cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nakkehoved fyr
I de seneste år brukes betegnelsen om det vestlige av de to fyr, som nu er det eneste aktive. Det er et anduvningsfyr, som sammen med fyret på Kullen i Sverige markerer innseilingen til Øresund fra Kattegat. Det er et 21 m høyt blinkfyr, som avgir 3 blink a 0,3 sekunder varighet (umiddelbart etter hverandre, gruppeblink) for hvert 20. sekund. Lysstyrken er 229 358 cd, og fyret kan i klart vær sees 25 nautiske mil (omtrent 46 km). Fyret huser dessuten i dag Fyrhistorisk Museum.
Den norske kirke
Etter reformasjonen
Lavkirkelig vekkelseskristendom og kristne lekmannsorganisasjoner som opererer uavhengig av statskirken kom til å spille en viktig rolle fra midten av 1800-tallet av og var del av den brede demokratiske reisning som fant sted innen politikk og kulturliv for øvrig på samme tid. Hans Nielsen Hauge og haugianismens opposisjon mot presteautoriteten og hans virksomhet som forkynner i strid med forbudet som gjaldt mot lekmannsforkynnelse, var her en viktig inspirerende kraft. Forholdet mellom statskirken og de frie lekmannsorganisasjonene har vært preget av varierende grader av spenning, men en grunnleggende gjensidighet og lojalitet har bestått. Utviklingen i Norge var her helt forskjellig fra Sverige, der forholdet mellom statskirken og lekmannskristendommen i langt større grad ble preget av konfrontasjon og splittelse.
Nakkehoved fyr
Det østlige fyr ble slukket i 1898 og er i dag ført tilbake til sin skikkelse fra år 1800. Det inngår nå i, og var det opprinnelige Fyrhistorisk Museum.
Den norske kirke
Etter reformasjonen
Konventikkelplakaten ble opphevet i 1842, etter påtrykk fra haugianerne, og i 1845 vedtok Stortinget dissenterloven. Etter dette ble det dannet en mengde kristne foreninger.
Nakkehoved fyr
Historie
Til slutten av 1700-tallet fantes kun Skagen fyr og Anholt Fyr til å lede skipsfarten gjennm Kattegat. Og fra 1560 et fyr på Kullen til å vise leden mot Øresund. Det ble besluttet å oppføre et fyr på Kronborg og å oppføre to fyr ved Nakkehoved for at kunne skille disse fra det ene fyr på Kullen. Nakkehoved-fyrene ble tegnet av arkitekt G.D. Anthon, og ble bygd for kongens regning og sto ferdige i 1772. Begge var murede, firkantede fyr, som var sammenbygd med gavlen på fyrvokterboliger.
Den norske kirke
Etter reformasjonen
På slutten av 1800-tallet ble kirkespråket fornorsket. Landstads forsiktige fornorsking av språket i salmeboken (1869) skapte en del negative reaksjoner. Anton Christian Bang fikk trykket oversatt versjon av juleevangeliet, mens Elias Blix ga ut Nokre Salmar, gamle og nye (1869). Første juledag 1884 ble det en av Blix' salmer på landsmål første gang fremført i en norsk kirke, det skjedde i Lårdal kirke og uten offisiell tillatelse. I 1892 ble det tillatt med salmer på landsmål dersom menigheten ønsket det. Fra 1908 fantes det en fullstendig tekst- og alterbok på landsmål. Det var særlig Noregs ungdomslag og Det norske samlaget som presset frem bruk av landsmål i kirkene. Presten Johan Einar Unger var den første som prekte på landsmål, mens Anders Hovden var den første som brukte landsmål konsekvent i sin prestegjerning - første gang i Ørsta 1890. Det var særlige salmene som bidro til å gjøre nynorsk til kirkespråk, Blix' salme Gud signe vårt dyre fedreland ble spesielt populær og i løpet av 1905 ble den nasjonalsalme. Da Stortingets 7. juni vedtak ble lest fra alle landets prekestoler 11. juni 1905 skal menighetene ha reist seg spontant og sunget Blix' salme.
Nakkehoved fyr
Historie
Det vestlige fyr var det høyeste med 9 meter, mens det østlige var 7,5 meter. Det var ledefyr med åbne kulbål i en jernkurv på toppen af tårnene. Sigtelinjen til de to fyr holdt skibene klar av grunnene nord for Gilleleje.
Den norske kirke
Den norske kirke under andre verdenskrig
I krigsårene ble det et midlertidig skille mellom stat og kirke. Kirken tok klar avstand fra det nazistiske styret helt fra okkupasjonen 9. april 1940, men det endelige skillet mellom kirke og stat kom ikke før i 1942, da naziledelsen bestemte at Vidkun Quislings utnevnelse til statsoverhode skulle markeres med en festgudstjeneste i Nidarosdomen. Biskopene, ledet av biskop i Oslo Eivind Berggrav, forfattet da hyrdebrevet Kirkens grunn, der de sa fra seg de statlige delene av embetet. Dette førte til at alle biskopene og enkelte prester ble internert fram til krigsslutt. Rundt 90 % av prestene i Den norske kirke fulgte biskopenes eksempel og brøt med statsmakten. Det lokale kirkelivet ble i liten grad påvirket av dette, da prestene fremdeles utførte kirkelige handlinger som sakramentsforvalting, begravelser og lignende. De plassene man hadde nazistiske prester, holdt folk seg stort sett borte fra kirken, mens kirkesøkningen i de fleste kirker gikk betraktelig opp i krigsårene.
Nakkehoved fyr
Historie
De to fyr brændte kun i perioden 1. april–31. august 1772, da det straks opsto strid om betaling av fyrafgift. De ble igjen tent i 1800 på initiativ av overlos (senere kontreadmiral) Poul Løvenørn, som benyttede fyrene til å eksperimentere med fyrteknikk. Fyrene fik installert lanterner, så det nu var lukkede kullfyr med spesielle anordninger til sikring av trekk til forbrenningen.
Den norske kirke
Den norske kirke under andre verdenskrig
Den sentrale kirkelige personlighet i kirkekampen var Eivind Berggrav. Det dannet seg også en viktig allianse mellom geistligheten, legfolket og frikirkene. Andre sentrale personer i kirkekampen var professor Ole Hallesby ved Menighetsfakultetet og lekmannshøvdingen Ludvig Hope.
Nakkehoved fyr
Historie
I 1833 ble begge fyr ombygd til å bruke olie, og fik dessuten installert et spejlapparat, som viste fast, hvidt lys. Det vestre fyr fikk 18 speil med tilhørende lamper og det østre 8 spejle og lamper.
Den norske kirke
Navnet Den norske kirke
Den norske kirke er det mest vanlige navnet på statens offentlige religion eller statskirken. Navnet er blitt innarbeidet etter hvert. Første gang det ble brukt i offisiell sammenheng var i tittelen på Den norske Kirkes symbolske Bøger, som ble utgitt i 1859. Det ble også benyttet i 1889 om Alterbog for Den norske kirke og i 1911 i Indstilling ang den norske kirkes organisation fra den offentlige kirkekommisjonen av 1908. I lovtekster ble navnet tatt i bruk i 1926 i lov om utnevnelse av biskoper i Den norske kirke. Senere har det offentlige benyttet denne betegnelsen på statskirken, som for eksempel i lov om Den norske kirkes ordning fra 1953 og i lov av 7. juni 1996 nr. 31 om Den norske kirke (kirkeloven). Grunnloven § 16 har etter grunnlovsendringen i 2012 med navnet «Den norske kirke».
Nakkehoved fyr
Historie
Det østlige fyr ble tatt ut av bruk i 1898.
Samtidig ble det vestre tårn forhøyet til 21 m, og fikk et roterende linseapparat og en 6-vægers brænder. I 1906 skiftedes til en glødenetsbrænder, og brennstoffet ble endret fra olie til petroleum. I 1955 skiftedes til elforsyning med glødelampe.
Den norske kirke
Særtrekk ved det norske kirkeliv
Norge er i kirkelig henseende et av de mest homogene samfunn i verden. I få om noe land er en så stor andel av befolkningen medlem i ett og samme kirkesamfunn. Dette særpreget har bestått til tross for sekularisering og økende religiøs og kulturell pluralisme. Kirke og kristenliv representerer en kontinuitet i norsk historie som er uten sidestykke. Grunnloven konstaterer at «den Evangelisk-Lutherske Religion forbliver Statens offentlige Religion…». Selv om kirken har deltatt i og blitt preget av endringsprosesser i samfunnet for øvrig, har den grunnleggende enheten mellom kirke og folk bestått gjennom snart tusen år.
Norge fikk kristendommen i stor grad fra England, men med reformasjonen ble tilknytningen til tysk teologi, kultur og åndsliv dominerende. Dette har satt spor i liturgi, salmeskatt og i prestenes teologiske utdannelse. Også pietismen, som gjennom den lavkirkelige indremisjonsbevegelsen har satt sterke spor etter seg i norsk kirkeliv, er en arv fra tysk åndsliv. På slutten av 1800-tallet ble imidlertid den lavkirkelige lekmannskristendommen sterkt påvirket av religiøse bevegelser med utspring i England, USA og Sverige. Salmer og sanger på bedehuset hadde eksempelvis et helt annet preg enn de tyske koraler som ble sunget i statskirken. Norsk kirkeliv på 1900-tallet har vært preget av en gradvis sammensmeltning av statskirkelig kultur og arven fra den lavkirkelige vekkelsen.
Et særtrekk ved norsk kirkeliv er en rik samling salmer. Dels skyldes dette reformasjonen, der koralen ble en av de viktigste manifestasjoner av den folkelige deltakelse i gudstjenesten; dels skyldes det vårt historiske slektskap med dansk kirkeliv, som satte oss i forbindelse med den rike salmeskatten som her er representert ved store diktere som Thomas Kingo, Hans Adolph Brorson, Nikolai Frederik Severin Grundtvig og Bernhard Severin Ingemann; dels skyldes det at Den norske kirke selv frembrakte store salmediktere som ruver også i internasjonal sammenheng. Fremst blant disse er Magnus Brostrup Landstad, Elias Blix og i nyere tid Svein Ellingsen og Eyvind Skeie.
Folkets oppslutning om kirken byr på mange paradoksale trekk. Oppslutningen om kirkens gudstjenester er i visse deler av landet svært lav, i andre deler av landet er den fortsatt svært høy. Lokale variasjoner kan være store. Deltakelsen i kirkelige handlinger knyttet til livets store hendelser er derimot fortsatt meget høy, om enn synkende. Selv om flertallet ikke har noe nært eller aktivt forhold til sin kirke, oppleves nærværet av kirken fortsatt som svært viktig for et stort flertall. Kirkebranner har gjentatte ganger vist hvilke dype og sterke følelser som fortsatt finnes mellom folk og kirke.
Antiterrorpoliti
Antiterrorpoliti er politi som etterforsker terrorisme og søker å avdekke planlagte terroranslag, vanligvis innenfor et lands grenser. Antiterrorpoliti har også ofte ansvar for å bekjempe spredning av våpen, spesielt masseødeleggelsesvåpen. Eksempler på antiterrorpoliti er PST, Beredskapstroppen, Säpo og SO15. I mange land er imidlertid ansvaret for avdekning av terroranslag av rettssikkerhetshensyn tillagt en sivil etat utenfor politiet, som for eksempel MI5 og CSIS, for å sikre at ikke samme etat har myndighet til å drive både etterretning og maktutøvelse (pågripelse, arrestasjon, bevæpning o.l.).
Risør Boligbyggelag
Boligbyggelaget har ca. 500 medlemmer og forvalter 208 boliger i 9 borettslag.
Risør Boligbyggelag er en del av Norske Boligbyggelags Landsforbund (NBBL).
Jaguariaíva
Jaguariaíva er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil. Norske Skog eier en fabrikk der, den produserer avispapir.
Pavel Sjuvalov
Pavel Andrejevitsj Sjuvalov (russisk: Павел Андреевич Шувалов; født 1. juni 1776, død 13. desember 1823) var en russisk offiser og diplomat, særlig kjent for sin innsats i finskekrigen og napoleonskrigene.
Sørlandet Boligbyggelag
Sørlandet Boligbyggelag (tidligere Kristiansand og Omegn Boligbyggelag) ble startet 17. desember 1945 og opererer i Kristiansand i Vest-Agder og nabokommunene. I 2009 fusjonerte Agder Boligbyggelag med Kristiansand og Omegn Boligbyggelag, og det nye selskapet tok dagens navn.
Boligbyggelaget har vel 14 300 medlemmer og forvalter 7 200 boliger i 183 borettslag, sameier og andre selskap.
Sørlandet Boligbyggelag er en del av Norske Boligbyggelags Landsforbund (NBBL).
Inpoc
Inpoc var en nordisk nettportal for mobiltjenester og -underholdning.
Inpoc ble lansert i Norge i november 2000. Portalen drev både med egenutviklede tjenester, og formidling av innhold fra Schibsteds aviser. Portalen ble lansert i Sverige i februar 2001, i Estland i oktober samme år, og så i Latvia i desember.
Inpoc ble drevet av selskapet Schibsted Telecom. Dette selskapet hadde Schibsted som hovedeier med 80 prosent, mens Aftenposten og VG hver eide ti prosent. Inpoc gikk 37 millioner kroner i underskudd de tre første driftsårene, men det norske selskapet gikk for første gang med overskrudd i 2003. Det var spesielt Java-baserte mobilspill (solgt for mellom 29 og 49 kroner stykket) som gjorde at Inpoc gikk i pluss. Selskapet økte kraftig også i 2004, med en omsetningsøkning fra 76 til 127,5 millioner kroner. I 2005 fusjonerte Inpoc med det svenske selskapet Aspiro. Aspiro med datterselskapene Inpoc og Cellus hadde på denne tiden rundt 60 prosent av mobilspillmarkedet i Norge.
Alle Inpoc-kunder fikk medlemsmagasinet Inpoc Magazine fire ganger i året, og med 238 000 lesere var dette i 2005 Norges største ungdomsblad ifølge MMIs leserundersøkelse.
Totjern
Totjerna (eller Totjenna) er to vann på Mangenskogen i Aurskog-Høland kommune i Viken, mellom Ovlien og Soot. Det passerer en høyspentlinje langs sydenden av det store Totjernet.
Møystad gård
Møystad gård er en gård på Ridabu i Hamar kommune i Innlandet.
De eldste kildene som nevner Møystad daterer seg til 1396. Gården ble i 1828 kjøpt av lensmann Tøstie i Vang, og dagens hovedbygning ble også reist rundt denne tiden. Bygningen ble i denne perioden blant annet brukt til rettsforhandlinger frem til den ble solgt i 1878. I 1900 huset gården 6 familier, 2 gardsfolk, 17 tjenestefolk og 14 forsørgede (barn og unge). I 1911 ble gården solgt til staten og ble dermed en av statens første forsøksgårder. Virksomheten ble i 1974 flyttet til Apelsvoll på Østre Toten, men et gjødselsforsøk som ble påbegynt i 1920 holdes fortsatt gående.
Fra 1911 var Werner Christie bestyrer og drev forsøksstasjon i plantefordeling på gården.
Siden forsøksvirksomheten ble flyttet har gården vært benyttet av blant andre Blæstad landbruksskole, Hedmark forsøksring og Graminor AS. Etter flere fradelinger disponerer gården i dag om lag 300 dekar dyrket mark. Gården ble solgt til private eiere i 2010
George M. Low
George Michael Low (født George Wilhelm Low 10. juni 1926 i nærheten av Wien, Østerrike, død 17. juli 1984) var en administrerende direktør for National Aeronautics and Space Administration (NASA) og den fjortende presidenten for Rensselaer Polytechnic Institute.
Bakgrunn og virke
Etter den tyske okkupasjonen av Østerrike i 1938, fire år etter Georges fars død, emigrerte hele familien hans til USA. I 1943, ble Low uteksaminert fra Forest Hills High School som ligger i Forest Hills, New York, og han begynte ved Rensselaer Polytechnic Institute (RPI), hvor han sluttet seg til Delta Phi brorskapet. I 1949 giftet han seg med Mary Ruth McNamara i Troy, New York. Mellom 1952 og 1963, fikk de fem barn sammen. Etter å ha fullført studiene til en mastergrad ble Low ansatt ved National Advisory Committee for Aeronautics (NACA) som ingeniør ved Lewis Flight Propulsion Laboratory i Cleveland, Ohio (senere Lewis Research Center, og nå Glenn Research Center).
Lows videre utdannelse ble avbrutt på grunn av den andre verdenskrig, og fra 1944 til 1946 tjenestegjorde han i det amerikanske militæret. Mens han tjenestegjorde i militæret ble han en naturalisert amerikansk statsborger, og juridisk forandret han sitt navn til George Michael Low. Etter endt militærtjeneste var Low tilbake ved Rensselaer Polytechnic Institute og han mottok en akademisk grad i 1948. Han flyttet senere til Fort Worth i Texas, der han begynte å arbeide som matematiker med aerodynamik.
I februar 1964 ble Low overført til NASAs bemannede romfartøyer i Houston, Texas og han fungerte som assisterende direktør ved dette senteret. George Low ble ansatt som administrerende direktør for NASA i desember 1969, som sådan, ble han en av de ledende figurene innenfor den tidlige utviklingen av flere amerikanske romferger, blant annet gjennom Skylab-programmet og Apollo-Soyuz Test Project.
Low pensjonerte seg fra NASA i 1976, og han ble i stedet president for RPI, en stilling fremdeles holdt ved hans død. Den 16. juli 1984 kunngjorde Det hvite hus at Low hadde blitt tildelt utmerkelsen Presidential Medal of Freedom for hans mange bidrag til utdanning og landets romprogram. Low døde av kreft dagen etter at han ble tildelt denne utmerkelsen.
Ettermæle
The New York State Center for Industrial Innovation ble senere omdøpt til George M. Low Senter for Industrial Innovation kort tid etter hans død. Hans sønn, G. David Low, ble ansatt som astronaut for NASA i 1985. I 1996 ble TV-filmen Apollo 11 gitt ut, der Low ble spilt av skuespiller Dennis Lipscomb. I 1998 ble miniserien From Earth to Moon vist på TV og i denne serien ble han spilt av skuespiller Holmes Osborne.
William Clito
William Clito (født 25. oktober 1102, død 28. juli 1128) var sønn av Robert Curthose, hertug av Normandie, i hans ekteskap med Sibylla av Conversano. William hadde et dynastisk krav på både Normandie og England, og ble greve av Flandern.
Hans tilnavn «Clito» var et latinsk begrep tilsvarende det angelsaksiske «Æþeling», jf. Edgar Ætheling, det germanske «Adelinus», jf. Williams fetter William Adelin. Både «Clito» og «Æþeling» betydde «av kongelig blod», tilsvarende den mer moderne tittelen prins.
Ungdom
Etter hans far Robert Curthoses led nederlag og ble tatt til fange av kong Henrik I av England (onkel av William Clito) etter slaget ved Tinchebray i 1106 havnet unge Clito i kongens hender. Henrik plasserte sin nevø i forvaring hos Helias av Saint Saens, greve av Arques, som hadde giftet seg med en datter av Robert Curthose, hans venn og patron. Beslutningen synes å ha vært tatt for å dempe enhver mistanke om kongens skumle hensikter overfor sin nevø. Gutten ble værende hos sin søster og Helias fram til august 1110 da kongen brått sendte utsendinger som krevde at gutten ble overlevert til ham. Helias var da ikke hjemme, men hans husholdning skjulte gutten og fikk ham smuglet ut. Clito flyktet sammen med Helias fra hertugdømmet Normandie. Som straff konfiskerte Henrik Helias' eiendommer og land.
Det første normanniske opprøret, 1118–1119
Williams første tilfluktssted var hos kong Henriks store fiende Robert de Bellême som hadde omfattende eiendommer sør for Normandie. Da Robert de Bellême ble tatt til fange i 1112, flyktet Helias og William til hoffet til den unge grev Baudouin VII av Flandern. Baudouin tok opp William Clitos sak og begynte et opprør på hans vegne.
Den normanniske grensen mot Flandern var viktig for grev Baudouin og han erobret mye av de nordlige delene av Normandie, men det lovende krigtoktet ble avsluttet brått da han ble alvorlig såret i løpet av beleiringen av Arques i september 1118. Det neste året ble William Clitos sak gjenopptatt av kong Ludvig den feite som invaderte hertugdømmet ved å krysse elven Seinen med en større hær og den 20. august 1119 møtte han troppene til kong Henrik i slaget ved Brémule hvor franskmennene ble kraftig beseiret.
William Clito hadde ridd ut som nyslått ridder under den franske kongens vern denne dagen og han hadde med nød og neppe sluppet unna å bli tatt til fange. Hans fetter, kong Henriks sønn William Adelin, sendte ham den neste dagen høvisk tilbake den hesten han hadde mistet i løpet av slaget sammen med andre «nødvendigheter». Kong Ludvig brakte Clitos sak videre til pavens oppmerksomhet i oktober 1119 i Reims og tvang Henrik I til å rettferdiggjøre sin behandling av den landflyktige gutten.
Det andre normanniske opprøret, 1123–1124
Da William Adelin druknet den 25. november 1120 ble William Clitos sak forsterket i og med kong Henrik ikke hadde andre mannlige arvinger. Clito var nå den opplagte arvingen til både England og Normandie, og en betydelig andel av de normanniske aristokratene gikk inn for hans sak i 1122, ledet av Amaury de Montfort, greve av Evreux og Waleran de Beaumont, greve av Meulan.
Williams posisjon ble ytterligere forsterket ved å inngå et strategisk ekteskap med Sibylla av Anjou, datter av Fulko V av Anjou. Det er antatt at ekteskapet ble inngått for å skaffe William landområdene Maine som lå hendig plassert mellom Normandie og Anjou, som hennes medgift, men kong Henrik gjorde et mottrekk ved å appellere til kirkeretten og ekteskapet ble til slutt annullert i august 1124 på det grunnlag at paret var innenfor de forbudte slektgrensene.
På samme tid brøt det ut en opprør blant adelen i Normandie og som favoriserte William Clito, men opprørerne ble slått ned av Henriks etterretningsnettverk og sin egen mangel på en organisert ledelse. De ble deretter beseiret i slaget ved Bourgtheroulde i mars 1124. Kong Ludvig VI ble avledet fra å blande seg inn ved at kong Henrik I fikk sin svigersønn, keiser Henrik V til å true den franske kongen fra øst. .
Greve av Flandern
Ludvig VI gjorde store anstrengelser for å ytterligere støtte Williams sak i 1127. I januar ga han ham de kongelige eiendommene i franske Vexin som en base for å angripe nedover Seinen og inn i Normandie, og han lot William bli gift med kongens halvsøster. Mordet på grev Karl I, greve av Flandern, den 2. mars 1127 ga kong Ludvig en enda bedre sjanse for å bedre Williams lykke. Han marsjerte inn i Flandern med en hær og den 30. mars fikk han baronene i provinsen til å akseptere William som deres nye greve. .
Innledningsvis gjorde William det ganske godt og sikret det meste av grevskapet i løpet av mai måned, men engelsk penger og framveksten av en rival i Thierry av Alsace, en fetter av den avdøde Karl av Flandern, bidro til å underminere William Clitos posisjon. Williams politikk og holdning til Flanderns uavhengighet gjorde ham upopulær, og ved slutten av 1128 hadde Brugge, Gent, Lille og Saint-Omer anerkjent Thierry som en rivaliserende greve av Flandern og etterlot William i kontroll av en mindre del av sørlige Flandern. Militært sett klarte William Clito å beseire Thierry i slaget ved Axspoele sør for Brugge den 21. juni med sine normanniske riddere og franske allierte.
På dette tidspunktet ble han forent med sin svigerfar, hertug Godefroid I av Louvain, og sammen beleiret hærene deres Aalst den 12. juli. Sannsynligvis var hensikten å marsjere derfra til Gent, men i løpet av beleiringen ble William såret i armen i et slagsmål med en fotsoldat. Det gikk koldbrann i såret og William døde i en alder av 24 år den 28. juli 1128. Tilstede ved hans dødsleie var hans trofaste svoger Helias av Saint Saens. Williams lik ble fraktet til klosteret St Bertin i St Omer og gravlagt der. Han etterlot seg ingen barn. Hans far, som satt fengslet i England, levde ytterligere seks år.
Oppdagelsen av Neptun
Neptun ble matematisk forutsett før den ble direkte observert. Etter en forutsigelse av Urbain Le Verrier ble eksistensen av en stor planet bekreftet kvelden 23. september og utover morgenen 24. september 1846 ved teleskopiske observasjoner i Berlins observatorium av astronomen Johann Gottfried Galle (assistert av Heinrich Louis d'Arrest), som jobbet etter Le Verriers kalkulasjoner. Dette var et sensasjonelt øyeblikk i det 19. århundrets vitenskap og en dramatisk bekreftelse på Newtons teori om gravitasjon. I François Aragos egnede uttrykk hadde Le Verrier oppdaget en planet «med pennespissen sin».
I ettertid, etter at den ble oppdaget, viste det seg at planeten hadde blitt observert en rekke ganger tidligere, men ikke anerkjent, og der var andre som utførte ulike beregninger for dens beliggenhet, men de førte ikke til noen observasjon. I 1846 hadde planeten Uranus nesten fullført et fullt omløp siden den ble oppdaget av William Herschel i 1781, og astronomer hadde oppdaget en rekke uregelmessigheter i banen som ikke fullt ut kunne forklares med Newtons gravitasjonslov. Disse uregelmessighetene kunne imidlertid forklares dersom gravitasjonen fra en fjernere, ukjent planet forstyrret dens bane rundt solen. Uavhengig av hverandre begynte astronomene Urbain Le Verrier (Paris) og John Couch Adams (Cambridge) på beregninger for å bestemme beliggenheten av en slik planet i 1845. Dessverre førte Le Verriers triumf også til en spent internasjonal krangel om prioritet siden George Biddell Airy, som var britisk Astronomer Royal på den tiden, kort tid etter oppdagelsen annonserte at Adams også hadde forutsett oppdagelsen av planeten. Likevel ble Le Verrier tildelt Copleymedaljen av Royal Society i 1846 for sin oppnåelse, uten at Adams ble nevnt.
Oppdagelsen av Neptun førte også til oppdagelsen av dens måne Triton av William Lassell, kun sytten dager senere.
Tidligere observasjoner
Neptun er ikke synlig for det blotte øye siden den er for lite lyssterk. Dens tilsynelatende størrelsesklasse er aldri lyssterkere enn 7,7 Derfor var de første observasjonene av Neptun bare mulig etter oppfinnelsen av teleskopet. Der finnes bevis for at Neptun ble sett og registrert av Galileo Galilei i 1613, Jérôme Lalande i 1795 og John Herschel i 1830, men ingen av dem er kjent for å ha anerkjent den som en planet på den tiden. Disse observasjonene før oppdagelsene var viktige i den nøyaktige bestemmelsen av Neptuns bane. Neptun ville fremstå som prominent også i tidlige teleskoper, så andre observasjoner før oppdagelsen er sannsynlig.
Galileos tegninger viste at han observerte Neptun 28. desember 1612, og igjen 27. januar 1631; ved begge tilfeller mistok Galileo Neptun for en fiksstjerne da den fremstod svært nær (i konjunksjon) til Jupiter på nattehimmelen. Historisk ble det antatt at han antok at den var en fiksert blå stjerne, og han er derfor ikke kredidert med oppdagelsen. Ved tidspunktet for Galileos første observasjon, i desember 1612, var Neptun stasjonær på himmelen fordi den hadde blitt retrograd den samme dagen; siden den bare var i begynnelsen på sin årlige retrograde syklus ble Neptuns bevegelse og tilsynelatende størrelse antatt å være for liten for å tydelig synes som en planet i Galileos teleskop. I juli 2009 annonserte imidlertid fysikeren David Jamieson ved University of Melbourne nye bevis som antyder at Galileo var klar over at han hadde observert noe uvanlig ved denne stjernen. I en av sine notatbøker bemerket Galileo seg bevegelsen av en bakgrunnsstjerne (Neptun) 28. januar og en prikk (i Neptuns posisjon) tegnet i et annet blekk antyder at han fant den på en tidligere skisse tegnet om natten 6. januar, noe som antyder et systematisk søk blant hans tidligere observasjoner. Så langt er det imidlertid ingen klare bevis for at han identifiserte dette bevegelige objektet som en planet, eller at han publiserte disse observasjonene av det. Der er ingen bevis for at han noen gang forsøkte å observere den igjen.
I 1847 søkte Sears C. Walker fra United States Naval Observatory historiske opptegnelser og undersøkelser for mulige observasjoner av planeten Neptun før den ble oppdaget. Han fant at observasjoner gjort av Lalandes ansatte ved Parisobservatoriet i 1795 var i retning av Neptuns posisjon på himmelen. I katalogen fremkom det at det ble gjort observasjoner av en stjerne i omtrentlig posisjon forventet for Neptun 8. mai og igjen 10. mai 1795. Usikkerheten ved denne posisjonen ble markert med et kolon. Denne notasjonen ble også brukt til å markere observasjonsfeil, så det var ikke før den opprinnelige registreringen til observatoriet ble gjennomgått at det ble fastslått med sikkerhet at legmet var Neptun og at posisjonsfeilene i observasjonene med to netters mellomrom kom av planetens bevegelse over himmelen. Oppdagelsen av disse registreringene av Neptuns posisjon i 1795 førte til en bedre beregning av planetens bane.
John Herschel var nær ved å oppdage Neptun på samme måte som sin far, William Herschel, hadde oppdaget Uranus ved en tilfeldig observasjon i 1781. I et brev til Wilhelm Struve i 1846 hevder John Herschel at han observerte Neptun under en sveip over himmelen 14. juli 1830. Selv om hans teleskop var kraftig nok til å vise Neptun som en liten blå disk og vise at det var en planet, gjenkjente han den ikke på den tiden og mistolker den som en stjerne.
Uregelmessigheter i Uranus' bane
I 1781 var Anders Johan Lexell den første til å beregne Uranus' bane, og han la da merke til at den hadde uregelmessigheter. Han anslo at det kunne være andre planeter i solsystemet som perturberte Uranus' bane når solsystemet strakk seg så langt som 100 AE.
Mary Somerville nevner uregelmessighetene i planeten Uranus' bane i sin bok On the Connexion of the Physical Sciences, fra 3. utgave, og at dette muliens skyldes eksistensen av et hittil ukjent legeme. Dette inspirerte John Adams til å beregne Uranus' bane, der han også tok hensyn til påvirkningen av dette ukjente legemet (planeten).
Adams lærte av uregelmessighetene, samtidig som han studerte og ble overbevist av hypotesen om perturbasjon. Adams mente, i møte med noe som hadde vært forsøkt før, at han kunne bruke de observerte dataene for Uranus og bare bruke Newtons gravitasjonslov, utlede massen, posisjonen og banen til det perturberende legemet.
Etter hans avsluttende eksamen i 1843 ble Adams valgt til fellow ved sitt college og tilbrakte sommerferien i Cornwall, hvor han beregnet den første av seks iterasjoner.
I moderne termer er problemet et invers problem, et forsøk på å utlede parametrene av en matematisk modell fra observerte data. Selv om problemet er enkelt for moderne matematikere etter innføringen av elektroniske datamaskiner, var det en arbeidskrevende prosess med mye beregninger for hånd på den tiden. Adams startet ved å anta en nominell posisjon for det hypotetiske legemet ved å bruke Titius–Bodes lov. Deretter beregnet han banen til Uranus ved å bruke antatte posisjoner for det perturberte legemet og kalkulerte forskjellen mellom hans beregnede bane og observasjoner, i moderne termer residualene. Han justerte karakteristikken for det perturberte legemet på en måte som residualene antydet og gjentok prosessen, en prosess tilsvarende regresjonsanalyse.
Den 13. februar 1844 ba James Challis, direktør for Cambridge Observatory, på vegne av Adams om data for Uranus' posisjon fra Astronomer Royal George Biddell Airy ved Greenwich-observatoriet. Adams gjennomførte med sikkerhet noen beregninger den 18. september 1845.
I mellomtiden presenterte Urbain Le Verrier den 10. november 1845 et notat om Uranus for Académie des sciences som viste at den før-eksisterende teorien feilet i å gjøre rede for dens bevegelser. Uvitende om Adams' arbeid forsøkte han lignende undersøkelser og 1. juni 1846 ga han posisjonen, men ikke massen eller banen, til det foreslåtte perturberende legemet i et nytt brev som ble presentert i et folkemøte i Académie des sciences. Le Verrier lokaliserte Neptun innenfor én grad av den forutsagte posisjonen.
Søkingen
Da nyheten om Le Verriers forutsigelse i juni kom til England så George Airy umiddelbart likheten mellom Le Verriers og Adams løsninger. Frem til det øyeblikket hadde Adams arbeid vært litt mer enn en kuriositet, men uavhengig bekreftelse fra Le Verrier ansporet Airy til å organisere et hemmelig forsøk på å finne planeten. På et møte i juli 1846 ved Greenwich-observatoriet, med Challis og Sir John Herschel til stede, foreslo Airy at Challis snarest begynte å se etter planeten med det 11,25 tommer store ekvatoriale teleskopet ved Cambridge «i håp om å redde forholdet fra en tilstand som er ... nesten desperat». Arbeidet ble påbegynt av en arbeidskrevende metode 29. juli. Adams fortsatte å arbeide med problemet og ga det britiske laget seks løsninger i 1845 og 1846 som førte til at Challis søkte på feil del av himmelen. Først etter at oppdagelsen av Neptun ble annonsert i Paris og Berlin ble det klart at Neptun hadde blitt observert i 8. og 12. august, men fordi Challis manglet et oppdatert stjernekart ble den ikke anerkjent som en planet.
Oppdagelsen 24. september 1846
Le Verrier var uvitende offentlige bekreftelse av Adams private beregninger hadde satt i gang et britisk søk etter den påståtte planeten. Den 31. august presenterte Le Verrier et tredje memoar hvor han redegjorde for massen og banen til det nye legemet. Etter å ha vært mislykket i sin innsats med å interessere noen franske astronomer i problemet sendte til slutt Le Verrier sine resultater i posten til Johann Gottfried Galle ved Berlins observatorium. Galle mottok Le Verriers brev 23. september og satte umiddelbart i gang med arbeidet med å observere i regionen som Le Verrier foreslo. Galles student, Heinrich Louis d'Arrest, foreslo at et nylig tegnet kart over himmelen i regionen Le Verrier forutsa kunne sammenlignes med dagens himmel for å søke etter karakteristiske forskyvninger for en planet i motsetning til en stasjonær stjerne.
Neptun ble oppdaget like etter midnatt, etter mindre enn en time med leting og mindre enn én grad fra posisjonen Le Verrier hadde forutsagt. Etter ytterligere to netter med observasjoner der posisjonen og bevegelsen ble bekreftet, sa Galle til Le Verrier med forbauselse: «planeten hvis sted du har [beregnet] eksisterer virkelig».
Kariputten
Kariputten er et vann på Mangenskogen i Aurskog-Høland kommune i Viken, mellom Ovlien og Soot. Kariputten ligger like nord for Utgravlitjern.
Jandaia do Sul
Jandaia do Sul er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Springfrøfamilien
Springfrøfamilien (Balsaminaceae) er en plantefamilie i lyngordenen (Ericales).
MGV 176
MGV 176 er en maskinpistol i kamret for patrontypen .22 Long Rifle.
Le Point
Le Point er et fransk ukentlig nyhetsmagasin. Det ble grunnlagt i 1972 av en gruppe journalister som ett år tidligere hadde forlatt redaksjonen i tidsskriftet L'Express, som var eid av Jean-Jacques Servan-Schreiber, député (medlem av Frankrikes nasjonalforsamling) for Parti radical.
MGV 176
Den ble produsert i Jugoslavia av Gorenje inntil 1979, så ble produksjonen flyttet til Slovenia hvor den fremdeles blir produsert av Orbis.
Le Point
Le Point la seg nær opptil de engelskspråklige tidsskriftene Time Magazine og Newsweek. Etter en temmelig vanskelig start i september 1972, ble det snart en betydelig konkurrent til L'Express. Tidsskriftet har skiftet eiere flere ganger, i dag eies det av Pinault-Printemps-Redoute til François Pinault.
MGV 176
MGV 176 har våpenmagasin som tar 161 patroner over løpet, og en skuddtakt på 1200-1600 patroner i minuttet. Våpenet kan utstyres med lyddemper og annet utstyr som lasersikte. Som de fleste våpen kamret for .22 Long Rifle er den kresen på ammunisjonen for å kunne å fungere optimalt.
Springfrøfamilien
Familien omfatter to slekter, springfrøslekten (Impatiens) med omtrent 1000 arter, og Hydrocera med bare 1 art. Den er rikest utviklet i tropiske og subtropiske strøk i den gamle verden. Det er også noen arter i tempererte deler av Europa og Asia og i Nord- og Mellom-Amerika, men i Oseania og Sør-Amerika mangler de helt.
I Norge vokser springfrø (Impatiens noli-tangere) naturlig nordover til Nordland. To asiatiske arter, mongolspringfrø (I. parviflora) og kjempespringfrø (I. glandulifera) er har etablert seg og regnes som invasive arter.
Kroktjern
Kroktjern finnes flere steder i Norge:
Øvre Lunden (Oslo)
Øvre Lunden (1–15, 2–10) er en vei på Linderudi bydel Bjerke i Oslo. Den går som blindvei sør- og østover fra nær enden av Økernveien.
Den har navn etter Lunden kloster (i nr. 3–5).
EM i friidrett 1946 – Høydehopp kvinner
Dette er de offisielle resultatene for øvelsen Høydehopp damer ved EM i friidrett 1946 i Oslo, Norge.
Rönkhausen vannkraftverk
Rönkhausen vannkraftverk er et vannkraftverk i Glingental langs elva Glinge i Sauerland, delstaten Nordrhein-Westfalen i det vestlige Tyskland. Det er ett såkalt pumpekraftverk med både et nedre og et øvre vannmagasin, og har installert vannkraftkapasitet på 140 MW, fordelt på to like store francisturbiner. Årsproduksjonen er på om lag 690 GWh.
EM i friidrett 1946 – Høydehopp kvinner
Edith Øieren representerte Norge og kom på 10.-plass.
Antonio José Henriques
Antonio José Henriques, kinesisk Huang Anduo (født 13. juni 1707 i Lisboa i Portugal, henrettet 12. september 1748 i Suzhou i Kina) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. Han led martyrdøden for sin kristne tro.
Guinea-Bissaus regioner
Guinea-Bissau består av åtte regioner:
Regionene er videre inndelt i 37 sektorer.
Janiópolis
Janiópolis er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Reseptarfarmasøyt
En reseptarfarmasøyt eller reseptar er en person med bachelorgrad i farmasi eller en tidligere utdanning fra høyskolene.
Utdanning
Man kan utdanne seg som reseptar ved Nord universitet, Høgskolen i Oslo og Universitetet i Tromsø. Ved fullført og bestått utdanning kan man søke om autorisasjon som «reseptarfarmasøyt».
The Best of Syd Barrett: Wouldn’t You Miss Me?
The Best of Syd Barrett: Wouldn't You Miss Me? er et samlealbum fra Syd Barrett, utgitt i 2001. Albumet består av høydepunkter fra den tidligere frontfiguren i Pink Floyds solokarriere, med sanger fra albumene The Madcap Laughs og Barrett fra 1970, samt fra albumet Opel, utgitt i 1988.
Dette albumet inneholder to sanger som ikke er fra de nevnte albumene, nemlig «Two Of A Kind» fra Syd Barrett: The Peel Session og den tidligere uutgitte sangen «Bob Dylan's Blues».
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Syd Barrett, unntatt hvor annet er notert
Rudolf Muus
Rudolf Wilhelm Muus (født 19. februar 1862 på Aasen gård ved Grefsen, død 9. november 1935 i Oslo ) var en norsk forfatter som skrev store mengder folkelige og spennende underholdningsbøker.
Muus var i sin tid kanskje Norges mest solgte og leste forfatter, selv om hans samlede produksjon er vanskelig å beregne sikkert. Han opererte med flere titalls pseudonymer, blant andre «Julius» og «Rollo». Nøyaktige salgstall vanskeliggjøres dessuten av at han ble publisert av en rekke tildels obskure forlag. At han solgte i milliontall er imidlertid hevet over tvil. Flere av bøkene solgte dessuten svært godt som oversatte piratutgaver i andre land.
Det antas at Muus skrev om lag 50 romaner, mange av disse svært lange. Dette var gjerne triviallitterære detektivromaner, med skumle forfølgelsesscener og en dose lett romantikk som faste ingredienser. Mange av fortellingene har sin handling lagt til datidens Kristiania. I tillegg skrev han flere hundre kortere bøker og populære hefter, både romaner, historiske fortellinger, skuespill, viser og dikt,
I Muus fortellinger kommer gjerne skurkene fra lavere sosiale lag, mens heltene representeres av personer fra overklassen. Likevel vektlegger John Korsell i en artikkel i Arbeidermagasinet for alle at «det nye og verdifulle ved Rudolf Muus' fortellinger er at det åndet sosial medfølelse med de små i samfunnet gjennom dem».
I mange av Muus' fortellinger skildres tidens Kristiania-miljøer på en autentisk måte. Av kulturhistorisk interesse er Gamle Kristiania-minder fra 1923 og Dikterliv i gamle Kristiania fra 1932.
Idar Burheim
Idar Burheim (født 6. juni 1979), kjent under artistnavnet Archaon, er en norsk gitarist og låtskriver. Han er kjent fra det norske black metal-bandet 1349 og doom metal-bandet Funeral (2001–2003). Han har også gjort gjesteopptredener på blant annet den medfølgende DVD-en til El Cacos album From Dirt og på Nefariums album Ad Discipulum.
Hans Herman Henriksen
Henriksen er en av kun sju landslagsspillere som aldri har spilt i norsk toppserie.
Lukas Runggaldier
Lukas Runggaldier (født 31. juli 1987 i Bolzano) er en italiensk kombinertløper.
Han debuterte i verdenscupen i kombinert 14. januar 2007, og hans beste individuelle verdenscup-plassering er en 20.-plass fra 2009.
Runggaldier representerte Italia under Vinter-OL 2010.
OL-resultater
Vancouver 2010
Arendal Boligbyggelag
Arendal Boligbyggelag ble stiftet 12. desember 1961 og er en medlemseid organisasjon med over 7000 medlemmer.
Arendal Boligbyggelag forvalter over 250 borettslag og sameier, totalt nærmere 5000 enheter fra Risør til Mandal og har 14 ansatte med økonomisk og teknisk bakgrunn.
Det er medlemmene som eier boligbyggelaget, og alle eier én andel hver. Alt overskudd som et boligbyggelag har, går inn i egenkapitalen og brukes til kjøp av tomter og til å finansiere nye boligprosjekt som igjen kommer medlemmene til gode gjennom forkjøpsretten.
Dette er noen av tjenestene Arendal Boligbyggelag tilbyr:
Arendal Boligbyggelag er en del av Norske Boligbyggelags Landsforbund (NBBL).
Øya ved verdens ende
Øya ved verdens ende (amerikansk tittel: ) er en amerikansk eventyrfilm fra 1974 regissert av Robert Stevenson. Manuset ble skrevet av John Whedon. Det litterære forelegget var Ian Camerons roman The Lost Ones, som ble utgitt i 1968. Hovedrollene blir spilt av David Hartman og Donald Sinden. Øya ved verdens ende markerte britiske Sindens debut i en amerikansk film.
Innspillingsfakta
Ifølge en artikkel i Daily Variety 18. april 1973 og produksjonstabellene i Hollywood Reporter 27. april 1973 startet filmingen 23. april 1973. De siste produksjonstabellene for filmen ble publisert i Hollywood Reporter 24. august 1973, noe som kunne antyde at filmingen ble ferdig i slutten av den måneden. Produksjonsnotater viste at filmingen først ble avsluttet i 1974.
Noen scener ble spilt inn i Norge, der flere roere ble engasjert til å spille mannskapet på langskipet.
De ukrediterte naturfotografene Herb Smith og William Bacon III ble assistert av medlemmer av kystvakten da de gjorde opptak av ville dyr som hvalrosser, hvaler, rein, moskusfe og isbjørner i arktiske områder fra Alaska til Grønland.
I tillegg til filming på location ble deler av filmen også innspilt i Walt Disney Studios i Burbank, California.
Fakta om filmen
Ifølge produksjonsnotater i AMPAS-bibliotekets arkiver ervervet Walt Disney Productions filmrettighetene til Ian Camerons roman i 1968. En artikkel i Daily Variety 17. desember 1968 opplyste at Ed Harper var blitt engasjert til å skrive manuset. Han ble senere erstattet av John Whedon. Harry Spalding ble angitt som medforfatter i produksjonstabeller i Hollywood Reporter 27. april og 24. august 1973, men Spalding er ikke kreditert i rulleteksten.
Ifølge en kortnyhet i The New York Times 30. juli 1972 hadde Øya ved verdens ende et budsjett på $8.000.000, noe som gjorde den til Disneys dyreste film til da.
Det framgår av produksjonsnotater at produsenten, Winston Hibler, ønsket at filmen skulle bli så troverdig som mulig, til tross for fantasielementene i Camerons roman. Da Hibler og de andre filmmakerne forsket i tidlige arktiske ekspedisjoner, oppdaget de at fjorten fartøyer hadde blitt borte under et seilas til Grønland under ledelse av Eirik Raude på 900-tallet. Filmmakerne mente at de som forsvant kunne ha strandet på en «mystisk øy», som liknet den som ble beskrevet i filmen. Ettersom det også fantes vulkaner på Island, kom de til den konklusjonen at en arktisk øy, oppvarmet av vulkanske aktiviteter, var sannsynlig.
Ifølge produksjonsnotater bygde produksjonsdesigneren Peter Ellenshaw et tempel ved å bruke lavasteiner. Hus ble oppført i tømmer, som var hugget for hånd. En hengebro ble holdt oppe av 850 fot med kokosnøtt-fibertau. Ellenshaw designet også The Hyperion (luftskipet som ble ført av kaptein Brieux), som var 220 fot lang og som to blimppiloter for Goodyear vurderte som «flyveferdig».
Handling
Filmen følger de to eventyrerne Prof. Ivarsson (David Hartman) og Sir Anthony Ross (Donald Sinden) på deres luftskipsreise, der de forsøker å finne en mystisk viking-befolkning som fortsatt lever i en vulkansk region på Nordpolen.
Utmerkelser
Filmen ble nominert til en Oscar for beste scenografi.
Leeward Islands Air Transport
LIAT – Leeward Island Air Transport eller The Caribbean Airline er et antiguansk flyselskap med destinasjoner på flere karibiske øyer. Det holder til i Saint John's på Antigua og ble etablert i 1956.
Steinar Johansen
Steinar Johansen kan vise til:
Østbanestasjonen
Østbanestasjonen (i dagligtale omtalt som Østbanen) var den første jernbanestasjonen i Oslo. Den ble bygget som sørlig endestasjon for Norges første jernbane, Hovedbanen mellom Kristiania og Eidsvold, åpnet i 1854. Stasjonen ble utvidet en rekke ganger, men i forbindelse med den store utbyggingen som endte med åpningen av Oslotunnelen i 1980, endret stasjonen navn til Oslo sentralstasjon. Navneendringen er begrunnet i at Oslotunnelen gjorde at byens to endestasjoner, Østbanestasjonen og Vestbanestasjonen, kunne erstattes av én sentralt beliggende stasjon; altså Oslo Sentralstasjon. Navnet «Østbanestasjonen» brukes likevel fortsatt på stasjonsbygningen fra 1882 som ligger på Jernbanetorget, selv om bygningens jernbanefunksjoner i dag er sterkt redusert.
Stasjonsbygningene
Den første stasjonsbygningen ble reist etter tegninger av arkitektene Heinrich E. Schirmer og Wilhelm von Hanno. Deler av denne stasjonsbygningen fra 1854 i rød tegl står fremdeles, innebygget i Sentralstasjonen, men uten tårnet og den første toghallen.
Etter at Østfoldbanen ble åpnet, måtte stasjonen utvides. Toghallen ble bygget større og luftigere, og mot havnen og Jernbanetorget ble det reist to nye fløyer i pusset tegl, tegnet av arkitekt og stadskonduktør Georg Andreas Bull, som ca ti år tidligere hadde tegnet Vestbanestasjonen. Bygningen har rikt fasadeutstyr i nyrenessanse. Den utvidede Østbanestasjonen sto ferdig i 1882.
Mesteparten av bygningene er fremdeles i behold, men toghallen brukes nå som et butikksenter, og kalles «Østbanehallen».
Kulturminne
Østbanestasjonen ble fredet av Riksantikvaren i 2002, og fredningen omfatter eksteriøret til Østbanestasjonen, inklusive vestre fløy, søndre fløy med tilbygg mot øst og gjenværende del av toghall fra 1882, samt gjenværende del av Hovedbanestasjonen fra 1854.
Likasi
Likasi, tidligere kjent som Jadotville eller Jadotstad, er en by i provinsen Haut-Katanga i den sørøstlige delen av Den demokratiske republikken Kongo. Byen har (pr. 2005) et innbyggertall på cirka 360 000. Byens hovednæring er gruvedrift.
Ronja Røverdatter (film)
Ronja Røverdatter er en svensk film fra 1984, regissert av Tage Danielsson. Filmen er basert på Astrid Lindgrens bok Ronja Røverdatter fra 1981.
Handling
Filmens handling utspiller seg i middelalderen. Ronja vokser opp i Mattisborgen der hennes far er leder for en røverbande. Samme natt Ronja blir født, deles borgen i to av et lynnedslag, og i den delen av borgen Mattis-familien ikke bruker flytter Borka og hans røvere inn. I all hemmelighet blir Ronja venn med Birk Borkason, sønnen til Borka. Deres fedre nekter å akseptere dette og de rømmer derfor hjemmefra og ut i skogen sammen.
Japira
Japira er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Nordberg (Oslo)
Avgrensning
Strøket er avgrenset av Damefallet i vest. Nordgrensen følger derifra i Carl Kjelsens vei, deretter sør og langs Peder Ankers vei til Langemyrveien. Deretter øst for Langmyrveien sør og østover til den treffer gatene Havnabakken og Havnehagan som er inkludert i strøket, men er også strøkets østgrense. Sistnevnte gate fortsetter videre vestover som Nils Bays vei, som treffer på Damefallet igjen, og er strøkets grense i sør.
Det grenser dermed til Sogn i vest, Kringsjå i nordvest, Korsvoll i nordøst og øst, Tåsen i sørøst og sør, og Berg helt i sørvest. Nordberg har de senere årene utviklet seg til å bli et av de dyreste villaområdene i Oslo. Sørhellingen gir mange av eiendommene utsikt over byen Oslo og fjorden.