cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Språk, samfunnsfag og økonomi
Antikkens språk og kultur
Dette programfaget er inndelt i tre nivåer. Antikkens kultur, Latin eller Gresk 1 og Latin eller Gresk 2. Latin eller Gresk 2 bygger på nivået Latin eller Gresk 1. Læreplanen er strukturert slik at man enten velger Latin eller Gresk i nivåene Latin eller Gresk 1 og 2.
Engelsk
Internasjonal engelsk må tas før man kan ta de to andre nivåene innen dette programfaget, som er Samfunnsfaglig engelsk og Engelskspråklig litteratur og kultur.
Entreprenørskap og bedriftsutvikling
Dette programfaget har to nivåer; Entreprenørskap og bedriftsutvikling 1 og 2. De kan velges uavhengig av hverandre.
Fremmedspråk
I programfaget Fremmedspråk er det lagt opp til at man skal kunne velge forskjellige fremmedspråk. De vanligste er Tysk, Fransk og Spansk, men det er muligheter for andre språk også. Prågramfaget er strukturert i tre nivåer, Fremmedspråk 1, 2 og 3. Nivå 2 bygger på nivå 1 og nivå 3 bygger på nivå 2. Det er mulig å bygge på både fellesfaget Fremmedspråk og programfaget Fremmedspråk, så sant det dreier seg om samme språk. Dessuten har Kunnskapsdepartementet uttalt at det vil "innføre tilleggspoeng for programfag i andre fremmedspråk enn engelsk ved opptak til høyere utdanning" (Regjeringen).
Historie og filosofi
Historie og filosofi er strukturert i to nivåer. Nivå 2 bygger på nivå 1.
Kommunikasjon og kultur
Dette programfaget er strukturert i tre nivåer 1, 2 og 3. Der 2 og 3 bygger på 1.
Markedsføring og ledelse
Markedsføring og ledelse 2 bygger på Markedføring og ledelse 1.
Medie- og informasjonskunnskap
Nivå 2 bygger på nivå 1.
Næringslivsøkonomi
Økonomistyring og Økonomi og ledelse heter de to nivåene i dette programfaget. Økonomi og ledelse bygger på Økonomistyring.
Politikk, individ og samfunn
Her kan man velge mellom Politikk og menneskerettigheter, Samfunnsgeografi, Sosialkunnskap og Sosiologi og sosialantropologi. Alle fire nivåene kan velges uavhengig av hverandre.
Psykologi
Nivå 1 og 2 kan velges uavhengig av hverandre.
Reiseliv og språk
Nivå 2 bygger på nivå 1.
Schottis på Valhall
«Schottis på Valhall» er en svensk sang fra 1945 med melodi og tekst av Ulf Peder Olrog. Sangen omtales ofte som «Opp och hoppa Tor» etter refrengets innledning.
Språk, samfunnsfag og økonomi
Rettslære
Nivåene Rettslære 1 og 2 kan velges fritt og bygger ikke på hverandre.
Schottis på Valhall
Sangen handler om figurer fra norrøn mytologi, som blir humoristisk beskrevet. Det festes og danses schottis på Valhall.
Den er også vanlig som allsang.
Språk, samfunnsfag og økonomi
Samisk historie og samfunn
Nivå 2 bygger på nivå 1.
Schottis på Valhall
Norsk versjon
Alf Prøysen har skrevet en norsk tekst. Den norske titelen er identisk med den svenske. Prøysen med Willy Andresens orkester spilte den inn på singlen Philips P 353182 i 1961.
Glukonsyre
Glukonsyre er en organisk syre med molekylformel C6H12O7. Strukturformelen er HOCH2(CHOH)4COOH. Ved nøytral pH danner glukonsyre glukonat-ionet. Glukonsyre og glukonatsalter forekommer vanlig i naturen fordi det dannes ved oksidasjon av glukose.
Andvendelser
Som matvareadditiv kalles den E574 og anvendes som surhetsregulator.
Glukonationet er et komplekseringsmiddel og anvendes i alkaliske rengjøringsmidler for å løse opp mineralske avleiringer, som Ca2+, Fe2+, Al3+ og andre tungmetaller.
Kalsiumglukonat i gelform anvendes til å behandle etseskader av saltsyre.
Kevin Nicol
Kevin Nicol (født 19. januar 1982) er en skotsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for.
Union
Union (av kirkelatin unio, «enhet», fra unus, en) betegner en sammenslutning, en forening eller et forbund av politiske, private eller kirkelige enheter med felles mål.
Lianyuan
Lianyuan (kinesisk: 涟源; pinyin: Liányuán) er en kinesisk by på fylkesnivå i byprefekturet Loudi i provinsen Hunan i Sør-Kina.
Byen hadde 1,056,761 innbyggere i 1999.
Administrative enheter
Lianyuan består av ett subdistrikt og en rekke kommuner. Befolkningstallene er fra 2010.
Konføderasjon
I en konføderasjon må det være enstemmighet om en lov eller bestemmelse skal gjelde de deltakende statene. USA var opprinnelig en konføderasjon, men ble en føderasjon ved ratifikasjonen av den amerikanske grunnloven. Slik ble de føderale lovene overordnet delstatenes egne lover. Den europeiske union beskrives av noen som en konføderasjon. I Europa er Sveits en konføderasjon, ettersom suvereniteten ligger i kantonene. En stat der suvereniteten er lagt sentralt omtales i statsvitenskaplig litteratur som en unitær stat (enhetsstat).
João Bernardo Vieira
João Bernardo «Nino» Vieira (født 27. april 1939, død 2. mars 2009) var president i Guinea-Bissau fra 1. oktober 2005 til han ble drept i et attentat i mars 2009. Vieira hadde tidligere hatt makten fra 1980 til 1999, da han ble tvunget fra makten etter en borgerkrig.
Janus Djurhuus
Janus Djurhuus, egentlig Jens Hendrik Oliver Djurhuus, ofte forkortet J.H.O. Djurhuus (26. februar 1881 i Tórshavn, død 31. august 1948) var den første moderne forfatteren på Færøyene.
João Bernardo Vieira
Han gjorde politisk comeback i 2005, da han vant presidentvalget. Han ble drept av opprørssoldater 2. mars 2009, bare timer etter at Guinea-Bissaus militærsjef, general Batista Tagme Na Wai, ble drept i en bombeeksplosjon.
Janus Djurhuus
Hans to år yngre bror Hans A. Djurhuus er også en av øyenes mest anerkjente diktere, og det sies at mens Janus er den mest respekterte dikteren på Færøyene, er Hanus (Hans Andrias) den mest folkekjære.
Biografi
Jens Hendrik Oliver var født i Tórshavn som sønn av Óla Jákup Djurhuus og Else Marie (født Poulsen fra Hósvík). Familien omtales av Isaksen som «en fattig fiskerfamilie». Han var gift med Anna Kathrine Sofie Christiansen, men ekteskapet ble oppløst.
Han viste tidlig uvanlige evner, og leste allerede i realskoletiden latin og gresk med sin mentor, den danske presten Emil Bruun. Hans sans for færøysk språkreisning ble etter sigende vekket da han hørte en klassekamerat, Jákup Dahl, lese diktet «Nú er tann stundin...» av Jóannes Patursson.
Janus Djurhuus reiste i 1897 til Danmark for å gå på latinskole. Han bodde først i København, men flyttet etter kort tid til Rønne på Bornholm, hvor Emil Bruun var prest.
Den klassiske oldtidslitteraturen på gresk og latin gjennomsyrer Janus Djurhuus dikt. Men de preges også av tidens nasjonalromantiske strømninger, hans kjærlighet til det færøyske språket og kjennskapet til norrøn litteratur.
William Heinesen har i en kronikk fra 1981 ( sitert etter Isaksen, s 122 ) karakterisert han som ''«et forargelsens tegn, en provokatør og rabulist og en med god grund frygtet spottefugl».
Mitt barndomsparadis
Mitt barndomsparadis er et musikkalbum med Odd Arne Sørensen, utgitt i november 2011. Dette er hans første soloalbum på 13 år.
Juan Silveira dos Santos
Juan Silveira dos Santos (født 1. februar 1979) er en brasiliansk tidligere fotballspiller.
Før han kom til Italia i 2007, spilte han for Bayer Leverkusen. Han spiller også på.
Kjærlighetens kjøtere
Kjærlighetens kjøtere er en norsk dramafilm fra 1995. Regien er ved Hans Petter Moland som vant Amandaprisen for filmen i kategorien «Årets beste norske film» i 1996. Filmen er basert på den danske forfatteren Peter Tuteins roman Larsen. Handlingen i filmen tar form på Grønland, men det meste av filmen er innspilt på Svalbard. Manuset er skrevet av en trio bestående av Lars Bill Lundholm, Hans Petter Moland og romanforfatteren selv Peter Tutein. Regissøren har også fått med seg den erfarne cinematografen Philip Øgaard kjent fra bl.a Adjø solidaritet, Døden på Oslo S og Kautokeino-opprøret. Terje Rypdal står for filmmusikken.
Den britiske filmhistorikeren Peter Cowie beskriver Hans Petter Moland som «the Ridley Scott of Norway». I likhet med Ridley Scott har Moland vunnet priser på festivaler og regissert hundrevis av reklamefilmer.
Filmen er den eneste norske filmen som ble tatt med i filmutvalget i den amerikanske boka 1001 Movies You Must See Before You Die.
Handling
Året er 1925, byen er Oslo, som akkurat har skiftet navn fra Kristiania. Den unge og ikke fullt så vellykkede dikteren Henrik Larsen (Gard B. Eidsvold) har akkurat fridd til sin kjæreste Gertrude (Camilla Martens), og fått avslag. Han takker derfor ja til et tilbud som arbeider for et av Øst-Grønlands fangstkompanier, og reiser av gårde med et kjærlighetsbrev og et løfte fra sin kjære om at hun vil vente på han når han kommer tilbake til Oslo.
På Grønland møter Larsen sine to medarbeidere og samboere; stasjonssjefen Randbæk (Stellan Skarsgård) og fangstmannen Holm (Bjørn Sundquist). Randbæk, som i sin egen mangel på lykke og kjærlighet, er fra første stund ute etter Larsen, og bidrar sammen med den bitende kulden og de ellers vanskelige forholdene, til å gjøre Larsens opphold på Grønland alt annet enn hyggelig. Men Larsen er samtidig en mann med en sterk personlighet, og er etter hvert ikke redd for å ta igjen med Randbæk. Holm får til slutt nok av de to kranglefantene, og forlater dem begge to. Larsen og Randbæk er dermed overlatt til hverandre, og det hele utvikler seg til en kamp om liv og død for å overleve i det iskalde Grønland-landskapet.
Sjangerklassifisering
Kjærlighetens kjøtere er en psykologisk thriller på grunn av det sterke persongalleriet og premisset filmen legger opp til. I tillegg beskrives det også som et kostymedrama, som var populært å eksportere til USA spesielt på slutten 1980-tallet. De eksotiske kostymedramaene bekreftet oppfattelsen av film fra Norden. Disse ble lenket sammen til denne spesielle sjangeren og videreførte tankegangen at filmer fra Skandinavia ble et uttrykk for nordisk kultur, både historisk og litterært. Kjærlighetens kjøtere viderefører denne tradisjonen og fikk anerkjennelse på San Sebastian International Filmfestival.
Mottakelse og kritikk
Regissør Hans Petter Moland har selv karakterisert innspillingen av Kjærlighetens kjøtere som «et nordisk mesterskap i skuespillerkunst». Kjærlighetens kjøtere er beskrevet som en spenningsfilm av det tøffe og dramatiske slaget, og grenser ofte til psykologisk thriller. Filmen betraktes som en særdeles god film fra 1990-tallet.
Tematikk
Etter den ujevne debuten med Secondløitnanten etablerte Kjærlighetens kjøtere Hans Petter Moland som en regissør som mestret både det store formatet, det fortettede kammerspillet og den skarpe karaktertegningen. Kjærlighetens kjøtere er en film som skal gi deg frysninger, på mange måter.
Kjærlighetens kjøtere utforsker de omstendighetene som kan presse et menneske mot ytterpunktene i sin egen psyke, til områder der den siste resten av sivilisasjon er forvitra, der menneskenaturen ligger blottlagt i sin råeste form, og der villdyret våkner.
Ettermæle
Kjærlighetens kjøtere vant Amanda-prisen for «Årets beste norske film» i 1996. Den vant også «Young Audience Award» i 1996 på Rouen Nordic Film Festival i 1996. I utlandet vant den to priser på San Sebastian International Film Festival bl.a «Special Mention» og «Golden Seashell» Filmen har blitt tatt ut i Norske klassikere-serien som beviser at filmen har stor betydning for norsk filmhistorie. Norske Klassikere er en DVD-serie som er de beste norske filmene som har blitt laget.
Eumastacidae
Eumastacidae er en gruppe av rettvingene (Orthoptera) og tilhører en familiegruppe blant  gresshoppene.
Utseende
Små til mellomstore (opptil 45 mm), slanke gresshopper, gjerne livlig farget i grønt, blått og rødt. Hodet er avlangt, fasettøynene runde og noe utstående. Det finnes både fullt vingede og vingeløse arter. Beina er temmelig lange og slanke, de sitter gjerne nokså oppreist med bakbeina vidt spredte.
Levevis
Eumastacidae kan være nattaktive eller dagaktive, og er livlige insekter, de artene som har funksjonelle vinger kan sverme i solskinn og minne litt om vannymfer. De kan finnes i mange ulike miljøer, fra ørken til regnskog, særlig er de artsrike i det sistnevnte miljøet. De lever av ulike planter.
Utbredelse
Eumastacidae finnes i Sør- og Mellom-Amerika, det sørlige Nord-Amerika, på Madagaskar og i store deler av Asia. Familien som her definert mangler på fastlandet i Afrika og i Australia.
Fossile arter
Det er kjent 5 fossile arter i denne gruppen. Den eldste er Archaeomastax jurassicus som stammer fra sen jura, Sentral-Asia. Videre har vi den fossile slekten Taphacris med én art fra tidlig kritt, Kina og tre arter fra miocen-perioden, Colorado.
Styltesnipe
Styltesnipe (Calidris himantopus) er en monotypisk vadefugl i snipefamilien som yngler i Nord-Amerikas arktiske tundra. Den overvintrer i den nordlige delen av Sør-Amerika, og det er svært sjelden den kommer til Europa.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Piersma & Bonan (2019), som i hovedsak følger studien av Gibson & Baker (2012) og klassifiseringen til Banks (2012).
Loudi
Loudi (kinesisk: 娄底 ; pinyin: Lóudǐ) er en by på prefekturnivå i provinsen Hunan i Sør-Kina. Befolkningen innen grensene anslås (2005) til 151 000.
Administrative enheter
Loudi består av ett bydistrikt, to byfylker og to fylker:
Myrsnipe
Myrsnipe (Calidris alpina) er en vadefugl i snipefamilien. Arten består av hele ti taxa, hvorav arctica hekker på Svalbard, schinzii på Jæren og Lista, og nominatformen ellers i Norge, men den er mest tallrik i Nord-Norge.
Taksonomi
Myrsnipe var tidligere plassert i slekten Erolia, men denne regnes nå som et synonym til Calidris. Arten har tidligere også blitt inkludert i slekten Ereunetes. Ssp. actites er en erstatningsnavn for tidligere litoralis, som var preokkupert. Ssp. centralis blir av og til inkludert i nominatformen. Ssp. hudsonia blir av og til inkludert i pacifica, og pacifica blir av og til regnet som et synonym til enten sakhalina eller arcticola. Det knytter seg således fortsatt usikkerhet med hensyn til inndelingen av denne arten. Noen mener at nominatformen er en mellomstadie mellom centralis og schinzii, og også at det er liten eller ingen forskjell mellom schinzii og arctica.
Biologi
Myrsnipa er på størrelse med en stær, cirka 16–22 cm lang og 33–85 g tung. Vingespennet utgjør cirka 33–40 cm, og nebbet måler cirka 3–4 cm.
Myrsnipas utseende varierer med underarten, alder og årstid. Om sommeren kan de voksne fuglene lett kjennes på en svart eller mørk flekk under buken og en merkbar rødbrun rygg, ellers går fargene i varianter av gråbrun. Det som i hovedsak skiller underartene er små forskjeller i størrelsen og utfargingen. Hekkedrakten er mer prangende enn vinterdrakten, men fuglene har i hovedsak kamuflasjefarget fjærdrakt med lys småspettet underside og mørkere overside med ulike jordfarger og større spetter.
Myrsnipa er utbredt og hekker over arktiske og boreale deler av den nordlige halvkule. I Norge hekker arten fåtallig på strandenger og lyngmarker langs kysten i Sør-Norge, og mere vanlig i fjellet i tilknytning til gress-/starrmyrer og fuktige fjellvidder. Arten overvintrer i tempererte strøk, og i Europa skjer overvintringa i kystområda, fra Middelhavet nord til De britiske øyer og Nederland.
Arten er monogam og hekker solitært. I Arktis legger hunnen fra juni til tidlig i juli, og fra april til mai lenger sør. Det kan være opp mot 100 par per kvadratkilometer, men oftere og mer typisk 3–30 par/km². Redet bygges av vegetasjon, ofte på toppen av ei tue. Det fôres innvendig med gress og løv. Hunnen legger fire, av og til tre, egg, med et intervall på 24–36 timer. Inkubasjonstiden tar cirka 20–24 dager, og begge foreldrene ruger og mater ungene. Hunnen drar imidlertid som regel først. Avkommet er flygedyktig etter cirka 18–24 dager, men dødeligheten er høy (62–75 %) det første året.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Piersma & Bonan (2019), som i hovedsak følger studien av Gibson & Baker (2012) og klassifiseringen til Banks (2012).
Trieste bispedømme
Historie
Siden det 6. århundre er det dokumentert biskoper i Trieste, men sannsynligvis har byen vært bispesete mye tidligere. Trieste lå i kirkeprovinsen til patriarkatet Aquileia. Biskopen av Trieste var også på patriarkens side i striden med paven, som førte til at Aquileia og patriarkatets suffraganbispedømmer løsrev seg fra Roma i 567. 607 forsonet en del av patriarkatet seg med paven, deriblant biskopen av Trieste. Trieste ble dermed suffragan under «det nye Aquileia» (Aquileia nova) med sete i Grado. Først i 1180 – lenge etter at også «det gamle Aquileia» hadde forsonet seg med paven igjen – ble Trieste tilbakeført til Aquileias kirkeprovins.
948 hadde biskop Johan II fått tildelt den verdslige makten over byen og omegnet av kong Lothar II av Italia, og ble dermed fyrstbiskop. Byens befolkning krevde i tidens løp flere og flere rettigheter, og i 1295 ga biskop Brissa di Toppo avkall på sin verdslige makt, slik at Trieste ble en fristad. Fra 1459 falt retten til å velge biskopen til den tysk-romerske keiseren.
Da partriarkatet av Aquileia i 1751 ble delt i erkebispedømmene Udine og Gorizia, ble den habsburgske delen av kirkeprovinsen, som inkludert Trieste, lagt under Gorizia (tysk Görz). I tiårene som fulgte, ble bispestrukturene i Istria omstrukturert: Først ble Pedena bispedømme (kroatisk Pićan) opphevet og slått til Trieste i 1778. 1828 ble Capodistria bispedømme (slovensk Koper) fusjonert med Trieste til Trieste-Capodistria bispedømme i 1828 (slovensk Tŕst-Koper, kroatisk Trst-Kopar, tysk Triest-Gafers). Og til slutt ble Cittanova d'Istria bispedømme (kroatisk Novigrad) opphevet og slått til Trieste-Capodistria i 1831. Dermed hadde bispedømmet oppnådd sin største utstrekning og omfattet hele den nordlige istriske halvøy.
Etter første verdenskrig hadde Istria blitt avstått fra Østerrike-Ungarn til Italia, og på grunn av irredentismen ble den slovensk(språklig)e biskopen Andrej Karlin presset til å gå av i 1919. Bispedømmet har siden hatt italiensk(språklig)e biskoper. Etter andre verdenskrig kom Istria til Jugoslavia, mens Triestes omegn ble en fristat. 1947 ble det opprettet to apostoliske administrasjoner med sete i Koper og Pazin for den slovenske respektive kroatiske delen av bispedømmet. Disse delene ble i 1977, to år etter Osimotraktaten, definitivt løst fra Trieste-Capodistria bispedømme, som dermed fikk tilbake sitt opprinnelige navn, Trieste bispedømme. Den slovenske delen ble opphøyet til det gjenopprettede Koper bispedømme, og den kroatiske delen ble forent med Poreč-Pula bispedømme.
Raufoss kirke
Raufoss kirke er sognekirke for Raufoss sogn i Vestre Toten kommune og ble innviet søndag 11. juni 1939. Arkitekt var Henry Bucher. Kirken har 450 sitteplasser.
Atizapán
Atizapán er en kommune i den meksikanske delstaten México. Den hadde 10 299 innbyggere i 2010. Den er en av delstatens minste, med et areal på 8,42 km². Kommunens administrasjonssentrum er Santa Cruz Atizapán.
Augustin av Canterbury
Augustin av Canterbury (ukjent fødselsår, død 26. mai 604 (tradisjonell dato), eller 605 ) var første erkebiskop av Canterbury.
Biografi
Paven sendte dem for å forkynne for angelsakserne, men de gjorde vendereis da de hadde nådd Provence. Paven godtok ikke dette, og sendte dem ut igjen. De nådde fram til Thanet i Kent våren 597.
Kong Æthelbert av Kent var gift med Bertha, en datter av merovingerkongen Karibert I. Hun hadde tatt med seg en kapellan til Kent, og hadde fått bygget en kirke i Canterbury, eller restaurert en gammel romersk kirke der. Den var viet til sankt Martin av Tours, som var skytshelgen for merovingernes kongefamilie. Æthelbert selv var hedning, men lot sin kone følge sin egen tro. Det var antagelig etter hennes ønske at konge ba pave Gregor om å sende misjonærer. Innen året var omme hadde han konvertert til kristendommen, som den første av de angelsaksiske kongene. Da det var klart at misjonsvirksomhet ville lykkes, ble Augustin bispeviet i Arles. Augustin sendte rapport til Den hellige stol, og paven svarte med å sende palliet, symbolet på erkebispeverdigheten, som Augustin mottok i 601.
Paven ba Augustin om i vie tolv biskoper, og å sende en biskop til York der han også skulle vie 12 nye biskoper. Dermed ville det være opprettet et kirkelig hierarki i hele det angelsaksiske området. Han skulle også opprette sitt erkebispesete i London. Dette var ikke mulig enda; utenfor Kent var øya enda ikke kristnet. Erkebispesetet ble derfor opprettet i Canterbury. Mellitus ble viet som biskop av London, og Justus som biskop av Rochester.
Det ble også gitt ordre om at Augustin skulle være fornuftig i sin framferd. Beda den ærverdige siterer pavens brev til Augustin: «Han som vil klatre til store høyder må gå opp trinnvis, ikke i sprang». Augustin skulle derfor så godt det lot seg gjøre vigsle hedenske templer til kirker, og omdefinere hedenske høytider til helgenfester.
I Canterbury bygde han om den gamle kirken som sin katedral, og reiste også et kloster.
Hans forsøk på å forene sin misjon med den gamle keltiske kirken i Wales lyktes ikke.
Død, begravelse, relikvier
Han døde 26. mai 604 eller 605, og ble gravlagt i klosterkirken til Peter og Paulus-klosteret utenfor Canterbury, som han selv hadde grunnlagt. Hans relikvier ble flyttet til et nytt sted i kirken i 1091, for så å bli fullstendig ødelagt under reformasjonen i det 16. århundre.
Virkning
Før sin død hadde Augustin konsekrert Laurentius som sin etterfølger på erkebispestolen i Canterbutrt, og slik lagt grunnen for kontinuitet og sikret ordnete forhold. Selv om det da Augustin døde ikke var så meget kristen forkynnelse utenom nettopp Kent, hadde hans foretaksomhet representert en mer ekspansiv misjon. Til tross for at det var et nærvær av kristne rundt omkring, som i Irland og i Wales, hadde ikke så langt vært foretatt noen systematiske forsøk på å konvertere de saksiske erobrere. Med Augustins forsøk på å nå etterkommerne av nettopp disse sakerne, ble kristendommen etter noen tid dominerende blant også dem.. Meget av dette skyldes også Augustines nærhet til Æthelbert, som gav erkebiskopen tid til å etablere seg selv. Augustins virke ble også et eksempel til etterfølgelse.
Liling
Liling (kinesisk: 醴陵; pinyin: Lǐlíng) er et kinesisk byfylke i Zhuzhou i provinsen Hunan i Sør-Kina. Befolkningen innen bygrensene anslås (2005) til 98 200.
Arkeologene har avdekket tydelige tegn etter Shang-kulturen i området.
Samferdsel
Kinas riksvei 320 går også gjennom området. Den begynner i Shanghai og løper sørvestover til grensen mellom provinsen Yunnan og Burma. Underveis er den innom blant annet Hangzhou, Nanchang, Guiyang, Kunming og Dali.
Eva Pinkelnig
Eva Pinkelnig (født 27. mai 1988 i Dornbirn) er en østerriksk skihopper som representerer SK Kehlegg-Vorarlberg.
Som barn og ungdom drev hun med flere idretter, deriblant fotball, alpint og skihopping. Men hun begynte med skihopping for alvor først som 24-åring i 2012, etter at hun prøvde en mobil hoppbakke på et arrangement hjemme i Dornbirn. Hun gjorde raskt store framskritt som skihopper, og trente med det østerrikske ungdomslandslaget i hopp fra sommeren 2013. I mars 2014 vant hun et renn i den østerrikske nasjonale cupen, som ble arrangert i Oberstdorf i Tyskland. Hun debuterte internasjonalt i FIS-cupen i Villach i juli 2014, og ble tatt inn på Østerrikes rekrutteringslandslag for sesongen 2014/15.
Under vinter-OL 2022 i Beijing, ble hun nummer 20 i normalbakkerennet.
Hun tok sølv i normalbakke under ski-VM 2023 i Planica og vant verdenscupen sammenlagt sesongen 2022/23.
Indragningsmakten
Indragningsmakten, svensk myndighets rett til å forhindre spredning av en avis eller et tidsskrift gjennom å trekke tilbake tillatelsen for videre utgivelse.
Matian
Matian er en kinesisk by i provinsen Hunan i Sør-Kina. Befolkningen innen bygrensene anslås (2005) til 61 000.
Indragningsmakten
Da sensuren ble avskaffet i Sverige den 2. desember 1766 ble skrive- og trykkefriheten beskyttet av loven. I 1772 la kong Gustav III frem en ny regjeringsform som de facto opphevet forordningen om trykkefrihet (svensk: Tryckfrihetsförordningen). Det ble gjort gjentatte endringer av loven og til slutt måtte alle trykksaker underkastes regjeringens kontroll og utgivelsene ble dermed helt avhengig av kongens godkjennelse. Etter mordet på Gustav III fortsatte sensuren.
Med regjeringsformen av 1809 ble trykkefriheten igjen innført formelt, men hovkansleren hadde fremdeles rett til å innstille et skrift om han anså den krenkende eller skadelig for allmenn sikkerhet. I årene 1835 til 1838 ble indragsningsmakten forandret fjorten ganger for å stoppe utgivelsen av den liberale avisen Aftonbladet. Utgiveren Lars Johan Hierta fortsatte å utgi avisen, men etter hver indragning endret han avisens navn og hadde en ny ansvarlig utgiver. Andre aviser gjorde tilsvarende for å omgå loven, blant annet Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning, og ettersom den hadde mistet sin praktiske betydning ble loven opphevet i 1844.
Fylkesvei 2994
Fylkesvei 2994 går mellom Storgatagata og Øvre Torggate i Larvik kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 106 (Vestfold).
Eremittfugl
Eremittfuglen (Threskiornis solitarius) er en utdødd art av ibiser. Den levde på øya Réunion i Indiahavet og var ikke flyvedyktig, siden arten ikke hadde naturlige fiender på øya. Eremittfuglen døde ut i 1746, som følge av at europeerne kom til øya.
Eremittfuglen ble lenge ansett å tilhøre drontene, men tidlig på 2000-tallet ble det fastslått at dette var feil og at arten tilhørte ibisene. Det vitenskapelige navnet ble derfor endret fra Raphus solitarius til T. solitarius.
Fylkesvei 1504
Fylkesvei 1504 går mellom Bassengåsen og Blystadlia i Rælingen.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 303.
Amerikansk cocker spaniel
Amerikansk cocker spaniel er en hunderase som kommer fra USA og nedstammer fra engelsk cocker spaniel. Engelsk og amerikansk cocker ble regnet som samme rase fram til 1930-årene. I de følgende årene ble den amerikanske variantens særtrekk forsterket gjennom selektiv utvelgelse, og i 1946 fikk den status som egen hundrase og fikk sin egen rasestandard av AKC. I dag skiller den amerikanske seg eksteriørmessig fra den engelske på flere måter, blant annet gjennom å være mindre.
Amerikansk cocker spaniel er populær i hjemlandet og mange andre steder i verden. Den har fortsatt en del jaktinstinkt, men er først og fremst populær som selskapshund.
Generell omtale
Amerikansk cocker er opprinnelig en jakthund som tilhører gruppen med apporterende fuglehunder, i gruppen med spaniels, som også regnes som støtende hunder. Den er litt mindre og har en mer kompakt kropp enn engelske cocker. Den regnes som en snill og kjærlig hund med glimrende egenskaper som familiehund. Rasen er utholdende og har en hendig størrelse. Som andre spaniels har den en glimrende luktesans og regnes som en god all-round brukshund. Som spaniels flest trives den med mye mosjon og lange turer, sommer som vinter, til tross for den moderate størrelsen. Pelsen krever ganske mye stell, på løpende basis.
Rasestandard
Den amerikanske cockeren er den minste i gruppen, med solid, kompakt kropp. Den skal ha et jevnt temperament uten noen tegn til vekhet. Uttrykket er intelligent, våkent, mykt og hengivent under tydelig markerte øyenbrynsbuer. Snuten er bred og neseborene er velutviklede som det høver seg en jakthund. Øynene er runde og store. Fargen er mørk brun (jo mørkere jo bedre). Ørene er dråpeformede og lange.
Hunden har kraftig beinstamme og muskuløse lemmer. Kneleddet er moderat vinklet. Potene er tette, store, runde og faste. Overlinjen skråner lett med en sterk rygg. Brystet skal være dypt. Halen er båret i linje med ryggens forlengelse eller litt høyere. Under bevegelse er halens bevegelser livlige.
Pelsen er kort og fin på hodet, men på resten av kroppen er pelsen av middels lengde. Ører, bryst, buk og ben har godt beheng, men ikke så mye at det påvirker utseende og funksjon. Pelsen skal være silkemyk, flat eller lett bølget og av struktur slik at den er lettstelt. Tillatte farger er ensfarget sort (inkl. sort med tan), ensfarget fra mørkeste rød til lyseste krem samt brun og brun med tan og flerfarget med to eller flere godt avgrensede farger (en farge må være hvit).
Mankehøyde: hannhunder 38 cm. +/- 1,5 cm. (idealhøyde 39 cm.), tisper 36 cm +/- 1,5 cm (idealhøyde 36 cm).
Samling vid pumpen
«Samling vid pumpen» er en svensk sang fra 1945 med melodi og tekst av Ulf Peder Olrog.
Dialekten er fra Södermanland i Sverige. Slagsmålet mellom folk fra Tunaberg og Bulkhyttan, som sangen handler om, skal ha en viss historisk sannhet.
Olrog spilte den selv inn på plate med ekte sörmlandsk uttale, men det var innspillingen med Sigge Fürst fra 1945, som hadde størst fremgang.
Bulkhyttan har nå et dansepalass med navn «Pumpen».
I 1999 spilte hardrockgruppen Candlemass inn sangen på cover-EP-platen Candlemass sjunger Sigge Fürst.
Chapultepec (kommune)
Chapultepec er en kommune i den meksikanske delstaten México. Den befinner seg i den sørlige delen av Tolucadalen. Den hadde 9 676 innbyggere i 2010. Arealet er på 10,45 km². Administrasjonssentrum er landsbyen Chapultepec, som hadde 6 004 innbyggere i 2010.
Navnet Chapultepec er nahuatl og betyr «Gresshoppeåsen».
Samling vid pumpen
Norske versjoner
The Monn Keys utgav sin versjon på EP-platen Triola TNEP-1035.
Akkadisk
Akkadisk er et utdødd semittisk språk. Sammen med eblaittisk i dagens Syria utgjør det den østsemittiske språkgruppa. Akkadisk og eblaittisk var sterkt påvirka av sumerisk, deriblant gjennom ordstillinga subjekt–objekt–predikat (SOV). De øvrige nordvestsemittiske og sørsemittiske språkene benytter vanligvis ordstillinga predikat–subjekt–objekt (VSO) eller subjekt–predikat–objekt (SVO). Språket er oppkalt etter byen Akkad i det akkadiske riket (2334 f.Kr.–2193 f.Kr.), men er eldre enn byens grunnleggelse.
I det tredje årtusen f.Kr. utviklet det seg en svært intim kulturell symbiose mellom sumere og semittiske akkadiere, som innebar en utbredt tospråklighet. Akkadisk er derfor noen ganger beskrevet som en språkbunt. Akkadiske egennavn er kjent fra sumeriske tekster fra tiden før 2800 f.Kr. Fra omkring 2600 f.Kr. dukket det opp komplette tekster på akkadisk. Som talt språk ble sumerisk gradvis erstattet av akkadisk omkring 2000 f.Kr. eller i det andre årtusen f.Kr.
Omkring 1950 f.Kr. ble gammelakkadisk erstattet av de to dialektene gammelbabylonsk og gammelassyrisk, oppkalt etter de to oldtidsrikene Babylonia og Assyria. Gammelbabylonsk er bl.a. kjent gjennom Hammurabis lover fra omkring 1772 f.Kr. Marioittisk, kjent fra 1800 – 1750 f.Kr. i oldtidsbyen Mari, var nært beslektet med gammelbabylonsk. Fra rundt 1530 f.Kr. til 1000 f.Kr. snakker vi om mellombabylonsk og mellomassyrisk. I denne perioden ble standardbabylonsk en litteraturdialekt i Babylonia og Assyria. Den var en syntese av gammel- og mellombabylonsk. Mellombabylonsk var et diplomatspråk og et lingua franca i Midtøsten og Egypt, og tok opp i seg lånord og substrater fra hurrittisk og fra nordvestsemittiske kanaanittiske språk. Et eksempel på bruk er Amarnabrevene mellom de egyptiske faraoene Amenhotep III og Akhnaton og deres vasallkonger og andre konger i Midtøsten.
Fra 1000 f.Kr. snakker vi om nybabylonsk og nyassyrisk, oppkalt etter det nybabylonske rike og det nyassyriske rike. Samtidig fikk arameisk samme status som diplomatspråk, og ble etterhvert enerådende. I 602 f.Kr. – ti år etter Ninives ødeleggelse, forsvant de rene nyassyriske tekstene. Perserriket under ledelse av Akamenidene invaderte Mesopotamia, og som folkespråk visnet det gradvis hen. Fra 600 f.Kr. til 100 e.Kr. snakker vi om senbabylonsk. I denne perioden invaderte også Aleksander den store Midtøsten og sørget for utbredelsen av gresk. I den hellenistiske perioden ble det brukt av prester og lærde som et skriftspråk i templene, og den siste kjente teksten er fra 75 e.Kr. Moderne nyarameiske språk i dagens Irak har bevart mange låneord, etternavn og stammenavn fra akkadisk.
Klassifisering
Sammen med de øvrige semittiske språka tilhører akkadisk de afroasiatiske språka, en språkfamilie som hører hjemme i Vest-Asia og Nord-Afrika.
Innenfor de semittiske språka danner akkadisk en egen østsemittisk undergruppe. Den skiller seg fra nordvest- og sørsemittiske språk gjennom ordstillinga subjekt–objekt–predikat (SOV), mens de to andre greinene vanligvis benytter en predikat–subjekt–objekt- eller subjekt–predikat–objekt-ordstilling. Ordstillinga i akkadisk er annerledes på grunn av innflytelse fra sumerisk, som har SOV.
Dessuten bruker akkadisk som eneste semittiske språk preposisjonene ina (lokativ, altså norske i, på, ved, med) og ana (dativ-allativ, altså norske for, til). Mange beslekta, nordvestsemittiske språk, som arabisk og arameisk, har isteden preposisjonene bi/bə (lokativ) respektive li/lə (dativ). De akkadiske rompreposisjonenes opprinnelse er ukjent.
I motsetning til de fleste andre semittiske språk har akkadisk bare én frikativ, nemlig []. Akkadisk har mista både de glottale og de faryngale frikativene, som er typiske for de øvrige semittiske språka. Sibilantene i akkadisk var i alle fall fram til gammelbabylonisk tid (cirka 1800-tallet f.Kr.) utelukkende affrikater.
Skrift
Gammelakkadisk har blitt bevart på leirtavler siden 2600 f.Kr. Det ble skrevet med kileskrift, som ble overtatt fra sumererne. I motsetning til i sumerisk ble dette til en fullt utvikla stavelsesskrift. Kileskriftens opprinnelige logogramkarakter kom i bakgrunnen. Imidlertid fortsatte man å bruke de tilsvarende logogrammene for frekvente ord som «gud», «tempel» og så videre. Derfor kan for eksempel tegnet AN på den ene sida stå som logogram for «gud», og på den andre sida betegne guden An, og til og med brukes som stavelsestegn for stavelsen -an-. Dessuten ble det samme tegnet brukt som determinativ for gudenavn.
Eksempel 4 på bildet til høyre viser en annen egenart hos det akkadiske kileskriftsystemet. Mange stavelsestegn har ikke noen entydig lydverdi. Enkelte tegn, for eksempel A, har samme betydning uavhengig av stavelsesvokalen sin. Heller ikke i den andre retningen er det noen entydig koordinering. Stavelsen -ša- gjengis for eksempel med tegnet ŠA, men også med tegnet NÍĜ. Ofte brukes til og med disse to tegna for den samme stavelsen i en og samme tekst.
Språkutvikling
Gammelakkadisk, som ble benytta fram til slutten av det tredje årtusenet f.Kr., skiller seg fra både babylonsk som assyrisk, og ble utkonkurrert av disse dialektene. Allerede på 2000-tallet f.Kr. kunne disse to, som senere skulle bli hoveddialekter, tydelig skilles fra hverandre. Gammelbabylonsk er, på samme måte som den nærstående dialekten mariottisk, tydelig mer innovativt enn både det gammelassyriske språket og det fjernere eblaittiske språket. Derfor er det i gammelbabylonsk at man for første gang finner former som lu-prus (jeg kommer til å avgjøre), istedenfor den eldre la-prus. Selv om assyrisk var temmelig arkaisk sammenligna med akkadisk, utvikla også dette språket visse nyvinninger, for eksempel den «assyriske vokalharmonien», som dog ikke kan sammenlignes med vokalharmonisystemet i tyrkisk eller finsk. Eblaittisk var et enda mer arkaisk språk. Det beholdt hele tida et produktivt dualis og et relativt pronomen som særstilles etter kasus, numerus og genus. Begge deler forsvant allerede i gammelakkadisk.
Gammelbabylonsk var kong Hammurabis språk, og med dette skapte han det som i dag kalles Hammurabis lover, en av verdens eldste lovtekster.
Fra 1400-tallet f.Kr. snakker man om «mellombabylonsk». Grensedragninga bygger på at kassittene erobra Babylonia omkring 1550 f.Kr. og deretter beherska dette språket i over 300 år. De ga opp sitt eget språk til fordel for akkadisk, men hadde liten innflytelse på språket. I mellombabylonskens blomstringstid var det i hele den gamle Orientens verden, inkludert Egypt, diplomatiets skriftspråk. I denne perioden ble tok det også opp tallrike lånord fra nordvestsemittiske språk og fra hurrittisk. Disse ble imidlertid brukt kun i det akkadiske språkområdets grenseområder.
Selv gammelassyrisk utvikla seg videre i det andre årtusenet før Kristus. Siden det var et rent folkespråk – konger skrev på babylonsk – finnes det bare noen få bevarte omfangsrike tekster fra denne tida. Fra rundt 1500 f.Kr. snakker man om «mellomassyrisk».
I løpet av det første årtusenet før Kristus mista akkadisk mer og mer sin status som embetsspråk. I begynnelsen, fra rundt 1000 f.Kr., sto akkadisk og arameisk parallelt som embetsspråk. Dette ble tydelig på mange avskrifter, hvor leirtavleskriverne skrev på akkadisk, mens papyrus- og lærskriverne brukte arameisk. Til og med de samtidige tekstene viser dette. Fra og med denne tida kalles språka «nyassyrisk» og «nybabylonsk». Nyassyrisk fikk på 700-tallet f.Kr. et stort oppsving da det assyriske riket utvikla seg til en stormakt. 612 f.Kr. ble byen Nineve, og dermed det assyriske riket, ødelagt. Bare i omtrent ti år til forekom det tekster som var skrevet utelukkende på assyrisk.
Etter slutten på de mesopotamiske rikene, som kom gjennom persernes erobring av området, forsvant akkadisk (som nå kun eksisterte i form av «senbabylonsk») som folkespråk, men det ble fremdeles brukt som skriftspråk. Også etter grekernes invasjon under Aleksander den store på 300-tallet f.Kr. kunne språket hevde seg som skriftspråk. Mye tyder imidlertid på at akkadisk som talespråk allerede var utdødd på denne tida, eller i det minste veldig lite brukt. De yngste tekstene på akkadisk stammer fra midten av 200-tallet e.Kr.
Dessifrering
Det akkadiske språket ble gjenoppdaga først da dansken Carsten Niebuhr i 1767 kunne gjøre omfangsrike avskrifter av kileskrifttekster og presenterte dem i Danmark. Umiddelbart begynte mange å prøve å tyde språket. Til særlig stor hjelp i den sammenhengen var flerspråklige tekster, som blant annet inneholdt gammelpersiske og akkadiske deler. Siden mange kongenavn forekom i disse tekstene kunne man identifisere i alle fall enslige kileskrifttegn, som ble presentert for allmennheten i 1802 av Georg Friedrich Grotefend. Allerede da var det mulig å se at akkadisk tilhørte de semittiske språka. Det endelige gjennombruddet i tydinga av skriften, og dermed i tilgangen til det akkadiske språket, lyktes Henry Rawlinson, Edward Hincks og Julius Oppert med på midten av 1800-tallet.
Dialekter
Den følgende tabellen inneholder en sammenfatning av de hittil sikkert identifiserte dialektene i akkadisk.
Enkelte forskere (for eksempel B. Sommerfeld 2003) antar videre at den «gammelakkadisken» som ble brukt i de eldste tekstene ikke var noen forgjenger til de senere dialektene assyrisk og babylonsk, men en egen dialekt som ble utkonkurrert av disse to og døde ut tidlig.
Fonetikk og fonologi
Siden akkadisk som talespråk er utdødd og ingen samtidige beskrivelser av uttalen ble gjort, kan man ikke forske noe særlig på fonetikken og fonologien. Man kan allikevel, på grunn av slektskapet med de øvrige semittiske språka og ved hjelp av variantene i skrivemåten av ord i akkadisk, trekke noen slutninger.
Konsonanter
Den følgende tabellen gjengir de lydene som særskilles i den akkadiske bruken av kileskrift. IPA-tegna representerer den antatte uttalen etter Streck 2005. I klammer følger den transkripsjonen for lyden som brukes i faglitteraturen, i de tilfellene hvor det skiller seg fra det fonetiske tegnet. Denne transkripsjonen har blitt foreslått for alle semittiske språk av Deutsche Morgenländische Gesellschaft (DMG) og betegnes derfor som DMG-Umschrift.
Når det gjelder lateralaffrikaten /š/, tror noen forskere at den har hatt en frikativ uttale ([] eller []).
Vokaler
Dessuten regner de fleste akkadologer med at det fantes en bakre mellomvokal (o eller ). Kileskriften gir imidlertid ikke noe godt bevis på dette.
Alle konsonanter og vokaler forekommer som korte og lange. Konsonantlengde uttrykkes ved dobling av den gjeldende konsonanten, vokallengde ved en strek over vokalen (ā, ē, ī, ū). Denne forskjellen er fonemisk, det vil si betydningsskillende, og utnyttes også i grammatikken, for eksempel iprusu (at han avgjorde) – iprusū (de avgjør).
Betoning
Om betoningen i akkadisk er ingenting kjent. Riktignok fins det visse holdepunkter, som regelen om bortfall av vokaler (se neste avsnitt) og det at visse skrivemåter i kileskriften kan representere en betoning av bestemte vokaler, men hittil har man ennå ikke kunnet bevise noen betoningsregel.
Akkadisk har en regel som stryker korte (og sannsynligvis ubetonte) vokaler. Dette skjer ikke med vokaler i siste stavelse i ord, og kun i åpne stavelser som følger en annen åpen stavelse med kort vokal. Åpne stavelser er i denne sammenhengen dem som slutter på en vokal. For eksempel uttales verbaladjektivet (partisipp II) av verbet prs (avgjøre) i sin feminine form paris-t-um (-t markerer hunnkjønn, -um er nominativ-endelsen). /i/-en strykes ikke, ettersom den befinner seg i en lukka stavelse (/ris/). I ordets maskuline form heter det imidlertid pars-um, siden /i/-en i den formen som ligger til grunn, /pa.ri.sum/, står i en åpen stavelse og kommer etter en kort åpen stavelse (/pa/). I akkadiskens senere språkstadier ser man i tillegg et generelt bortfall av korte vokaler i slutten av ord.
Kasus, numerus og genus
Akkadisk har to grammatiske kjønn, maskulinum og femininum. Feminine substantiv og adjektiv har som oftest en -(a)t i slutten av stammen. Kasussystemet er enkelt. Det inneholder i entall tre kasus (nominativ, genitiv og akkusativ), i flertall bare to kasus (nominativ og oblik). Adjektiv kongruerer i kasus, numerus og genus med hovedordet og følger dette.
Med substantivene ' (konge) og ' (dronning) og adjektivet  (sterk) som eksempler, blir gammelbabylonskens kasussystem tydeliggjort i den følgende tabellen:
Som man ser, skiller endelsene for substantiv og adjektiv seg fra hverandre bare i hannkjønn flertall. Enkelte substantiv, framfor alt geografiske begrep som «by», «område» og så videre, kan dessuten danne en lokativ på -um i entall. Denne er imidlertid ikke produktiv, og de resulterende formene framstiller adverbiale bestemminger. I nybabylonsk tid blir um-lokativet vanligere og erstatter i mange former konstruksjoner med preposisjonen ina.
I senere utviklingsstadier av akkadisk har framfor alt den såkalte mimasjonen (endelsen -m), som opptrer i de fleste kasusendelsene, forsvunnet, bortsett fra i lokativ. Senere sammenfaller entall av substantiv i nominativ og akkusativ til -u. I nybabylonsk skjedde det en lydendring som gjorde at korte vokaler i slutten av ord forsvant. Dermed forsvant forskjellen mellom kasus bortsett fra ved maskuline nomen i flertall. I mange tekster skrev man imidlertid fortsatt kasusvokalene, men ikke konsekvent og ofte feilaktig. Siden det viktigste kontaktspråket på denne tida var arameisk, som også mangla kasusforskjeller, var denne utviklinga kanskje ikke bare fonologisk betinga.
Status
Det akkadiske substantivet kan ha tre forskjellige status. De uttrykker substantivets syntaktiske forhold til andre konstituenter. Status rectus (styrt status) er grunnformen. Status absolutus (absolutt status) brukes når substantivet i en nominalsats (for eksempel A er en B) brukes som predikativ.
Hvis et substantiv følges av et possessivsuffiks eller et substantiv i genitiv, må det stå i status constructus, som ofte, på samme måte som status absolutus, markeres ved bortfall av kasussuffikset.
En genitivforbindelse kan også markeres med partikkelen ša. Substantivet som genitivfrasen avhenger av, står da i status rectus. Den samme partikkelen brukes også til tilknytning av relativsatser.
Verbmorfologi
I tillegg kan det akkadiske verbet opptre i flere såkalte stammer. Grunnstammen (G-stammen) er den ikke-avledede formen. Fordoblingsstammen (D-stammen) dannes kasative eller intensive former av verbet. Den får betegnelsen sin fra fordoblinga av den midterste radikalen, som er karakteristisk for D-formen. Denne fordoblinga opptrer også i presensformene, men i D-stammen brukes de sekundære bøyningselementene, så en D-form vil aldri være lik en form i en annen stamme. Š-stammen dannes ved at et prefiks š- legges til, og disse formene er stort sett kausativer. N-stammen inneholder passivformene til verbet. Stammedannelseselementet n- blir assimilert til etterfølgende konsonant, og den opprinnelige /n/ synes derfor bare i et fåtall former.
Videre kan det fra hver stamme avledes en refleksiv og en iterativ verbstamme. Refleksivstammen dannes ved hjelp av et infiks -ta-, og derav kalles de avledede stammene for Gt, Dt, Št og Nt. Preteritumsformen til Xt-stammen er lik perfektumsformen til X-stammen. For iterativstammene brukes infikset -tan-, og disse stammene kalles derfor Gtn, Dtn, Štn og Ntn. På grunn av assimilasjonen av n til etterfølgende konsonant synes /n/ i infikset bare i presensformene, og Xtn preteritum er lik Xt durativ.
Et alternativ til dette navngivingssystemet for verbstammene er et numerisk system. De grunnleggende stammene nummereres med romertall slik at G, D, Š og N blir henholdsvis I, II, III og IV, og infiksene nummereres med arabiske tall; 1 for former uten infiks, 2 for Xt-formene, og 3 for Xtn-formene. De to tallene skilles med en skråstrek. I dette systemet blir dermed Štn-stammen III/3. Den viktigste brukeren av dette systemet er Chicago Assyrian Dictionary.
Det er obligatorisk kongruens mellom en finitt verbform og subjektet i en setning. Dette uttrykkes ved hjelp av prefikser og suffikser. De er to slike sett med affikser. Den primære rekka brukes i G- og N-formene av verbet, den sekundære til D- og Š-formene. Tabellen under viser affiksene, og som man kan se skiller de formene for de grammatiske kjønna seg kun i 2. person entall og 3. person flertall. Slik det er vanlig i semittisk filologi, er rekkefølga av personene fra 3. til 1. person.
Foruten subjektskongruensen kan opp til to pronominale suffikser henge seg på verbet, som da markerer det direkte og indirekte objektet. Disse pronominalsuffiksene er like for alle verbstammer. Til forskjell fra ved kongruensmorfemene skiller de to grammatiske kjønna i 2. og 3. person seg fra hverandre i entall og flertall. Siden både direkte og indirekte objekt markeres pronominalt, står det indirekte objektet (dativ) før det direkte (akkusativ). Suffikset for det indirekte objektet for 1. person entall («meg», «til meg») tilsvarer ventiv-suffikset. -am brukes når subjektkongruensen opptrer uten suffiks, -m etter suffikset -ī og -nim etter suffiksene -ā og -ū. Ventiv-suffikset opptrer ofte sammen med andre dativ-suffikser eller med suffikset for 1. person entall akkusativ.
Den følgende tabellen inneholder objektsuffiksets former, slik som de skulle brukes i gammelbabylonsk:
Dativsuffiksets -m ble assimilert til den etterfølgende konsonanten, jf. eksempel (7) nedenfor. De følgende eksemplene illustrerer bruken av de beskrevne morfemene.