cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den varme perioden i middelalderen
Hydrosfæren
I tillegg til regionale temperaturavvik var det også omfattende hydrologiske avvik i middelalderen. Selv om hydrosfæren – alt vann på jorden – også omfatter vann i form av snø og is, er dette ikke omtalt i dette avsnittet.
Forholdene var tørre i Sør-Europa i årene fra 1000 til 1200, sammenlignet med de gjennomsnittlige forholdene på 1900-tallet. I Sør-Skandinavia, Nord- og Sentral-Europa var det betydelig tørrere. I Nordvest-Europa, på Balkan og i den vestlige delen av Levanten var det fuktigere forhold. Det er et tegn på at det var mindre tørke i områdene med innflytelse fra den østasiatiske monsun, sammenlignet med perioden av den lille istid med mindre tørke i området.
I deler av Nord-Amerika var det en hard og langvarig tørke. Treringdata viser at det var en langvarig tørkeperiode i sentrale og vestlige deler av Nord-Amerika. Tørken var mest intens rundt midten av 1100-tallet, da store deler av det vestlige USA og nordlige deler av Mexico ble berørt. Rekonstruksjoner av temperatur- og vannføringsdata i Colorado River og Sacramento River viser at disse hadde uvanlig liten vannføring i perioden med høye temperaturer. Det har vært meget tørt i deler av California siden 1999, men tørken i middelalderen mye kraftigere enn dette.
Emil Krabberød Buskoven
Emil Krabberød Buskoven (født 13. desember 2001 i Fredrikstad) er en norsk ishockeyspiller som per 2021 spiller back for moderklubben Stjernen Hockey.
Den varme perioden i middelalderen
Kryosfæren
Utbredelsen av arktisk sjøis var før 1200 mindre enn i den lille istid, dette basert på rekonstruksjoner av proksydata. Minste utstrekning før begynnelsen av den industrielle revolusjon, var i et tidsrom rundt år 640. Dette inntraff altså mange år før tidsperioden som vanligvis benevnes som middelalderens varme periode.
Om breer betraktes over tusener av år vil utviklingen man kan se for de fleste av dem være i samsvar med de langsomme endringer av jordaksen (Milankovitchs sykluser). På store deler av den nordlige halvkule tilsvarer dette en langsom fremrykning av brefronten. Over perioder av århundrer eller tiår kan bare sikre utsagn om fortidens endringer av breene gjøres for enkelte regioner. Fra omkring år 900 hadde for eksempel veksten av isbreer i Alaska en midlertidig periode med stillstand, og noen isbreer i de vestlige Alpene hadde mindre aktivitet fra rundt 760 til helt opp til 1100-tallet. Et ensartet tilbaketrekning av isbreer i perioden med klimaendringer i middelalderen er ikke mulig å finne. I observasjonstiden mellom 1050 og 1150 vokste breene i mange høye fjellområder i verden, dette gjelder Alpene, Canada, Patagonia, Alaska og andre steder. På Sørøst-Grønland og Baffinbukta var det ikke noen tilsvarende forskjell på utbredelsen av isbreene i denne perioden og i den lille istid. Bare i de siste tiårene før og etter år 2000 kan det observeres en global, og nesten samtidig tilbaketrekning av isbreer. Sammenlignet med resten av holocen er dette unikt.
Årsaker
Endringer i havets og atmosfærens sirkulasjonssystemer kan sannsynligvis ha spilt en viktig rolle for den uvanlige hendelsen som middelalderens varme periode var. Det er lite sannsynlig at dette skyldes menneskelig påvirkning. Primære klimafaktorer, som utslipp av klimagasser, endringer av solenergi og vulkansk aktivitet, endret seg lite i perioden fra år 725 til 1025. Dette har fått noen forskere til å snakke om en «middelalderens rolige tid», som henspiller på at klimaet i perioden så å si er i en likevektstilstand.
Havstrømmer og atmosfærens sirkulasjon
De regionalt og tidsmessige forskjellige forekomsten av klimaavvik tyder på at intern variabilitet spilte en betydelig rolle. Det vil med andre ord si at endringer i atmosfærisk sirkulasjon eller havstrømmene spilte inn.
Noen studier støtter hypotesen om at endringer i hav- og atmosfærens sirkulasjonssystemer, slik som at en hyppigere eller mer intens forekomst av La Niña-lignende hendelser kan ha spilt en rolle. Denne hypotesen bygger på rekonstruksjoner av en relativt kjølig tilstand i de tropisk delene av Stillehavet. Varmere temperaturer på havoverflaten i Nord-Atlanteren kan sammen med de positive faser av den nordatlantiske oscillasjon, forklare det relativt varme klimaet i Nord- og Vest-Europa, samt tørke i andre deler av verden. Positive faser av den nordatlantiske oscillasjon inntreffer som regel sammen med kaldere klima på Grønland. Nyere studier på grunnlag av adskillig flere datarekker, tyder på at det bare i årene mellom 1150 og 1400 var betydelig hyppigere positive faser av den nordatlantiske oscillasjon.
Hypotesen om en «vaklende termohalin sirkulasjon» ( wobbly ocean conveyor hypothesis) refererer til periodiske svingninger (på rundt 1000–2000 år) for styrken av den nordatlantiske strømmen som en årsak. Ved fordampning av 0,25×106 m³/s med vann overført til Stillehavet vil saltinnholdet i Atlanterhavet bli høyere. Generelt er det slik at Atlanterhavet er en netto bidragsyter til havfordampning til atmosfæren, mens stillehavet er netto mottager av nedbør. Dermed er saltinnholdet i Nord-Atlanteren mye større enn i Nord-Stillehavet. Sirkulasjonen i de globale havstrømmene forventes å stige kraftig for å kompensere for dennen forskjellene i saltinnhold. Dette er knyttet til temperaturvariasjoner i sjøvannet i størrelsesorden 4–5 °C, noe som også kan endre temperaturen på land.
Vulkanisme
Fra 700-tallet og opp til 1000-tallet var det uvanlig få sterke vulkanske utbrudd. Vulkanutbrudd som sender gasser og aske så høyt som til stratosfæren, fører til dannelse av aerosoler som reduserer solstrålingen og avkjøler jorden. Vulkanutbrudd i tropene kan ha global effekt, mens ved utbrudd på høyere breddegrader fordeles partiklene som utstøtes mindre, og effekten blir mer regional. Mellom år 682 og 1108 var det ingen store utbrudd i tropene og bare ett på høyere breddegrader. Rundt år 939 var det et utbrudd på Island, men som kanskje kun har hatt en begrenset effekt på globale temperaturer. Store utbrudd opptrer kun i årene 1108, 1171, 1230 og 1257 (utbrudd av Rinjani i Indonesia) nær ekvator på slutten av perioden. Fravær av vulkansk innflytelse på klimaet kan forklare de relativt høye temperaturer i hele perioden fram til 1200-tallet.
Solaktivitet
Strålingsintensitet til solen ser ut til å variere sakte mellom cirka 725 og 1025 W/m². Dette intervallet ser også ut til å passe omtrentlig med gjennomsnittet over lang tid. Etter at solaktiviteten hadde sitt minimum på 1000-tallet, kjent som Oort-minimumet, steg den igjen senere. Strålingsintensitet på om lag 1150 til 1300 W/m² har noen ganger blitt kalt «det middelalderske maksimal». På slutten av 1200-tallet kan en igjen, basert på rekonstruerte data, se at solaktiviteten går ned. Denne perioden var også langvarig, og begynte med det såkalte Wolf-minimumet. Selv om den direkte påvirkning av strålingen var lavere i det siste årtusenet, kan den ha hatt en mer indirekte regional betydning, for eksempel gjennom påvirkning av ozonlaget.
Sosiale konsekvenser
Helt siden middelalderens klimaavvik har blitt studert har spørsmålet om dets innflytelse på samfunnet kommet opp. Mange studier har identifisert samtidige klimatiske avvik og spesielle samfunnsutviklinger, og ut fra dette forsøkt å utlede årsakssammenhenger. For eksempel er det studier som ser på om klimaet har påvirket avlingene fra landbruket i middelalderens samfunn.
Den tyske historikeren Wolfgang Behringer, som er kjent for sin skepsis angående global oppvarming, mener at utviklingen i Europa i den varme perioden i middelalderen var positiv. Han mener derfor at global oppvarming vil være positivt for menneskeheten. Han hevder at det generelt var mye fattigdom i de kalde periodene, mens de varme periodene har gitt positiv samfunnsutvikling.
Imidlertid er det bare for enkelte regioner av jorden at virkningen av det varme klimaet i middelalderen er undersøkt. For mange regioner er virkningene ukjente. For de regionene der man har funnet konsekvenser, er disse på ingen måte alltid gunstige. I tropisk Sør-Kina var dette en tid med en omfattende tørke, og i Nord-Amerika var tørken ekstrem. Dermed er på ingen måte sikkert at forholdene i middelalderen globalt sett var spesielt gunstige.
Europa
I den tidsperioden som middelalderens varme periode varte, utviklet det seg til en veritabel befolkningseksplosjon i Europa. Dette var med sikkerhet en hendelse som kan tilbakeføres til gunstig klima for utvikling, men på ingen måte var det utelukkende eneste årsak. Det varmere klimaet i Europa førte til en stor utvikling av landbruket. Korndyrking spredde seg mot nord og mot høyereliggende områder. Korndyrkning ble innført langt nord i Norge, helt opp til Troms, og i fjellene i Skottland, men i den påfølgende lille istid med tilhørende kjøligere klima, ble omfanget nedskalert. Skadedyr som kornsnutebille og sagtannet melbille angrep kornlagrene, og menneskelopper plaget folkene i Vest- og Nord-Europa mellom 800- og 1400-tallet. Det varmere og fuktige klimaet var gunstig for disse skadedyrene.
Klimaforholdene var på ingen måte den eneste årsaken til den raske økningen i befolkning og tilhørende økte landbruksproduksjon. Historikeren Wilhelm Abel peker også på at denne perioden ga fremgang både på grunn av nye tekniske oppfinnelser, slik som for eksempel seletøy for hester, endret arealbruk og diversifisering av avlinger. Dette samspillet gjorde det mulig å forsyne en raskt voksende befolkning med mat. Det er antatt at befolkningen i Europa nesten ble tredoblet mellom 1100 og 1400.
I Sørøst-Europa og Lilleasia skjedde også en utvikling av landbruket i det bysantinske riket, noe som ser ut til å både ha sammenheng med klimaet, men også mange andre faktorer. Fra 800- til 900-tallet var det milde våte været gunstig for landbruk og befolkningsvekst. Disse klimaforholdene fortsatte utover 1000-tallet, men Bysants kom under press fra seldsjukkene og kunne ikke lenger utvide sitt landbruk. Ut på 1100-tallet ble klimaet forandret, det ble delvis varmere, med tørkeperioder i høst- og vinterhalvåret. Dette hadde spesielt betydning for det lokale landbruket i Bysants under Komnenenkeiseren, og det oppsto en ny utvidelse med sosial og økonomisk velstand. Tegn på samfunnets motstandskraft har vært forsøkt tolket. Kjøligere sommere og tørre vintre i begynnelsen av 1200-tallet, samt Samalas vulkanutbrudd i 1257, etterfulgt av kjølige år kan ha bidratt til ustabiliteten og slutten på det bysantinske imperiet.
Afrika
I årene mellom periodene 930–1070 og 1180–1350 var det redusert nedbør i Øst-Afrika, noe som førte til at Nilen hadde betydelig mindre vannføring enn normalt. Fra rundt 1150 kom det flere år med høy vannføring. I år med lite vann oppstod sultkatastrofer i regionen fra Egypt til Victoriasjøen. I henhold til den arabiske historikeren al-Maqrīzī (1364–1442) oppstod det i årene 962–967 en ekstrem hungersnød som førte til kannibalisme. Den arabiske lærde Abd al-Latif al-Baghdadi (1162–1231) beretter om lite vann rundt år 1200 og påfølgende hungersnød i årene 1200–1202. Ifølge ham var det bare i Kairo flere enn 100 000 mennesker som ble offer for matmangel.
Ved løpet av elven Limpopo utviklet det seg rundt år 1000 små høvdingseter. Dette var de første komplekse samfunn og urbane sentrene i Sør-Afrika. Overgang til et mer fuktig klima i denne semi-aride regionen fremmet denne utviklingen. I 1220 flyttet samfunnseliten sitt politiske sentrum til et nytt område i nærheten, kjent som Mapungubwe. Ved denne glidende overgangen oppstod en ny mentalitet: Ledelsen av staten hadde sannsynligvis en del av sin legitimitet på grunnlag av åndelig kontakt, og knapphet på regn kunne ha ført til opprør. Den sørafrikanske arkeologen Thomas Huffman hevdet at mangelen på regn hadde svekket ledernes makt og bidratt til å fragmentere staten. Staten Mapungubwe, som lå bak byen Store Zimbabwe, hadde fra 1000-tallet utviklet seg til en regional stormakt, men falt senere tilbake.
Amerika
Sørvest i dagens USA har flere studier antydet en forbindelse mellom eksepsjonelt varmt og tørt vær, og utvikling av indianerkulturer. Det er mulig å se paralleller mellom nedgangen for Anasazi-, Fremont-, Lovelock-kulturene og tre store tørkeperioder i middelalderen.
Tørken som oppstod i Mellom-Amerika fra 700- og opp til 1000-tallet var trolig en av de faktorer som bidro til slutten på mayakulturen i det sentrale lavlandet. Reduserte nedbørmengder førte til slutten på pre-Inka-imperiet i Tiahuanaco i dagens Bolivia. Til tross for omfattende vanningssystemer var det sannsynligvis ikke lenger mulig for befolkningen i det tørre Altiplano å dyrke mat.
Grønland
Det er fortsatt ikke besvart i hvilken grad klimaendringer førte til slutten for middelalderens skandinaviske bosetning på Grønland (Vestlige bosetninger opphører i 1350, i Øst først på 1400-tallet). Tidligere studier angående middelalderens klimaendringer i Vest- og Sør-Grønland tegner et komplekst bilde. Samlet sett indikerer de en periode med kaldt klima mellom cirka år 1140 og 1220, i området med vestlige bosetningen og hvalrossjakt. Det kan ha vært kalde tidsperioder i visse områder og tider, selv i kjerneperioden av den middelaldersk varme perioden. I Baffinbukta og i Diskobukta vokste breene, forårsaket av lavere sommertemperaturer i tidsperioden 1000–1250, muligens også senere fra 1400-tallet. Analyser av sedimenter i innsjøer tegner en motsetningsfylt bilde: En studie av sedimenter fra en innsjø i nærheten av Kangerlussuaq indikerer økende temperaturer mellom år 900 og 1150. Deretter, langt tidligere enn slutten av bosetningene, oppstår en rask nedkjøling, og så igjen en økning, som allerede i 1300 var rundt samme nivå som 900 og fortsatte til ut på 1600-tallet. En analyse på grunnlag av fjærmygg fra innsjøsedimenter i nærheten av det sørlige Narsaq, har vist at det var relativt varmt mellom 900 og 1400. Mot slutten av denne perioden blir derimot klimaet mer variabelt.
Det hadde lenge vært antatt at vikingene holdt fast på sitt tradisjonelle landbruk. På grunn av liten fleksibilitet og klima-svingninger, så vel som ødeleggelse av miljøet, oppsto deres tilbakegang. Utgravninger siden begynnelsen av 2000-tallet indikerer imidlertid at fra omkring år 1300 var havet en viktig næringskilde, mens tidligere var avlinger og husdyr viktigst. Forskerne har tolker dette som en tilpasning til lavere vintertemperaturer.
Handelen spilte trolig en avgjørende rolle for bosetningen på Grønland. Nybyggerne måtte importere viktige varer som for eksempel jern. Eksport av ettertraktet elfenben fra hvalross skaffet de på jaktekspedisjoner til Diskobukta. Dette var en viktig økonomisk faktor. Hyppigere stormer, synkende temperaturer og særlig økt isdannelse langs vestkysten, noe som ikke bare var en regional nedkjøling, men også med økte ismasser på Grønlandshavet og i Danmarkstredet, kan ha ført til at jakten og handelsforbindelsene ble betydelig svekket. Men også økende konkurranse med elfenben fra Russland (hvalross) og Afrika (elefant), som kom til det europeiske markedet, kan ha ført til en nedgang i prisen. Dermed kan dette ha fjernet det økonomiske grunnlaget for nybyggerne. Faren som inuittene utgjorde er også ansett for å være en mulig faktor, siden disse også trakk mot sør da klimaet ble mer ugjestmildt. En annen mulig årsak er sykdom.
De første systematiske undersøkelser for den nordatlantiske regionen
Helt siden 1700-tallet har det, på grunnlag av gamle anekdoter, vært drøftet om det hadde vært midlertidige høye temperaturer i middelalderen i regioner rundt Nord-Atlanteren. Den danske misjonæren Hans Egedes (1686–1758) oppdrag i 1721 var å finne bebodde vikingboplasser fra middelalderen på Grønland, men slike fantes ikke. Etableringen av disse var kjent, men det hadde ikke vært livstegn fra dem på 200 år. Klimaet ble allerede da utpekt som en mulig årsak til forsvinningen:
Den sveitsiske geologen Bernhard Studer (1794–1887), den franske forskeren François Arago (1786–1853) og andre tolket slutten på norrøne bosetninger på Grønland på 1400-tallet som et resultat av at en kaldere periode inntrådte. Denne mente de etterfulgte en tidligere varm periode. Den tyske historikeren Konrad von Maurer (1823–1902) avviste denne oppfatningen, og mente at årsaken var utbredelsen av Inuittene. Den danske historikeren Poul Nørlund (1888–1951) undersøkte gravplasser til kolonistene fra Norge i Herjólfsnes, på den sørvestlige delen av Grønland, og fant rikelig med planterøtter i de dødes likskjorter under permafrosten. På grunnlag av dette konkluderte han med at høye sommertemperaturer midlertidig hadde tint opp grunnen, og at temperaturen derfor i tidligere tider hadde vært høyere der enn i 1921. Endringer av tregrensen tas delvis som en indikasjon på klimaendringer, dels som en indikasjon på menneskelig inngripen. Den tyske klimatologen Eduard Brückner (1862–1927) påviste i 1895 at det tidligere hadde vært områder med dyrking av vindruer i Nord-Tyskland, mens det rundt 1900 ikke forekom slike næringer i regionen. Årsakene var riktignok ikke bare klimatiske, men også at økonomiske grensebetingelser var blitt endret: «Det var [tidligere] mer praktisk å dyrke vindruer enn å importere vin fra sør på grunn av kostbar transport». Dermed er det ikke sikkert at vindyrking mot nord er en særlig sikker klimaindikator.
Den systematiske utforskningen av en mulig middelaldersk «klima-anomali» ( Medieval Climate Anomaly). Dette på grunn av avvik fra tidligere klimatrend, og da spesielt i Europa, hvor dette var opprinnelige temaet for forskningsfeltet historiske klimatologi. I middelalderens Europa fantes ingen instrumentelle observasjoner (systematiske målinger), dermed var det bare mulig å trekke konklusjoner om klimatiske forhold og deres konsekvenser ut fra historiske dokumenter og arkeologiske funn. I 1990-årene ble paleoklimatologien utviklet slik at data fra naturlige klimaproxy kunne gi rekonstruksjoner av høy kvalitet. Dermed har en fra rundt år 1300 utviklet nokså komplette historiske oversikter om sommer og vintervær. Den britiske klimatologen Hubert Lamb (1913–1997) og den franske historikeren Emmanuel Le Roy Ladurie (1929–) publiserte de første omfattende beskrivelser av et klima med høyere temperaturer, med tilhørende sosiale relasjoner for regionen rundt Nord-Atlanteren og spesielt i Europa.
Begrepet den varme perioden i middelalderen oppstod først og fremst på grunn av arbeidet til Lamb i 1960-årene, og senere tatt opp av andre fagområder. Lamb viste til en klimaendring med temperaturøkninger med regionale verdier mellom 1 til 2 °C med høydepunktet antageligvis mellom år 1000 og 1300. Innledningen til perioden begynte på 800- og 900-tallet med relativt lite nedbør, kalde vintre og varme somrer. Lamb viste at oppvarmingen først og fremst skjedde i områder rund Nord-Atlanteren, mens det på omtrent samme tid var en relativt lavere temperatur i Nordlige Stillehavet. Årsaken til dette mente han var forskyvninger av den arktiske polarvirvelen.
Noen ganger blir middelalderens varme periode også definert ut fra størrelsen på isbreer. Grunnlaget for denne betraktningen er at middelalderens varme periode var preget av en anslått tilbaketrekning av en rekke breer mellom cirka år 900 og 1300.
En global varmeanomali?
Klimaforskeren Scott Stine publiserte i 1994 en paleoklimatisk analyse som viser at det fra rundt år 900 til 1350 i Sierra Nevada (California) og Patagonia hadde vært sammenhengende perioder med ekstrem tørke over flere hundre år. Stine foreslo at hydrologiske forskjeller i middelalderen kunne ha vært enda viktigere enn avvik i temperaturen. Om slike hydrologiske anomalier også tas med, foreslo han at det mer generelle begrepet «middelalderens klimaanomali» burde innføres.
Begreper og forskning siden 2010
Videre rekonstruksjoner, for eksempel fra «Pages 2k»-prosjektet, har en stadig bedre regional dekning. Dette åpner for en ny vurdering, i det minst for temperaturer på den nordlige halvkule. I 2013 konkluderte IPCCs femte hovedrapport med at middelalderens klimaanomali var regionalt og tidsmessig ujevn, men at det i enkelte områder og i visse tidsperioder, kan ha være så høye temperaturer som på begynnelsen av 2000-tallet. I de siste tretti årene før 2013 var imidlertid gjennomsnittstemperaturene på den nordlige halvkule sannsynligvis høyere enn i alle 30 års-perioder i middelalderen.
Bruken av begrepet «middelalderens varme periode» eller «middelalderens klimaanomali» er inkonsekvent. Den amerikanske klimaforsker Raymond S. Bradley (1948–) mente at her hadde en slags selvbekreftende effekt vært virksom. Mange studier refererer til begrepet selv om «deres» undersøkelse av klimavariasjon var tydelig utenfor tidsvinduet for årene 950 til 1250. Altså at de tar med hele tidsperioden for middelalderen som gjerne regnes fra år 500 til 1500.
Uenighet rundt sammenligning med dagens globale oppvarming
Middelalderens varme periode blir ofte nevnt av klimaskeptikere. Den fremholdes som et eksempel på at det ikke er sikkert at dagens oppvarming skyldes menneskelig utslipp av klimagasser. Det sies at når konsentrasjonen av klimagasser i atmosfæren i middelalderens ikke var høyere enn hverken før eller etter, kan det bare være andre årsaker som er av betydning for global oppvarming. De hevder videre at det må være de samme grunnene for oppvarmingen som startet på 1900-tallet som for middelalderens varme periode.
Den tyske klimatologen Stefan Rahmstorf argumenter for at ingen anerkjente klimaforskere er i tvil om at ikke bare drivhusgasser, men også andre faktorer har betydning for jordens klima. Disse andre faktorene, kjent som klimapådrag, står bak mange klimavariasjoner i jordens fortid. Selv om disse faktorene har forårsaket middelalderens varme periode, kan ikke klimagasser utelukkes som en årsak for oppvarming fra 1900-tallet og fremover. Snarere er det slik at av alle kjente faktorer som kan forårsake global oppvarming fra 1900-tallet, er det kun konsentrasjonen av klimagasser som er et så stort bidrag at det kan forklare den observerte oppvarmingen.
Diskusjonen om omfanget og konsekvensene av den globale oppvarming gjelder både hastigheten og omfanget. Det er enighet om at prosessen er historisk unik. Som det er dokumentert via en rekke klimaproxy, er dette unikt selv sett fra et paleoklimatologisk synspunkt, hvor det ikke finnes noen paralleller i jordens historie.
Cofrentes kjernekraftverk
Cofrentes kjernekraftverk er et spansk kjernekraftverk som ligger ved byen Cofrentes i provinsen Valencia. Det eies av Iberdrola SA.
Verket har én reaktor, som ble tatt i bruk 1985. Det er installert en total effekt på brutto 1 092 MW (netto 994 MW). I 2006 leverte verket 8,87 TWh elektrisk kraft. Produksjonen utgår etter eksisterende planer i 2034.
Catantopidae
Utseende
Middelsstore til store gresshopper, ofte ganske fargerike. De norske artene er begge forholdsvis store, klumpete, brokete fargede gresshopper, de ligner nokså mye på hverandre, men kan skilles på at skoggresshoppen har blå baklegger, fjellgresshoppen røde. Antennene er korte og trådformede, hodet forholdsvis stort og rundet med kraftige kjever velegnet til å tygge hardt plantemateriale. Mange er kortvingede, men det finnes også en del langvingede arter. Bakbeina er kraftige hoppebein med piggete, ofte klart fargede legger.
Levevis
Tornbrystgresshoppene er planteetere. De lever gjerne i åpne områder, men kan også finnes i skog. I motsetning til mange andre gresshopper har de ikke en kraftig sang, men kan lage svakere lyder ved å tromme med bakbeina på vegetasjonen, eller ved å gnisse kjevene (mandiblene) sammen.
Vandrende arter
Flere arter i denne gruppen kan foreta store massevandringer og i enkelte tilfeller forårsake katastrofer ved at gresshoppene spiser opp alle avlinger der de vandrer fram. Dette gjelder noen Melanoplus-arter i Nord-Amerika, men særlig ørkengresshoppen (Schistocerca gregaria) i varme områder i den gamle verden. Denne arten lever normalt i et begrenset område ved Afrikas horn, og gresshoppene er fåtallige, grønne eller brunlige (solitær fase). Enkelte ganger, når tettheten blir høy etter regn, utvikler de unge gresshoppene seg helt annerledes. De blir mørke, utvikler lange vinger og legger ut på enorme massevandringer (gregarisk fase). Slike vandringer kan pågå i mange måneder og omfatte store deler av Afrika, det sørlige Europa og det vestlige Asia. Gresshoppene kan forårsake hungerkatastrofer i områder som er avhengige av jordbruk. Det foreløpig siste, store utbruddet var i 2004 og forsårsaket store problemer i Vest-Afrika. På den andre siden kan disse gresshoppene være en verdifull næringskjede for folk som livnærer seg ved jakt og sanking.
Utbredelse
De er utbredt i alle verdensdeler, men er særlig artsrike i Australia, der de utgjør over 80% av alle gresshoppeartene.
Systematisk inndeling
Tornbrystgresshoppene blir ofte regnet som en undergruppe av den store familien markgresshopper (Acrididae).
Grayson County
Grayson County er navnet på tre fylker i USA:
Andrea Gabrieli
Andrea Gabrieli (ca. 1533 – 1586) var en italiensk organist og komponist.
Gabrieli ble regnet som den mest betydningsfulle komponist i den venetianske skole og var i det hele en av renessansens mest innflytelsesrike komponister.
Liv
Gabrieli var elev av nederlenderen Adrian Willaert som var kapellmester i Markuskirken, og var fra 1536 sanger i kirken. Senere var han en periode hos Vincenzo Ruffo i Verona, men fra 1566 var han tilbake i Markuskirken, nå som andreorganist. Fra 1585 og fram til sin død hadde han stillingen som førsteorganist i Markuskirken, en av de mest prestisjefylte musikkpostene i Nord-Italia.
Seint i karrieren ble han en etterspurt lærer. Nevøen Giovanni Gabrieli var en av hans mest fremstående elever, og Andrea påvirket dermed indirekte Giovannis elev Heinrich Schütz. En annen framstående elev var Hans Leo Hassler.
Musikk
Andrea Gabrieli var en produktiv og allsidig komponist som skrev store mengder geistlig og sekulær vokalmusikk, musikk for blandede grupper sangere og instrumenter, og rene instrumentalverk. Mye var beregnet for Markuskirkas store og resonante rom.
De tidlige verkene var påvirket av Cipriano de Rore og Gabrielis madrigaler er typiske for stilen på midten av 1500-tallet. Men selv i sin tidligste musikk foretrakk han homofone teksturer ved musikkens klimaks, et trekk som peker framover mot hans seinere storslåtte stil. Etter at han kom i kontakt med Orlando di Lasso i 1562, endret stilen seg og nederlandsk musikk ble hans sterkeste inspirasjonskilde.
Da Andrea Gabrieli begynte å arbeide i Markuskirka, vendte han ryggen til den Den fransk-flamske skolens kontrapunktikk som hadde dominert musikken så langt på 1500-tallet. I stedet begynte han å blande grupper bestående av instrumenter og kor som spilte antifont i det store kirkerommet. I musikken han skrev på denne tiden, repeterte han fraser med forskjellige kombinasjoner av stemmer i ulike tonehøyder. Han anga ikke instrumenteringen eksplisitt, men den kan utledes. Musikken han skapte var unik for sin tid og definerte den venetianske stilen for neste generasjon.
Det kan se ut som Andrea Gabrieli var lite innstilt på å publisere sin egen musikk, da det meste ble publisert av Giovanni etter onkelens død.
Vanlig ordensblomst
Vanlig ordensblomst (Orbea variegata) er en plante i gravmyrtfamilien. Den hadde tidligere det vitenskapelige navnet Stapelia variegata.
Planten er en sukkulent med opprette stengler. Stenglene er firkantede og har tenner langs kantene. Den store blomsten ser ut som en femtakket stjerne og har et brunt eller purpur mønster på gul bakgrunn. Blomsten har en utpreget åtsellukt. Spyfluer blir tiltrukket av lukten og pollinerer blomsten. Den befruktede blomsten utvikler seg til to belgkapsler som inneholder mange hårete frø.
Hardeman County
Hardeman County er navnet på to fylker i USA:
Vandellòs kjernekraftverk
Vandellòs kjernekraftverk er et spansk kjernekraftverk som ligger ved byen Tarragona i provinsen Catalonia. Det eies av Endesa SA.
Verket har én reaktor, som ble tatt i bruk 1972. Det er installert en total effekt på brutto 1 087 MW (netto 994 MW). I 2006 leverte verket 7,02 TWh elektrisk kraft. Produksjonen utgår etter eksisterende planer i 2027.
Ali al-Haidri
Ali al-Haidri (død 4. januar 2005) var guvernør i Bagdad, Irak.
Al-Haidri unnslapp så vidt å bli myrdet i et attentat i begynnelsen av september 2004 i Bagdad, men han ble myrdet av ukjente væpnede menn under et nytt attentat-forsøk i Bagdad. Bakholdsangrepet fant sted tidlig i 2005. Bare timer før al-Haidri ble drept, ble minst ti andre irakere, åtte av dem politimenn, drept i en kraftig eksplosjon ved en irakisk politi-sperring i sentrum av hovedstaden Bagdad.
Danmarks historie (1536–1660)
Danmarks historie (1536–1660) var en periode i landets historie preget av et svakt statsstyre dominert av adelen og flere militære nederlag. I kjølvannet av valget på Christian III som Frederik Is etterfølger ble reformasjonen innført i 1536. På en utenlandsreise i 1521 hadde Christian vært til stede under riksdagen i Worms og møtet med Martin Luther hadde gjort et uutslettelig inntrykk på ham.
Mot periodens avslutning var Danmark involvert i en lang rekke kriger, og dette kulminerte med at svenskene besatte store deler av landet. Etter at landet måtte avstå Skånelandene og Bornholm ble det fritt igjen. Kort tid etter gjennomførte Frederik III et statskupp som innebar at eneveldet ble innført. Denne styreformen holdt seg helt frem til 1848, i nesten to hundre år.
I den mellomliggende perioden var landet formelt styrt av kongen, men et riksråd som besto av en rekke medlemmer av adelen hadde via kongens håndfestning til tider avgjørende innflytelse på politikken og beslutningene og perioden blir gjerne betegnet som «adelsveldet».
Landet nøt godt av gunstige økonomiske vilkår, men midlene ble i stor utstrekning benyttet til å finansiere Danmarks deltakelse i flere store europeiske kriger. Det ble allikevel også mulighet for å realisere flere av Christian IVs visjoner med omfattende byggevirksomhet i København.
Reformasjonen
Den 6. august 1536 holdt Christian III sitt inntog i København etter at grevefeiden var over og København hadde kapitulert. Seks dager senere gjennomførte han et statskupp. De tre biskopene som oppholdt seg i København ble arrestert og satt bak lås og slå. Den offisielle begrunnelsen var nøling med å velge Christian til konge og for på andre måter å ha begått straffbare handlinger. Den egentlige årsaken var at Christian III ville slå to fluer i ett smekk: trumfe gjennom en luthersk reformasjon og konfiskere bispegodset. Inntektene skulle blant annet dekke utgiftene til den nylig avsluttede borgerkrigen.
På et stendermøte i oktober 1536 ble det utarbeidet en håndfestning og en rikslov. Til stede på møtet var representanter for de 81 kjøpstedene og tre bønder fra hvert herred. Danmark skulle fortsatt være et valgkongedømme og riksrådet skulle velge kongen. Christian fikk valgt sin to-årige sønn Frederik til tronfølger.
Kongen skulle ha en rikshovmester, kansler og riksmarsk, som alle automatisk skulle bli medlemmer av riksrådet. Skattebevillingene tilfalt riksrådet og habeas corpus-regelen om at ingen kan fengsles uten dom med mindre han gripes på fersk gjerning, skulle bare gjelde for adelen. Dessuten sikret adelen seg at de og bøndene skulle få handle med hvem de ville og at borgere og bønder ikke kunne kjøpe eller pantsette adelsgods. Kongen skulle heller ikke blande seg i adelens indre forhold og adelen bevarte hals- og håndrett over sine bønder. Bispetienden skulle tilfalle kongen og adelen skulle slippe å betale den. På stendermøtet ble Norge gjort til en del av kongeriket. Det norske riksrådet som hadde hyllet Christian II ble avskaffet.
Forholdene for den nye luthersk-evangeliske kirken ble organisert i kirkeordinansen, som ble godkjent av selveste Martin Luther. Den vendte seg mot helgendyrkelse, fastedager, sjelemesser, sølibat og alt annet katolsk og gikk inn for dansk forkynnelse.
Etter at Christian hadde sikret sønnens valg som tronfølger i 1536, ville han sikre seg mot Christian IIs arvinger, døtrene Dorothea og Christine. Som barn av keiser Karl Vs søster kunne de få støtte av keiseren. Derfor inngikk Christian III i en nordtysk allianse av protestantiske fyrster og byer. I tillegg inngikk han en 50-årig militærallianse med Sverige ved freden i Brömsebro. Sverige lovte gjensidig hjelp mot indre og ytre fiender og at tvistemål mellom de to rikene skulle avgjøres ved voldgift.
Danmark inngikk også i et forsvarsforbund med Frankrike. Da Frankrike ble angrepet av Karl V ble Danmark trukket inn i krigen og dermed også mot Nederlandene. Danmark sperret Øresund for nederlandske skip og innledet et mislykket angrep på den nederlandske øya Walcheren. Året etter sluttet Danmark fred med keiseren i Speyer. Nederlandene fikk fri handelsrett i Danmark og Danmark-Norge gikk ut av forbundet med Frankrike. Til gjengjeld lovet keiseren at han for fremtiden ikke skulle støtte Christian IIs arvinger. Senere samme år delte Christian III hertugdømmene med sine halvbrødre, Hans, som ikke etterlot seg arvinger og Adolf, som ble stamfar til den gottorpske hertuglinjen.
Den nordiske syvårskrigen
Frederik II underskrev en håndfestning svært lik sin fars, men denne gang ble det ikke valgt en tronfølger. Riksrådet ville overta styret etter kongens død og kongen skulle stå til regnskap for riksrådet i tilfelle av klager over styret.
Frederik II deltok som hertug i hertugdømmene med sine onkler hertug Hans og Adolf, i erobringen av Ditmarsken. Samtidig overdro han den estiske øya Øsel til sin bror Magnus i 1560 for å unngå en ytterligere oppdeling av hertugdømmene. Magnus forsøkte å erobre Estland, men ble slått tilbake av russerne, som var i ferd med å tilkjempe seg adgang til Østersjøen. Tallinn søkte beskyttelse mot russerne hos den svenske kongen Erik XIV. Han tilbød Magnus å bli Eriks vasall for 20,000 daler. Da Magnus takket nei, innførte Erik XIV et forbud mot all handel med russiske varer i kystbyen Narva. Handelen skulle gå over den finske byen Viborg og Tallinn som den svenske kongen kontrollerte. Danmark ville ikke finne seg i at svenskene hadde kontrollen over handelen i Finskebukta og innkalte til et møte mellom de to land i København.
Under forhandlingene møtte den svenske diplomaten opp med Erik XIVs nye våpenskjold, som nå førte de danske løver og den norske løve. Omvendt inneholdt Frederik IIs våpen tre kroner, som hans far hadde innført i 1550-årene under svenske protester. Møtet løste ikke noe, og begge land innførte høyere beskatning for å ha penger til den krigen som var rykket nærmere etter propagandakrigen med våpenskjoldene i København. Den 30. mai 1563 rammet et dansk varselsskudd ved et uhell det svenske admiralskipet utenfor Bornholm. De nitten svenske skipene gikk til kamp mot de ni danske, og svenskene erobret tre skip med ca. 500 manns besetning.
Danmark inngikk en allianse med Lübeck i juni, og i oktober ble det sluttet forbund med Polen. Før dette var de danske og lybske feidebrevene (krigserklæringer) blitt avlevert i Stockholm 31. juli; Den nordiske syvårskrigen hadde begynt.
Danmark sendte rundt 25,000 mann mot Sverige og den svenske festningen Älvsborg overga seg allerede 4. september. Erik XIV innledet deretter et angrep mot Halland, men ble slått tilbake. Selv om den dansk-lybske flåten hadde herredømmet i de første årene av krigen, klarte den aldri å spille en avgjørende rolle og hadde ingen innflytelse på landkrigen, hvor begge parter utførte massakrer på hverandres byer. Danmark led raskt under den resultatløse krigen på grunn av høye krigsskatter og tvangsutskriving av bønder til krigstjeneste. Etter en våpenhvile i krigshandlingene kom krigen i gang igjen i oktober 1565 og den svenske flåten begynte å få overtaket. En dansk blokade av Øresund medførte bare at Nederlandene, England, Spania og de ellers nøytrale hansabyene ble fiendtlig stemt overfor Danmark. I juli 1566 gjorde en storm utenfor kysten av Gotland det av med mesteparten av den danske flåten og 4,000 av de 6,000 ombord omkom.
I 1568 ble Erik XIV avsatt av sine brødre Johan og Karl. Johan ble senere valgt til konge under navnet Johan III. Johan søkte å få til våpenhvile med Danmark og under fredsforhandlingene i Roskilde gikk de svenske forhandlerne med på å betale krigserstatning til Danmark. Johan fikk i 1569 stenderforsamlingen til å forkaste forslaget og krigen fortsatte. Det danske riksrådet ønsket å avslutte krigen før den brakte landet i kne, men Frederik II fikk 1. januar 1570 ved å true med abdikasjon riksrådet til å innkalle til stendermøte for å skrive ut nye skatter. 26. februar fikk kongen det som han forlangte. Den 15. juli innkalte den tyske keiseren til fredsmøte i Stettin. 13. desember 1570 ble freden i Stettin sluttet og den innebar i realiteten status quo, ettersom Danmark skulle beholde Älvsborg inntil Sverige hadde betalt en krigserstatning på 150,000 daler.
I resten av Frederik IIs regjeringstid hersket det fred i Danmark og til tross for de fortsatt høye skattene som skulle fylle den tomme statskassen gikk det landet godt. I 1576 begynte kongen å utstede såkalte luksusforordninger. Det ble blant annet forbudt for adelen å avholde overdådige begravelser som oversteg kongebegravelser når det gjaldt prakt, og adelsmennenes fruer skulle ikke pynte seg så mye med smykker at de kunne forveksles med fyrstinner.
Christian IV
Da Frederik II døde i 1588, var tronfølgeren Christian IV kun elleve år gammel. Han var blitt valgt i 1580. Da han hverken kunne regjere eller underskrive den håndfestningen hans far hadde gitt tilsagn om, innsatte riksrådet i stedet en formynderregjering som besto av fire riksråder. Enkedronning Sophie ble satt utenfor innflytelse og fikk kun tillatelse til å fungere som familiens overhode.
I 1595 besluttet en herredag å krone Christian til konge følgende år. Kroningen fant sted i august 1596 og ble av det overdådige slaget. Kongen underskrev en håndfestning som var en tro kopi av farens. Året etter kroningen ble Christian IV gift med Anna Kathrine av Brandenburg.
Christian IV huskes nok først og fremst for sine bygningsverker, som Rundetårn, Holmens kirke, Nyboder og Børsen samt for opprettelsen av bydelen Christianshavn. Kongen selv var meget velstående: Øresundstollen gikk direkte i hans kasse og dessuten mottok Christian IV i 1629 10 tønner gull som krigserstatning. I siste instans kunne han låne penger hos sin mor som med stor suksess drev godsområdet for Nykøbing slott.
Mange store planer
Med en god personlig økonomi hadde Christian IV et godt utgangspunkt for å føre en aktiv politikk. Hans første trekk kom i 1613 da han fratok alle håndverkerlaugenes vedtekter. Problemet med laugene var blant annet at de skrudde prisene i været og la hindringer i veien for nye mestre. I 1621 kom en ny forordning for laugene; den bestemte fortsatt lærlinge- og svennetidens lengde, men skulle ikke kreve mesterstykke og dyrt gjestebud hvis en svenn ville slå seg ned som mester. Mestrene skulle heller ikke holde fremmede mestre som søkte opptak i laugene og de skulle ikke avtale priser innbyrdes.
Christian IV drømte om å starte en dansk tekstilindustri. I 1605 opprettet han Tugt- og Børnehuset, hvor straffanger, omstreifere og foreldreløse barn ble satt til å sy klær. Etter en periode i 1619 hvor det var stengt på grunn av en pestepidemi ble de to avdelingene delt opp og «Børnehuset» ble en håndverkskole. Dessverre var det svært vanskelig å få avsettelse på varene og mesteparten endte i kongens kleskammer. I 1620 inviterte kongen silkehåndverkere fra bl.a. Nederlandene til København for å grunnlegge en silkemanufaktur. Prosjektet ble slått stort opp, men man kom fort opp i vanskeligheter ettersom råsilke skulle importeres og var meget dyr og markedet for silkevarer var lite. På tross av at det ble innført tollfrihet på råsilke og forbud mot import av utenlandsk silke, ble Silkeværket i Silkegade en fiasko. I 1624 solgte kongen det til to hollendere, som heller ikke kunne få det til å lønne seg. Silkeværket måtte stenge i 1626.
Handel var kongens store interesse og han ga bl.a. kjøpmenn fra Malmø, København og Helsingør enerett til handel på Island i perioden 1602–14. Monopolet ble etter en fornyelse i 1619 senere utvidet til også å omfatte Grønland og Færøyene. Det ble ivaretatt av et aksjeselskap fra København. I 1616 opprettet kongen Ostindiske kompani som fikk monopol på all handel i Det Magellanske hav og Magellanstredet, rundt Kapp det gode håp, i alle ostindiske land samt i Kina og Japan. Især det københavnske borgerskapet skjøt inn penger i det nye foretagendet som i 1618 tilsynelatende fikk en stor mulighet da hollenderen Marselis Boshouwer, som presenterte seg som utsending for keiserriket Ceylon, 30. mars sluttet en traktat mellom Danmark og rajahen av Kandy, den ceylonske keiser. Traktaten ga Danmark enerett på handel med Ceylon i tolv år mot å forsvare rajahen mot portugiserne, som hadde kontroll over en del av Ceylon. I 1620 ankom det første skip for å varsle ankomsten av fire orlogsmenn med admiral Ove Gjedde i spissen, men skipet forliste etter kamp med portugisere utenfor Indias sydøstkyst, 150 km nord for Ceylon. De overlevende fikk husly hos fyrsten av Tanjore. Etter en tid ankom Ove Gjedde, som i mellomtiden hadde fått beskjed fra keiseren av Ceylon om at Boshouwer aldri hadde fått fullmakt til å slutte en traktat med Danmark. Gjedde inngikk i stedet en avtale med fyrsten av Tanjore, som innebar at Danmark overtok et stykke land mot en årlig avgift. Dermed var den danske kolonien Trankebar grunnlagt.
Ostindiske kompani kom imidlertid aldri til å gå godt ettersom det var i konstant konkurranse med de øvrige kolonimaktene. I 1650 tok regjeringen konsekvensen av det og opphevet kompaniet.
Kalmarkrigen
Akkurat som sin far var Christian IV interessert i herredømmet over Norden. Under dekknavnet kaptajn Frederiksen foretok han i 1599 en reise over Nordkapp til Kolahalvøya i Russland. Det gjorde han for å demonstrere dansk herredømme over Nord-Norge, ettersom man ante at svenskene hadde en anneksjon av området i tankene. Christian IV bygget festningsbyen Christianopel i Blekinge som motvekt til den svenske festningen Kalmar.
I første tiår av 1600-tallet beskyldte Christian IV den svenske kongen Karl IX for å sjikanere danske kjøpmenn, stille spørsmål ved Danmarks østersjøherredømme og gjøre urettmessig krav på Nord-Norge ved å kalle seg «de lappers konge». Da Gustav II Adolf anla Göteborg i 1621, ga byen privilegier på seilas i de nordlige hav og året etter blokkerte handelen til Riga, ble det for mye for Christian IV. Med de nevnte saker som begrunnelse ønsket han krig med Sverige. Riksrådet strittet i mot med henvisning til forliksmøtene mellom de to lands riksråder som de hadde innvilget ved freden i Stettin i 1570.
Kongen trengte riksrådets samtykke for å erklære krig, så han truet i stedet med å erklære krig som slesvigsk og holstensk hertug. Dette kunne han gjøre ettersom riksrådet ikke hadde noen makt syd for Kongeåen. Da riksrådet ikke kunne stoppe en krig valgte det å støtte Christian IV og 4. april 1611 erklærte Danmark Sverige krig; Kalmarkrigen var en kjennsgjerning. Den 1. mai gikk den danske kongen over den dansk-svenske grensen ved Blekinge. Etter at Kalmar by var inntatt 27. mai beleiret han selve festningen. Han hadde håpet at de svenske bøndene skulle se på danskene som befriere, men i stedet inngikk en del bønder lokale fredsavtaler eller angrep de danske styrkene. Karl IXs sønn Gustav II Adolf angrep og brente ned den danske festningen Christianopel den 26. juni. Karl IXs angrep på beleiringsstyrken ved Kalmar den 17. juli mislyktes, og 2. august kunne Christian IV innta festningen etter å ha bestukket kommandanten. En dansk okkupasjon av Öland ble slått tilbake av Gustav Adolf i september.
Etter erobringen av Kalmar utfordret Karl IX Christian IV til duell. Dette avviste Christian IV og kalte den svenske kongen for «en gammel narr». Ikke lenge etter døde Karl IX, og hans 16-årige sønn Gustav II Adolf etterfulgte han som svensk konge 30. oktober 1611. Igjen var de danske bøndene de store taperne av krigen. De ble brannbeskattet og led både under tvangsleveranser og tvangsinnkvarteringer av kongens soldater. I tillegg var det tvangsutskrivinger selv om Christian IV foretrakk leietropper ettersom han mente at bønder var udugelige som soldater.
Etter å ha avvist et svensk fredsforslag erobret danskene Älvsborg den 1. juni 1612 og en dansk flåte nådde helt frem til Stockholm hvor den ankret opp i skjærgården ved Vaxholm 1. september. Skipene brakte ikke med seg landgangstropper og etter å ha bygget en varde som bevis for sin tilstedeværelse forlot de området igjen.
Da den nederlandske østersjøhandelen ble forstyrret av krigen fikk Nederland England til å fungere som megler mellom partene. Fredsforhandlinger ble innledet 29. november 1612 og 20. januar 1613 kunne Sverige og Danmark inngå freden i Knærød. Christian IV hadde ikke klart å samle Norden under den danske kronen, men med Älvsborg og Kalmar hadde han gode kort på hånden. Resultatet av forhandlingene ble at Sverige fikk tollfrihet i Øresund og det ble innført tollfrihet mellom landene. Til gjengjeld måtte Sverige gi avkall på sine krav på Nordkalotten, anerkjenne at Danmark hadde tre kroner i riksvåpenet og dessuten betale ti tønner gull (en million riksdaler) i krigserstatning til Danmark over seks år. Inntil summen var betalt skulle Danmark beholde Älvsborg som pant og derfor er beløpet også kjent som Elfsborgs løsen. Sverige betalte beløpet i løpet av de seks årene.