cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Plebeius agestis
Forplantning
Paringen skjer ved sammenkobling mellom de to kjønnene. Under paring utskiller hannene en duft fra små duftskjell på vingene, dette kan være med å gjøre hunnen mer villig til å pares. Om et par forstyrres under paring, flyr vanligvis hannen, mens hunnen blir hengende passivt. Hunner som har paret seg inntar ofte en spesiell stilling, hvor vingene holdes noe flat og utbredt, mens bakkroppen løftes opp.
Larvene
Larven er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Larven er trege og ikke særlig sky. De har ingen synlige forsvarsfunksjoner, som å kaste hodet til siden fram og tilbake eller å rulle sammen kroppen, ved berøring.
The Five Pillars
The Five Pillars er et norsk strategisk nettspill (MMOG) hvor man spiller direkte fra nettleseren.
Plebeius agestis
Larvene
Larven lever som plantespiser på lodnestorkenebb og småstorkenebb.
The Five Pillars
Konseptet er å styre et land ved hjelp av diplomati, strategiske beslutninger og magi. Det finnes i mange oversettelser, som gjør at spillere fra hele verden kan spille sammen.
Plebeius agestis
Larvene
Plebeius agestis lever i samspill (symbiose) med maur, hvor larven kan utskille et sukkerholdig stoff og aminosyrer, kalt honningdugg, fra en kjertel på bakkroppens sjuende ledd. Maur tiltrekkes og spiser dette stoffet, samtidig gir dette sommerfuglen en viss beskyttelse. De to tentaklene på bakkroppens åttende ledd, hos eldre larver, produserer trolig et feromon som styrker sameksistensen med maurene ytterligere.
Larvens kroppstemperatur er mellom 35 og 38 grader °C. Ved lavere temperatur blir larven inaktiv. Derfor krever larver hos dagsommerfugler gjerne sollys for å være aktive. Om det blir for varmt regulerer larven temperaturen ved å oppsøke skygge.
Overvintringen skjer som nesten fullvokst larve.
Puppen
Plebeius agestis tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der sommerfuglens indre og ytre organer endres. Larvens bøyelige og myke kropp omdannes til en puppe med et hardt skall. Når skallet er hardt begynner omdanningen fra larve til den voksne (imago) glansvingen. De indre organer brytes i varierende grad ned til en cellemasse. En omorganisering skjer og dyret bygges opp igjen. Puppeperioden varierer etter temperaturen, vanligvis mellom to til fire uker.
Utbredelse
Plebeius agestis finnes i Europa og den vestlige delen av Asia. Den er påvist i det sydvestlige Sverige i Skåne og østlige Danmark. Ikke i Norge.
Systematisk inndeling
Slektskapet innen gruppen glansvingene er avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje. Det har vært ulike måter å dele gruppen inn i. (Systematikken følger Fauna Europaea )
Peter Hill-Norton
Peter Hill-Norton (født 8. februar 1915, død 16. mai 2004) var en britisk marineoffiser.
Hill-Norton var sønn av en pilot i det britiske Royal Flying Corps, og nedstammet fra en lang rekke marineoffiserer på morssiden. Han ble innrullert som kadett ved marineakademiet i Dartmouth i 1929, da han var fjorten år gammel. Siden tjenestegjorde han under den andre verdenskrig som offiser på de britiske konvoiene som seilte gjennom Arktis. Hill-Norton steg raskt i gradene, og ble forfremmet til kaptein i 1952. Han ble også utnevnt til medlem av den britiske adelen og ble gitt tittelen baron.
I 1950-årene tjente Hill-Norton som britenes marineutsending til Argentina, Uruguay og Portugal mellom 1953 og 1955, før han ble tildelt kommandoen på HMS «Decoy» under Suezkrisen i 1956. Han fikk kommandoen over hangarskipet HMS «Ark Royal» i 1959, før han ble forfremmet til kontreadmiral i 1962. I 1974 ble han utnevnt til leder for NATOs militærkomité, en stilling han hadde frem til han pensjonerte seg fra den britiske marinen i 1977.
Freddie King
Freddie King (1934–1976) var en innflytelsesrik amerikansk bluesgitarist og -sanger.
King var influert av Eddie Taylor, Jimmy Rogers og Robert Jr. Lockwood, og influerte selv en mengde musikere, deriblant Eric Clapton, Mick Taylor, Stevie Ray Vaughan, Lonnie Mack.
Liv og virke
Freddie King fikk den første gitarundervisningen av sin mor og onkel. Opprinnelig spilte han en rural, akustisk blues i tradisjonen etter Lightnin' Hopkins, men i tenårene fikk han sansen for den råere Chicago bluesen. I 1950 flyttet han med familien til Chicago og grunnla snart sitt eget band, The Every Hour Blues Boys, senere spilte han i band med Little Sonny Cooper og Hound Dog Taylor. Det var på denne tiden King utviklet sin rå stil på elektrisk gitar, formodentlig under innflytelse av Hound Dog Taylor.
I 1960 spilte Freddie King de blueslåtene hans senere kommersielle suksess var basert på. Blant disse hører instrumentalstykker som The Stumble, San-Ho-Zay og Hideaway, og bluessanger som Have You Ever Loved a Woman og I’m Tore Down. Flere av Kings låter ble covret av Peter Green, John Mayall, Eric Clapton, Johnny Winter og andre, og dermed ble rockepublikumet oppmerskom på Freddie King.
Sammen med Albert King og B.B. King regnes Freddie King til «den elektriske bluesens tre konger.» Han var en av første bluesmusikere som spilte i band med både svarte og hvite musikere.
Fritz Semb Thorstvedt
Fritz Semb Thorstvedt (født 18. mai 1892 i Hædrum, død 21. november 1975 i Oslo) var en norsk idrettsutøver. Som tolvåring var han i 1904 med på å stifte Frigg i Kristiania, og han representerte klubben i fotball og skisport.
Fotball
Semb Thorstvedt ble norgesmester for Frigg to ganger, i 1916 og 1921. Han spilte tre kamper for det norske landslaget, ytre venstre mot Danmark i 1918, venstre half mot Sverige og mot Danmark igjen i 1919. Som spiller var han kjennetegnet som sterk, ikke spesielt elegant, men med god kondisjon og arbeidsmoral. Hans yngre bror Rolf Semb Thorstvedt ble også landslagsspiller og norgesmester for Frigg.
Skisport
Fritz Semb Thorstvedt ble nummer to i kombinert under Holmenkollrennene i 1917. Han hoppet seg opp fra 13.-plass i langrennet til 2.-plass, bare slått av Otto Aasen som tok kongepokalen.
Etter karrieren
Etter sin aktive karriere hadde Semb Thorstvedt flere lederverv. Han var formann i Frigg, i ledelsen av Oslo skikrets og i styret i Oslo kjøpmannsforening. «Der alte Fritz», som han ble kalt, ble som førstemann utnevnt til æresmedlem av Frigg.
Folketeateret
Folketeateret er et teater i Folketeaterpassasjen mellom Storgata og Youngstorget i Oslo. Inntil 2008 huset lokalet Den norske opera, som da flyttet til sin nye bygning i Bjørvika. I mars 2009 åpnet Folketeateret som et privat teater. Hilde Lystad var det nyoppussede teaterets første direktør.
Fredet bygg og arkitektonisk uttrykk
I desember 2009 ble bygningen fredet av Riksantikvaren. Ifølge Riksantikvaren var begrunnelsen blant annet at Folketeateret har «et av de mest gjennomførte eksemplene på art deco-stil i Norge». Art deco-stilen går blant annet igjen i teaterets mange lysekroner, detaljer i metall og glass, og bruken av marmorering på søyler og overflater. I salen henger en svær lysekrone fra Folketeateret sto ferdig i 1935. Selve salen har et tradisjonelt preg med 1401 røde plysjseter fordelt på orkesteret, balkongen og to losjer, én på hver side av salen. Ved Krohg Bar i andre foajénivå ligger et av teaterets finere rom, Krohgsalen, med veggmalerier av Per Krohg og møbler i tradisjonell stil.
Forestillinger ved Folketeateret
Folketeateret setter hvert år opp en rekke forestillinger, blant annet musikaler, konserter, stand-up-forestillinger og TV-produksjoner. Gjennom året er det musikalene som står for flesteparten av teaterets forestillinger.
Musikaler
Selskapet Scenekvelder, teaterets husproduksjonsselskap, har etter premieren på My Fair Lady i 2013 stått for alle musikaloppsetningene på Folketeateret.
Andre forestillinger
I tillegg til musikaler settes det også opp en rekke andre forestillinger ved teateret gjennom året. Komikere som Dara O'Briain, Russel Howard, Jim Gaffigan, Sarah Milican, John Cleese, Russel Brand og Trixie Matell har blant andre stått på scenen. Werq the World, et varietéshow med innslag fra dragqueens kjent fra blant annet RuPaul's Drag Race, har inntatt Folketeateret ved flere anledninger, og det samme har Oslo fagottkor med forestillingene God jul og fagott nytt år. Brødreduoen Ylvis' humor-talkshow I kveld med YLVIS ble flyttet fra Riksscenen i Oslo til Folketeateret i sine siste to sesonger. I 2018 ble det kjent at Reisen til Julestjernen flyttes til Folketeateret høsten 2020 etter å ha blitt spilt på Nationaltheatret i nesten 100 år. Forestillingen skulle etter planen ha premiere 11. november, men på grunn av restriksjoner gjeldende arrangementer som følge av koronaviruspandemien ble forestillingen først flyttet til desember og deretter til januar og februar.
Fylkesvei 223 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 223 i de følgende fylkene:
Tamás Varga (roer)
Tamás Varga (født 17. juni 1978) er en ungarsk roer som spesialiserer seg i dobbeltsculler, lettvekt. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt og ble nummer 11.
Konbaung-dynastiet
Konbaung-dynastiet (burmesisk: ကုန်းဘောင်ခေတ်; IPA: ; Himmelens plattform), også kjent som Det tredje burmesiske imperium, var Burmas siste kongedynasti, som styrte landet fra 1752 til 1885. Det ekspansive dynastiet bygde det nest største imperiet i Burmas historie, og fortsatt de administrative reformene som det tidligere Taungoo-dynastiet hadde begynt, og la dermed grunnlaget for den moderne staten Burma (i dag Republikken Unionen Myanmar). Disse reformene klarte derimot ikke å stoppe britenes frammarsj i Sør-Asia, og burmeserne ble beseiret i alle de tre britisk-burmesiske krigene i perioden fra 1824 til 1885, noe som til slutt ble slutten på det tusen år lange burmesiske monarkiet.
Dynastiet ble grunnlagt av landsbylederen Alaungpaya i 1752 for å utfordre det gjenopprettede Hanthawaddy-kongedømmet, som hadde styrtet Taungoo-dynastiet. Fram til 1759 hadde Alaungpayas styrker gjenforent hele Burma (samt Manipur) og drevet ut franskmennene og britene, som hadde forsynt Hanthawaddy med våpen. I 1760 startet Burma en serie kriger med Kongedømmet Ayutthaya og de etterfølgende siamesiske statene, som kom til å vare fram til 1854. Fram til 1770 hadde Alaungpayas etterfølgere Naungdawgyi og Hsinbyushin midlertidig beseiret Siam, underkastet seg store deler av dagens Lao og slått tilbake fire invasjoner fra det mandsjuiske, kinesiske Qing-dynastiet. Mens burmeserne var opptatt med å forsvare seg mot mulige kinesiske invasjoner i to tiår, benyttet siameserne sjansen til å gjenerobre sine områder fram til 1770, og forsatte sine erobringer ved å innta Lan Na fram til 1776. Burma og Siam førte krig igjen i 1785–1787, 1792–1793, 1804, 1808–1811 og 1852–1854, men alle disse krigene endte uavgjort. Etter flere tiår med krig overførte Siam Tenasserim til Burma, mens Burma overførte Lan Na til Siam.
Kong Bodawpaya sto overfor et mektig Kina i nord og et voksende Siam i øst, og erobret derfor de vestlige kongedømmene i Arakan (1784), Manipur (1813) og Assam (1817), noe som førte til en uklar grense mot Britisk India. Det britiske ostindiske kompani vant en betydelig seier over burmeserne i den første anglo-burmesiske krig fra 1824 til 1826, og Burma måtte deretter gi fra seg Arakan, Manipur, Assam og Tenasserim, samt betale en krigserstatning på én million pund. I 1852 erobret britene lett Nedre Burma i den andre anglo-burmesiske krig. Kong Mindon forsøkte så å modernisere kongedømmet, og i 1875 unngikk han at kongedømmet ble annektert ved å overgi karenni-statene. Britene, som nå var urolige på grunn av framveksten av et stabilt kolonistyre i Fransk Indokina, annekterte resten av landet i den tredje anglo-burmesiske krig i 1885.
Konbaung-dynastiets konger fortsatte å utvikle de administrative reformene som hadde begynt under det gjenopprettede Taungoo-dynastiet (1599–1752), og klarte å skaffe seg større indre kontroll og en større ytre ekspansjon enn sine forgjengere. Den styrkede kontrollen i lavlandet reduserte makten til shanenes ledere. Dynastiet satte også i gang kommersielle reformer som førte til en økt og mer oversiktlig statsinntekt, og pengeøkonomien fortsatte å bli utbygd. I 1857 satte kongen i gang et komplett system med pengeskatter og -lønn, hjulpet av landets standardiserte sølvpengeenhet. Også den kulturelle integrasjonen fortsatte, og for første gang i historien dominerte burmesisk språk og kultur i hele Irrawaddy-dalen hvor mon-språket og -etnisiteten hadde blitt presset ut fram til 1830. De nærmeste shan-rikene overtok også flere av lavlandets normer. Utviklingen av burmesisk litteratur og teater fortsatte, hjulpet av en relativt høy andel lesekyndige menn (halvparten av befolkningen) og kvinner (5%). Fra slutten av det attende århundre ble statens kulturelle og leseferdighetsprosjekter, samt religiøse reformer, hjulpet av sudhamma-reformatorene, hvis kjerne besto av både religiøse og lekfolk-eliter fra det nedre Chindwin-området. Etter dette forsøkte staten å kontrollere sine forskjellige intellektuelle ressurser, men utbredelsen og hurtigheten til reformene var ujevn, og var ikke nok til å motstå den britiske kolonialismen.
Anne Hov
Anne Hov (eller Håv, også referert til som Solbrå før ekteskap; født Olsdatter Kvålen 6. januar 1846, død 25. januar 1935) var en norsk gårdkone fra Gudbrandsdalen. Hun er kreditert som utvikleren av den moderne brunosten, og har blitt tildelt tilnavnet «Gudbrandsdalsostens mor», i motsetning til Ole Steberg, en bonde fra Ringebu som noen ganger kalles for «Gudbrandsdalsostens far».
Anne Hov var datter av Ola Kvålen og Kari Olsdatter, og vokste opp på Solbrå i Sør-Fron, en gård som familien kjøpte da hun var rundt 5 år gammel.
I den andre halvdelen av 1800-tallet gikk Gudbransdalen gjennom en økonomisk krise på grunn av manglende fortjeneste fra gryn- og smørsalg. Når Anne giftet seg 7. september 1868 med Tor Olsen Hov (1845–1923) og flyttet til Rusthågå i Vinstra i Nord-Fron, startet hun med større osteproduksjon og oppfant en variant med geitemelk, for en tydeligere smak. Den lokale handelsmannen Ole S. Kongsli mente det kunne være et marked for den i Oslo, begynte å eksportere osten til hans handelskontakter der under navnet gudbrandsdalsost. Osten ble suksessrik, og hjalp Gudbrandsdalen ut av den økonomiske nedgangen.
I 1933, da hun var 87, mottok Hov Kongens fortjenstmedalje i sølv for hennes bidrag til norsk mat og økonomi.
Hov døde 25. januar 1936. Hun hadde fire levende barn ved folketellingen 1. desember 1920 og bodde hos to døtre ved Ringsaker i årene før hun døde.
Joel Alon
Joel Alon (født Károly Brichta 5. januar 1935 i Újpest i Ungarn) er en israelsk diplomat. Han var Israels ambassadør til Norge fra 1990 til 1994.
Da Ungarn begynte jødeforfølgelsene i 1944, ble Alon sammen med tvillingbroren Andras og moren deportert til Auschwitz-Birkenau, hvor Josef Mengele, som var spesielt interessert i «eksperimenter» på tvillinger, var leirlege. Grunnet krigens slutt ble det med noen få «undersøkelser» hos Mengele, og i mai 1945 kunne familien reise hjem til Ungarn. Også Alons far overlevde Holocaust, etter at han hadde rømt fra tysk tvangsarbeid. I august 1945 reiste familien illegalt ut av Ungarn, og 1949 fikk de tatt seg fra Bari til Israel.
Etter at han var ambassadør i Norge ble Alon Israels ambassadør til Ungarn.
Jørlundeverkstedet
Det kan synes som verkstedet har vært påvirket av bysantisk kunst.
Kirker med utsmykkinger utført av Jørlundeverkstedet: Alsted kirke, Hagested kirke, Vester Broby kirke, Herstedøster kirke, Måløv kirke, Kirkerup kirke, Kyndby kirke, Rye kirke, Tveje Merløse kirke, Søstrup kirke, Butterup kirke, Jørlunde kirke, Sankt Ibs kirke i Roskilde, Kvanløse kirke, Kildebrønde kirke, Snoldelev kirke.
Ted Nelson
Theodor Holm Nelson (født 17. juni 1937) er en amerikansk sosiolog, filosof og datapioner. Han skapte begrepene hypertekst og hypermedia i 1963 og publiserte dem i 1965.
Ted Nelson er sønn av skuespillerinnen Celeste Holm (Oscar 1947). Han har forelest i Norge flere ganger, sist i 2011.
Svømming under EM i svømmesport 2010 – 50 meter ryggsvømming kvinner
Øvelsen 50 meter ryggsvømming kvinner ved EM i svømming 2010 på langbane fant sted 13. og 14. august i Budapest, Ungarn.
Notoceresium
Notoceresium er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Nokså små, avlange, lyst brunlige trebukker. Hodet er litt bredere enn pronotum, med rundet utstående fasettøyne. Antennene er nokså tynne og omtrent så lange som kroppen. Pronotum er rundet, noe bredere enn langt. Dekkvingene er jevnbrede. Beina er slanke, nokså korte.
Utbredelse
Artene lever i Australia og Ny-Guinea.
Tyrkia under Paralympiske sommerleker 2000
Tyrkia deltok under Paralympiske sommerleker 2000 i Sydney, Australia, fra 23. til 31. oktober 2000.
Før lekene i Sydney 2000 hadde ikke Tyrkia vunnet noen medaljer fra de eneste paralympiske sommerleker nasjonen hadde deltatt i (1992).
Children of Destiny
Children of Destiny er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av George Irving. Filmen er basert på et skuespill fra 1910 av Sydney Rosenfeld.
Handling
De to amerikanerne Isabelle og Richard Hamlin er gjester hos grev Di Varesi i Napoli, Italia. Isabelle. Men en duell mellom de to mennene resulterer i at Di Varesi blir såret. Hamlin blir deretter plutselig lam, når han forsøker å drepe sin kone. Isabelle føler seg skyldig for alt som har skjedd, og hun bestemmer seg for å vie resten av livet sitt til å ta vare på ektemannen sin. Tjue år senere er Hamlin-ekteparet i Washington, og datteren deres Rose er nå forlovet med en ung advokat.
Men Di Varesi, nå en attaché ved den italienske ambassaden i USA, får vite at Rose egentlig er datteren hans. Forloveden hennes oppdager hennes virkelige opphav, og avbryter forlovelsen deres - hvoretter en veldig desillusjonert Rose reiser til Monte Carlo i Montaco. Men der møter hun imidlertid Edwin Ford, og de blir snart forelsket i hverandre.
Moskjæra naturreservat
Moskjæra naturreservat ligger i Vansjø i Rygge kommune, og omfatter den grunne Danskebukta, halvøya på østsiden og sjøområdet øst for denne, samt Moskjæra og sjøområdet mellom Moskjæra og fastlandet. Det aller meste av reservatet er dermed sjøareal, kun 85 dekar er landareal.
I Danskebukta finnes områder med takrør og sjøsivaks. Bakenfor finnes sumpområder og en kantskog av svartor. Høyere opp på halvøya vokser for det meste fattig furuskog. Med unntak av de to største skjærene, er alle skjærene treløse. Reservatet favner dermed hekkeområder både for måkefugler ute på skjærene, og for blant annet knoppsvane, rørsanger og sivspurv i sivskogen. Det hekker også toppdykker og flere andefugler i reservatet.
Det er ikke tillatt å endre naturmiljøet. All vegetasjon på land og i vann er vernet mot ødeleggelse. Det er båndtvang for hunder fra 1. april og til 31. oktober, og i deler av reservatet er all ferdsel forbudt i tiden 15. april til 15. juli. Ellers er motorisert ferdsel ikke tillatt på land, mens det på vannet tillates motorferdsel i hastighet inntil 5 knop.
Amauromyza
Amauromyza er en artsrik slekt av små fluer. De voksne fluene er ofte grå og gule på farge, med slank kropp og forholdsvis store vinger. Minérfluenes larver lever inne i planter der de danner miner, det vil si de spiser plantevevet som er under huden (epidermis), men uten å komme til overflaten. De fleste minerer i blad, men alle deler av planten kan angripes. Noen arter av minérfluer er alvorlige skadedyr i landbruk og hagebruk.
Utseende
Små til middelsstore (1–6 mm lange), slanke fluer, vanligvis med store vinger. Artene i denne slekten er ofte grå- eller gulaktige (gjerne grå på ryggen og mer eller mindre gule på sidene) med glassklare vinger. Hodet er rundt med runde fasettøyne. Langs innerkanten av fasettøynene sitter det flere børster, men disse kan variere mye i størrelse og antall. Pannen er bred, og de tre punktøynene sitter på en litt opphøyet trekant som ofte er annerledes farget enn resten av pannen. Antennene er av vanlig fluetype, tre-leddete, det ytterste leddet kan være ganske stort eller tilspisset, og bærer en ganske lang og kraftig antennebørste (arista) på oversiden nær roten. Kinnbørste (vibrissa) finnes, munndelene er av vanlig fluetype, ikke påfallende store. Brystet (thorax) har vanligvis kraftige børster på ryggen og sidene. Vingene er store sammenlignet med kroppen, vanligvis gjennomsiktige uten fargeflekker. Beina er korte og kraftige. Bakkroppen er kort og kjegleformet. Hunnene har et kort, men kraftig eggleggingsrør (ovipositor). Larvene er pølseformede, ganske tykke. De eneste tydelige strukturene sett fra utsiden er åndehullene (spiraklene), som sitter på opphøyde vorter på den fremste og bakerste segmentet.
Levevis
Alle minérfluene har larver som lever inne i planter, de fleste i blad, men også noen i stengler, røtter og frø. Amauromyza-artene angriper særlig planter i syrefamilien, men også kurvplantefamilien og andre. Noen arter kan angripe et vidt spenn av vertsarter. Eggene stikkes inn under huden på planten, og larven klekkes etter noen få dager. Larvene spiser opp vevet innenfor ytterhuden og etterlater seg ganger i blad eller stengler, som er synlige utenfra som hvite felter eller tunneler. Disse kalles miner. Lignende miner lages av mange små sommerfugler og enkelte biller og planteveps. Larveutviklingstiden varierer fra en uke til flere måneder. Når larven er utvokst, kryper den vanligvis ut av planten og faller ned på bakken, der den forvandler seg til en puppe. Noen minérfluer kan gjøre stor skade (blant andre Amauromyza maculosa), på jordbruksvekster og særlig på prydplanter der de lyse minene er skjemmende og kan gjøre planten uselgelig. Formen på minene kan ofte brukes til å bestemme arten av minérflue.
Indianerreservat
Et indianerreservat er et fredet område som er forbeholdt indianere.
Det bor rundt 700 000 indianere i Amazonasregnskogen, 400 000 av dem i reservater der de forsøker å beskytte sin tradisjonelle kultur, språket og måten å leve på. I Canada finnes over 600 indianerreservater. I USA finnes ca. 300 indianerreservat, hvilket innebærer at ikke alle 500 indianerstammer har egne reservater: visse stammer har mer enn ett reservat mens andre ikke har noen. Dessuten er det visse reservater som på grunn av videresalg og omfordeling av områdene utgjør en separat enklave. Dette kan medføre store administrative vanskeligheter. Reservatene er ujevnt fordelt over USA; i visse stater finnes det ingen indianerreservater.
Den lovgivende makten i indianerreservatet er stammerådet. Indianerreservatene har ofte en egen form for regjering, selv om mange har likheter med hverandre.
For øyeblikket bor det et stort antall indianere og inuitter på andre steder enn i reservatene. Ofte bor de på store steder i den vestlige USA, som Phoenix og Los Angeles.
Historie
USAs policy som gikk ut på å skape reservater for Amerikas urbefolkning ble etablert av Ulysses S. Grants administrasjon sent på 1860-tallet som en respons på de innfødtes stadige konflikter med nybyggerne. Forholdet mellom nybyggerne og indianerne hadde blitt svært dårlig etter at settlerne slo seg ned på stammenes jaktmarker og tok over ressursene som disse tidligere hadde brukt.
Grant fulgte en påstått "fredspolitikk" som en mulig løsning på konflikten. Den inneholdt blant annet en forflytning av stammene fra deres hjemlige trakter, til områder som var spesielt opprettet for dem å bosette seg på. Dette innebar også en utskiftning av stammenes interne regjeringrepresentanter til religiøse menn som skulle ha ansvaret for å holde oppsikt over reservatene og for å kunne spre det kristne budskap. Kvekerne var spesielt engasjert i denne politikken.
Ettersom stammene ikke lenger hadde tillatelse til å jakte slik som de tidligere hadde gjort, skulle de læres opp i grunnleggende jordbruk for å kunne livnære seg bedre av sitt nye land. I mange tilfeller var dog ikke landområdene egnet for dyrking, så mange av stammene som startet opp med jordbruk levde på randen til sult.
Sultproblematikken medførte noen ganger at den føderale regjeringen gav en stamme en viss mengde ressurser. Fordelingen av disse ressursene var ofte svært ujevn, og i mange tilfeller ble ikke varene levert.
Tvister
Politikken var kontroversiell allerede fra begynnelsen. Reservatet ble ofte etablert på beordring fra staten, men i mange tilfeller krympet reservatenes størrelse etterhvert, ettersom de hvite settlerne leverte klager på dem. En rapport fra USAs kongress i 1868 påpekte stor utbredelse av korrupsjon blant de føderale indianerbyråene, og allment dårlige vilkår for de forflyttede stammene.
Mange stammer ignorerte i første omgang forflytningsordrene, og ble dermed tvunget til sine nye forminskede områder. I mange tilfeller tvang den amerikanske armeen dem til forflytning. Disse tvangsoperasjonene resulterte i et antall "Indian Wars". Det mest kjente slaget er konflikten med Siouxstammen i de nordlige slettelandene mellom 1876 og 1881, som inkluderte slaget ved Little Bighorn. En annen krig var mellom USAs hær og Nez Perce.
På slutten av 1870-tallet ble Grants politikk ansett som mislykket, fremfor alt fordi den hadde ledet til noen av de blodigste krigene mellom urbefolkningen og USA. I 1877 begynte president Rutherford B. Hayes å fase ut politikken, og i løpet av 1882 hadde alle religiøse organisasjoner gitt sin myndighet tilbake til de føderale indianerbyråene.
I 1887 slo den amerikanske kongressen inn på en ganske annerledes reservatpolitikk, da den opprettet Dawes Act, eller "General Allotment (Severality) Act". Bestemmelsen avbrøt den allmenne politikken som gikk ut på å bevilge landområder til stammene som en helhet, og begynte nå i stedet å dele ut små landområder til de individuelle stammemedlemmene. I enkelte tilfeller minsket dette reservatenes størrelse, ettersom overskuddet av land ofte ble gitt til hvite innbyggere. Den individuelle utdelingen pågikk helt frem til 1934, da den ble nedlagt gjennom bestemmelsen "Wheeler-Howard Act".
Se også
เขตสงวนอินเดียน
Nova
Nova kan vise til:
Réaumur
Réaumur er en temperaturskala definert av den franske forskeren René Antoine Ferchault de Réaumur i 1731. Skalaen baseres i likhet med celsiusskalaen på vannets fryse- og kokepunkt. Forskjellen er at Réaumur definerte vannets frysepunkt til 0° og kokepunktet til 80°. Réaumurskalaen ble tidligere brukt i Frankrike, men er i dag nesten helt erstattet av celsiusskalaen.
Omregning
For å regne om en réaumur-temperatur til celsius:
For å regne om en celsius-temperatur til réaumur:
Eksempel: 24 °C = 24 × 0,8 = 19,2 °Ré.
Tsjosjskajabukta
Tsjosjskajabukta (russisk: Чёшская губа – Tsjosjskaja guba) er ei bukt i Barentshavet. Den ligger i Arkhangelsk oblast i nordvest-Russland, mellom Kaninhalvøya i vest og det russiske fastlandet i øst.
Bukta er sirkelformet, 110 kilometer lang og 130 kilometer bred. Dybden ved innløpet er 55 meter, ellers i bukta stort sett mindre enn 50 meter, med mange sandbanker på 2-3 meters dybde. Flere mindre elver munner ut i bukta. Tsjosjskajabukta har innløp fra nord, mellom Kapp Mikulkin i vest og Barminneset i øst. Kysten i sør er lav og sandete, mens den i øst og vest er høyere med enkelte klipper.
Skinnebuss
Skinnebuss er et samlebegrep brukt om forskjellige typer passasjervogner med bensin- eller dieselmotor, og med hjul for kjøring på en jernbanestrekning. Begrepet skinnebuss er ikke entydig definert, men har vært brukt både om vogner som var laget for å kjøre alene, og for vogner som ble kjørt sammenkoblet parvis som et togsett. Ofte blir skinnebuss og motorvogn brukt synonymt. Men motorvogner er gjerne større, og de blir oftere koblet sammen i eller brukt i lengre tog, og de er ofte elektriske. På jernbaner med liten lokaltrafikk er skinnebusser vanligvis bedre egnet og lønnsommere enn vanlige tog, men mange linjer med liten trafikk er nedlagt.
En av de tidligste eksemplene på bruk av begrepet er et kjøretøy fra New York Central Railroad fra 1908 eller tidligere som blir betegnet som «omnibus on rails» (= «buss på skinner»).
Noen av de tidlige typene av skinnebusser lignet mest en vanlig landevegsbuss med førerplass bare i den ene enden, og måtte derfor vendes på ei vendeskive på endestasjonene. Men de fleste skinnebussene ble bygd med førerplass i hver ende, slik at dette ikke var nødvendig.
Norske skinnebusser
Et par skinnebusser av eldre type som gikk på den rundt åtte kilometer lange Solbergfossbanen i Østfold har blitt tatt vare på av Norsk Jernbaneklubb.
I 1936 ble den første svenske skinnebussen anskaffet av NSB fra Hilding Carlsson Mek. Verksted i Umeå. Den fikk betegnelsen «Cmb 16a» og var levert i februar 1937 til Trondheim, hvorfra den dro for egne maskin til Bergen. Tre andre skinnebusser ble bygd hos Skabo Jernbanevogn i 1938 - to til NSB, den siste til Solbergfossbanen.
Solbergbanen hadde allerede i 1928 anskaffet seg en toakslet bensinmotorvogn fra Hässleholm, som kun veide 6,45 tonn med en motor på 66 hestekrefter. Med den nye skinnebussen fra Skabo fikk den eldre vognen kallenavnet «Gamla». Til å begynne med var kallenavnet på den nyere motorvognen «Nyvogna», men er bedre kjent som «Padda». Skinnebussene for NSB hadde 24 sitteplasser, men vist seg å være for små på Numedalsbanen og rundt Bergen. Etter krigen ble motorvognene tatt i bruk som inspeksjonsvogner. På Solbergbanen hadde skinnebussene derimot lang karriere som passasjertransport fram til nedleggelsen i 1965.
En liten kuriositet på de norske privatbanene er «Kristine Valdresdatter» fra 1935, som var bestilt som treakslet motorvogn på bare 9,7 tonn fra Strømmens Værksted for Valdresbanen. Den var inspirert av Oslo Sporveiers trikkene «Gullfiskene», blant annet ved å være bygget av aluminium, og kunne ha en toppfart på 100 km/t. Valdresbanen ble overtatt av NSB i 1937, dermed fikk vognen litrering «Cmb type 17». Den ble sendt ut til Numedalsbanen, deretter Stavanger og til slutt Grimstadbanen. Den ble utrangert i 1955.
NSB skinnebusser
Små toakslede motorvogner var introdusert for den norske offentligheten i mellomkrigstiden for smal- og normalspor, noen av disse hadde busskarosseri eller var oppbygd etter samme prinsippet som bussen. Den første forbrenningsmotorvognen er C-m type 1 som var bestilt fra AEG i Tyskland i 1924. Cmb type 1 (smalspor) i 1927 og Cmb type 13 (normalspor) var begge bygd som jernbanevogner som minnet om datidens busser, og var en suksess - 19 smalspormotorvogner og 11 normalspormotorvogner var bygget fram til 1930.
NSB gikk bort fra «busskonseptet» med større motorvogner som hadde sin design i de typiske motorvognene for normal jernbanevirksomhet i 1932 med Cmb type 14, dermed skapt fram lette motorvogner som også kan betegnes som skinnebusser. Cmb type 14 og type 15 var de siste toakslede motorvognene i NSBs tjeneste, ettersom man gikk over til boggimotorvogner med Cmb type 3.
I 1941 ble de første lette motorvognene av type BM 87 levert fra Strømmens Værksted. Til sammen var det anskaffet 25 skinnebusser i 1941 til 1952, som fungerte godt under trafikk med en toppfart på 75 km/t og som et meget godt alternativ i trafikksvake tog. BM 87 tok for seg det som var smått for den større BM 86/91 motorvognen. På smalt spor hadde NSB to lette motorvogner bygget allerede i 1932 for trafikken mellom Stavanger og Flekkefjord, Bmbo type 1 eller Cmbo type 1 med en tjenestevekt på bare 18,7 tonn - kun tre tonn mer enn BM 87 motorvognen.
Utrangeringen av BM 87 startet som et resultat av elektrifiseringen, disse ble tatt ut av trafikk og opphugd. Først ut var A-typen (med Deutz-motor), deretter B-typen (med Scania-Vabis motor). Den siste skinnebussen kjørte på Flekkfjordbanen 31. desember 1980. To motorvogner, 87.01 og 87.03 er bevart av Norsk Jernbaneklubb. De to smalspormotorvognene av type Bmbo type 1 var overført til Vestfoldbanen siden 1944, deretter Setesdalsbanen siden 1949. Ved nedleggelsen av banen i 1962 ble disse utrangert, den ene er bevart.
Flekkfjordbanen var allikevel ikke ferdig med skinnebussene etter BM 87 motorvognene var tatt av trafikken, man hadde et brukbart trafikkgrunnlag og høy kostnadsdekning som mente en fortsettelse av virksomheten. Det var ikke mulig å sette inn større motorvogner som BM 86 på grunn av smalsporprofilen på banelegemet som bare fikk normalspor på skinnene fremfor ombygging. Brukte svenske skinnebusser av type Y7 ble leid inn i 1981. Kort etterpå ble de to innleide motorvognene kjøpt av NSB, som også kjøpt to andre i 1986. Disse fikk betegnelsen BM 89 i norsk tjeneste. Tre skinnebusser var brukt i drift mens det fjerde var avdelt som delevogn.
Stortinget besluttet i 1988 om å ligge ned Flekkfjordbanen tross sterke protester, og vedtaket ble gjennomført den 31. desember 1990 da det siste toget kjørt på banen. 89.04 fortsatt som arbeidsvogn i Narvik, mens tre andre var hensatt i Stavanger. 89.05 ble overtatt av NJK-Rogaland, mens 89.01 og 89.02 var overtatt av en privatgruppe med tilknytning til Krøderbanen i 1990-årene.
De bevarte motorvognene
Flere motorvogner er bevart for ettertiden. Disse enten ble hensatt, lagret eller satt under oppussing for drift som på Krøderbanen.
Allerede i 1963 ble Setesdalsbanens Hobbyklubb stiftet, og knapt ett år senere startet disse Norges første museumsjernbane på den 4,5 km lange strekningen fra Beihølen til Grovane. Da nedleggelsen av Sulitjelmabanen i Nordland hendt i 1972, var en smalspormotorvogn ledig, den såkalte «Sulitelma». Den var bygget som en smalsporet variant av BM 91 i 1956, og er den siste smalsporede motorvognen som ble bygget i Norge. Den ble overtatt av Setesdalsbanen som satt den under en hovedrevisjon for de neste år.
Fra 1977 er motorvognen satt i drift på museumsjernbanen. Men overtagelsen av materiell fra Sulitjelmabanen fulgt til opphugning av det ene av to motorvogner av type Cmbo Type 1, slik at bare den siste var tilbake; vogn nr. 2672. Den har stått hensatt siden midten av 1970-tallet.
De svenske BM 89 motorvognene var innom NJK fram til disse ble solgt til en jernbaneforening i Sverige. Vognen BM 89.04 i Narvik ble opphugget i 2006.
Clytoderus
Clytoderus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En liten, spinkel, rødbrun trebukk med lysere tegninger. Antennene er litt over halvparten så lange som kroppen. Pronotum er rundet, midtpartiet nesten kuleformet, litt innsnevret foran og bak. Dekkvingene er jevnbrede, med et lyst tverrbånd noe foran midten, mørkere bak dette båndet.
Utbredelse
Arten er utbredt i sentrale deler av Mexico.
The Fast and the Furious: Tokyo Drift
The Fast and the Furious: Tokyo Drift er den andre oppfølgeren til filmen The Fast and the Furious Dominic fra den første filmen er med på slutten av oppfølgeren.
Historie
«Sean Boswell» er en enstøing fra skolen som har en stor interesse for biler og kappløp. For å unngå å havne i fengsel blir «Sean» sendt fra landet for å bo med sin far i militæret, i en trang leilighet i en dårlig bydel i Tokyo.
Republikken Irlands demografi
De første som bosatte seg på øya Irland i mesolittisk tid kom fra Den iberiske halvøy og de sørlige områdene av dagens Frankrike. De som i dag befolker øya er i hovedsak av keltisk/gælisk opphav. Selv om deler av befolkningen er av engelsk, skotsk (ofte også gælisk), normannisk, norrøn eller walisisk avstamming har alle disse gruppene blitt assimilert i samfunnet, og utgjør ikke distinkte minoritetsgrupper. Paveefolket er en etnisk minoritetsgruppe med eget språk, de teller 22 369 mennesker ifølge folketellingen i 2006.
The Fast and the Furious: Tokyo Drift
Historie
I landet der de fleste modifiserte gatebilene kommer fra er gatebilracing byttet ut med «drift racing», en dødelig kombinasjon av fart og svingete baner. I sitt aller første forsøk på å kjøre «drift» møter «Sean» «D.K.» («The Drift King»), som har knyttet tette bånd til Yakuzaen, en japansk krimliga. Den eneste måten å bli kvitt gjelden han opparbeider seg på tapet er ved å ta jobber for Tokyos underverden, der han setter livet som innsats.
Republikken Irlands demografi
Det bor til sammen rundt 6 millioner mennesker på øya Irland, fordelt på 4 234 925 i Irland (2006) og 1 685 267 i Nord-Irland (2001).
Befolkningsutvikling i staten Irland
Folketallet i staten Irland sank fra rundt tre millioner i 1922 til 2,8 millioner i 1961. Til sammenligning økte folketallet i Nord-Irland i samme periode fra 1,2 til 1,4 millioner. Siden 1961 har folketallet i staten Irland økt. Nedgangen i første halvdel av 1900-tallet skyldtes først og fremst utvandring, og oppgangen i den senere tiden skyldes i stor grad innvandring. Det har vært en betydelig arbeidsinnvandring til Irland, ikke minst fra land i Øst-Europa. I 2006 var det 63 276 polakker som bodde i Irland, og 24 628 mennesker fra Litauen. Den eneste nasjonalitetsgruppen som var større enn disse var briter med 112 548. Det var litt over 80 000 mennesker fra Asia og Afrika i Irland i 2006.
Språk
De offisielle språkene i Irland er irsk og engelsk. Engelsk er det dominerende språket i dag. Områdene hvor irsk er det dominerende språket er i dag hovedsakelig begrenset til forholdsvis isolerte områder på vestkysten, de såkalte Gaeltacht-områdene. Det finnes også en del mennesker som bruker irsk som førstespråk i Dublin og andre urbane områder. I folketellingen i 2002 var det 340 000 mennesker som oppga at de brukte irsk daglig.
Religion
Offisielt er 86,8 % av befolkningen i landet katolikker. Det har dog vært en kraftig nedgang i antallet katolikker som regnes som praktiserende. Fra 1996 til 2001 sank andelen som går regelmessig til messe fra 60 % til 48 %. Går man tilbake til 1973 var andelen over 90 %. Kun to katolske presteseminarer er fortsatt i drift. Hovedårsakene for nedgangen er dels en generell trend til sekularisering i Vest-Europa, og dels spesielle forhold i Irland. Den katolske kirke ble i 1990-årene rammet av flere sexskandaler, både saker som involverte misbruk av barn og saker der geistlige som var forpliktet til å leve i sølibat viste seg å ha seksuelle forhold.
Det nest største trossamfunnet er Den irske kirke, som er en del av den anglikanske kommunion. Medlemmene har lenge vært hovedsakelig eldre mennesker, og antallet har lenge vært synkende. Mange kirker har blitt stengt, særlig på landsbygden, men også i enkelte byer. I senere år har medlemstallet begynt å stige, på grunn av stor innvandring av afrikanske anglikanere.
Det jødiske trossamfunnet har også opplevd en nedgang. Mange av de yngre medlemmene har emigrert, særlig til Israel, og medlemsmassen har en høy gjennomsnittsalder. I 2006 var det ifølge folketellingen 1930 jøder bosatt i Irland.
De raskest voksende trossamfunnene er islam og mindre protestantiske grupper, mange av dem i pinsetradisjonen.
Demografiske nøkkeltall
Aldersfordeling:
0-14 år: 20,6 % (gutter 438 100; jenter 415 200)
15-64 år: 68,14 % (menn 1 418 600; kvinner 1 398 300)
65 år og eldre: 11,15 % (menn 202 300; kvinner 258 300)
Vekstrate: 2,5% (2006 folketelling)
Dødsrate: 7,91 døde per 1000 innbyggere(2004 anslag)
Innvandringsrate: 11,4 innvandrere per 1000 innbyggere (2006 folketelling)
Kjønnsfordeling:
ved fødsel: 1,07 m/f
Walter Benjamin
Walter Bendix Schönflies Benjamin (født 15. juli 1892 i Berlin, død 27. september 1940 i Portbou) var en tysk marxistisk litteraturkritiker, filosof og oversetter. Tidvis ble han knyttet til Frankfurtskolen og var også inspirert av Bertolt Brecht og Gershom Scholems jødiske mystisisme.
Republikken Irlands demografi
Demografiske nøkkeltall
under 15 år: 1,07 m/f
Walter Benjamin
Liv
Han ble født i en jødisk familie i Berlin, og gjennom sitt liv var han kjent som essayist, oversetter og litteraturkritiker. Etter at en første utgave av hans samlede skrifter ble utgitt i 1955, har han vært gjenstand for stor interesse. Som sosiologisk- og kulturkritiker kombinerte han idéer fra jødisk mystisisme med historisk materialisme. Han oversatte også tekster av Marcel Proust og Charles Baudelaire, og Benjamins essay Oversetterens oppgaver er en av de mest kjente tekster om oversettelsesteori. Han begikk selvmord på flukt inn i Spania etter at situasjonen i Frankrike var blitt helt uholdbar under den nazistiske okkupasjonen.
Republikken Irlands demografi
Demografiske nøkkeltall
15-64 år: 1,0 m/f
Walter Benjamin
Liv
Broren Georg Benjamin døde i Mauthausen i 1942. Brødrene Benjamin kom fra en jødisk familie. Hilde Benjamin, Georgs enke, ble justisminister i DDR etter krigen.
Republikken Irlands demografi
Demografiske nøkkeltall
65 år og eldre: 0.78 m/f
Spedbarnsdødelighet:
totalt: 5,5 dødsfall per 1 000 levende fødte
gutter: 6,04 dødsfall per 1 000 levende fødte
female: 4,92 dødsfall per 1 000 levende fødte (2004 anslag)
Forventet levealder:
Hele befolkningen: 77,36 år
menn: 74,74 år
kvinner: 80,15 år (2004 anslag)
Fertilitetsrate: 1,87 barn født per kvinne(2004 est.)
Liechtensteinisches Gymnasium
Liechtensteinische Gymnasium (LG) er et gymnasium i Vaduz i Liechtenstein. Det ble åpnet i 1937 av Maristen-Schulbrüder som privatskolen «Collegium Marianum». Jenter fikk ikke gå der før på slutten av 1960-tallet. Siden 1981 har skolen blitt drevet av staten Liechtenstein. Antallet elever steg fra midten av 1980-tallet og har deretter vært på ca. 740 stk.
Ilovik
Ilovik er en øy i Adriaterhavet utenfor kysten av Kroatia. Den ligger nord i landet, i fylket Primorje-Gorski Kotar, sør for øya Losinj ved siden av øya Sveti Petar. Sundet mellom øyene og Losinj kalles Illovacka vrata.
Det er bare en landsby på øya, og den kalles også Ilovik. Det bodde om lag 100 mennesker der i 2001. Øya er på 5,8 km², og kystlinjen er på rundt 15,4 km. Kystlinjen er lett tilgjengelig, og har mange isolerte viker. Den største vika med sandstrand er Paržine, som ligger sørøst på øya.
Mellom Ilovik og naboøya Sveti Petar går det et sund som er 2,5 km langt og 300 meter bredt. Havna på øya ligger godt skjermet for de fleste vindretninger, og er en populær ankringsplass på reiser mellom det nordlige og sørlige Adriaterhavet. På bare noen timer kan en nå øyene Istra, Krk, Rab, Pag og Kornati.
Øya er frodig og dekket med typisk middelhavsvegetasjon, som oleander i forskjellige farger, palmer og to hundre år gamle eukalyptustre. På grunn av det rike plantelivet blir øya av og til kalt blomsterøya (kroatisk: otok cvijeca).
Historie
Havnen mellom Ilovik og Sv. Petar har siden antikken vært en trygg ankringsplass, og det var i dette området de første innbyggerne på øya slo seg ned.
På Sveti Petar kan en se restene av en borg fra 1600. Den ble oppført av venetianeren Filippo Pasqualigo for å forsvare området mot sjørøvere. De første kroatene kom til Ilovik på slutten av 1700-tallet fra Losinj, og dette markerte begynnelsen på det moderne Ilovik.
Det eldste nedskrevne navnet på øya er Neumua Insulae fra 1071. på 1200-tallet ble øya omtalt som Sanctus Petrus de Nimbis og senere San Pietro dei Nembi. Kroatiske innbyggere kaller den mindre øya Sveti Petar, og den største først Tovarnjak og til slutt Ilovik.
The Children of Gibeon
The Children of Gibeon er en britisk drama-stumfilm fra 1920, regissert av Sidney Morgan. Filmen er basert på en roman fra 1886 skrevet av Walter Besant.
Handling
En velstående kvinne adopterer datteren til en kjeltring, og oppdrar henne på lik linje med hennes egen datter - men uten å avsløre hvilken av jentene som er hennes eget, og hvem av dem som egentlig tilhører kjeltringen.
Einar Aarø
Einar Aarø (født 5. desember 1937 på Slagnes i Sunnmøre) er en norsk billedkunstner og jazz-musiker.
Einar Aarø har utdannelse fra Bergens Kunsthåndverkskole og Statens lærerhøgskole i forming, Oslo. Var elev av franske Jean Clerté (1930–).
Han hadde sin første separatutstilling i 1970. På 1970-tallet startet Aarø sammen med tegneren Kari Barstad og andre i Ålesund kunstforening, en kunstskole i Ålesund. I 1982 mottok han Kirke- og kulturdepartementets illustrasjonspris for bildene til Magnar Ryggs Måsen som ikkje vil døy, ei barnebok om måkene i fuglefjellet i Ålesund da fjellet ble sprengt vekk. Dette er den eneste boka Aarø har illustrert, men han har ellers vært en aktiv grafiker med flere separatutstillinger. Arbeider av ham er også innkjøpt av Nasjonalgalleriet, Riksgalleriet, Norsk kulturråd, Forsvaret og NRK.
Einar Aarø har ved siden av billedkunsten også spilt banjo i Ytre Suløens Jass-ensemble fra oppstarten i 1973. De har utgitt flere titalls plater innen tradisjonell jazz og Aarø er fortsatt med i 2018.
Zsolt Hirling
Zsolt Hirling (født 28. mai 1984) er en ungarsk roer som spesialiserer seg i dobbeltsculler, lettvekt. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 11.
Antigonos Mattathias
Antigonos Mattathias (gresk: Αντίγονος, Antigonos; latin: Antigonus), var den siste kongen av makkabeernes ætt. Han var sønn av Aristobulos II av Judea.
År 40 f.Kr. inntok han Jerusalem med hjelp av partiske styrker under general Barzafarnes, og sendte sin onkel Hyrcanos til Babylon i lenker etter først å ha skåret av ham ørene slik at han ikke lenger kunne være fungere som yppersteprest. I 37 f.Kr. ble Judea gjenerobret av Herodes den store med støtte fra Romerriket. Herodes overleverte Antigonos til Marcus Antonius som fikk ham halshogd.
Sæbyverkstedet
Sæbyverkstedet (eller Sæbymesteren) var et dansk malerverksted som arbeidet med kalkmalerier og som var aktivt mellom ca. 1500-1525. Verkstedet utførte arbeider på den nordlige delen av Jylland, på Læsø og i Halland i Sverige. Noe som særpreger verkstedet sammenlignet med andre, er at ingen av deres utmalinger er like.
Verkstedet har benyttet Biblia pauperum som underlag for mange av sine motiver.
Kirker med kalkmalerier utført av Sæbyverkstedet: Sydkapellet i Budolfi kirke, sydkapellet i Dronninglund kirke, koret i Sæby kirke, Vesterø kirke, Nibe kirke, kor og skip i Vrå kirke og skipet i Rolfstorp kirke i Halland.
Laura Gauché
Laura Gauché (født 4. mars 1995) er en fransk alpinist.
Hun representerte Frankrike under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 22 i utfor.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble hun nummer 10 i utfor.