cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Massakren på Lod lufthavn
Beskrivelse
De døde bestod av sytten kristne pilegrimer fra Puerto Rico, en kanadisk borger og åtte israelere, blant dem professor Aharon Katzir, en internasjonalt kjent proteinbiofysiker, hvis bror, Ephraim Katzir, ble valgt til Israels president året derpå.
Ettersom lufthavnens sikkerhetskontroll var innrettet mot muligheten av et snarlig palestinsk angrep, ble vaktene overrasket av bruken av japanske terrorister. ngrepet er ofte blitt beskrevet av et selvmordsoppdrag, men det er også blitt hevdet at det var resultatet av en større operasjon (opplysninger som gjenstår å offentliggjøre) som gikk galt. De tre gjerningsmennene—Okamoto, Tsuyoshi Okudaira og Yasuyuki Yasuda—var blitt trenet i Baalbek i Libanon. Selve planleggingen ble foretatt av Wadie Haddad (alias Abu Hani), sjef for PFLP-EO, med litt input fra Okamoto.
I de umiddelbare etterdønningene spekulerte nyhetsmagasinet Der Spiegel i at midler - fem milloner amerikanske dollar i løsepenger betalt av den vesttyske regjeringen i bytte mot gislene fra det kaprede Lufthansa Flight 649 i februar 1972.
Massinet Sorcinelli
Massinet Sorcinelli (født 27. februar 1922 i São Paulo, død 12. august 1971) var en brasiliansk basketballspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Sorcinelli vant en olympisk bronsemedalje i basketball under OL 1948 i London. Han var med på det brasilianske laget som kom på tredjeplass i basketturneringen bak USA og Frankrike. Det var andre gang som basketball sto på det olympiske programmet, tjuetre lag deltok i turneringen. Brasil vant over Tsjekkoslovakia i kvartfinalen men tapte semifinalen til Frankrike med 33-45 som siden tapte finalen til USA. Brasil beseiret Mexico i bronsefinalen med 52-47.
Berlingske Media
Berlingske Media, tidligere Det Berlingske Officin, er et dansk mediekonsern som helt eller delvis eier et stort antall danske aviser, lokalradiostasjoner og internettsteder. Konsernet er selv eiet av Mecom Group plc, som er notert på London Stock Exchange. Tidligere var konsernet eiet av det norske Orkla Media, og før det ble det kontrollert av en rekke danske aksjonærer hvorav A.P. Møller og Danske Bank var de toneangivende.
Eierskap
Utvalgte medier og andre selskaper eiet av Berlingske Media med datterselskaper. Ved deleierskap er konsernets eierandel angitt i parentes.
Richard Dahl
‎Richard Dahl (født 5. august 1933, død 8. august 2007) var en svensk høydehopper. Dahl vant høydekonkurransen i friidretts-EM i Stockholm i 1958 foran Jíři Lanský og Stig Pettersson. Han satte svensk rekord med et hopp 2,12 og for den prestasjonen ble han tildelt Svenska Dagbladets gullmedalje.
Verdens nordligste byer
Denne artikkelen inneholder lister over verdens nordligste byer og tettsteder.
Byer
Verdens nordligste steder med bystatus.
Tettsteder
Nordligste tettsteder uten bystatus med over 2000 innbyggere:
Storbyer
Nordligste byer med over 100 000 innbyggere
Devjatkino (St. Petersburgs metro)
Devjatkino (russisk: ; tidligere Komsomolskaja) er en stasjon på St. Petersburgs metro og St. Petersburg-Hiitola-banen. Stasjonen er den eneste metrostasjonen som befinner seg utenfor bygrensen, i Leningrad oblast. Stasjonen er det nordlige endepunkt for Kirovsko-Vyborgskaja-linjen, og ble åpnet 29. desember 1978 som den siste stasjonen på linjen.
Navnet Devjatkino kommer fra den omkringliggende forstaden med samme navn. Som Rybatskoye, Kupchino og Parnas, ligger stasjonen på overflaten, og har overgang til electrichka pendlertog.
Frem til 1982 var det den nordligste metro-stasjonen i verden, da den ble forbigått av Helsingfors metro.
Gastón de Peralta
Gastón de Peralta (født 1510, død 1587) var visekonge av Ny-Spania fra den 16. oktober 1566 til den 10. mars 1568.
Edson Braafheid
Han har tidligere spilt for de nederlandske klubbene FC Utrecht og FC Twente, og de tyske klubbene Bayern München og Hoffenheim. I 2018 brøt han kontrakten med FC Utrecht for å flytte til USA sammen med sin kone.
Han begynte sin profesjonelle karriere i den nederlandske klubben FC Utrecht.
Erling Selvig
Erling Christian Øverland Selvig (født 23. august 1931 i Egge, nå Steinkjer) er en norsk jurist som var professor ved Universitetet i Oslo fra 1968 til 2001.
Selvig tok juridisk embetseksamen ved UiO i 1957 og ble deretter vitenskapelig assistent på Institutt for sjørett. Instituttet, som senere er blitt nordisk, har siden vært base for Selvigs faglige virksomhet; som universitetsstipendiat fra 1959, dosent fra 1964 og endelig som professor fra 1968 til han gikk av for aldersgrensen 2001. Hans arbeider har særlig vært innen sjørett, transportrett og kjøpsrett. Han har også sittet i og vært leder av flere offentlige lovutvalg.
Selvig ble utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden i 2003 og er æresdoktor ved Stockholms universitet.
Vannmølle
Vannmølle er en teknisk struktur som benyttet vannhjul eller en turbin for å drive en mekanisk prosess for å kverne mel eller til sagbruk, eller til å forme metall. Vannmøllen er en kvern som drives av strømmende vann i eksempelvis et vannfall i en elv eller foss ved hjelp av et vannhjul som blir snurret rundt av vannets kraft.
Historisk bruk
Menneskesamfunn har utnyttet energien i rennende vann (vannkraft) i mer enn 2000 år. Vannmøllene ble benyttet for å male korn og pumpe vann til tørre områder. Den historisk sett første vannmøllen var i virkeligheten kun et øsehjul. Vannets kraft sørget for å dreie den delen av hjulet som stod ned i vannet rundt og samtidig fylle opp rørene som satt på hjulet. Slike øsehjul fantes helt tilbake i oldtiden. Egentlige vannmøller, hvor et strømhjul med kam- eller tannhjul som mellomledd drev en kvern, kom først omkring år 100 f. Kr.
Vannmøllen kom i bruk i Norge antagelig samtidig som man begynte å tilvirke kvernsteiner. I henhold til arkeologiske spor går de eldste levningene tilbake til tidlig vikingtid, rundt år 700 e.Kr.
Før dampmaskinen var vannmøllen den vesentligste kilde til energi i den eldste industriproduksjonen. Nærmest alle steder hvor der var tilstrekkelig med vann ble det demmet opp og anlagt en vannmølle. Utover bearbeidelse av korn har vannmølle også blitt benyttet i kobberverker, sagbruk og i tekstil- og papirproduksjon. Prinsippet var da å få kraften inn i lokalet via en hovedaksling, med drivremsoverføring av kraft til andre nyttemaskiner. I prinsippet kunne dermed en enkelt mølle holde et antall småmaskiner i gang samtidig, slik at en både kunne blåse i kullfyren, hamre, dreie og sage samtidig.
Den greske geografen Strabon skriver som en av de første om en vannmølle i forbindelse med palasset for kongen av Pontus. Det var ingen gear i de første vannmøller, men romerske ingeniører bygde vannmøller med gearing, beskrevet av den romerske arkitekt og ingeniør Vitruvius.
Utnyttelsen av naturens krefter ble i middelalderen nærmest en samfunnsplikt. Den danske kongen Valdemar Atterdag (1340–1375) ønsket således ikke «at åerne skulle løbe i stranden uden først at have gjort landegavn».
Kvernstein
Kvernsteinindustrien var betydelig i Norge i middelalderen. Slaghauger av mislykkede og ødelagte kvernsteiner og merker etter hoggsår i bergvegger vitner om stor aktivitet, blant annet kvernsteinbruddene i Selbu og Hyllestad. Største aktivitet synes det å ha vært fra 1000-tallet og fram til 1300-tallet, men døde først ut på 1800-tallet. En bergart som var velegnet for kvernstein var kyanuttførende granatglimmerskifer.
Andre typer vannmøller
Stampemølla hadde vannrett aksling med krok på, som drev et stag opp og ned, slik at en fikk en slagbevegelse. Apparatet ble brukt til å stampe filt og ullstoffer, f.eks. vadmel, med. Samme type oppsett kunne drive mekaniske hammere eller slegger ved bearbeiding av metaller, foruten å drive blåsebelger.
Prinsippet bak en vannmølle er ikke den samme som en vindmølle. En vindmølle produserer kraft ved å bremse vinden i det arealet som er sveipet av vingene. Vannmølla er ikke avhengig av hverken vind eller vær for å lage kraft. Noen vannmøller omdanner vekten i fallende vann til en kraft som kan overføres til mekanisk arbeid, slik som feks. en kvern eller via en dynamo til elektrisitet, dvs vannkraft. Noen vannmøller drives av en vannstrøm i underkant av vannmøllen (vannhjul). En vannmølle som genererer elektrisitet er vanligvis kalt for et hydroelektrisk verk.
I moderne tid er tidevannmølle, som skaffer energi fra både havstrømmer og tidevann, en ny teknologi som bygger på gamle og nye prinsipper. Vann har stor tetthet, hele 850 ganger tettere enn luft, og tettheten i strømninger i vann kan få voldsom kraft. Et tidevannskraftverk ble åpnet i Kvalsundet ved Hammerfest på 2000-tallet (det første var fransk fra 1966 i området ved Den engelske kanal, der tidevannsforskjellen er 10 meter og mere.)
Også bølgeslag og bølgebevegelse kan brukes til å generere kraft. Utnyttelse av slik kraft er på utforskningsstadiet fortsatt. Hovedproblemet er å finne stabile bølgetog og sterke nok materialer – eller bruke kreftene slik at en oppnår å magasinere vann.
Stamsund Internasjonale Teater
Stamsund Internasjonale Teater holder til i Stamsund i Vestvågøy kommune i Lofoten. Organisasjonen ble etablert i 1998 av Marit Pedersen Omland og Thorbjørn Gabrielsen, og drives i dag av Teater NOR.
Teateret har som målsetning å utvikle Stamsund i Lofoten til en møteplass for scenekunstnere fra hele verden. Som et ledd i denne strategien gjennomfører de festivaler, gjestespill, seminarer, workshops og andre kunstrelaterte prosjekter.
Ilabekken
Ilabekken er et mindre vassdragsystem i Trondheim kommune på 10 km². Vassdraget starter i Bymarka, og går via de tre dammene Kobberdammen, Baklidammen og Theisendammen ned til Ilsvikøra. Den nederste delen av Ilabekken på om lag 700 meter har siden omkring 1910 vært lagt i rør og lukket fra omgivelsene, og denne ble utvidet senere på 1960-tallet. Konsekvensene med dette har vært at vannkvaliteten har blitt dårligere med årene på grunn av tilførsler av urenset kloakk, samt at bestanden av sjøørret har blitt borte som følge av lukkingen.
Planleggingen om en gjenåpning av Ilabekken ble gjennomført på slutten av 1990-tallet i forbindelse med planleggingen av Nordre avlastningsvei for Trondheim kommune. Arbeidet med åpningen av bekken startet i 2005 og ble avsluttet våren 2008, med tiltak som restaurering av rekreasjonsområder og stisystemer, kloakksanering og biotoptilpassninger i Iladalen park. Det endelige resultatet førte også til at Trondheim kommune ble tildelt Statens bymiljøpris i 2010. Prosjektet var også en av tolv kandidater til Statens byggeskikkpris i mai 2008.
Øystein Erlendsson
Øystein Erlendsson (norrønt Eysteinn Erlendsson, latinisert til Augustinus Nidrosiensis; født ca. 1120, død 26. januar 1188) var erkebiskop av Nidaros fra 1157 til sin død.
Erkebiskop av Norge
Av alle de 27 erkebiskopene i Nidaros mellom 1153 og 1537 er Øystein nok den mest markante, og den eneste som ble regnet som helgen etter sin død. Han døde den 26. januar 1188, natten etter Pålsmesse. Den katolske kirken i Norge feirer hans minnedag den 26. januar som kalles St. Eysteins dag eller Eysteindagen.
Navnet «St. Eystein» kommer av at Øystein har vært regnet som en av de fire norske kardinalhelgener. Formelt er Øystein verken salig- eller helligkåret, men liturgikommisjonen i Vatikanet slo i 2002 fast at dødsdagen hans kunne feires som «fest» i Trondheim stift, og som valgfri minnedag i Oslo katolske bispedømme og i Tromsø stift.
Ætt
Øystein ble trolig født en gang mellom 1120 og 1130 på gården Råsvoll eller Rossvoll. Det ligger en gård med dette navnet i Børsa sør for Trondheim, og dessuten en Rossvoll gård i Verdal nord for Trondheim. Oluf Rygh mente at erkebiskopen kom fra Rossvoll i Verdal, som er en større gård enn Rossvoll i Børsa. Men sistnevnte var også en meget stor gård (350 dekar dyrket mark og 900 dekar skog), og Gerhard Schøning mente at denne var Øysteins hjemsted. Ved leirraset i Børsa i 1254 het dessuten gårdens eier Torberg, som var et vanlig navn i Giske-ætten.
Øystein var knyttet til de fremste ættene i landet. Snorre Sturlason skildret ætten hans i Harald Hårfagres saga i Heimskringla. Øystein ble skildret som en dugelig mann, rik på både gods og vennskap. Blant andre nedstammet han fra stormannen Erling Skjalgsson. Far til Øystein ble kalt Erlend Himalde; hans far igjen var Jon Sterke på Råsvoll. Ulv Uspaksson var far til Jon Sterke, og islending av ætt. Ulv var Harald Hardrådes stallare og en god venn av kongen. Ulv giftet seg med Jorunn Torbergsdatter, søster til Harald Hardrådes frille, Tora Torbergsdatter. Tora og Jorunn var døtre av Torberg Arnesson som var gift med Ragnhild Erlingsdatter. Ragnhild var datter av Erling Skjalgsson. Torberg Arnesson var bror av Kalv Arnesson som var med på å drepe kong Olav Haraldsson som senere ble opphøyd til helgen som Olav den hellige. Gjennom Kalv Arnesson nedstammet Øystein fra den norske stormannsslekten arnmødlingene.
Den gjæve ætten gjorde at Øystein hadde mange frender og venner. Øystein ønsket å styrke økonomien til erkebispesetet i Nidaros, og tinget med bøndene for å få tillatelse til å kreve inn høyere pengebøter. Bøndene gikk med på å betale bøtene «sølvvurdert øre» som var verd dobbelt så mye som den vanlige mynten. Erkebispesetet tjente tilsvarende mye på avtalen. Ifølge Snorre kunne han gjøre dette med støtte fra frender og venner. De fleste stormennene i Trøndelag og erkebiskopen var knyttet sammen i frendskap og giftermål.
Liv
Kong Sverres propagandaskrift En tale mot biskopene fra omtrent 1200, nevner forbigående at Øystein var kapellan og fehirde hos kong Inge Krokrygg (1136–61). Øystein var også sokneprest i Konghelle ved Gøtaelva.
Den første erkebiskopen i Nidaros, Jon Birgersson, døde i 1157. Ifølge Sverres tale mot biskopene valgte kong Inge da Øystein til erkebiskop «uten å spørre noen lærd mann i Trondheimen, enten korbrødre eller andre». Vi vet ikke om en hadde rukket å opprette domkapitel som kunne foreta et formelt valg, men det er all grunn til å tro at det virkelig var kong Inge som sto bak. Valget skjedde trolig i 1158 eller året etter.
Den nyvalgte erkebiskopen, den andre hittil i Norge, reiste til Italia for å ta imot bispevigslingen og sitt pallium. Et pallium er katolske erkebiskopers embetstegn, og ble tildelt av paven. Trolig ble Øystein utnevnt til erkebiskop først i 1161 av pave Alexander III. Pave Hadrian IV, tidligere kjent som kardinal Nikolas Breakspeare, opprettet erkebispestolen i Nidaros i 1153. Ettersom pave Hadrian IV døde den 1. september 1159, kan det ikke ha vært ham som utnevnte Øystein til erkebiskop, for man regner med at Øystein og hans følge ikke dro sørover fra Norge til Roma før en gang utpå sommeren eller høsten 1159. Etter hjemkomsten fra Roma iverksatte han byggingen av erkebispegården.
Den norske feiringen av 12. september som fingergullsmesse, også kalt fingergullfesten, skyldes at erkebiskopen fikk med seg til Kristkirken i Nidaros en kapsel som angivelig inneholdt en dråpe av Jesu blod. Fingergullsmesse ble en av de største kirkefestene i middelalderens Nidaros ved siden av julen og olsok, men forbudt etter reformasjonen. Messen stod oppført i Missale Nidrosiense fra 1519 som Susceptio sanguinis domini (= Mottakelsen av Herrens blod).
Den første kongekroning i Norden
Før Øystein kunne tiltre, ble kong Inge drept samme året av sin halvbrors sønn Håkon Herdebrei i slaget ved Ekeberg. Inges støttespillere fortsatte krigen under ledelse av Erling Skakke med sin sønn Magnus som kongskandidat, basert på at guttens mor var Kristin, datter av kong Sigurd Jorsalfare.
Håkon Herdebrei ble beseiret og drept i slaget ved Sekken i 1162, men en ny utfordrer kunne fortsatt dukke opp. Øystein og Erling Skakke ble naturlige allierte med felles interesser. Kirken hadde lenge ønsket å reformere det norske kongedømmet til en mer europeisk modell, spesielt ønsket kirken å få fjernet tradisjonen med flerkonger som hadde ført til ustabilitet og borgerkrig. I tillegg ønsket Øystein at kun sønner født i ekteskap skulle ha arverett til tronen. Ga han sin fulle støtte til Magnus Erlingsson, ble begge disse målene nådd. I 1163 ble en ny lov om tronarverett innført som Erling Skakke aksepterte, Tronfølgeloven under Magnus Erlingsson, og som gjenytelse kronet erkebiskopen Magnus Erlingsson som konge av Norge.
Dermed måtte kongen overgi sitt rike til Gud og Hellig-Olav, og etter hans død skulle kongekronen legges på Nidarosdomens alter som en sjelegave til Hellig-Olav. På hans vegne skulle kirken gi kronen til den neste som kirken anså best skikket. Slik gikk Norge fra å være et arvekongedømme til et geistlig valgrike, et len under kirken, noe som siden ble bestredet av kong Sverre.
Som erkebiskop var Øystein fra første stund en forkjemper for kirkens frihet, og fikk ærestittelen «det apostoliske setes legat». I forhandlinger med bispedømmets bønder forlangte Øystein alle bøter til erkesetet betalt etter full sølvkurs. Tidligere ble de betalt i gangbar mynt, verd halvparten av sitt nominelle sølvinnhold. Erling Skakke støttet dette utspillet, og Øysteins øvrige arbeid, forutsatt at erkebiskopen ville krone hans sønn Magnus Erlingsson til konge.
Lovarbeid
Erkebiskop Øystein var opptatt av pilegrimenes strafferettslige vern, og å lovfeste straff for brudd på freden i Kristkirken. Trolig utformet han kirkelovsutkastet Canones Nidrosienses som ble gjenfunnet i London så sent som på 1930-tallet. Her ble skilsmisse forbudt, med mindre ekteskapet var inngått mot kanonisk rett som stilte krav om begge parters samtykke, og at ekteskapet var fysisk fullbyrdet. I sitt eget bispedømme satte Øystein sammen en egen lovbok, Gullfjær, som nå er tapt, men trolig gjenfinnes i hovedtrekkene i 1200-tallets Frostatingsbok, en omskrivning av trøndersk kristenrett under påvirkning av kanonisk rett. Ifølge Bergens rimkrønike - som riktignok er en sen tradisjon - forelå Gullfjær så tidlig at Magnus stadfestet den før sin kroning, i samsvar med kroningsedens løfte om yte kirken tjenester i samsvar med blant annet «trønderkirkens lov». Også 15 udaterte canones kan stamme fra denne tiden. Her pålegges geistligheten å oppfordre til kamp mot «bannlyste og fredsforstyrrere», kanskje påvirket av tronfølgelovens banntrussel mot den som lar seg hylle som konge mot dens regler. Canones var ellers oppsatt på å segregere geistligheten fra samfunnet rundt. Det ble forbudt for geistlige å bære våpen og jernbyrd, gjøre krigstjeneste og drive handel. Canones er også det første kjente forsøk på å innføre sølibat i Norge. Det kom til et kompromiss der bare bispekirkenes kanniker måtte leve i sølibat. Videre ble det forbudt for prester å gifte seg med enker, særlig presteenker, kanskje med tanke på at dette kunne utvikle seg til en slags pensjonsordning for prestefamilier. Det skulle også kreves sølibatsløfte av gifte klerker som ble presteviet.
The Eye
The Eye har flere betydninger:
Øystein Erlendsson
Landflyktighet
Borgerkrigene i Norge fortsatte, med flere kongsemner av tvilsom herkomst som kjempet mot hverandre. Erkebiskop Øystein forlot sin bispestol da kong Sverre inntok Nidaros i 1178. Øystein fulgte kong Magnus frem til denne flyktet til Danmark etter nederlaget på Ilevollene i 1180. Selv rømte erkebiskop Øystein til Nord-England der han ble i tre år. Herfra bannlyste han kong Sverre. Øystein oppholdt seg ved klosteret Bury St. Edmunds og ved bispesetet i Lincoln. Sommeren 1183 dro han hjem til Norge, og det kom til en slags forsoning mellom ham og kongen, uten at noen av dem fravek sine krav. Året etter vant Sverre sin endelige seier over Magnus i slaget ved Fimreite.
Star Trek: The Motion Picture
Star Trek: The Motion Picture (Paramount Pictures, 1979) er den første filmen basert på den populære science fiction-serien Star Trek. Den er ofte kalt ST:TMP eller TMP.
Øystein Erlendsson
Øystein som byggherre i sine siste år
To ganger tilbød Sverre kong Magnus at de kunne dele riket, men Magnus avslo begge ganger. Forliket mellom Sverre og erkebiskop Øystein førte til at Øystein oppga sin åpne motstand mot Sverre. I stedet fokuserte han i sine siste år heller på byggearbeidene på Nidarosdomen. På sitt dødsleie valgte han likevel som sin etterfølger Eirik Ivarsson som var den prelaten som hadde støttet kong Magnus sterkest mot Sverre. Øystein opprettet to klostre for augustinerkanniker, Kastelle kloster i Konghelle der han selv hadde vært prest. Kastelle kloster ble visitert fra Æbelholt kloster, der abbeden, St. Vilhelm, var Øysteins venn. Likeså grunnla han Elgeseter kloster (egentlig Helgeseter) i Nidaros. Dit flyttet han Mariakirken fra dens plass ved siden av domkirken.
Star Trek: The Motion Picture
Dette er den tredje science fiction-filmen regissert av Robert Wise. Den gjenopplivet Star Trek og det har foreløpig blitt laget ni oppfølgere.
Øystein Erlendsson
Statue på Nidarosdomen
På vestfronten av Nidarosdomen er det sett opp en skulptur av billedhoggeren Stinius Fredriksen. Skulpturen forestiller erkebiskop Øystein Erlendsson som bærer på en katedral i miniatyr, som symboliserer den katedralen Øystein fikk reist i Nidaros. Fra oppholdet i England tok han med seg impulser fra den nye gotiske stilretningen. Før han reiste, hadde katedralbyggingen allerede blitt igangsatt, men Øystein fikk den videre byggingen endret til å bli preget av engelsk gotisk stil. Byggingen av erkebispegården i Trondheim ble også gjennomført av Øystein.
Star Trek: The Motion Picture
Handling
I den andre halvdelen av det 23. århundre (stjernedato 7412,6, ca. år 2272) blir en fremmed kraft, i form av en sky, funnet i klingonsk rom. Det viser seg at den er på vei mot jorden. Skyen tilintetgjør tre klingonske skip og en av Stjerneflåtens romstasjoner. Stjerneflåten bestemmer seg for å sende romskipet USS «Enterprise» for å stanse skyen, selv om det betyr at utbedringene av skipet må ferdiggjøres før tiden og testes underveis.
Øystein Erlendsson
Passio Olavi
Øystein Erlendsson skal ha vært opphavsmannen til det oppbyggelige skriftet og legendesamlingen Passio Olavi, skrevet på latin. Første del inneholder historien til Olav den hellige, med særlig vekt på hans misjonsvirksomhet. Undergjerningene utgjør den andre delen av boka. Tittelen er en forkortelse for Passio et miracula beati Olavi, det vil si Hellig-Olavs lidelser og undergjerninger. Blant de påståtte undergjerningene er også helbredelsen av Øystein selv. Under byggingen av Nidarosdomen var han angivelig oppe på muren for å inspisere fremdriften tre dager før feiringen av Olavsfesten da stillaset brøt sammen. I fallet brakk han hoften, og lå pint av smerter og tanken på at han ikke ble i stand til å feire Olavsfesten. På festdagen lot han seg bære inn i kirken, men frisknet da til såpass at han kunne holde en lang preken. Etter en stund ble han helt bra. Teksten omtaler også en bonde som ble uskyldig dømt for tyveri og hengt. Angivelig hang han ni timer i galgen, mens Hellig-Olav sørget for at han ble støttet opp av en usynlig bjelke og slik reddet livet hans.
Star Trek: The Motion Picture
Handling
Som en del av denne planen tar admiral James T. Kirk over kommandoen på skipet, noe som gjør at kommandør Decker blir sint. Han hadde i mellomtiden overvåket utbedringene av skipet og fungert som den nye kapteinen. Testene av de nye funksjonene ombord går dårlig. Den nye vitenskapsoffiseren blir drept i en transportørulykke, noe som gjør forholdet mellom Kirk og Decker enda mer spent. De begynner på reisen mot skyen og på veien plukker de opp Spock, den tidligere vitenskapsoffiseren. Han kommer fra sin hjemplanet, Vulcan, hvor han prøvde å fullføre kolinahr, et rituale som fjerner alle gjenværende følelser. Han klarte ikke å gjennomføre det og valgte derfor å returnere til «Enterprise». Grunnen til at han kom tilbake var at på Vulcan hadde han sanset en bevissthet med helt perfekte tankemønstre som var uten følelser. Han tror at dette er skyen og er derfor interessert i å møte den.
Sciaenochromis
Sciaenochromis er en gruppe ciklider. Det er ferskvannsfisk som er endemiske til Malawisjøen. Alle artene er fiskeetere. Det er bare hannene som har den kraftige blå fargen; hunnene er grå. De er populære akvariefisk.
Øystein Erlendsson
Etterfølger
Etter Øysteins død ble augustineren Eirik Ivarsson fra Stavanger i 1188 valgt til erkebiskop av Nidaros.
Star Trek: The Motion Picture
Handling
«Enterprise» møter skyen, overlever dens første angrep og drar inn i den, hvor de finner et gigantisk fartøy, som drar skipet enda lengre inn. En sonde dukker opp på broen og kidnapper Ilia, som blir byttet ut med en robot som sier at hun har blitt sendt for å studere karbonenhetene (menneskene) for noe som kaller seg selv for V'ger. Decker blir opprørt over at de har mistet Ilia, som han en gang hadde et romantisk forhold til. Han får i oppdrag å prøve å få informasjon it av roboten, som han har oppdager har Ilias minner og følelser. Spock drar i mellomtiden ut med en romdrakt og prøver å opprette en telepatisk forbindelse med fartøyet. Han finner ut at fartøyet er V'ger, en levende maskin. Han avfinner seg også med sine egne følelser etter at han finner ut at V'gers rene logikk er tom og kald.
Sciaenochromis
Akvaristikk
Som alle ciklider fra Malawisjøen trives disse fiskene best i hardt, alkalisk vann. Minste anbefalt akvariestørrelse er 200-300 liter avhengig av art.
Star Trek: The Motion Picture
Handling
«Enterprise» drar inn til sentrum av V'ger, hvor det viser seg at den i virkeligheten er den ubemannete sonden Voyager 6, som var en del av Voyager-programmet og ble (fiktivt) sendt opp i det 20. århundre. Den skadete sonden ble funnet av levende maskiner, som trodde at Voyager 6s program var instruksjoner fra Gud om å lære alt som kan læres og deretter returnere denne informasjonen tilbake til dets skaper på jorden. Disse maskinene bygget om V'ger til en maskin som er kapabel til å utføre oppdraget, og på veien tilbake lærte den så mye at den oppnådde bevissthet. Spock oppdager at V'ger mangler muligheten til å gi seg selv et nytt formål. Etter at den har lært alt som kan læres, har den nå ikke noe mål. Bare gjennom skaperen kan V'ger begynne å utforske ulogiske ting, slik som Gud, andre dimensjoner og høyere, eksistensielle plan. V'ger (som sonden Ilia) fusjonerer med Decker og de drar inn i et annet eksistensielt plan og forsvinner.
Tema
ST:TMP utforsker mange tema som er kjente for seerne av Star Trek: The Original Series og Star Trek: The Next Generation. En er forestillingen om at Kirk er ødeleggeren av ondsinnete maskiner. Kirk møtte ofte på maskiner som har blitt for mektige og ødelegger dem. I TMP blir dog maskinen ikke ødelagt.
Et annet tema er forestillingen om at et vesen kan transcendere fra det materielle plan, ofte representert som et vesen som består av lys. Star Trek skildrer alltid dette som en forvandling til lys og noe som menneskeheten kan strebe etter.
Opprinnelse
Etter at Star Treks popularitet steg i begynnelsen av 1970-årene da den ble vist i repise, ble det gjort flere mislykkede forsøk på å lage en film fra og med 1974. Flere ideer for en film kalt Star Trek II ble lagt fram, blant annet The God Thing av Gene Roddenberry om et fartøy som ankom jorden og påstod at det var Gud, en historie av Harlan Ellison om utenomjordiske reptiler som forandret på jordens historie slik at slanger ble den dominerende rasen og historien The Planet of the Titans.
The Planet of the Titans ble nesten produsert. Den var skrevet av Allan Scott og Chris Bryant og den handlet om at mannskapet på «Enterprise» redde romskipet «Da Vinci» fra en katastrofe. Under redningen blir Kirk slått i hodet. Han blir gal og forsvinner. Flere år etter blir «Enterprise», nå ledet av kaptein Gregory Westlake, sendt til en planet nær hvor Kirk forsvant. Planeten holder på å bli dratt inn i et svart hull og den har et vell av informasjon som klingonene også er på jakt etter. «Enterprise» finner Kirk, men både skipet og planeten blir dratt via det svarte hullet til jordens fortid. Der blir de til titanerne fra gresk mytologi. Philip Kaufman skulle regissere filmen. Ralph McQuarrie gjorde førproduksjonsdesign og Ken Adam tegnet storyboard.
I 1977 ble det bestemt at istedenfor filmen skulle de lage en ny TV-serie kalt Star Trek: Phase II som skulle bli vist på Paramounts nye TV-nettverk. Skriving av manusene ble påbegyunt, inkludert en to timer lang pilotepisode kalt In Thy Image, som var basert på det uproduserte manuset Robot's Return fra Roddenberrys kansellerte serie Genesis II. Under forberedningen av innspillingen kalte Michael Eisner, daværende sjef for Paramount, sammen til et møte. Han sa at de hadde sett etter en Star Trek-film i fem år og at pilotepisoden var det som skulle bli til filmen. På tross av allerede eksisterende rollebesetning, kostymer, sett og 12 skrevne manus ble serien, sammen med det nye TV-nettverket, skrinlagt. Det nye TV-nettverket, kalt UPN, startet ikke opp før i 1995 og da med pilotepisoden av Star Trek: Voyager den første kvelden.
Arbeidet med å omskrive In Thy Image til Star Trek: The Motion Picture ble påbegynt. Forfatteren Alan Dean Foster ble stengt ute under arbeidet med manuset og selv om det oppstod flere problemer ble han ikke spurt om råd. Det ble gjort forsøk på å fjerne navnet hans fra filmen, men på grunn av press fra Writer's Guild of America endte Foster opp med å bli kreditert i filmen som forfatter av historien.
I 1977 kom Star Wars ut og ble en stor suksess og Paramount bestemte seg for å starte førproduksjonen av ST:TMP. Istedenfor å lage filmen som en romopera lik Star Wars, valgte de å etterligne stemningen og formatet til ''2001: En romodyssé. Douglas Trumbull, som jobbet med effekter til Star Trek: The Motion Picture, hadde også jobbet på 2001. Den endelige filmen følger historien fra In Thy Image'' i en generell grad på grunn av krangler mellom manusforfatter Harold Livingstong og produsent Gene Roddenberry. Det ble også bedt om flere forandringer fra Paramount og skuespillerne. På grunn av dette ble manuset revidert nesten daglig frem til slutten av innspillingen.
Produksjon
De største problemene man støtte på under produksjonen var spesialeffektene. Halvveis i produksjonen ble det bestemt at det opprinnelige effektselskapet som jobbet på filmen, Robert Abel and Associates, ikke var oppgaven voksen når det gjaldt å produsere alle scenene. I mars i 1979 tilbydde Paramount Douglas Trumbull og hans selskap, Future General, jobben hvis de kunne få alle effektene ferdiggjort til premieredatoen julen samme år. Det meste av arbeidet gjort av Robert Abel frem til da ble forkastet. Markhullsekvensen ser ut til å være den eneste fra Abel som er i den ferdige filmen. Trumbull begynte med å gjøre om igjen mange av effektene og scenene med den samme besetningen han brukte på Nærkontakt av tredje grad. Han hyrte også inn John Dykstra til å gjøre noen av effektene.
I ST:TMP får man se klingoner med «kulete» panner for første gang. I TV-serien Star Trek: The Original Series hadde de krokete øyenbryn og tvinnete barter. Denne forandringen startet mange debatter og flere år med spekulasjoner om hvorfor de så annerledes ut. Det ble lagt inn en referanse til forandringen i episoden Trials and Tribble-ations av Star Trek: Deep Space Nine og man fikk en endelig forklaring i den fjerde sesongen av Star Trek: Enterprise i 2005.
En utvidet versjon av film ble gitt ut på video og vist på ABC i 1983. Den hadde flere mindre scener som hadde blitt klippet ut av kinoversjonen. Dette var en av de første gangene at en utvidet versjon av en film hadde blitt laget for TV og videomarkedet. Denne versjonen hadde en stor feil i en scene hvor Kirk var i rommet. Spesialeffektene var ikke ferdiglaget og man kunne derfor se stillaset og taket i rommet hvor de spilte inn scenen.
I 2001 ble en ny versjon kalt Director's Edition utgitt på VHS og DVD. Wise fikk muligheten til å klippe filmen på nytt og gjøre ferdig flere sekvenser med dataanimasjon. Disse nye effektene var basert på storyboard og de ble produsert slik at de så ut som effekter fra 1970-årene. Flere kontinuitetsfeil ble også rettet, mens andre ble innført. Flere klipp ble også gjort for å forbedre flyten i filmen og da spesielt i den andre halvdelen hvor flere segmenter ble forkortet. Denne versjonen har også en ordentlig lydmiks, noe den originale versjonen manglet. Denne nye versjonen blir generelt sett ansett som en forbedring av den originale.
Kritikk
Flere kritikere mente at den var for vektig og kjedelig. Scenen hvor Kirk og Scotty flyr fra en romstasjon til «Enterprise» er lang og inneholder modellen av romskipet fra flere vinkler. Den andre halvdelen av filmen har flere lange scener hvor «Enterprise» flyr gjennom insiden av skyen og reaksjonene til mannskapet. Robert Wise påstod senere at grunnen til disse lange scenene var at produksjonen var så hurtig at flere av spesialeffektscenene ble filmet i siste sekund uten tid til skikkelig klipping. Trumbull har på den annen side gjort det kjent at han foretrekker lengre scener istedenfor den mer aggressive stilen i Star Wars gjorde populær.
Galashiels
Galashiels (skotsk-gælisk: An Geal Àth; skotsk: Gallae) er en by og burgh i Scottish Borders, Skottland, ved elven Gala. Også byen forkortes i daglig omtale til kun Gala. Byen er kjent for tekstilproduksjon, og er hjemstedet til Scottish College of Textiles, som nå er en del av Heriot-Watt-universitetet.
Byens våpenskjold viser to rever som strekker seg opp for spise plommer fra et tre, og byens motto er «Sour Plums», uttalt på skotsk som soor plooms. Historien bak skal være engelske soldater som i 1337 angrep og herjet området, og da noen av dem plukket viltvoksende plommer i nærheten, ble oppdaget av en gruppe skotter som slo dem ihjel. Det er en melodi for sekkepiper fra 1700 kalt for «Soor Plooms of Galashiels».
I henhold til folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning på 12 893 innbyggere, noe som er beregnet til 12 600 for 2014.
Fylkesvei 3702
Fylkesvei 3702 går mellom Sundet og Øygardslia i Vegårshei kommune. Veien er 7,7 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 94 (Aust-Agder).
Aleksander Nevskij-ordenen
Den keiserlige Sankt Aleksander Nevskij-ordenen
Sankt Aleksander Nevskij-ordenen ble innstiftet i 1725 av Katarina I av Russland til belønning av sivile og militære fortjenester. Ordenen ble oppkalt etter Aleksandr Nevskij, som i 1240 ledet sine russiske tropper til seier over svenskene i slaget ved Neva og som ble saligkåret i 1547. Ordenen fikk én klasse, ridder. Som tilleggsutmerkelse kunne Sankt Aleksander Nevskij-ordenen tildeles i diamanter. Først i 1797 fikk ordenen statutter. Sankt Aleksander Nevskij-ordenen rangerte som nummer fem i rekken av russiske ordener, etter Sankt Vladimirs orden, men før Den hvite ørns orden.
Den keiserlige Sankt Aleksander Nevskij-ordenen ble tildelt så lenge Russland var et monarki. Etter revolusjonen i 1917 ble den opphevet.
Insignier
Ordenstegnet for Sankt Aleksander Nevskij-ordenen består av et rødemaljert kors med armer som smalner inn mot korsmidten. Dobbeltørner, som i det keiserlige riksvåpenet, er plassert i korsvinklene. Midtmedaljongen bærer en avbildning av Aleksander Nevskij til hest i et landskap, med Guds velsignende hånd i øvre del. Baksiden bærer Aleksander Nevskijs monogram. Ved tildeling for militære fortjenester, ble ordenstegnene utstyrt med korslagte sverd. Ordensstjernen er i sølv og hadde åtte tagger. Midtmedaljongen bærer her bokstavene SA, for Sankt Aleksander, med krone over. Medaljongen er omgitt av en rød bord der ordenenes motto, «for tjenester og fedrelandet», er innskrevet. Ordensbåndet er rødt.
For ikke-kristne mottagere ble ordensinsigniene modifisert slik at kristne motiver ble erstattet med den russiske dobbeltørnen.
Tildeling
Den første tildeling av Sankt Aleksander Nevskij-ordenen fant sted i innstiftelsesåret, i forbindelse med ekteskapet mellom prinsesse Anna Petrovna, datter av Peter I av Russland, og hertug Carl Frederik av Slesvig-Holsten-Gottorp. Ordenen tilfalt da både sivile og militære. Samme år tildelte keiserinnen ordenen til seg selv, til kong Frederik IV av Danmark og Norge og kong August II av Polen, samt til en rekke andre europeiske fyrstelige, noe som økte ordenens status. Sankt Aleksander Nevskij-ordenen ble deretter kun tildelt høyere tjenestemenn og militære med rang tilsvarende generalløytnant, viseadmiral eller høyere. I forbindelse med Napoleonskrigene ble ordenen tildelt 48 personer. Fra 1797 ble riddere av Andreasordenen også utnevnt til riddere av Aleksander Nevskijordenen. Etter hvert ble også personer av lavere rang tildelt Sankt Aleksander Nevskij-ordenen men ordenen forble likevel forbeholdt keiserrikets høyeste militære og embetsmenn. For mange var Sankt Aleksander Nevskij-ordenen den høyeste orden man kunne regne med å bli tildelt. Sankt Aleksander Nevskij-ordenen ble tildelt hyppigere enn Andreasordenen og Sankt Vladimirs orden av 1. klasse. Fra 1825 til 1900 fant omkring 1500 tildelinger sted.
Norske innehavere
Kong Haakon var innehaver av Sankt Aleksander Nevskij-ordenen.
Insignier
Ordenstegnet for den sovjetiske Aleksander Nevskij-ordenen består av en femtagget rødemaljert stjerne i gull lagt på en stjerne av sølv. Midtmedaljongen er i sølv og bærer Aleksander Nevskijs portrett og navn. Korslagte stridsøkser i gull er plassert bak midtmedaljongen, som også er omgitt av en laurbærkrans i gull. I nedre del finnes korslagt bue med piler og sverd, samt et våpenskjold i sølv med hammer og sigd. Ordensbåndet er lyst blått med en rød stripe i midten.
Aleksander Nevskij-ordenen i Den russiske føderasjon
Det øverste sovjet i Den russiske føderasjon fastsatte 20. mars 1992 rammene for et nytt russisk ordensvesen. Her ble flere av Sovjetunionens utmerkelser videreført. Blant disse var Aleksander Nevskij-ordenen, samt også Suvorovordenen, Usjakovordenen, Kutuzovordenen og Nakhimovordenen. Aleksander Nevskij-ordenen rangerter som nummer tretten av de russiske ordenene, etter Kutuzovordenen, men foran Nakhimovordenen. Ordenstegnet var identisk med det som fantes under Sovjetunionen, bortsett fra at hammer og sigd er fjernet fra skjoldet i ordenstegnets nedre del. Det ble ikke foretatt nye tildelinger av ordenen.
Nyordning 2010
Den russiske føderasjons ordensvesen ble nyordnet ved president Dmitrij Medvedevs dekret av 7. september 2010. Med dette fikk Aleksander Nevskij-ordenen nye statutter og utseende ble endret tilbake til hovedmotivene fra tsartiden. Ordenen har, som før, én klasse. Navnet ble beholdt uendret fra sovjettiden, altså uten at helgenbetegnelsen er tatt med. Ordenen rangerer fra 2010 som nummer fire av Russlands 15 ordener, bak Andreasordenen, Sankt Georgsordenen og Fedrelandets fortjenstorden, men foran Suvorovordenen.
Insignier
Ordenstegnet fikk i 2010 ny utforming, i hovedtrekk slik ordenen var utformet før revolusjonen i 1917. Ordenstegnets advers er et rødemaljert kors med utbøyde armer. Midtmedaljongen bærer et motiv med Aleksander Nevskij til hest. Russlands riksvåpen av i dag, i gull, er plassert i korsvinklene. Reversen bærer ordenens motto «За заслуги перед Отечеством» (for arbeid og fedreland) og er påført et løpenummer.
Ordensbåndet er rødt, med en smal gul midtstripe.
Tildeling
Aleksander Nevskij-ordenen kan nå igjen tildeles for fremragende fortjenester av fedrelandet, i offentlig eller privat tjeneste. Ordenen er ikke lenger en militærorden slik den var i Sovjetunionen. Den som tildeles ordenen bør ha minst 20 års tjeneste bak seg. Ordenen kan også tildeles utledninger som har bidratt til å styrke forbindelsene mellom Russland og andre land, særlig når det gjelder økonomiske forbindelser, og som har bidratt til landets sosioøkonomiske utvikling.
Eidsberg (sogn)
Eidsberg er et sogn i Indre Østfold kommune som strekker seg fra Trøgstad/Askim til Rakkestad og fra Skiptvet/Glomma til Mysen. De fleste større bygninger ligger rundt Eidsberg kirke. Sognet utgjør med 92 km² en stor del av tidligere Eidsberg kommune.
Ingeborgrud kirke
Ingeborgrud kirke er ei langkirke i Nes i Viken fylke. Byggverket ble satt opp som et kapell på Ingeborgrud i Skogbygda i 1904–05 og innviet den 1. februar 1906. Den har nå status som kirke. Den er en del av Den norske kirke og hører til Øvre Romerike prosti i Borg bispedømme.
Gandsfjorden
Gandsfjorden er en fjordarm i Boknafjorden, i Rogaland, som strekker seg fra Stavanger kommune i nord og ender i Sandnes kommune i sør.
Ingeborgrud kirke
Kirka er i tre og har 330 plasser. Den har en langtids vedlikeholdsplan, og er ikke vernet.
Gandsfjorden
Hele vestsiden av Gandsfjorden er tett bebygget. Stavanger ligger lengst nord og videre sørover er Hillevåg, Jåttåvågen, Forus og til slutt Sandnes. Jåttåvågen ved Gandsfjorden er brukt som byggeplass for Condeep-oljeplattformer. Østsiden av fjorden har flere fjell og nuter, som Lifjellet (282 moh.) og Dalsnuten (323 moh.). Det er også mindre utbygde områder som Sandvika og Dale.
Ingeborgrud kirke
Kirkegården ble innviet før kirken, som en hjelpekirkegård i 1885.
Gandsfjorden
I de ytterste delene av fjorden ligger det flere øyer, som Uskjo, Kalvøy, Hellesøy, Lindøy, Vassøy, Roaldsøy, Ormøy, Engøy, Sølyst og Grasholmen. Over Grasholmen, Sølyst og Engøy er det brosamband mellom Stavanger og Hundvåg, og vest for disse ligger Byfjorden. Nord for Vassøy, Lindøy og Hellesøy ligger Horgefjorden. Øst for Kalvøy ligger innløpet til Høgsfjorden.
Ingeborgrud kirke
Lokasjon og prest
Ingeborgrud kirke er i Skogbygda, ca 5 kilometer vestover fra E16 (tidligere riksvei 2) mellom Vormsund og Skarnes. Den ligger i en skogkledd skråning i utkant av tettstedet Ingeborgrud, i Nes kommune. Det er samme prest som i Fenstad kirke.
Gandsfjorden
Gandsfjorden har en sidefjord, Riskafjorden, som går sørøstover på sørsida av øya Uskjo ytterst i fjorden. Riskafjorden har innløp like ovenfor Hillevåg i Stavanger.
Eidsberg (sogn)
Historie
Eidsberg var først ute med postkontor (før Mysen), dette lå ved Høyendal (ved Lekum mølle) til 1924, postkontoret ble åpnet rett etter jernbanelinjens åpning i 1882. Det har også ligget et postkontor ved Heia stasjon sammen med noen butikker.
Ingeborgrud kirke
Kirkegården
En hjelpekirkegård ble anlagt på stedet i 1885. Så ble kirken oppført i 1904–1905 (førstnevnte årstall er å finne på vindfløyen) på grunnlag av planer av arkitekt Bjarne Blom som var blitt omarbeidet av byggmester K.G. Christophersen. Arbeidet ble ledet av byggmester Emil Johansen, og kirken (eller kapellet, som det da var) ble innviet 1. februar 1906. Kirken er en langkirke i bindingsverk med 330 plasser. Kirken har rektangulært skip og smalere, polygonalt avsluttet kor. Det er sakristier på nord- og sørsiden av koret, og i vest er det et våpenhus i to etasjer med en høy, slank takrytter med høy, åttekantet hjelm.
Kirkens inventar
Bygningsdetaljer, interiør og inventar er skildret i boka Norges kirker (teksten er fra 1969), som også har bilder. Inventaret er beskrevet nokså skjematisk, men ifølge kirkeleksikonet er altertavlen laget av Håkon Engelsen i 1972, og viser Kristi oppstandelse og himmelfarten. Døpefonten er fra 1906. Prekestolen står i høyrekant av korbuen og har oppgang fra koret.
Kirken fikk et åtte stemmers Olsen & Jørgensen-orgel i 1916. Dette ble i 2006 restaurert og utvidet til ti stemmer av Ryde og Berg. Prospektet på orgelet er i nygotikk design.
Det er to nye kirkeklokker ble støpt av Olsen Nauen til kirken i 1986. På den ene kirkeklokken er det innskrevet "Deilig er jorden", og på den andre kirkeklokken er det innskrevet "Prektig er Guds himmel".
Batman (provins)
Batman er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 4 659 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Batman.
Ingeborgrud kirke
Kirkens inventar
Alterstakene er av messingblikk, høye med skålformet krave. De ble forært kirken av gårdbruker Peder Nilsen Fallet.
Batman (provins)
Provinsen ligger sørøst i Tyrkia og grenser til provinsene Muş i nord,  Bitlis og Siirt i øst, Mardin i sør og til Diyarbakır i vest.
Ingeborgrud kirke
Kirkens inventar
Messingkronen i taket, er gotiserende, 6-armet med 3 lysholdere på hver arm. Den er montert for elektrisk lys, og ble forært til kirken av gårdbruker Johan O. Opsahl.
Batman (provins)
Distrikter
Provinsen Batman består av seks distrikter:
Ingeborgrud kirke
Kirkens inventar
Av rituelle kar er det en kalk og disk av sølv, stemplet brødrene Schøien (Kra.). Kupa har gravert Kristushode og en innskrift med fraktur: «Til Ingeborgrud Kapel fra O. Opsahl 1904».
En oblateske, av sølv, rund med et lokk som har forhøyet midtparti med gravert kristogram. På siden står det inngravert: «Fra Mathilde og Otto Svartholt på 30 årsdagen 1. 2. 1936».
Det er et maleri på lerret i kirken, som forestiller Kristus som banker på en dør. Maleriet er usignert, og ble forært i 1956 av Arthur og Thora Fjeldheim.
Kirkebygget utvendig
Skifertaket her er blitt tekket om, trolig i 2007. Nes kommune hadde i alle fall kirken med i sin økonomiplan for 2007-2010, og anbud ble utlyst våren 2007. Biskopen var på visitas i Nes i 2007 og meldte om nyoppusset kirke her. Ellers ble det gjentatte ganger i en omfattende prosess med bistand fra Riksantikvaren og ulike ekspert rådgivere, meldt om svertesopproblemer og misfarging på den hvitmalte panelfasaden, både på Ingeborgrud kirke og i Udenes kirke. Ingeborgrud kirke ble malt i 2003, og i en rapport fra Mycoteam ble det fastslått at kirkene har omfattende skader av svertesopp. Det siste strøket med linolje pektes ut som årsak. Linoljen gir god næring for soppen, rapporterte Mycoteam. Sommeren 2008 ble imidlertid begge kirker malt, og på ny skinnende hvite.
Ingeborgrud menighet
Hos Ingeborgrud menighet har god mat og friluftsliv stor betydning. Her inviteres det til «Eftasvæl i Skaubygda» og flere ganger i året arrangeres det utendørsgudstjenester.
Eidsberg (sogn)
Historie
Ved Eidsberg stasjon lå det på et tidspunkt en skofabrikk, lokalene ble senere benyttet til et båtbyggeri. Båtbyggingen ble kortvarig, da lokalene brant ned.
I tillegg til Eidsberg kirke lå det i Eidsberg tidligere en kirke, kalt Hen kirke, kirken lå ved Hen nær Heia. Svartedauden tok hardt på for vedlikeholdet og bruken av kirken, i dag står det derfor bare et monument på stedet. Også Tenor kirke og Folkenborg kirke har ligget innenfor Eidsberg sogn.
Det har til sammen ligget fem landhandlerier i Eidsberg: Et ved Høyendal, et sør for Eidsberg kirke ved Lundsrudveien, et i Fiskerbygda nær Glomma, et ved Dingtorpkrysset og et ved Heia stasjon.
Det har dessuten vært ferge ved Grønnsund (Salmonrud) og lensevirksomhet ved Fiskerbygda ved Skjørshammer. Denne virksomheten førte til at det utviklet seg et lite tettsted og at det ble anlagt butikk ved Skjørshammer brygge og andre steder hvor fløterne og de som drev lensene gikk i land.
Steder i sognet
Sognet var også delt inn i fire skolekretser:
I sognet ligger
badeplass, brygge og båtutsettingsplass.
Eksterne lenker
Hjemmesider: Artikler: