eller å være solist.
Avhengig av tradisjon og sjanger vil en framøfring være innøvd eller improvisert.
Musikkvitenskap
Musikkvitenskap er læren om musikk som kunstart, dens klingende struktur, tilblivelsesprosess, historie og plass i samfunnet. Viktige fagområder i musikkvitenskapen er musikkteori, verkanalyse, musikkhistorie, musikksosiologi, musikkpedagogikk og musikkterapi.
Musikkteori
Det teoretiske studiet av musikken i seg selv kalles musikkteori. En viktig del er kunnskap til systemer og mønstre som styrer komponisters komposisjon, som for eksempel skalaer og tonearter. Musikkteoretikere beskjeftiger seg også med å analysere musikkens "virkemidler" – rytme, harmoni, melodi og tekstur.