cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Armando Iannucci
Privatliv
I 1990 giftet Iannucci seg med Rachael Jones. Paret har tre barn.
Utmerkelser
I 2012 ble Iannucci utnevnt til offiser (OBE) av Den britiske imperieordenen for sin kringkastingsinnsats.
Hellas under OL
Hellas var arrangør av de første moderne olympiske leker i 1896 i Athen. Forbildet for de olympiske lekene er antikkens olympiske leker som ble arrangert i antikkens Hellas. Hellas har som en av kun fire nasjoner deltatt i samtlige olympiske sommerleker De øvrige tre er Storbritannia, Frankrike og Sveits.
Hellas deltok i vinterlekene første gang i Vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen og har siden deltatt i samtlige vinterleker unntatt Vinter-OL 1960 i Squaw Valley.
Hellas som arrangør
Hellas har arrangert OL to ganger:
I tillegg ble det arrangert «Jubileumsleker» i 1906 i Athen, også kalt Ekstralekene, for å feire 10-årsjubileet for de moderne olympiske lekene. Disse lekene regnes ikke som offisielle av Den internasjonale olympiske komité.
Massakren på Haiti 1804
Haiti-massakren i 1804 var en etnisk rensing utført mot den hvite franske befolkningen i Haiti på ordre fra dens daværende hersker Jean-Jacques Dessalines. Massakren, som dekket hele Haitis territorium, ble utført mellom februar og 22. april 1804.
Bakgrunn
Etter det franske nederlaget og evakueringen av den franske hæren fra øya, hadde Jean-Jacques Dessalines tatt makten på Haiti. Under overtakelsen ble de gjenværende hvite forsikret om at de var trygge. Dessalines kom imidlertid med tidlige uttalelser som tydet på en fiendtlig holdning til de gjenværende hvite franske innbyggerne. Uttalelser som: «Det er fortsatt franskmenn på øya, og dere oppfatter dere som frie», var et varsel om en forestående hevnaksjon. I november 1803, tre dager etter Rochambeaus nederlag, fikk Dessalines henrettet de 800 franske krigsfangene, soldater som hadde vært for syke til å bli evakuert med den franske hæren.
Massakren
Etter Haitis uavhengighetserklæring 1. januar 1804 beordret Dessalines at de gjenværende hvite mennene på øya skulle drepes. Øyenvitneberetninger fra den haitiske opprøret forteller om bruk av macheter eller andre «stille våpen», fordi skytevåpen laget lyder og dermed kunne advare folk og gi dem tid til å rømme.
En av de mest beryktede morderne under massakren var Jean Zombi fra Port-au-Prince, som pleide å stoppe hvite menn på gaten, kle dem nakne og deretter drepe dem med en kniv på trappene til presidentpalasset, noe som også sjokkerte Dessalines.
I februar og mars 1804 reiste Dessalines mellom øyas byer for å overvåke oppfyllelsen av ordrene hans om massehenrettelser av øyas hvite menn. Ifølge samtidige øyenvitner oppfordret han ikke bare svarte, men også fargede menn til å delta i henrettelsene, for å sikre at skylden ikke bare lå på de svarte.
Kvinner og barn ble ikke drept med det første, men Dessalines insisterte senere på at de også skulle inkluderes. Det var en del motstand blant de svarte soldatene mot å drepe kvinnene og barna også. I slutten av april 1804 var alle hvite mennesker på øya, uavhengig av alder og kjønn, blitt drept. Bare tre kategorier av innfødte hvite hadde blitt ekskludert fra massakren: de polske leiesoldatene som deserterte fra Napoleons hær; den lille kolonien med tyskere som var invitert til et område på den nordvestlige delen av øya; og en liten gruppe leger og andre fagpersoner.
Ibrahim Afellay
Ibrahim Afellay (født 2. april 1986) er en nederlandsk/marokkansk fotballspiller som fra 30. juni 2020 er klubbløs.
I 2012–2013 var han utlånt til Schalke 04 i den tyske bundesligaen. Han har spilt for Nederlands rekruttlag og er nå en del av Nederlands A-landslag. Han spiller vanligvis offensiv midtbane, men kan også spille høyre og venstrekant på grunn av hans kreative ferdigheter.
Tidlige år
Afellay startet fotballkarrieren i amatørlaget USV Elinkwijk i Utrecht. Afellays offisielle debut for PSV var 4. februar 2004 i en cup kamp mot NAC Breda i en alder av 17 år. Hans første seriekamp for PSV var den 14. februar, mot FC Twente. I sesongen 2003/2004 spilte han 3 offisielle kamper. I sesongen 2004/2005 spilte han i 7 kamper.
Gjennombruddet
I sesongen 2005/2006 spilte Afellay de fire første kampene fra start på grunn av fravær fra DaMarcus Beasley og Mika Väyrynen.
Den 13. september fikk Afellay sin UEFA Champions League-debut, i en kamp mot tyske Schalke 04. PSV vant 1-0. Den 8. oktober tok Nederlands trener Marco van Basten Affelay inn på A-landslaget i kampene mot og, men han spilte ikke i noen av kampene.
I sesongen 2005/2006, etter salg av viktige spillere som midtbanespillerne Mark van Bommel og Johann Vogel, spilte Afellay regelmessig på PSV. Han spilte 23 seriekamper, og scoret 2 mål den sesongen. Tallet kunne vært enda høyere hvis ikke Afellay hadde slitt med småskader gjennom hele sesongen.
I 2011 ble han solg til FC Barcelona.
Landslaget
Ettersom både den marokkanske landslagstreneren og den nederlandske landslagstreneren ville ha Afellay, fikk Afellay et stort dilemma. Han valgte til slutt det, selv om det var der det var størst konkurranse om midtbaneplassene. Han spilte sin første kamp for Nederland i en kvalifiserings kamp til EM i fotball 2008 mot den 28. mars 2007. Affelay var med laget til EM, og var nær scoring mot.
Suzaku (tenno)
Keiser Suzaku (, Suzaku-tennō; født 7. september 923, død 6. september 952 var den 61. keiser av Japan, ifølge den tradisjonelle tellemåte.
Suzakus regjeringstid strakk seg over årene fra 930 til 946.
Tradisjonelt narrativ
Før han besteg krysantemumtronen var hans personlige navn (imina) var Hiroakira-shinnō. Han var også kjent som Yutaakira-shinnō.
Hiroakira-shinnō var 11. sønn av keiser Daigo og keiserinne-konsort Onshi, en datter av regenten og statsrådets storminister Fujiwara no Mototsune.
Suzaku had hadde to keiserinner eller konsorter, og én keiserlig datter.
Begivenheter i Suzakus liv
Suzakus storebror dede i uventet ung alder, likeså brorens sønn. Disse dødsfall åpnet veien til tronen for Suzaku.
Suzakus gravsted er kjent. Denne keiser æres tradisjonelt ved en shintoistisk minnehelligdom (misasagi) i Kyoto. Det keiserlige hoffembede har bestemt dette til å tjene som Suzakus mausoleum. Dets formelle navn er Daigo no misasagi og det ligger i Fushimi-ku i Kyoto nær buddhisttempelet Daigo-ji.
Sven Arntzen
Sven Arntzen (født 4. april 1897 i Kristiania, død 27. november 1976 i Aix-en-Provence) var en norsk advokat, for ettertiden mest kjent for sin rolle under landssvikoppgjøret etter frigjøringen av Norge i 1945.
Suzaku (tenno)
Kugyō
Kugyō (公卿) er det samlebegrep som favner den innerste lille krets av hoffmenn i keiserhoffene i eraene forut for Meiji-tiden.
Sven Arntzen
Bakgrunn
Han spilte en sentral rolle i motstandskampen under den annen verdenskrig. Artzen var medlem av Milorgs miliitære råd som sjef for Hjemmefrontens politiorganisasjon. Vinteren 1945 deltok han i møter i Oslo med rikspolitisjef Andreas Aulie som hadde kommet fra Storbritannia over Sverige. Møtene dreide seg om politiets beredskap og forberedning av landssvikoppgjøret. Arntzen ble konstituert som Riksadvokat i første del av landssvikoppgjøret fra 1945 til 1946.
Suzaku (tenno)
Kugyō
Denne elitegruppen dreier seg for det meste om ikke flere enn tre eller fire personer. Dette er personer i arvelige hoffposisjoner hvis erfaringer og bakgrunn har bragt dem helt til topps. Under Suzakus styre omfattet denne elitegruppe av Daijō-kan:
Sven Arntzen
Bakgrunn
Sven Arntzen var tippoldebarn av Andreas Arntzen. Han giftet seg i 1922 med Ellinor Bergfeldt, og i samme år begynte han sin karriere som advokat i Oslo, noe som varte helt til hans død i 1976. I 1927 avla han prøven for Høyesterett. Advokatvirksomheten ble kun avbrutt av et studieopphold i Frankrike i 1922-1924, og da han var konstituert som riksadvokat i 1945-1946. Sven Arntzen er far til Andreas Arntzen og farfar til Wenche Elizabeth Arntzen.
Suzaku (tenno)
Æraer under Suzakus herskertid
Suzakus regjeringstid inndeles i flere eraer (eller nengō).
Sven Arntzen
Saken Fanebust
Toralv Fanebust hevdet i sitt blad §100 i en artikkel 10. oktober 1946 at den nylig avgåtte riksadvokat Sven Arntzen var skyldig i grovt uaktsomt angiveri. Toralv Fanebust ble dømt for injurier for sine dokumenterte påstander den gangen, men også forhindret på ulik vis å få publisert sine dokumenter. Det angivelige uaktsomme angiveriet tar utgangspunkt i at Arntzen som advokat i et skilsmisseoppgjør under krigen, varslet politiet om at ektemannen planla å flykte fra Norge for å unndra forpliktelser som følge av skilsmissen. Det Arntzen ikke øyensynlig var klar over, var at ektemannen var motstandsmann. Arrestasjonen av ektemannen medførte at motstandsgruppen XU i Oslo ble rullet opp av tyskerne og 60-70 personer ble arrestert som følger. Det hører med til historien at Sven Arntzen trakk seg som riksadvokat kort tid etter, i 1946.
Suzaku (tenno)
Konsortwe og barn
Nyōgo: Prinsesse Hiroko/Kishi (熙子女王) (død 950), datter av den keiserlige prins Yasuakira (sønn av keiser Daigo)
Nyōgo: Fujiwara no Yoshiko (藤原慶子) (død 951), datter av Fujiwara no Saneyori (藤原実頼)
Sven Arntzen
Utmerkelser
Arntzen ble hedret med kommandørkorset med stjerne av St. Olavs Orden, Deltagermedaljen og Storbritannias King's Medal for Courage in the Cause of Freedom.
Oljelense
En oljelense er en anretning som brukes for å redusere konsekvensene av oljesøl på vann eller sjø ved å samle, konsentrere, lede, ringe inn, stoppe eller absorbere olje som flyter på vannet.
For å bringe oljen opp fra oljelensen brukes ofte en oljeopptager som kan være en pumpe eller annet mekanisk arrangement for å bringe oljen til et mellomlager for olje, ofte en tank på et oljevernfartøy. Oljelenser deles gjerne inn i to hovedkategorier: den konvensjonelle (klassiske, gamle, vanlige) oljelensen og aktive (taktiske) oljelenser. De konvensjonelle oljelensene er gjerne produsert i segmenter på 10-100 meter og kan kobles sammen til uendelig lengde. De aktive oljelensene er ofte mindre systemer laget for å kunne operere i kraftig strøm og har ofte innebygde spesialfunksjoner som for eksempel lagringsfunksjon og eller evne til å bli tauet av kun ett fartøy.
Konvensjonell oljelense
En konvensjonell oljelense består i hovedsak av et fribord (flytelegeme som holder systemet flytende og skaper en barriere over vann) og et skjørt bestående av et tett materiale, ofte en belagt duk med ballast, som stikker ned i vannmassene. Fribordet har en høyde på 200-1400 mm og skjørtet en dybde på 300-1500 mm og tverrsnittet er noenlunde likt i hele lensens lengde. Noe lenser er laget av oljeabsorberende materiale og varianter av disse har ikke skjørt, men kun en pølse av absorberende materiale som flyter på overflaten.
Begrensninger i konvensjonelle oljelenser
Ved et oljesøl flyter oljen på overflaten (når tettheten på oljen er mindre enn vannet). Oljelensen skaper en barriere der det er rent vann på ene siden av lensen og på andre siden av lensen er det en tofase fluidblanding der oljen flyter på toppen. Dersom lensen står helt i ro vil den lette oljen på toppen søke å flyte utover. Dersom lensen settes i horisontal bevegelse mot vannet (strøm i vannet eller tauing av lensen) vil oljetykkelsen øke og øke til det når et kritisk punkt der oljen går under lensen enten på grunn av lokale virvelstrømmer og hydrodynamisk sug (engelsk: drainage failure), medriving dvs at strømmen under lensen kontinuerlig river med seg oljedråper (engelsk: oil entrainment) eller kritisk akkumulering som oppstår når oljen har en viskositet på over 3000 cs. Det er av betydning at ved et oljesøl øker viskositeten til oljen ofte hurtig på grunn av fordampning av de lette fraksjonene og emulsjonsdannelse (vann innblandet i oljen). Det er mye forskning på området og konklusjonene er klare. Kritisk akkumulering oppstår ved 0,3 knop strøm (G.A.L. Delvigne, 1987, Barrier Failure by Critical Accumulation of Viscous Oil). Drainage failure og medriving oppstår mellom 0,4 til 0,7 knop (0,2 – 0,35 m/s) avhengig av utforming på selve lensen, hvordan formen på lensen er tauet eller oppankret, type og mengde olje. Dybden på skjørtet påvirker i liten grad evne til å motstå sterkere strøm, men har betydning for mengde olje før tap oppstår. Det er rapportert om enkeltlenser med spesialskjørt som tåler opp mot 1,2 knop under kontrollerte forhold og med mindre mengder spesielle type olje. Ved oppspenning i vinkel mot strømmen kan evnen til å tåle strøm økes, men dette er svært vanskelig for deler av lensen vil som oftest stå vinkelrett på strømmen og ikke minst at tidevannsstrømmen og eller vinden snur. Mange lenser parallelt med en viss innbyrdes avstand vil også kunne øke evnen til å motstå strøm i marginal grad. Det finnes andre feilkilder som mekanisk svikt, planing og over skvalping, men disse handler i hovedsak kun om riktig designet lense og er ikke relevant som vesentlig kilde for tap. Fribord over omtrent 800 til 1000 mm bidrar i svært liten grad til mer effektivitet da tapene nesten utelukkende skjer under vann i skjørtdelen av lensen.
Operative utfordringer ved bruk av konvensjonelle oljelenser
Ved operasjon av konvensjonelle oljelenser langs kysten må man forholde seg til mange strømmer.
Ved bruk på sjøen vil kyststrømmer, tidevannsstrømmer, lokale strømmer som elveutløp, propellstrøm fra fartøy, orbitalstøm i bølger, samt eventuell tauing komme på toppen av vinddrevet strøm. Summen av disse faktorene gjør at det under reelle feltforhold kun vil være unntaksvis, og da i helt rolige farvann uten strøm, vind og bølger, at konvensjonelle oljelenser faktisk fungerer, og det er grunn til å spørre seg om beredskapen disse gir kun er illusorisk.
Aktive oljelense
En aktiv oljelense kjennetegnes ved at den er konstruert for å samle og konsentrere opp oljesøl i kraftigere strøm en vanlig konvensjonell oljelense. De beste aktive systemene fungerer effektivt opp mot 5 knop gjennom vannet. Systemene er ofte kompakte og i hovedsak beregnet for å taues ved siden av en båt (enbåtsoperasjon) eller mellom to båter. Aktive lenser ligner ikke på vanlige langstrakte oljelenser og det har vært diskusjoner på om det er riktig å kalle dem oljelense i det hele tatt, eller at aktive oljeopptagere er et mer riktig navn. Noen av systemene er oppblåsbare og kan lagres kompakt på palle eller trommel. På grunn av den høye tauehastigheten er det ofte fysiske begrensninger på frontåpning slik at de aktive systemene har gjerne en frontåpning der oljen kommer inn på mellom 10 – 50 m.
Begrensninger aktive oljelenser
En god aktiv oljelense fungerer i fart gjennom vannet på 0 – 5 knop. Dersom det ikke er strøm i vannet brukes hele farten til aktivt å gå fra oljeflak til oljeflak for å samle opp mest mulig olje pr. tidsenhet. En konvensjonell lense kan opperativt (planlagt fart gjennom vann) taues maksimalt i ca.0,4 knop (0,3 knops buffer opp til feiling på 0,7 knop) mens de beste aktive lensene lett kan taues i over 4 knop dvs 10 ganger tauehastigheten. Selv om frontåpningen er mindre enn en konvensjonell lense vil effektiviteten være svært mye høyere. Den høyeste effektivitetsgevinsten oppnås likevel i den overveiende del av miljøforholdene der den konvensjonelle oljelensen overhode ikke fungerer. Noen aktive lenser har en minimumsfart dvs. at de må opp i en tauefart på for eksempel 1 knop før de fungerer og dette kan være en utfordring ved for eksempel passiv skjerming der det ikke er strøm. Aktive oljelenser fanger gjerne oljen inn i en form for mellomlager og det et engangstap av olje i den prosessen gjerne på mellom 5 – 25% avhengig av om det er bølger eller ikke. Dette er et engangstap i motsetning til en konvensjonell lense som taper olje hele tiden om den ikke blir pumpet opp.
Operative utfordringer ved bruk av aktive oljelenser
Mens konvensjonelle lenser som hovedregel ikke fungerer i det hele tatt vil de beste aktive oljelensene til en viss grad (effektivitet på 75 til 95%) fungerer under alle strømforhold med unntak av svært sterke tidevannstrømmer i lokale sund samt i stryklignende strømutsatte partier av elver. Dønninger er heller ikke problem, men det er usikkert hvor høye brytende bølger aktive oljelenser tåler før engangstapet blir uakseptabelt høyt eller at oppsamlet olje renner ut av systemene eller hvor mye farten må reduseres i brytende bølger. Rent operativt er det i liten grad utviklet metoder for hvordan aktive lenser kan brukes til for eksempel aktiv skjerming av for eksempel oppdrettsanlegg eller innringing av en havarist.
Eodrepanus
Eodrepanus er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Små til middelsstore, noe avlange, svarte skarabider. Kroppen kan ha rader av oppstående, gule, håraktige skjell. Hodet er skovlformet, uten horn, men kan ha et par butte tenner på forkanten. Pronotum er mye bredere enn langt og minst så bredt som dekkvingene, med sterkt rundede sider, kraftig punktert. Dekkvingene er parallellsidige med noen opphøyde lengdelister. Beina er middels lange.
Utbredelse
Slekten forekommer både i Afrika (fem arter) og Sørøst-Asia (fire arter).
Systematisk plassering
Inntil nylig ble disse artene plassert i slekten Drepanocerus.
Studley Royal Park
Studley Royal Park er en park i North Yorkshire i England. Den har vært et verdensarvsted siden 1986, og ligger omkring ruinene av klosteret Fountains Abbey.
Parkanlegget har elementer som går tilbake til det 18. århundre, som Studley Royal Water Garden med bemerkelsesverdig landskapskunst og en kanal. Det er også et nygotisk slott der.
Hønen alle
Hønen alle (1–11, 2–10) er ei gate på Hov i Hønefoss.
Gata har avkjøring mot øst, i nordenden av Hønengata, og ligger mellom Dronning Ragnhilds vei og Hov alle. I enden av gata, nærmest Randselva, ligger Hønen Gård bo- og mestringssenter, som har adresse Hønen Terrasse.
Automatic Loveletter
Automatic Loveletter er et rockeband som er påvirket av akustisk musikk og emo. Bandet ble dannet i Tampa, Florida i USA, og er ledet av vokalist og gitarist Juliet Simms, med trommeslager Daniel Currier, gitarist Joe Nelson og bassist Sean Noll.
Historie
Automatic Loveletter ble startet i 2003 av sangeren Juliet Simms. Allerede som 16-åring begynte hun å turnere over hele USA med konserter i kafeer. Etter at hun lastet opp noen sanger på Myspace fikk hun en del oppmerksomhet fra diverse plateselskaper, og som 19-åring ble hun signert til Epic Records. Da de foreslo at hun burde skape et band, ble hun straks interessert fordi hun «aldri ville ha en solokarriere». Juliet Simms første skritt var å rekruttere broren Tommy Simms til bandet, og sammen kontaktet de deretter trommeslageren Daniel Currier.
Etter flere år med mislykkede auditions, sto det opprinnelige bandet ferdig i 2005. På den tiden kalte de seg Stars and Scars etter en av sangene. De besto, i tillegg til Juliet Simms, trommis Daniel Currier og Tommy Simms, også av bassist Sean Noll og gitarist Joe Nelson.
Før deres første store konserter i musikkfestivalene The bamboozle og Warped Tour skiftet bandet navn til Automatic Loveletter. Sangeren Juliet Simms rettferdiggjorde det nye navnet med den begrunnelsen at hun syntes at tekstene hennes føltes som kjærlighetsbrev (love letters), men samtidig var de automatiske (automatic) fordi sangene kommer fra en høyttaler eller stereo.
I 2007 ga de ut sin første EP Recover. Ved hjelp av lansering i Hot Topic-butikker over hele USA, sponsorstøtte av klesmerket Skelanimals og utallige turnéer med kjente band som Secondhand Serenade, Cute Is What We Aim For og All time low, fikk bandet litt oppmerksomhet, og i seks måneder beholdt de plassen som den mest populære emobandet, signert til et stort plateselskap, på MySpace.
Sangeren Juliet Simms har spilt inn flere låter med andre artister. Den mest kjente er kanskje All Time Lows «Remembering Sunday», som er en duett mellom Juliet Simms og vokalisten iAll Time Low: Alex Gaskarth. De andre låtene er Secondhand Serenades coverversjon av Coldplays «Fix You», Love Hate Heros «Theatre of Robots», Cartels «Lose It», Every Avenues coverversjon av Eddie Moneys «Take Me Home Tonight». Og en coverversjon av Wham!s «Careless Whisper» med 3OH! 3 og Alex Gaskarth fra All Time Low.
Høsten 2008 turnerte Automatic Loveletter sammen med Secondhand Serenade, Cute Is What We Aim For og A Rocket To The Moon før de ga ut sin andre EP. EP-en Automatic Loveletter ble utgitt i februar 2009 og besto av tre sanger. Bandet hadde på denne tiden havnet i konflikt med plateselskapet. Juliet Simms sa senere, under en konsert, at hun ikke hadde likt redigeringen av sangen «My Goodbye».
I februar 2009 skilte bandet lag fra Epic Records.
Kai Ekanger
Kai Ekanger (født 18. juli 1929, død 23. mai 2018) var en norsk jurist og politiker (Ap).
Ekanger begynte sin yrkeskarriere som sekretær i Statens vegvesen i Akershus og arbeidet deretter som advokat ved LOs juridiske kontor fra 1971. I 1985 gikk han over i en stilling som kontorsjef i Vegdirektoratet. Han var også kommunalråd i Oslo og formann i bygningsrådet.
Fra 1973 til 1979 var Ekanger statssekretær i Justisdepartementet under justisminister Inger Louise Valle. Han var medlem av Oslo bystyre i tre perioder, og ledet også bydelsutvalget i Bydel Bøler fra 1975–1979 og to år fra 1987. Han hadde også en rekke verv i ulike organisasjoner i lokalsamfunnet på Bøler og i Østmarka, og var i alle år ansvarlig for minnemarkeringene på Sarabråten over lokale mostandsfolk som falt under krigen.
Kai Ekanger ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull i 2004.
Mihailo Marković
Mihailo Marković (født 24. februar 1923 i Beograd i Kongeriket av serbere, kroater og slovenere, død 7. februar 2010 i Beograd i Serbia) var en serbisk filosof og forfatter.
På 1960- og 1970-tallet fikk Marković en fremtredende rolle som en forkjemper av Praxis-skolen, en marxistisk humanistisk bevegelse som oppsto i Jugoslavia. Han var medforfatter av flere bøker, som Sanu Memorandum, som er hans mest kjente verk. På slutten av 1980- og 1990-tallet var Marković en fremtredende tilhenger av politiker og senere krigsforbryter Slobodan Milošević.
Marković ble medlem av ungdomsorganisasjonen til Det jugoslaviske kommunistpartiet (KPJ) i 1940 og i 1944 ble han medlem av selve kommunistpartiet. Som partisan deltok han i kampene for frigjøring av Jugoslavia fra Italia og det nasjonalsosialistiske Tyskland under andre verdenskrig.
Marković fikk en doktorgrad i filosofi først fra avdelingen for filosofi ved Universitetet i Beograd i 1955, og deretter ble han tildelt en annen doktorgrad i 1956 fra University College London. Der studerte han logikk under professor A.J. Ayer, og han skrev sin avhandling om «The Concept of Logic». I 1963 ble han professor i filosofi ved fakultet for filosofi som var en del av Universitetet i Beograd og han var dekan ved fakultetet i perioden 1966-1967.
Fra 1960 til 1962 var Marković president i den jugoslaviske filosofiforeningen. På 1970-tallet underviste han ved University of Michigan at Ann Arbor, og han var direktør ved Institutt for filosofi ved Universitetet i Beograd. Marković var en medformann i International Humanist and Ethical Union mellom 1975 og 1985. Han har vært korresponderende medlem av Serbias vitenskaps- og kunstakademi siden 1963 og var fullt medlem siden 1983.
I 1987 ble en samling av artikler, som hadde tittelen Filosofi og samfunn, utgitt til hans ære av et forlag i Beograd. Hans revisjon av filosofiske meninger angående kommunisme og marxismen i Sovjetunionen, som ble publisert i 1952, var det første større angrepet på den stalinistiske filosofien i Jugoslavia. Marković ble visepresident i Serbias sosialistparti (SPS) under ledelse av Slobodan Milošević i 1995.
På 1960-tallet ble Marković en stor forkjemper av Praxis-skolen og dens marxistiske tolkning av samfunnet, som la stor vekt på skriftene til den unge Karl Marx, og spesielt på hans dialektiske og humanistiske aspekter. Han har også bidratt aktivt til det internasjonale tidsskriftet som Praxis gir ut.
På grunn av Markovićs mange kritiske observasjoner, ble han, sammen med syv andre professorer fra Fakultet for filosofi i Beograd, suspendert fra sin stilling ved universitetet i januar 1975, og til slutt mistet han jobben helt i januar 1981. Etter det jobbet Marković ved Institutt for samfunnsforskning, frem til han pensjonerte seg i 1986.
Som medlem av Serbias vitenskaps- og kunstakademi (SANU) var Marković i 1986 sammen med Vasilije Krestić og andre forfattere med på å skrive boken Sanu Memorandum, et dokument som formulerte de sentrale prinsippene av den serbiske nasjonalismen. Mens dokumentet ble sett på av tidligere jugoslaviske republikker som en forberedelse til storserbisk ekspansjonisme i full skala, så ble den vurdert av mange serbere som en realistisk skildring av den serbiske posisjonen innen den jugoslaviske føderasjonen.
Ribbe
Ribbe er en betegnelse på sidekjøttet på et dyr. Det brukes særlig om:
On the Night Stage
On the Night Stage er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Reginald Barker.
Handling
En raner forelsker seg hodestups i en ung kvinne. Imidlertid utvikler kvinnen romantiske følelser for en pastor, som omvender henne til hans religion - og kvinnen gifter seg med ham.
Kjeltringen blir også så imponert over dette, at han bestemmer seg for å bli lovlydig. Men en lyssky gambler retter imidlertid blikket mot den unge kvinnen, og kjeltringen må beskytte henne mot fremskrittene hans.
Ambrosius av Dorostol
Ambrosius, Ambrosios eller Amvrosij av Dorostol (bulgarsk: Амвросий Доростолски, født Aleksandăr Aleksandrov Parasjkevov (Александър Александров Парашкевов) 9. juni 1942 i Svisjtov i Bulgaria, død 18. august 2020 i Silistra) var en bulgarsk biskop i Den bulgarske ortodokse kirke. Ambrosij var fra 2010 metropolitt av eparkiet Dorostol.
Bakgrunn
Han ble født Aleksandăr Aleksandrov Parasjkevov. Han tok sin videregående utdannelse i hjembyen Svisjtov og Universitetet for kjemisk teknologi og metallurgi (Химикотехнологичният и металургичен университет) i Sofia. I 1983 trådte han inn i St. Kliment Ohridski teologiske akademi, og tok slutteksamener i 1987.
Ortodoks geistlig
Han ble tonsurert som munk den 13. august 1983 i Klisurski-klosteret, med navnet Ambrosius, av metropolitt Filaret av Vidin. Han ble ordinert til hierodiakon i Tsjiprovtsi-klosteret den 19. oktober 1983 av metropolitt Filaret. Fra den 1. november 1983 til 1. desember 1984 tjenestegjorde han som bispedømmediakon i eparkiet (bispedømmet) Vidin.
Den 15. august 1984 ble han ordinert til hieromunk i Klisura-klosteret. Fra 1. desember 1984 til 3. februar 1988 virket han i Klisura-klosteret, og tok seg av de liturgiske behov i forskjellige menigheter i erkeeparkiet Berkovitsa. Den 29. juni 1989 eleverte metropolitt Dometian Vidinski han til arkimandritt. Fra 3. februar 1988 til 1. april 1994 var han abbed for Lopusjna-klosteret.
Biskop: I 1992 var det et skisma i den bulgarske ortodokse kirke mellom hovedrynoden (den fremherskende synode) og den alternative synode. I 1994 sluttet Ambrosius seg til den alternative synode og ble ordinert til biskop den 3. april 1994 i Tsjekotina-klosteret av lederen for den skismatiske kirke, metropolitt Pimen Nevrokopski.
Skisma: Metropolitt: Ambrosius ble deretter utnevnt til metropolitt for den alternative synodes kirke. Han etablerte sin bispestol i Berkovitsa, ettersom det bulgarsk-ortodokse kleresi i Vidin ikke ville la ham vende tilbake til deres by.
Etter skismaet:Metropolitt: Ved det all-ortodokse konsil i Sofia den 1. oktober 1998 gikk Ambrosius tilbake til den bulgardk-ortodokse hovedkirke, og hans ordinasjon til metropolitt under den alternative synod ble anerkjent «som en ekstrem nådesakt» og han ble mottatt inn i den-bulgarsk-ortodokse kirkes enhet med rang av biskop og tittel som metropolitt av Branicki. Han virket også som vikar for metropolitten av Vidin. Samtidig var han fra 1999 til 2004 abbed av Klisura-klosteret, og evnet å reparere og stabilisere det finansielt.
Den 17. januar 2010 ble han valgt til metropolitt av Dorostol (som er et eldre navn for Silistra) av den bulgarske ortodokse kirkes Hellige Synode. Ti medlemmer av Synoden skulle ifølge en avis ha stemt for biskop Ambrosius, to stemmesedler var blanke, og den andre kandidaten, biskop Pavel, fikk ingen stemmer. Den 24. january ble kan kanonisk stadfestet og den 30. januar 2010 intronisert i bispedømmet Dorostol.
Ette metropolitt Kiril av Varnas død utnevnte Den Hellige Synode Ambrosius den 18. juli 2013 til midlertidig regent for Varna og Veliko Preslav.
Ambrosius Dorostolski døde av komplikasjoner grunnet Covid-19 den 18. august 2020 i Silistra.
Bø nye kirke
Kirken er av tre, bygget i nygotisk stil, og har 450 plasser.
Sung Ji-hyun
Sung Ji-hyun (født 29. juli 1991) er en sørkoreansk badmintonspiller. Hun var kvalifisert til Sommer-OL 2012 i London etter å ha kommet blant de beste på verdensrankingen, og deltok i singel for kvinner. I turneringen i London ble hun slått ut i gruppespillet.
University of Malawi
University of Malawi, forkortet UNIMA, er det eldste universitetet i Malawi. Det består per 2014 av fem fakulteter: Chancellor College (humanistiske fag, naturvitenskap og jus), College of Medicine (medisin, farmasi), Blantyre Polytechnic (ingeniørvitenskap, anvendt forskning), Kamuzu College of Nursing i (sykepleie) og College of Education (pedagogikk). Det har ca. 7,300 studenter (2014).
Universitet ble vedtatt opprettet etter Malawis uavhengihet i 1964. Undervisningen begynte i 1965 på det som hadde vært Asian Secondary School i Blantyre. Fram til 1967 ble også den polytekniske skolen i Blantyre, jordbruksskolen Bunda College i Lilongwe og to andre skoler innlemmet i universitetet. I 1973 flyttet all undervisning med unntak av jordbruksskolen og det polytekniske fakultet til Zomba hvor Chancellor College ble dannet. Kamuzu College of Nursing in Lilongwe ble del av universitetet i 1979 og det medisinske fakultetet i Blantyre ble opprettet i 1991.
Jordbruksskolen Bunda College ble på 2000-tallet skilt ut og dannet grunnlaget for Lilongwe University of Agriculture and Natural Resources og et nytt fakultet for utdanning ble opprettet i Domasi.
Reichskulturkammer
Reichskulturkammer (RKK) («rikskulturkammeret») var en institusjon og et redskap for ensretting  av alle områder av kulturlivet, og regulering av alle økonomiske og sosiale forhold for kulturarbeidere i Tyskland under det nasjonalsosialistiske styret. Det ble grunnlagt ved lov 22. september 1933 av Joseph Goebbels, minster for folkeopplysning og propaganda (Reichsminister für Volksaufklärung und Propaganda).
Grunnleggelse
Grunnleggelsen, med krav om tvangsmedlemskap for alle som arbeidet i kulturlivet, var ikke et resultat av en langsiktig plan for kontroll av tyske kunstnere. Den fant snarere sted som et tiltak for å omgå kravene fra Tysk arbeidsfront (Deutsche Arbeitsfront) under Robert Ley om at alle kunstnere skulle tvangsinnmeldes der. Rikskulturkammeret var dermed en utvei for Goebbels til ikke å miste kulturpolitisk kompetanse.
Organisasjon og ledelse
Goebbels var selv president for Rikskulturkammeret. Det var delt opp i sju underavdelinger:
Visepresidenter i Rikskulturkammeret var mellom 1933 og 1945 Walther Funk, Leopold Gutterer, Karl Hanke og Werner Naumann. Disse personene tydeliggjør de nære forbindelsene til Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda (propagandaministeriet), fordi alle var samtidig statssekretærer i dette departementet.
Oppgaver
Hovedmålet med Rikskulturkammeret var en statlig organisering og overvåking, det vil si kontroll av kulturlivet. I første rekke tjente institusjonen til en ensretting på alle områder i samfunnet. Den som i videst mulig forstand var kulturskaper, måtte høre til den samsvarende underavdeling av kammeret. Den som ikke hadde bevis på "arisk rase" ble ikke tatt opp, eller ble sparket ut. Dette var det samme som et yrkesforbud som i særlig grad gikk ut over jøder, men også dem som i henhold til nazi-regimet produserte Entartete Kunst og som av Goebbels foraktelig ble kalt kulturbolsjevister.
I 1936 ble moderne kunst forbudt, og mange kunstverk fjernet fra museene. Flere kunstverk ble vist på Ausstellung für entartete Kunst i München og delvis solgt til utlandet, eller ødelagt. 18. juli 1937 ble Haus der Deutschen Kunst åpnet i München. Det skulle bringe folket nærmere god tysk kunst slik den ble definert av nazistene.
Den sørmandsjuriske jernbane
Den sørmandsjuriske jernbane (japansk: 南満州鉄道株式会社 / 南満洲鉄道株式会社, Minami Manshū Tetsudō Kabushikigaisha; forkortet 満鉄 Mantetsu) var et jernbaneselskap grunnlagt av Keiserriket Japan i Dalian i 1906, etter den russisk-japanske krig (1904–1905). Det opererte i det japanskkontrollerte Mandsjuria. Etter at Japan annekterte Korea fikk selskapet også ansvaret for det koreanske jernbanenett, frem til 1925.
Mantetsus storhetstid
Mantetsu, som selskapet Den sørmandsjuriske jernbane var kjent som fra sitt japanske selskapsnavn, ble det største utenlandske foretak i Kina frem til sammenbruddet i 1945. Under sin grunnleggende president, Goto Shimpei, tidligere japansk guvernør av Taiwan, vokste selskapet til å ble hoveddrivkraften for omformingen av hele det nordøstlige Kina til et område under tung japansk innflytelse. Mantetsu var et privat selskap med delvis statlig eierskap og sterke bånd til den japanske stat. Det gjenoppbygde områdets jernbanenett ved hjelp av amerikansk materiell og forgrenet seg til drift av kullgruver (ved Fushun og Yantai), havner (Andong, Yingkou og Dalian), hoteller og lagerbygninger.
Fra 1910-årene og fremover bygde selskapet skoler, biblioteker, sykehus og andre almennyttige institusjoner i det øyemed å tiltrekke seg japanske og koreanske innvandrere. Selskapets akademiske avdeling vokste til å bli det største moderne forskningsforetak i hele Kina, og konsentrerte seg om landbruksforskning og industrielle metoder i jordbruket.
Pascalina Lehnert
Pascalina Lehnert (født Josefina Lehnert 25. august 1894 i Ebersberg i Bayern, død 13. november 1983 i Wien i Østerrike) tilhørte den romersk-katolske nonneordenen Søstre av det Hellige Kors, av Menzingen.
Den sørmandsjuriske jernbane
Mantetsus storhetstid
Til 1925 driftet selskapet også jernbanene på Koreahalvøya.
Pascalina Lehnert
Bakgrunn
Josephina Lehnert, datter av en postfunksjonær, bliie allerede i en alder av 15 år inntre et in nonneorden, og da den som hun anså for å være den enkleste og best beskjedne av alle. Hun ble etterhvert opptatt i ordenen Schwestern vom Heiligen Kreuz, og da hun avla sine ordensløfter tok hun navnet Pascalina. I miderklosteret i det sveitsiske Menzingen lærte hun å lage mat, sy og husholde.
Den sørmandsjuriske jernbane
Mantetsus storhetstid
I 1930-årene var Mantetsu blitt nærmest en stat i staten i Mandsjuria. Det og dets mange underbruk produserte stål, keramikk, glass, mel, vegetabilske kjøkkenoljer, elektrisitet og kjemiske produkter. Det var blitt til ett av de største konsernene ikke bare i Kina, men også i Japan. Det kan med rette anses som del av de japanske koloniseringsbestrebelser i Kina. Men det var også Tokyos sterkeste kort da landet ville påvise for vestmaktene hvilken Japan og japansk forretningsliv bidro til den modernisering av Kina som de alle gikk inn for.
Selskapet ble etter annen verdenskrigs avslutning i 1945 oppløst av den amerikanske okkupasjonsregjering i Japan, og Den røde armé overtok driften.
Pascalina Lehnert
Arbeid for Pavestolen
Hun ble av sine foresatt i 1918 sendt til München fore å arbeide for den pavelige nuntius. Søster Pascalina ble således husholderske og sekretær for nuntius i Bayern Eugenio Pacelli.
I 1929 ble erkebiskop Pacelli kalt til Vatikanet i tjeneste som statssekretær hos daværende pave Pius XI, og hun fulgte med først som hans husholderske og etterhvert mer og mer som en av hans personlige sekretærer. Hun forble i hans tjeneste også etter at Pacelli ble pave. Det ble sett på med stor uro at en nonne skulle bo i Vatikanet, hun var den første kvinnen som fikk arbeide og bo i pavepalasset.
Eugenio Pacelli ble utnevnt til pave og kalte seg Pius XII fra 2. mars 1939 til han døde 9. oktober 1958 i Castel Gandolfo i søster Pascalinas nærvær.
Søster Pascalina var under nazityskernes okkupasjon av Roma svært aktiv med å beskytte forfulgte jøder. 200 000 jøder skal ha blitt hjulpet av Vatikanet. Som for eksempel en gruppe menn som ble smuglet inn i Vatikanet forkledd som pavens vaktkorps mens deres familier var i beskyttelse i et kloster i Roma. Tilsammen ble så mange som 15 000 innkvartert i pavens sommerresidens Castel Gandolfo. Hun organiserte utdeling av hjelpepakker med medisiner, klær og mat, dette fortsatte hun med også i etterkrigstidens Europa. Selv paven skal ha vært med å utdele disse hjelpepakker.
Hennes interesse for politikk ble først sett på med misbilligelse, hun var tysk og ansett for å være en fare. Etterhvert ble hennes kunnskaper og hennes bidrag for Vatikanets politiske virke verdsatt.
Æresbevisninger
Søster Pascalina fikk i 1958 fra pave Johannes XXIII utmerkelsen Pro Ecclesia et Pontifice (For Kirken og for Paven). I 1969 mottok hun Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden (tysk: Bundesverdienstkreuz) og i 1980 Den bayerske fortjenstorden (tysk: Bayerischer Verdienstorden). I 1981 fikk hun av presidenten i Østerrike Ærestegnet for fortjenester i gull (tysk: Goldenes Ehrenzeichen für Verdienste um die Republik Österreich).
Rhinoceros
Rhinoceros (etthornsneshorn) er en slekt med pansrede neshorn (Rhinocerotini) i neshornfamilien (Rhinocerotidae). Slekten består av kun to nålevende arter, som begge karakteriseres av kun å ha ett horn. Artene er endemiske for henholdsvis Sør-Asia og Sørøst-Asia, der de trives i regnskog og våtmark med rikelig tilgang på gressletter.
Inndeling
Inndelingen følger IUCN/SSC Asian Rhino Specialist Group (AsRSG) og IUCNs rødliste.
Heinrich Held
Heinrich Held (født 6. juni 1868 Erbach im Taunus i Hessen-Nassau i Tyskland, død 4. august 1938 i Regensburg) var en bayersk katolsk politiker, journalist og redaktør.
Unge år, studier, publisistisk virke
Heinrich var sønn av musikeren, bonden og kjøpmannen Johannes Held og hans hustru Susanne, og vokste opp i Erbach. Han studerte rettsvitenskap, statsvitenskap og historie i Straßburg, Marburg og Heidelberg. I Straßburg ble han medlem av den katolske Studentverbindung «Frankonia» i KV, og engasjerte seg for denne også livet langt.
Etter den juridiske statseksamen i Straßburg arbeidet Held som journalist i Straßburg og Heidelberg, og ble i 1899 sjefredaktør for Regensburger Morgenblatt. I 1906 ble han utgiver og medeier av Regensburger Anzeiger, etter at han i 1901 var blitt gift med Marie, datter til Josef Habbel, som eide begge de nevnte avisene i Regensburg.
Politisk virke
I 1907 ble Held representant for det katolske Zentrumspartei i den bayerske Landdagen. I 1914 ble han fraksjonsleder og kort tid etter også landsleder for det bayerske Zentrumsparti.
Held tilhørte og var med på å grunnlegge Bayerische Volkspartei (BVP) i 1918, og i januar 1920 oppløste dette partiet sin fraksjonsallianse med Zentrum i Riksdagen. Fra 1919 var han medlem av Landdagen, og fra samme år og frem til 1925 BVPs fraksjonsleder.
I 1921 var han president for Katholikentag i Frankfurt am Main.
Årene 1920-24 var leder for Bayerische Volkspartei, og fra juni 1924 ministerpresident samt fra 1927 også handels- og industriminister - til den rettsstridige avsettelse etter nazistenes gjennombrudd i 1933.
Held inngikk for Bayern et konkordat med Den hellige stol (Vatikanet) (1924-25) og en statstraktat med de evangelisk-lutherske kirkene (1925-26). I mars 1925 var han det bayerske folkepartiets rikspresidentskandidat i 1. valgomgang.
Den 4. januar 1925 mottok han den nylig løslatte Adolf Hitler (som var blitt dømt for ølkjellerkuppet), og Hitler forsikret ham at fra nå av ville han bare forfølge sine politiske mål på lovlig vis. Dette anså Held at han var nødt til å legge til grunn som rett. Held opphevet på det grunnlag forbudet mot NSDAP (nazistpartiet) og dets avis Völkischer Beobachter.
Han avgrenset seg kraftig mot nasjonalsosialistene, og utstedte i 1930 det første uniformsforbudet mot NSDAP.
Held var politisk føderalist; denne innstillingen ble enda mer markant under Heinrich Brünings æra og ved rikskansler Franz von Papens avsettelse av den prøyssiske ministerpresident Otto Braun.
Etter et avstemningsnederlag i Landdagen i 1930 forble Held i embedet, men bare som forretningsførende.
Mislykkede planer mot Hitler, avsettelse
Vinteren 1932/33 opptok Held kontakt med kronprins Rupprecht av Bayern, for å få ham med på at han skulle utnevne kronprinsen til generalstatskommissar i pakt med den bayerske forfatnings artikkel 64, i tilfelle en nasjonalsosialistisk maktovertakelse. Ideen kom fra Held; med seg hadde han en rekke av Bayerns politiske partier.
Men da nazistene faktisk grep makten i 1933 («Machtergreifung»), nølte Held. Så planen om å få utnevnt kronprinsen som beskyttelse mot nazistisk ensretting, eller alternativt avstedkomme at Bayern brøt ut og ble gjenopprettet som eget kongedømme, ble ikke iverksatt; Helds egen nøling gjorde at tiden rant ut og sjansen forspilt.
Den 9. mars 1933 overdro riksinnenriksminister Wilhelm Frick den utøvende makt i Bayern til Franz Ritter von Epp. Samme dag oppsøkte Adolf Wagner, Ernst Röhm, Heinrich Himmler og Ritter von Epp den fremdeles fungerende ministerpresident og erklærte ham avsatt. Så ble regjeringsbygningen besatt. Allerede tre dager etter begav Hitler seg til München.
Forgjeves fremførte Held telegrafisk sine protester for presidentpalasset i Berlin. Hans forsøk på å motsette seg SA-kuppet ble heller ikke backet opp av den tyske hær, som hadde ordre fra Berlin og å holde seg unna innenrikspolitikken. Dermed hadde han ingen sjanse til å stanse nazistene. Embedet som bayersk statsminister ble så avskaffet, og erstattet av en Reichsstatthalter («riksstattholder»), en rent administrativ stilling uten politisk makt.
Den 15. mars nedla Held sitt embede, og flyktet først til Lugano i Sveits der hans sønn Josef bodde, men dro senere tilbake som privatperson til Regensburg. Hans statspensjon som tidligere statsminister hadde nazistene stanset.
Zeeland (Michigan)
Zeeland er en by i delstaten Michigan i USA. Den ligger i Ottawa County, og har 5 805 innbyggere. Navnet kommer fra den nederlandske provinsen Zeeland, da de første innbyggerne i byen migrerte hit fra Nederland i 1847.
Byen er på 7,8 km², hvorav 99,7% er land
Stein Erik Nodeland
Stein Erik Nodeland (født 13. mai 1957) er en norsk offiser som var Generalinspektør for Luftforsvaret 2004–10, direktør for Luftfartstilsynet 2010–17 og fra 2017 vice president i Nammo.
Zeeland (Michigan)
I folketellingen i 2000 var det 2283 husholdninger i byen, fordelt på 1490 familier. Folketettheten var 744,6 pr. kvadratkilometer. 93,9% av innbyggerne var hvite, av minoritetsgrupper var hispanics den største med 4,63%
Stein Erik Nodeland
Etter førstegangstjenesten i Hæren, ble Stein Nodeland uteksaminert fra Luftforsvarets flygeskole i 1980. Han har jagerflytjeneste på alle nivå fra flyger, via sjef 332 skvadron til sjef Operasjonsgruppen på Rygge. Han har også tjenestegjort ved Luftforsvarets flytaktiske skole og Lufttjenesteinspektoratet. Han ble uteksaminert fra Luftkrigsskolen i 1984 og han har også gjennomført Forsvarets stabsskole I og II i hhv 1992 og 1993-94, og Forsvarets høgskole/totalforsvarskurset i 2000.
Fra 1. august 1997 til 15. november 1998 var Nodeland studieleder ved Forsvarets stabsskole, og han hadde deretter fellesstabstjeneste som stabsoffiser ved Planavdelingen i Forsvarets overkommando og i Operasjons- og driftsavdelingen i FO/Fellesstaben, frem til 1. april 2001.
Nodeland ble utnevnt til oberst 2. april 2001 og tiltrådte da som prosesseier rådgivning og planlegging i FO/Luftforsvarsstaben. Denne stillingen hadde han frem til han ble utnevnt til brigader og tiltrådte som luftvingsjef i Bodø 26. juni 2002. Nodeland var fra 26. juni 2002 til 2004 sjef for luftoperativ virksomhet på Bodø hovedflystasjon.
I oktober 2004 ble han utnevnt til generalmajor og var Generalinspektør for Luftforsvaret frem til 1. oktober 2010. Deretter var han programdirektør for F-35 prosjektet i Forsvarsdepartementet, inntil han 30. april 2012 ble utnevnt til direktør for Luftfartstilsynet, hvor han var til 2017. Fra januar 2017 har han vært Vice President Industrial Cooperation i Nammogruppen. Nodeland er utdannet bedriftsøkonom fra Norges Handelshøyskoles kursvirksomhet og har mastergrad i offentlig økonomi og ledelse fra Norges Handelshøyskole.
Nodeland vant Norsk Aero Klubbs kårde (NAKs kårde) som beste elev ved Luftkrigsskolen i 1984. Han er tildelt Forsvarsmedaljen med laurbærgren, Forsvarsmedaljen og Vernedyktighetsmedaljen. I 2009 ble han utnevnt til kommandør av Den nasjonale fortjenstorden av franske myndigheter.
Steve Scalise
Stephen Joseph «Steve» Scalise (født 6. oktober 1965) er medlem av USAs representanthus, fra Louisianas første distrikt. Han representerer Republikanerne. Innen han ble medlem av Kongressen var han medlem av Louisianas delstatssenat i fem måneder og Louisianas representanthus i tolv år. Han tok over plassen i Kongressen da Bobby Jindal ble valgt til guvernør i Louisiana.
Bakgrunn
Steve Scalise tok eksamen ved den katolske Archbishop Rummel High School. Han tok deretter en bachelor of science ved Louisiana State University i Baton Rouge; hovedemnet var dataprogrammering og til det leste han statsvitenskap.
Familie
Steve Scalise er medlem av Seventh Ward Senior Center og American Italian Renaissance Foundation. Han er gift med Jennifer (født Letulle, 1975), sammen har de ett barn: Madison Carol Scalise (født 17. mars 2007).
Trinitatis kirke (København)
Trinitatis kirke ligger i Landemærket 2, ut mot Købmagergade, overfor Regensen, i sentrum av København. Kirken er en del av det såkalte Trinitatis kirkekomplekset som i tillegg til kirken omfatter det tidligere universitetsbiblioteket. Biblioteket fungerer nå som utstillingslokale i etasjen over kirken. I tillegg regnes det astronomiske observatorium Rundetårn som en del av komplekset. Denne artikkelen handler primært om kirken.