cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Furusetbanen
Fremtidsplaner
Det har lenge vært planer om utredning av forlengelse til Lørenskog med stasjoner på Skårer, Lørenskog Sentrum (Solheim) og ny endeholdeplass på Akershus universitetssykehus (Ahus), med en samlet reisetid til Jernbanetorget på ca. 27 minutter. Prosjektet er en del av Oslopakke 3.
En forlengelse fra Ellingsrudåsen til Ahus vil koste 2,5 milliarder kroner, mens å forlenge banen helt fram til Lillestrøm vil koste ytterligere 1,8 milliarder kroner, viste en rapport fra fylkesrådmannen i 2010. De mente samtidig at passasjergrunnlaget var for lite til å forsvare denne investeringen «på kort eller mellomlang sikt».
Jan Vysjatitsj
Jan Vysjatitsj (russisk: Ян Вышатич; født ca. 1016, død 1106) var en militær kommandant i Kievriket. Han er siste kjente etterkommer av Dobrynja, og var sønnesønn av Ostromir og sønn av Vysjata.
Det finnes sparsomt med historiske kilder om Jan. Det er kjent at han samlet inn skatt for Svjatoslav II i Beloozero-området og slo ned et smerd-opprør der, og at han senere deltok i militære felttog mot kiptjakene.
Vysjatitsj er en av de viktigste kildene i Nestorkrøniken.
Bruce McGill
Bruce Travis McGill (født 11. juli 1950 i San Antonio i Texas) er en amerikansk skuespiller.
Bruce McGill spilte den lure flypiloten Jack Dalton i MacGyver. Første gang han dukket opp var i MacGyver sesong 2. Den episoden heter «Jack of Lies», der MacGyver (Richard Dean Anderson) må hjelpe Jack å redde en gammel venn som blir holdt fanget i Mellom-Amerika.
I 2017 hadde McGill en gjesterolle, som en krigsveteran fra Vietnamkrigen, i TV-serien NCIS
KPI
KPI kan bety
Redenção (Pará)
Redenção er en kommune i delstaten Pará i nordregionen av Brasil.
Peder Soelvold
Peder Pedersen Soelvold (født 15. juli 1799 i Holla i Telemark, død 5. mars 1847 i Kristiania) var en norsk redaktør. Foreldrene var Peder Olsen Soelvold (tidligere Ejestrand) og Birthe Pedersdatter Sagverket. Soelvold var en husmannsplass under Rynningen. Han fikk noe utdanning til skolelærer hos stedets prest og skal ha fungert som lærer ved Ulefoss sagbruks skole. I årene fra 1825 til omkring 1835 var han huslærer på Hov (Hoff) i Vestre Aker.
Soelvold oversatte lyrikk og skrev en del egne dikt som blant annet ble publisert i Den norske Huusven (redigert av Maurits Hansen og utgitt av Johan Jørgen Krohn). Han medvirket til det opposisjonelle «Selskap for Agers Sogns Vel» som blant annet ville ha 17. mai som sin festdag. «Hagbarth», «Halsteen i Aasen» og «Einar» var tre av Soelvolds pseudonymer med «Hagbarth» blant dem han brukte oftest.
Fra 1831 til 1835 redigerte han den radikal-demokratiske avisen Statsborgeren, et organ for opposisjonen mot embetsmennene. Soelvold var trolig avisens grunnlegger, men selv om han ble inspirert og støttet av et fremvoksende «bondeparti», var ikke avisen et partiorgan, ifølge Munthe. Soelvold var kjent med Ola-boka og John Neergaard. Morgenbladet gikk ikke av veien for å karakterisere Soelvold som en «falsk Profet» og en «Klapper-Slange som smyge sig mellem os». Det ble satt ut rykter om at Soelvold skulle ha stjålet 50 spesidaler fra sin egen far, og at presten i Aker kunne fortelle en «smuk Historie» om Soelvold og en «Confirmantinde», som om han hadde stått i forhold til en mindreårig.
Selv angrep Soelvold embetsmannsstanden i avisen sin, og gikk ikke av veien for å fremsette anklager om underslag, rettet mot navngitte personer og uten å ha undersøkt saken nærmere. Embetsmennene sørget derfor for at Statsborgeren måtte betale høyere porto enn andre, så den skulle bukke under i konkurranse med andre aviser. Til sist ble Soelvold også dømt «æreløs» for skandaløse artikler, og i 1835 overtok Henrik Wergeland derfor som redaktør.
Etter at han sluttet i Statsborgeren, fortsatte Soelvold med politisk agitasjon, blant annet med boken ''Om Storthingsvalg. Nogle Ord til Norges stemmeberettigede Borgere'', utgitt i 1840. Han reiste også rundt på østlandsbygdene. I 1845 var han «husvild og hjælpeløs» i Christiania og ble av politiet innsatt på «arbeidsanstalten» Mangelsgården, der han døde som fattiglem. Akers fattigvesen tok seg av ham fra 1846.
Operasjon Market Garden
Operasjon Market Garden var en alliert militær operasjon under andre verdenskrig, 17.–26. september 1944. Hensikten var å ta broer over de største vannveiene i tyskokkupert Nederland, danne et brohode nord for Rhinen, og deretter raskt foreta et angrep inn i Tyskland og forsøke å erobre det viktige Ruhrområdet, hovedsenteret for tysk råvareproduksjon.
Operasjonen var planlagt i to faser: «Market», som var den største luftlandsettingen noensinne, bestående av én britisk og to amerikanske divisjoner for å ta broene, og «Garden», som var en framrykning av britiske andre armé langs motorvei 69 med britiske XXX korps i tet under general Brian Horrocks. Den var innledningsvis vellykket, da broen over Waal ved Nijmegen ble erobret intakt noen dager inn i operasjonen. I større perspektiv var operasjonen mislykket, da den siste broen over Rhinen, nemlig ved Arnhem, ikke ble holdt – det tyske motangrepet der knuste den britiske 1. luftbårne divisjon. Det betraktes som den siste tyske seieren på vestfronten.
Bakgrunn
Etter å ha blitt påført store tap under operasjon Overlord og i de påfølgende kampene i Normandie, trakk restene av den tyske hæren seg tilbake til det østlige Frankrike og Be-Ne-Lux-landene i slutten av august 1944. I løpet av den første uken av september rykket i nord den britiske 21. armégruppe under feltmarskalk Bernard Law Montgomery frem lags en linje fra Antwerpen til Belgias nordgrense, med sin britiske andre armé, ledet av generalløytnant Miles Dempsey, mens den kanadiske først armé under generalløytnant Harry Crerar konsentrerte seg om å gjenerobre havnebyene langs atlanterhavskysten (Dieppe, Le Havre, Boulogne-sur-Mer, Calais og Dunkerque). I sør nærmet den amerikanske 12. armégruppe under generalløytnant Omar Bradley seg den tyske grensen, hvor den amerikanske første armé under generalløytnant Courtney Hodges støttet britene ved å drive tyskerne tilbake mot Aachen, mens den amerikanske tredje armé under generalløytnant George S. Patton beveget seg østover mot Saar. Samtidig avanserte den amerikanske sjette armégruppe under general Jacob L. Devers mot Tyskland etter landgangen i Sør-Frankrike 15. august (operasjon Dragoon).
Innen de allierte var det stor rivalisering mellom Montgomery og Patton om hvem som skulle få lede an angrepet mot Tyskland. De hadde hver seg et høyt selvbilde og gode resultater fra slagmarken å vise til, og mente derfor begge at de burde bli prioritert i den videre kampen. Et misforhold mellom dem hadde oppstått på Sicilia, der Patton hadde kommet først fram til Messina, og hadde fortsatt siden. Montgomery klarte å overtale Eisenhower om at et angrep gjennom Nederland til Ruhrområdene var den beste løsningen.
Forsyningssituasjonen
Med de alliertes forfølgelse av tyskerne gjennom Frankrike og Belgia, steg drivstofforbruket enormt. Forsyningene var begrenset til selve invasjonsstrendene, dypvannshavnen i Cherbourg og noen mindre havner i Normandie. Antwerpens store havn ble erobret av Montgomerys styrker den 4. september, men innløpet til havnen ble i nord fortsatt kontrollert av tyskerne, slik at innseiling ikke var mulig. Andre viktige havner langs Den engelske kanal, slik som Dunkerque, ble innbitt forsvart av tyskerne frem til mai 1945. Selv om forsyningene fra invasjonsstrendene overgikk alle forventninger, ble det klart at brukbare havner nærmere frontlinjen var helt nødvendig. Under planleggingen av invasjonen i Normandie hadde man forutsett dette og tatt i hensyn bruk av havner i Bretagne. Eisenhower sto på sin mening om at disse havnene burde tas, mens andre fremholdt at erobringen av Le Havre og Antwerpen ville gjøre dette unødvendig. Under tiden var det dog nok forsyninger til å holde liv i de alliertes fremrykning; det var knappheten på transportmidler som var flaskehalsen. Den amerikanske 12. armégruppe hadde etterlatt alt sitt tunge artilleri, og halvparten av det mellomstore, vest for Seinen, for å frigjøre transportkapasitet. Fire britiske transportkompanier ble utlånt til amerikanerne for å hjelpe på situasjonen. Opprettelsen av «the Red Ball Express» (massive kolonner av lastebiler som fikk kjøre på dedikerte veier) hjalp, men det var på langt nær nok.
Jernbane var den mest økonomiske formen for transport, men alliert bombing i forkant av invasjonen hadde ødelagt mye av skinnegangen. Gjenoppretting av denne var tidkrevende, og mot slutten av august jobbet 18 000 mann, inkludert 5 000 krigsfanger, på linjenettet. Heldigvis var ødeleggelsene ikke så store øst for Seine, og etter flere forsinkelser fikk man 17. august frem de første forsyningene til den amerikanske tredje armé.
21. armégruppe gikk til det skritt å la to divisjoner være uten transport, og 30. august ble inntaket av forsyninger stoppet helt; armégruppen skulle bruke av lagrene den hadde i Normandie. Situasjonen ble ytterligere forverret av at 1 400 britiske lastebiler ble funnet ubrukelige på grunn av dårlige stempler i motorene. Disse kunne daglig ha transportert over 800 tonn, nok til å forsyne to divisjoner.
I forbindelse med Market Garden skulle amerikanske 82. og 101. luftbårne divisjon bli forsynt fra britiske lagre med provisjoner som var felles, slik som mat og drivstoff. Særegne provisjoner som våpen, ammunisjon og innenfor signalisering og ingeniørvåpenet skulle besørges av Red Ball Express eller med jernbane til ''hærens deponi nr. 6'' i Geraardsbergen. Tre nyankomne amerikanske infanteridivisjoner (26., 95. og 104.) ble fratatt sine transportavdelinger, og disse ble innlemmet i Red Ball Express. Åtte transportkompanier ble overført til Red Lion, en nyopprettet konvoirute spesielt beregnet på Market Garden. Red Lion-konvoiene overgikk sine oppsatte mål ved daglig å levere 650 tonn, mot de forutsatte 500 tonnene. Halvparten av dette gikk til 82. og 101. luftbårne divisjon.
Strategi
Eisenhower satte sin lit til en rask fremrykning, hvilket trengte en velfungerende logistikk, noe han selv var enig i at var strukket til bristepunktet. Denne strategien ble imøtegått av hans nærmeste underordnede, spesielt Montgomery, som argumenterte med at den forverrede forsyningssituasjonen ville forhindre hans styrker i å nå Ruhr-området, men at «en fullstendig omrokering av de tilstedeværende resursene ville muliggjøre ett fremstøt mot Berlin». SHAEF (Supreme Headquarters Allied Expeditionary Force) var villig til å gi Montgomery ytterligere resurser, hovedsakelig i form av utvidet bruk av jernbanenettet og fortrinnsrett til luftforsyningene. Montgomery hadde opprinnelig foreslått «operasjon Comet», en begrenset luftlandsetting ment å være et raskt og avgjørende slag som skulle iverksettes 2. september. Comet så for seg at ''1. luftbårne divisjon, sammen med den polske 1. uavhengige fallskjermbrigade'', skulle sikre et bestemt antall bruer over Rhinen, for slik å hjelpe en alliert fremrykning til de nordtyske slettene. Meningen var at hoveddelen for 1. luftbårne divisjon skulle landsettes med ''britiske 1. luftlandebrigade'' og den polske 1. uavhengige fallskjermbrigade nær Nijmegen, mens ''britiske 1. fallskjermbrigade skulle landsettes nær Arnhem, og britiske 4. fallskjermbrigade'' skulle landsettes ved Grave. Et vedvarende dårlig vær over området, sammen med Montgomrys bekymring over en tysk styrkeoppbygning i området, gjorde at planen først ble utsatt, og siden avlyst den 10. september.
«Comet» ble erstattet av en mer ambisiøs plan om å omgå Siegfriedlinjen ved å svinge rundt dens nordlige ytterpunkt og la de allierte å krysse Rhinen i et storslagent angrep, for slik å stenge den tyske 15. armé inne i området mellom Arnhem og IJsselmeer; dette var bakgrunnen for operasjon «Market Garden». Miles Dempsey hadde sine tvil angående denne planen, og foreslo for Montgomery den 10. september et angrep nordøstover mellom Reichswald og Ruhr til Wesel. Montgomery svarte med at han hadde mottatt melding fra London om at noe måtte bli gjort for å nøytralisere V2-rakettangrepene mot London som ble foretatt fra den Haag-området, og at hans plan ville kunne gjøre noe med det. Samme ettermiddag fløy Montgomery til Brussel for å møte Eisenhower. På tomannshånd med Eisenhower rev han opp en bunke av Eisenhowers kommunikéer og argumentert for sin operasjon «Market Garden» og at denne måtte gis prioritert i henhold til de alliertes forsyninger, men samtidig som den ville være en del av et angrep på en bred front. Eisenhower ga løfte om at 1 000 tonn per dag med forsyninger ville bli levert med allierte fly og amerikanske lastebiler til denne operasjonen. Eisenhowers avgjørelse om å iverksette operasjon «Market Garden» ble tatt med ønske om å opprettholde det trykket de allierte hadde på tyskerne. Samtidig var han satt under press fra USA om å bruke den nyopprettede 1. Luftbårne Allierte Armé så snart som mulig. Denne styrken hadde blitt opprettet etter at de allierte luftbårne styrker involvert i D-dagen hadde blitt trukket tilbake til England for hvile og omgruppering, og besto av to britiske og tre amerikanske luftbårne divisjoner, samt den polske 1. uavhengige fallskjermbrigade. Etter Normandie-kampanjen var atten luftbårne operasjoner blitt planlagt, men etter tur avlyst, fordi bakkestyrkene hadde erobret områdene de luftbårne styrkene skulle ta.
Tromsø karateklubb
Tromsø Karateklubb (stiftet 28. oktober 1975) er en karateklubb fra Tromsø, hvor det trenes klassisk kyokushin karate.
Klubben har siden 2004 hatt eget klubb- og treningslokale (dojo) i Fløyahallen på Tromsøya.
Klubben er tilsluttet Norges Kampsportforbund, et særforbund under Norges idrettsforbund og olympiske og paralympiske komité. Internasjonalt er klubben tilsluttet World So-Kyokushin.
Sofia Dale tok to NM-gull for klubben i sin debut i 2022.
Slaget ved Cannae
Slaget ved Cannae den 2. august 216 f.Kr. var et viktig slag i den andre punerkrig. Selv om punerne under Hannibal klarte å slå en tallmessig overlegen romersk hær under ledelse av Lucius Aemilius Paullus og Gaius Terentius Varro, klarte de ikke å vinne krigen. Slaget er kjent for Hannibals mesterlige taktikk, og for betydningen det hadde for romersk historie. Cannae er blant slagene med flest omkomne på en enkelt dag i hele historien.
Strategisk bakgrunn
Ved begynnelsen av den andre punerkrigen krysset den karthagenske generalen Hannibal Alpene inn i Italia vinterstid og vant raskt to knusende seire over romerne i Trebia og Trasimenersjøen. Etter disse katastrofene utnevnte romerne Fabius Maximus (kalt «Cunctator», den nølende) til diktator. Han satte i gang en utmattelseskrig mot Hannibal, avskar hans forsyningslinjer og unnvek å møte ham i noe feltslag. Men denne taktikken ble lite verdsatt av romerne. Dess mer det romerske folket kom til hektene etter sjokket fra Hannibals innledende seirer, dess mer begynte de å stille spørsmål ved Fabius' strategi, som hadde gitt dem en mulighet til å komme til hektene. Fabius' strategi var særlig frustrerende for folkemassen, som ville se en rask avslutning av krigen. Videre var det en bred forståelse av at dersom Hannibal fikk fortsette å plyndre Italia uten motstand, ville livredde allierte som så at Roma ikke kunne beskytte dem, desertere og alliere seg med karthagerne.
Det romerske senatet valgte Gaius Terentius Varro og Lucius Aemilius Paullus til konsuler. I mellomtiden opprettet romerne en ny hær som var den største de frem til da hadde satt opp. De håpet å seire ved tallmessig overlegenhet. «De besluttet seg for» skriver Polybios, ''«å føre åtte legioner i felten, noe som aldri hadde vært gjort før av romerne. Hver legion bestod av rundt 5000 mann... De fleste av deres kriger blir avgjort av en konsul og to legioner, sammen med deres allierte, og det er sjelden at de setter ut fire samtidig og i samme tjeneste. Men ved denne anledningen, var de så redde for hva som kunne skje at de bestemte å føre ikke fire men åtte legioner i felten .»'' Rundt 2400 romerske kavalerister og 4000 allierte ryttere utfylte hæren til en total styrke på 86 400-87 000 menn. Da hver av legionene var støttet av et tilsvarende antall allierte tropper, både infanteri og kavaleri, kan ikke den totale styrken som møtte Hannibal ha vært særlig mindre enn 90 000. Noen anslag vil at den romerske styrken kan ha vært så stor som 100 000 mann, men dette tallet kan ikke bekreftes. Denne massive hæren, klart den største Roma noen gang hadde oppstilt, var tallmessig overlegen Hannibals styrke på litt mer enn 40 000, i et forhold på to til én.
Opptakt
Våren 216 f.Kr. tok Hannibal initiativet og tok det store forsyningsdepotet i Cannae på Apulia-sletten. Ved å ta Cannae hadde Hannibal plassert seg mellom romerne og deres livsviktige forsyningskilde. Polybios sier om dette at det ''«førte til stor oppstandelse i den romerske hær. For det var ikke bare tapet av stedet og lagrene som bekymret dem, men det faktum at det kontrollerte området rundt byen.»'' Konsulene var fast bestemt på å konfrontere Hannibal og marsjerte sørover på leting etter den karthagenske generalen. Etter to dagers marsj fant de ham på den venstre bredden av Audigus-elven. Han hadde slått leir en mil unna. Vanligvis ville hver av konsulene kommandere sin del av hæren, men siden de to hærene var slått sammen til en, byttet de på å kommandere den hver sin dag.
De to hærene forble i leirene på sine respektive posisjoner i to dager. I løpet av den andre av disse dagene (1. august), forlot Hannibal sin leir og tilbød kamp, vel vitende om at Varro ville lede styrkene dagen etter. Paullus avslo. Da hans ønske ble avslått, oppdaget Hannibal hvor viktig vannet i Aufidus var for de romerske troppene og sendte sitt kavaleri til den minste romerske leiren for å trakassere de vannbærende soldatene som befant seg utenfor befestningen rundt leiren. Ifølge Polybios red kavaleriet til Hannibal modig opp til kanten av den romerske leiren, noe som skapte panikk og brøt vannforsyningen til den romerske leiren. Varro var rasende for denne handlingen, som Hannibal hadde håpet, og den 2. august samlet han sine styrker og krysset tilbake over Aufidus for å utkjempe slaget.
Slaget
De samlede styrkene til de to konsulene var på totalt 70 000 tungt infanteri, 2400 romersk kavaleri og 4000 allierte ryttere (som var involvert i selve slaget). I tillegg hadde romerne 2600 mann tungt infanteri, 7400 mann lett infanteri (totalt 10 000 mann) i de to leirene, slik at den totale styrken til romerne utgjorde 86 400 mann. Mot disse stod en karthagensk armé bestående av 30 000 mann tungt infanteri, 6000 mann lett infanteri og 8000 ryttere i selve slaget.
Taktiske disposisjoner
Den vanlige utplasseringen for hærer på denne tiden var å plassere infanteriet i sentrum og dele opp kavaleriet på flankene. Romerne fulgte denne nokså tett, men valgte ekstra dybde fremfor bredde for sitt infanteri i håp om raskt å bryte gjennom Hannibals sentrum. Dette førte til en front av omtrent samme bredde på begge sider. Polybios skrev at «maniplene var nærmere hverandre, eller intervallene ble minsket ... og maniplene viste mer dybde enn front». Varro, som antikke kilder antyder, var nesten sikker på seier. Slik Varro så det, hadde Hannibal lite rom til manøvrer og ingen retrettmuligheter, siden han hadde en elv i ryggen. Hardt presset av romernes tallmessige overlegenhet ville hans menn gradvis bli presset ut i elven, og mens de mistet manøvreringsrom ville de bli kuttet ned i panikk. Med tanke på det faktum at Hannibals to tidligere seire hovedsakelig ble avgjort av hans triks og sluhet, hadde Varro søkt en åpen slagmark å kjempe på. Slagmarken ved Cannae var virkelig åpen, så der var ingen mulighet for overraskelser, og der kunne ikke være fare for skjulte tropper. I tillegg var det godt kjent for ham hvordan det romerske infanteriet hadde brutt gjennom Hannibals sentrum under slaget ved Trebia. Varro ville derfor forsøke å gjenskape dette hendelsesforløptet i en større, mer bevisst skala.
Hannibal på sin side modifiserte den konvensjonelle oppstillingen ved å plassere sitt infanteri av lavest kvalitet, (ibererne, gallerne og kelterne), i midten, og sitt infanteri av bedre kvalitet (libyske fønikiske leiesoldater) enten rett innenfor eller bak sitt kavaleri på flankene. Hannibal hadde klokelig utplassert de forskjellige folkeslagene innen sin armé etter deres stridsevner for å utnytte både deres styrke og svakheter til å gjennomføre den manøvren han ville oppnå. Hans plan krevde at kavaleriet på flankene måtte beseire det romerske kavaleriet og angripe det romerske infanteriet bakfra mens det presset på Hannibals svekkede sentrum. Så skulle hans afrikanske tropper presse fra flankene på nøyaktig rett tidspunkt og til slutt omringe romerne. Han utvidet gradvis sentrumslinjen, slik Polybios beskriver: ''«Etter på denne måte å ha trukket opp hele sin armé på en rett linje, tok han de sentrale avdelingene med spanjoler og keltere og rykket frem med dem, mens han holdt resten av dem i kontakt med disse avdelingene, men lot dem så gradvis falle av, slik at det skaptes en halvmåneformet formasjon. Linjen til troppene på flankene ble gradvis tynnere ettersom den ble strukket. Hans mål var å sette afrikanerne inn som en reservestyrke og å begynne kampen med spanjolene og kelterne.» Polybios beskriver det svake karthagenske sentrum som oppstilt i en halvmåne som bøyer seg ut mot romerne i midten med de afrikanske troppene på deres flanker i en echelon-formasjon'', men noen historikere har kalt dette pynting på realitetene, da det representerer enten den naturlige kurven som oppstår når en bred front av infanteri marsjerer fremover, eller er en naturlig følge av at det karthagenske sentrum måtte bøye av under sjokket ved å møte med det tunge romerske sentrum. Hannibal sørget også for at romerne sto vendt sørover, mens hans egne menn sto vendt nordover, slik at ikke bare ville romerne få morgensolen rett i øynene, de sørøstlige vindene ville også blåse sand og støv i ansiktene deres mens de nærmet seg slagmarken. I tillegg, ved å forankre sin hær ved Aufidus-elven, hindret Hannibal endene av sin linje fra å bli overlappet av de større, tallmessig overlegne romerske. Måten Hannibal stilte opp sin armé, i tillegg til hans årvåkenhet og forståelse for troppenes evner, ville bli de avgjørende faktorene som sikret hans seier ved Cannae.
Hendelser
Da slaget startet, møttes kavaleriet i hard kamp på flankene. Polybios beskriver scenen og skriver at «da de spanske og keltiske rytterne på venstre flanke kolliderte med det romerske kavaleriet, ble kampen som fulgte virkelig barbarisk.» Det karthagenske kavaleriet overmannet raskt det underlegne romerske kavaleriet på høyre flanke og nedkjempet dem. En del av det karthagenske kavaleriet rev seg så løs fra den karthagenske venstre flanken og gjorde en vid flankemanøver til den romerske høyreflanken, hvor den falt det romerske kavaleriet i ryggen, spredte dem og «kuttet dem nådeløst ned». Mens karthagenerne var opptatt med å beseire det romerske kavaleriet, rykket hovedstyrkene av infanteriet på begge sider mot hverandre i sentrum av slagmarken. Under romernes fremrykning blåste den hete vestavinden støv i ansiktene deres og hindret sikten. Hannibal ble stående med sitt svake sentrum og kommanderte en kontrollert retrett. Halvbuen av spanske og galliske tropper vek innover mens de gradvis trakk seg tilbake.
Hannibal var fullt klar over det romerske infanteriets overlegenhet og instruerte sitt infanteri til å trekke seg tilbake med overlegg. Dermed ble det skapt en tettere halvsirkel rundt de angripende romerske styrkene. Ved å gjøre dette, vendte han det romerske infanteriets styrke til en svakhet. Mens de fremre rekkene gradvis rykket fremover, begynte romernes hovedstyrke å gå i oppløsning, idet de ble trengt sammen i det voksende gapet, helt til det punkt hvor de hadde lite rom til å svinge våpnene sine. Da de rykket fremover for å knuse de retirerende og kollapsende linjene til de spanske og galliske troppene, hadde romerne ignorert de afrikanske troppene som stod avventende på hver side av denne nå vrengte halvmånen. Dette gav også det karthagenske kavaleriet tid til å drive det romerske kavaleriet bort på begge flanker og angripe det romerske sentrum i ryggen. Det romerske infanteriet hadde nå blottlagt begge sine flanker og dannet en kile som trengte dypere og dypere inn i den karthagenske halvsirkelen og endte opp i en gate dannet av det afrikanske infanteriet stasjonert på kantene. I dette avgjørende øyeblikket beordret Hannibal sitt afrikanske infanteri til å vende seg innover og rykke frem mot de romerske flankene og dermed omringe det romerske infanteriet - et tidlig eksempel på en knipetangsmanøver.
Ikke før hadde de karthagenske flankestyrkene kommet til og angrepet fienden på høyre og venstre side, så stoppet fremrykningen til romerne brått. De innesluttede romerne var samlet i en lomme uten fluktmuligheter og ble nesten fullstendig nedslaktet. Polybios hevder at «ettersom deres ytre rekker kontinuerlig ble kuttet ned, og de overlevende tvunget til å trekke seg tilbake i en sammenstimling, ble de til slutt alle drept hvor de stod.» Som Titus Livius beskriver det, ''«så mange tusener av romere lå strødd ... noen, plaget av morgenkulden, hvis sår hadde vekket dem, ble overmannet av fienden idet de prøvde å reise seg, dekket av blod, fra midt i haugen av drepte. Noen ble funnet med hodet i jord, som de hadde gravd opp for, tilsynelatende for å lage egne dekningsgroper, og der hadde de selv blitt kvalt.»''
Nesten seks hundre legionærer ble slaktet ned hvert minutt helt til mørket gjorde slutt på blodbadet. Bare 14 000 romere klarte å flykte, de fleste av disse hadde klart å kjempe seg frem til den nærliggende landsbyen Canusium. På slutten av dagen var bare én av ti av den opprinnelige styrken på 87 000 mann fremdeles i live.
Omkomne og skadde
De faktiske tapstallene er omstridte. Titus Livius og Polybios hevder uavhengig av hverandre at mellom 47 000 og 70 000 romere døde mens 3000–4500 ble tatt til fange. Et mer sannsynlig antall ligger på mellom 50 000 og 60 000 omkomne. Blant de døde var Lucius Aemilius Paullus selv, i tillegg til to konsuler fra året før, to kvestorer, 29 av de 48 militærtribunene og 80 senatorer (på en tid da det romerske senatet bestod av rundt 300 mann). Ytterligere 10 000 fra de to romerske leirene og de omkringliggende landsbyene overgav seg dagen etter, men ikke før videre motstand hadde ført til enda flere omkomne. I alt var kanskje mer enn 70 000 romere av den opprinnelige styrken på 87 000 døde eller tatt til fange. Totalt utgjorde dette mer enn 80% av hele hæren. Karthagenerne hadde rundt 16 700 omkomne eller skadde, hvorav ibererne og kelterne utgjorde hoveddelen. Totalt omkom rundt 6000 karthagenere, av disse var 4000 keltere, 1500 spanjoler og afrikanere, mens resten var kavaleri. Det totale tapstallet etter slaget var derfor høyere enn 80 000 mann.
Egypt under Sommer-OL 1956
Egypt under Sommer-OL 1956. Tre sportsutøvere fra Egypt deltok i en sport under Sommer-OL 1956. De deltok i hestesport i Stockholm som ble arrangert fem måneder før lekene i Melbourne. Egypt boikottet lekene i Melbourne på grunn av den britiske og franske innblandingen i Suezkrisen. Egypt vant ikke noen medaljer.
Slaget ved Cannae
Omkomne og skadde
Dermed er slaget ved Cannae et av de blodigste i hele historien med hensyn til antallet omkomne på én dag. Det totale antallet omkomne denne ene dagen overstiger antallet drepte i Royal Air Force under første og andre verdenskrig til sammen. Flere ble drept ved Cannae enn i alle de fire månedene som slaget ved Ypres raste. Det slaget regnes som et av de blodigste slagene under første verdenskrig. Så overveldende var tapene at de totale tapstallene tilsvarer litt under en tredjedel av det totale antall omkomne amerikanske soldater, sjøfolk og flyvere i løpet av fire år med kamper under andre verdenskrig. Faktisk ville en ikke se tilsvarende tap på en enkelt dag som på slagmarken ved Cannae (som ikke var større enn noen få kvadratkilometer) før under første dag av Somme i 1916, som ble utkjempet på en 40 km bred front nesten 2000 år senere.
Etterspill
I en kort tidsperiode var romerne i fullstendig villrede. Deres beste arméer på halvøya var ødelagt, de få restene var alvorlig demoraliserte, og bare en av konsulene var i live, men brakt i vanry. Det var en fullstendig katastrofe for romerne. I moderne tider kan det bare sammenlignes med Frankrikes fall i 1940. Roma erklærte en nasjonal sørgedag, siden det ikke fantes en eneste person i Roma som ikke enten var i slekt med eller kjente en av de døde. Romerne ble så desperate at de satte i gang med menneskeofring, de siste menneskelige ofrene romerne utførte. De drepte noen slaver og gravla dem i forum. I slike sammenhenger ble også slavene noen ganger gravlagt levende under forum.
Hannibal hadde igjen skaffet seg nok en seier (etter slagene ved Trebia og Trasimene). Han hadde beseiret en styrke tilsvarende åtte konsularméer. I løpet av kampanjens tre sesonger hadde Roma mistet en femtedel av befolkningen av borgere over sytten år. Videre var den moralske effekten av denne seieren slik at hele det sørlige Italia sluttet seg til Hannibal. Etter slaget ved Cannae trakk de hellenistiske sørlige provinsene Apri, Salapia, Syrakus, Herdonia, Uzentum og byene Capua og Tarentum sine forpliktelser til Roma tilbake og sverget lojalitet til Hannibal. Polybios skrev at ''«hvor mye alvorligere var nederlaget ved Cannae, enn nederlagene før kan bare ses i lys av atferden til Romas allierte. Før den skjebnetunge dagen, var deres lojalitet urokkelig, nå begynte den å svaie av den enkle grunn at de ikke kunne se håp for Romas makt.»'' I løpet av det samme året hadde Hannibal klart å skaffe utenlandsk støtte fra grekerne, hvor den greske kong Filip V av Makedonia hadde sverget støtte og dermed satt i gang den første makedonske krig mot Roma.
Selv om den var den mest knusende seier i hele militærhistorien, viste Hannibals triumf seg å være høydepunktet på karthagenernes lykke i krigen, da ingen avgjørende strategisk fordel fulgte den. Til tross for forferdelige tap som ble påført romerne, deserteringen til mange allierte byer og krigserklæringen til Filip av Makedonia, var Hannibal tallmessig for svak og manglet beleringsmaskiner til å angripe selve Roma. Derfor tilbød han en fredsavtale med moderate krav. Til tross for de mangedoblede katastrofene de hadde lidd ved å kjempe mot ham, nektet det det romerske senatet å forhandle og reiste en ny armé for å beskytte Italia og en annen armé til å ta offensiven mot Karthagos besittelser i Spania.
Historisk betydning
Slaget ved Cannae er berømt for Hannibals taktikk mer enn det er kjent for rollen det spilte i romersk historie. Ikke bare påførte Hannibal den romerske republikk et nederlag som ikke ble gjentatt på over hundre år før slaget ved Arausio. Det er selve slaget som er blitt så vidgjetent innen militærhistorien.
Militærhistorikeren Theodore Ayrault Dodge skrev: ''«Få slag i antikken er mer preget av evne...enn slaget ved Cannae. Posisjonen var slik at den skulle legge alle fordeler på Hannibals side. Måten som de langt fra perfekte spanske og galliske fotsoldatene avanserte i en kileformasjon i en echelon ... ble først holdt der og så trukket tilbake steg for steg, helt til den hadde nådd den motsatte posisjonen ... er rett og slett et mesterverk innen kamptaktikk. Det afrikanske infanteriets fremrykning i det rette øyeblikk og dets opprulling høyre og venstre på flankene til de uordnede og tettpakkede romerske legionærene er langt utenfor skryt. Hele slaget, fra karthagensk syn, er et uovertruffent kunststykke som nesten mangler sidestykke.» Will Durant skrev at «det var et overlegent eksempel på lederskap, aldri overgått i historien. Det endte Romas dager med å kun stole på infanteriet, og staket ut kursen for militær taktikk for 2000 år.»''
Videre har totaliteten i Hannibals seier gjort navnet «Cannae» til et synonym for militær suksess, og studeres i dag i detalj ved flere militærakademier rundt omkring i verden. Det at en hel hær kunne omringes og tilintetgjøres i et enkelt slag, fascinerte mange etterfølgende vestlige generaler i århundrer (inkludert Fredrik den store og Helmuth von Moltke) som forsøkte å overføre de taktiske tankene og gjenskape sitt eget «Cannae». Hans Delbrücks grunnleggende studie av slaget hadde betydelig innflytelse på etterfølgende tyske militære teoretikere, særlig Alfred Graf von Schlieffen (hvis kjente strategi før første verdenskrig var inspirert av Hannibals knipetangsmanøver). På samme måte studerte Norman Schwarzkopf, kommandanten av koalisjonens styrker i gulfkrigen, Cannae og satte i verk de samme prinsippene Hannibal brukte i sin svært suksessrike bakkekampanje mot de irakiske styrkene .
Slaget ved Ticonderoga (1777)
Slaget ved Ticonderoga 5. og 6. juli 1777 var mer et manøvreringsslag enn en direkte konflikt i den amerikanske uavhengighetskrigen. Den britiske hær ledet av John Burgoyne okkuperte fortet etter å ha tvunget general Arthur St. Clair til å trekke tilbake forsvarsstyrken.
Bakgrunn
Den britiske og hessiske fremrykningen sommeren før ble stoppet i slaget ved Valcour Island, men alle visste at de ville komme tilbake siden Fort Ticonderoga var et nøkkelpunkt i kontrollen av den sørlige enden av Champlainsjøen og dermed inngangen til Hudson–dalen. Dermed var det et nøkkelpunkt i den britiske strategien om å dele de opprørske koloniene i to ved å forbinde britiske styrker som beveget seg sør fra Quebec med de som skulle ha beveget seg nordover langs Hudson fra New York City.
Forsterkning av fortet
Siden vinteren hadde amerikanske styrker arbeidet i flere måneder med å reparere festningsverkene til det gamle fortet. De hadde bygget flere befestninger og hadde også styrket Fort Independence på den andre siden av Champlainsjøen. I tillegg hadde de bygget en flytebro hvor La Chute-elva gikk inn i sjøen for å støtte kommunikasjonen mellom de to.
Geografi
En høyde kalt Sugar Loaf hadde utsyn over begge fortene, og en stor kanon på den høyden ville gjøre stillingene umulige å forsvare. Dette var et taktisk problem som John Trumbull hadde pekt på tidligere på året da general Gates hadde kommandoen.
Gates mente at det var umulig for britene å plassere en kanon på den høyden, og etter at Gates dro for å drive lobbyvirksomhet i kongressen, erklærte også hans etterfølger general Schuyler at bekymringen var meningsløs.
Med Gates og Schuyler fastlåst i en politisk maktkamp om kommandoen over det nordlige departementet, og general St. Clair hadde kommandoenover fortet. Han nektet å overprøve Schuylers ordrer, og han holdt fast ved dette standpunktet selv etter at Tadeusz Kościuszko gjentok Trumbulls advarsel og Benedict Arnold klatret med sin dårlige fot opp til toppen av Sugar Loaf for å bekrefte realiteten i trusselen. Siden Gates nå støttet Kościuskos råd, ignorerte Schuyler og St. Clair det.
Britisk styrke
Burgoynes styrke på rundt 8000 menn med artilleri og marinestøtte var nok til å overvelde St. Clairs stilling som var bemannet av rundt 3500 nyankomne militsmenn. Schuyler beordret St. Clair til å holde ut så lenge som mulig før han trakk seg tilbake, mens ytterligere styrker ble samlet for forsvaret av Albany. I begynnelsen av juli ankom Burgoynes ekspedisjon i området.
Evakuering og fall
Britisk rekognosering oppdaget også den strategiske stillingen til Sugar Loaf. 2. juli satte de i gang med å rydde og befeste kanonstillinger på toppen av høyden. De tilbrakte også flere dager med å trekke noen av sine større kanoner opp bakken og brukte vinsjer fra tre til tre. Den 4. juli holdt amerikanerne en stille feiring med skåler for å minnes fjorårets uavhengighetserklæring, men morgenen 5. juli våknet de og oppdaget den fullførte stillingen. Flere kanoner ankom i løpet av dagen.
Kanonene ved Ticonderoga, det meste av forsyningene og noen menn som var for syke eller sårede ble etterlatt til britene. En håndfull menn var igjen på Fort Independence med ladede kanoner og tente fyrstikker for å skyte på flytebroen etter tilbaketrekningen, men etter at de gjorde innhogg i noen av de gjenværende forsyningene, viktigst av alt en tønne vin, var de ikke i stand til å utføre militæroperasjonen. Morgenen etter tok britene dem til fange og okkuperte fortene uten å avfyre et eneste skudd. General Simon Fraser satte etter de tilbaketrekkende amerikanerne.
Etterspill
Tilbaketrekningen fra Ticonderoga gikk raskt, men var del av den amerikanske defensive strategien general Schuyler valgte som svar på det britiske Saratogafelttoget. Frasers forfølgelse resulterte i slaget ved Hubbardton da de tok igjen baktroppene. St. Clair førte i mellomtiden de fleste av sine menn og sluttet seg til Schuyler ved Fort Edward og forberedte seg for slaget ved Saratoga. Ticonderoga forsinket ikke Burgoynes fremrykning i særlig stor grad, men han etterlot seg flere regimenter og store deler av sine canadiske styrker som garnison.
Den politiske implikasjonen av overgivelsen var mye alvorligere. Kongressen var sjokkert, og de la skylden på Schuyler og St. Clair for nederlaget. Schuyler ble fjernet som kommandant av den nordlige avdelingen og erstattet ham med general Horatio Gates. St. Clair hevdet at hans handlinger hadde vært de eneste riktige, og ble fullstendig renvasket.
Etter at Burgoyne overgav seg ved Saratoga, trakk de britiske styrkene seg tilbake til St. John's, og amerikanerne tok tilbake Ticonderoga uten betydelige hendelser.
Innerstaden
Innerstaden er ett av de tre hovedområdene i Stockholm kommune. De to øvrige er Söderort og Västerort. Innerstaden er det mange tenker på når man snakker om «stan» (byen).
Området kjennetegnes av tett bebyggelse og, med enkelte unntak, klassisk kvartalsinndeling og rettlinjede gater. Bydeler som Norra Djurgården og Djurgården er imidlertid også preget av bl.a. større parkområder. I Stockholms bykjerne, i det som kalles Nedre Norrmalm, ligger Stockholms administrative og kommersielle sentrum. I Innerstaden bor det ca. 286 000 innbyggere (2004).
Innerstaden består av 35,35 km² landareal og 11,81 km² vann. Høyeste punkt er Henriksdalsberget, 57 moh., ved grensen til Nacka kommune.
Avgrensning
Innerstaden avgrenses hovedsakelig av vann, nemlig Brunnsviken og Ålkistan (grense mot Solna), Lilla Värtan (grense mot Danderyd og Lidingö) Saltsjön (grense mot Nacka), Årstaviken, Liljeholmsviken og Essingesundet (grense mot Söderort), Essingefjärden og Tranebergssund (grense mot Västerort), samt Ulvsundasjön og Karlbergskanalen (grense mot Solna). Mot Solna har Innerstaden landgrense, som følger kommunegrensen. Siden Innerstaden defineres av de menighetene som inngår i bydelen, hører også bydelen Södra Hammarbyhamnen (med Danviksklippan og Hammarby Sjöstad til Innerstaden, selv om dette ligger utenfor Hammarbyleden.
Bydeler
Innerstaden består av følgende bydeler:
Innen Södermalm bydelsområde:
Innen Norrmalms bydelsområde:
Innen Östermalms bydelsområde:
Praktbiller
Praktbiller (Buprestoidea) er en artsrik gruppe av biller som bare omfatter én familie, som også kalles praktbiller (Buprestidae). Disse billene utvikler seg i død ved, og mange arter har gått tilbake fordi dette habitatet er uvanlig der det drives moderne skogbruk. De voksne praktbillene flyr gjerne i solskinn og kan finnes på blomster.
Som navnet skulle tyde på er mange av billene ganske vakre, gjerne skinnende metalliske på farge. Noen tropiske arter brukes som smykker, og i deler av Asia er det også vanlig å holde disse billene som kjæledyr. De fleste av de norske artene er forholdsvis små.
Utseende
Små til store (2 – 65 mm), som oftest avlange og noe flate biller, de fleste med metalliske farger. Hodet er temmelig bredt, vanligvis nesten så bredt som brystskjoldet (pronotum) og antennene er trådformede og forholdsvis korte, vanligvis omtrent så lange som hodets bredde. Fasettøynene er høyere enn brede. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, gjerne bredest rundt midten, men det kan også være tilsmalnet framover. Dekkvingene er avlange, som oftest noe tilspisset bak, med eller uten punktrekker, ofte med store, grunne lengdegroper. Der er gjerne mer eller mindre metallglinsende, ofte med kontrasterende flekker eller fargemønstere. Beina er forholdsvis korte og slanke. Larvene er karakteristiske, avlange, med en lite fremtredende hodekapsel, men kraftige kjever. Forbrystet (prothorax) er kraftig utvidet bak hodet, resten av kroppen avsmalnende bakover. De ulike segmentene er tydelig markerte slik at kroppen blir nærmest perlekjede-formet.
Lang larvetid
De fleste praktbillenes larver utvikler seg i ulike slags død ved. Billene legger egg på nylig døde stammer, men larveutviklingen kan ta ganske lang tid. Ved er næringsfattig og larvene vokser derfor langsomt. Det har hendt at praktbiller har klekket fra bygningstømmer etter mange år – enkelte arter har brukt opptil 50 år på larveutviklingen.
Spesialist på skogbranner
Noen arter er sterkt spesialiserte. Sotpraktbillen (Oxypteris acuminata) utvikler seg i ved som nylig har brent, og disse billene dukker opp utrolig raskt etter en skogbrann – de er ofte på plass mens det ennå ryker fra brannfeltet. Trolig reagerer billene på infrarød stråling (varmestråler) og kan komme flyvende langt borte fra til en brann. Utenom skogbranner ser man dem nesten aldri. Denne arten hører til en gruppe av arter av insekter og sopp som er helt avhengig av jevnlige skogbranner for å overleve.
Noen skadedyr
Noen praktbiller gjør en del skade på tømmer, men de norske artene er for fåtallige til å være noe problem. Det finnes også arter som minerer i stengler og blad på urter.
Eksterne lenker
Buprestidae Krasnici
Verdensmesterskapet i skiskyting
Verdensmesterskapet i skiskyting er årlige arrangement som kårer verdens beste skiskyttere i en rekke øvelser for menn og kvinner. Mesterskapene arrangeres av International Biathlon Union (IBU) på ulike anlegg rundt om i verden.
Det første VM ble arrangert i 1958, med en individuell øvelse og en lagkamp. I den første lagkampen ble tiden til de fire beste utøverne fra hver nasjon lagt sammen og fra VM i 1959 til VM i 1965 var det de tre beste utøvernes tider som var tellende. Under VM i 1966 ble denne formen for lagkamp erstattet med stafett. I VM i 1974 ble det arrangert sprint for første gang, jaktstart kom på programmet i VM i 1997 og fellesstart ble ny øvelse i VM i 1999. Lagkonkurranse (patruljeløp) ble arrangert fra VM i 1989 til VM i 1998, mens miksstafett og miksstafett singel (også kalt parstafett) debuterte som øvelser i henholdsvis VM i 2005 og VM i 2019. Skiskytterriflene som ble benyttet fra 1958 til 1977 var grovkalibrede .30-06 Springfield, før overgangen til finkaliber (.22 Long Rifle) i 1978. I de første mesterskapene ble skyting gjennomført på fire forskjellige standplasser med variasjon på avstanden til blinkene – fra 100 til 250 meter, noe som etter hvert ble standarisert til 150 meters avstand på én standplass. Med byttet til finkaliber ble avstanden til blinkene endret til 50 meter. Fra og med 1984 fikk kvinnene sitt eget VM, og siden 1989 har begge kjønn deltatt i felles verdensmesterskap.
Tyskland, Norge, Russland/Sovjetunionen og Frankrike er de landene som har vunnet flest gullmedaljer i mesterskapene gjennom tidene. Per 2023 er Ole Einar Bjørndalen og Marte Olsbu Røiseland de mestvinnende utøverne.
VM-arrangører
Verdensmesterskapet blir arrangert i februar eller mars. Enkelte år har det vært nødvendig å arrangere deler av mesterskapet på en annen arena enn hovedarenaen, på grunn av vær- eller snøforholdene. I noen OL-sesonger ble det også arrangert VM, men bare med øvelsene som ikke inngikk i OL-programmet.
Normaldistanse (20 km)
Denne øvelsen ble første gang arrangert i 1958.
Sprint (10 km)
Denne øvelsen ble første gang arrangert i 1974.
Jaktstart (12,5 km)
Denne øvelsen ble første gang arrangert i 1997.
Fellesstart (15 km)
Denne øvelsen ble første gang arrangert i 1999.
Stafett (4 x 7,5 km)
Denne øvelsen ble første gang arrangert uoffisielt på Elverum i 1965 og offisielt fra Garmisch-Partenkirchen 1966.
Lagkamp
Medaljer utdelt fra 1958 til 1965. Tidene på normaldistansen ble lagt sammen for de fire beste fra hver nasjon i 1958, fra 1959 til 1965 var sammenlagttiden for de tre beste fra hver nasjon tellende. Ut fra dette ble det delt ut medaljer for lag.
Lag
Lagkonkurransen ble utført som patruljeløp med en skyting per utøver. Øvelsen ble arrangert fra 1989 til 1998.
Normaldistanse (15 km)
Denne øvelsen ble første gang arrangert i 1984. Til og med 1988 var distansen 10 km.
Sprint (7,5 km)
Denne øvelsen ble første gang arrangert i 1984. Til og med 1988 var distansen 5 km.
Jaktstart (10 km)
Denne øvelsen ble første gang arrangert i 1997.
Fellesstart (12,5 km)
Denne øvelsen ble første gang arrangert i 1999.
Stafett (4 x 6 km)
Denne øvelsen ble første gang arrangert i 1984. Til og med 1991 gikk man 3 x 5 km. I 2004 ble etappelengden endret fra 7,5 km til 6 km.
Miksstafett
Miksstafett ble arrangert for første gang i 2005 under verdenscupfinalene i Khanty-Mansijsk. Fra og med 2007 har øvelsen vært innlemmet i programmet under det ordinære verdensmesterskapet.
Parstafett (6 km + 7,5 km)
Hvert lag består av én kvinne og én mann som går to etapper hver, annenhver gang. På hver etappe skytes det liggende og stående. Distansene er til sammen 6 km for kvinner og 7,5 km for menn, og hver nasjon kan kun stille ett lag.
Det parlamentariske råd
Det parlamentariske råd (tysk: Parlamentarischer Rat) var et politisk organ etablert i 1948 av de elleve ministerpresidentene i Vest-Tyskland. Rådet ble opprettet for å vedta en ny grunnlov, foreløpig for Vest-Tyskland. Grundgesetz ble vedtatt med virkning fra 23. mai 1949. Etter Tysklands gjenforening gjelder denne grunnloven for hele landet.
Historie
Rådet ble opprettet etter anbefaling av de tre vestlige okkupasjonsmaktene etter den andre verdenskrigen, Frankrike, Storbritannia og USA og besto av medlemmer av delstatsparlamentene.
Det var parlamentarikere fra delstatene i vestmaktenes okkupasjonssoner som deltok i arbeidet med ny grunnlov. Den ble dermed ikke diskutert av en egen grunnlovsgivende forsamling, noe som i såfall skulle ha omfattet hele Tyskland. Grunnloven ble heller ikke omtalt som en konstitusjon med kun som Grundgesetz, tysk for grunnlov.
Som grunnlag for rådets behandling forelå Frankfurtdokumentene som på Rittersturzkonferansen hadde ført til Koblenzbeslutningene og i tillegg dokumenter fra forfatningskonventet på Herrenchiemsee. Grundgesetz skulle bare virke foreløpig, i påvente av en gjenforening av det daværende Vest-Tyskland med blant annet østsonen, det senere DDR.
Rådets første møte ble lagt til Koenigmuseet i Bonn 1. september 1948, hvor Konrad Adenauer ble valgt til rådets president.