cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sergej Eisenstein
Biografi
Eisenstein reiste mot slutten av 1920-tallet til Europa og USA for å studere lydfilm. Han ble tilbudt å lage en film for Paramount Pictures, men det ble aldri noe av dette. Via Charlie Chaplin fikk Eisenstein kontakt med forfatteren Upton Sinclair som finansierte en film som skulle spilles inn i Mexico. Eisenstein reiste til Mexico sammen med ekteparet Sinclair og begynte på Storm over Mexico. Etter en disputt avbrøt Sinclair produksjonen og Eiseinstein kunne ikke fullføre filmen. Sinclair klippet likevel sammen filmen fra materialet som var filmet og slapp den i Eisensteins navn.
Tilbake i Sovjetunionen underviste Eisenstein på filmskolen VGIK i Moskva. I 1935 begynte han arbeidet med sin første lydfilm, men denne ble aldri ferdigstilt. Senere fikk han i oppdrag å regissere filmen Aleksandr Nevskij, om den russiske nasjonalhelten Aleksander Nevskij. Filmen fikk en positiv mottakelse både i hjemlandet og utenlands. Hans neste historiske film var Ivan den grusomme om den første russiske tsar, Ivan IV. Filmen kom ut i 1944, og var i utgangspunktet tenkt som den første filmen i en trilogi. Filmen ble godt likt av Stalin og Eisenstein fikk Stalinprisen og laget en oppfølger. Denne ble ikke like godt mottatt og ble først sluppet i 1958, ti år etter Eisensteins død. Materialet til den tredje filmen i trilogien ble konfiskert.
Teori
Eisenstein var en pioner innen montasje, en spesiell form for filmredigering. Montasje er den prosess der uavhengige attraksjonsenheter klippes sammen for å skape en total følelsesmessig effekt, som er ulik summen av enkeltdelene. Han og Lev Kulesjov mente at montasjen var selve essensen av film. Han skrev artikler og bøker, blant annet Film Form og The Film Sense. Her blir montasjens viktighet beskrevet. Hans filmer og artikler har hatt stor påvirkning på senere filmskapere. Eisenstein mente at redigering kunne brukes til mer enn bare å fremstille en scene eller et øyeblikk ved å knytte sammen relaterte bilder. Han mente at en «kollisjon» av ulike klipp kunne brukes til å manipulere publikums følelser og skape film-metaforer. Han utviklet fem «montasjemetoder»:
Jugoslavia under Vinter-OL 1948
Jugoslavia under Vinter-OL 1948. Sytten sportsutøvere, alle menn, fra Jugoslavia deltok i fire sporter, alpint, kombinert, langrenn og skihopping, under Vinter-OL 1948 i St. Moritz. Jugoslavia vant ikke noen medaljer. Beste plassering var en niendeplass på 4 x 10 km stafett.
1742 Schaifers
1742 Schaifers er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Koronis. Den ble oppdaget 7. september 1934 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
16. serierunde i Premier League 2006/07
16. serierunde i Premier League 2006/07 begynte med Nord-London-derbyet mellom Arsenal og Tottenham på Emirates Stadium den 2. desember kl. 13:45. Runden avsluttes med den utasatte kampen mellom Chelsea og Newcastle den 13. desember kl. 20:45.
Styggevatnet
Styggevatnet og Austdalsvatnet er en bresjø i Luster kommune i Vestland fylke. De to innsjøene var tidligere separate, men etter at Styggevassdammen ble bygget på midten av 1980-tallet førte oppdemmingen til at innsjøene vokste sammen. Austdalsvatnet er den nordvestlige delen av innsjøen, og Styggevatnet er den sørvestlige delen. Innsjøen er regulert som hovedmagasin for Jostedal kraftverk, og er oppdemt med en steinfyllingsdemning ved utløpet.
Vannet kommer fra Kupvatnet i nord, samt som smeltevann fra Austdalsbreen, en brearm av Jostedalsbreen. Fra Styggevassdammen renner vannet ut i Sprongdøla og videre ut i Jostedøla.
Turisme
Det går en sommeråpen anleggsvei til Styggevassdammen som normalt åpner i juni eller juli.
Bombardier Learjet 35
Bombardier Learjet 35 er et amerikansk passasjerfly produsert av Bombardier Aerospace.
Learjet 35 er basert på den tidligere modellen Learjet 25, men er utstyrt med turbofanmotorer og har strukket skrog. Learjet 35 har også blitt levert med forbedret rekkevidde som Learjet 36, denne hadde større drivstoffkapasitet, men bare plass til 6 passasjerer. I 1976 ble variantene 35A og 36A introdusert, som begge var i produksjon frem til 1994. 84 Learjet 35A ble også levert til United States Air Force under betegnelsen C-21.
Egoboo
Egoboo er en sjargong for det å nyte å motta offentlig anerkjennelse for frivillig arbeid.
Begrepet har sin opprinnelse i science fiction-miljøet, opprinnelig bare brukt for å beskrive «ego-økningen» noen fikk ved å se navnet sitt på trykk.
Den tidligste online-siteringen registrert er en referanse til begrepet brukt i 1982 for å beskrive InConJunction, en science fiction-messe i Indiana (USA).
Et open source-spill har også tittelen Egoboo.
Wolf Creek-demningen
Wolf Creek-demningen er en demning med et vannkraftverk (elvekraftverk) i Russell County, delstaten Kentucky i USA. Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 270 MW, fordelt på 6 turbiner.
Henry Baker
Henry Baker (født 8. mai 1698 i London, død 25. november 1774) var en britisk naturforsker.
I 1740 ble Baker valgt til medlem av Society of Antiquaries og av det britiske Royal Society. I 1744 mottok Baker utmerkelsen Copleymedaljen for sine observasjoner på krystallisering av mikroskopiske partikler i saltvann. Baker var en av grunnleggerne for Society of Arts i 1754 som han i en periode fungerte som sekretær for.
1743 Schmidt
1743 Schmidt er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 24. september 1960 av Cornelis Johannes van Houten, Ingrid van Houten-Groeneveld og Tom Gehrels ved Palomar Observatory i San Diego County i California.
Kvotehandel
EU organiserer verdens mest omfattende handel med utslippskvoter, og pålegger bedrifter å sikre seg kvoter tilsvarende egne utslipp av karbondioksid. The European Union Emmission Trading Scheme omfatter energi- og industriselskaper som til sammen står for rundt halvparten av EUs totale utslipp av karbondioksid. Kvotene er i noen tilfeller blitt tildelt gratis, i andre tilfeller må selskapene kjøpe dem til en pris som styres av tilbud og etterspørsel.
Den grønne utviklingsmekanismen – engelsk Clean Development Mechanism (CDM) – er et system for salg av utslippskvoter fra utviklingsland til industriland. CDM er knyttet til Kyoto-avtalen og innebærer at selskaper i industriland kan sikre seg klimakvoter ved å finansiere utslippsreduksjoner i land som selv ikke er forpliktet til å holde sine utslipp under en bestemt grense.
Det norske selskapet Point Carbon jobber med rådgivning og analyse knyttet til markeder for omsetning av karbondioksidkvoter. Selskapet arrangerte i mars 2008 en konferanse i København hvor statsminister Jens Stoltenberg og lederen for FNs klimapanel Rajendra K. Pachauri var blant foredragsholderne.
Vestvannet
Fredrikstad kommune henter drikkevannet sitt fra Isnesfjorden i den nordlige inngangen til Vestvannet. Vannets kvalitet er god hva gjelder tarmbakterier, og god til mindre god når det gjelder andre forurensninger. Ved Isnes er også innløpet til en tømmertunnel, som går ned til Visterflo ved Eid.
Den sørligste delen av vannet rundt Bjørnstad og ut til Bjørsøya, er vernet som Vestvannet naturreservat.
Palisades-demningen
Palisades-demningen er en demning med et vannkraftverk (elvekraftverk) i Snake Rvier, beliggende i Bonneville County, delstaten Idaho i USA. Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 176 MW, fordelt på fire turbiner. Demningen er 640 m lang og inntil 82 m høy. Palisades-demningen ble bygget fra 1951 til 1957. Kraftverket ble satt i drift i 1958.
Károly Kárpáti
Károly Kárpáti (født 2. juli 1906 i Eger, død 23. september 1996 i Budapest) var en ungarsk bryter som deltok flere olympiske leker, 1928 i Amsterdam, 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Kárpáti vant en olympisk sølvmedalje i bryting under OL 1932 i Los Angeles. Han kom på andreplass i den tredje letteste vektklassen, bantamvekt opp til 66,0 kg, i fristil bak franske Charles Pacôme. Det var sju vektklasser i både gresk-romersk- og fristil.
Fire år senere, under OL 1936 i Berlin, ble Zombori olympisk mester i bryting fristil i lettvekt foran tyske Wolfgang Ehrl.
Barkley-demningen
Barkley-demningen er en demning med et vannkraftverk (elvekraftverk) i Lyon County, delstaten Kentucky i USA. Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 130 MW, fordelt på fire turbiner.
Lockheed L-1011
Lockheed L-1011 TriStar er et tremotors passasjerfly som ble produsert av Lockheed Corporation. Flytypen var den tredje av de såkalte bredbuksfly, direkte oversatt fra det engelske uttrykket "wide-body", dvs. fly med to midtganger. Boeing 747 (1969) var det første og McDonnell Douglas DC-10 (1970) den andre. Flyet kom som et resultat av en anbudskonkurranse fra American Airlines, hvor både Lockheed og Douglas Aircraft Company ble invitert til å komme med prosjektidéer. AA ville ha et fly som var mindre i størrelse og billigere i drift enn Boeing 747, men som tilbød bredbukflyets passasjerkomfort. American Airlines kjøpte imidlertid DC-10 i stedet. Det første flyselskapet som satte TriStar i rutetrafikk var Eastern Airlines.
Flyets utvikling og historie
Prototypen hadde sin første flyvning 16. november 1970 og viste sitt potensial med lavt støynivå, samt god pålitelighet og effektivitet. Den mest synlige forskjellen mellom TriStar og DC-10 er halemotoren, DC-10 har motoren montert oppe i halen med et gjennomgående direkte luftinntak, mens TriStarens midtre motor er plassert bakerst i halen inne i flykroppen og får luft via et S-formet rør (lignende designet på Boeing 727). Til tross for flytypens lignende utviklingsplan som for konkurrenten DC-10, ble Lockheed tvunget til å utsette prosjektet over ett år på grunn av forsinkelser ved utviklingen av motoren fra Rolls-Royce. Denne forsinkelsen skulle vise seg å bli katastrofal for Lockheed, som aldri fikk den markedsandelen som var nødvendig for at prosjektet skulle gå med overskudd.
Rolls-Royce ble slått konkurs, og dermed stoppet utviklingen opp. Den britiske regjeringen godkjente ikke de store statlige subsidiene som skulle brukes for å starte opp virksomheten igjen før etter at den amerikanske regjeringen hadde garantert lånene som Lockheed hadde skaffet i den omfattende motorkontrakten med selskapet. Etter at denne løsningen kom, ble flymotordivisjonen av RR nasjonalisert, produksjonen kom i gang og det første flyet ble levert til Eastern Airlines den 26. april 1972.
Lockheed L-1011 ble bygget i Lockheeds fabrikker i Palmdale i California. Flyet var konstruert for maksimalt 400 passasjerer og hadde en bedre sikkerhetsstatistikk enn dets argeste konkurrent, DC-10. Trans World Airlines (TWA) markedsførte TriStar som et av verdens tryggeste passasjerfly i selskapets markedslitteratur i 1980-årene da sikkerhetsstatistikken og problemene til DC-10 var på sitt verste. Til tross for dette ble TriStar slått i salg med nesten to til én, mer eller mindre på grunn av den forsinkede introduksjonen.
Flere flyselskaper tok likevel i bruk TriStar, og en av de største operatørene, Delta Air Lines, pensjonerte flåten i 2001 og erstattet dem med Boeing 767-400ER. Trans World Airlines flåte avsluttet tjenesten i 1997. Cathay Pacific ble etter hvert den største ikke-amerikanske operatøren ved å kjøpe flere av Eastern Airlines fly da selskapet gikk konkurs og hadde så mange som 21 fly i drift. Cathay Pacific pensjonerte L-1011-flåten i oktober 1996 og erstattet disse med Airbus A330-300.
En variant med større rekkevidde, markedsført med typebenevnelsen L-1011-500 ble utviklet på slutten av 1970-årene og hadde et flyskrog forkortet med 4,3 meter. Ved å beholde originalens drivstoffkapasitet gav den lavere vekten pga. det kortere skroget bedre rekkevidde. Lockheed produserte totalt 250 stykk L-1011 TriStar av alle versjoner og produksjonen ble avsluttet i 1984. Lockheed var i utgangspunktet nødt til å selge over 500 fly for å gå i balanse, men flyselskapene valgte i stor grad DC-10 til fordel for TriStar. Samtidig satte de flyprodusentene opp mot hverandre for å presse prisene til begge flytypene ned. Som et endelig resultat av dette bestemte Lockheed seg for å legge ned den sivile flyproduksjonen sin, og TriStar ble Lockheeds siste sivile passasjerfly.
I 1976 bestakk Lockheed den japanske statsministeren Tanaka Kakuei i et forsøk på få den japanske regjeringen til å subsidiere All Nippon Airways innkjøp av flytypen L-1011, med det resultat at det ble en politisk skandale og statsministeren ble arrestert. I Japan er navnet Lockheed mer eller mindre forbundet med denne skandalen, som senere fikk navnet Lockheedskandalen.
Operatører
* Både tidligere og nåværende
Militær tjeneste
L-1011 TriStar har også blitt brukt som militært tankfly og transportfly. Det britiske Royal Air Force har ni fly av fire varianter i tjeneste. Flyene har tidligere tjenestegjort som passasjerfly hos British Airways, Pan Am og er av typebenevnelsen L-1011-500. To av flyene har fått den nye typebenevnelsen TriStar K.Mk.1 og er en ren tankflyutgave. Fire andre fly er KC1 og kan enten tjenestegjøre som tankfly eller transportfly. De to flyene av benevnelsen Tristar C.Mk 2 og en Tristar C. Mk 2A er rene transportfly. C2A skiller seg ut fra C2 ved å ha militær flyelektronikk og radio. Alle disse flyene ble kjøpt inn i etterkant av Falklandskrigen for å skaffe RAF lengre rekkevidde både ved strategisk transport og drivstoffpåfylling i luften. Samtlige fly er stasjonert ved No. 216 Squadron med base i Brize Norton i Oxfordshire.
Selve flytypen har vært i tjeneste i flere konflikter. To tankfly ble deployert til King Khalid internasjonale flyplass, nær Riyadh i Saudi-Arabia under Gulfkrigen i 1991, mens resten av flåten inntok rollen som transportfly mellom Persiabukten og Storbritannia. Under Kosovokrigen i 1999 ble fire tankfly deployert til Ancona i Italia. TriStar ble også satt inn sammen med Vickers VC10 i koalisjonen i Afghanistan, hvor de fylte drivstoff på amerikanske marinefly og senere under invasjonen av Irak i 2003, hvor fire tankfly ble deployert.
RAFs TriStar er forventet å bli utfaset ved slutten av dette tiåret (hvilket?) og blir sannsynligvis erstattet av Airbus A330 MRTT etter at evalueringen av nye tankfly er over.
Oksidentalisme
Oksidentalisme (av latin occidentem, som betyr vest, solnedgang) er et begrep som beskriver det stereotype synet på Vesten i Østen. Ian Buruma og Avishai Margalit gjorde begrepet kjent i 2004 da de utga boka Occidentalism: the West in the Eyes of its Enemies. Begrepet ble skapt som en motpol til orientalisme, som Edward Said tok i bruk som et sammendrag av den vestlige verdens stereotyper om de som bor i Orienten. Oksidentalismens stereotype bilde av Vesten og de som bor der inneholder klisjéer som effektivitet, utbredt gledesløshet og sjelløs kunnskap på bekostning av opplyst visdom.
Hovedsats (musikk)
Hovedsats er betegnelsen på en formdel i sonatesatsformen. Her dukker den opp minst to ganger: i eksposisjonen og – ofte lett endret – i en av satsenes reprisedel.
En vesentlig bestanddel i hovedsatsen er det som ofte kalles det første temaet i verkets grunntoneart.
Siden begrepet «første tema» forutsetter et «andre tema», og dette ikke alltid finnes, bruker man ofte heller ordparet hovedsats – bisats.
Umiddelbart tilgrensende formdeler til hovedsatsen er innledningen og den etterfølgende modulerende delen som også kalles overgang.
Bronkietreet
Bronkier er en forgrening av luftrøret som finnes innvendig i lungene. I likhet med luftrøret består bronkiene av bruskringer i forskjellig størrelse, bundet sammen av et sterkt lag av bindevev, slik at det dannes et bøyelig og elastisk rør.
Den første delen av løftrøret i hver lunge kalles hovedbronkien (bronchus principalis) og sitter plassert i lungeroten (hilus). Den kan regnes som stammen i bronkietreet, som altså er en trelignende forgrening av luftrøret som finnes i hver lunge. Forgreningene som går ut fra stammen (hovedbronkien) kalles bronkiegrener eller bronkioler (bronchus lobaris primerior, bronchus lobaris interior), mens de aller fineste forgreningene på bronkiolene kalles lungeblærer eller alveoler. Sistnevnte er omgitt av kapillarnettet i lungene, der all utskiftning (oksygen tilføres og karbondioksid utskilles) mellom blod og luft foregår.
Bronkieveggene består av glatt muskulatur som på innsiden er bekledd med av en slimhinne. Slimhinnen har i tillegg til slimceller også såkalte flimmerepitelceller, celler med mikroskopiske hår som gjør disse cellene bevegelige. Dette er celler som opptrer i grupper og beveger seg rytmisk sammen, slik at det oppstår en kontinuerlig bølgende bevegelse som skyver slimet i retning av svelget. Slim som cellene av ulike årsaker ikke klarer å passere ut i svelget hostes opp.
Mjermen
Mjermen er en innsjø som ligger i Aurskog-Høland kommune i Viken. Mjermen er adskilt fra den noe større innsjøen Setten ved Kolstadfoss, hvor en kort jernbanestrekning tidligere ble benyttet til å frakte båter mellom innsjøene.
Det er noe båtliv om sommeren på Mjermen. Det offentlige friluftsområdet Halsnes ligger som en halvøy ut i Mjermen.
Kentucky-demningen
Kentucky-demningen er en demning med et vannkraftverk (elvekraftverk) i elva Tennessee. Demningen skaper sjøen Kentucky Lake som ligger både i Kentucky og Tennessee. Kraftverket ligger i Marshall County og Livingston County i delstaten Kentucky i USA, og har en installert produksjonskapasitet på 176 MW, fordelt på fem turbiner. Anlegget ble ferdigstilt i 1944.
1744 Harriet
1744 Harriet er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 24. september 1960 av Cornelis Johannes van Houten, Ingrid van Houten-Groeneveld og Tom Gehrels ved Palomar Observatory i San Diego County i California.
Sidney A. Murray vannkraftverk
Sidney A. Murray Jr vannkraftverk er en demning med et vannkraftverk (elvekraftverk) i Concordia Parish, delstaten Louisiana i USA. Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 130 MW, fordelt på åtte turbiner.
Skyter meg julaften
«Skyter meg på julaften» er en kult-hit som ble fremført i dokumentarfilmen Store Gutter Gråter ikke, der Per Bergersens «Kyssing» ble fremført i en ny versjon hvor Trond Erik Henriksen hadde skrevet ny melodi til teksten.
Václav Vorlíček
Václav Vorlíček (født 3. juni 1930 i Praha, død 5. februar 2019 i Praha) var en tsjekkisk filmregissør.
Skyter meg julaften
Sangen ble senere lansert på en CD til støtte for Nei Til Narkotika, under tittelen «Skyter meg på juleaften».
Václav Vorlíček
Han har en stor del av æren for den suksessrike utviklingen tsjekkislovakisk filmindustri har hatt innen genrene eventyrfilmer og komedier. Etter endt utdannelse ved filmfakultetet ved Akademiet for utøvende kunst i Praha, arbeidet han ved filmstudioet Barrandov som regissør og dreiebokforfatter. Han var blant annet filmskaperen bak juleklassikeren Tre nøtter til Askepott fra 1973, som også er godt kjent for det norske publikum.
Ferjesambandet Kongshus–Mikkelsby
Kongshus–Mikkelsby er et tidligere fergesamband på fylkesvei 8830 over Årøysundet i Finnmark, mellom Kongshus ferjekai på Årøya og Mikkelsby ferjekai på fastlandet i Alta kommune. Strekningen ble drevet av Altafjord Oppdrett AS.
Ferjestrekningen var på 2,4 km, med en overfartstid på 10 minutter, og den ble betjent av MF «Skaget», med 6 avganger daglig i hver retning om hverdagen. Sambandet ble lagt ned 1. oktober 2020.
François Tombalbaye
François Tombalbaye, senere endret til N'Garta Tombalbaye (født 15. juni 1918, død 13. april 1975) var en tsjadisk politiker og ble Tsjads første president.
Tombalbaye var president i Tsjad i perioden 11. august 1960 til 13. april 1975, og var også regjeringssjef i perioden 26. mars 1959 til 13. april 1975. Han ble drept under en storming av presidentpalasset av den tsjadiske hæren.
Bakgrunn
Tombalbaye ble født 15. juni 1918 i landsbyen Bessada i prefekturet Moyen-Chari sør i den franske koloni Tsjad, nær ved byen Koumra. Faren var en kjent handelsmann av sara-etnisiteten, som var prominent i Tsjads fem sørligste prefekturer. Han gikk til grunnskole drevet av protestantiske misjonærer i Sarh, og videregående skole i Brazzaville. Der studerte han så også for å bli lærer.
Under andre verdenskrig kjempet Tombalbaye for De frie franske styrker mot Vichy-regimet.
Tidlig lederskap
Tombalbaye var lærer og fagforeningsleder og representant for prefekturet Moyen-Chari. Han etterfulgte Gabriel Lisette i 1959 som leder for Parti Progressiste Tchadien (PPT) og ble regjeringssjef samme år. Ved Tsjads uavhengighet i august 1960 hadde PPT, som hovedsakelig hadde sin støtte i Sør-Tsjad, klart oppnådd dominans, men Tombalbayes politiske dyktighet gjorde det mulig for observatører å snakke optimistisk om muligheten for å bygge en bred koalisjon av politiske krefter.
Hitman
Utgivelser
Det er så langt utgitt fem spill i serien:
François Tombalbaye
Tidlig lederskap
Tombalbaye sto overfor en betydelig oppgave da Tsjad ble en suveren stat. Utfordringen for ham var å bygge en nasjon med stort og mangfoldig territorium som hadde dårlige kommunikasjoner, få kjente ressurser, et begrenset marked og i hovedsak fattige mennesker med skarpt adskilte politiske tradisjoner, etniske og regionale lojaliteter og sosiokulturelle mønstre. Kolonimaktene som hadde skapt landets grenser hadde ikke gjort mye for å fremme gjensidige økonomiske avhengighetsbånd politisk samarbeid eller forståelse på tvers av kulturelle grenser.
Hitman
Utgivelser
Filmen Hitman ble utgitt i 2007.
François Tombalbaye
Tidlig lederskap
Tsjaderne som hadde håpet at landets første president skulle vise seg å være en statsbygger likesom som 1200-tallets Dabbalemi eller 1500-tallets Aluma, ble snart skuffet. I løpet av de første femten årene gjennomgikk Tsjad under Tombalbaye forverrede økonomiske forhold, noe som til slutt støtte bort selv de mest tålmodige utenlandske allierte, forverret etniske og regionale konflikter og svekket staten.
Hitman
Generell spillidé
Spillene handler alle om den klonede/genmanipulerte, dresskledde, skallede leiemorderen med nummeret 47 som eneste identifikasjon. Han er også kjent for strekkoden han har i bakhodet, som diskuteres mer senere. Spillene er delt opp i oppdrag, som hver stort sett går ut på å snike seg igjennom et slags forsvarsverk for å til slutt drepe en eller flere kriminelle personer. Om 47 er «snill» eller «slem» kan altså diskuteres, ettersom det bare er folk med atskillige liv og ugjerninger på samvittigheten som drepes. Spillet legger opp til å drepe så få som mulige av fiendens vakter, og å i hvert fall ikke drepe sivile, men man kan gjøre som man vil, og den eneste reelle straffen er mindre inntekter (på Hitman 1. Her kan man også bli ekskludert hvis man dreper for mange sivile. Man får beskjed om at The Agency finner ens metoder for iøynefallende, og at en «cleaner» har blitt sendt.) eller dårligere ranking (på de tre oppfølgerne).
François Tombalbaye
Politikk, metoder
Helt fra begynnelsen oppviste Tombalbaye en autokratisk stil koblet med mistillit til demokratiets institusjoner. En uke før landet han fikk sin uavhengighet, bortviste Tombalbaye Lisette fra sitt eget parti og erklærte Lisette for ikke-statsborger mens han reiste utenlands og forbød ham å komme tilbake til Tsjad. Dette «telegramkuppet» var det første i en omfattende serie autoritære tiltak fra Tombalbayes side for å eliminere eller nøytralisere motstandere.
Hitman
Funksjoner
En stor del av spillet går ut på å bevege seg ubemerket. Dette kan gjøres ved å liste seg der vaktene ikke ser, ikle seg forkledning og opptre umistenkelig i denne, eller rett og slett å drepe vaktene stille én etter én med pianotråd, kniv eller lyddempet skytevåpen.
François Tombalbaye
Politikk, metoder
For å styrke sin makt og sitt handlingsrom erklærte Tombalbaye et forbud av alle politiske partier unntatt PPT i januar 1962, og i april etablerte han et presidentsystem. Da alvorlige opptøyer brøt ut i 1963 N'Djamena og Am Timan, erklærte regjeringen unntakstilstand og oppløste Nasjonalforsamlingen. Som en del av en større kampanje mot virkelige og imaginære politiske motstandere opprettet Tombalbaye også en spesiell straffedomstol. I juni 1964 ga en ny nasjonalforsamling Tombalbaye fullstendig kontroll over alle utnevnelser til PPTs politiske byrå, som da var den eneste kilde til politisk makt. Med PPT, regjeringen og de høyere regjeringsnivåene fylt med lojale mennesker, og med opposisjonsledere i fengsel, i eksil eller fullstendig kooptert, hadde Tombalbaye fullstendig kontroll over landet.
Hitman
Våpen
47s primære våpen, som en god spiller bør benytte seg mest av, er hans lojale pianotråd, som man lett kveler folk bakfra med. Den er laget av fiber, så den gir ikke utslag på metalldetektorer. Skytevåpnene i spillet er likevel mange, og selv om noen av dem riktignok er omdøpt for å slippe lisensproblemer, er alle de «kjente og kjære» våpnene fra andre spill og hverdagssituasjoner med, blant annet disse:
François Tombalbaye
Politikk, metoder
Et forsøk på å afrikanisere administrasjonen og sikkerhetsstyrkene så raskt som mulig var også et utslag av Tombalbayes ønske om personlig makt. Afrikaniseringen var ikke så populær blant Tsjads bønder og gjetere, til tross for deres dype misbilligelse av det gamle franske kolonistyre. En nedgang i kvaliteten på regjeringsapparatets ytelser og kompetanse føltes umiddelbart, delvis på grunn av vanlige vanskeligheter ved en overgang, men også fordi mange av de nyansatte og forfremmede tsjaderne var mindre erfarne og mindre tilstrekkelig utdannet enn sine franske kolleger. Tombalbaye bidro til misnøyen i 1964 ved å innføre en tilleggsskatt under eufemismen «nasjonalt lån». I tillegg til dette ble det hevdet at noen embetsmenn tvang folket på landsbygden til å betale tre ganger den offisielle skattesatsen. Korrupsjon og andre maktmisbruk ble i økende grad rapportert, mens Tsjads nye tjenestemenn ble klar over både det økende presset og de reduserte restriksjonene for embetsmenn.
Ettersom de aller fleste av landets vestutdannede og fransktalende borgere kom sørfra, betydde afrikaniseringspolitikken ofte å øke andelen mennesker sørfra i den tsjadiske regjering. Tombalbayes unnlatelse av å etablere sysselsettings- og opplæringspolitikk med sikte på å oppnå større etnisk og regional balanse i offentlig administrasjon var en av hans alvorligste mangler. En annen var hans fravær av suksess - eller mangel på interesse - for å nå maktdelingsavtaler med sentrale ledere i Sahara og Sahel-regionene.
Hitman
Våpen
Pistoler:
Maskinpistoler:
François Tombalbaye
Politikk, metoder
Misnøye med disse manglene kom også til uttrykk med makt, og regjeringens svar var like voldelig. Eksplosive konfrontasjoner fant sted gjentatte ganger da uerfarne sør-tsjadere, som ikke forsto mye og brydde seg enda mindre om tradisjonene til de etniske gruppene de styrte, erstattet erfarne franske administratorer.
Andreas Nygaard (politiker)
Andreas Olsen Nygaard (født 7. november 1878 på Kongsberg, død 5. september 1963) var en norsk industriarbeider og politiker (Ap).
Han var sønn av en sølvverksarbeider, og ble den ene av to studenter i det første kullet som fullførte Kongsberg tekniske aftenskole i 1896/1897. Nygaard begynte å arbeide ved Kongsberg Våpenfabrikk i 16-årsalderen, og avanserte til arbeidsformann samme sted i 1921.
Nygaard hadde en rekke tillitsverv i arbeiderbevegelsen. Han var innvalgt på Stortinget fra kjøpstedene Drammen, Hønefoss og Kongsberg 1928–1930 og 1934–1945. I perioden 1931–1933 var han 1. vararepresentant, og møtte i lengre perioer for Torgeir Vraa. Nygaard hadde mesteparten av sitt virke i Stortingets skog- og vassdragskomite, men kom inn som forsterkning i Stortingets finans- og tollkomité ved et par anledninger. Han satt også som ordfører i Kongsberg kommune fra juli til desember 1945. Av andre offentlige verv kan nevnes styreformann ved Kongsberg sykehus og Buskerud skolehjem.
Nygaard ble tildelt Medaljen for fortjeneste av Kongsberg by i 1955. Andreas Nygaards vei på Kongsberg ble oppkalt etter ham i 1973.
Hitman
Våpen
Automatgevær:
François Tombalbaye
Indre konflikter
Gitt Tsjads historiske arv av konflikter, har noen historikere hevdet at selv den mest kompetente leder med det mest opplyste politiske lederskap til slutt ville ha buttet imot separatistbevegelser eller væpnet motstand. Tomalbaye fremskyndet imidlertid utbruddet av slike konflikter ved raskt å forbruke sitt eget styres legitimitet ved undertrykkende taktikk og favorisering av en bestemt region.
Hitman
Våpen
Maskingeværet M60 er også med, samt hagle, avsaget hagle og semiautomatisk hagle. Det er også et bredt utvalg skarpskyttergeværer å velge mellom. Noen av disse har lyddemper og/eller kan pakkes ned i en koffert, så man kan bære dem ubemerket.
Filmen
En film om 47 og hans bedrifter, ble utgitt i 2007. Den er regissert av Xavier Gens og selve agent 47 blir spilt av Timothy Olyphant. Filmen hadde verdenspremiere 21. november 2007.
François Tombalbaye
Indre konflikter
Den 1. november 1965 brøt frustrasjon over det som ble oppfattet som statlige misbruk ved skatteinnkreving ut i opptøyer i byen Mangalmé i prefekturet Guéra. Fem hundre mennesker døde, blant dem områdemedlemmet i nasjonalforsamlingen og ni andre embetsmenn. Fra Mangalmé og det nærliggende prefektur Batha spredte opprøret seg til prefekturene Ouaddaï og Salamat, der prefekt og nestprefekt ble drept i februar 1967. I august 1968 brøt det ut et stort mytteri i Aozou blant de toubou-dominerte nasjonale nomadegardene, og forøket den pågående uro i nord. Samme år begynte anti-regjeringsaktiviteter og skrifter å dukke opp i Chari-Baguirmi-prefekturet, bare omtrent 100 kilometer fra N'Djamena. Det ble utrygt å reise i store deler av sentrale Tsjad, og i 1969 var regjeringens makt i nord begrenset til garnisonsbyene Faya Largeau, Fada, Bardaï og Ounianga Kébir.
I tillegg til historiske årsaker og det Tombalbaye selv senere ville kalle feiladministrasjon (feiltakelser), oppmuntret landets arabisktalende naboer til opprør i Tsjads nordlige og sentrale regioner. I Sudan og Libya dukket det opp mange selvbestaltede «frigjøringsfronter» på midten av 1960-tallet, som sendte ut manifester og hevdet å lede opprørsgrupper i Tsjad. Den mest fremtredende av disse frontene, Front de Libération Nationale du Chad  '(FROLINAT), ble dannet i juni 1966 i Nyala i sørvestlige Sudan. Diverse forskjeller førte snart til at fronten delte seg. En gruppe flyttet til Khartoum, og en annen, som beholdt navnet FROLINAT, etablerte seg i Alger og i Tripoli.
Da den franske regjering ble konfrontert med upopulariteten til et slikt grep, ble han enig med mange tsjadiske intellektuelle om å kreve et stort sett med politiske og økonomiske reformer fra den tsjadiske regjeringen. Tombalbaye var desperat etter fransk støtte og aksepterte motvillig reformprogrammet Mission de Réforme Administrative (MRA) på 33 medlemmer, som ankom i 1969 med makt til å omskolere hæren, omorganisere administrasjonen og anbefale avskaffelse av upopulære lover og skatter. Den viktigste politiske reform var at Tsjads viktigste sultanater ble fullstendig gjenopprettet til sin tidligere juridiske status. Regjeringen tillot dem også å gjenvinne sin funksjon som skatteoppkrevere i bytte for 10% av inntektene. Denne operasjonen, som Tombalbaye motvillig utførte, undergravde midlertidig aktivitetene til opprørerne i sentrale Tsjad.
Liberaliseringen fortsatte på slutten av 1960årene og begynnelsen av 1970-årene. Etter presidentvalget i 1969, da Tombalbaye stilte uten rival, ble rundt 600 politiske fanger løslatt, blant dem en rekke fremtredende muslimer. I april 1971 innrømmet Tombalbaye for første gang i en tale til PPTs syvende kongress at han hadde begått feil og at det var noen problemer med hans politikk. Han lovet en kampanje for nasjonal forsoning, og noen uker senere dannet han en regjering som favnet en større andel muslimer og nordlige tsjadere. I juni løslot Tombalbaye ytterligere 1500 politiske fanger og reiste rundt opprørsområder i nord og lovet blant annet statssubsidiert salt og sukker til nomadene i Zouar og Bardaï.
Tombalbayes fall
Roen i landet avtok ytterligere da studenter gikk til streik i N'Djamena i november 1971. Selv om streiken ikke oppnådde noe, demonstrerte den en økende politisering og misnøye blant unge medlemmer av eliten fra sør, noe som gjenspeilte deres økende bevissthet om hærens politiske potensiale. Tombalbaye erstattet deretter stabssjefen, general Jacques Doumro, som var en favoritt blant studentene, med oberst Félix Malloum.
I juni 1972 ble en gruppe libysk-trente sabotører tatt til fange mens de prøvde å smugle våpen og sprengstoff inn i hovedstaden. Arrestasjonene falt sammen med en alvorlig økonomisk krise, en voksende tørke, bitre interne kamper i regjeringen og uro i hovedstaden. Disse hendelsene fikk Tombalbaye til å forlate sin politikk for nasjonal forsoning. Han fengslet mer enn 1000 reelle eller innbilte «statsfiender». Et tegn på hans voksende mistillit til det tidligere sikre sør var at han tok til fange hundrevis av sørlige tsjadere og avsatte to viktige ministre fra sør. Han gjennomførte også en dramatisk diplomatisk reversering med sikte på å få økonomisk støtte fra den arabiske verden mens han undergravde FROLINAT. For å styrke båndene til den arabiske verden, brøt Tombalbaye Tsjads bånd med Israel i september 1972. Noen måneder senere sikret Tombalbaye seg et innledende løfte om 23 milliarder CFA-franc fra Libya. I 1973 lovet andre arabiske land bistand. I tillegg forlot Tsjad organisasjonen Commune Africaine, Malgache, et Mauricienne (OCAMM), en moderat allianse av fransktalende afrikanske stater.
Tombalbayes strategi om å skape vanskeligheter for FROLINAT var vellykket. Da Gaddafi begynte å kutte i forsyninger av militært utstyr og mat til opprørerne, brøt det ut kamp om de begrensede ressursene mellom FROLINATs første frigjøringshær og FAN (den gang også kjent som Den annen frigjøringshær). Den andre frigjøringshæren mistet kontrollen over Ennedi og trakk seg tilbake til Nord-Borkou og Tibesti. I april 1974 slo den imidlertid tilbake ved å ta tre europeere som gisler, blant dem en fransk arkeolog i Bardaï. På dette tidspunkt ble Tombalbayes presidentskap raskt svekket, mens mer oppmerksomhet ble rettet mot virkelige og mistenkte trusler fra regjeringen. I juni 1973 arresterte Tombalbaye Malloum, lederen for PPTs kvinneforening, og mange andre partiledere, hovedsakelig sørfra. Disse ble anklaget for «politisk trolldom» i det som ble kjent som «Black Sheep Conspiracy» på grunn av deres påståtte engasjement i dyreofre. Da Outel Bono, en respektert liberal politiker, ble myrdet i Paris mens han organiserte et nytt politisk parti i august, trodde imidlertid mange at Tombalbays regjering sto bak attentatet. I samme måned bestemte Tombalbaye seg for å erstatte PPT med et nytt parti, Mouvement National pour la Révolution Culturelle et Sociale (MNRCS).
For å avverge innenlandsk kritikk lanserte Tombalbaye en kampanje for å fremme authenticité eller Chaditude. Dette hadde som mål å rense fremmed praksis og påvirkning. For å styrke støtten til Tsjads voksende urbane elite, afrikaniserte Tombalbaye flere stedsnavn (Fort-Lamy og Fort-Archambault ble henholdsvis N'Djamena og Sarh) og beordret tjenestemenn til å bruke lokale navn i stedet for europeiske. Han skiftet selv fornavn til Ngarta. I tillegg gjorde politikken hans at mange utenlandske misjonærer vend6e tilbake til hjemlandet. Hans angrep på den franske regjering var også populære. Tombalbaye uttalte seg spesielt mot Jacques Foccart, den mektige generalsekretæren for Frankrikes president for afrikanske anliggender, som ble stemplet som et «ondt geni» og formelt fordømt i en resolusjon fra nasjonalforsamlingen som kilde til «fjorten konspirasjoner» mot den tsjadiske regjering.
For å gjenopprette sin sviktende oppslutning blant sara-tradisjonalister i landområdene i sør, godkjente Tombalbaye de strenge fysiske og psykologiske initieringsritualer som alle menn i sør mellom seksten og femti tradisjonelt skulle gjennom, noe som gjorde dem obligatoriske for alle ikke-muslimer som søkte opptak til administrasjon, regjering, og høyere grader i militæret.
Fra midten av 1973 til april 1974 gikk anslagsvis 3000 tjenestemenn fra sør gjennom fagprøver, blant dem to statsråder og en oberst. Fordi prosessen ble oppfattet som antikristen og hovedsakelig fremmet en undergruppe av sara-folket, forverret motstanden mot prosessen motsetningene mellom klaner og religiøse grupper. I stedet for å gi økt støtte i sør, skapte Tombalbaye dermed misnøye blant tjenestemenn, offiserer og studenter.
Tørken som forsterket seg tidlig på 1970-tallet påvirket også den degenererende politiske situasjon i Tsjad. I 1974 nådde internasjonal kritikk av Tsjads håndtering av tørkehjelpearbeid en ny topp, ettersom regjeringens ufølsomhet og åpne profitering ble åpenbar.
Som svar på den økonomiske krisen lanserte regjeringen Operation Agriculture, som inkluderte en massiv bomullsplantasje på ubrukt land. Prosjektet økte produksjonen noe, men på bekostning av store økonomiske omskiftninger og større harme i sør, spesielt fra folk i byer og landsbyer som ble tatt ut av militæret for å bli «frivillige» landbruksarbeidere.
I begynnelsen av 1975 trodde mange observatører at Tombalbaye hadde erodert sine to hovedbaser - Sør og militæret. Bare splittelser i sara-folket og bekymring for at Sør kunne tape innflytelse i regjeringen hadde forhindret en velorganisert bevegelse mot Tombalbaye. I tillegg hadde Tombalbayes kritikk av hærens middelmådige prestasjoner i felten på begynnelsen av 1970-årenet krenket offiserkorpset og dedslikk dets lojalitet. Militæret hadde også grunn til å klage på hyppige utrensninger og raske forfremmelser til de høyeste grader. I mars 1975 beordret Tombalbaye arrest av flere ledende militære offiserer, som mistenkte i en annen sammensvergelse.
Texelaar
Texelaar er en sauerase av crossbredtypen, fremavlet i Nederland og nordvest Tyskland.
François Tombalbaye
Tombalbayes fall
Den 13. april 1975 ble Tombalbaye drept av flere enheter i N'Djamena Gendarmerie under kommando av lavere offiserer.
Bergensbanen
Bergensbanen brukes både om togtrafikk som går mellom Oslo og Bergen, og om den konkrete jernbanelinjen (infrastrukturen) som dekker størstedelen av strekningen bergensbanetogene går på. Denne artikkelen handler først og fremst om Bergensbanen som infrastruktur.
Texelaar
Rasen er hvit med svart nese og svarte klauver. Den er kjent for å ha god kjøttfylde og ulla er normalt ganske kort og margholdig. Texelsauen har også lav fruktbarhet.
Bergensbanen
Bergensbanen var opprinnelig den 485 km lange jernbanestrekningen mellom Christiania og Bergen over Drammen og Nesttun. Kong Haakon foresto den siste offisielle åpningen av Bergensbanen den 27. november 1909. Den eldste delen er Vossebanen fra Voss til Bergen som åpnet i 1883, og ble ombygd til normalspor i 1904.
I dag er Bergensbanen 371 kilometer lang fra Hønefoss til Bergen. Banen er knyttet sammen med Randsfjordbanen og Roa-Hønefossbanen. Noen parseller er moderne, men det meste av banen følger samme trasé som ved åpningen i 1909. Den følger Hallingdal opp til Hardangervidda med høyeste punkt 1237 moh. vest for Finse før den går nedover mot Vestlandet forbi Myrdal og følger Raundalen ned til Voss og derfra langs fjordene ut til Bergen. Det er omkring 200 tunneler på strekningen. Finsetunnelen på 10,3 km er den lengste på selve Bergensbanen, men toget Oslo-Bergen kjører gjennom Lieråstunnelen som er 10,7 km lang.
Bergensbanen er den fjerntogstrekningen i Norge som har størst trafikk.
Bergensbanens utstrekning
Fra 2008 går Bergensbanen etter Jernbaneverkets definisjon mellom Bergen stasjon og Roa stasjon der den møter Gjøvikbanen. Før 2008 var Bergensbanen jernbanestrekningen mellom Bergen og Hønefoss, ved at den banen som Stortinget gjorde vedtak om i 1894 og 1898 (Voss–Taugevand + Taugevand–Hønefoss), ved åpningen i 1909 omfattet den eldre Vossebanen mellom Bergen og Voss.
Geografi
Med en strekning på 100 kilometer som ligger over tregrensen, er Bergensbanen en av de høyestliggende hovedlinjene i Europa, og krysser Hardangervidda 1.237 meter over havet. Reiselivseksperten Gary Warner kåret Bergensbanen til en av «de ti fineste jernbanestrekningene i hele verden» i avisen Chicago Tribune i 2005.
Trafikk
At det er to ruter mellom Hønefoss og Oslo, avspeiler seg også historisk ved at Bergensbanen gikk over Roa inntil 1984 (unntatt under andre verdenskrig), mens persontoget etter dette mer og mer blir kjørt via Drammen. Linjen om Drammen er lenger enn over Roa, men går gjennom områder med større befolkningstetthet. Godstog går over Drammen og over Roa. Togene om Roa gikk opprinnelig fra Østbanestasjonen.
I 1937 gikk det to dagtog og ett nattog. Dagtoget brukte den gangen mellom 10,5 og 11,5 time. I 1966 var reisetiden med ekspresstoget kommet ned i 6 timer 45 minutter. I 1928 var kjøreveien mellom Eidfjord og Haugastøl over Hardangervidda ferdig (nå riksvei 7), mens strekningen Haugastøl-Geilo som var uten bilvei, ble betjent av «biltog».
På den opprinnelige Vossebanen som gikk om Nesttun, var det 36 togavganger daglig. På strekningen Garnes-Voss var det fire daglige avganger.
Bakgrunn
thumb|upright|Fra sammenkoblingen av banen fra øst og vest ved [[Ustaoset i 9. oktober 1907. ]] thumb|upright|Snørydding på bergensbanen 1908. Bergensbanen gjorde det mulig å reise mellom Bergen og Kristiania på en dag eller en natt. Alternativet var en strevsom reise over Filefjell og langs Sognefjorden, eller 2-3 dager med tidens raskeste båtskyss rundt kysten (ruten med daglige avganger brukte 54 timer). I 1847 brukte dampbåten Christiania-Bergen over 5 døgn. Under første verdenskrig sperret Tyskland sjøveien mellom Storbritannia og Russland som var allierte. Bergensbanen gjorde det mulig for diplomater og kurerer å reise til St. Petersburg via Kristiania og Stockholm og med skip over Østersjøen (direkte eller via Åbo).
På 1870-tallet fantes det sammenhengende jernbane fra Oslo til Trondheim som på hele tre steder krysset grensen til Sverige. På Vestlandet fantes ingenting. All jernbaneutbygging skjedde nordover og østover fra hovedstaden frem til Jærbanen ble vedtatt. I 1875 lyktes det omsider for Peter Jebsen og andre stortingsmenn fra Bergen å få vedtatt Vossebanen. Det var i siste liten, ettersom høykonjunkturen da ble avløst av en internasjonal økonomisk krise som slo beina vekk under mange planer. Vossebanen stod ferdig i 1883 og var tenkt å føres videre til hovedstaden; men under krisen utover 1880-tallet sa regjeringen tvert nei til nye baner. Ingeniør Lars Hille hadde alt i 1874 utarbeidet en trasé fra Voss gjennom Raundalen og Gravhalsen til Myrdal og vannskillet ved Taugevatn. Men andre foretrakk at banen skulle gå rundt Hardanger - enten Ulvik eller Eidfjord - og et regjeringsoppnevnt utvalg, bestående av østlendinger, foreslo å legge linjen fra Oslo til Lærdal. Utvalget var mest opptatt av å få bygd Nordbanen fra Oslo til Gjøvik. Så fikk heller Bergensbanen gå gjennom Valdres og over Filefjell ned til Lærdal, og de reisende ta seg videre derfra, om de ville til Bergen. Utvalgets formann, H.R. Astrup, gjorde et nummer av hvordan han selv gledet seg til en dampskipstur etter en skranglete togreise, og anså det som naturlig at alle reisende fra Oslo til Bergen så frem til 12-14 timers båtreise den siste etappen fra Lærdal til Bergen.
Allerede i 1870 ble det lagt frem et forslag om å anlegge en jernbane mellom Bergen og Christiania. Første etappe ble åpnet 11. juli 1883 med den smalsporete jernbanen mellom Bergen og Voss. På 1890-tallet ble det bedre tider, og Stortinget begynte å vedta nye jernbaner, men når det gjaldt Bergensbanen, fantes det nå hele ni ulike traséforslag. Problemet var at alle politikerne ønsket jernbane til sine hjemtrakter, mens ingen hadde interesse av en jernbane på vidden - unntatt bergenserne som ønsket kortest mulig reisetid til hovedstad og jernbanenettet derfra. I 1894 klarte likevel jernbanekomitéens formann Jørgen Løvland å få gang i en stortingsdebatt som kom til å strekke seg over en uke. Løvland ønsket at jernbanen skulle gå til Lærdal, men opprørte bergensere protesterte. Særlig i Sogn var støtten for en fjordlinje sterk, men den ville medføre fergestrekninger. Sogningene ønsket jernbane over Hemsedalsfjellet eller over Filefjell til Lærdal, eller en jernbanelinje ned Aurlandsdalen til Aurland. Også en linje langs Hardangerfjorden var diskutert. Til slutt var det høyfjellsruten som vant fram.
Fridtjof Nansens erfaringer om geografien fra sin skitur over fjellet i 1884 var delaktig i fastleggingen av traséen.
Siden verken høyfjellsbanen eller Lærdalsbanen kunne få flertall, gikk Christian Michelsen - som Peter Jebsen ti år tidligere - ut med et forslag til en hestehandel. Når Løvland og andre med ham ønsket Bergensbanen til Lærdal, skyldtes det at de egentlig ønsket var en Sørlandsbane. Michelsen skal ha foreslått for Løvland at hvis bergenserne satte Bergensbanen først og Sørlandsbanen på andreplass, og Løvlands gruppe det motsatte, ville ingen av banene bli vedtatt; men med forente krefter kunne de få bevilget flere delstrekninger som gradvis ville danne fullstendige jernbanelinjer. Dermed ble Løvland over natten tilhenger av bane til Bergen, mens Michelsen, John Theodor Lund og andre bergenske stortingsmenn fremsnakket Sørlandsbanen. Sammen fikk disse to gruppene flertall. Med 60 mot 53 stemmer ble det i 1894 vedtatt å forlenge Jærbanen fra Egersund til Flekkefjord og bygge bane fra Arendal til Åmli, mens Vossebanen ble forlenget til Taugevatn, der toglinjen stanset i ødemarken i 1.301 meters høyde. I det underlige vedtaket lå selvsagt en klar forventning om at banen måtte vedtas videre østover, og det skjedde da også fire år senere.
Vedtaket ble feiret i Bergen med folketog i strømmende regn fra Torget kl 13. Alle butikker var stengt, byen ble illuminert kl 19, og det hersket 17. maistemning. Da stortingsmennene kom hjem, var 30.000 bergensere møtt frem da «Kong Harald» gled inn byfjorden med blå lys fra mastene under oppskyting av raketter. Stortingsmennene ble ført til Bergen børs som var opplyst av hundrevis av fakkelbærere. John Lund holdt tale og Nystemten ble sunget før et enormt fakkeltog fulgte stortingsmennene hjem. For anledningen hadde redaktør Joachim Lampe skrevet en sang:
I 1896 ble det vedtatt at banens sporvidde skulle være normalspor, til tross for at Vossebanen var smalsporet. Dermed måtte Vossebanen også bygges om til normalspor, og ble den første smalsporbanen i Norge det skjedde med. Ved utvidelse til normalspor ble tunneler og broer utvidet, støttemurer forsterket, og skinnene økt fra 17,5 til 25 kg/meter. Skinnegangen og alle sporveksler måtte skiftes i en operasjon og uten avbrytelse, alt ble gjort i løpet av natt til 11. august 1904.
Det var en hard strid om Bergensbanens sporvidde, da det var et slags prinsipp tidligere at bare mellomriksbaner (mellom Norge og Sverige) skulle bygges som normalsporede baner, mens man ellers fikk nøye seg med de billigere smalsporbanene. Hvorvidt de i det lange løp var så mye billigere enn de tyngre normalsporbanene er usikkert, noe normalsporforkjemperne også argumenterte med. Blant annet var omlastingen mellom normalspor og smalspor en dyr og tidsødende sak. Med vedtaket om en normalsporet Bergensbane var i realiteten slaget om sporviddene i Norge avgjort – til normalsporets fordel.