cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nepals befolkning
Parbatiya
Lavkaster, og særlig kasteløse (dalit) som snakker nepali, kan tradisjonelt ikke komme inn i templene, ikke berøre folk fra høykaster eller maten deres, er i praksis utestengt fra jobber i statsadministrasjonen, har til nå nesten ikke blitt valgt til folkevalgte forsamlinger osv. De bor i egne samfunn, og folk av høyere kaster blander seg tradisjonelt ikke med dem. Det kan derfor godt være større sosial avstand mellom for eksempel kasteløse og folk som tilhører bahun-kasten, enn mellom etniske grupper som snakker ulike språk.
Parbatiyas dominans i staten og samfunnet omfatter ikke lavkaste-gruppene. Den politiske og økonomiske makten til parbatiya er helt konsentrert i hendene på høykastene bramin (på nepali i åsene kalles denne kasten bahun), thakuri og chetri, som til sammen er om lag 31% av totalbefolkningen.
Bahun og chetiri-kastene bor ofte sammen i hver sine egne landsbyer. Det er i praksis skarpere skiller mellom dem og de kasteløse enn mellom mange ulike nasjonaliteter i Nepal. Noen beskriver dem derfor ikke bare som egne kaster, men som egne folkeslag, på linje med andre etniske grupper.
Newar
Newar-folket var tidligere buddhister, nå er en stor del hinduer (eller de blander begge religioner).
I motsetning til de andre folkeslagen som snakker sino-tibetanske språk, har newari-folket kaster. Både hinduer og buddhister er inndelt i kaster.
I Malla-kongedømmene før Gorkhas erobring, var newari/nepal bhasa kultur- og administrasjonsspråket i Katmandudalen. Under Shah-dynastiet og Rana-statsministrene som kom etterpå ble newarenes språk skjøvet til side og noen ganger undertrykt. Mange newarer har vært rike etter nepalsk målestokk, og kan i denne betydningen regnes til den tradisjonelle eliten i Nepal sammen med prabatiya. Men politisk har newarer stort sett vært holdt borte fra sentrale stillinger i stat og regjering etter at Prithvi Narayan Shah erobret landet. Samtidig var relativt mange newar-folk høyt utdannet, hadde kontakter med utlandet og var åpne for moderne ideer. Dette har skapt sterke opposisjonelle strømninger rettet mot parbatiya-herredømmet blant mange innbyggere i Katmandu-dalen med newar-bakgrunn.
De første illegale partiorganisasjonene på 1930- og 1940-tallet, som for eksempel Praja Parishad, hadde mange newar-medlemmer. I demokratiopprøret Jana Andolan 1990 spilte byer og distrikter med newar-flertall og sterk indre solidaritet i Katmandudalen en avgjørende rolle. Den tradisjonelle newar-byen Bhaktapur har fra 1980-tallet til i dag vært dominert av Nepal Mazdoor Kizan Party, som ikke formelt er et nasjonalistisk newar-parti, men har en enestående posisjon bygget på det sterke tradisjonelle newar-samholdet i byen. Newarer har også vært sentrale i buddhistiske massemønstringer som protesterte mot hindu-dominans og krevde et sekulært Nepal.
Newar-folket er mer preget av å være en nasjon og mindre av å være en religiøst og kastemessig definert gruppe enn prabatiya. Newarer som er hindu-brahminer eller tilhører de aller laveste kastene, er de gruppene blant newarene som føler seg minst knyttet til newar-fellesskapet.
Minoritetsfolk i åsene og Himalaya
Disse gruppene utgjør flertallet i de østlige åsdistriktene og høyfjellet, men er spredt ut over alle høyere distrikter, og mange har utvandret til lavlandet. De dyrket opprinnelig buddhisme, sjamanisme eller andre religioner. Nå har noen av dem gått over til hinduisme, eller religionene deres har fått innslag av hinduisme.
Høyest oppe bor grupper som er de samme som lever over grensa til Tibet. En slik, relativt ny gruppe, som innvandret fra Tibet i historisk tid, er de berømte sherpaene. Historisk sett har disse gruppene blitt kalt bothiya, en nepalsk betegnelse for tibetanere, men denne beteknelsen er nå mislikt og brukes ikke mer. Befolkningen i disse høyfjellsdistriktene er liten, og gruppene som har den nærmeste etniske tilknytningen til Tibet er kanskje litt over 1%.
Lenger nede bor grupper som kan ha mange tusen år gamle røtter i Nepal. Historisk kan de ha felles opphav med newar-folket i Katmandu-dalen, men de skiller seg fra newarene ved at de er bønder og aldri har hatt kaster. Mens newar-folket tilhører de rikeste og best utdannede folkegruppene i Nepal, er disse gruppene blant de fattigste og teknologisk mest tilbakeliggende. For eksempel har de, i motsetning til newarene, en mye mindre utviklet skriftkultur.
Den største av disse nasjonalitetene regnes for å være magar-folket, som utgjør mellom 7% og 8% av befolkningen. En gruppe innenfor denne nasjonaliteten, kham-magar (nord-magar) i distriktet Rolpa og nabodistrikter i det sentral-vestlige Nepal, var det første politiske festet for maoistopprørerne da de startet det de kalte folkekrigen i 1996.
Tradisjonelt har de av disse språkgruppene som har bevart mest av språket og nasjonalfølelsen, bodd i de mer velstående områdene lengst øst i Nepal, som for eksempel nasjonaliteten limbu, som etter den første demokratiske revolusjonen i 1950 til 1951 reiste seg mot den nepalske staten og det lokale parbatiya-herredømmet. Typisk for limbu er at nesten alle fortsatt snakker morsmålet, og de står i skarp motsetning til høykaste-hinduene.
Gurkha-soldatene som ble vervet fra Nepal til Storbritannias hær, kom fra noen av de viktigste etniske gruppene i ås-distriktene, blant annet magar, gurung og limbu.
Kirati Raj
Kirat Raj er en gruppe i den østligste delen av Nepal. Ifølge siste folketelling skal 84% fortsatt bruke morsmålet sitt.
Raj regner seg som et flernasjonalt og flerkulturelt fellesskap av mange forskjellige beslektede Kirat Raj-språk. En opptelling sier de har vært 33, men opererer med et lavere antall som fortsatt er i bruk. Språk med flest brukere skal være Bantawa, Chamling, Kulung, Thulung og Sampang. Blant nesten utdødde Raj-språk blir oppgitt blant annet Chhintang, Chukwa, Linkhim, Ponyang og Sam. (Noen av disse språkene kan være oppført på andre lister under andre navn eller stavet forskjellig.)
Kirat-religionen, som fortsatt står sterkt i denne folkegruppen, definerer seg selv som en naturreligion og har et hellig skrift: Mundhum. Kirati Raj som følger Kirat-religionen anerkjenner ikke kastevesen.
Alle som ikke kommer ovenfra
Madhesi er ikke en etnisk gruppe, men en fellesbetegnelse på befolkningen i en region, Tarai.
Grovt sagt er madhesi alle i Tarai som ikke er innvandret fra åsene eller fjellen, (og som altså ikke er parbatiya eller etniske minoriteter fra de høyere delene av Nepal, det som ofte kalles hill tribes (stammer fra åsene).
Madhesi er derfor mindre definert av noe som er kulturelt felles, enn av et geografisk fellesskap, og noe de står i motsetning til: Parbatiya-kulturen som den nepalske staten bygger på, og den politiske makten i Katmandu.
Av befolkningen i Tarai, som er drøyt halvparten av hele befolkningen i Nepal, er kanskje to tredjedeler madhesi.
«Indiske» hinduer
I snever forstand brukes madhesi om folk som snakker språk som er nært beslektet med hindi og gjerne bruker hindi (og ikke nepali) som kommunikasjonsspråk med andre folkegrupper og som skolespråk.
Morsmålet deres er ikke klassisk hindi, men språklige varianter med dialekter som går over i hverandre og også snakkes på den andre sida av grensen. Fra øst til vest kalles de maithili, bhojpuri og awadhi. Alle tre språk snakkes på den indiske sida av grensen (maithili og bhojpuri kalles også i India sammen for bihari etter den indiske delstaten Bihar). Maithili er det nest største morsmålet i Nepal etter nepali, som snakkes av over 10% av befolkninga. Maithili ligger også så nært det språket som offisielt kalles taru og regnes som morsmålet til mesteparten av den etniske gruppa Tharu (se neste avsnitt), at enkelte språkforskere mener at disse to variantene bør regnes som samme språk.) Mathili og mathili-liknende dialekter er derfor morsmål for nærmere 20% av Nepals befolkning.
De «indiske» folkegruppene i Tarai er i nær slekt med (og nærmest identiske med) folk på den andre siden av grensen. De er hinduer og inndelt i kaster. Men hinduismen og kastevesenet deres skiller seg fra religionen og kastevesenet blant parbatiya.
Hinduer som har kastesystem i Tarai er anslått til kanskje 16% av befolkningen.
Urbefolkninger i Tarai
I bredere forstand brukes madhesi også til å inkludere urbefolkninger i Tarai som (i hvert fall opprinnelig) ikke snakker språk som står nær hindi, og ofte ikke er hinduer.
Den største og viktigste av disse gruppene er nasjonaliteten tharu, en egen etnisk gruppe som i hovedsak er buddhister, og trolig tidligere har snakket et sino-tibetansk språk. I dag snakker de indo-iranske dialekter, og det offisielle fellesspråket deres, tharu, ligner mye på maithili. Tharu utgjør alene mellom 5% og 7% av totalbefolkningen i Nepal.
Det finnes også et stort antall mindre etniske grupper, enkelte av dem svært små, som er buddhister eller har egne religioner. Som i India finnes grupper med svært mørk hud, som kan høre til de aller eldste gruppene på subkontinentet. Noen er tradisjonelle jegere og samlere i junglene.
Til sammen regnes disse urfolkene i Tarai til å være om lag 9% av befolkningen.
Religiøse minoriteter fra India
I vid forstand omfatter madhesi også innvandrere fra India i nyere tid som tilhører religiøse minoriteter som muslimer, sikher og folk som hører til jain-religionen.
De bruker stort sett hindi eller en av hindi-variantene i Nepal, enten som førstespråk eller som felles kommunikasjonsspråk, men de har ikke kastevesen.
Politisk madhesi-identitet
Fra prabatiya-eliten i Katmandu har det vært vanlig å beskrive madhesi som nasjonalt upålitelige og mulige femtekolonnister for India. Dette har vært brukt som påskudd for å nekte folk fra Tarai politisk makt, jobber og statsborgerskap. For eksempel har hæren, som er en stor og viktig del av det statlige arbeidsmarkedet, vært stengt for madhesi-folk.
Tarai er nært økonomisk knyttet til India. Tarai-befolkninga har derfor stort sett interesse av åpne grenser, og er for at folk vandrer fram og tilbake over grensa. Politikerne i Katmandu derimot, har agitert mot det med argumenter som ligner på de som brukes av fremmedfiendtlige partier i Europa.
Madhesi-befolkningen er den eneste gruppen i Nepal som har gitt opphav til et vellykket minoritetsparti. Den utløsende faktoren for det var at det i 1975 ble klart at det var vanskelig for millioner i Tarai å få registrert sitt nepalske statsborgerskap. Dette førte til at en tidligere veteran i Nepals Kongressparti fra revolusjonen i 1950 til 1951, Gajendra Narayan Singh, brøt med partiet og stiftet en organisasjon for å forsvare madhesi-folks interesser. Etter demokratirevolusjonen i 1990 ble den gjort om til Nepal Sadbhavana Party (NSP), som har fått inn representanter ved alle parlamentsvalg siden.
Indo-ariske og tibeto-burmesiske språk
De to viktigste språkgruppene i Nepal er
De aller fleste snakker språk som hører til en av disse to gruppene.
Grovt reknet snakker 75% indoeuropeiske språk – først og fremst nepali og varianter av hindi.
Mellom 25% og 30% tilhører grupper som snakker eller har snakket sino-tibetanske språk. Men mange i disse gruppene har gått over til å bruke nepali som førstespråk, i noe mindre grad variasjoner av hindi.
Dravidiske spårk, munda-språk
Det finnes også små grupper som tilhører andre språkgrupper:
Mulige eldre språkrester
Noen språk eller språkrester er også til nå kategorisert som språklige isolater:
Kusunda, et språk som snakkes av en meget liten gruppe i Mahabharat-åsene, regnes av mange forskere som et lingivistisk isolat. Noen har forsøkt å forbinde språket med språk som snakkes på Andamanene eller i Papua Ny-Guinea.
Raute-folket (5–600 mennesker) snakker i dag et tibeto-burmesisk språk, og tharu-folket i Tarai snakker indo-ariske dialekter. Men begge har rester i språket sitt som forskerne mener tyder på at de opprinnelig har snakket språk som var i Nepal før begge disse språkgruppene.
Disse språkrestene kan være meget gamle i Nepal.
Den geografiske utbredelsen av de viktigste språkgruppene
Indoeuropeiske språk dominerer i lavlandet mot grensen til India, Tarai, og i åsene i det vestlige Nepal.
Sino-tibetanske språk dominerer mer jo høyere over havet man kommer, i Himalaya og i åsene i det østlige Nepal.
Politiske og filologiske uenigheter om språk i Nepal
Det fins ulike definisjoner av hva som er ulike språk og hva som er dialekter. Nasjonalistiske bevegelser vil ofte hevde at variasjoner bare er dialekter innafor et og samme språk. Språkforskere som sammenligner forskjeller mellom ulike talemål, vil derimot noen ganger hevde at variasjonene er så store at det virkelig dreier seg om forskjellige språk.
I Nepal fører det blant annet til at noen språkforskere definerer jumli, en variant av nepali, som et eget språk, mens andre vil hevde at det er en dialekt. Språkforskere deler også opp talemålet til etniske grupper som Magar, Gurung, Kiranti, Tharu osv i en rekke språk.
På den andre siden er urdu, et språk som er med i offisielle nepalske språkstatistikker, ikke med for eksempel i det autoritative nettstedet Ethnologues oversikt over språk i Nepal. (En grunn kan være at muslimer i Tarai ønsker å registrere urdu som sitt morsmål, mens språkforskere ikke er enige i at språket de bruker i Nepal faktisk skiller seg fra deres naboer med andre religioner.)
I denne oversikten er det gjort forsøk på å ta hensyn til begge synsmåter.
Nepali
Man regner med at knapt halve befolkningen (44,6%), dvs. 11,826,953, har nepali som morsmål. Mange behersker nepali som annetspråk.
(Nettstedet Ethnologue rekner jumli, også kjent blant annet som khas nepali som et eget språk. I Nepal vil mange regne det som en dialekt innenfor nepali. I så fall vil tallet på morsmålsbrukere av nepali i 2001 komme opp i om lag 12 millioner, og i 2006 i over 13 millioner.)
De fleste regjeringer har i de siste 250 årene mer eller mindre aggressivt søkt å få flest mulig til å snakke nepali, gjerne med den uttalte målsettingen at andre språk skal dø ut.
Andre språk med over 1 million brukere
Andre språk med over 1 million morsmålsbrukere er:
Like oppunder eller over 1 million morsmålsbrukere har også:
Hindi
Hindi ligger språklig nokså nær offisielt nepali. De offisielle formene har kommet nærmere hverandre fordi begge språk gjennomgår ei sanskritisering: Mange uttrykk blir under innflytelse av hinduismen tatt inn i skriftspråket som lån fra sanskrit, istedenfor å bruke fremmedord fra engelsk eller populære former fra folkemålet.
Ifølge folketellingen i 2001 var det bare litt over 100 000 som oppga hindi som sitt morsmål. Men det er anslått at over 60% av befolkningen i Tarai bruker hindi som hovedkommuniksasjonsspåk med andre grupper.
Språk som maithili og bhojpuri regnes også tradisjonelt som dialekter av hindi, og standard hindi er lett å forstå for folk som har dem som morsmål. På første del av 1950-tallet foretrakk derfor et stort flertall av befolkningen i Tarai å ha skoler på hindi, og ikke på nepali.
Dette førte til en motreaksjon, og aktiv undertrykkelse av hindi fra den politiske ledelsen i Katmandu. Fra 1955 ble skoler som brukte hindi stengt. Under det kongelige diktaturet ble undertrykkelsen av hindi hardere, blant annet var språket fram til Jana Andolan 1990 forbudt til bruk i radio.
Blant parbathiya-nasjonalister blir hindi sett som den alvorligste konkurrenten til nepali. Dette har blant annet også ført til at noen av dem har støttet undervisning på maithili, for å svekke hindis dominerende rolle som fellesspråket i den mest folkerike delen av staten Nepal.
Sanskrit og engelsk: to viktige fremmedspråk
To fremmedspråk spiller også viktige roller:
Liste over levende språk i Nepal
Nepal har tidligere offisielt regnet med 39 språk.
Nettstedet Etnologue.com noterer 115 til 120 levende språk som tales i Nepal, inklusive nepalsk teknspråk for døve. (Ethnologues liste er forskjellig fra den nepalske statens.)
Denne listen over språk som brukes av mer enn 50 000 bruker Ethnologue som kilde. Ethnologues oversikt bruker mest folketellingen i 2001 (men også andre kilder). I 2001 var Nepals befolkning om lag 24,5 millioner. Et overslag for 2006 gir over 28 millioner. Anslag for dette året skal altså grovt regnet være mellom 10% og 15% høyere enn for 2001, så lenge man ikke tar hensyn til ulik befolkningsvekst i forskjellige deler av landet.
Ethnologue rekner med 53 språk med over 10 000 brukere, og i alt 104 språk med over 1 000 brukere (inklusive nepalsk teknspråk for døve).
Språk som er i ferd med å dø ut
Det er en tendens til at mindre etniske grupper slutter å bruke sitt opprinnelige språk og går over til nepali eller sterkere nabospråk.
Dette gjelder mange svært små tibeto-burmesiske språk. Etnologue opererer med 8 slike levende språk med fra 300 til litt under 1 000 brukere.
I tillegg kommer minst 6 små tibeto-burmesiske språk som i ferd med å dø ut.
Språket chukwa noteres med 100 brukere og saam med 23 brukere, mens dzongka (nasjonalspråket i Bhutan), dumi og lingkim noteres med under 10 brukere hver. Språket pongyong noteres bare som nesten utdødd.
Tre tibeto-burmesiske språk noteres som utdødd: dura, kusunda og waling. To av dem var i bruk av etniske grupper som nå har gått over til å snakke andre språk.
Et indo-iransk språk som ligger nær bengali, kurmukar, regnes også som utdødd eller døende.
Analfabetisme
Analfabetismen har helt opp til nyere tid vært ekstremt høy.
Rundt revolusjonen i 1950 til 1951 regnet man med at bare 2% kunne lese og skrive.
Et anslag for perioden 2000 til 2004, over hvor stor del av befolkninga over 15 som kan lese og skrive var:
Religion
Folketellingen i 2001 opererer med disse talla for de viktigste religiøse gruppene:
Denne oversikten mangler mange viktige detaljer:
Indiske kaster
Det nepalske kastevesenet stammer fra det indiske, som er meget gammelt, og knyttet til skapelsesmyten i hinduismen.
Ifølge denne myten ble fire forskjellige slags mennesker skapt av guden Brahmas ulike kroppsdeler.
Det Nepalske forbundet for kasteløse (dalits) Nepal Dalit Association, anslår antallet som tilhører urørlige kaster for å være over 5 millioner (2006).
Disse hovedkastene ble igjen delt opp i et forvirrende mylder av underkaster. For de to laveste hovedkastene bygget de spesielt på yrker eller håndverk, slik at en ykresgruppe (gjetere, smeder osv.) også hørte til samme kaste.
I moderne tid passer ikke alle underkaster strengt inn i dette systemet, de kan tilhøre ulike hovedkaster i ulike deler av India, osv.
Kastesystemet blant nepalerne med indisk kultur i Tarai er i hovedsak det samme som i Nord-India.
Ungdom, studenter og elever
Nepal har våren 2006, 8 000 000 studenter og elever, fordelt på 40 000 skoler (kilde: News Kerala India, 17. april 2006).
Norunn Østråt Koksvik
Norunn Marie Østråt Koksvik (født 5. august 1953) er en norsk politiker (H).
Hun har vært medlem av Sandnes bystyre siden 1995 og formannskapet siden 1999. Østråt Koksvik var ordfører i kommunen 2007–2011, valgt gjennom et samarbeid mellom Høyre, Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Hun ble dermed den første kvinnelige ordføreren i Sandnes. Hun var også varamedlem til formannskapet 1995–2009 og partiets gruppeleder i bystyret 1995–2007.
Aguascalientes
Aguascalientes er en av de minste delstatene i Mexico. Arealet på 5 618 km² er bare hårfint større enn Oslo og Akershus, og befolkningen lå i 2010 på ca. 1,2 millioner. Delstaten grenser til Zacatecas i nord og Jalisco i sør. Aguascalientes består av elleve kommuner. Innbyggerne kalles hidrocálidos, et ordspill på betydningen av navnet, «varme vann», som delstaten har etter de varme kildene i området.
Norunn Østråt Koksvik
Østråt Koksvik er oppvokst på Lura i Sandnes og utdannet adjunkt fra Høgskolen i Stavanger. Før hun ble ordfører, var hun lærer ved Klepp ungdomsskule. Hun har også bakgrunn fra privat næringsliv. Hun er gift og har barn.
Aguascalientes
Delstatshovedstaden er byen Aguascalientes.
Geografi
Delstaten er relativt fruktbar, men har også en del fjell. Høyest rager Sierra Fría («Kaldfjellet») med 3 050 moh. Hovedstaden ligger på ca. 1 800 moh. Den viktigste elva i delstaten, San Pedro Aguascalientes, er vannførende kun få måneder om sommeren på grunn av alle demningene langs løpet. Klimaet er temmelig tørt, med regntid på sommeren, og med temperaturer mellom 17 og 20 °C året rundt.
Økonomi
Hovedstaden Aguascalientes er en viktig industriby, med variert industri; blant annet produseres bilen Nissan her. Jordbruk er viktigst for resten av delstaten, med produksjon av mais, bønner, chili, guava, vindruer mm. Kvegdrift er viktig på de tørrere arealene, og Aguascalientes er en viktig leverandør av okser til en av Mexicos nasjonale lidenskaper, nemlig tyrefekting.
Befolkning og kultur
Aguascalientes har landets laveste andel urfolk; kun ca. 3,000 mennesker snakker et av landets opprinnelige språk. Delstaten opplever for tiden en sterk vekst i folketallet. Feria de San Marcos i april feires med religiøse opptog, utstillinger, tyrefekting, charrea (rodeo), hanekamper og konserter.
Historie
I 1522 opplevde Aguascalientes sitt første spanske besøk, da Pedro de Alvarado ble slått tilbake i sitt forsøk på å undertvinge det lokale urfolket. Først i 1575 ble det etablert en garnison her for å trygge sølvtransportene fra Zacatecas til Mexico by. Da de innfødte var pasifisert, blomstret byen opp som et sentrum for et rikt jordbruk. Historien sier at en lokalpolitikers vakre kone gav diktatoren Santa Anna et kyss på munnen mot at lille Aguascalientes skulle bli egen delstat.
Interessant i Aguascalientes
Hovedstaden Aguascalientes er nok en av Mexicos mange byer i kolonistil, med kirker og palasser i barokkstil. Aguascalientes utmerker seg imidlertid med et rikt kulturliv og en livlig atmosfære. Det er varme kilder i området, som seg hør og bør ved en by som kaller seg «varme vann».
Jens Kjeldsen
Jens Elmelund Kjeldsen (født 1967) er en dansk-norsk medieviter og kommunikasjonsrådgiver. Han er ansatt som professor i retorikk og visuell kommunikasjon ved Universitetet i Bergen. Han har utgitt flere bøker om retorikk
Kjeldsen har en mastergrad i retorikk fra Københavns Universitet. Hovedfagsoppgaven handlet om politiske fjernsynsdebatter. I 2002 tok han en doktorgrad om visuell retorikk ved Universitetet i Bergen. I denne forsøker han å vise at den verbale retorikken også er en visuell disiplin og at bildekunsten er en retorisk disiplin. Avhandlingen diskuterer også hvilken makt og påvirkningskraft bilder har. Avhandlingen konkluderer med at vi også argumenterer med bilder, og illustrerer hvordan man benytter bilder og visuelle uttrykk i holdningskampanjer og politiske valgkamper.
Han startet yrkeskarrieren som forskerassistent ved Universitetet i Bergen i 1994. Han var han assistent-professor fra 2002 til 2004 og førsteamanuensis i retorikk 2005 til 2007. Han har siden 2008 hatt stillingen som professor i retorikk ved Institutt for informasjons- og medievitenskap, Universitetet i Bergen. Det kan nevnes at han fra 2008 til 2014 hadde en mindre delstilling som professor i retorikk ved Södertörns högskola i Sverige.
Hans kompetansefelter er retorikk, argumentasjon, debatt, medievitenskap, politisk kommunikasjon, visuell kommunikasjon og publikumstudier.
Kjeldsen har utgitt flere bøker om retorikk. Blant annet Retorikk i vår tid (2006) hvor han trekker frem eksempler fra norsk offentlighet og populærkultur, og presenterer sentrale retoriske perspektiver på kommunikasjon og språklige virkemidler. I Hva er retorikk? (2014) forsøker han redegjøre for hva retorikk er, og hvorfor retorisk innsikt og evne ikke bare er et vesenstrekk ved mennesket, men også en forutsetning for det gode samfunnet.
I 1996 var han en av tre grunnleggere av Rhetorica Scandinavica, som er tidsskriftet for skandinavisk retorikk-forskning Han har gjennom mange år fungert som hovedredaktør for tidsskriftet. Han leder og eier konsulentselskapet Kjeldsen Kommunikasjon. Han er også stifter og tidligere leder av den europeiske organisasjonen Rhetoric Society of Europe.
Han har også vært en formidler i offentligheten. Blant annet så har han hatt fast valgkampspalte i Bergens Tidende og vært fast deltaker radio- og fjernsynsprogrammer som Språkteigen, MedieMenerne og SVEIP.
E-post-saken
Han fikk mye medieomtale i 2005 da en av hans eposter til statsminister Jens Stoltenberg kom på avveier og i hendene på et medlem i Frp. E-posten inneholdt et notat der han gir råd til Ap om hvordan partiet retorisk skulle takle Fremskrittspartiet. Kjeldsen fremsto som en "upartisk" forsker innen retorikk da han i Aftenposten kommenterte to TV-sendte debatter mellom Jens Stoltenberg (Ap) og Siv Jensen (Fr.P.). Men rett etter fremkom det, via en feilsendt e-post, at Kjeldsen allerede var engasjert av Arbeiderpartiet for å hjelpe partiet i politiske debatter med Fremskrittspartiet.
Embretsfoss kraftverk
Embretsfoss kraftverk er et vannkraftverk ved Åmot i Modum kommune i Viken fylke. Kraftverket ble satt i drift i 1916, og utnytter et fall på 16 meter i Embretsfossen i Drammensvassdraget. Verket er et elvekraftverk uten eget reguleringsmagasin.
Kraftverket utnytter vannet fra Begna og Randsfjorden/Randselva via Tyrifjorden og fra Hallingdalselva via Krøderfjorden og Snarumselva.
Årlig middelvannføring i fossen er 285 kubikkmeter pr sekund. E4 kan ta unna 353 kubikkmeter pr sekund. E3 kan ta 125. Flomnivået kan komme opp i 1000 - 1400 kubikkmeter pr sekund.
Embretsfoss 2 ble satt i drift i 1921. Det hadde 3 turbiner på tilsammen 9 MW. Bygningen ble fjernet i 2020.
Embretsfoss 3 ble satt i drift i 1954. Det har en kaplanturbin på 18MW, som nå kun er i drift for å utnytte flomtoppene. E2 og E3 står på vestsiden av elven.
Embretsfoss 4 ble satt i drift i 2013. Det har en av Norges største kaplanturbiner på nær 7 meter i diameter. Effekten er 51,3 MW, produksjon er 120 GWh.
Total årsproduksjon er nå 335 GWh.
Kraftverket eies av Å Energi Vannkraft og Hafslund Eco Vannkraft med 50% hver.
Kerma
Kerma (nå kjent som Doukki Gel, nubisk som kan grovt oversettes som «rød haug») var hovedstaden i kongeriket Kerma, i dagens Egypt og Sudan. Kerma er et av de største nubiske arkeologiske stedene. Det har ført til tiår med omfattende utgravninger og undersøkelser, inkludert tusenvis av graver og boligkvarterer innenfor hovedbyen omgitt av tempelkomplekset «Vestlige Deffufa». Kerma ligger omtrent 700 km fra egyptiske Aswan.
Arkeologi har påvist at den eldste bosetningen i Kerma er minst 9 500 år gammel. En gang rundt 3000 f.Kr. begynte en kulturell tradisjon i området rundt Kerma. Det var et stor bysamfunn, bygd rundt et stor tempel reist av leirmurstein, kjent som «Vestlige Deffufa», 50 meter ganger 25 meter. Betegnelsen deffufa er en unik form for nubisk arkitektur, og kun tre utgaver finnes, det ene i Kerma. En del særegne aspekter av denne kulturen var dens vakre keramikk, viktigheten av krøtter, et forsvarssystem, og kongen audienskammer, som har blitt ombygget minst ti ganger, og som ikke har noen form for likhet med noen egyptisk bygning.
Begrepet «Kerma» er også benyttet for å beskrive tidlig sudanesisk kultur hvor Kerma var hovedstaden. Den materielle kultur ved Kerma er synonym med kulturen i kongedømmet Kusj. Dette er en av de tidligste afrikanske kulturer, kommanderte et rike som rundt 1600 f.Kr. rivaliserte oldtidens Egypt, og strakte seg fra første til fjerde katarakter langs Nilen. Som hovedstad og lokalisering for kongelige graver, har den kastet lys på en komplekst sosial struktur tilstedeværende i dette forhistoriske samfunn (det var intet stedegent skriftsystem i Nubia).
Tidlig bosetning
Menneskelig bosetning i Kermaområdet skjedde svært tidlig, noe som er vist ved flere mesolittiske og neolittiske funn. De tidligste sporene av menneskelig tilstedeværelse i region er datert tilbake titusener av år. Fra 7500 f.Kr. og framover har arkeologiske levninger blitt mer betydningsfulle: delvis nedgravde boliger, ulike objekter og redskaper, og graver.
Kermas sivilisasjon oppsto fra en oldtidskultur sentrert rundt domestisert husdyrhold som hadde blomstret i denne delen av Sudan siden minst 7000 f.Kr. da de første bosetningene ble etablert. I nærheten av Kerma har arkeologene avdekket den ene av de to eldste gravsteder som noen gang er funnet i Afrika, datert tilbake til 7500 f.Kr., og det eldste bevis på domestisering av krøtter som er funnet så vel i Sudan som i hele den egyptiske Nildalen. En gang rundt 3000 f.Kr. begynte en by å utvikle seg i nærheten av de neolittiske boområdene.
Arkeologisk forskning har identifisert følgende tidsepoker:
Den nubiske hovedstad
I de siste tretti årene (1977-2003) har arkeologen Charles Bonnets systematiske utgravninger av nubiske Kerma gitt et langt bedre bilde av stedet enn hva som tidligere var mulig. Det er nå kjent at minst 10 000 innbyggere oppholdt seg i området i tiden rundt 1700 f.Kr. Evolusjonen i boområdene er meget komplekst, dog synes den å tilsvare til en beskyttet sone reservert for en elitebefolkning, ganske likt afrikanske hovedsteder lengre sør i senere perioder. I motsetningen til mange andre kermasteder har hovedstaden hadde romlige hjem befolket av en form for adel som overvåket handelen av de varer som kom fra fremmede land, og som tilsynelatende (vurdert fra de tallrike lokale skarabéseglene) hadde tilsyn med utsendelse fra administrative bygninger.
De seneste utgravninger har vist en dynamisk kultur som var svært forskjellig fra oldtidens Egypt, ikke bare i kunstframstilling, men også i omfattende bruk av fajanse (glasert keramikk av lys leire), glimmer, elfenbein, og kvarts og tallrike armbånd og halsbånd. Særlig skilte keramikken i Kerma seg ut ved å være svært kunstferdig og vakker.
Et omfattende rikdom i skår av blå fajanse karakteriserer det arkeologiske stedet Kerma. Det har tiltrukket seg betydelig akademisk interesse. Det synes som om folket i Kerma utviklet fajanse uavhengig av Egypt. og steingodset ble framstilt med uvanlige nye håndverkteknikker som glasert kvartsitt og arkitektonisk innlegg.
Kerma ble forsvart av en betydelig forsvarsmur rundt byen. Minst 3 km med festningsvoller og et dusin bastioner beskyttet byen fra angrep. En gang rundt 1500 f.Kr. feilet forsvaret og byen ble erobret og okkupert av egyptere, ledet av farao Thutmosis I.
Kerma hadde flere særskilte trekk: to deffufa, solide tårn bygd av murstein av leire. Disse synes å ha hatt religiøs betydning. En stor sirkulær bygning er antatt å ha fungert som en kongelig hall for mottagelser, palassbygninger og en gravlund som inneholdt de store sirkulære gravene til herskerne i Kerma.
Gravlund og kongelige graver
Kermas gravlund ligger ved siden av hovedstaden i hva som i dag er ørken. Mot den tiden da bruken av den opphørte, en gang rundt 1480 f.Kr., hadde den vokst til å bli rundt 1,6 km lang, nord til sør, og rundt 0,8 km bred på det bredeste. Det er beregnet at den inneholder over 30 000 graver, de eldste er lokalisert i den nordlige enden og de nyeste i den sørlige enden. De fleste gravene tar form som en lav gravhaug dekket og eller omkranset av hundrevis eller tusenvis av ringer med hvit eller svart ørkengrus.
Den sørlige grensen til gravlunder skiller seg ut med et dusin meget store gravhauger, fire av dem er på rundt 90 meter i diameter. Disse tilhører de mektigste kongene i Kerma i løpet av rikets siste århundre i byens eksistens. De er samlet rundt levningene av en stor mursteinsbygning kjent som «Østlige Deffufa», antatt å ha vært en form for gravkapell som var forbundet med de kongelige gravene. Alle de små gravene synes å være samlet rundt større graver, antagelig tilhørende de med høyere rang.
De store kongelige gravhaugene hadde tallrike gravgods som omfattet møbler og tilsvarende utstyr. Det var også hundrevis av krøtter som var ofret, kanskje tributter fra ulike deler av Kermas besittelser, og menneskelig følge. Undersøkelser viser at ofrene ikke var blitt forgiftet eller voldelig drept.
Kongene i Napata Kusj (ca 1000-500 f.Kr.) fortsatte å opprette kongegraver i gravlunden i de første århundre i det napatiske riket (ca 1000-800 f.Kr.), til tross for å herjet Kerma noen århundrer tidligere. Det antyder at det var en kulturell kontinuitet mellom de to stedene. Begge stedene var en by med de døde og en by med de levende rett ved, og de fresmte monumentene i både Napatas og Kermas gravlunder var arrangert på tilsvarende vis.
Byggematerialer
I Gamle Kerma (2450-2050 f.Kr.) ble religiøse bygninger og spesialiserte verksteder for å forbedrede ofringer bygd ved bruk av stammen til akasietrær, og takene var dekket av palmefiber. Disse plantebaserte materialet, forsterket med tørket leire, kunne bli malt i livlige farger. De runde hyttene var vanligvis gjort av tre og leire. Denne konstruksjonsmetoden, inspirert av tradisjoner tilbake til forhistoriske tid, er fortsatt i bruk den dag i dag.
Rundt 2200-2000 f.Kr. begynte bygningsarbeiderne å bruke ubrent leirmurstein. Senere ble mursteinene brent og utgjorde en betydelig endring, særlig ettersom bruk av slike materialer forble ukjent andre steder i Nildalen før fram til senepoken i Egypt.
Tidlig 1900-tallet
Tidlig arkeologi i Kerma begynte med en egyptisk og sudansk under gjort ved George A. Reisner, en amerikaner med fellesansettelse ved Harvard University og Museum of Fine Arts, Boston. Reisner ledet senere disse to institusjonene gjennom tre feltsesonger ved Kerma (1913-1916), de såkalte «Harvard-Boston-ekspedisjonen». Han arbeidet i Egypt og Sudan i 25 år, 1907-1932.
En av de første stedene som ble utgravd i denne region har Reisners bidrag vært avgjørende for arkeologien i området. En grunnleggende kronologi av nubisk kultur ble etablert basert på Reisners første ekspedisjoner og det sørget for et rammeverk for alle senere funn i regionen. Reisners presise utgravningsteknikker, stedsrapporter, og andre publikasjoner gjorde det mulig med senere fortolkninger.
I 2003 oppdaget arkeologen Charles Bonnet og en gruppe fra Sveits et depot av monumentale faraostatuer i svarte granitt mens de gjorde utgravninger i nærheten av Kerma. Statuene var nubiske dynastifaraoer, inkludert Taharka og Tanotamun. De var de siste to faraoene fra det nubiske dynasti og deres statuer er beskrevet som «mesterverker som står blant de fremste statuer i kunsthistorien.»
Bonnet og hans gruppe har publisert jevnlige rapporter om deres feltarbeid, hovedsakelig på fransk. Bonnet med samarbeidspartnere har også produsert en rekke artikler og minst en bokutgivelse på engelsk, som har katalogisert deres funn. Nettstedet kerma.ch er en omfattende franskspråklig sveitsisk nettsted som katalogiserer historien, forskningen og de arkeologiske steder i Kerma. Seksjonen "Publications" er et nytt verktøy for interesserte i ytterligere forskning.
Bioarkeologi
Gravskikkene i Kerma varierte over tid og dette er synlig i de arkeologiske nedtegnelsene. Den store gravlunden rundt Øvre/Østlige Deffufa er arrangert med eldre graver i nord og nyere (og komplekse) graver i den sørlige delen. «I tidlig kermatid, 2500-2050 f.Kr., ble gravene markert med en lav, sirkulær overbygning av svart sandsteinplater, stukket ned i grunnen i konsentriske sirkler. Hvit grus av kvarts framhevet strukturen.» Mindre graver er funnet rundt de større gravene til betydningsfulle enkeltpersoner. Gravutviklingen går fra enkle gravhauger til egyptisk-inspirerte pyrmaidekomplekser. Denne overgangen begynner interessant nok ikke før lenge etter pyramider har gått av moten i selve Egypt.
Kendall har foreslått at de store gravene i Øvre Deffufa inneholder levningene av dusinvis ofrete mennesker. En senere bioarkeologisk undersøkelse av de «ofrete» individene fra disse sammenhengene viser ingen betydelig forskjell i skjelettenes stressmarkører for ofrete kontra ikke-ofrete individer. Det er tatt prøver fra «offerkorridorene» og jordfesting utenfor de store gravhaugkorridorene. Ledsagende individer i haugene ved Kerma er tolket som hustruer ofret ved deres ektemenns død, men bioarkeologisk forskning har derimot ikke gikk støtte til denne arkeologiske konklusjonen. En tidligere studie merket ingen forskjell i hyppigheten av traumatiske skader.
Hallelujah
«Hallelujah» er en sang skrevet av Leonard Cohen og opprinnelig utgitt på studioalbumet Various Positions (1984). Den slo ikke an ved utgivelsen og ble en hit flere år senere etter å blitt bearbeidet og covret av et stort antall forskjellige artister. Sangen regnes nå som en av de mest covrede innenfor popmusikk. Cohen skrev opprinnelig musikken i 12/8 takt som minner om gospel, tidlig rock and roll eller langsom blues og i C-dur. Sangen er inspirert av gospel og bønn i synagogen. Bob Dylan ble tidlig oppmerksom på sangen og fremført en coverversjon som den første i 1988. Dylan fremførte sangen i Montreal, Cohens hjemby, under «Never Ending Tour» og deretter i Los Angeles. Sangen ble særlig kjent etter at John Cale i 1991 fikk tillatelse av Cohen til å omarbeide og bruke den på hyllestalbumet I'm your fan. Cales versjon inkluderte tekst som Cohen bare hadde fremført på konsert. Jeff Buckley tok utgangspunkt i Cales versjon og laget en av de mest kjente versjonene. Cales versjon ble brukt i filmen Shrek (2001). Buckleys versjon av Cales versjon er siden den mest covrede. Etter dette gikk «Hallelujah» forbi «Suzanne» som Cohens mest covrede og anslagsvis 20 % av alle cover av Cohen er «Hallelujah». I fjernsynsoverførte talentkonkurranser som The Voice er «Hallelujah» en av de meste fremførte. Cohen selv begynte å fremføre Buckleys versjon på konserter.
"Well, maybe there’s a God above As for me all I’ve ever learned from love Is how to shoot somebody who outdrew you But it’s not a crime that you’re hear tonight It’s not some pilgrim who claims to have seen the Light No, it’s a cold and it’s a very broken Hallelujah"
Newsweek har anmeldt 60 kjente coverversjoner av Hallelujah. New Musical Express oppga i 2017 at det finnes minst 80 studioinnspillinger. Blant coverartistene er Bono, Chris Botti, Jeff Buckley (også live), Regina Spektor, Alexandra Burke, John Cale, K.D. Lang, Willie Nelson, Alicia Keys, Celine Dion, Bono, Susanna and the Magical Orchestra, Jan Vardøen, Rufus Wainwright, Damien Rice, Imogen Heap, Bon Jovi og kvartetten Kurt Nilsen, Espen Lind, Alejandro Fuentes og Askil Holm. k.d. lang versjon er med orkester, mens Cale og Wainwright bare har piano som akkompagment. KD Lang fremførte sangen under åpningen av Vinter-OL 2010.
Sangen er gjendiktet til norsk («Halleluja») og sunget av Ole Paus på albumet Sanger fra et hvitmalt gjerde i sjelen (2005), og til svensk av Ulf Lundell. I 2008 var tre versjoner av Hallelujah på den britiske singellisten samtidig: Jeff Buckleys, Alexandra Burkes og Cohens egen. Buckleys og Burkes hadde en periode første og andre plass på listen, noe som siste gang skjedde i 1957. Cohen ble selv svært rørt av k.d. langs versjon fremført blant annet da Cohen ble innlemmet i Canadian Songwriters Hall of Fame i 2006.
Billboard regner versjonene av Buckley, Cale, Spektor, k.d. lang, Wainwright og Willie Nelson blant de beste. Cohen selv syntes at Cales versjon var særlig bra, og at k.d. lang og Bon Jovi laget gode versjoner.
Cohen har senere fremført versjoner med nye vers og annet arrangement på platene Cohen Live: Live in Concert (i et opptak fra 1988) og Live in London (innspilt 2008). Teksten er også oversatt til og fremført på jiddisch av Daniel Kahn.
Cohen skal ha brukte fem år på å skrive «Hallelujah» (til sin venn Bob Dylan påsto han å ha brukt bare to år). Cohen skrev flere versjoner av sangen, spilte inn minst to helt ulike og sa selv at sangen har minst 80 strofer i alt. I Cohens kladdebøker finnes det så mye som 180 vers. Various Positions, inkludert «Hallelujah», ble opprinnelig refusert av Columbia Records' legendariske Walter Yetnikoff med ordene: «This isn't pop music. We're not releasing it. This is a disaster.» Paste Magazine rangerer denne som Cohens nest beste sang bare forbigått av «Suzanne». Cohens original fra 1984 beskrives som cheesy og overprodusert.
Historien om hvordan Hallelujah gikk fra å være en obskur sang til å bli en internasjonal hit er gjenstand for en dokumentarbok av Alan Light (utgitt 2012). Til Guardian sa Cohen at «Hallelujah» er en god sang, men altfor mange synger den og det er på tide å gi sangen en pause.
Teksten har flere henvisninger til Bibelen blant annet til historien om Samson og Dalila og til første Samuelsbok (Det gamle testamentet) kapittel 16, vers 14-23.
Dokumentarfilmen Hallelujah: Leonard Cohen, A Journey, A Song (2021) av Dan Geller og Dayna Goldfine forteller Cohens livshistorie med utgangspunkt i «Hallelujah».
Dominica under Sommer-OL 2000
Dominica under Sommer-OL 2000. Fire sportsutøvere, to menn og to kvinner fra Dominica deltok i to sporter, friidrett og svømming under Sommer-OL 2000 i Sydney. Det var andre gangen Dominica deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medalje.
Femundløpet 2009
Femundløpet 2009 var et langdistanse hundeløp med start og målgang på Røros.
Runhällen
Runhällen er et tettsted i Heby kommune i Uppsala län i landskapet Uppland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 217 innbyggere. Runhällen ligger cirka tolv kilometer nord for Heby.
Carmen Zapata
Zapata hadde en meksikansk far og en argentinsk mor og har i løpet av hennes skuespiller-karriere vært med i over hundre filmer og TV-serier. Zapata var med-grunnlegger av komiteen som deler ut Screen Actors Guild Ethnic Minority i 1972 med skuespillere som Ricardo Montalban, Edith Diaz og Henry Darrow. Han ble for hans mange skuespiller-opptredener tildelt en stjerne på Hollywood Walk of Fame i Los Angeles.
Vittinge
Vittinge er et tettsted i Heby kommune i Uppsala län i landskapet Uppland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 460 innbyggere.
Tonga under Sommer-OL 1984
Tonga under Sommer-OL 1984. Sju mannlige sportsutøvere fra Tonga deltok i boksing under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Det var første gang Tonga deltok i et sommer-OL. De vant ingen medaljer.
Togo under Sommer-OL 1984
Togo under Sommer-OL 1984. Seks mannlige sportsutøvere fra Togo deltok i to sporter, boksing og friidrett under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Det var andre gangen som Togo deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Bærbar datamaskin
Bærbar datamaskin (referert til som laptop på engelsk, men også i norsk dagligtale) er en liten datamaskin særskilt laget for mobil bruk ved å være flat og veie minst mulig slik at man kan ha den på fanget. Trenden har i mange år vært at maskinene har blitt stadig mindre, men for å være et godt alternativ til stasjonære maskiner bør skjerm og tastatur gjerne ha en viss størrelse.
Grunnet mer kostbare enkeltkomponenter vil en bærbar datamaskin ofte være bortimot dobbelt så dyr som en stasjonær maskin med tilsvarende ytelse. Det er også problematisk å ta ut høye ytelser av en bærbar på grunn av varmeutvikling. Det er ikke uvanlig at bærbare som har vært i bruk et par år begynner å slå seg av på grunn av overoppheting som følge av at finkornet støv samler seg på prosessorkjøleren.
De aller fleste PC-leverandører leverer bærbare datamaskiner. Salget av ferdige bærbare datamaskiner har passert salget av stasjonære i Norge, men det er vanskelig å få kjøpt deler beregnet for bærbare, så de er ikke utbredt blant selvbyggere. Dessuten er bærbare datamaskiner som regel vanskelige å åpne.
Typiske egenskaper
En bærbar datamaskin er vanligvis:
De kan ofte leveres med dokkingstasjoner for enkel omgjøring til stasjonær bruk. En dokkingstasjon har gjerne fast tilkoplet ekstern skjerm, LAN, mus og tastatur. Slik bruk er blitt mindre aktuell etter hvert som kvaliteten på tilsvarende komponenter i bærbare maskiner har blitt mye bedre.
John Eric Sidney Thompson
John Eric Sidney Thompson (født 31. desember 1898 i London, død 9. september 1975 i Cambridge) var en britisk arkeolog og antropolog som var kjent for sin utforskning av maya-sivilisasjonen i Mexico og Mellom-Amerika. Han var spesielt opptatt med utforskningen av mayaenes skriftspråk og kalendersystem. Hans korrelasjon av mayaenes kalendersystem med den gregorianske kalenderen er blitt allment akseptert blant mayaspesialister.
Thompson gjennomførte en rekke utgravninger i Britisk Honduras (dagens Belize). Han gjorde betydelig arbeid i å tyde mayahieroglyfer, særlig de som er relatert til kalenderen og astronomi.
Thompson ble i 1975 utnevnt til ridder av dronning Elizabeth II.
Saintsimonisme
Saint-simonere er navnet på en gruppe tilhengere av Henri de Saint-Simon, en av de tidlige franske sosialistene på begynnelsen av 1800-tallet.
Beskrivelse
Saint-Simons ideer besto blant annet av tanken om mellommenneskelig samarbeid som en naturlov. Han sammenlignet politikken med den menneskelige kroppen, der hvert enkelt organ må samarbeide for å holde helheten frisk. I tråd med dette synet ble historien delt inn i «organiske» og «kritiske» epoker, der de organiske epokene var preget av fremgang og samarbeid, mens de kritiske epokene var perioder med kaos og dårlig samarbeid; en alles kamp mot alle.