cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cosworth DFV
Formel 1
Mot slutten av 1967 forklarte Copp og Hayes på en pen måte for Chapman at han ikke lengre ville ha monopol på bruken av DFV-motoren, og i august 1968 ble det kunngjort at motoren ville være tilgjengelig for salg via Cosworth Engineering, til racingteam over hele verden. De første som Hayes leverte DFV-motoren til var det franske Matra-teamet, som var ledet av Ken Tyrrell med Jackie Stewart som fører. Deretter fulgte en «gullalder» hvor store og små team kunne kjøpe en motor som var konkurransedyktig, lett, kompakt, lett å jobbe med og relativt rimelig (£7 500 i 1967 tilsvarende rundt £106 000 i 2010 ). DFV-motoren erstattet i praksis Coventry Climax som standardmotoren i Formel 1.
Blant teamene som brukte DFV-motoren finner vi Lotus, McLaren, Matra, Brabham, March, Surtees, Tyrrell, Hesketh, Lola, Williams, Penske, Wolf og Ligier. I og  ble alle løpene i verdensmesterskapet vunnet av DFV-drevne biler, og mellom  og  vant motoren i alt 155 av 262 løp. Den begynnende bruken av bakkeeffekt-aerodynamikk i Formel 1 i 1977 ga nytt liv til den nå ti år gamle motoren. Prinsippet baserte seg på bruk av venturitunneler under bilen for å skape undertrykk og dermed økt marktrykk. Tidligere hadde teamene som brukte Ferraris og Alfa Romeos flate tolvermotorer hatt en fordel på grunn av det lave tyngdepunktet med denne motorkonfigurasjonen. For bakkeeffekt var imidlertid denne vidvinklede motoren det stikk motsatte av hva som var ønskelig, ettersom sylindertoppene stakk ut i området hvor venturitunnelene skulle være. Cosworth-motorens V-konfigurasjon vinklet derimot sylindrene oppover og etterlot rikelig med plass under bilen for den nødvendige profileringen av understellet.
Starten på turbo-æraen på begynnelsen av 1980-tallet markerte slutten på DFV-motoren i Formel 1, for selv med modifikasjoner hadde ikke den nå 15 år gamle motoren noen mulighet til å konkurrere mot den enorme kraften til de nye 1,5-liters turboladede motorene. I noen få år, mellom 1977 da Renault lanserte den kraftige men upålitelige turbomotoren, og 1982 da DFV-drevne team begynte å forhandle fram avtaler for egne turbomotorer, eksisterte det en konkurransemessig likevekt. Michele Alboreto tok DFV-motorens siste seier i Formel 1 i en Tyrrell i Detroit i 1983, og Martin Brundle var den siste som kjørte med en DFV-motor i F1, også i en Tyrrell i Østerrikes Grand Prix 1985.
Andre racingserier
DFV-motorens suksess var på ingen måte begrenset til Formel 1. Motoren ble også brukt i sportsvognsracing med en viss suksess. Kamakselens design forårsaket dog vibrasjoner som igjen var årsak til problemer med driftssikkerheten under langdistanseløp. Det var Fords egne P68, som ble bygget så tidlig som 1968, som ble den sportsvogn til å bruke DFV-motoren. Men verken denne bilen eller dens søstermodell P69 klarte å vinne et eneste løp. Syv år etter den ble introdusert vant DFV-motoren 24-timersløpet på Le Mans to ganger. Første gang var i 1975 da Jacky Ickx og Derek Bell vant i en Gulf-sponset Mirage, og andre gang var i 1980 da Jean Rondeau og Jean-Pierre Jaussaud tok en overraskende seier i en Rondeau.
DFW
Den først DFV-varianten som ble produsert var en enhet med redusert kapasitet beregnet for 1968- og 1969-sesongen av Tasman Series, en racingserie basert i Australia og New Zealand. Forskjellen i spesifikasjonene til DFV og DFW begrenset seg til redusert slaglengde, som minsket volumet til 2491 cc og ytelsen til ~360 bhk. Av alle DFV-variantene som ble offisielt produsert av Cosworth var dette den med minst kapasitet. DFW-motoren var en direkte erstatning for DFV i Lotus 49. Den lille motoren viste seg å være akkurat like konkurransedyktig som den større versjonen, og Jim Clark tok fire seire i 1968, fulgt av en seier for Piers Courage og to for Jochen Rindt i 1969. Etter at 2,5-litersklassen i Tasman Series ble lagt ned etter 1971-sesongen ble de fire DFW-motorene konvertert til DFV-spesifikasjon.
Formel 1
DFV-motoren hadde tre større oppgraderinger i løpet av dens tid i Formel 1, først med utviklingen av DFY og deretter DFZ, etterfulgt av en større redesign som frembrakte DFR-typen, som var den siste DFV-varianten.
DFY
Med innføringen av turboladede motorer mot slutten av 1970-tallet begynte Cosworths DFV-sugemotorer å miste sin dominerende posisjon. I et forsøk på å gjenvinne noe av forskjellen i ytelse rekonfigurerte Cosworth-designeren Mario Illien sideforholdet til sylindrene slik at motoren kunne dreie friere, og kombinerte dette med endringer i ventiloppsettet. Endringene økte motorytelsen til ~520 bhk, men på de fleste banene var dette ikke tilstrekkelig til å holde tritt med turbobilene, og det var bare med en viss grad av flaks at Michele Alboreto klarte å ta det som skulle bli DFV-familiens siste seier i Formel 1, i Detroit Grand Prix 1983. DFY-motoren fortsatte å bli brukt av enkelte av de svakere teamene fram til slutten av -sesongen, da Cosworth valgte å konsentrere sine ressurser på den nye turboladede Ford GBA V6.
DFZ
Kunngjøringen på slutten av -sesongen at turboladede biler ville bli forbudt fra, og introduksjonen av de nye mesterskapene Jim Clark Cup og Colin Chapman Trophy for biler med sugemotor for , ga Cosworth støtet til å gjenopplive sin aldrende motordesign. Dette resulterte i DFZ-varianten, som i hovedsak var en oppdatert versjon av den siste DFY-motoren. Kapasitetsøkningen for de nye 3,5-liters sugemotorformlene som skulle kjøre sammen med 1,5-liters turbomotorene i 1987 gjorde det mulig for Cosworth å øke motorytelsen til ~560 bhk. Motoren var ment som en midlertidig løsning for å lose de mindre teamene over til den nye, turbofrie æraen fra og med 1988. Bilene til Tyrrell, AGS, March, Lola og Coloni var alle drevet av Cosworth-motorer i 1987. Tyrrells Jonathan Palmer vant til slutt førernes Jim Clark Cup, og teamet hans tok konstruktørtittelen i Colin Chapman Trophy. Motoren fortsatte å bli brukt av midre team til slutten av 1988-sesongen, da lanseringen av DFR-motoren gjorde den avleggs.
DFR
Fra 1987 var Benetton i praksis Fords fabrikksteam. Da turboperioden gikk mot slutten ble det åpenbart at det ærverdige DFV/Y/Z-designet ikke engang var i nærheten av å være konkurransedyktig mot de langt nyere motorene fra Honda, Renault og Ferrari. For å møte dette ble det foretatt drastiske endringer, og resultatet ble DFR-modellen i. Selv om den overfladisk sett var et DFV-design, så var det stort sett bare den grunnleggende 90° V8-arkitekturen som ble videreført til DFR fra de tidligere modellene. DFR-motoren ble tilgjengelig for alle kunder i 1989, og Benetton-teamet brukte også motoren fram til Frankrikes Grand Prix 1989. DFR kjempet videre til -sesongen, da den endelig ble overskygget av nyere modeller som Cosworths egen HB, og den ble siste gang brukt i Australian Grand Prix samme år av teamene Footwork, Fondmetal, Larrousse og Coloni, nesten et kvart århundre etter DFV-motorens første løp. Kontinuerlige forbedringer gjorde at de siste DFR-motorene hadde en ytelse på 630 bhk, 60% høyere enn den opprinnelige DFV-motoren fra 1967.
DFX
En 2,65 liters turboladet versjon av DFV-motoren ble privat utviklet av Vels Parnelli Jones-teamet for USAC-sesongen 1976. Cosworth ble involvert i prosjektet kort tid etter, og motoren gikk etter dette under navnet DFX. DFX-motoren skulle komme til å dominere amerikansk Indy car-racing på samme måte som DFV hadde dominert Formel 1. Motoren vant Indianapolis 500 ti år på rad fra 1978 til 1987, og vant også alle USAC og CART-mesterskapene mellom 1977 og 1987. Den vant 81 seiere i Indy car på rad fra 1981 til 1986, og 153 seiere i alt. Da DFX-motoren omsider ble byttet ut hadde den en ytelse på over 840 bhk.
DFS
I 1986 ga GM finansiering til det britiske selskapet Ilmor for å bygge en motor som kunne konkurrere med DFX i Indy car-racing. Mario Illiens Ilmor-Chevrolet Indy V8, som var tydelig inspirert av den fem år eldre DFY-motoren, tok raskt en dominerende posisjon i sporten.
Ford svarte ved å hyre Cosworth til å redesigne DFX-motoren slik at den inkluderte en rekke av forbedringene til DFR-motoren. I 1989 introduserte de en oppdatert «kort slaglengde»-versjon som ble kalt DFS («S» for short stroke – «kort slaglengde»). Motoren ble brukt av to team i dens første sesong: Kraco Racing (Bobby Rahal) og Dick Simon Racing (Arie Luyendyk), og utviklingen av motoren var et forsøk på å gjenvinne hegemoniet i sporten. I Indianapolis 500 1989 kvalifiserte ingen av bilene til første rad, men begge startet blant de første ti. På løpsdagen måtte begge førerne bryte på grunn av motorsvikt. Rahal vant ett løp i 1989, på Meadowlands. Kraco-teamet ble imidlertid slått sammen med Galles ved sesongslutt og sbyttet over til Chevrolet-motorer.
I 1990 ble utviklingen fortsatt av Scott Brayton og Dominic Dobson, men ingen av dem vant noen løp. Motoren ble brukt av andre CART-team i 1991-1992, men ble pensjonert etter introduseringen av Ford Cosworths XB.
Sportsvognsracing (DFL)
I 1981 ble en DFV-variant kalt DFL (for langdistanse) produsert spesifikt for bruk i den nye kategorien innen sportsvognsracing kalt Gruppe C (senere C2). Motoren ble modifisert til en økt kapasitet på 3298 cc og videreutviklet til en versjon på 3955 cc. Begge versjoner brukte større sylinderdiameter og større slaglengde enn den vanlige DFV-motoren, og ble trimmet for pålitelig ytelse under utholdenhetsløp. Versjonen på 3,9 liter viste seg å være upålitelig, men 3,3 litersmotoren ble mye brukt på midten av 1980-tallet, og var spesielt vellykket i C2-kategorien.
DFV
Førermesterskap i Formel 1 (12):
Konstruktørmesterskap i Formel 1 (10):
Vinnere av 24-timersløpet på Le Mans (2):
Formel 3000-mesterskap (6):
DFX
USAC-mesterskap (3):
CART-mesterskap (9):
Jorge Disera
Han representerte Argentina under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor laget hans ble nummer 11.
Ehsan Hadadi
Ehsan Hadadi (også skrevet Haddadi, ) (født 20. januar 1985 i Teheran) er en iransk diskoskaster, og Irans første friidrettsutøver med medaljer fra VM og OL. Under Sommer-OL 2012 vant han sølv, og fulgte dermed opp sin bronsemedalje fra VM i 2011. Hans personbeste er 69,32 meter fra et stevne i Tallinn, Estland i 2008. Resultatet er gjeldende asiatisk rekord per juli 2012.
Hadadi ble verdensmester under Junior-VM i friidrett i Grosseto, 2004. I 2005 vant han Asiamesterskapet i friidrett. Han har siden vunnet asiamesterskapet i 2007, 2009 og 2011.
Etter rekordkastet i 2008 var han regnet som en av medaljekandidatene til OL 2008, men han ble nummer 17 med 61,34 meter, og nådde ikke finalen. Hadadi mente at skader var grunnen til det svake resultatet.
Hadadi ble historisk da han som første iraner ble medaljevinner i et VM i friidrett, med bronse under VM i friidrett 2011 i Daegu. Under Sommer-OL 2012 i London 2012 ble han nok en gang historisk med sølvmedalje. Han åpnet med sitt bestekast på 68,18, og ledet til 5. omgang da tyske Robert Harting kastet magre ni centimeter lenger for gull. Hadadi svarte umiddelbart i sitt femte forsøk, og TV-bildene viste et kast som gikk tydelig forbi Hartings lederkast, men i utkastet var Hadadi oppå kastringen med foten og kastet ble underkjent.
Total Drama sesong 5
Total Drama: All-stars er oppfølgeren til de canadiske, animerte reality-sesongene Total Drama Island, Total Drama Action, Total Drama World Tour og Total Drama: Revenge of the Island fra Cartoon Network. Denne serien hadde premiere våren 2014. Serien ble skapt av Jennifer Pertsch og Tom McGillis. Denne serien fortsetter med Total Drama: Pahkitew Island.
VM i fotball 2022 – Gruppe D
Gruppe D i VM i fotball 2022 besto av, , og. Kampene i denne gruppa ble spilt mellom 22. og 30. november. De to beste lagene gikk videre til åttendelsfinalen, mens de to andre lagene ble eliminert.
Danmark vs Tunisia
<section end=D1 />
Disiplin
Fair play-poeng vil bli brukt som tiebreaker hvis den samlede og innbyrdes oppgjør rekorden til lagene er lik. Disse er beregnet basert på gule og røde kort mottatt i alle gruppekamper som følger:
Bare ett av fradragene ovenfor kan brukes på en spiller i en enkelt kamp.
Jorge Ruiz
Jorge Ruiz (født 22. januar 1958) er en argentinsk landhockeyspiller.
Han representerte Argentina under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor laget hans ble nummer 11.
Grå blekksopp
Grå blekksopp (Coprinopsis atramentaria tidligere kjent som Coprinus atramentarius) er en art, som tidligere tilhørte blekksoppslekta (Coprinus). Men denne er delt opp i flere slekter, en annen er Coprinellus (som ikke har fått noe offisielt norsk navn enda) som blant annet inneholder glimmerblekksopp. Mens den opprinnelige blekksoppslekta tilhører familien (Agaricaceae), som er samme familie som blant annet sjampinjongene. Lurveblekksoppslekta og Coprinellus er blitt flyttet til familien Psathyrellaceae på grunn av DNA-testing. Disse tre slektene ble tidligere regnet til samme slekt, da man mente at denne måten å spre sporer på, måtte være typisk for én slekt. Ellers blir det gjort store forandringer innen systematikken nå, etter som flere og flere arter blir DNA-testet.
Utseende
Grå blekksopp er en skitten-brungrå sopp, med en svakt skjellet hattopp. Hatten har en diameter på 3–7 cm. Når soppen er helt ung er den eggformet, med samme farge. Ettersom soppen blir eldre, får den en klokkeaktig form, som senere sprer seg ut til en mere vanlig sopphattform. Ofte henger det igjen litt jord på hattoverflaten også. Skivene er tette og gråbleke som relativt ung, men senere blir de mørkere og senere svarte. Og til slutt løser skivene og hatten seg opp i en svart væske. Denne væsken tiltrekker fluer, som igjen sprer sporene som er i væsken. Det er av denne måten å spre sporer på, denne kunstige gruppen har fått navnet blekksopper. Ellers har sporevæsken fra en eller flere arter blekksopper også tidligere blitt brukt som skriveblekk.
Utbredelse og vokseplass
Grå blekksopp er vanligst registrert på Øst- og Sørlandet, fra Lillehammer i nord og sørover til ca. Stavern. Noe som kan antyde, at den foretrekker næringsrik og kalkrik jord, da dette området ligner utbredelsen på oslofeltet. Ellers er den vanlig langs kysten, og den minker i vanlighet til det nordligste funnet, som er i Nesbyen i Finnmark fylke.
Grå blekksopp vokser oftest i knipper, ellers trives den best ved gamle stubber eller på gammel fet gressmark og annen næringsrik jord. Men du kan også finne den på annen jord og i skog.
Giftighet kontra matsopp
Tidligere ble grå blekksopp sett på som grei matsopp, hvis du ikke nøt alkohol like før til over en uke etter et måltid. Dette er antageligvis på grunn av stoffet coprin. Man er usikker på om det er coprin alene, som har skylden for symptomer med alkohol og testikkelskader. Eller om det er andre stoffer innblandet også. Men ved studier på ev. 70- og 80-tallet har man funnet ut at den mest sannsynligvis gir testikkelskader hos mennesker. Da celleskader og sterilitet er observert hos forsøksdyr ved forsøk. Medisinske eksperter har regnet ut, at hvis en person spiser en kg grå blekksopp hver dag i en uke, risikerer denne personen å bli steril.
Ellers gir denne soppen kraftige symptomer med alkohol. En er ikke sikker på om coprin forårsaker alle symptomene en ser ved forgiftning, noe tyder på det ikke er det, men her er ikke alt kjent. Ellers synes det som om coprin virker som antabus (Disulfiram og Aversan). Der stoffet hindrer siste leddet i forbrenningen av alkohol. Der denne foregår fra etanol (alkohol) til etanal (etylaldehyd) og til etansyre (eddiksyre). Så da blir det en opphopning av etanal i blodet. Det er etanal som gir noen av symptomene på bakrus av alkohol og antabus. Denne effekten vil vare fra seks til åtte dager. Så en pils og kanskje en lettøl vil gi symptomer innen denne tiden. En er også oftest mest følsom dagen etter inntak av soppen. Men en mager trøst i det hele, er at det er ikke observert dødsfall blekksoppforgiftning med alkohol.
Symptomer
Ved inntak av alkohol, kommer symptomene etter fra 15 minutter til 2 timer. Alt etter hvor tom eller fylt magen er, og hva pasienten eventuelt har spist. Ubehaget varer som oftest fra tre til tjuefire timer. Alt ettersom hvor mye en drikker, og hvor fort og mye en kaster opp. Ubehaget dukker opp igjen ved nytt inntak av alkohol. Det hele starter oftest med en intens rødming i ansikt, nakke og bryst. Så kommer bankende hodepine fulgt eller akkompagnert av trykkende og sammensnørende brystsmerter, hjertebank, åndenød, hurtig åndedrett, angst og hetetokter. En kan også observere svimmelhet, kvalme, brekninger og fallende blodtrykk. Metallsmak og seigt spytt er også observert. Det skjer at pasienten er nesten helt sikker på han eller hun skal dø, men som nevnt ovenfor skjer ikke dette ved grå blekksopp.
Etymologi
Coprinopsis er avledet fra Coprinus, som kommer av det greske ordet for møkk, nemlig kopros. Ellers kommer atramentaria fra det latinske ordet for blekk. Merk også ar forstavelsen atra- kommer fra det latinske ordet for svart atrum, men bøyd i hunnkjønn (opprinnelig intetkjønn).
VM i sjumannsrugby 2001
VM i sjumannsrugby 2001 (verdensmesterskapet sjumannsrugby) ble arrangert i Mar del Plata i Argentina i 2001.
Edvard Munch videregående skole
Edvard Munch videregående skole er lokalisert i Ullevålsveien 5 i Oslo. Skolen ble åpnet 17. august 2015 i lokalene der Statens håndverks- og kunstindustriskole holdt til frem til 2010. Bygningen ble tegnet av arkitekt Bredo Greve, og sto ferdig i 1903. FuthArk arkitekter AS har vært arkitekt for rehabilitering og ombygging av huset til videregående skole.
Edvard Munch videregående skole er en profilskole innen kunst og estetiske fag. Studiespesialisering er likevel det største utdanningsprogrammet. Skolens sammensetning av utdanningsprogrammer gjør det mulig å kombinere programfag fra ulike linjer. Skolens tilbud inkluderer:
Utdanningsprogrammene studiespesialisering med formgivingsfag og Musikk, dans, drama (musikk) ble overført fra Manglerud videregående skole, som ble nedlagt våren 2015. Danselinja, som opprinnelig ble etablert ved Fagerborg videregående skole, ble i 2014 flyttet til Blindern videregående skole for igjen å bli flyttet til Edvard Munch videregående skole i 2015. Skolen tok også over tilbud innen design og håndverk - blomsterdekoratør og design og trearbeid ble flyttet fra Holtet videregående skole, gullsmedhåndverk fra Elvebakken videregående skole og design og tekstil fra Kuben videregående skole. Studiespesialisering ble etablert som et nytt tilbud ved skolen.
Munchrevyen
Munchrevyen sine oppsetninger:
Verdensutstillingen i Philadelphia (1876)
Verdensutstillingen i Philadelphia i 1876, (Centennial International Exhibition, International Exhibition of Arts, Manufactures, and products of the Soil and Mine) var en verdensutstilling som ble avholdt i Philadelphia, Pennsylvania i perioden 10. mai 1876 til 10. november samme år. Dette var den første offisielle verdensutstillingen som gikk av stabelen i USA og formålet var å feire hundreårsjubileet for USAs selvstendighetserklæring som ble undertegnet i Philadelphia i 1776.
Utstillingen ble holdt i Fairmount Park langs elven Schuylkill. Utstillingsområdet ble tegnet av Hermann Schwarzmann. Rundt 10 millioner besøkende kom til utstillingen i løpet av den tiden den varte.
Det ble ringt med klokker over hele Philadelphia da utstillingen startet og under åpningsseremonien medvirket USAs president Ulysses S. Grant og den brasilianske keiseren Pedro II. Åpningsseremonien ble avsluttet i Machinery Hall med at Grant og keiser Pedro slo på dampmaskinen som ga energi til de flest maskinene under utstillingen.
Bygninger
Til forskjell fra flere av de andre bygningene var Horticultural Hall ment å være permanent. Horticultural Hall ble tegnet av ingeniøren Hermann J. Schwarzmann og han hadde aldri tidligere tegnet en bygning. Bygningen var tegnet i maurisk stil og skulle være tributt til Krystallpalasset fra verdensutstillingen i London i 1851. Bygningens utstillinger spesialiserte seg på vekster og etter verdensutstillingen fortsatte den å vise det. Bygningen ble hardt rammet av orkanen Hazel i 1954 og ble ødelagt.
Memorial Hall i Philadelphia ble også tegnet av Hermann J. Schwarzmann. Huset ble tegnet i Beaux-Artsstil og det var her kunstutstillingene fant sted. Verdensutstillingen fikk så mange kunstbidrag at man måtte bygge et separat anneks for å få plass til alt. Utstillingen hadde også en bygning som viste fotografier.
Sri Lanka under Asiamesterskapet i friidrett 1998
Sri Lanka deltok under Asiamesterskapet i friidrett 1998 som ble arrangert i juli 1998 i Fukuoka i Japan. Utøvere fra Sri Lanka tok fire medaljer under mesterskapet.
Verdensutstillingen i Philadelphia (1876)
Bygninger
Etter verdensutstillingen gjenoppførtes Memorial Hall i 1877 som Pennsylvania Museum of the School of Industrial Art. I 1928 ble skolen flyttet til et annet sted og bygningen overtatt av Philadelphia Museum of Art.
26 andre delstater i USA hadde egne bygninger under utstillingen og av disse er Ohio House det eneste som finnes igjen.
Van Cliburn International Piano Competition
Van Cliburn International Piano Competition er en musikkonkurranse for klassiske pianister som avholdes hvert fjerde år i Forth Worth, Texas. Arrangør er Van Cliburn-stiftelsen, og navnet på konkurransen kommer fra den amerikanske pianisten Van Cliburn som i 1958 vant den prestisjetunge Tsjaikovskij-konkurransen i Moskva.
Verdensutstillingen i Philadelphia (1876)
Utstillingsobjekter
Teknologier som ble introdusert under utstillingen var blant annet Corliss dampmaskin. Waltham Watch Company viste det første automatiske urverket og vant gullmedalje i den første internasjonale klokkekonkurransen.
Under utstillingen presenterte den tyrkiske delegasjonen marijuana for USA. Dette var et av de mest besøkte objektene under verdensutstillingen.
Andre produkter som ble vist:
Porta Fontinalis
Porta Fontinalis var en gammel byport gjennom Serviusmuren i Roma. Den er kjent fra kun litterære kilder og tre innskrifter. .
I året 193 v. Kr. anla edilene Marcus Aemilius Lepidus og Lucius Aemilius Paullus en portikus fra porta Fontinalis til Mars-alteret på Campus Martius. Selv om det eneste man vet om dette alterets beliggenhet er at det var vest for Via Lata, lar det seg slutte at porten må ha vært nordvest for Kapitol et sted ved clivus Argentarius, der en gate løp fra Campus Martius til Forum Romanum. Manvet av Seriusmuren løp i dette området, og det antas alment at porta Fontinalis var del av muren her.
Etter innskriftene å dømme stod porten fremdeles i keisertiden og var en kjent landemerke. Nøyaktig lar den seg ikke sikkert stedfeste, og arkeologiske funn har ikke vært til hjelp idet de kan like så godt skyldes andre hamle bygningsverker.
Casper von Koskull
von Koskull avla en magistergrad i økonomi ved Helsingfors handelshögskola (idag Aalto-universitetets handelshögskola) og en utdanning innen management development ved Harvard Business School.
Den 11. august 2015 meddelte Nordea at deres konsernsjef of adm. dir. Christian Clausen skulle forlate sine poster den 1. november 2015 og at man hadde utsett von Koskull som etterfølgeren.
Casper von Koskull tilhører en gren av den tysk-baltiske adlige og friherrlige ætten von Koskull (Genealogisches Handbuch des Adels, Freiherrliche Häuser Band XIV).
Concepción Montaner
Concepción Montaner (født 14. januar 1981) er en spansk friidrettsutøver som konkurrerer i lengdehopp. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble utslått i kvalifiseringen i lengdehopp.
Kunio Maekawa
Kunio Maekawa (født 14. mai 1905 i Niigata (Niigata), død 26. juni 1986 i Tokyo) var en japansk arkitekt. Han gikk først Tokyo Middle School i 1918, og deretter Universitetet i Tokyo i 1925. Etter eksamen i 1928, reiste han til Frankrike for å arbeide hos Le Corbusier. I 1930 vendte han tilbake til Japan og jobbet med Antonin Raymond, og i 1935 etablerte sitt eget kontor. Han regnes blant de fremste representanter for den moderne arkitektur i Japan, spesielt i forbindelse med betongkonstruksjoner.
Stripet pelamide
Stripet pelamide er en fisk i makrellfamilien. Den er en sjelden gjest i norske farvann.
Den kjennetegnes på den lange, trekantede fremre ryggfinnen, som er nesten sammenvokst med den bakre ryggfinnen. På ryggen har den 5–10 diffuse skrå striper. Buk- og brystfinnene er korte. Hodet og forkroppen har hudplater, mens resten av kroppen er dekket av svært små skjell. Maksimal lengde er 90 cm og maksimal vekt 5,4 kg, men vanlig størrelse er 50 cm lang og en vekt på omtrent 2 kg. Arten er en stimfisk som lever pelagisk i de øvre vannlagene i kystfarvann. Den jakter på mange fiskeslag og tar også blekksprut og reker.
Stripet pelamide (engelsk: Atlantic bonito) er utbredt på begge sider av Atlanterhavet. I vest finnes den fra Nova Scotia i Canada sørover til nordlige Argentina. Den finnes i nordlige deler av Mexicogolfen, men mangler i det meste av Det karibiske hav. I øst er den utbredt fra Norge og Sverige sørover til Sør-Afrika. Den finnes også i Middelhavet og Svartehavet. En sjelden gang går den inn i Østersjøen, og arten har vist seg i finske farvann. I 2021 ble en stripet pelamide fisket i torskegarn i Stamsund i Lofoten, noe havforskere betegnet som et mysterium.
Arten blir fisket i det meste av utbredelsesområdet, og dette fisket har størst betydning i Middelhavet og Svartehavet, der den er en ettertraktet matfisk. Årsfangsten svinger mellom 21 000 og 84 000 tonn, og viser ingen økende eller minkende trend.
Jorge Ivorra
Jorge Ivorra (født 14. desember 1942) er en argentinsk landhockeyspiller.
Han representerte Argentina under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor laget hans ble nummer 11.
Osvaldo Zanni
Osvaldo Zanni (født 5. mars 1955) er en argentinsk landhockeyspiller.
1971–1996
1971–1996 er en samleplate med det norske rockebandet Saft, utgitt på Polydor i 1996.
Marcelo Pazos
Marcelo Pazos (født 23. november 1953) er en argentinsk landhockeyspiller.
1971–1996
Samlingen inneholder 43 låter fordelt på to CD-er, hvor to av dem er tidligere u-utgitte. Fire låter fra Brødrene Thue, fra albumet med samme navn, utgitt i 1975 på RCA – her medvirker den første utgaven av Saft som musikere.
Marcelo Pazos
Han representerte Argentina under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor laget hans ble nummer 11.
1971–1996
Samlingen er produsert av Trygve Thue.
Sporliste
Alle sanger er skrevet av Ove Thue, unntatt hvor annet står.
Child of the Future
Child of the Future er et musikkalbum med Motorpsycho, utgitt i 2009.
Holocaust i Norge
Holocaust i Norge var folkemordet på norske jøder i det okkuperte Norge under andre verdenskrig. Av totalt rundt 2,100 jødiske personer ble over 770 deportert til utryddelsesleirer på det tyskokkuperte kontinentet, der det store flertallet av dem ble drept. Kun et trettitall jøder overlevde deportasjonen fra Norge. I alt døde over 760 i jødeforfølgelsene i Norge og det utgjorde over halvparten av alle nordmenn som ble drept i tyske leirer under krigen.
De første okkupasjonsårene var de antijødiske aksjonene i liten grad planmessige. Fra sommeren 1941 fikk jødeforfølgelsene et mer systematisk omfang, og i 1942 måtte alle jøder registrere seg. I oktober og november 1942 kom systematiske arrestasjoner av alle jøder i Norge, og fangene ble sendt til Auschwitz, der de enten ble gasset i hjel eller arbeidet til døde, andre ble sendt til Sachsenhausen hvor de led samme skjebne. Arrestasjon og internering av jødene ble utført av norsk politi med bistand av Hirden og Germanske-SS Norge. Jødenes eiendommer i Norge ble beslaglagt av NS-regimet og i mange tilfeller solgt billig til frontkjempere og NS-medlemmer.
Rundt 60 prosent av de norske jødene overlevde krigen. De overlevende hadde i hovedsak flyktet til Sverige, særlig høsten 1942 da de systematiske massearrestasjonene begynte. Mange av jødene som kom seg til Sverige, tjenestegjorde i norske og allierte politi- og militæravdelinger senere i krigen.
I rettsoppgjøret etter krigens slutt var Vidkun Quisling den eneste nordmann som ble tiltalt for medvirkning til drap. Andre ble tiltalt bare for medvirkning til deportasjonene. Ingen norske politifolk ble dømt for slik medvirkning. Mange av jødene som overlevde slet med å få tilbakeført inndratte formuer og eiendeler. Dette fikk liten oppmerksomhet i norsk offentlighet i etterkrigstiden. Etter Skarpnesutvalgets rapport besluttet Stortinget i 1998 å gi både kollektiv og individuell kompensasjon for de norske jødenes økonomiske tap. Den kollektive kompensasjonen førte blant annet til opprettelsen av Senter for studier av Holocaust og livssynsminoriteter.
Oppsummering
Blant de norske jødene var det også en del som hadde bakgrunn som flyktninger fra tidligere jødeforfølgelser i Øst-Europa. Bruland konkluderer med at 765 jøder døde i Auschwitz eller i Norge som følge av de antijødiske tiltakene, mens Mendelsohn konkluderer med minst 758 døde. Ved folketellingen i 1946 var det 559 medlemmer av det mosaiske trossamfunn i Norge.
* Historikeren Oskar Mendelsohn oppgir 32 overlevende medregnet Harry Meyer fra kvarstadbåtene og seks engelske borgere.
** Kildene er uklare.
Kilder: M)Mendelsohn (1987b) B)Bruland (2012) Bruland B2)(2018) O)Ottosen (1995) S)Skarpnes-utvalget
Det jødiske miljøet i Norge
Eidsvollsmennene hadde i 1814 med 94 mot 7 stemmer vedtatt at jøder ikke hadde adgang til Norge, og det var først i 1851 at grunnlovens såkalte jødeparagraf ble opphevet. De første årene med lovlig jødisk innvandring kom det svært få til landet. De som kom var gjerne handelsmenn, og i 1866 var det 25 registrerte jøder i Norge. Pogromer i Det russiske keiserriket satte rundt århundreskiftet fart på den jødiske innvandringen, men antallet norske jøder forble likevel relativt lite. I 1890 var det registrert 214 jødiske personer i Norge, og det kom i snitt 40 i året frem til 1900. Flesteparten slo seg ned i Kristiania (Oslo), men det utviklet seg også et jødisk miljø i Trondheim. Resten av jødene var spredt rundt om i landet.
Det var østeuropeiske jøder som utgjorde hovedtyngden av det norsk-jødiske miljøet på denne tiden. For eksempel var Moritz Rabinowitz, Leif Wolfberg og Moritz Nachtstern født i Øst-Europa, mens Charles Philipsons foreldre, familien Bodd, Robert Levins foreldre, og Kai Feinbergs besteforeldre var østeuropeiske innvandrere.
Det var tidlig på 1900-tallet fire jødiske menigheter i Oslo, og disse ble etterhvert konsolidert til Det mosaiske trossamfund (DMT) og Den israelittiske menighet (DIM). DMT var foretrukket av de etablerte jødiske miljøene som var i ferd med å bli en del av den norske middelklassen, mens DIM i større grad bestod av nyankomne og fattigere jøder med bakgrunn fra Øst-Europa.
I Kristiania var det spesielt arbeiderklassestrøkene Hausmannskvartalene og nedre Grünerløkka som ble sentrum for det østeuropeiske jødiske miljøet; her lå også DIMs synagoge. Fra 1885 var det i tillegg egen jødisk gravlund på Sofienberg. I Trondheim var det området Nerbyn som var blitt sentrum for det jødiske miljøet, med blant annet en rad med jødiske forretninger i Brattørgata. Det var her båtene fra Nord-Trøndelag kom inn til byen, og forretninger eid av jøder var spesielt mye brukt av bygdefolk på handletur til byen.
Det var mye vanskeligere for jøder å få norsk statsborgerskap enn det var for andre innvandrergrupper i mellomkrigstiden. Jøder (spesielt de østeuropeiske) måtte som regel søke flere ganger og vente lenger enn andre, og søknadene ble ofte trenert eller motarbeidet av Justisdepartementets saksbehandlere. Departementet stilte også diskriminerende særkrav (som ekstra lang botid i Norge) overfor jødiske søkere, noe som førte til at mange norske jøder ikke hadde statsborgerskap i 1940.
Fascist-bevegelsen og antisemittiske holdninger i Norge
Den russiske revolusjon og de andre etterdønningene etter første verdenskrig bidro til å nøre opp under frykten for kommunismen i borgerlige miljøer, og anti-revolusjonære holdninger smeltet ofte sammen med antisemittiske holdninger til en forestilling om «bolsjevikjøden».
Generalstabens etterretningskontor ledet arbeidet med å overvåke venstreorienterte miljøer, og mange jøder i Norge ble mistenkt for å stå i forbindelse med de russiske kommunistene. Generalstaben så også på sionistbevegelsen som høyst suspekt, og rapporterte til Kristiania-politiet i 1919 om hvordan sionistene til en og samme tid både arbeidet for «jødeverdensherredømme ved kapital» og for å «nedkjempe den bestående samfunnsordning ved hjelp av bolsjevismen, for så å proklamere Jøde-herredømmet».
Den borgerlige pressen drev regelrette antijødiske kampanjer i 1920-årene. Aftenposten skrev i 1924 at «vi oversvømmes av alle lands jøder, særlige russiske […] Osterhausgaten er fremtidens Ghetto eller jødekvarter. Men bare vent, om noen tid finder vi dem som smarte eiere av villaer paa Vestkanten.» Da høyesterettsadvokat Eivind Saxlund saksøkte kritikere av kampskriftet «Jøder og Gojim» i 1923 fikk han støtte på lederplass i Nationen; her skrev redaktør Thorvald Aadahl at Saxlund «kjæmpet en racekamp» mot «[d]en store jødebevægelse som langsomt, men sikkert tar strupetak paa Europa». Holdninger som disse gikk gradvis av moten i norske borgerlige aviser, og utover i 1930-årene ble den antisemittiske retorikken betydelig nedtonet.
Det norske fascistpartiet Nasjonal Samling (NS) ble stiftet i 1933. Det hadde fra begynnelsen av raseteorier i sitt idégrunnlag. Blant NS' medlemmer var det svært varierende grad av antisemittiske holdninger, og i NS' partiprogram fra 1934 var ikke jøder nevnt.
Ifølge Øystein Hetland (stipendiat ved HL-senteret) var ikke antisemittisme et dominerende trekk ved NS før krigen. Det forekom at medlemmer, som Hans S. Jacobsen, brøt ut av partiet i frustrasjon over lite fokus på rase og religion. I NS-pressen var det innslag av antisemittisme, og fra 1935 ble det mer antijødisk retorikk fra NS, blant annet i regi av forfatteren Halldis Neegaard Østbye. Leo Trotskij var for NS den internasjonale jødebolsjevismen personlig, og partiet anså det som en stor seier da han ble utvist fra Norge etter først å ha fått asyl.
Utviklingen i Tyskland og okkuperte områder
Adolf Hitler ble i januar 1933 rikskansler i Tyskland. Antijødiske tiltak ble innført blant annet i form av boikott av jødiske forretninger i 1933 og Nürnberglovene i 1935. Regimet ønsket å få flere jøder til å emigrere, og dette målet søkte de å nå blant annet ved å internere jøder i konsentrasjonsleirer og gettoer.
Med Krystallnatten i 1938 ble de antijødiske tiltakene trappet opp. Ulike grener av naziregimet, særlig Gestapo og Sicherheitsdienst (SD), hadde ulike syn i jødespørsmålet. Først i 1938 ble de antijødiske tiltakene mer samordnet. De tyske jødenes pass ble da stemplet med J etter påtrykk fra Sveits og Sverige, slik at de to landene kunne nekte jødiske flyktninger adgang uten å stenge andre tyske borgere ute.
Vold, økonomisk press og etterhvert tvang ble brukt for å få jøder til å emigrere fra Tyskland, etter Anschluss også fra Østerrike, til blant annet Palestina. Schutzstaffel (SS) samarbeidet med sionistiske organisasjoner om utvandring til Palestina. Utvandringssentralene ble ledet av Adolf Eichmann, og arbeidet ble intensivert etter Anschluss. Polske myndigheter gjorde polske jøder bosatt i Tyskland og Østerrike statsløse, og det var da over 70 000 jøder uten pass som ikke kunne emigrere. I slutten av oktober 1938 ble 17 000 av disse passløse polske jødene sendt med godsvogner til den tysk-polske grensen. Dette var den første storstilte og koordinerte deportasjonen av jøder.
Etter den tyske okkupasjonen av Polen ble den jødiske befolkningen der samlet og isolert i gettoer. Jøder ble også fordrevet fra Tyskland og Tsjekkoslovakia til Polen. Samtidig arbeidet Hitlers regime med planer for å deportere jødene til Madagaskar. Warszawagettoen ble etablert i oktober 1940.
Før krigen hadde Hitler-regimet opprettet leirer for politiske fanger på tysk jord, blant annet Dachau og Sachsenhausen. Senere ble blant annet krigsfanger, sigøynere og homofile holdt i disse leirene. Disse første leirene var ikke utryddelsesleirer, slike kom først i stand under krigen i okkuperte områder i Øst-Europa.
Invasjonen av Sovjetunionen var trolig en hovedgrunn til beslutningen om å tilintetgjøre jødene. På Wannsee-konferansen 20. januar 1942 ble samordning av den allerede påbegynte jødeutryddelsen diskutert. De tyske lederne bestemte der at tiltakene foreløpig ikke skulle gjelde for Norge. Adolf Eichmanns liste over jødisk befolkning i Europa omfattet også 1300 jøder i Norge (dette tallet var basert på folketellingen i 1930 ).
Fra det okkuperte Frankrike ble jøder deportert til Auschwitz fra 27. mars 1942. Fra den «frie sonen» som ble kontrollert av Vichy-regimet, ble jøder deportert til den okkuperte delen av Frankrike fra august 1942. I det okkuperte Belgia ble jøder internert og deportert østover fra 4. august 1942. De vel 7000 jødene i Danmark skulle etter planen interneres og deporteres høsten 1943, men de fleste ble reddet over til Sverige. I Ungarn tiltok forfølgelsen av jødene under Miklós Horthy, og deportasjonene begynte i 1944 etter at tyske styrker tok kontroll over landet.
Det tyske regimets antijødiske agitasjon forble vag og generell også etter Krystallnatten: Jødedommen skulle «forsvinne» uten at dette ble konkretisert som massedrap. Dokumentet fra Wannsee-konferansen er også kamuflerende i ordbruken. Under krigen ble tyskere stilt for retten og henrettet for å ha spredd rykter om folkemord. SS-øverstkommanderende Heinrich Himmler understreket overfor SS-ledere at det skulle ties om jødeutryddelsene.
Invasjonen av Sovjetunionen
Umiddelbart etter invasjonen av Sovjetunionen begynte massakrer på den jødiske befolkningen i Litauen, Latvia, Hviterussland og Ukraina. Jødene ble skutt og begravet i massegraver. SS-dødsskvadroner (såkalte Einsatzgruppen) beveget seg bak Wehrmacht og hadde en sentral rolle i utryddelsen av jøder og andre «uønskede elementer». Norske frontkjempere i SS «Wiking» deltok trolig i massakrer blant annet i Ukraina og Russland. Massakrene foregikk til dels med bistand fra lokale kollaboratører, og det forekom også massakrer i gatene der jødene ble slått i hjel med stokker. De ble oftest drept nær hjemstedet. I Litauen ble de fleste av landets jøder drept i løpet av sommeren og høsten 1941. Himmler var selv til stede ved en massehenrettelse ved skyting utført av Einsatzgruppen sommeren 1941.
Drap av utviklingshemmede i «Aktion T4» pågikk fra 1939, og «aksjonen» tok etter hvert i bruk eksos fra forbrenningsmotorer som avlivingsmetode. Christian Wirth ledet eutanasiaksjonen i Brandenburg og ble overført til Chełmno. Erfaringene ble sammen med en del av personalet fra T4 overført til Aksjon Reinhardt, som fra oktober 1941 begynte utryddelsen av jødene i det polske Generalguvernementet. Leiren Chełmno (Kulmhof) var i drift fra 8. desember 1941 for å drepe jødene i Łódź, og der ble gassvogner tatt i bruk i stor skala.
Konsentrasjonsleiren Belzec var den første tillintetgjørelsesleiren i Generalguvernementet og var i drift fra mars 1942. I Belzec ble fangene drept i et gasskammer med eksos fra en dieselmotor, og likene ble begravet i massegraver. Belzec var den første leiren med faste gasskamre som var utformet som et slags badehus. Sobibór var i drift fra april 1942, og der ble det også brukt eksos i gasskamrene, men likene ble brent.
Den første Auschwitz-leiren var i drift som fangeleir fra 1940, og den første store fangetransporten dit var politiske fanger og polske motstandsfolk den 14. juni. Auschwitz II (Birkenau) ble anlagt fra oktober 1941 for å avlaste den opprinnelige leiren. De første fangene i Birkenau var krigsfanger fra felttoget i Sovjetunionen. Gasskamrene i Birkenau var klare til bruk i mars 1942, og der ble Zyklon B tatt i bruk til avliving av fangene. I Majdanek ble også Zyklon B brukt i gasskamre som var klare i september 1942.
Flyktninger til Norge i årene før 1940
Det jødiske miljøet i Norge hadde reagert på utviklingen i Tyskland, og spesielt etter Krystallnatten i november 1938 oppfordret de norske politikere til å ta affære. Norske jøder startet Jødisk Hjelpeforening for å hjelpe jødiske flyktninger med å finansiere innreisen i Norge, og også Nansenhjelpen og ildsjeler som Sigrid Helliesen Lund hjalp til med dette. Initiativene for å hjelpe flyktninger lyktes ikke med å hjelpe spesielt mange til Norge. Johan Scharffenberg hadde allerede i 1936 foreslått å ta i mot 5000 jødiske flyktninger, uten at forslaget ble tatt på alvor i politiske miljøer. Jøder ble ikke regnet som politiske flyktninger, og i motsetning til sistnevnte gruppe ble jødene sjelden sluppet inn i landet. Både embedsverk og politimyndigheter opprettholdt en streng innvandringspolitikk for jøder: Justisdepartementet fastslo at «en invasjon av jøder må vi jo frabe oss», mens Fremmedpolitiet i Oslo var «redd det blir en jødekoloni her». I løpet av 1938 ble det flere flyktninger i Europa på grunn av tysk territoriell ekspansjon, tiltagende jødeforfølgelse i tysk-kontrollert område samt økende antisemittisme i Polen og Italia. Norske myndigheter prioriterte personer som flyktet på grunn av motstand mot naziregimet og disse politiske flyktningene fikk som regel oppholdstillatelse.
Jødisk Hjelpeforening forsøkte å omgå det strenge norske regelverket ved å invitere jødiske barn fra Wien på «feriekoloni» for så å søke permanent opphold for dem med henvisning til at forholdene var blitt verre i Østerrike. Etter mye frem og tilbake fikk barna bli, mot at norske jøder selv sørget for finansiering av alle kostnader knyttet til gruppen. Det var samtidig sterke krefter som ønsket slike grupper ut, og Justisdepartementet ved ekspedisjonssjef Carl Platou argumenterte mot å gi opphold til jødiske barn: «chansen for å brenne inne med barna er overveldende stor. […] disse barna [vil] efterhvert knyte slike forbindelser i Norge, at vi ikke blir kvitt dem.»
Ved den tyske invasjonen 9. april var det 300-400 jødiske flyktninger i Norge (Ellinor Major og Harald Skjønsberg oppgir 430 jødiske flyktninger, noe som var omtrent halvparten av alle flyktninger fra tysk-kontrollert område, Skarpnesutvalget oppgir «noe over 300», Bjarte Bruland oppgir 400 ). Jon Fjalestad, leder for Arbeiderpartiets flyktningkontor, tok 9. april 1940 med seg flyktningregisteret fra Centralpasskontoret og grov det ned i nærheten av Magnor for at det ikke skulle falle i hendene på tyskerne.
Fra Tyskland og Østerrike
Josef Berg kom fra Wien til i Norge i 1938. Georg Rechenberg forlot Østerrike i 1938 og kom til Norge samme år. Ruth Maier hadde flyktet fra Wien etter innlemmelsen i Tyskland, hun forsvant i Auschwitz. Ekteparet Felix og Edith Adler kom fra Wien i 1939, de kom seg til tryggheten i Sverige med hjelp fra Hans Chr. Mamen.
Tolv tyske jøder som i aprildagene 1940 hadde flyktet fra Bergen til det fortsatt frie Molde, ble med skipet MS «Krysseren» (i marinens tjeneste) til Tromsø da Molde ble evakuert. Ludvig Paul Cohn flyktet fra Tyskland til Norge i 1938. Eugen Keil kom fra Tyskland i 1936. Max Tau (1897–1976) flyttet med hjelp fra Tore Hamsun til Norge i 1938. Den tyske flyktningen Arthur (Israel) Rosenberg var bosatt i Son. Han forsvant etter å ha blitt deportert i mai 1942.
Fra Tsjekkoslovakia
Nansenhjelpen ordnet innreisetillatelse for 60 barn og 200 voksne jøder fra Tsjekkoslovakia etter Hitlers okkupasjon våren 1939. Den tsjekkoslovakiske forretningsmannen Robert Weinstein var tilfeldigvis i Norge da Hitler okkuperte hjemlandet, og han ble da værende i Norge. Weinstein døde i Warszawa-gettoens ruiner i 1943. Berthold Epstein var også flyktning fra Tsjekkoslovakia og kom til Norge 15. mars 1940. Brødrene Fritz og Hans Lustig fikk visum som kvoteflyktninger fra Tsjekkoslovakia til Norge hvor de ankom i juni 1939. Moren Nora Lustig kom etter til Norge, hun ble drept i Auschwitz. Leo Eitinger, en venn av Nora Lustig, kom fra Tsjekkoslovakia til Norge i 1939. Tsjekkoslovakene Schütz og Stastny flyktet videre til Sverige etter okkupasjonen. Pavel Fraenkl kom til Norge fra Tsjekkoslovakia i januar 1940.
Flere av de tsjekkoslovakiske flyktningene flyttet fra Oslo til Lesjaskog i aprildagene 1940, blant andre Eitinger, Weinstein og familien Eisler. Da de britiske styrkene trakk seg tilbake til Åndalsnes forsøkte de uten hell å slutte seg til disse. En gruppe flyktninger fra Tsjekkoslovakia slo seg til på Nesjestranda ved Molde (Eitinger, Weinstein, Eisler, Lustig).
Den tyske sosialdemokratiske pressemannen Richard Bernstein og hans kone Gisela hadde forlatt Tyskland etter Hitlers maktovertagelse, og bosatt seg i Praha. De dro videre til Norge med Nansen-pass da Tsjekkoslovakia brøt sammen i 1939, mens barna deres kom seg til Storbritannia og USA.
De første krigsårene i Norge
I april 1940 var det 2100 jøder i Norge, hvorav omkring 400 var flyktninger; dette var den minste jødiske minoriteten i landene som ble okkupert av Tyskland. De norske jødene ble helt fra okkupasjonens begynnelse utsatt for en stadig økende trakassering fra NS-regimet og fra tysk hold. Allerede i maidagene i 1940 ble radioapparatene deres inndratt av den tyske okkupasjonsmakten, over ett år før resten av befolkningen fikk sine beslaglagt. Beslaget ble gjort på grunnlag av Telegrafverkets liste over lisensbetalere.
Overgrep som arrestasjoner av enkeltpersoner, yrkesforbud for leger og sakførere, merking av forretninger med skilt pålydende «Jüdisches Geschäft» («Jødeforretning») og beslaglegging av jødiske firmaer pågikk helt fra sommeren 1940.
Allerede i juni 1941 ble mannlige jøder i Nord-Norge internert. En del av de norske jødene som tidligere hadde flyktet til Sverige, kom tilbake sommeren 1940. NS-føreren Vidkun Quisling mente på samme måte som toppledelsen i Tyskland at «jødeproblemet» måtte løses ved tvungen utvandring, ikke ved utryddelsesleirer. NS-ledelsen og okkupasjonsmakten ønsket ikke spontane aksjoner mot jødene i Norge, og etter at medlemmer av Hirden i 1940-1941 hadde griset til butikker eid av jøder grep partiledelsen inn. Slike spontane aksjoner fra utålmodige personer eller fraksjoner i NS førte til mer motvilje mot NS.