cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vladimir Ivković
Vladimir Ivković (født 25. juli 1929 i Dubrovnik) var en jugoslavisk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne. Ivković vant en olympisk sølvmedalje i vannpolo under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det jugoslaviske laget som kom på andreplass i vannpoloturneringen bak Ungarn. Jugoslavias resultat i finalerunden: 2-2 mot Ungarn, og 4-2 over USA og 3-1 over Italia. Ungarn og Jugoslavia fikk begge 5 poeng men Ungarn vant på bedre målforskjell, 13-4 mot Jugoslavias 9-5. Det var 21 lag som deltok i vannpoloturneringen som ble avviklet 25. juli til 2. august 1952. Ivković spilte to kamper i OL-turneringen.
Tynwald-dagen
Prosesjon
Glenfaba er det sheading (område) hvor St Johns ligger.
Vladimir Ivković
Fire år senere, under OL 1956 i Melbourne, vant han sin andre olympiske sølvmedalje i vannpolo. Finaletunden besto av seks lag, det jugoslaviske laget vant tre kamper og tapte en og spilte en uavgjort av de fem kampene. Ungarn som vant alle fem kampene fikk ti poeng og sølvvinnerne Jugoslavia sju. Ivković spilte to kamper.
Tynwald-dagen
Tynwald Hill
Hovedseremoniene på selve dagen skjer på Tynwaldhaugen, på mansk Cronk-y-Keeill Eoin, som betyr Haugen ved kirken til Johannes. Denne haugen er sagt å inneholde jord fra alle 17 prestegjeld på Man. Haugen er rundt 3,7 meter høy og inneholder fire runde plattformer som minsker for hver høyde og således Tynwaldhaugen en noe konisk form.
Seremonien proklamerer lovene på Tynwaldhaugen er blitt sporet tilbake til den norrøne praksis å gjøre offentlige proklamasjoner fra hauger: Island benyttet eksempelvis Logberg på Alltinget i denne forbindelse. Opprinnelsen for den kunstige, menneskeskapte Tynwaldhaugen er uklar, men den eksisterte allerede før slutten av 1300-tallet. Den ble benyttet i 1393 for innvielsen av sir William le Scrope, og på nytt i 1408 for innvielsen av sir John Stanley som herre av Mann. Den første nedtegnet bruken av kunngjøring av lovene er datert til 24. juni 1417 da John Stanley presiderte.
Viseguvernøren, sammen med sverdbæreren og tjenestemennene og medlemmene av Mans lovgivende råd, okkuperer det høyeste nivået på haugen; offiserene og medlemmene av House of Keys okkuperer neste nivå. Andre tjenestemenn sitter på de nedre nivåene og ved haugens fot. Et telt dekker den øverste plattformen. Mans flagg fires fra flaggstangene unntatt når den britiske monarken er presiderer da den kongelige fane eller flagg fires.
Etter at retten er inngjerdet tar kronfogden som er utpekt for det kommende året eden. Kronfogdene fra de seks sheadingene (distriktene) kommer fram til Haugen i henhold til rangfølge, først Glenfaba, deretter Michael, Ayre, Garff, Middle og så Rushen. Første deemsteren administrerer eden til de knelende kronfogdene: «Ved at bok og ved hellig innhold derav og av de vidunderlige arbeidene som Gud har mirakuløst utformet i himmelen over og på jorda under på seks dager og syv netter, skal du, uten å ta hensyn til favorisering eller vennskap, kjærlighet eller gevinst, skyldskap eller slektskap, misunnelse eller ondskap, godt og sant utøve kronfogdens arbeid for hver sheading som du har blitt utpekt for det påkommende år. Så hjelpe deg Gud!» Frasen «de vidunderlige arbeidene som Gud har mirakuløst utformet ... på seks dager og syv netter» er en hentydning til Første Mosebok i Bibelen. Kronfogdene mottar deretter deres seremonielle embetsstaver fra viseguvernøren.
Etter at kronfogdene har avlagt eden erklærer viseguvernøren, «lærde deemstere, jeg formaner dere til å proklamere til folket i den gamle form de lover som har funnet sted i løpet av de siste året og som har mottatt kongelig godkjennelse.» Hver lov er proklamert av første deemster på engelsk og deretter av andre deemster på mansk. Disse framfører tittelen og en kort beskrivelse av effektene for hver lov. For eksempel på Tynwald-dagen i 2003 ble en lov proklamert med følgende ord: «Transfer of Deemsters' Functions Act 2003, which transfers certain functions of the deemsters to the Treasury.» Om en lov gjort av Tynwald ikke blir proklamert i løpet av 18 måneder etter at den har mottatt kongelig godkjennelse opphører denne loven å være gyldig.
Straks deemstere har proklamert lovene kan enkeltpersoner eventuelt presentere ansøkninger for oppreisning på klagemål. Disse blir presentert ved Tynwaldhaugens fot til Tynwalds klerk som ledesager dem til viseguvernøren. Ansøkningene blir deretter referert til en Tynwald-komite. Deretter, etter å ha sunget det første verset av nasjonalsangen, fullmektig politimester av Mans politistyrke kaller deltagerne enkeltvis ned fra haugen og de går i prosesjon til kapellet.
Avslutning
Tynwald samles deretter i kapellet. Mens Tynwald gjør sitt vesentlige arbeid i hovedstaden Douglas deltar den bare i en seremoniell tilstedeværelse i St Johns. I løpet av seremonien benytter viseguvernøren, Tynwalds president og talsmannen for House of Keys fjærpenner for signere bemyndigelse og sertifisering av lovene er konstatert og således gyldige.
Straks midtsommeren er slutt drar Tynwaldretten tilbake til Douglas for ytterligere tre møter som normalt blir holdt på tirsdag, onsdag og torsdag etter Tynwald-dagen. Om denne havner på en mandag vil møtene ikke skje før uken etter. Etter disse møtene avsluttes Tynwald for sommeren og kommer ikke sammen igjen før i oktober.
Andre feiringer
Tradisjonelt har Tynwald-dagen også markert et marked og messe; disse skikkene blir fortsatt praktisert. I de siste årene har Tywalds underkomite, Tynwald Settings Enhancements Sub-Committee, introdusert flere andre former for feiringer. Siden 2000 har den uken Tynwald-dagen skjer også blitt feiret som «Manx National Week», Mans nasjonale uke. Konserter blir framført hver kveld og som avslutning blir Mans nasjonalsang spilt og deretter satt i gang med fyrverkeri.
Erteris
Erter og bønner ble tidligere gjerne plantet i samme åker. Fordelen var at den myke ertestengelen da hadde mulighet til å klatre i den stivere bønnestengelen. Disse sammenvokste stenglene ble slått med ljå, raket sammen og hengt til tørk på spesielle «tørkestativ», i Norge kalt mønehesjer. Det ble brukt to meter lange kornstaur stilt sammen på skrå i en møneform. Kvister og pinner som ble slått i staurene gjorde at erteriset ble hengende på mønehesjen. Dette var tungt arbeid som gjerne ble gjort på dugnad. Når riset var tørt ble det kjørt i hus og tresket.
I Sverige brukte man en større type mønehesje kjent som «krakemärra». Denne kunne godt være 20 meter lang og rundt 7 meter høy og var vanlig på gårdene i Bohuslän fram til 1920-tallet.
Erteplantens evne til å tilføre jorda nitrogen gjorde at erter gjerne også ble dyrket sammen med kornet på kornåkrer, der det slynget seg langs halmen, den nedre delen av kornaksene. Denne samdyrkingen tok slutt etter andre verdenskrig. Trolig fordi det ble vanlig å dyrke mer kortvokst korn og man hadde tilgang på rimelig kunstgjødsel som dekket nitrogenbehovet.
Uttrykket å «henge sammen som erteris» som betegner personer som holder mye sammen.
Neusalza-Spremberg
Neusalza-Spremberg er en by og en kommune i Oberlausitz i den sørvestlige delen av Landkreis Görlitz i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Byen er en del av forvaltningsfellesskapet Neusalza-Spremberg og har 3 758 innbyggere (31. desember 2008).
Byen ligger 20 km sør for Bautzen og 26 km nordvest for Zittau langs grensen til Böhmen i Tsjekkia.
Byens sørøstlige del ligger i Lausitzer Bergland. Byen grenser i øst mot Spreeparken, hvor elven Spree gjennom millioner av år har gravd ut dalen Kerbsohlental omkring det 340 meter høye Sternberg. Sør og vest for byen er distriktet dominert av skog mot den tsjekkiske grensen, hvor landsbyen Fukov eksisterte fra 1788 til 1960.
Neusalza-Spremberg er omgitt av tallrike fjell av granitt, deriblant det 393 meter høye Hänscheberg, det 373 meter høye Schmiedesteinen, det 410 meter høye Hahneberg og det 422 meter høye Fuchsberg.
Byen består av bydelene Neusalza-Spremberg, Friedersdorf, Neuspremberg og Sonneberg.
Neusalza-Spremberg var en by i Kreis Löbau fra 1952 til 1990, og i Landkreis Görlitz fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var den vært en del av i Landkreis Löbau-Zittau, og siden 1. august 2008 har byen vært en del av Landkreis Görlitz.
Den 73. Oscar-utdelingen
'''Den 73. Oscar-utdelingen''' ble avholdt 25. mars 2001 i Shrine Auditorium i Los Angeles. Det var Steve Martin som var vert, han ble nominert til Grammy for presentasjonen av showet.
Vinnere og nominerte
Vinnere i uthevet skrift
Beste film
Gladiator
Beste mannlige skuespiller
Gladiator – Russell Crowe
Beste kvinnelige skuespiller
Erin Brockovich – Julia Roberts
Beste mannlige birolle
''Traffic – Benicio del Toro
Beste kvinnelige birolle
Pollock – Marcia Gay Harden
Beste regi
Traffic – Steven Soderbergh
Beste originalmanus
Almost Famous – Cameron Crowe
Det schmalkaldiske forbund
Det schmalkaldiske forbund var en allianse mellom protestantiske riksstender som ble inngått den 27. februar 1531 i Schmalkalden i Tyskland.
Det schmalkaldiske forbund var en følge av at riksdagen i Augsburg med keiser Karl V avviste det protestantiske bekjennelsesskriftet Confessio Augustana i 1530. For å komme keiserlige tiltak i forkjøpet ble det inngått en allianse mellom landgreve Philipp av Hessen, kurfyrst Johann Fredrik I av Sachsen, hertug Philipp av Braunschweig-Grubenhagen, hertug Ernst av Braunschweig-Lüneburg, greven av Anhalt-Bernburg, og dessuten tre nedertyske og åtte overtyske riksbyer. Etter at hertug Ulrich av Württemberg hadde gjenerobret sitt land og sluttet seg til forbundet i 1534, steg dets betydning og slagkraft ytterligere.
Ikke bare keiseren, men også utenlandske herskere og paven forhandlet med forbundet. På grunn av krigsfaren fra tyrkisk side så keiseren seg nødsaget til innrømmelser ved religionsfreden i Nürnberg i 1532.
Det var indre splid i forbundet, og i 1541 klarte keiseren å vinne landgreve Philipp av Hessen over på sin side, og noe senere likeså hertug Moritz av Sachsen.
Da Det schmalkaldiske forbund nå var lammet, bestemte keiseren seg for å løse religionsspørsmålet med makt, og i allianse med paven, Bayern og enkelte protestantiske fyrster førte han Den schmalkaldiske krig (1546/47), og gikk ut som den seirende part.
Sikasso (region)
Sikasso er en region i Mali. Den ligger lengst sør i landet og grenser til regionene Ségou og Koulikoro. Den grenser også til landene Guinea i vest, Elfenbenskysten i sør og Burkina Faso i øst.
Administrativ inndeling
Sikasso er delt inn i sju kretser (Cercle).
Peter Doherty
Peter Dermond Doherty (født 5. juni 1913 i Magherafelt, Londonderry, Nord-Irland, død 6. april 1990 i Fleetwood, Lancashire, England) er en tidligere nordirsk fotballspiller som spilte for fem engelske og en nordirsk klubb i årene 1930 til 1953. Han var også manager for og to engelske fotballklubber.
Doherty spilte 16 landskamper for Nord-Irland.
Voksenpedagogikk
Voksenpedagogikk (også kalt andragogikk) er «pedagogikk som i sitt innhold, sin organisering og sin utførelse er relevant for og til en viss grad avgrenset av kjennetegnene på det å være voksen».
Den utøvende delen av voksenpedagogikken kalles for voksendidaktikk, det vil si «didaktisk teori og metodiske overveielser som retter seg mot å planlegge, gjennomføre og evaluere voksnes læring». .
Norsk voksenpedagogisk institutt ble etablert i Trondheim i 1976, og ble i 2001 slått sammen med Norsk fjernundervisning og Statens ressurs- og voksenopplæringssenter til den nye etaten Vox, som fra 2017 heter Kompetanse Norge.
Favela
Favela er et uoffisielt portugisisk begrep som i Brasil brukes om okkuperte landområder der okkupantene bygger boliger uten å formelt eie tomtene de bygger på. På norsk brukes gjerne negativt ladde ord som slum eller fattigkvarter, og på engelsk shantytown, ghetto osv. i tillegg til mer nøytrale begrep som squatter community om de brasilianske favelaene. Men i Brasil rammer begrepet favela enhver bebyggelse av et visst omfang, som er bygget uten byggetillatelser på tomter der beboerne ikke har offentlige skjøter som bevis på at de eier tomtene, og ikke utelukkende bosettelser som nødvendigvis må regnes som prekære på grunn av mangel på vann og kloakk, for eksempel. Det regnes med at 85,1 % av favelaene i bystrøkene har tilgang på vann og kloakk, og så mye som 99,7 % tilgang til strøm. En undersøkelse viste at 51,3 % av dem som bor i favelaer i Rio de Janeiro faller inn i det som i Brasil kalles klasse C, altså en slags lav til middels middelklasse (3 til 10 minsteinntekter (salário mínimo).
Ordet favela kan ha negative konnotasjoner i og med at favelaene historisk sett har vært preget av fattigdom, dårlige sanitære forhold, og i de senere tiår også narkotikahandel og gjengkriminalitet. Men også ettersom myndigheter helt siden begynnelsen av fenomenets eksistens har kjempet polemisk mot favelaene. På grunn av ordets negative konnotasjoner brukes idag gjerne eufemismer. Favelaer blir også kalt comunidade (samfunn), morro (høyde), og vila  (liten landsby). Ordet favela er i bruk siden slutten av 1800-tallet, etter krigen i Canudos.
I offisielle statistikker, utarbeidet av Brasiliansk institutt for geografi og statistikk benytter ikke ordet favela, men «aglomerados subnormais». En definisjon som fordrer et område med minimum 51 boenheter oppført uten tillatelser, i uordnede former og i høy tetthet, på tomter uten lovlige skjøter, der de fleste av boenhetene lider av mangel på tilgang av essensielle offentlige tjenester som vann, kloakk, strøm, renovasjon etc. Favelaer er et utstrakt fenomen i Brasils større byer, ikke minst ettersom innvandringen fra land til by har vært stor på grunn av få jobber utenom de største byene, tilbudet av boliger begrenset og/eller dyrt i forhold til det lave middelsinntekter, men også siden myndighetene har vært passive med adekvat boligutbygging og sosiale programmer. Det ble i 2010 regnet med at 6 % av Brasils befolkning (ca. 11,4 millioner personer) bor i «aglomerados subnormais». Favelaer er en del av bybildet, og grensene mellom områder som regnes som favela og andre som regnes som vanlig boligstrøk, går i noen tilfeller helt opp i hverandre.
Etymologi og historie
Bosetningsmessig marginalisering av minoritetsgrupper eksisterte før ordet favela kom i bruk, og ble spesielt aktuelt i forbindelse med frigjøringen av slavene i 1888, og behovet for arbeidskraft i forbindelse med kaffe-boomen på 1800-tallet. Slike bosetninger ble kalt cortiços, et ord som betyr liten boenhet i dårlig stand/under prekære forhold. Rio hadde på slutten av 1800-tallet ca. 600 slike samfunn/nabolag, og nesten 25 % av Rios befolkning bodde slike steder. Interessant nok nesten akkurat samme fordeling som i dag.
Fra begynnelsen og til idag har det vært splittelse mellom myndigheter og beboere av favelaene. Myndighetene har alltid forbundet favelaer med fattigdom, kriminalitet og hygienske problemer, lenge uten å gjøre noe for å bedre forholdene. Det har også vært, og er, økonomiske interesser i å selge unna ofte ekstremt verdifulle tomter til vanlige utbyggere. På slutten av attenhundretallet, med grunnleggingen av republikken Brasil, var det også i myndighetenes interesse å modernisere Rio de Janeiro. 26. januar 1893 invaderte styrker utsendt av ordføreren i Rio, Candido Barata Ribeiro, forskjellige cortiços i Rio, blant annet Cabeça de porco (grisehodet), og fra denne dato begynner en intens kampanje for å få slutt på irregulære bosetninger i sentrum av Rio, som han mente blant annet var et helseproblem. Hele nabolaget, med 4,000 innbyggere ble rasert. De fleste corticos i Rio forøvrig Dette hjalp ikke på å lette på boligmangelen. Fra de raserte tomtene tar innbyggere med seg materialer som kan brukes for å bygge brakker opp fjellsidene i Rio, altså ikke i sentrum, der de ble fordrevet fra. Etterhvert ble en ny bosetning ble til på det som ble kalt Morro da Providencia, med innbyggere fordrevet fra bykjernen. Dette var den samme fjellsiden til favelaen som senere ble kalt Morro da Favela – den første favelaen i Rio. Soldater som deltok i Revolta da Armada fikk mellom 1893 og 1894 lisens til å bosette seg på en liten høyde i sentrum av Rio, Morro de Santo Antônio, også her ble det bygget brakker med materialer fra de game cortcos. Disse to stedene, Morro da Providencia og Morro de Santo Antônio, regnes som de to første favelaene i Rio.
Ordet «favela» tar navnet fra kallenavnet på en fjellside i Canudos, Bahi. Under Canudos-krigen (1896-1897) leirfestet soldatene seg på fjellsiden Alto da Favela, i Bahia. Denne fjellsiden var oppkalt etter en plante på folkemunne kalt favela, på latinsk Cnidoscolus quercifolius (men tidligere kjent som Jatropha phyllacantha. Siden stridighetene pågikk over en viss tid, fikk leiren karakter av en slags brakkelandsby. Når soldatene kom tilbake til Rio bosette mange seg sammen med andre marginalsierte innbyggere, på den allerede etablerte Morro da Providencia. Soldatene oppkalte bosetningen etter fjellsiden i Bahia, og etter en tid ble Morro da Providencia kalt Morro da Favela. Ordet ble først brukt utelukkende om dette nabolaget i Rio, men på 1920-tallet ble favela brukt som generell betegnelse på fenomenet.
1940-tallet
Favelaene vokste takket være bølger av innvandring fra land til by. 1940-tallet var en periode med intens industrialisering, og behovet for arbeidskraft ledet til masseinnvandring til Rio. Men ikke mye ble gjort for å legge til rette boliger. I bygningsloven fra 1937 (den første offisielle teksten som bruker ordet favela) blir favelaene omtalt (i paragraf 349) som noe unormalt, ulovlig og nærmest moralsk forkastelig («aberraçoes»), og den politiske intensjonen var å eliminere alle favelaer. Det ble forbudt å bygge nye eller å forbedre eksisterende boenheter i favelaene. Myndigheten skulle ta ansvar for bygging av boliger i kontrollerte og akseperte former, og ingen av beboerne i favelaene skulle få lov til selv å bygge. I Rios byråd ble på slutten av 1930-tallet også vurdert å kontrollere hvem som skulle få komme til Rio, og målet var å sende personer fra de lavere sosiale klassene tilbake dit de kom fra. I diktaturet som Getuliio Vargas igangsatte i 1937 var favelaene inkludert i de sosiale planene til «Estado Novo». Beboerne i favelaene skulle gjøres om til «hardtarbeidende» innbyggere. Rent konkret ble fire favelaer som sto i veien for utbygningsplaner i Rios ettertraktede sør-sone revet, og det ble bygget tre leirer der innbyggerne fra disse områdene skulle interneres. Parques Proletários Provisórios ble disse leirene kalt. Ikke alle fikk plass i leirene, for det var strenge krav til dem som fikk slippe inn. Og når de kom inn, hersket portforbud om kvelden og strenge regler, i tillegg til politisk og moralsk indoktrinering over høyttaleranlegg.
I 1945 ble demokratiet gjeninnført i Brasil, men de lokale myndighetenes kamp mot favelaene fortsatte. Rios ordfører Henrique Dodsworth kalte dem en trussel mot offentlig helse. På slutten av 1940-tallet gikk den katolske kirken inn i favelaene på bakgrunn av frykt for grobunn av kommunisme. Det kommunistiske partiet kom i 1947 på en tredjeplass, og mange ble redde. Middelklassen så det som viktig å «klatre opp til favelaene, før favelaene klatret ned til dem».
1950-tallet
På 1950-tallet tok den katolske kirken, med Dom Hélder Câmara, initiativ til opprettelsen av en av de første conjunto habitacional, det som kan kalles kommunale boliger. Og stiftelsen Cruzada São Sebastião ble til i 1955. Dette var et forsøk på å frigjøre områder som favelaer tidligere hadde okkupert. Rive brakkene, og gjøre favelainnbyggerne til eiere av sentraliserte leiligheter, og sånn sett gjøre dem bidragsytende med blant annet eiendomsskatter og offentlige avgifter. Og i 1957 ble Conjunto Bairro São Sebastião, i Leblon, Rio de Janeiro innviet. 10 boligblokker med til sammen 945 leiligheter. Det første forsøk på å bedre livet til favelainnbyggere. Det hjalp mange, men plutselige økonomiske byrder som leie (15 % av minimumsinntekten), skatter og avgifter, samt forskjeller fra det å bo i gjorde at mange flyttet ut av de kommunale leilighetene, og tilbake til favelaen.
1960- og 70-tallet
På 1970-tallet opplevde landet igjen en industribølge, og en voldsom økonomisk vekst, og det var i denne perioden at de fleste favelaene som idag er godt etablert, ble til.
Demografi
Det største antall favelaer finnes i og rundt São Paulo og Rio de Janeiro. I disse to byene regnes det med at henholdsvis 11 % og 22 % av befolkningen bor i favelaer. Andre brasilianske byer har en høyere andel innbyggere i favelaer: Belém (53,9 %), Salvador (26,1 %), São Luis (24,5 %), Recife (23,2 %).
Favelaer finnes i mange kategorier, fra de mest prekære der boligenhetene er bygget av jord og leire, til enklere brakkebebyggelse med treverk, eller større konstruksjoner av murstein og sement. I de mest velutviklede favelaene er bygningene oppført slik at en ikke kan se forskjell på en bygning i en favela fra en bygning hvilket som helst regulært nabolag. En kan på mange måter si at en typisk favela går gjennom typiske faser. I begynnelsen blir gjerne enkle trebrakker satt opp, og etterhvert som årene går, og beboerne legger seg opp sparepenger, blir disse brakkene forbedret. Det er også typisk at bygningene blir mer solid utført slik at en kan bygge i høyden. I myndighetenes kamp mot favelaene ble det i perioder nedlagt forbud mot enhver boligkonstruksjon med murstein og sement, hva som førte til utstrakt bruk av tre i oppføringen av boliger i favelaene.
Mangel på anerkjennelse eller innblanding fra myndighetenes side har historisk sett vanskeliggjort uybyggingen av infrastruktur som vann/kloakk, strøm, telefon etc, men de siste 30-40 årene har det blitt god tilgang på dette. Det regnes med at 85,1 % av favelaene i bystrøkene har tilgang på vann og kloakk, og så mye som 99,7 % tilgang til strøm Mange favelaer er rene forlengelser av vanlige nabolag.
I en undersøkelse fra 2013 ble det vist at 31 % av innbyggerne i Brasils favelaer («aglomerados subnormais») hadde en inntekt på en halv brasiliansk minstelønn per husholdningsmedlem. I andre, regulære, urbane nabolag var prosentandelen 13,8 %. Det ble også vist at kun 0,9 % av beboerne hadde inntekt på mer enn fem ganger brasiliansk minstelønn per person i en husholdning, mens dette tallet utenfor favelaene var 11,2 %. En undersøkelse fra Rio de Janeiro viser at 51,3 % av dem som bor i Rios favelaer faller inn under begrepet klasse C, altså lav til middels middelklasse (med totalinntekt i bostaden på tre til ti minsteinntekter).
Kriminalitet
På denne tiden ble narkotikahandelen for alvor en del av den organiserte kriminaliteten i Rio de Janeiro, og vokste sterkt og fort på begynnelsen av åttitalet. Byen ble et knutepunkt for flyten av kokain fra produserende land og til Europa, USA og resten av verdensmarkedet. Det var stor tilgang, stor etterspørsel, og høy avanse. På samme tidsrom, som var midt i levetiden til Brasils militærregime, oppsto i Rios fengsler, mer spesifikt Ilha Grande-fengselet, kriminelle fraksjoner som Comando Vermelho. Grupperinger av politiske og vanlige fanger oppdaget fordelene ved samarbeid for å få bukt med bandene som herjet fengslene. Slik lærte de militante politiske fangene de andre innsatte opp i organisering av geriljaer. En kriminell bande som Falange Vermelha ble organisert, fikk mange medlemmer, fokuserte på det salgbare kokainet, og slik ble den første store narkoligaen i Rio til. De fokuserte på kokainet ikke minst fordi bolivianske og kolombianske karteller på dette tidsrommet aktiv oppsøkte det som kunne bli nye, brasilianske kontakter for å øke eksporten av kokain. Bandene etablerte seg lettere i favelaene på åttitallet, fordi guvernør Leonel Brizola stoppet politiaksjoner i favelaene.
De første favelaene i Rio som for alvor ble dominert av narkobander, var Mangueira, Jacaré og Morro de Alemão. På samme tid som narkogjengene inntok favelaene, oppsto også motpolen - militsene. Paramiltære grupper som i likhet med narkogjengene har interesse av å kontrollere favelaene. En av de første eksemplene på Rios militser, er fra favelaen Rio das Pedras, der en gruppe næringsdrivende betalte politifolk for å hindre at narkogjengene fikk innpass.
På 1990-tallet var det tre faksjoner som kontrollerte, og lå i konslflikt om, narkotikahandelen i Rio, Comando Vermelho, Terceiro Comando og Amigos do Amigos. For å prøve å ta over viktige markedsandeler, opprustet de og utstyrte små hærer til å invadere konkurrentenes territorier. Dermed var narkokrigene i gang. Idag er de fleste store favelaer styrt av fraksjoner med narkotika- og våpenhandel som viktigste inntektskilde, og disputer mellom disse gjengene, samt krigen mellom de kriminelle og politiet, gjør favelaene utrygge. Mange blir drept av det brasilianerne kaller «kuler på avveie» - altså ved å komme i skuddlinjen mellom de stridende parter i konflikten. I dag er det framdeles de tre fraksjonene Comando Vermelho, Terceiro Comando Puro og Amigos do Amigo som regjerer narkohandelen i Rio. I 2010 kontrollerte CV 81 favelaer, TCP 35 og AA 31. I São Paulo er PCC en ledende gruppering når det gjelder narkotikadistribusjon og salg. PCC er imidlertid i sterk framgang over hele Brasil.
Selv om favelaer idag regnes som farlige steder på grunn av ustabiliteten i forbindelse med narkotikahandelen, gjengkriminaliteten og bekjempelsen av den, er det interne regler som regjerer på innsiden. Tyveri og ran av beboerne forekommer sjelden i favelaer. Ikke alle favelaer har kriminelle organisasjoner boende i nabolaget.
I forbindelse med VM i fotball 2014 og OL i 2016 har Rios myndigheter de siste årene brukt ressurser på å «invadere» og «pasifisere» utvalgte favelaer.
Populærkultur
Filmen City of God fra 2002, og den påfølgende TV-serien City of Men, satte et fokus på favelaen ved å vise fattigdommen, volden og desperasjonen i slummen i Rio de Janeiro. Også filmen Tropa de elite fra 2007 viser kampen mellom politi og narkotikaselgere i en av Ro de Janeiros favelaområder.
Videospillet Call of Duty: Modern Warfare 2 har en scene hvor britiske spesialstyrker jakter på en brasiliansk våpenhandler som skjuler seg i favelaen. Spilleren får oppleve det komplekse gatesystemet og den uoversiktlige bebyggelsen for å finne våpenhandleren. Spillmakerne har brukt favelaen Cantagalo-Pavao-Pavaozinho i sør-sonen av Rio som inspirasjon.
Eksempler
Eksempler på favelaer i Sao Paulo: Paraisopolis, Heliopolis. Rio de Janeiro: Rocinha, Cidade de Deus, Complexo Alemao, Complexo Mare, Cantagalo, Vila Kennedy, Mangueirinha, Vila Cruzeiro, Barreira do Vasco, Complexo do Sao Carlos, Morro do Salgueiro, Morro do Turano, Morro da Formiga, Morro do Borel, Favela Santa Maria, Manguinhos og Jacarezinho m.fl. Et område innenfor disse to sistnevnte favelaene, med kallenavnet Crackland (portugisisk: Crackolandia), sies å være et av byens farligste.
Laurieston
Laurieston er et område i den skotske byen Glasgow. Det ligger like syd for sentrum i byen på elvebredden til Clyde og er innenfor det større området kalt Gorbals.
Laurieston er betjent av Bridge Street undergrunnsstasjon på Glasgows undergrunnsbane.
Christiansø festning
Christiansø festning var et forsvarsanlegg på Gammeløya nord for Flekkerøy ved Kristiansand. Det ble opprinnelig anlagt under navnet Flekkerhus festning.
Det første anlegget var en befestning i form av et blokkhus og tre andre hus som ble bygd i 1555 under Christian III. På denne tiden var Flekkerøy havn en av de mest benyttede havnene i Norge.
Strategisk bakgrunn
Under krigen mellom habsburgerne og Frankrike på 1550-tallet ble handelfartøy langs kysten utsatt for sjørøvere og kapere. Kongen påla i første omgang hovedlensmennene å holde orlogsskip i sjøen. Så kom ordren om å befeste Flekkerøy havn. Hensikten var ikke bare å bekjempe sjørøveriet. Kongen hadde også et langsiktig, utenrikspolitisk mål om å sikre Danmark-Norge herredømmet over Østersjøen og de østlige delene av Nordsjøen. I tillegg til en sterk flåte, var det da nødvendig med støttepunkter på land. Flekkerhus skulle være en forpost på ruten mot øst.
Festningens betydning fremgår av at Agdesiden len i 1559 (forbigående) kalles Flekkerhus len.
Bemanning
Festningen ble bemannet første gang høsten 1556 med 40 knekter og 2 skyttere. Kongen hadde dessuten et oppsynsskip på havnen.
Etter hvert som det ble fredeligere forhold ute i Europa, ble det for dyrt å holde en stor garnison ved Flekkerhus og bemanningen ble redusert til 10-12 mann. Skytset ble overført til Akershus og i 1561 ble det gitt ordre om å rive blokkhuset.
Andre festning
På bakgrunn av spente, politiske forhold gav Christian IV i kongebrev 9. januar 1628 ordre om å bygge et blokkhus på det som da kalles «Slottsholmen» i Flekkerøy havn. Fredsslutningen i Lübeck førte til at byggearbeidene ble trenert, men fortsatt var det behov for et støttepunkt både av hensyn til de politiske forhold og for å verne mot sjørøvere. Lensmannen for Agdesiden fra 1631-1648, Palle Rosenkrantz, til Ørup (1588-1651), sies å ha vært sterkt involvert i byggingen av festningen Chistiansø på Flekkerø, likesom den falleferdige kongsgården Oddernæs ble gjenreist av ham. I 1635 stod andre blokkhus på Gamleholmen ferdig.
Kongen gav ordre om at toller, visitør og kromenn som drev på fastlandet (Kroodden/Møvig) skulle flytte til øya (Slottsholmen/Slottsøya).
Han la også frem planer for videre utbygging og reiste så selv til Flekkerøy ombord i «Christians Ark». Han ankom 8. juni 1635.
Tredje festning
Planene for dette anlegget er gjengitt på det eldste håndtegnede og daterte kartet i Riksarkivets samling og er datert 19. juli 1636. Christian IV har gjort sine påtegninger og signert planen. Anleggsarbeidene i henhold til denne planen startet i 1636 og festningen stod ferdig i 1642.
Kongen gav også ordre om at lensherren Palle Rosenkrantz skulle ha residens på Christiansø i skipnings- og sjørøversesongen.
Bygningsmasse og fortifikasjon
Festningen hadde en komplisert grunnplan med flankerende verker. Murene var en alen tykke og høyden var fra en til syv alen med terrengtilpasning. På innsiden var murene støttet av pilarer som det ble slått hvelv mellom. En del av hvelvene ble kledt inn og gjort om til kvarter for soldatene.
Garnisonens størrelse varierte fra ca. 100 mann i krigstid til 26 i fredstid. Opprinnelig ble det anlagt tre batterier; et åttekantet batteri ved blokkhuset, et batteri i vestre bastion og et batteri i ravelinet utenfor muren på nordsiden. Under Hannibalsfeiden ble disse supplert med et batteri på sørsiden. I 1650 hadde batteriene tilsammen 11 jernkanoner og 7 kobberkanoner. Kaliberet varierte fra 2 til 34 pund.
Etter hvert var Christiansø utviklet til en fullverdig og moderne festning etter tidens krav.
Men allerede på 1650-tallet var forfallet begynt, og da Jørgen Bjelke ble lensherre, guvernør og festningskommandant i 1654, fikk han tillatelse til utføre reparasjoner, men arbeidene ble ikke fullført.
Nedleggelse og riving
Nye planer dukket opp, nå for en ny festning på nordsiden av Flekkerøy havn: Fredriksholm festning. Arbeidene her ble påbegynt i 1655, 100 år etter at arbeidene på Flekkerhus/Christiansø var påbegynt. Christiansø festning ble nedlagt 1. mai 1658. Materiell som kunne brukes, samt stein og bygningsmaterialer, ble samme år overført til Fredriksholm.
Kunvald
Kunvald er en landsby 5 km nord for Žamberk i distriktet Ústí nad Orlicí i regionen Pardubice i Tsjekkia. Den har omtrent 1 000 innbyggere. De bøhmiske brødre ble stiftet i Kunvald i 1457, da tilhengere av martyren Jan Hus fant et tilfluktssted på eiendommen til kong Georg av Podiebrad.
Historie
Kunvald ble sannsynligvis etablert i andre halvdel av det 13. århundre. Den første dokumenterte omtalen er fra år 1363, når Petr z České Třebové som var prest i Nekoř nevner landsbyen.
Aidi
Aidi eller aïdi (FCI #247) er en vokterhundrase som stammer fra Atlasfjellene i Nord-Afrika. Rasestandarden vedlikeholdes av Marokko, som også regnes som rasens hjemland, men hundetypen er like typisk for fjellene i Algerie.
Opprinnelse og alder
Aidi er en molosser av fjelltype som ligner de tyrkiske vokterhundrasene akbash og karabash. Den har gjennom tiden tilvennet seg til et liv i kvelende hete og kuldegrader i de nordafrikanske Atlasfjellene, der den gjennom århundrer har den vært benyttet av berbiske nomader (i Marokko og Algerie) til å beskytte leirene og buféet mot tyver og rovdyr, blant annet i sameksistens med den hurtige sloughien (mynde).
Aidi er kjent under mange navn i Nord-Afrika, avhengig av området den holder til. Noen kaller den også Atlas fjellhund. I Algerie er den kjent som kabylehund (etter kabylene i det nordre Algerie) og shawiahund (etter chaouisene i det østre Algerie). I Marokko er det først og fremst chleuhene (en etnisk berbisk folkegruppe som holder til i Atlasfjellene) som holder aidi.
Denne mellomstore vokterhundrasen er en typisk fjellhund, muligens i slekt med de store, hvite fjellhundene som kom fra øst og spredte seg over hele Europa for århundrer siden. Den marokkanske kennelklubben har i senere tid gått aktivt inn for å sikre at denne robuste, energiske rasen skal overleve.
Fram til 1969 var rasen kjent som Atlas gjeterhund, et navn den fikk da den første rasestandarden ble publisert i 1963. Aidi er imidlertid ingen gjeterhund og har aldri hatt slike oppgaver i hjemlandet. Den vokter eiendeler og ble derfor gitt et nytt navn.
Utseende, anatomi og fysikk
Aidi har en slank og muskuløs kropp med tykk pels (ca. 6 cm lang). Rundt nakken og halsen danner pelsen man, spesielt hos hanner. Aidi blir omkring 52-62 cm i skulderhøyde og veier typisk 23-25 kg. Den har bred, nesten flat skalle og en brystkasse som rekker minst til albuene. Ørene er middels store og bæres normalt halvstående (øretippen henger). Halen er lang og skal minst rekke til hasene. Den bæres hengende i en svak bue og har busket behåring. Graden av bebusket pels på halen (jo mer, dess bedre) indikerer ektheten i den enkelte hund. I hjemlandet er det vanlig i noen områder å kupere både ørene og halen. Kupering er imidlertid forbudt i en rekke land, blant annet i Norge.
Bruksområde
Aidi er en utpreget brukshund med stor arbeidskapasitet og voktertrang. Den tåler godt både varmt og kaldt klima og er fornøyd med å leve og sove utendørs. Rasens tradisjonelle vokterrolle gjør den til en ypperlige vakthund, men den bør ikke velges som en typisk familiehund. Aidi har imidlertid også meget godt utviklet luktesans og egner seg bra som jakthund på småvilt, spesielt sammen med en sloughi. Førstnevnte sporer opp viltet, mens sloughien avslutter jakten.
Lynne og væremåte
Aidi er en primitiv hunderase som bare egner seg for meget erfarne hundefolk som ønsker å bruke den til formål den er alet opp for. Rasen er på grunn av sin primitive atferd uegnet som selskap for barn, selv om den regnes som lojal og hengiven overfor sine egne. Den trenger mye mosjon og egner seg dårlig for byliv.
Helium
Helium er et grunnstoff med symbol He og atomnummer 2. Det er en fargeløs, luktfri, smakløs, ikke-giftig gass og den første i edelgass-gruppen i periodesystemet. Kokepunktet for helium er blant de laveste av alle grunnstoffene.
Etter hydrogen er helium det letteste og mest forekommende grunnstoffet i det observerbare universet. Helium utgjør omtrent 24 % av den totale massen til alle grunnstoffene, tilsvarende tolv ganger massen til alle de tyngre grunnstoffene til sammen. Lignende forekomst av grunnstoffet finner man også i solen og i Jupiter. Dette kommer av den svært høye kjernefysiske bindingsenergien (per nukleon) til helium-4 med hensyn til de neste tre grunnstoffene etter helium. Bindingsenergien til helium-4 forklarer også hvorfor den er et produkt av både kjernefysisk fusjon og radioaktivt henfall. Det meste av heliumet i universet er helium-4, og det antas å ha blitt dannet under Big Bang. Store mengder nytt helium blir dannet av kjernefysisk fusjon av hydrogen i stjerner. Helium er oppkalt etter den greske guden for solen, Helios. Den ble først oppdaget av den franske astronomen Jules Janssen i 1868, da som en ukjent gul spektrallinje-signatur i sollyset under en solformørkelse. Janssen er sammen med Norman Lockyer kreditert med oppdagelsen av grunnstoffet. Lockyer var den første til å foreslå at linjen kom som følge av et nytt grunnstoff, som han navnga. Den formelle oppdagelsen av grunnstoffet ble gjort av to svenske kjemikere, Per Teodor Cleve og Nils Abraham Langlet, i 1895. De fant at helium kom fra uranmalmet Cleveitt. I 1903 ble store reserver av helium funnet i naturgassfelt i deler av USA.
Flytende helium brukes innen kuldeteknikk (dets største enkeltbruk, bestående av omtrent én fjerdedel av produksjonen), spesielt innen kjøling av superledende magneter, hvor den største kommersielle applikasjonen er MRI-scannere. Den andre industrielle bruken av helium – slik som trykk- og spylegass, beskyttelse ved buesveising og i prosesser som å dyrke krystaller for å lage slikonskiver – utgjør halvparten av gassen som produseres. Et velkjent, men mindre utbredt bruksområde, er som løftegass i ballonger og luftskip. Som med enhver gass med tetthet ulik luftens, fører inhalerering av små mengder helium til midlertidig endring en klangen og kvaliteten til en persons stemme. Innen vitenskapelig forskning er oppførselen til de to væskefasene til helium-4 (helium I og helium II) viktig for forskere som studerer kvantemekanikk (spesielt egenskapene til superfluiditet) og for de som ser på fenomener som superleding produsert i materie nær det absolutte nullpunkt.
På jorden er helium relativt sjelden – 5,2 ppm etter volum i atmosfæren. Det meste av det jordiske heliumet som finnes i dag dannes av naturlig radioaktivt henfall av tyngre radioaktive grunnstoff (thorium og uran, selv om det finnes andre eksempler) etter hvert som alfapartiler utstrålt fra slike henfall består av helium-4-kjerner. Dette radiogene heliumet fanges i naturgass i konsentrasjoner opp til 7 % per volum, og vinnes ut derfra til kommersiell bruk via en lavtemperaturprosess kalt fraksjonert destillasjon.
Vitenskapelige oppdagelser
De første bevisene for helium ble observert 18. august 1868, da som en lys gul linje med en bølgelengde på 587,49 Nm i kromosfærens spekter. Linjen ble oppdaget av den franske astronomen Jules Janssen under en total solformørkelse i Guntur i India. Opprinnelig var det antatt at det dreide seg om natrium. 20. oktober samme år observerte den engelske astronomen Norman Lockyer en gul linje i solens spektrum. Denne ga han navnet Fraunhoferlinje D3 fordi den var nær de kjente D1- og D2-linjene til natrium. Han konkluderte med at den kom av et grunnstoff på solen som var ukjent på jorden. Lockyer og den engelske kjemikeren Edward Frankland oppkalte grunnstoffet etter det greske ordet for sol, ἥλιος (helios), som ifølge gresk mytologi kjørte solvognen over himmelen.
Den italienske fysikeren Luigi Palmieri oppdaget for første gang helium på jorden i 1882, gjennom D3-spektrallinjen da han studerte lavaen fra Vesuv.
Den 26. mars 1895 lyktes den skotske kjemikeren William Ramsay å utvinne helium på jorden ved å behandle mineralet cleveitt (en variant av bekblende som inneholder minst 10 % sjeldne jordarter) med mineralsyre. Ramsey så etter argon, men etter å ha separert oksygen og nitrogen fra gassen med svovelsyre, så han en klar gul spektrallinje som stemte med D3-linjen som var observert tidligere i solens spekter. Denne gassprøven ble indentifisert som helium av Lockyer og den britiske fysikeren William Crookes.
Uavhengig av hverandre samme år klarte kjemikerne Per Teodor Cleve og Abraham Langlet å isolere gassen fra cleveitt i Uppsala i Sverige. Langlet samlet så mye gass at han kunne måle nøyaktig atomvekten til helium. Helium ble også observert før Ramsey oppdaget helium av den amerikanske geokjemikeren William Francis Hillebrand da han analyserte prøver fra uraninitt. Han kunne se noen uvanlige spektrallinjer, men han konkluderte feil med at det var nitrogen han hadde sett. Hillebrand sende et gratulasjons-brev til Ramsey etter han hadde oppdaget hva gassen var.
I årene 1899 og 1900 arbeidet fysikerne Ernest Rutherford og Paul Villard med å separere ulike strålinger til tre forskjellige typer: alfa, beta og gamma. Rutherford hadde en hypotese der han tenkte at alfapartikkelen besto av 2 ladete heliumioner. I 1907 påviste Ernest Rutherford og Thomas Royds, at alfapartikkel er heliumkjerne, ved å stråle partiklene inn i en tynn-vegget, lufttom glassbeholder, for så å undersøke den fangete gassen ved å sende elektriske ladninger gjennom glassbeholderen og studere emisjonspekteret til den nylig fangete gassen.
Ved å kjøle ned helium til mindre enn 1 kelvin klarte den nederlandske fysikeren Heike Kamerlingh Onnes i 1908 å få helium til flytende væske. Han prøvde videre å få helium i fast fase ved å fryse helium ytterligere ned, men klarte det ikke fordi helium ikke har trippelpunkt. En av studentene til Onnes, Willem Hendrik Keesom klarte i 1926 å få 1 cm3 helium i fast form ved å påføre ekstra trykk.
Den russiske fysikeren Pjotr Leonidovitch Kapitsa oppdaget at helium-4 har nesten ingen viskositet nær det absolutte nullpunktet, et fenomen vi i dag kaller superfluid. Dette fenomenet er relatert til Bose-Einstein-kondensasjon. I 1972 ble det samme fenomenet observert med helium-3, men da med temperaturer mye nærmere det absolutte nullpunktet av de amerikanske fysikerne Douglas Dean Osheroff, David Morris Lee og Robert Coleman Richardson.
Utvinning og bruk
Etter en oljeboring i Dexter, Kansas i USA ble det utvunnet en gass som ikke kunne brenne. Kansas statsgeolog, Erasmus Haworth, tok ut en prøve av gassen fra feltet som han tok med seg til universitetet i Kansas ved Lawrence, der sammen med kjemikeren Hamilton Cady og David McFarland, kunne de konstatere at gassen besto av 72 % nitrogen, 15 % metan, 1 % hydrogen og 12 % uidentifisert gass. Videre analyse av gassen viste at 1,84 % av gassprøven var helium. Dette viste at til tross for helium er sjelden på jorden så var det store mengder å finne av gassen i undergrunnen på Great Plains i USA.
Dette satte USA i stand til å bli verdensledende leverandør av helium. Tre heliumproduksjonsanlegg ble bygget av United States Navy under første verdenskrig etter forslag fra Richard Threlfall, for å bruke en ikke brennbar gass til sperreballonger. Totalt ble det fremstilt 5,700 m² 92 % ren helium i disse produksjonsanleggene mot bare mindre enn 1 kubikkmeter før programmet startet. Noe av denne gassen ble brukt i verdens første heliumfylte luftskip, C-7, som fløy sin jomfrutur fra Hampton Roads i Virginia til Bolling Field i Washington, D.C. den 1. desember 1921.
Faser og egenskaper
Ved romtemperatur er helium en gass. Kokepunkt er på ÷268,92 °C (4,22 K) og helium er eneste grunnstoff som forblir flytende ned mot 0 K, da smeltepunktet ligger på -272,2 °C (0,95 K). I universet er helium det nest mest vanlige grunnstoffet (etter hydrogen). Etter big bang var det dannet omtrent 24 vektprosent helium, 75 % hydrogen, og små mengder andre lette grunnstoffer. Det dannes stadig helium fra hydrogen i stjerner, og ved radioaktiv nedbrytning ved kjernereaksjoner, men balansen har totalt ikke endret seg mye.
Helium er en lett edelgass med en rekke interessante egenskaper:
Isotoper
Naturlig forekommende helium består av 2 stabile isotoper: 3He (0,000137 %) og 4He (99,999863 %). I tillegg er 6 ustabile (og dermed radioaktive) isotoper kjent. De mest stabile av disse er 6He med halveringstid 806,7 ms og 8He med halveringstid 119,0 ms. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 1 nanosekund.
CAS-nummer: 7440-59-7
Bruk og misbruk
Helium brukes i ballonger fordi det gir god oppdrift. Hydrogen er billigere og gir litt bedre oppdrift enn helium, men på grunn av eksplosjonsfaren er den langt farligere å bruke. Helium er en edelgass og er derfor ikke reaktiv.
Ved langvarige og/eller dype dykk brukes ofte en gassblanding med oksygen og helium som pustegass. Den lave tettheten gjør at et åndedrag med helium gir en fordreid stemme. Denne «Donald Duck-effekten» har ført til at enkelte bruker gassen til underholdning.
Å puste inn helium er meget risikabelt. Hvis du puster inn en gass som ikke inneholder oksygen, ventilerer du meget raskt ut det oksygenet som er i lunger og blodbane og oksygenmetningen i blodet faller umiddelbart. Resultatet kan etter svært kort tid bli besvimelse på grunn av oksygenmangel. Hjerterytmen kan også forstyrres og det er ikke alltid at åndedrettet starter igjen av seg selv i slike tilfeller. Hvis det ikke er noen i nærheten som forstår hva som er i ferd med å skje, og umiddelbart setter igang med livredning, kan denne «selskapsleken» fort bli fatal.
Fusjon
Når to hydrogenatomer smeltes sammen ved kjernefysisk fusjon dannes det et heliumatom. Det er dette som skjer på solen. Det er gjort mange forsøk på å lage en fusjonsreaktor på jorden basert på en variant av slik fusjon, men vi er fortsatt på det stadiet at målet er at de skal produsere mer energi enn de bruker. Problemet er at fusjonsprosesser krever ekstreme temperaturer og trykk (slik vi finner i solens kjerne) for å fungere.
Zdravko Ježić
Zdravko Ježić (født 17. august 1931 i Niš, død 19. juni 2005 i New York) var en jugoslavisk vannpolospiller som deltok flere olympiske leker 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne og 1960 i Roma. Ježić vant en olympisk sølvmedalje i vannpolo under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det jugoslaviske laget som kom på andreplass i vannpoloturneringen bak Ungarn. Jugoslavias resultat i finalerunden: 2-2 mot Ungarn, og 4-2 over USA og 3-1 over Italia. Ungarn og Jugoslavia fikk begge 5 poeng men Ungarn vant på bedre målforskjell, 13-4 mot Jugoslavias 9-5. Det var 21 lag som deltok i vannpoloturneringen som ble avviklet 25. juli til 2. august 1952. Ježić spilte alle ni kampene
Fire år senere, under OL 1956 i Melbourne, vant han sin andre olympiske sølvmedalje i vannpolo. Finalerunden besto av seks lag, det jugoslaviske laget vant tre kamper og tapte en og spilte en uavgjort av de fem kampene. Ungarn som vant alle fem kampene fikk ti poeng og sølvvinnerne Jugoslavia sju. Ježić spilte alle sju kampene i OL-turneringen.
Kjelsås Fotball
Kjelsås Fotball (stiftet 16. mars 1913) er fotballavdelingen til Kjelsås Idrettslag i Oslo. Klubben er lokalisert i bydel Nordre Aker.
Kjelsås spiller sine hjemmekamper på Grefsen stadion i Oslo. Klubbens A-lag har spilt i 2. divisjon sammenhengende siden nedrykket fra 1. divisjon i 2001.
Historie
Kjelsås blir ofte omtalt som klubben på "Oslos tak", der den hører til på Kjelsås øverst mot Nordmarka/Lillomarka i platået over hovedstaden. Fotballgruppa er den største gruppa idrettslaget og har spillere fra 5-årsalderen til Old Boys/Girls. Per 2022 hadde klubben 57 lag påmeldt i seriespill i Oslo Fotballkrets, derav 38 guttelag og 19 jentelag. Av disse hører 39 lag til i barnefotballen (opp til 12 år). Det eldste jentelaget i 2022 foruten Old Girls er derimot J14.