cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kirk Fletcher
I 2003 gav han ut sin andre soloplate, Shades of Blue, og ble gjennom denne utgivelsen kontaktet av Charlie Musselwhite, som tok inn Fletcher som en del hans band i de neste tre årene. I 2005 ble han igjen kontaktet av Kim Wilson og forespurt om han ville bli med som gitarist i The Fabulous Thunderbirds, noe Fletcher takket ja til. Etter å ha turnert med bandet i to år startet han i 2007 nok en solokarriere, hvor han blant annet arbeidet sammen med studiomusikeren Michael Landau. Han har i de senere år, i tillegg til soloprosjekter, vært en del av bandene Hollywood Blue Flames og The Mannish Boys samt turnert sammen med blant andre Doyle Bramhall og Michelle Branch. Fletcher har også flere ganger spilt med den norske gruppa The Douglas Group i Norge.
Ioannis Kokkodis
Ioannis Kokkodis (født 8. januar 1981) er en gresk svømmer.
Han representerte Hellas under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i semifinalen på 200 meter medley.
1782
Begivenheter
Et jordskjelv i Sørkinahavet utløser en tsunami som krevde 40 000 menneskeliv.
Aya Medany
Aya Medany (født 20. november 1988) er en egyptisk moderne femkjemper. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 16.
Alessio Boggiatto
Alessio Boggiatto (født 18. desember 1981) er en italiensk svømmer.
Han representerte Italia under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i semifinalen på 200 meter medley.
Bremangersambandet
Bremangersambandet er et veianlegg på fylkesvei 616 i Bremanger kommune i Sogn og Fjordane. Veianlegget går fra Kolset på fastlandet, via Rugsundøya til Bremangerlandet, og knytter Rugsundøya, Bremangerlandet og Frøya til fastlandet. Planleggingen av anlegget begynte i 1989, anleggsstart var 13. januar 1998, og veianlegget ble åpnet 12. juli 2002. Bremangersambandet kostet 325 millioner kroner.
One Detroit Center
One Detroit Center (500 Woodward Ave. Detroit, MI 48226), også kjent som Comerica Tower at Detroit Center etter sin leietager, er en skyskraper i sentrum av Detroit i Michigan. Med sine 189 meter er den 43 etasjers høye bygningen den høyeste kontorbygningen i Michigan, og delstatens nest høyeste etter det sentrale hotelltårnet tilhørende Renaissance Center noen kvartaler unna. Selv om Penobscot Building har flere etasjer (45 over bakken mot 43), er Comerica Towers etasjer høyere, og takhøyden er omtrent 20 meter høyere enn Penobscots. Det totale gulvarealet er 155 585.46 km².
Bremangersambandet
Byggetrinn 2 består av en ny vei fra Kolset via Bortnen til Langesi (Langesjø), (Bortnetunnelen ca.). Anleggsstart for den delen var i 2009, og anlegget koster ca 600 millioner kroner. Etter at veien ble åpnet 16. mai 2013, ble fergestrekningen Smørhamn - Kjelkenes nedlagt.
One Detroit Center
Bygningens leietager er banken Comerica, som for å ekspandere videre kunngjorde at de ville flytte sine hovedkvarter til Dallas i Texas i 2007, men fortsatt være til stede i Michigan. Banken har tatt over en mengde banker i andre delstater som Texas, Florida og California. Bankens leieavtale med Comerica Tower utløper i 2012.
Arkitektur
Bygningen ble tegnet av arkitektene John Burgee og Phillip Johnson, innflytelsesrike partnere i postmoderne arkitektur. Comerica Tower ble bygget mellom 1991 og 1993. For å skape en stilistisk lenke til fortiden, ble den tegnet i historisk stil, med flamsk-inspirerte spirer. Besøkende i Detroit blir ofte overrasket over bygningens unge alder. Bygningen huser flere selskaper og firmaer, blant annet noen av de største advokatfirmaene i Detroit, samt andre banker. Bygningen blir ikke flombelyst om natten, i motsetning til den lett identifiserbare Penobscot Building. Bygningen huser også en restaurant.
Et tvillingtårn kalt Two Detroit Center ble foreslått bygd rett øst for bygningen da planen om å bygge One Detroit Center (Comerica Tower) ble vedtatt, men et sviktende kontormarked skrinla planene, og Two Detroit Center ble skrinlagt for godt.
Anton Zabolotnyj
Anton Konstantinovitsj Zabolotnyj (russisk:Антон Константинович Заболотный, født 13. juni 1991) er en russisk fotballspiller som spiller for PFK CSKA Moskva.
Landslaget
Han ble tatt ut i s bruttotropp til VM i fotball 2018 i Russland, men ble vraket da troppen ble kuttet ned til den endelige 23-mannstroppen.
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
Ytre Namdal videregående skole
Ytre Namdal videregående skole er en offentlig videregående skole på Rørvik i Nærøysund kommune i Ytre Namdal. Skolen har ca. 300 elever og 80 ansatte. Den ble etablert i 1954 som realskole.
Linjer ved skolen er akvakultur (naturbruk), bygg- og anleggsteknikk, helse- og sosialfag, restaurant- og matfag, service og samferdsel, studiespesialisering og teknikk og industriell produksjon.
Skolen kan føres tilbake til etableringen av Rørvik statsrealskole med korrespondansegymnas i 1954. I 1972 ble den en fylkeskommunal videregående skole.
Politikk i Sandnes
Sandnes kommunestyre består av 49 representanter. Kommunen styres etter formannskapsmodellen. Sandnes kommune ble slått sammen med Forsand kommune fra 1. januar 2020.
Kommunestyret etter kommunesammenslåingen med Forsand
=== Kommunestyret 2019-2023  ===
Stanley Wirak (Ap) er ordfører og Pål Morten Borgli (Frp) er varaordfører. Flertallspartiene fra tidligere perioder, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet, hadde i utgangspunktet akkurat flertall alene. Folkeaksjonen nei til mer bompenger ble også med i flertallet.
Bystyret i Sandnes kommune før kommunesammenslåingen med Forsand
=== Bystyret 2015-2019 ===
Etter kommunestyrevalget 2015 ble byen styrt av et samarbeid bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet. Sosialistisk Venstreparti gikk ut av samarbeidet i januar 2016. Pensjonistpartiet deltok også i samarbeidet i perioden 2011-2015.
Bystyret 2011-2015
(*Ellen Karin Moen ble innvalgt for Frp, men har meldt overgang til H. Eventuell vararepresentant for Moen hentes fra Frps varaliste.)
Parlamentsvalget i Storbritannia 1950
Parlamentsvalget i Storbritannia 1950 var det første parlamentsvalget i Storbritannia etter en hel mandatperiode med en Labourregjering.
Valget resulterte i et knapp flertall for Labour, fem mandater mer enn det som trengtes for å få flertall. Det ble utlyst nyvalg allerede i 1951.
''Totalt antall avlagte stemmer: 28 771 124. Alle partier med mer enn 2000 stemmer vises. Det konservative partiet inkluderer Ulster Unionist Party.''
John Cotton
John Cotton (født 4. desember 1585 i Derby i England, død 23. desember 1652 i Boston i Massachusetts) var en engelsk geistlig og teolog, og en av de fremste lederne i den første puritanergenerasjon i Ny-England.
Bakgrunn
John Cottons far var advokat. Han ble sent til skole i Derby. Allerede som 13-åring begynte han som student ved Trinity College i Cambridge; senere studerte og underviste han ved Emmanuel College i samme by. I studietiden ble han sterkt preget av puritanismen.
I 1612 ble han vicar ved kirken St. Botolph i Boston i Lincolnshire. Han ble som prest der etterhvert en av de mest innflytelsesrike puritanske predikanter i hele England. Konflikten mellom puritanerne og den etablerte anglikanske kirke eskalerte etter utnevnelsen av William Laud til erkebiskop av Canterbury i 1633.
I 1632 ble Cotton innstevnet for retten på grunn av oppviflerske prekener. Han unndro seg en truende fordømmelse ved å stikke av og reise til kolonien i Massachusetts i Nord-Amerika som var blitt grunnlagt i 1630. Den 3. september 1633 ankom han Boston.
Hybridbuss
Det har også vært gjort forsøk med hybridbusser hvor dieselmotoren er erstattet med en gassdrevet eller bensindrevet motor, eller en hydrogenmotor. På den måten unngås mye av forurensningene fra dieselmotorer. En hydrogen-/hybridbuss ble brukt under Vancouver-OL 2010.
John Cotton
Virke i New England
Cotton ble ved siden av John Winthrop, Thomas Hooker og Thomas Shepard en av de mest innflytelsesrike embedsbærere i kolonien og hadde frem til sin død en vesentlig betydning både for New Englands religiøse og verdslige utvikling. Cotton forfektet en utpreget konservativ og streng puritanisme, og var i 1635 blant de viktigste i fordømmelsene først av Anne Hutchinson (som han til å begynne hadde forsvart), og så av Roger Williams.
Han var en av de best utdannede av samtidens puritanere og offentliggjorde et betraktelig antall teologiske traktater. Han katekisme fra 1646, Milk for Babes drawn out of the Breasts of both Testaments, var i bruk i flere tiår. Hans kirkehistoriske avhandling The Way of the Churches of Christ in New England (1645) er en av de viktigste kilder for den ny-engelske puritanisme. Han var den første amerikanske teolog som gikk inn for den såkalte føderalteologi.
Polka
Polka (fra fransk polka, tysk Polka, antagelig fra tsjekkisk polka, bokstavelig «polsk kvinne») en hurtig, livlig dans i 2/4 takt og sjanger av dansemusikk med opprinnelse i Böhmen i 1830-årene, nå en del av Tsjekkia. Selv om polka er assosiert med tsjekkisk kultur, er den populær i hele Europa og Amerika. Den er fremdeles vanlig i tsjekkisk folkemusikk. Som motedans har den hatt en rekke tilpasninger, men grunnelementet i dansen, rundsnuen med tretrinnssteg, er bevart i folkelig gammeldans.
I Norge har dansen en rekke lokale benevnelser, «hamborger-polka», «skotsk/schottisch» og lignende.
Hans Morten Nordahl
Hans Morten Nordahl (født 1961) er en norsk dr. philos. og professor i klinisk psykologi og atferdsmedisin ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) i Trondheim, Norge.
Aktiviteter
Professor Nordahl har bidratt til grunnleggelsen av Norsk forening for kognitiv terapi (NFKT) (1994) og er tidligere president av NFKT. Han har vært styremedlem i the European Association of Behavioral and Cognitive Therapies (EABCT 1999-2002) og styremedlem i the European Society for the Study of Personality Disorders (ESSPD, 2010-2013). I 2007 grunnla han Metacognitive Therapy Institute med professor Adrian Wells. Fra 2010- 2020 var han forskningsleder for Traumeklinikken ved St. Olav's Hospital, Trondheim. Fra 2016 har han vært professor i medisin (Atferdsmedisin) ved Institutt for mental helse, NTNU.
Han ble valgt medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i 2007.
Utvalgte publikasjoner
Nordahl har hatt et omfattende engasjement for utdanning og veiledning av terapeuter både nasjonalt og internasjonalt, og har også publisert en rekke artikler og bokkapitler.
Knives Out
Knives Out er en amerikansk film fra 2019 regissert av Rian Johnson, som også var med på å skrive manus. Historien følger mester-detektiven Benoit Blanc som forsøker å etterforske dødsfallet til en patriark fra en velstående - men dysfunksjonell - familie. Hovedrollene spilles av blant andre Daniel Craig, Chris Evans, Ana de Armas, Jamie Lee Curtis, Michael Shannon, Don Johnson og Toni Collette.
Filmen hadde premiere under Toronto internasjonale filmfestival den 7. september 2019. En oppfølger, Glass Onion: A Knives Out Mystery, ble sluppet den 23. desember 2022.
Handling
Familien til Harlan Thrombey, en velstående forfatter, deltar på hans 85-årsfest ved herskapshuset hans i Massachusetts. Neste morgen oppdager Harlans husholderske, Fran, ham død med halsen skåret over. Elliot og Wagner fra politiet påstår at Harlans død var selvmord, men privatdetektiv Benoit Blanc blir i all hemmelighet ansatt for å etterforske saken videre. Blanc oppdager snart at Harlan hadde et veldig anstrengt forhold til resten av familien sin. På dagen for hans død truet Harlan med å avsløre sin svigersønn Richard, for å ha utro mot Harlans datter Linda. I tillegg hadde svigerdatteren Jonis stjålet fra ham, og han hadde gitt sønnen Walt sparken fra forlagsselskapet han. Harlan hadde også hatt en krangel med barnebarnet sitt Ransom.
Det Blanc ikke vet er Harlans sykepleier, Marta Cabrera, hadde rotet med medisinene hans. Hun trodde derfor at hun hadde gitt ham en overdose med morfin, og når hun ikke klarte ikke å finne motgiften, hadde Harlan tilsynelatende bare hadde få minutter igjen å leve. Harlan ønsket å redde Martas familie fra å få problemer med politiet, fordi moren hennes var en udokumentert immigrant. Harlan hadde derfor gitt henne instruksjoner om å lage et falskt alibi for seg selv, og deretter skar han over sin egen hals. Harlans mor hadde sett Marta utføre Harlans instruksjoner, men tok feil av henne og Ransom. Når Harlans Testament blir lest opp, er Marta den eneste begunstigede - noe som sjokkerer og irriterer resten av familien hans.
Ransom hjelper Marta å komme seg unna dem, men han manipulerer henne til å tilstå at hun trodde at hun hadde fiklet med medisinene hans ved et uhell. Han tilbyr deretter å hjelpe henne, i bytte mot en andel av arven. Marta mottar et utpressingsbrev med en delvis fotokopi av Harlans toksikologi-rapport. Hun og Ransom kjører til doktorens kontor, men kontoret har brent ned. Marta mottar en e-post som foreslår et møte med denne utpresseren. Blanc og politiet får snart øye på dem, og etter en kort bil-jakt blir Ransom arrestert.
Blanc forklarer at Harlans mor var vitne til at Ransom klatret ned fra Harlans værelse den natten han døde. Tilbake ved herskapshuset finner Marta en kopi av den fullstendige toksikologi-rapporten blant Frans eiendeler. Hun gir rapporten til Blanc uten å lese papirene selv, og Blanc oppdager at rapporten viser lite morfin i Harlans kropp - og avbryter derfor Marta før hun rekker å tilstå hva hun hadde vært med på. Men problemene deres er fremdeles ikke overstått.
Theodor Heuss
Theodor Heuss (født 31. januar 1884 i Brackenheim, død 12. desember 1963 i Stuttgart) var en tysk samfunnsøkonom og statsviter, journalist og politiker (FDP). Han ble i 1948 valgt som sitt partis første leder. I 1949 ble han valgt som Forbundsrepublikken Tysklands (Vest-Tysklands) første president og gjenvalgt i 1954, siste gang uten motkandidat. Heuss avslo et tilbud om å bli valgt for en tredje periode fra 1959. Et slikt gjenvalg ville krevd en endring av den tyske grunnloven (Grundgesetz).
Heuss bok om Adolf Hitler ble i 1933 brent på bokbålet. Han var på dette tidspunkt medlem av riksdags-gruppen til Deutsche Demokratische Partei. I gruppen gikk han inn for å stemme mot nasjonalsosialistenes forslag til fullmaktslov, men kom i mindretall. I Riksdagen fulgte Heuss sitt partis linje og stemte for fullmaktsloven. Senere samme år mistet han sin lærerstilling ved universitetet, og ble dessuten ekskludert fra Riksdagen.
Senere i 1930-årene livnærte Heuss seg med å skriver biografier. Under andre verdenskrig skrev han for blant annet Frankfurter Zeitung, helt til nasjonalsosialistene i 1942 ga ham publikasjonsforbud.
I en korrespondanse mellom Konrad Adenauer og Theodor Heuss i 1952, ble det bestemt at Deutschlandlieds tredje strofe skulle være nasjonalsangen til Forbundsrepublikken Tyskland (Vest-Tyskland).
Som president holdt han i 1952 en kjent tale i konsentrasjonsleiren Bergen-Belsen. Heuss ga uttrykk for at de fleste tyskere hadde hatt en viss kjennskap til nasjonalsosialistenes jødeforfølgelser (Holocaust), men det kunne ikke føre til et kollektiv ansvar. Heuss mente imidlertid at tyskerne burde føle en «kollektiv skam», for de ugjerninger som var begått.
Bakgrunn
Theodor Heuss var sønn av veiplansjef (Regierungsbaumeister) Ludwig Heuss (1853–1903), og Elisabeth Aug. Frieder (1853–1927) datter av forstmester Herm. Heinr. Gümbel (1814–83) og Margarete Obermaier. Theodors far hadde en venstreliberal politisk innstilling, i tradisjonen til revolusjonen i Tyskland i 1848-49. Barndomshjemmet var åpent for de liberale politiske strømninger i tiden, og dette skulle prege Theodor Heuss for resten av livet.
Theodor hadde to eldre brødre, Ludwig og Hermann (1882–1959). Broren Ludwig Heuss ble by- og skolelege i Heilbronn, mens Hermann Heuss utdannet seg til arkitekt og tilbrakte det meste av sitt yrkesaktive liv i Chemnitz. Da Theodor Heuss ble president, forlot Hermann Heuss Chemnitz nærmest som på flukt, og etablerte deretter et arkitektkontor i Stuttgart (Degerloch).
Allerede som skolegutt ble han begeistret for Friedrich Naumanns sosiale og politiske ideer. Han ble medlem av Nationalsozialer Verein, som var et parti Naumann hadde stiftet. Den første artikkel Heuss skrev, var for Naumanns uketidsskrift Die Hilfe.
Studier i München og Berlin
Etter abitur gjorde han reiser, blant annet til Hannover der han møtte og ble personlig kjent med Friedrich Naumann. Han overveide å studere i Thübingen, men valgte til slutt München, der han oppholdt seg fra 1902 til 1903. Fra 1903 til 1905 studerte han i Berlin. Studiene gikk i flere retninger, og han var like interessert i nasjonaløkonomi og historie som i filosofi og kunsthistorie. Hans interesse for kunst og litteratur medførte en forsiktig «bohemaktig» opptreden fra hans side. Den senere journalisten Heuss prøvde seg dessuten med enkelte dikt, forsøkte å skrive romaner og han førte dessuten en utstrakt korrespondanse.
I 1905 tok han doktorgraden i samfunnsøkonomi under Lujo Brentano, med den landbrukshistoriske avhandlingen Weinbau und Weingärtnerstand in Heilbronn (Vindyrking og vinbondestanden i Heilbronn).
Før og under første verdenskrig
Etter studiet arbeidet han som journalist og politisk redaktør. I 1903 ble Heuss medlem av den venstreliberale Freisinnige Vereinigung, som i 1910 gikk inn i Fortschrittliche Volkspartei.
Han giftet seg 11. april 1908 med Elly Heuss-Knapp, og paret fikk en sønn. Ekteparet ble viet av Albert Schweitzer, som hadde hørt til Ellys bekjentskapskrets,. Schweizer ble også i fortsettelsen en venn av familien.
Som følge av en lettere skulderskade ble han fritatt for militærtjeneste både under første og andre verdenskrig.
Under Weimarrepublikken
I 1918 avsluttet Heuss sin virksomhet i Neckar-Zeitung og flyttet til Berlin. Der ble han redaktør av den to år gamle avisen Deutsche Politik. Samme år deltok han ved grunnleggelsen av Deutsche Demokratische Partei (DDP), og ble i 1919 innvalgt i bystyret i Berlin-Schöneberg.
Heuss satt fra 1918 til 1921 i forretningsledelsen av Deutscher Werkbund (DWB), et forum for tysk kunst, håndverk, industri og handel. Fra 1924 satt han også i styret i DWB, inntil den såkalte «Gleichschaltung», prosessen da nasjonalsosialistenes overtok kontroll over alle sider ved det tyske samfunnet. Deutscher Werkbund er fra denne Heuss' tid i organisasjonen, blant annet kjent for byggingen av Weissenhofsiedlung i Stuttgart.
Fra 1920 til 1933 var han studieleder og dosent ved Deutsche Hochschule für Politik i Berlin, og utga fra 1923 til 1926 tidsskriftet Die Deutsche Nation. I 1930 ble valgt inn igjen i Riksdagen.
Heuss skrev i 1932 boken Hitlers Weg (Hitlers vei), der han analyserte og kritiserte nasjonalsosialismen, historisk, politisk og sosiologisk. Boken ble en stor suksess og beskrevet som en «Baedeker til nasjonalsosialismen», etter reisehåndboken. Heuss pekte på store mangler ved programmet til NSDAP, og kritiserte den antidemokratiske og rasistiske innstilling i partiet. Sett i ettertid så han på dette tidspunktet ikke nasjonalsosialismens revolusjonære kraft, og kunne ikke på noen treffende måte forutse hvordan utviklingen skulle gå. Boken ble etter 1933 kastet på offentlige bokbål av nasjonalsosialistene.
Etter den såkalte Machtergreifung i mars 1933, ble Heuss på ny valgt som medlem av Riksdagen for Staatspartei, slik Deutsche Demokratische Partei da het. Partiet hadde hatt listesamarbeid med SPD. Under gruppemøtet gikk Heuss sammen med Hermann Dietrich, inn for å stemme mot fullmaktslovene, men ble nedstemt. I plenum stemte han derfor 24. mars 1933, for vedtakelse av fullmaktslovene. I 1933 ble han avskjediget av nasjonalsosialistene fra sin stilling som dosent ved Deutsche Hochschule für Politik, og mistet også sin plass i Riksdagen.
Heuss tilhørte fra 1924 til 1933 organisasjonen Reichsbanner Schwarz-Rot-Gold. Organisasjonen hadde som formål å verne den demokratiske Weimarrepublikken mot fiender på høyre- og venstresiden.
Under nasjonalsosialismen
Heuss tenkte etter nasjonalsosialistenes maktovertakelse aldri på å emigrere, selv om han fikk råd i den retning. Han fortsatte fra 1933 å utgi Die Hilfe, inntil han i 1936 fikk publikasjonsforbud. I en ufrivillig tilbaketrukket tilværelse viet Heuss seg til å skrive biografier. I 1937 skrev han en biografi over Friedrich Naumann, i 1939 over arkitekten Hans Poelzig (1869-1936), i 1940 over zoologen Anton Dohrn (1840-1909) og i 1942 over kjemikeren Justus von Liebig. I 1941 ble Heuss ansatt som journalist i den liberale Frankfurter Zeitung, hvor han særlig skrev historiske og kulturpolitiske artikler. I 1942 fikk avisen forbud mot å trykke noe av Heuss. Ikke alle aviser bøyde seg for forbudet, men lot ham skrive under pseudonymet Thomas Brackheim og forkortelsen r.s..
Politisk karrière etter andre verdenskrig
Etter krigen dro han fra Berlin til Stuttgart. Han fikk i 1945 lisens sammen med flere, til å drive avisen Rhein-Neckar-Zeitung i Heidelberg.
De amerikanske okkupasjonsmyndighetene tok ham med i arbeidet for ledelsen av en regjering for Bezirk Mannheim/Heidelberg. Det var også etter forslag fra amerikanerne at han fra 1945 til 1946 var kultusminister i Württemberg-Badem. I årene 1946 og 1947 underviste han som professor i historie ved den tekniske høyskolen i Stuttgart.
Heuss var en av grunnleggerne av partiet Demokratische Volkspartei i den amerikanske sonen (DVP). I juni 1946 ble han medlem av den forfatningsgivende delstatsforsamlingen i Württemberg-Baden, og etter valget i 1946 også medlem av Württemberg-Badens landdag.
I den sovjetiske okkupasjonssonen oppsto etter andre verdenskrig Liberal-Demokratische Partei Deutschlands (LDPD) med Wilhelm Külz som leder. Den 17. mars 1947 ble DVP fra den amerikanske sonen og LDPD fra den sovjetiske sonen, slått sammen til Demokratische Partei Deutschlands (DPD). Heuss og Külz ble likeverdige ledere. I februar 1948 gikk imidlertid Berlin-avdelingen av DPD ut, i protest mot Külz' samarbeid med sovjetrusserne. Berlin-partiet sluttet seg til liberale krefter i de vestlige sonene. Liberal-Demokratische Partei Deutschlands fortsatte i den sovjetiske okkupasjonssonen, og ble senere et av de såkalte blokkpartiene i DDR.
Da Freie Demokratische Partei (FDP) 12. desember 1948 ble stiftet som et liberalt parti i de vestlige okkupasjonssonene, ble Theodor Heuss valgt som partiets første leder.
Tysklands første president
Theodor Heuss ble i august 1949 valgt som medlem av Forbundsdagen, på en liste fra Württemberg-Baden. Ved presidentvalget i september samme år, ble han av Forbundsforsamlingen valgt som president. Motkandidat ved presidentvalget var sosialdemokraten Kurt Schumacher, og Heuss ble valgt i andre valgomgang. Heuss ble gjenvalgt i 1954, dengang uten motkandidat.
Som president var Heuss opptatt av å bedre tyskernes forståelse av demokratiet. Han oppfattet sin stilling som president som grunnlovens forsvarer, ved siden av forfatningsdomstolen i Karlsruhe.
Da Forbundsrepublikken Tyskland (Vest-Tyskland) i 1949 vedtok sin nye grunnlov (Grundgesetz) fikk landet et flagg,men ingen nasjonalhymne. Deutschlandlied var som helhet ikke akseptabel og Theodor Heuss tok initiativet til å lage en helt ny nasjonalhymne. Det førte ingen steder. Forbundskansler Konrad Adenauer foreslo i 1952 i et brev til president Heuss å bruke Deutschlandlieds tredje strofe, noe Heuss aksepterte. Heuss innførte også Bundesverdienstkreuz.
Heuss holdt i 1952 en tale i den tidligere konsentrasjonsleiren Bergen-Belsen, der han avviste påstanden om at man ikke hadde visst noe om tilintetgjørelsen av jødene (Holocaust). Han oppfordret i talen alle tyskere til å forholde seg til sannheten i dette spørsmålet. Heuss avviste at tyskerne hadde en kollektiv skyld, men betonte det han kalte kollektiv skam, som han mente alle tyskere burde føle. Hans taler ble i samsvar med tidsånden holdt i en høy moralsk stil, med en skarp holdning til det nasjonalsosialistiske voldsherredømme i den nære fortid. Han mente at en liten maktelite hadde kunnet terrorisere sitt lands befolkning.
Theodor Heuss ble meget populær som president. Han ble tilbudt å få grunnloven endret, slik at han kunne sitte en tredje periode. Det avviste han imidlertid, og gikk av i 1959.
Da Heuss' hustru Elly Heuss-Knapp døde, tiltrådte presidentens svigerinne Hedwig Heuss, som selv var enke, som Tysklands førstedame. De to var aldri gift, og var heller aldri forbundet med hverandre som livsledsagere.
Bredkortvinger
Bredkortvinger (Proteininae) er en gruppe (underfamilie) av små biller som er vanlige i kompost og annet råtnende plantemateriale. Til Kortvinger (Staphylinidae) å være har de forholdsvis lange dekkvinger, og de kan minne om enkelte glansbiller.
Utseende
Små (vanligvis 1 – 2 mm), brede, litt flate biller, gulaktige, brunaktige eller svarte. Hodet er bredere enn langt med små fasettøyne. Hos slekten Metopsia er det firkantet, hos de andre slektene omtrent trekantet i omriss. Antennene ender i en svakt antydet kølle. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt. Hos slekten Proteinus er sidene jevnt krummet, hos Megarthrus og Metopsia er de innskåret ved bakhjørnene. Dekkvingene er ganske lange, mye lengre enn brystskjoldet, og dekker de fremste ryggleddene. Bakkroppen er bred og noe flattrykt. Beina er korte og ganske kraftige, leggene (tibiae) er noe utvidet særlig hos hannene.
Levevis
Artene finnes ofte tallrikt i kompost og på sopp. Slekten Metopsia, som er ganske sjelden i Norge, ser ut til å være knyttet til gressmarker. Disse billene flyr godt og man kan finne dem svermende i solskinn.
Steatoré
Steatoré er avføring med forhøyet innhold av fett. Dette gjør at avføringen blir grå, glinsende og løs, og skyldes at fettet ikke blir absorbert i tarmen, ofte på grunn av Cøliaki eller pankreassvikt.
Reiss
Reiss kan vise til en rekke personer innen norsk musikk og scenekunst:
45 R.P.M. Club
45 R.P.M. Club er en japansk musikk-EP med den norske popgruppen a-ha. Albumet ble utgitt i 1985 og produsert av Alan Tarney og bandet.
New York Heart Association funksjonalitetsklassifikasjon
New York Heart Association (NYHA) funksjonalitetsklassifikasjon er en enkel metode som benyttes for å klassifisere hjertesvikt. Den består av følgende 4 klasser, avhengig av hvilken fysiske aktivitetstilstand pasienten er i:
En annen mye brukt klassikasjon er Canadian Cardiovascular Society.
Poznań
Poznań er en av Polens eldste og største byer. Den ligger ved elven Warta (som deler byen i to), og er hovedstad i det storpolske voivodskap, Poznań-bispedømmet og regionen Stor-Polen. Den har status som distriktsnivåby. Byen ligger omtrent halvveis mellom Berlin og Warszawa og er et viktig transportknutepunkt, blant annet huser den en internasjonal lufthavn. Byen ligger sentralt i Polens vestlige deler (også kalt Stor-Polen; polsk: Wielkopolska); i det området der den polske stat oppsto rundt år 1000.
Poznań regnes ofte for å være Polens vugge, og var i fortiden landets hovedstad og setet for landets konger. I dag er Poznań et viktig senter for handel, industri, kultur og utdanning. Den er hjemstedet for blant annet 26 institusjoner for høyere utdannelse (deriblant Adam Mickiewicz-universitetet, UAM) med om lag 133 000 studenter. Poznań benevnes ofte som «Polens musikkhovedstad» i reiseguider, hovedsakelig på grunn av korvirksomheten og Henryk Wieniawski internasjonale fiolinkonkurranse, som holdes hvert femte år i byen.
Katedralen i Poznań er landets eldste, og huser gravene til de første polske herskerne: Mieszko I, Bolesław I, Mieszko II, Kasimir I, Przemysł og Przemysł II.
Poznań-området er preget av mange innsjøer, vannmagasiner og tett nettverk av elver. Det er to innsjøer inne i selve byen, Kierskie and Strzeszyńskie. I tillegg er det over 150 kunstige dammer og vannmagasiner i byen. Poznań regnes som en grønn by med omtrent 30 % av byens areal er grøntområder.
Historie
Poznań ble grunnlagt som by av polanerne i det 8. århundre; de slo seg ned på øyen nå kjent som Ostrów Tumski. Denne bosettingen regnes som opphav til Polens overgang til kristendommen. Den kom under piastenes styre i det 10. århundre, og ble et av hovedsentrene i deres rike da fyrstene på 900-tallet anla en befestning på høyre bredd av Warta. På slutten av 900-tallet hadde befestningen fått preg av hovedstad og residens for Polens to første fyrster, Mieszko I og Bolesław I den modige.
Byen er en av de hypotetiske plassene der Mieszko I – polanernes første historiske hertug – kan ha blitt kristnet i år 966. I 968 ble byen sete for Polens første biskop Jordan, og ble med tiden hovedstad i Stor-Polen. Mieszkos sønn, Bolesław I den modige, ble kronet til Polens første konge i 1025, og Kongeriket Polen ble opprettet.
Byen var kongerikets hovedstad frem til 1039, da den ble brent ned av den tsjekkiske hertugen Břetislav. Hovedstaden ble flyttet til Kraków, og Poznań mistet sin politiske betydning, skjønt den forble et viktig handelssenter.
Byen utviklet seg videre under den polske oppløsningstiden, da den ble hovedstad for de storpolske piaster, og fikk byrettigheter (Magdeburg-rettighetene) i 1253. Den opprinnelige befestningen ble for trang for byen og i 1253 (under Przemysł II) ble et område for byutvidelse anlagt på venstre bredd.
Preussens nederlag mot Napoleon og den storpolske oppstanden i 1806, der polske motstandskjempere gjorde opprør, førte til at byen ble del av Storhertugdømmet Warszawa i 1807. Etter Napoleons nederlag og den etterfølgende Wienerkongressen kom Poznań med Stor-Polen imidlertid tilbake til Preussen.
Kort etter Tysklands nederlag under første verdenskrig, og den storpolske oppstand (1918–1919), ble den Andre polske republikk opprettet, med Poznań som hovedstad i Poznań-voivodskapet.
Under andre verdenskrig ble Polen okkupert av Tyskland, og den polske befolkningen ble utsatt for brutale forfølgelser. Etter krigens slutt har Poznań vært det administrative senter for de omkringliggende områdene, med forandringer av distriktets omfang i 1957, 1975 og 1999. Masseprotestene i Poznań i 1956 (den såkalte Poznań-oppstanden) bidrog sterkt til å liberalisere etterkrigstidens kommunistiske regime, frem til dets endelige fall i 1989.
Når lysene tennes der hjemme
«Når lysene tennes der hjemme» er opprinnelig en amerikansk vise fra begynnelsen av 1900-tallet med tittelen «When the Lamplight Shine in the Valley» (eller også «When It's Lamp Lighting Time in the Valley»). Det er ukjent hvem som har laget tekst og melodi, navn som Vagabond/ Gunner/ Lions og Hart er nevnt i ulike visebøker. Denne sangen finnes på en rekke plateinnspillinger, bl.a. med Jens Book-Jenssen (hyppig spilt i NRKs program Ønskekonserten). I de senere år er den blitt samlet opp på juleplater, og mange tror dermed at det er en julesang. Den er innspilt på platen Frem fra Glemselen kap.13 med Rita Engebretsen, og av De Syngende Husmødre på platen Den ros du ga meg.
Teksten
1. Hver gang skumringen stille seg senker mine tanker til hjemmet da går, og jeg smiler skjønt hjertet det gråter, for mot kvelden jeg hjemlengsel får.
Hver gang lysene tennes der hjemme, i min tanke jeg atter er der. Aldri kan hjemmets lys jeg vel glemme, thi de minner om den jeg har kjær.
2. Jeg er gammel og sitter og drømmer
om min barndom som fort rant forbi.
Og skjønt årene går, enn jeg gjemmer
på en lavmælt og tyst melodi.
Og når lysene tennes der hjemme,
i min drøm er jeg atter så nær.
Hjemmets lys kan jeg aldri mer glemme,
thi det minner om den jeg har kjær.
Jerusalem
Jerusalem (hebraisk, Yerushalayim el. , arabisk , transkr. al-Quds, norsk historisk navn Jórsalir eller Jórsalaborg) er en by i det historiske landskapet som er kjent som Judea og Palestina. Byen er i dag juridisk sett delt mellom Israel og de palestinske selvstyre myndighetene, selv om hele byen i praksis styres av Israel. Jerusalem har ca. 880,000 innbyggere (2016) og har stor historisk og religiøs betydning innenfor religionene jødedom, kristendom og islam. Fra 1949 til 1967 var byen delt. Vest-Jerusalem var en del av Israel, og Øst-Jerusalem ble styrt av Jordan. Etter seksdagerskrigen kom hele byen under israelsk kontroll, og i 1980 ble Øst-Jerusalem annektert av Israel gjennom Jerusalem-loven. Dette er imidlertid ikke internasjonalt anerkjent. Vest-Jerusalem er Israels regjeringssete siden 1949 og hele Jerusalem er Israels selvproklamerte hovedstad siden 1980. De palestinske selvstyremyndighetene gjør krav på Øst-Jerusalem som hovedstad, men regjeringssetet er Ramallah.
Mange religiøse regner Jerusalem som et «hellig sted», og pilegrimer fra forskjellige trosretninger reiser jevnlig til byen. Byen anses som viktig både for jøder, kristne og muslimer. Ifølge Bibelen ble Jerusalem gjort til hovedstad for omkring 3,400 år siden av kong David. Jødene regner Vestmuren/Klagemuren, den siste rest av Herodes den stores tempel, som sitt viktigste hellige sted. For kristne er Jerusalem byen hvor Jesus ble korsfestet og sto opp fra de døde. For dem har kristendommen sitt opphav i Jerusalem. Gjennom nesten to tusen år har kristne dratt på pilegrimsferd til Jerusalem. På Tempelhøyden (Haram al-Sharif) finnes Klippedomen hvor ifølge muslims tradisjon Muhammed fór opp til himmelen og Al-Aqsa-moskeen som regnes som islams tredje viktigste moské etter moskeene i Mekka og Medina.
Navn
Det hebraiske navnet Yerushalayim kan oversettes med «grunnlag for dobbelt fred». Ordet yireh  kan bety «å se». Shalom betyr fred, og endelsen -ayim er dualis. Navnet er kjent i formen Urušalim fra de egyptiske Amarnabrevene. Den arabiske betegnelsen al-Quds betyr simpelthen «den hellige» eller «helligdommen».
Historie
Jerusalem kan føre sin historie tilbake til ca. 3000 f.Kr. Byen ble ødelagt i 587 f.Kr., da Nebukadnesar II av Babylonia hærtok byen og la tempelet i ruiner.
I antikken
I 538 f.Kr., etter 50 år i babylonsk fangenskap, tillot den persiske kong Kyros den store å reise tilbake til Juda for å gjenreise tempelet. Byggingen av Det andre tempelet ble fullført i 516 f.Kr., i Dareios Is regjeringstid, 70 år etter ødeleggelsen av det første tempelet. Cirka 445 f.Kr. utstedte Artaxerxes I et dekret hvor gjenoppbygging av byen og dens murer ble tillatt. Jerusalems rolle som Judas hovedstad og senter for jødisk tilbedelse ble gjenopprettet.
Da Aleksander den store erobret det Persiske riket, falt Judea og Jerusalem under makedonisk kontroll, og ble etterhvert underlagt Ptolemeerdynastiet under Ptolemaios I. I 198 f.Kr. tapte Ptolemaios V Jersualem og Judea til selevkierne under Antiokos III. Det selevkiske forsøk på å omforme Jerusalem til en hellenistisk bystat tilspisset seg i 168 f.Kr., da makkabeerne, ledet av Mattatias og hans fem sønner, gjorde opprør mot Antiokos IV, med grunnleggelsen av det hasmoneiske dynasti i 152 f.Kr. med Jerusalem som hovedstad som resultat.
Da Romerrikets innflytelse hadde økt, ble Herodes jødenes vasallkonge. Herodes henga seg til utvikling og forskjønnelse av byen. Han bygde murer, tårn og palasser, og utvidet tempelområdet, som ble forsterket med steinblokker med en vekt på opptil 100 tonn. Under Herodes ble tempelplassen doblet i størrelse. Kort tid etter Herodes' død, i år 6 e.Kr. ble Judea underlagt romersk styre direkte, som romersk provins, men Herodes' etterkommere gjennom Agrippa II forble vasallkonger i omkringliggende provinser fram til år 96 e.Kr. Romernes styre over Jerusalem og området forøvrig gjennom Den første jødisk-romerske krigen, som resulterte i ødeleggelsen av Det andre templet i år 70 e.Kr. Jerusalem ble igjen judeisk hovedstad under det tre år lange Bar Kokhba-opprøret, som startet i 132 e.Kr. Romerne lyktes å slå ned opprøret i 135 e.Kr.
I de fem følgende århundrene etter Bar Kokhba-opprøret forble byen under romersk, og deretter bysantinsk kontroll. I det fjerde århundre anla den romerske keiser Konstantin kristne områder i Jerusalem, som Den hellige gravs kirke. Jerusalem nådde et høydepunkt i størrelse og antall innbyggere mot slutt av perioden for Det andre tempelet, da byen dekket et område på to kvadratkilometer og hadde 200,000 innbyggere.
Senere historie
I 638 ble Jerusalem erobret av de fremadstormende muslimske araberne. De kristne pilegrimene fikk imidlertid fortsatt fritt leide til de hellige stedene i Jerusalem. Men i 1055 tok de mer fundamentalistiske seljuk-tyrkerne makten i Bagdad, og de skapte problemer for pilegrimene. Da den bysantinske hær ble knust ved Manzikert i 1071 og hele det indre av Anatolia ble erobret av seljuk-tyrkerne, henvendte den bysantinske keiser seg til de vesteuropeiske fyrstene med oppfordring om å komme til unnsetning. I håp om å vekke deres entusiasme viste han til vanskene tyrkerne skapte for pilegrimene til Jerusalem. Paven i Roma benyttet seg av anledningen til selv å anspore til strid mot tyrkerne i 1095. Dette førte til det 1. korstog, som endte med at Jerusalem ble erobret av korsfarerne i 1099. Byen ble gjort til hovedstad i korsfarerriket «Kongeriket Jerusalem». Byen ble gjenerobret av muslimene under den store Saladin i 1187. Siden har en rekke korstog forsøkt å gjenerobre Jerusalem, uten å lykkes. Kongedømmet Jerusalem levde imidlertid videre med sentrum i festningsbyen Acre ved middelhavskysten frem til 1291.
Fra 1187 var Jerusalem under muslimsk styre til etter 1. verdenskrig, da Jerusalem ble en del av det britiske mandatområde for Palestina. Jerusalem var en del av det ottomanske riket fra 1516 til etter den 1. verdenskrig i 1918 da det ottomanske riket brøt sammen. I 1948 ble staten Israel opprettet på den vestre halvdelen av Palestinamandatet, mens Vestbredden ble okkupert av Jordan. Etter FNs delingsplan skulle Jerusalem være internasjonal by under FNs overhøyhet, men etter en kort krig mellom det nyopprettede Israel og de muslimske nabostatene, ble Jerusalem delt mellom Israel og Jordan.
Siden 6-dagerskrigen i 1967 har Israel administrert hele byen, og erklærte byen som Israels «evige og udelelige hovedstad». FN anerkjenner ikke Israels krav, og FNs sikkerhetsråds resolusjon 478 avviser kravet. Resolusjonen ba også medlemslandene som hadde ambassader i Jerusalem om å trekke disse ambassadene ut av byen. Som resultat flyttet alle de 13 landene som frem til da hadde ambassader i Jerusalem sine ambassader til Tel Aviv, Israels internasjonalt anerkjente hovedstad. Den 14. mai 2018 flyttet USA offisielt sin ambassade til Jerusalem, og omgjorde ambassadens tidligere plassering i Tel Aviv til konsulat. Med unntak av USA, Costa Rica og El Salvador ligger idag alle lands ambassader fortsatt i Tel Aviv.
Også palestinerne ønsker Jerusalem som sin hovedstad i en eventuelt fremtidig stat.
Demografi
I mai 2007 hadde Jerusalem en befolkning på 743,000, hvorav 68 % var jøder, 30 % var muslimer og 2 % var kristne, og befolkningstettheten var på 5,750.4 innbyggere pr. kvadratkilometer (14,893.5/km²) I 2005 kom det 2,850 immigranter til Jerusalem, hvorav nesten tre fjerdedeler av dem kom fra USA og Frankrike, samt tidligere innbyggere i Sovjetunionen. Innen Israel overgikk emigranter fra Jerusalem innvandrerne til byen. I 2005 emigrerte over ti tusen israelere til Jerusalem, mens seksten tusen forlot byen. Befolkningen i Jerusalem fortsetter likevel å stige på grunn av høye fødselsrater, spesielt blant araberne og harediske jødiske samfunn (hvor fødselsraten er høyere enn gjennomsnittet i Israel). På grunn av dette er den totale fødselsraten i Jerusalem (4,02) mye høyere enn andre sammenlignbare byer i regionen, som Tel Aviv (1,98) og også ganske mye høyere enn landsgjennomsnittet på 2,90. På samme måte er den gjennomsnittlige størrelsen på Jerusalems 180,000 husholdninger 3,8 mennesker.
I 2005 hadde det totale antallet bosatte i Jerusalem økt med omtrent 13,000 (1,8 %, like mye som det israelske gjennomsnittet. Mens byen har fortsatt å vokse, har den religiøse og etniske sammensetningen i Jerusalem likevel fortsatt å forandre seg. Selv om jødene utgjør majoriteten i Jerusalem, tilhører kun 31 % av barna under 15 denne gruppen. Disse dataene bekrefter observasjoner om at den jødiske prosentandelen i Jerusalem har sunket de siste fire tiårene. I 2004 utgjorde jøder 66 % av befolkningen, mot 74 % i 1967 da Seksdagerskrigen fant sted. Denne nedgangen blir forklart med den stigende bokostnaden i Jerusalem, mindre jobbmarked og en økende religiøse karakteren av byen. Mange unge mennesker flytter til forstedene for å skaffe seg billigere bosteder og mer verdslig livsstil etc.
Demografi og skillet mellom den jødisk-arabiske befolkningen fortsetter å spille en stor rolle i striden om Jerusalem. I 1998 foreslo Jerusalems utviklingsinstans å utvide bygrensene mot vest for å inkludere flere områder med høy jødisk befolkning.
Lokalstyre
Jerusalems bystyre (i Israel) har 31 valgte medlemmer, hvorav et av dem er borgermesteren. Borgermesteren har vervet i en periode på fem år, og utpeker seks stedfortredere. Den nåværende borgermesteren i israelsk Jerusalem, Uri Lupolianski, ble valgt i 2003. Guvernøren for palestinsk Jerusalem er Adnan al-Husayni. Bortsett fra borgermesteren og stedfortrederne, får medlemmene av bystyret ingen lønn og jobber frivillig. Teddy Kollek innehadde vervet som borgermester i Jerusalem lengst, i 28 år fra 1965 til 1993. De fleste av møtene i Jerusalems bystyre er private, men hver måned blir det holdt et møte som er åpent for offentlighet. Innen kommunestyret utgjør religiøse politiske partier en spesiell sterk faktor, og disse utgjør en stor del av kommunestyret.
Jerusalems israelske kommunestyre og borgermesterens kontor er på Safra Square (Kikar Safra) ved Jaffa-gata. Det nye rådhuset består av to moderne bygninger og ti renoverte historiske bygninger som omgir en stor plass, og ble åpnet i 1993. Byen faller under Jerusalem-distriktet (i Israel) og Jerusalem-guvernementet (i de palestinske områdene), med Jerusalem som distriktets hovedstad.
Kommunikasjon
Jerusalem er nå i gang med bygging av første del av et light rail-system (en bybane) (hebraisk : / Rakevet kala) som i alt vil omfatte 8 linjer med 75 stasjoner fordelt på et banenett på 50 km om utbyggingen blir videreført.
Den første linjen, fra Pisgat Ze'ev i nord til Herzlfjellet passerer nær Gamlebyen (Damaskusporten), åpnet 19. august 2011. Traséen er 13.9 km lang med 23 stasjoner.
Som ordfører i Jerusalem var Ehud Olmert en av pådriverne for utbyggingen.
Idrett
De to mest populære idrettsgrenene i Jerusalem er fotball og basketball. Beitar Jerusalem Football Club er en av de mest kjente fotballagene i Israel. Blant Beitar Jerusalems fans er det kjente politikere, som ofte er tilskuere til klubbens fotballkamper. Jerusalems andre store fotballag, og en av Beitar Jerusalems fremste rivaliserende klubb, er Hapoel Jerusalem. Mens Beitar Jerusalem har vunnet den israelske cupen sju ganger, har Hapoel Jerusalem kun vunnet cupen en gang. Beitar Jerusalem har vunnet den israelske serien seks ganger, Hapoel Jerusalem har aldri vunnet denne.
For tiden spiller Beitar Jerusalem i Ligat ha'Al, som er øverste serien i Israel, mens Hapoel Jerusalem spiller i divisjonen under. Siden Teddy Stadion ble åpnet i 1992, har denne vært Jerusalems fremste fotballstadion, med en tilskuerkapasitet på 21 600. Den mest populære palestinske fotballklubben er Jabal Al Mukaber, som spiller i Vestbredden Premier League. Klubben, med base i Skopusfjellet i Jerusalem, er en del av Asian Football Confederation, spiller hjemmekampene sine ved Faisal Al-Husseini Internasjonale Stadion i Al-Ram, på andre siden av Israels barriere på Vestbredden.
I basketball spiller Hapoel Jerusalem i Israels øverste divisjon, Ligat HaAl. Klubben har vunnet den israelske cupen i basketball tre ganger, og vant også europaligaen i basketball i 2004.
Jerusalem maraton er en årlig begivenhet med løpere fra hele verden i en løype som passerer noen av byens mest kjente steder. I tillegg til maraton arrangeres også halvmaraton på 21,0975 km, ti kilometer og fem kilometers løp.
Hellige steder
I Jerusalem ligger blant annet helligdommene:
Sachsen-Anhalt
Sachsen-Anhalt (nedertysk: Sassen-Anhalt), offisielt Land Sachsen-Anhalt, er en delstat i Tyskland. Den grenser mot Niedersachsen i vest, Brandenburg i øst, Fristaten Sachsen i sørøst og Thüringen i sørvest. Den har et areal på 20 446,31 km² og omkring 2,4 millioner innbyggere (2009).
Sachsen-Anhalt har sin historiske opprinnelse som den nordlige delen av kongeriket Sachsen. I 1816 måtte Sachsen avstå området til kongeriket Preussen, hvor det eksisterte som Provinsen Sachsen frem til 1945. Da Preussen ble oppløst som en konsekvens av 2. verdenskrig, ble delstaten Sachsen-Anhalt opprettet i 1947. I 1949 ble den innlemmet i Den tyske demokratiske republikk, og som følge av en administrativ reform i 1952 ble Sachsen-Anhalt oppløst og erstattet av distriktene Bezirk Magdeburg og Bezirk Halle. Etter Tysklands gjenforening i 1990 ble delstaten gjenopprettet.
Hovedstaden i Sachsen-Anhalt er Magdeburg.
Historie
Sachsen-Anhalt har sin historiske opprinnelse som den nordlige delen av kongeriket Sachsen. I 1816 måtte Sachsen avstå området til kongeriket Preussen, hvor det eksisterte som Provinsen Sachsen frem til 1945.
I juli 1944 ble den tidligere prøyssiske provinsen Sachsen, bestående av Magdeburg, Merseburg og Erfurt, oppdelt i de to provinsene Magdeburg og Halle-Merseburg. Regierungsbezirk Erfurt ble underlagt Riksstattholderen i Thüringen.
I 1945 ble den nye provinsen Sachsen dannet av disse to provinsene (men ikke Regierungsbezirk Erfurt), samt Fristaten Anhalt, Fristaten Braunschweig (Calvörde og den østlige delen av Blankenburg am Harz), og byen Allstedt som tidligere hadde tilhørt Thüringen og som utgjorde en enklave i den sovjetiske militære administrasjonen i Tyskland. I 1946 skiftet den navn til provinsen Sachsen-Anhalt.
Ved oppløsningen av Preussen i 1947 ble den omdøpt til Land Sachsen-Anhalt, med hovedstad i Halle ettersom Magdeburg på denne tiden var sterkt ødelagt av krigshandlinger og som sådan uegnet som hovedstad. Landet hadde et areal på 24 576 km².
Området ble en del av Den tyske demokratiske republikk (DDR) i 1949, og i 1952 ble den gjennom en forvaltningsreform oppdelt i de to distriktene Bezirk Halle og Bezirk Magdeburg. Dette medførte grense-endringer, der byer og kommuner fra nabokretser enten ble fraskilte eller innlemmet i hverandre samtidig som grensene til de nye bezirke delte tidligere kretsgrenser.