cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lunds Tivoli
Lunds Tivoli er Norges største og eldste ambulerende tivoli. Tivoliet ble etablert av Håkon Lund i 1895 med et fåtall enkle aktiviteter og fikk senere navnet Lunds Fornøyelsesparker. Frem mot første verdenskrig fikk tivoliet karuseller og forskjellige spill. I en periode var dette Skandinavias største omreisende tivoli med utstyr som fylte 70 jernbanevogner.
Lunds Tivoli eies og drives av Lund Gruppen Holding AS, som også driver Kongeparken ved Stavanger og Lund Gruppen Arrangement AS som arrangerer konserter, eventer og har utleie av festivalutstyr. Per 2013 har tivoliet 48 ansatte.
I vinterperiodene arrangerer tivoliet «jul i vinterland» i Oslo, hvor de har boder, og pariserhjul.
Tivoliet har to avdelinger og hovedbase i Norge, sesongen går fra februar til oktober. Tidligere i vinterperiodene har tivoliet attraksjoner rundt omkring i verden som for eksempel Dublin, Japan, Bahrain og i 2013 under Winter Wonderland, i Londons Hyde Park.
Attraksjoner
Go2gate, NoLimit, Dragons Nest, New York Grand Central Terminal, Heroes, Dumbo, Fireball, Tekoppene, ballongen, Zero Gravity, #MyWiew, Convoy, Den sorte perle, Kenguru.
Turneringssteder
Per 2021:
Priser
2004: Golden Pony Award, Italia
Daniel Komen
Daniel Kipngetich Komen (født 17. mai 1976) er en mellom- og langdistanseløper fra Kenya. Han holder verdensrekorden på 3000 meter med tiden 7.20,67. Rekorden ble satt 1. september 1996, da Komen bare var 20 år gammel, og tiden er fortsatt over to sekunder raskere enn verdens nest beste tid på distansen (7.23,09 – Hicham El Guerrouj.
I 1997 ble han ble førstemann i verden til å løpe 5000 meter under 12.40. Denne rekorden er senere slått både av etiopierne Haile Gebrselassie og Kenenisa Bekele. Daniel Komen vant gull på 5000 meter i VM i friidrett 1997.
Han holdt også uoffisiell bestenotering på den mer ukurante distansen 2 engelske mil, med 7.58,61 fra 1997. Denne ble slått av Jakob Ingebrigtsen i 2023. Komen hadde også verdensrekorden på 3000 meter innendørs med 7.24,90, satt i Budapest 6. februar 1998. Denne rekorden sto til 15. februar 2023 da Lamecha Girma satte ny rekord med 7.23,81.
Komen tilhører Kalenjin-stammen i Kenya, og vokste opp i en søskenflokk på tretten. Som mange andre kenyanske løpere begynte han med løping for å løpe til og fra skolen.
Daniel Komens personlige rekorder, med plassering på verdensstatistikken gjennom alle tider: (per 31. juli 2005):
Annapurna
Annapurna (også Annapurna Himal) er et 55 kilometer vidt fjellmassiv i Himalaya. Det høyeste punktet, Annapurna I, ligger 8091 moh., noe som gjør det til verdens tiende høyeste fjell. I 1980 ble høyden oppgitt til 8078 meter.
Annapurna ligger i Nepal, og navnet er sanskrit for «Innhøstingens Gudinne» eller fruktbarhetsgudinnen. Administrativt ligger kjeden på østgrensa til Myagdi mot Kaski, i Dhaualagiri sone i Nepals Vestregion. Fjellet går høyt opp inne i Kaski, men toppen på Annapurna I skal være innafor Myagdi.
Annapurna I regnes som et av de farligste fjell i verden å bestige, mye på grunn av svært stor skredfare og fordi klatringen er teknisk vanskelig. Pr. 2018 hadde kun 191 mennesker stått på toppen, og 63 personer har omkommet under forsøk på bestigning av fjellet. Dette gir en dødsrate på hele 33%.
Annapurna I det første fjell over 8000 meter som fikk en vellykket bestigning. Området var lite utforsket og kartene var ufullstendige eller upålitelige. Den 3. juni 1950 sto Maurice Herzog og Louis Lachenal fra en fransk ekspedisjon som de første mennesker på toppen av et av verdens 14 fjell over 8000 meter. Ekspedisjonen hadde noen uker tidligere gitt å nå toppen av Dhaulagiri.
Annapurna II, den østligste toppen i massivet, ble først klatret i 1960. I forhold til høyde over havet (7937 moh.), avstand til nærmeste høyere topp (30,5 kilometer til Annapurna I), og primærfaktor (2437 meter) er også Annapurna II et av Himalayas mest overveldende fjell, og det 16. høyeste fjell i verden.
Machapuchare (6993 moh.) er en annen markant topp i Annapurna-massivet. Dette er et av Nepals hellige fjell, og derfor stengt for klatrere.
Annapurna Himal er også kjent for et flott terreng for fotturer. Det finnes tre hovedruter for fotturer i regionen: til Jomsom Muktinath, til Annapurna base camp, og turen rundt hele Annapurna-kjeden. Omkring to tredjedeler av alle fotturister til Nepal drar til Annapurna-regionen. Området er lett tilgjengelig i Himalaya-forstand, det finnes mange hoteller i området, og vandringen her byr på både utsikt til imponerende fjell, og muligheter for å besøke utallige landsbyer underveis.
Stockholms-Tidningen
Stockholms-Tidningen (kjent som Stocken, StT) var i periodene 1889–1966 og 1980–1984 en liberal, senere sosialdemokratisk, morgenavis i Stockholm. I dag bæres navnet av en regional abonnementsavis som kommer i trykt versjon en gang i uken i samarbeid med Aktuellt i Politiken og Ny Tid.
Storhetstiden
Stockholms-Tidningen ble grunnlagt i 1889, og nådde allerede i sutten av 1890-årene et opplag på over 100 000 eksemplarer. I storhetstiden var avisen Sveriges ledende morgenavis og fulgte en liberal, sosialreformistisk og forsvarsvennlig linje. Avisen var sterkt engasjert i stemmerettsbevegelsen og hadde også omfattende kulturell dekning. Stockholms-Tidningen var Sveriges største morgenavis frem til begynnelsen av 1930-årene, da Dagens Nyheter overtok tetplassen.
I 1929 ble avisen slått sammen med Stockholms Dagblad. I 1937 ble avisen kjøpt av Torsten Kreuger, som solgte den videre til Landsorganisationen (sammen med Aftonbladet). I perioden 1946–56 var Torsten Kreugers sønn, Carl Kreuger, sjefredaktør. LO drev avisen i ti år med store tap (totalt ca. 180 millioner svenske kroner). 27. februar 1966 kom det siste nummeret av Stockholms-Tidningen ut.
Et nytt forsøk
I 1980 gjenoppstod avisen som morgenavis, men ble begjært konkurs av eierne i 1984. Stockholms-Tidningen, som ble ledet av sjefredaktør Sven O. Andersson og redaksjonssjef Rolf Alsing, oppnådde i løpet av disse årene å få et godt rykte for god journalistikk og flere scoop, som iblant var ubehagelige for eierne. Blant annet lyktes det fotografen Paolo Rodriguez med teleobjektiv i Riksdagshuset å avfotografere Kjell-Olof Feldts dikt om de nylig gjennomførte lønnstakerfondene (Löntagarfonder är ett jävla skit, men nu har vi baxat dom ända hit).
I dag: Ukeavis i liten skala
Stockholms-Tidningen ble startet på nytt i 1993 som søsteravis til Aktuellt i Politiken, og gis i dag (2006) ut som ukeavis med tilknytning til det sosialdemokratiske partiet. Avisen har ca. 2500 abonnenter, hovedsakelig i Stockholmsområdet.
Mesosa nebulosa
Mesosa nebulosa er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Denne arten er bare kjent fra et par lokaliteter i nærheten av Oslo i Norge.
Utseende
En middelsstor (9–15 mm), bred og kraftig trebukk, spraglete brunaktig. Den kan ligne på Pogonocherus-artene, men er mye større. Antennene er kraftige og tydelig lengre enn kroppen. Hodet er rektangulært sett ovenfra, mye bredere enn langt med en fure i midten. Pronotum er bredere enn langt med litt rundede sider, brunt med noen utydelige, lysere lengdestriper dannet av fine, lyse hår. Dekkvingene er middels lange, noe bredere enn pronotum ved roten, grunnfargen er brun overstrødd med små, svarte flekker og et bredt, lysgrått tverrbånd i midten. Vingene er parallellsidige foran, langt avrundede bak. Beina er korte og kraftige, vekselvis brune og grå.
Levevis
Larvene utvikler seg i død ved, hovedsakelig av hassel, men også bøk, eik, bjørk etc. Denne arten lever ofte sammen med trebukken Anaglyptus mysticus, noen ganger også Rutpela maculata. I motsetning til de andre Mesosa-artene lever den inne i veden, ikke like under barken. Larveutviklingen tar 2-3 år. De voksne billene kan finnes på døde stammer i mai-juni.
Utbredelse
Arten finnes i Europa østover til Kaukasus, og i Nord-Afrika. I Norge er den bare kjent fra noen få funn i Vestfold og Telemark.
Norsey Wood
Det har et lokalt naturreservat på 66 hektar, som på grunn av den spesielle lokale geologien er habitat for en rekke forskjellige arter. Skogen er derfor definert som en Site of Special Scientific Interest.
Iljusjin Il-2
Iljusjin Il-2 var et sovjetisk angrepsfly (Sjturmovik) brukt under den andre verdenskrig. Prototypen fløy første gang 2. oktober 1939 under betegnelsen TsKB-55, og den første serieproduserte Il-2 hadde sin jomfrutur den 10. mars 1941 men bare noen få fly var levert til operative enheter da Tyskland angrep 22. juni 1941. Iljusjin Il-2 ble allikevel en av de viktigste våpnene Sovjetunionen hadde under den andre verdenskrig, noe som gjenspeiles i et berømt telegram fra Stalin hvor Il-2 ble beskrevet som like viktig for Den røde armé som luft og brød. Av pilotene og soldatene på bakken fikk flyet klengenavnene «pukkelrygg», «den flyvende tank» og «den flyvende infanterist», mens den av fienden ble kjent som «Der Schwarze Tod» – «den svarte død».
Il-2 ble produsert i større antall en noen annen militær flytype med over 35 952 eksemplarer bygget til sammen.
Utvikling og varianter
Utviklingen av Il-2 skjedde gradvis under produksjonen av flyet etter forespørsler fra piloter og mannskap, og som forbedringer av enten nødvendighet eller som følge av tilgjengelighet av for eksempel enkelte materialer. Il-2 ble først produsert som et en-seters angrepsfly, men etter flere tilbakemeldinger fra fronten som la vekt på hvor sårbar Il-2 var for angrep bakfra begynte Iljusjin å utvikle en to-seters versjon med plass til en akterskytter. En to-seters versjon utstyrt med stjernemotor ble først utviklet under betegnelsen Il-2 M-82, men denne ble forkastet fordi man ikke ville forstyrre produksjonslinjene og en to-seters versjon av standard Il-2 ble introdusert i stedet og nådde fronten i oktober 1942.
Introduksjonen av en to-seters cockpit og defensiv bestykning skulle vise seg å gå utover flyegenskapene og utviklingen av en kraftigere versjon av motoren AM-38 ble satt i gang, og i januar 1943 begynte Il-2 med den oppgraderte AM-38F å nå fronten. Introduksjonen av en to-seters cockpit hadde også forstyrret gravitasjonssenteret til flyet, og for å rette opp dette ble de ytre vingedelene mer tilbakestrøket. Denne endringen ble introdusert på fly produsert fra slutten av 1943. En rekke andre større og mindre endringer ble gjort fortløpende etter behov og mulighet, så det er vanskelig å skille mellom de forskjellige modellene. Vestlige kilder har ofte brukt betegnelser som Il-2bis, Il-2m eller Il-2m3 for å skille mellom de forskjellige modellene, men disse er det ikke belegg for at ble brukt av Sovjetunionen under den andre verdenskrig. Vestlige kilder har også beskrevet en torpedobærende versjon av Il-2 under betegnelsen Il-2T, men ingen dokumentasjon finnes for at hverken betegnelsen ble brukt eller for at Il-2 ble brukt med torpedoer.
Andre, mer spesialiserte varianter, ble også produsert. Il-2-37 var en variant utstyrt med to 37 mm NS-37 kanoner. Disse ble brukt for første gang under slaget ved Kursk i 1943, men ble ikke produsert i noe større antall. En variant for rekognosering utstyrt med kraftigere radiosett og kamera ble produsert som Il-2KR, og en variant spesialisert for trening som Il-2U.
Beskrivelse og spesifikasjoner
Den opprinnelige produksjonmodellen av Il-2 var utstyrt med en Mikulin AM-38 motor med en ytelse på 1660 hk som gav flyet en toppfart på 450 km/t. Flyet hadde et mannskap på 1 og bestykningen bestod av to 20 mm kanoner, samt en våpenlast på opptil 600 kg. Toppfarten sank noe med introduksjonen av en to-seters cockpit, men økte litt med introduksjonen av den kraftigere Mikulin AM-38F som hadde en ytelse på 1750 hk. Hovedbestykningen ble etterhvert ofte erstattet med to 23 mm kanoner i stedet, men våpenlastkapasiteten forble den samme.
Sonningprisen
Sonningprisen er Danmarks største kulturpris og utdeles i henhold til Sonningfondets bestemmelser.
Prisen er testamentarisk stiftet av redaktør og forfatter Carl Johan Sonning (1879–1937). Grunnreglene for prisen er fra 19. april 1949 og ble endret 21. januar 1974, hvor det ble bestemt at prisen skulle være på minst 100 000 kr. til utdeling, hvert andre år. Prisen er for øyeblikket på 1 mill. danske kroner og utdeles så fremt det er mulig på C. J. Sonnings fødselsdag den 19. april ved en festlighet i Festsalen på Københavns Universitet.
Sonningprisen tildeles en mann eller kvinne, har utført et «fortjenstfuldt arbejde til gavn for den europæiske kultur».
Forslag til mottakere av Sonningprisen kan fremsettes av europeiske universiteter. Prisvinneren utpekes av en komité på Københavns Universitet, hvis leder er den sittende rektor.
Tidligere mottakere av prisen er blant andre den norske filosofen Arne Næss, FN's tidligere høykommissær for menneskerettigheter Mary Robinson, skuespilleren Laurence Olivier, teologen Karl Barth, fysikeren Niels Bohr, filmskaperen og teatermannen Ingmar Bergman og forfatter og filosof Simone de Beauvoir. Statsmannen Winston Churchill mottok en ekstraordinær pris i 1950, da prisen ble utdelt for første gang.
Herskapelig
Herskapelig var en norsk tv-serie som gikk på NRK1 fra 1997 til 2006 med Toppen Bech som programleder. I denne serien fikk man et innblikk i landets mest fornemme slott og herregårder. Toppen Bech klarte å få de ofte mediesky eierne til å vise sine praktfulle hjem med alt det de hadde av antikviteter, praktfullt interiør og kulturhistoriske minner på tv. I 2004 ble også herregårder i England, Danmark og Sverige besøkt.
Noen av herregårdene og hotellene som ble besøkt
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
Vinny Appice
Vincent «Vinny» Appice (født 13. september i 1957 i Brooklyn, New York) er en amerikansk heavy-metal trommeslager.
Bakgrunn
Han begynte med trommer som 9-åring der han gikk hos samme lærer som storebror. Han ble oppdaget av selveste John Lennon som 16-åring, der han platedebuterte med klapping på Lennons «Whatever Gets You Through the Night». Lennon benyttet seg av Appice som trommeslager på flere innspillinger han produserte i tillegg til mange av sine egne musikkvideoer. Han ble deretter med i Rick Derringers band Derringer (1976), som utga 3 album. I 1977 startet Vinny sitt eget band Axis som spilte inn albumet It's a Circus World.
Dio
I 1983 forlot han Sabbath med vokalist Ronnie James Dio. Sammen startet de Dio, som ga ut suksessalbumet Holy Diver (1983), samt The Last in Line (1984), Sacred Heart (1985), Intermission (1986) og Dream Evil (1987). Med Dio var han også sentral i nødhjelps-prosjektet Hear 'n Aid (heavy-rock for Afrika, 1985).
Super-reserve
Han forlot Dio i 1990 grunnet uoverensstemmelser og medvirket på plate med World War III. I 1992 var han med på en kort gjenforening med Dio-utgaven av Black Sabbath der den ekstremt tunge Dehumanizer ble innspilt. Uoverensstemmelser skulle nok en gang være utløsningsfaktor for at Ronnie og Vinny gjentok det de gjorde i 1983, nemlig slutte i Sabbath og gjenforente Dio (1993), noe som førte til innspillingen av Strange Highways (1993) og Angry Machines (1996). Vinny takket deretter ja til å delta i Black Sabbaths gjenforenings-turné med Ozzy Osbourne i 1998 og forlot Dio. Her fungerte Vinny som en slags stand-in for Sabbaths originale trommeslager, Bill Ward, som grunnet store helseproblemer slettes ikke klarte å spille hver kveld. Etterhvert måtte Ward som i 1980, nok en gang gi seg.
Diskografi
Med Rick Derringer Med Axis Med Black Sabbath Med Dio Med Heaven and Hell Med andre artister
Mogreina
Mogreina er ei grend som ligger i Ullensaker kommune, ca. 13 km nord for Gardermoen, nær grensa til Eidsvoll kommune. Skolen her heter Mogreina skole. Det er en barneskole med omtrent 230 elever. Kirken heter Mogreina kirke og ble bygget i 1912.
Mogreina etablerte seg i 1985 med et selvkonstruert kulturutvalg og fikk samlet all kulturell virksomhet innunder samme paraply. Dette utviklet seg videre til også å vurdere miljøet noe som ble svært aktuelt i forbindelse med den pågående destruksjonsvirksomhet av kadaver som var i drift i grenda. Denne virksomheten er nå opphørt og området planlegges lagt ut for utbygging. Tiltaket i Mogreina ble grunnlaget for etablering av Grendeutvalg i Ullensaker kommune. Et utvalg i de enkelte skolekretser og disse utvalgene forestår utdeling av kulturmidler til aktive kulturtilbud i grenda. Den såkalte grendepotten.
Naturperlen Hersjøen ligger som et naturlig sentrum for grenda. Her var det i sin tid mulig å finne naturlige perler og sjøen er en av de få som har sitt utløp rennende nordover. Det er talt over 200 dyrearter tilknyttet Hersjøen som er vernet mot motorisert støy. Boligfeltet Østli ligger gunstig til ved Sessvoll militærleir. Feltet omfatter i dag over 100 boliger bosatt av familier med lav gjennomsnittsalder. Feltene Lille-Østli og Fløttenjordet omfatter ca. 60 boliger. Langs Aurveien mot Letohallen og industriområdet i Eidsvoll finner du ca. 30 husstander. Risebru og området rundt Mogreina skole er nå relativt sett godt utbygget med nye boliger. Det største boligområdet finner du i Sætregrenda. Det er nå gang- og sykkelvei mellom denne ytterkanten og inn til Mogreina skole. Det vil nå komme en gang/sykkelvei fra Østli til Mogreina skole.
Kryddernellik
Kryddernellik er et krydder som kommer fra nelliktreet (Syzygium aromaticum, Eugenia caryophyllata o.a.), et opptil 12–15 meter høyt eviggrønt tre av myrtefamilien som opprinnelig stammer fra Indonesia.
De umodne blomsterknoppene fra nelliktreet blir tørket og brukt som krydder.
Opprinnelse
Selve ordet nellik er lån fra tysk Nelke, som i sin tur er en sammedragning av (Gewürz-)Negelken, (krydder-)nagler. På nederlandsk er denne forbindelsen tydelig, med navnet «kruidnagel», eller kryddernagle. Den engelske betegnelsen «clove» er lånt fra fransk «clou», nagle. Det er usikkert, men relativt sannsynlig, at krydderbetegnelsen [ṣippōren] med opprinnelig betydning negl eller klo som er brukt om et av krydderne i tempelrøkelsen, (2. Mos. 30,34; Talmúd Jerusjalmí, Jomá IV:5 (23a); Talmúd Bablí, Keritót 6a) står for kryddnellik. Denne forklaringen er bl.a. fremsatt av Moses Mendelssohn i hans kommentar til 2. Mos. 30,34. Rashi hevdet derimot at «ṣippōren» var ei urterot som er «slett og gjennomsiktig som en fingernegl».
Latinske navn
Nelliktreet går under mange forskjellige latinske navn:
Historie
Bruken av nellik er kjent fra Kina under Han-dynastiet (fra rundt 200 før til 200 etter Kristus), da embedsmenn ble pålagt å tygge nellik før møter for å redusere ubehaget ved dårlig ånde. I Europa ble nellik første gang omtalt av Plinius den eldre (første århundre etter Kristus). Keiser Konstantin den store ga 45 kilo nellik i gave til pave Sylvester I i 355. På den tiden ble det ansett å ha flere gunstige virkninger som legemiddel. Munkene i St. Gallen i Sveits brukte nellik på 800-tallet, og dronning Blanca av Norge etterlot seg nellik da hun døde i 1363. Øyene Molukkene i dagens Indonesia var eneste produksjonssted (noe som ikke var kjent i Europa), og herskerne i de små rikene der var meget rike. Også kjøpmenn på Sri Lanka og i Genova og Venezia tjente på nellikhandelen.
Den portugisiske kapteinen Serrão fant i 1511 veien til øya Ternate der det ble dyrket nellik, og ga informasjonen videre til Magellan. Portugiserne tok raskt over krydderhandelen fra Øst-Asia, og kontrollerte handelsstedene på veien til Lisboa, som fikk monopol som importhavn i Europa. Nederlendere og briter utfordret det portugisiske monopolet, blant annet motivert av at portugiserne tok svært høye priser, og etter at Spania og Portugal ble én stat på slutten av 1500-tallet gikk nederlenderne og britene inn i nellikhandelen.
Cornelis van Houtman kom til Amsterdam med den første lasten i 1597. Nederlenderne massakrerte alle engelskmenn på nellikøya Amoina i 1623 og oppnådde kontroll over tilførselen. For å sikre monopolet ble produksjonen sentralisert til få øyer, ved at nelliktrær ble brent på de øvrige produksjonsstedene og befolkningen drept eller fordrevet. Den fordrevne lokalbefolkningen greide å opprettholde en viss produksjon i uveisomme områder, og fugler bragte frø mellom øyene.
Franskmannen Pierre Poivre (norsk: Petter Pepper) var opprinnelig misjonær. Som guvernør på den franske koloniøya Mauritius i Det indiske hav greide hans ekspedisjon i 1766 å kjøpe nellikplanter av lokale folk på øya Jibby i Indonesia og bringe dem til Mauritius uten å bli innhentet av portugiserne som fulgte etter. Fra 1818 startet Zanzibar nellikdyrking, fra 1827 Madagaskar. På 2000-tallet skjer en betydelig andel av produksjonen på øya Pemba nær Zanzibar i Tanzania.
Dyrking
Opprinnelseslandet Indonesia er fremdeles viktig, men Madagaskar, Zanzibar, Sri Lanka og India er viktige produsenter.
Krydder
Nellik kan brukes hele eller malt i matlaging som i sursild og juleskinke, men gir en sterk smak og brukes vanligvis med tilbakeholdenhet. Krydderet blir brukt over hele verden. I Norge benyttes det mest til baking. Nøkkelost er smakssatt med kryddernellik (og spisskummen). Det er vanlig i indisk matlaging, der blir brukt til å sette smak på te og karri.
Olje
Olje fra kryddernellik (engelsk: "clove oil") brukes til anestesi av fisk.
Røyking
I Indonesia blir nellik brukt i sigaretter, såkalte kretek. I Vesten røkes de av og til med marihuana.
Tannpine
Nellik brukes som til å dempe smerte i munn ved tannverk. Man kan enten bruke nellikolje eller røre ut litt knust nellikkrydder i vann og føre på ved behov direkte og/eller på bomull nær der det gjør vondt.
Forbruk i Norge
Importen av kryddernellik til Norge har på 2000-tallet variert sterkt, med et gjennomsnitt på rundt 25 tonn per år (1999–2009). Mer enn en tredjedel av importen har kommet fra Madagaskar, cirka 10% fra India og like mye fra Komorene, mens mindre mengder er importert fra Brasil, Egypt, Indonesia, Iran, Kina, Malaysia, Marokko, Mexico, Nigeria, Pakistan, Sri Lanka, Thailand, Tyrkia og Vietnam. Noe import skjer fra europeiske land, der opprinnelsesland ikke fremgår av statsikken. Importen utgjør et forbruk per innbygger på cirka 5 gram per år.
Litteratur
Jan-Öjvind Swahn: ''Krydder. Historien om kryddernes opprinnelse, bruk og egenskaper.'' Oslo, Teknologisk forlag, 1998, side 132-39 (benyttet i avsnitt om historie). ISBN 82-512-0332-5
Roroskip
Et roroskip (et akronym for: roll-on–roll-off) er en betegnelse på en skipstype som har en konstruksjon der rullende last kan kjøres ifra kaien og direkte ombord og av skipet igjen. Det kan være biler, lastebiler, busser, båter på henger, anleggsmaskiner, jernbanevogner, – men også stykkgods som lastes med gaffeltruck eller ved hjelp av en trailer og da ofte i kombinasjon med gaffeltruck. Dette kan gjelde ferjer så vel som rene lasteskip. Bilferjer kan også defineres som roroskip.
Tidligere hadde enkelte tilfeller av denne skipstypen store porter i baugen som gikk nesten ned til vannlinjen. Denne typen er betraktet som en risikabel konstruksjon. Dersom porten ble utett og vann trengte seg inn i lasterommet, vil det i sjøgang samle seg vann på dekket som raskt kan forflytte seg fra side til side og skape ustabilitet med en mulig kantrings-konsekvens. Dette skjedde med MV «Princess Victoria» i 1953 hvor 132 mennesker omkom, «Herald of Free Enterprise» i 1987 hvor 193 mennesker omkom og «Estonia» i 1994 hvor 852 mennesker omkom.
Bilskip
Bilskip eller bilfrakteskip er en form for roroskip som brukes hovedsakelig for å transportere nye biler fra bilprodusenter til bilmarkedene i de forskjellige landene rundt i verden.
ABDA Command
ABDA Command var under andre verdenskrig den allierte kommandoen i Det fjerne østen. Bokstavene sto for «American, British, Dutch and Australian». Den ble etablert i desember 1941 under general Archibald Wavell. Den ble oppløst allerede i februar 1942 og senere gjenopplivet som Southwest Pacific Command.
Trollheimen
Trollheimen er et fjellområde på grensa mellom Nordmøre i Møre og Romsdal og Trøndelag. I vest er fjella av alpin karakter, mens de i øst er mildere. Området avgrenses av Surnadal og Rindal i nord, Orkland, Rennebu og Dovrebanen i øst, Oppdal og Sunndal i sør, samt fjordene i vest.
Historie
Gjennom millioner av år har isbreer forma fjellområdet. Breene har skapt u-daler i øst og elver og stryk har gravd ut v-daler i vest. Trollheimen har sannsynligvis det området i landet hvor issmeltingen først blottla landskapet etter siste istid. Arkeologiske funn, som er opptil 9 000 år gamle, tyder på at mennesker har oppholdt seg i området siden steinalderen. Fangst har vært matvei i alle tider, og er det fortsatt, særlig fugl, rein og elg. Området er også viktig for norsk friluftsliv og idrett som fjellklatring og skisport.
Vågsbygd
Vågsbygd er den største bydelen i Kristiansand med om lag 36.250 innbyggere. Frem til 1965 var Vågsbygd en del av Oddernes kommune. Bydelen ligger sørvest i byen og grenser til Grim i nord og Søgne og Songdalen i vest. Delbydelene i bydelen er Flekkerøy, Slettheia, Voiebyen og Vågsbygd (sentrum). Fra Møvig ser man over til Fredriksholm festning og videre til Flekkerøya, som ofte ikke regnes til Vågsbygd. På Kroodden ligger Møvik fort. Vågsbygd kirke er fra 1967. Det er også en kirke på Flekkerøy, bygd i 1960, mens Voie kirke er en såkalt «arbeidskirke» fra 1990. Vågsbygd har en videregående skole og et kjøpesenter. Fylkesvei 456 er hovedveien inn til Vågsbygd og er en firefelts motorvei frem til Lumberkrysset fra Hannevika med E39, veien går så videre til delbydelen Voiebyen også til Søgne via Langenes. Fylkesvei 457 går fra Flekkerøy til Voiebyen, før den møter Fylkesvei 456.
Trollheimen
Historie
Navnet Trollheimen ble først foreslått av Håkon Løken, og ble gitt til området av Trondhjems Turistforening i 1880-åra.
Natur
Trollheimen danner et klimaskille mellom landsdelene. Dype, trange daler skjærer gjennom landskapet, de mest kjente er Innerdalen, Todalen og Gjevilvassdalen.
Vågsbygd
Natur
På Vågsbygdsiden (vestsiden) av Kristiansandsfjorden ligger øyene Bragdøya, Andøya og Flekkerøy med Christiansø festning. I tillegg finnes en rekke mindre øyer som Sumatra, Madeira, Kinn og Skjede. Øyene Sumatra og Madeira har sine navn fra Hans Kielland som eide øyene i 1812. Øyene hadde opprinnelig navnene Møvig- og Brøvigholmene.
Trollheimen
Natur
Området er kjent for en spennende fjellflora og med blant annet norsk malurt. I gjennomsnitt går skoggrensa på rundt 1000 meter, men på grunn av mildere klima de siste åra, kryper skoggrensa oppover fjellesidene, år for år.
Mellom de høyeste fjelltoppene er Trolla (1850 moh.), Tåga (1840 moh.), Dronninga (1816 moh.), Kongen (1806 moh.), Kråkvasstinden (1700 moh.), Blåhøa (1672 moh.), Snota (1668 moh.), Såtbakkollen (1632 moh.) og Trollhetta (1614 moh.).
Vågsbygd
Jordbruk og industri
Jordbruket er i stor grad forlatt i Vågsbygd, de fleste jordbruksområdene er for lengst bygd ut for boliger. Bare Kjos gård har noe særlig jordbruksmark tilbake. De gamle gårdene i Vågsbygd er (regnet fra nord mot sør): Myren (lystgård med stort parkanlegg og meget spesiell vegetasjon), Fiskå, Augland, Kjos gård, Voie og Møvik. Merk også Andøya gård (Andøen gård) ute på øya Andøya, den har vært eid bl.a av Ole Bull.
Trollheimen
Natur
Det er flere freda områder i Trollheimen: Innerdalen landskapsvernområde (1967); Trollheimen landskapsvernområde (1 165 km², 1987); Svartåmoen naturreservat i Surnadal og Rindal (12 650 dekar, 1987; utvida 1999); og Minnilldalsmyrene naturreservat i Oppdal og Rennebu (1878 dekar flatmyr, 1990).
Næringsliv
Det er særlig jordbruk, turisme og vasskraft som blir drevet i Trollheimen.
Jordbruk
Trollheimen tilbyr godt beite og samla tall på sau er mellom 10 000 og 12 000 dyr. Det blir drevet reindrift, med en stamme på om lag 2 500 rein. I tillegg er det mindre mengder storfe. Det er fortsatt setrer i drift i alle deler av Trollheimen, for eksempel i Heldalen. Det finnes ikke villrein i Trollheimen.
Vågsbygd
Jordbruk og industri
Vågsbygd har betydelig industri, som har overlevd den store omstillingen som norsk industri har gjennomgått. Den største arbeidsplassen er Elkem Solar som produserer superrent silisium til solceller, og som holder til i lokalene hvor Elkem tidligere drev ferrosilisium-fabrikken Fiskå verk. På Andøya er det etablert en betydelig og avansert mekanisk industri som produserer offshore- og skipskraner og annet skipsutstyr. Blant maritime virksomheter i Andøya Industripark finner vi blant annet selskapene TTS Sense, Norsk Metallretur, Hydramarine (MacGregor), Voca, Origo Engineering og AEG. Et eget maritimt klyngesenter samme sted går under navnet Kristiansand teknologipark. Vågsbygd har ellers stor detaljhandel med Vågsbygd senter som største handelssentrum.
Trollheimen
Turisme
Det er mye turisme i området og flere hytter i turistnettet til Den Norske Turistforening. Hyttene som blir drevet av Trondhjems turistforening er Trollheimshytta, Gjevilvasshytta og Jøldalshytta. Turistforeninga kaller turen mellom disse hyttene for Trekanten. Kristiansund og Nordmøre Turistforening driver den selvbetjente hytta Vollasetra.
Dalene i Trollheimen ligger på om lag 500 til 700 moh. mens fjellmassiva ligger fra 1000 til 1850 moh. slik at høydeforskjellen er stor på turene. Gåturene blir ikke karakterisert som særskilt krevende, men klatreulykker forekommer og fjellet har i enkelte tilfelle krevd liv. Blant annet har flere omkommet i Trolla-massivet.
Vågsbygd
Utdanning
Vågsbygd videregående skole ligger ved Vågsbygd sentrum og skolene Fiskå skole (ungdomsskole) og Vågsbygd skole (barneskole). Nær disse ligger også Karuss skole som er kombinert barne- og ungdomsskole. Møvig skole er en ungdomsskole i Voiebyen, mens Lindebøskauen skole er ungdomsskolen i Flekkerøy. Flekkerøy skole er barneskolen i Flekkerøy. Det er ingen ungdomsskoler på Slettheia, men to barneskoler: Slettheia skole og Øvre Slettheia skole. I delbydelen Vågsbygd ligger barneskolene Vågsbygd skole og Åsane skole. I Voiebyen ligger barneskolene Sjøstrand skole, Torkelsmyra skole og Voie skole.
Trollheimen
Turisme
I vinterhalvåret er det kjørt opp fine skiløyper rundt i området. Det står ca. 1500 hytter omkring i Trollheimen. Flest hytter er det rundt Skarvatnet og Gjevilvassdalen i Oppdal, Resdalen i Meldal og på Nerskogen i Rennebu. Det er økt interesse for å benytte Trollheimen i reiselivsnæringa.
Innerdalen er et av de fineste områda i Midt-Norge for alpin klatring. Innerdalstårnet og Skarfjell har mange klatreruter. Alle rutene er over mange taulengder og høyt til fjells - de forutsetter erfaring og trening. Renndalskammen har både lange og kortere ruter, litt meir tilgjengelig. Ryggtraversene frå Tårnfjellet til Tåga, i Trollamassivet, og Skarfjell til Trolla er også populære men omfattende turer som krever erfaring. All klatring i Innerdalen er på egne sikringer. Mer informasjon er tilgjengelig i Klatrefører for Innerdalen (Norsk Tindeklub).
Vågsbygd
Delbydeler og nabolag
Tabellen under viser de fire forskjellige delbydelene i Vågsbygd og nabolagene i delbydelene. Befolkningen er for hele delbydelen og plasseringen er for enten Ytre Vågsbygd, Midtre Vågsbygd eller Øvre Vågsbygd.
Trollheimen
Vasskraft
Mellom 1960 og 1980 ble mye av vasskrafta i Trollheimen bygd ut. 75% av vasskraftpotensialet i Trollheimen er bygd ut og halvparten av vassoverflata er regulert.
Forskning
På Kårvatn i Todalen har Norsk institutt for luftforskning hatt en målestasjon siden 1978. Målingene viser at dette er et av de områdene i Nord-Europa med minst forurensing.
Vågsbygd
Transport
Fylkesvei 456 er hovedveien inn til Vågsbygd, det er motorvei igjennom Vågsbygdporten, den starter med E39 i Hannevika. Fv456 går igjennom Vågsbygd til Voiebyen, hvor veien møter på fylkesvei 457. Fv456 fortsetter til Søgne, mens Fv457 går fra Voiebyen nordøst til Flekkerøy igjennom Flekkerøytunnelen. E39 går imellom Slettheia og Hellemyr til Songdalen.
Trollheimen
Annet
På grunn av klimaendringer krymper isbreene, og isgrottene kollapset i november 2007 og er nå borte.
Bjønnafurua i Trollheimen ble i 2014 målt til å være Norges største furu.
Derbi
Derbi er et italiensk-eid varemerke som startet og produseres i Spania. Eierne er PiaggioGroup. Derbi lager mopeder, firehjulinger (ATV) og lette motorsykler. De siste årene har selskapet også produsert tyngre sykler. Derbi har gjennom en årrekke vært en populær moped og lett motorsykkel her til lands, Derbi omsatte for godt over 100 millioner norske kroner i Norge da den nye Derbi GPR kom på markedet i 2004.
Derbi er kjent for røft design og holdbare motorer som er svært lett å trimme (øke effekt).
Vågsbygd
Transport
Busslinje M1 går fra Flekkerøy igjennom Vågsbygd via Vågsbygd sentrum til Sørlandsparken, Dyreparken og IKEA. M2 går rundt Voiebyen via Vågsbygd sentrum til Hånes og Sørlandssenteret. M3 går fra Slettheia og videre til Søm. Linje 12 går fra Vågsbygd senter, til Åsane, rundt delbydelen Vågsbygd også videre til Justvik og Jærnesheia
Kultur
På Andøya i Vågsbygd ligger Norsk fartøyvernsenter på området til tidligere Bredalsholmen verft. Fartøyvernsenteret er et nasjonalt knutepunkt for vedlikehold av museumsskip og verneverdig kystkultur, og har komplett tørrdokk med betydelig kapasitet.
Ytterst på Møvig finner man i vest Batterie Vara, som ble bygget opp av den tyske okkupasjonsmakten under 2. verdenskrig. En betydelig del av området brukes i dag som museum mens resten er åpent for turgåere. Dette er et av landets best bevarte kanonanlegg fra krigen, med komplett 45 mm kanontårn, ammunisjons- og ladeanlegg, verksted, kontorer og forlegninger.
Noen kjente personer fra Vågsbygd er:
Tamil Nadu
Tamil Nadu (தமிழ் நாடு, «Tamilenes land») er en delstat i India på sørspissen av den indiske halvøy. Den har et areal på 130 058 km² og en befolkning på 72 millioner (folketelling 2011), for det meste tamiler. Hovedstaden er Chennai (tidligere Madras), med (beregnet) 4,3 mill. innbyggere.
Andre større byer er:
Geografi
Delstaten dekker et område på 130,058 km^2 og er den ellevte største delstaten i India. Den grenser mot Kerala i vest, Karnataka i nordvest og Andhra Pradesh i nord. I øst har den en lang kystlinje mot Bengalbukta. På det sørligste punktet på den indiske halvøy ligger byen Kanyukumari, som er en populær turistdestinasjon.
Stilhistorie
Stilhistorie er den historiske utviklingen av stilmessige uttrykk eller stilarten som har vært mellom  og innenfor de kunsthistoriske– og de arkitektoniske periodene. Stilhistorien er et redskap til å datere kunstverk og bygninger og til å skille mellom kunstnere og regioner.
Hver periode har visse stilmessige kjennetegn som skiller den fra andre perioder, men vanligvis skjer det en utvikling i stiluttrykk også innenfor perioden. En og samme kunstner kan også lage kunstverk med forskjellige stilmessige uttrykk som kan plasseres i ulike perioder.
Nigeria under Sommer-OL 1984
Nigeria under Sommer-OL 1984. Trettito sportsutøvere fra Nigeria deltok i fire sporter under sommer-OL 1984 i Los Angeles. Nigeria, som deltok for åttende gangen i et sommer-OL, kom på 30.-plass med en sølv- og en bronsemedalje.
Cecropiaspinner
Cecropiaspinner (Hyalophora cecropia) er en nattsvermer som tilhører familien påfuglspinnere (Saturniidae). Den er vidt utbredt i Nord-Amerika vest til Rocky Mountains og nord til den sørlige Canada.
Utseende
En stor (vingespenn 125 – 150 mm) spinner med forholdsvis liten kropp og store vinger. Vingene er brune med en rød og hvit tverrstripe omtrent midt i. Innenfor denne tverrstripen sitter det en halvmåneformet, halvgjennomsiktig flekk i hver vinge. Ved spissen av forvingen er det en rund, svart flekk, langs forvingenes ytterkant en hvit siksakbord. Hannen er mer fargerik enn hunnen, kroppen og forvingenes rot er oransjerød og vingene er mer kontrastrikt fargede.
Larvene er blekgrønne med gule, blå og røde pigger.
Levevis
Larvene lever først og fremst på lønn (Acer), men kan også finnes på mange andre planter, som or, søtmispel, bjørk, amerikaagnbøk, hickory, Ceanothus, amerikanesletre, oksidentkulebusk, kornell, hassel, hagtorn, Decodon verticillatus, Diospyros virginiana, smalsølvbusk, spolebusk, ask, korstorn, snøklokketre, virginiatrollhassel, valnøtt, einer, lerk, ambratre, tulipantre, leddved, kattehale, Maclura pomifera, eple, Morella cerifera, sumptre, virginiahumlebøk, hvitmorbær, klosterpion, klatrevillvin, amerikaplatan, poppel, Prunus, pære, eik, Rhus, Ribes, Rubus, Salix, hyll, spirea, syrin, lind, alm og korsved.
Som vanlig hos påfuglspinnere sitter hunnen mest i ro og sender ut feromoner, som hannen med sine fjærformede antenner er meget følsom for. Hannene flyr om natten og kommer gjerne til lys.
Negauhjelmen
Negauhjelmen er en av 28 hjelmer av bronse som ble oppdaget i 1812 i en Ženjak (bosetning) i nærheten av Negau (idag Negova) i Slovenia. Av disse hjelmene er 23 bevart. Hjelmene har en karakteristisk etruskisk, vetulonsk form som tidvis er blitt beskrevet som Negau-typen.
På en av hjelmene (Negau B) er det en inskripsjon i et nordlig etruskisk alfabet. Det er blitt antatt at inskripsjonen er blitt påført omkring 200 f.Kr.
///
Hjelmen er avdekket på et keltisk funnsted; en annen hjelm fra det samme funnstedet bærer en rekke navn, for det meste keltiske navn, etterfulgt av religiøse titler. Skrifttegnene er etruskiske, mens språket i inskripsjonen er ansett å være germansk.
Det germanske navnet Harigasti er kjent fra runeinskripsjoner i Skandinavia. Hjelmens inskripsjon er således ansett som det eldste kjente eksempel på den germanske lydforskyvning.
Religiøse ritualer
Ingenting tyder på at hjelmene ble gravd ned. Alle 26 hjelmene ble plasserte tett innpå hverandre, og synes å ha blitt lagt direkte på jordoverflaten. Også Gundestrupkjelen i Danmark ble plassert på bakken, istedenfor å graves ned. Dette tyder på en religiøs kultus med ritualer. Området kan ha vært erklært som hellig grunn, hvor ingen fikk lov til å bevege seg, før arkeologer gjenoppdaget gjenstandene.
Tolkning av inskripsjonen
Lingvistikeren Tom L. Markey tolket inskripsjonen som harigasti teiva (urgermansk: *harjagastiz *teiwaz), hvor det første ordet består av de to elementene hari- og -gasti. Leddet hari- er beslektet med harja-, som betyr «hær» eller «forbund». Et av den norrøne guden Odins navn er herjann; navnet forekommer også i navnet på Odins krigere einherjar. Det andre leddet -gasti betyr «gjest». Det siste ordet teiwa tolket Markey som en vestgermansk form av urgermansk *teiwaz, som vi gjenfinner i navnet på den norrøne guden Týr.
Navneformen harigasti er dokumentert på en rekke urnordiske kulturgjenstander, deriblant finnes varianten hlewagastiR på gallehus-hornene.
Markey tolket også inskripsjonen som «presten Harigasti», og knyttet den til samfunnets religiøse side. Flere andre (for det meste keltiske) navn på funnstedet har religiøse titler. Hjelmene kan derfor ha blitt brukt under en rituell nedleggelse av en «hærgjest», som var himmelgudens tjener.
Markey tolket skrifttegnene som forløperen til den eldre futharken, ettersom flere bokstaver er identiske med germanske runer. De fleste forskere er likevel idag enige om at skriften er en ren nord-etruskisk skrift, og ingen overgangsform mellom etruskiske tegn og germanske runer.
Breidablikk (Sør-Aurdal)
Breidablikk er et veidele mellom fylkesvei 219 mellom Bagn i Sør-Aurdal og Madslangrud i Etnedal og veien over Leirskogen.
Negauhjelmen
Tolkning av inskripsjonen
Det har også blitt gjort forsøk på andre tolkninger. I 1957 foreslo Gustav Must at det kunne dreie seg om et Raetisk personnavn, Hariχas Titieva. Denne tolkningen forutsetter en blanding mellom det indoeuropeiske venetiske språk (Hariχas) og etruskisk (Titieva), og er ikke alment akseptert.
Breidablikk (Sør-Aurdal)
En gammel høndgravd kjerrevei går i enkelte partier langs veien over Leirskogen. Litt opp i bakkene stover står det en pil i veikanten som viser til en sti bort til en Olavskilde hvor vann flommer frem under en stein.
I aprildagene i 1940 var det harde kamper mellom norske og tyske styrker i veikrysset, Kampen ved Breidablikk, og et stort antall tyske soldater falt ved Breidablikk Sanatorium. Dette hotellet brant ned til grunnen noen år etter krigen.
Arne Sørli
Arne Sørli (født 2. april 1904 på Sørum i Akershus fylke, død 17. mai 1969 i Tromsø), var en norsk komponist.
Familien flyttet til Oslo da de fire sønnene begynte på realskolen. Arne Sørli var som faren og brødrene meget musikalsk. Han var i tillegg svært språkmektig, og utdannet seg derfor som filolog. Han leste 19 språk, de nordiske medregnet, og var spesielt opptatt av den finsk-ugriske språkgruppen. Delvis derfor var han interessert i nordområdene (Nordkalotten), og søkte stilling som adjunkt ved Harstad gymnas i 1938.
Høsten 1940 flyttet han over til Tromsø gymnas, og der virket han som lektor de fleste yrkesaktive årene. Han var hele tiden aktivt med i byens musikkliv. I perioden 1959-61 tok han et vikariat i Karasjok for å gjøre seg nærmere kjent med samisk språk, musikk og kultur, som han hadde stor respekt for. Her komponerte han, inspirert av en samisk joik, melodien til «Sámi Soga lávlla» (Samefolkets sang), som med tekst av Isak Saba ble godkjent som samisk nasjonalsang i 1992 (av det Nordiske Samerådet i 1986).
Arne Sørli skrev og arrangerte en del musikk (bl.a «Gammal salmetone frå Sørum»). Hovedinstrumentene var cello og trombone samt ventilbasun, men han behersket flere andre instrumenter. Under et fireårig opphold på Tynset gjorde han seg kjent med den nordøsterdalske musikktradisjonen, og lærte seg å spille neverlur. Under et internasjonalt musikkstevne i Oslo midt på femtitallet åpnet han stevnet med lurlåten «Kjenningslåt», som ble tatt opp på lydbånd, og nå brukes i et av ungdomsskolens musikkverk.
Kovdor
Kovdor (russisk: Ковдор) er en by i Murmansk oblast i Russland. Innbyggertall: 20 867 (folketelling 2002). En karbonatittgruve ligger i nærheten av byen.
Anton Lædel
August Anton Lædel (født 1757 i Christiania, død 2. april 1837 i Christiania) var en norsk skarpretter fra 1799 til 1833.
Bakgrunn
Anton Lædel var sønn av Østlandets skarpretter Franz Gottschalck Lædel. Hans farfar med samme navn (August Anton, født ca. 1700), var likeledes skarpretter på Østlandet. Opprinnelig kom han fra Bornholm. Denne farfaren kom til Norge i 1733 og ble skarpretter i Christiania. Sønnen Franz overtok i 1749.
Privatliv
Anton Lædel ble døpt i Akershus Slottsmenighet 2. september 1757 som barn av Franz Gotschalck Lædel og hustru Magdalene Møller. Han ble konfirmert i samme kirke 6. oktober 1771 i en den gang uvanlig ung alder (14 år), men like fullt som nummer én. Han utdannet seg som snekker og tok borgerbrev som snekkermester i Christiania 7. mars 1786. Han giftet seg 12. desember 1788 med Randi Guttormsdatter. De fikk ni barn, hvorav tre døde som små. Lædels skarprettergjerning var en lukrativ bigeskjeft til snekkervirksomheten: 260 daler i grunnlønn, fri skyss, fri diett, pluss betaling for hver henrettelse.
Anton Lædel bodde i Nordre gate i Christiania. Han ble begravet 8. april 1837, dødsårsaken ble oppgitt til å være alderdom. Hans sønn Guttorm Lædel hadde da allerede overtatt arbeidet som skarpretter. Etter henrettelsen av massemorderen Nils Narumseie i 1833, anmodet Anton Lædel om avløsning, en søknad han skrev med så skjelvende hånd at det er nærliggende å tenke på Parkinsons sykdom. Fire hogg hadde han brukt før hodet var av, og de siste slintrene måtte han sage over med øksen. På tross av sin søknad måtte han året etter stille som skarpretter i Odalen under henrettelsen av Christian Sand, som hadde drept tjenestejenten Karen Pedersdatter etter å ha gjort henne gravid. Denne gang måtte fem hogg til før hodet var av. Henrik Wergeland var blant de fremmøtte, og forsøkte å sende hjem barna: «Dette er ikke noe for dere barna!» De svarte kontant: «Ja, men du da, som har gått helt fra Eidsvoll for å se på!» I Morgenbladet ble Lædel etterpå beskrevet som «den før saa dygtige, men nu aldersstegne og skjælvende Skarpretter», og det ble da også den siste henrettelsen han foretok.
Yrkesliv
Etter farens død i 1799 ble Anton Lædel beskikket som skarpretter for Akershus Stift, dvs. Østlandet. I tillegg var han også militær skarpretter for hele landet.
Peter Iwers
Peter Iwers (født 15. mai 1975 i Stockholm) er en svensk musiker som tidligere spilte bass i det svenske metallbandet In Flames. Han er nåværende bassist i den svenske supergruppa The Halo Effect, som består utelukkende av tidligere medlemmer av In Flames. Han er bosatt i Göteborg.
Anton Lædel
Yrkesliv
I tillegg til henrettelser skulle Lædel også ta seg av piskinger og brennemerkinger. Henrettelsene foregikk med håndøks.
Peter Iwers
Han har tidligere spilt i et band kalt Chameleon. Bassisten er veldig interessert i Sci-fi, og elsker Star Wars.
Anton Lædel
Yrkesliv
Dette er de domfelte personer Anton Lædel henrettet i løpet av sine 30 år som skarpretter:
De to siste henrettelsene ble en liten skandale i samtiden. Den gamle skarpretteren brukte fire hugg for å få av hodet til Narumseie, og fem hugg pluss skjæring for å få halshugget Sand. Den siste henrettelsen ble bivånet av Henrik Wergeland som tok sterk avstand fra det han så. Etter dette ble skarprettertjeneste overført til hans sønn Guttorm Lædel.
Gjeldkarvedvergmåler
Utseende
En liten (vingespenn 19 – 24 mm), spinkel, lysbrun eller -grå måler. Forvingen er hvitaktig til lysgrå med 7-8 oftest forholdsvis tydelige, brune eller grå, bølgete tverrstriper. I midten har den en smal, svart flekk. Bakvingen er hvit med brune eller grå tverrstriper. Larven er lang og tynn, naken, ensfarget grønn eller rosa.
Levevis
Arten finnes helst på tørre og varme enger. Larvene utvikler seg i frøkapslene av gjeldkarve (Pimpinella saxifraga).
Utbredelse
Den finnes over hele Europa, og også i Nord-Afrika og det nordlige Asia. I Norge er arten funnet spredt nord til Nord-Trøndelag.
Skattøra
Skattøra er et havneområde i Tromsø by.
Skattøra ble i 1938 opprettet som stasjon for Marinens Flyvevåpens 3. Avdeling og hovedbase for militær sjøflyvirksomhet i Nord-Norge. Den tyske okkupasjonsmakten videreførte utbyggingen av anlegget. Virksomheten omfattet også en sjøflyrute som Lufthansa opererte mellom Kirkenes og Tyskland. Forsvaret solgte eiendommen til Tromsø kommune i 1972. Etter krigen overtok det Norske Luftforsvaret Skattøra som base for en- og tomotors sjøfly som drev havovervåking samt ambulanse- og postflyving til Svalbard og ishavstasjonene. I 1947 ble Skattøra utpekt som en av fem hovedflystasjoner og den eneste faste sjøflystasjon i Norge. Skattøra ble også utbygd som en av to hovedsentre for luftkontroll i Norge med ansvar for luftrommet mellom Island, Jan Mayen, Spitsbergen, Russland og Trøndelag. I 1957 ble hovedsentralen overført til Bodø. Flyværtjenesten ble i 1964 flyttet til Langnes. Kontrolltårnet på Skattøra var i drift til 1967.
Høsten 1945 startet Det Norske Luftfartselskap sjøflyrute mellom Skattøra og Sola. SAS og Widerøe videreførte ruten fram til 1971.
Tsalka
Tsalka (georgisk: წალკა) er en by i regionen Kvemo Kartli i det sørlige Georgia. Under folketellingen i 2002 hadde distriktet 22 000 innbyggere, hvorav 55 % var armenere, 22 % grekere, 12 % georgiere og 9.5 % aserbajdsjanere.
Byen og distriktet har fra tid til annen vært hjemsøkt av voldelige etniske motsetninger. I årene 1997–2006 bosatte flere tusen etniske georgiere seg i byen, etter å ha flyktet fra jordras i Svaneti og Adsjaria.