cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Idrettslaget Goma
Idrettslaget Goma er et norsk idrettslag som holder til i Kristiansund. Tidligere så var hoved-sporten fotball, men siden 2014 så har IL Goma vært en bueskytterklubb.
EM på skøyter 1951, menn
EM på skøyter 1951, menn ble avholdt på Bislett Stadion i Oslo, Norge den 27. og 28. januar 1951 med 16 deltagere fra 5 nasjoner.
Idrettslaget Goma
IL Goma har kommet langt innenfor bueskyting.
EM på skøyter 1951, menn
Hjalmar Andersen var tittelforsvarer fra Helsingfors året før og vant sin andre europeiske tittel.
Idrettslaget Goma
Klubben har i dag en av de beste 3D Banene i landet "Moseby 3D Bane" som beligger seg ved storbakken på Frei.
Egen utendørsbane og klubbhus på Goma, og et lokale innendørs i ett av Alti Futura sine bygg på Løkkemyra.
EM på skøyter 1951, menn
Den største dramatikken i mesterskapet skjedde da Wim van der Voort og Andersen gikk i parløp i siste par på 10 000m. Andersen falt etter 11 runder da han muligens ble distrahert av blitzen fra en pressefotograf, og den ene skøyten hans gikk i stykker. Andersen fikk etterpå anledning til å gå en ny 10 000m.
Rive
Rive eller rake (særlig på bymål og engelsk) er et jordbruks- og hageredskap som blir brukt til å rake nyslått eller tørt høy eller gress med. Redskapet er t-formet og består et langt skaft til å holde i, og et tverrstykke plassert på enden. Tverrstykket er utstyrt med en rekke av tenner, pigger eller tinder.
Eldre river var laget helt i tre, gjerne 1,80 til 2 meter lange og med et lett buet tverrstykke på opptil 75 cm. På tverrstykket var det hull med jevne mellomrom og der var stukket tynne trepinner i disse,slik at de sto vinkelrett i forhold til skaftet. Pinnene var enkle å skifte ut når de knakk, og de kunne spikkes til på stedet. Videreutvikling har gitt flere varianter. I Asia ble rivene stort sett laget av bambus, som var lett tilgjengelig.
De fleste blir i dag laget i plast og tre. River med tenner av jern brukes til ugressrydding og grus/sandraking.
Rake er varianten med lange myke tenner eller klør som før ble laget av ståltråd, men nå lages i plast: Løvrake.
I større utgave hadde en hesterive på to hjul, som fikk sin traktordrevne etterfølger som også kunne brukes som harv. Denne må ikke forveksles med høysvansen som virket tilsvarende en høygaffel.
En rive ble vanligvis «parkert» ved at en stakk enden av skaftet i bakken slik at den sto rett opp og ned. Ble den lagt på bakken, var det fare for at tennene pekte opp og forårsaket skade på folk som tråkket på feil sted. Det var ikke bare på tegnefilm og i tegneserier at skaftet slo opp. Som stunt var det så risikabelt at det knapt har forekommet på film.
Francesco Molinari
Francesco Molinari (født 8. november 1982) er en italiensk golfspiller på PGA-touren og Europatouren.
Hans bror, Eduardo, vant US Amateur Championship i 2005.
I 2010, 2012 og 2018 spilte han i Ryder Cup.
J. Hans D. Jensen
Johannes Hans Daniel Jensen (født 25. juni 1907 i Hamburg, død 11. februar 1973 i Heidelberg) var en tysk fysiker og nobelprisvinner. Han ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 1963, sammen med Maria Goeppert-Mayer for deres oppdagelser om atomkjernenes skallstruktur. (Eugene Wigner fikk prisen samme år).
Under andre verdenskrig jobbet han for Nazitysklands kjernekraftprogram, kjent som Uranklubben, hvor han bidro med separering av uranisotoper.
Kaare Bache
Kaare Bache (født 28. april 1898, død 13. mars 1978) var en norsk friidrettsutøver fra Oslo som spesialiserte seg innen mangekamp og hopp.
Bache vant 11 norgesmesterskap og ble tildelt kongepokalen i 1921 etter seier tikamp og 3.-plass i tresteg. Samme år vant han også NM innendørs i lengde uten tilløp med 3,17 meter og høyde uten tilløp med 1,534 meter 17. april 1921. Han slo da sin egen norske og skandinaviske rekord satt i mars samme år. Hans andre seier kom i lengde uten tilløp med 3,17 meter. I 1924 forbedret han nok en gang den norske rekorden i høyde uten tilløp, nå med 1,558 meter. Han flyttet også den norske rekorden i lengde uten tilløp fire ganger. Først to ganger i 1919 til 3,245, deretter syv år senere, i 1926, flyttet han først sin egen rekord til 3,25 meter og deretter to uker senere til 3,29 meter.
I 1921 og 1925 vant han kongepokalen for seirene i tresteg og lengde uten tilløp.
Under Sommer-OL 1920 i Antwerpen deltok Bache i tresteg, men kom ikke videre fra kvalifiseringen.
1249 Rutherfordia
1249 Rutherfordia er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 4. november 1932 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Huntly kraftverk
Huntly kraftverk  er et varmekraftverk 70 km fra Auckland i New Zealand, ved Waikato River. Det har en installert produksjonskapasitet på 1435 MW, fordelt på 4 like store kullblokker á 250 MW hver, og en ny gassblokk på 435 MW. Anlegget ble bygget ut i årene omkring 1980–1985.
Brenselkilden er 3,6 mill tonn kull årlig, og råolje. Anleggsteknologien er canadisk. Kullet kommer fra egne gruver og fra Indonesia. Dette er landets kraftigste termiske kraftverk målt etter effekt. Det drives kogenerasjon i én gassfyrt blokk, men ikke i de øvrige fire kull- eller gassblokkene.
Ulaanbaatar kraftverk
Ulaanbaatar kraftverk er et varmekraftverk med flere enheter i hovedstaden Ulaanbaatar i Mongolia.
Ulaanbataar 4 har en installert produksjonskapasitet på 570 MW, fordelt på 6 omtrent like store blokker. Anlegget ble bygget ut i årene 1981–1989. Brenselkilden er kull og råolje, og anleggsteknologien er russisk. Dette er landets kraftigste, termiske kraftverk målt etter effekt. Det leverer om lag 70 % av elektrisiteten og 60 % av kraftvarmen til hovedstaden.
Ulaanbataar 3 har en installert produksjonskapasitet på 148 MW, fordelt på 4 små blokker. Anlegget ble bygget ut i årene mellom 1960–1969. Brenselkilden er kull og råolje, og anleggsteknologien er russisk. Anlegget ble rehabilitert og oppgradert gjennom et internasjonalt lån i 2000. Dette er landets nest kraftigste termiske kraftverk målt etter effekt. Det leverer elektrisitet og fjernvarme til hovedstaden.
Gjæslingan fyr
Gjæslingan fyr, eller Gjeslingene fyr, er et ledfyr for farleden over Folda, og ligger på holmen Haraldsøykråka ved fiskeværet Sør-Gjæslingan i Nærøysund kommune i Trøndelag.
Fyret ble bygd fra 1875 til 1877. Selve fyrtårnet er i støpejern og står på en sokkel av tilhugget stein. Inntil det opprinnelige fyrtårnet ble det i 1938 bygget en fire etasjer høy boligenhet i armert betong. Fyrstasjonen ble regnet som en av de aller mest utsatte på grunn av sjøen som slår over bygningen i dårlig vær. Opprinnelig bodde fyrvokterne sammen med familiene sine på stasjonen, men på grunn av den psykiske påkjenningen ble denne ordningen avviklet i 1902. Fyret ble automatisert og avfolket i 1987.
Bakgrunn for etableringen
Bakgrunnen for etablering av en fyrstasjon på Gjæslingane var en økning av dampskipstrafikken nordover i 1870-årene. På den åpne og utsatte havstrekningen Folla var det fra flere hold ytret ønske om et fyr i nordenden av strekningen. Fyret skulle belyse innseilingen fra Folla gjennom Ellingråsa, som er en del av kystleden frem til munningen av Namsenfjorden. Haraldsøykråka, den største holmen i den sørlige delen av Sør-Gjæslingan, ble utpekt som det mest passende sted. Denne holmen er ikke høyere enn tre meter, slik at havdønningene fra sørvest ofte slår over den. Holmen ligger cirka 24 km sørvest for Rørvik i Vikna kommune.
I 1870-årene ble det bygget mange fyr på utsatte steder. I tillegg til Gjæslingan ble det anlagt fyrstasjoner på Torbjørnskjær, Marstein, Hestskjæret, Åsvær og Træna. Bakgrunnen for dette var at en på denne tiden ble kjent med betong som et godt byggemateriale. Dermed turde en å anlegge fyr på betydelig mer utsatte steder enn tidligere. En annen utvikling var overgang fra fetoljer til parafin, noe som førte til meget bedre lysstyrke. Fyrene ble også utnyttet bedre ved hjelp av fyrkarakter, altså forskjellige blinkende og faste lyssignaler, slik at mange fyr i samme område kunne skjelnes fra hverandre. En begynte også med farget lys, slik at urene farvann kunne få annen farge enn de rene.
Byggingen av fyret
Fyrbygningen skulle bestå av et 17 meter høyt fundament av hugget naturstein, i fundamentet skulle de laveste tre meterne være massive. Tårnets høyde ble planlagt til 6 meter. Det skulle settes inn et 4. ordens lynblinkapparat. Som en ekstra beskyttelse for støpejernstårnet skulle det settes opp en 3 meter tykk levegg av stein mot sørvest. Denne skulle ha avtagende tykkelse mot toppen. Det var vanlig å bygge store sokler under fyrtårnene for å heve disse så høyt opp at sjøen ikke skulle kunne slå opp mot dem. Samme konstruksjon med høy sokkel ble valgt på Grip fyr og Kya fyr, som sammen med Gjæslingan fyr regnes for å være de tårnene som står aller mest utsatt til.
Byggingen av fyret startet i slutten av mai 1875. På grunn av dårlig vær oppstod store vanskeligheter under byggingen. Det ble i løpet av en uke bygget en brakke på holmen, men sjøen skyllet vekk de fleste materialene en hadde fått på plass. Imidlertid greide en å få bygget én etasje av fundamentet før høststormene tok til. I fundamentet ble redskap og materialer stuet bort og dekket over. Nå ville en ikke stole på at arbeidsbrakken ville bli stående gjennom vinteren. I januar 1876 blåste det opp til orkan som igjen feide vekk arbeidsbrakken, dessuten ble bryggen også slått i stykker. Bryggen var helt nødvendig for å få satt i land sand og sement, dermed oppstod forsinkelser i byggingen. Også ved en senere anledning ble kaien ødelagt. I tillegg var det så dårlig vær i juli og august 1876 at arbeidet måtte innstilles. For å komme i land ble arbeiderne heist med kran fra båt over til holmen; en kjetting med en hake ble svingt ut over båten og denne grep karene fast i, så ble de løftet og svingt inn på fast grunn.
Senere utvikling
I 1938 ble det foretatt en stor ombygging av fyret ved at en fireetasjers bygning i armert betong ble ført opp helt inntil tårnet. I første etasje av denne ble det laget et naust, samt plassert en oljetank for et sentralfyringsanlegg. Maskinhall og vaktrom ble anlagt i andre etasje. Videre ble det innredet felles stue og kjøkken, samt fire soverom i tredje og fjerde etasje. Året etter ble det installert diafontåkesignal med fire trykklufttanker i den eldste del av bygningen.
Fyret ble elektrifisert i 1961, da det fikk installert elektriske aggregater. Med dette ble også fyrlyset vesentlig forsterket. Frem til 1972 var det tre mann på vakt på fyret, mens en fjerde hadde frivakt på land. Senere ble ordningen gjort om til to mann på fyret og to mann på fritørn, i to eller tre uker av gangen. I 1987 ble fyret automatisert og avfolket.
Det oppstår hyppig skader på fyret under vinterstormene, under en storm i 1990-årene etter at fyret ble automatisert ble deler av fyrets interiør ødelagt. Imidlertid er et boligrom bevart og viser at disse var forseggjort og påkostet. Dette er omtalt i Nasjonal verneplan for fyrstasjoner, hvor det videre står beskrevet at fyrstasjonen har høy fyrhistorisk verdi. Den viser to epokers materialbruk og formspråk. Anlegget har særpreg, og den borgaktige bygningen har stor miljøskapende verdi.
Fyret ble foreslått fredet i nasjonal verneplan i 1997, men Riksantikvaren trakk senere tilbake fredningsforslaget. Da forslaget ble trukket la man vekt på at vedlikehold av et fredet fyr ville være krevende på grunn av beliggenheten, og at den vanskelige tilgangen samtidig reduserte allmennhetens opplevelsesverdi ved fyret. Uten fredning, uten vedlikehold og uten rivning ser man for seg at fyret skal «dø i skjønnhet»; det vil være tilgjengelig som landemerke for båtfolket i noen år, men «etter hvert som vind og sjø fortærer bygningen over tid, vil stasjonen som kunnskapskilde gå tapt.»
Tekniske fyrdata
Fyret er et rødt jerntårn på en hvit betongbygning. Lyshøyden er 23,3 meter over høyvann for hovedfyret, og 19,3 meter for bifyret. Hovedfyrets lysstyrke er på 734 000 Candela, og lysvidden er på 9 nautiske mil. Bifyret har en lysstyrke på 460 cd og en lysvidde på 7,9 nautiske mil. Lyskarakteren er FI W 10s, hvilket betyr at det gir fra seg et hvitt lysblink hvert 10. sekund. Bifyret gir fast lys med to fargede sektorer. Fyret er også et radarfyr som gir ut signalet «G».
Jon Gunnar Jørgensen
Jon Gunnar Jørgensen (født 29. april 1953) er professor i norrøn filologi ved Universitetet i Oslo.
Arvid Andreassen
Arvid Andreassen (født 15. juli 1931, død 10. juli 2019) var en norsk avistegner og illustratør kjent for en stor mengde enkle vitsetegninger under signaturen «Arvid».
Jon Gunnar Jørgensen
Han ble dr. philos. i 2000 med avhandlingen «Det tapte håndskriftet Kringla og Ynglinga saga etter Kringla». Han er redaktør for Maal og Minne og leder av Kjeldeskriftkommisjonen.
Jørgensen ble i 2017 utnevnt til ridder av Den islandske falkeorden i forbindelse med statsbesøket til Islands president i Norge.
Arvid Andreassen
Arvid Andreassen har utdannelse fra bokillustratørlinjen på Statens Håndverks- og Kunstindustriskole. Han har siden 1950-tallet bidratt med tegninger i en lang rekke norske og utenlandske blader og aviser. Han har gitt ut tolv pocketbøker med utvalgte vitsetegninger og illustrert rundt 200 skolebøker for Universitetsforlaget. I 2005 utgav han sammen med biograf og journalist Arvid Bryne boka Skrik – parodier av Arvid som viser vitsetegninger med figuren fra Edvard Munch berømte maleri Skrik.
Arvid Andreassen er, som eneste nordmann, omtalt over to sider i «Who’s Who in Satire and Humour», en internasjonal oversikt over 1900-tallets satiriske og kritiske vitsetegnere, og han har mottatt priser i Nederland, Tyrkia, Japan og Bosnia-Hercegovina.
Kilroot kraftverk
Kilroot kraftverk  er et varmekraftverk i fylket Antrim i Nord-Irland. Det har en installert produksjonskapasitet på 520 MW, fordelt på to like store blokker á 260 MW hver. Anlegget ble bygget ut i årene omkring 1980–1982. Operatør er AES Northern Ireland Ltd. Brenselkilden er steinkull (antrasitt) og råolje.
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 2 191 000 tonn, mens det samme årets kvote var 1,64 mill tonn.
Mot (egenskap)
Mot er en persons eller gruppes evne til å være modig, uredd og våge å utfordre seg selv til noe som vanligvis utløser angst, frykt, smerte, risiko, usikkerhet eller intimidering. Begrepet knyttes til selvtillit og en evne til å vise djervhet.
Mot blir vanligvis betraktet som en dyd, men dersom motet tjener et uverdig mål, betegnes det ofte som overmot og lettsinn.
En handling som krever mot, er ikke nødvendigvis farlig. Den som har sperrer, som ved en fobi, og utfordrer seg selv, viser også mot. Den som ikke har angst for en farlig situasjon kan være dumdristig eller naiv (dersom vedkommende kjenner faren). Likevel kan vedkommende bli omtalt som modig.
Mot må ikke forveksles med tapperhet, som er evnen til å holde ut i vanskelige situasjoner. Andre synonymer er blant annet heroisme, dristighet, fasthet, dødsforakt og kampmoral. Det motsatte av å være modig er å være engstelig eller feig.
Mot i kulturhistorien
Mot har i vestlig kulturhistorie ofte vært symbolisert med løven.
Dogana
Dogana er en by i kommunen Serravalle helt nordøst i San Marino. Byen er den største i hele republikken med om lag 7000 innbyggere.
Siden byen er såpass stor har det vært snakk om å gjøre den til en egen castello, kommune.
Hovednæringen i byen er (bil)turister som stopper her på vei gjennom Italia.
Angelo Furlan
Angelo Furlan (født 22. juni 1977 i Arzignano) er en profesjonell italiensk landeveissyklist.
Nordland reinbeiteområde
Nordland reinbeiteområde er en del av reindriftsforvaltningen i Norge. Reinbeiteområdet følger litt andre grenser enn Nordland fylke. Kommunene nord for Ballangen og Narvik ligger i Troms reinbeiteområde, til gjengjeld går området litt inn i Nord-Trøndelag. Bortsett fra Lofoten og Andøya og noen øyer på Helgelandskysten er hele Nordland fylke reinbeiteområde. Reinbeiteområdet ledes av et områdestyre med medlemmer oppnevnt av Fylkestinget og Sametinget.
Totalt dekker Nordland reinbeiteområde 34 kommuner fordelt på 12 reinbeitedistrikter. De to sørligste strekker seg inn i Nord-Trøndelag fylke. Nord for Rombaksfjorden i Narvik ligger det fem reinbeitedistrikt innenfor Nordland fylke, som tilhører Troms reinbeiteområde. I tillegg har en rekke svenske samebyer beiterettigheter på norsk side i barmarkssesongen; i alt blir ni områder i Nordland brukt til sommerbeite for svensk rein.
De tolv distriktene er, regnet fra sør til nord:
De fleste reinbeitedistriktene flytter reinen vestover til kysten om vinteren, ofte ved hjelp av bil og ferge. Distriktene som ikke har tilgang på kystbeite flytter reinen innover i landet mot svenskegrensa. De to nordligste reinbeitedistriktene har en mer stasjonær driftsform med korte flyttinger mellom årstidsbeitene.
Nordland reinbeiteområde grenser til Troms reinbeiteområde og Nord-Trøndelag reinbeiteområde.
Fylkesvei 47 (før 2019)
Fylkesvei 47 er en primær fylkesvei.
Den ble betydligt forandret i 2019, og hadde før det tre hovedarmer som forbinder Haugesund med Sveio, Skudeneshavn i Karmøy og Mjåsund i Tysvær. Denne artikkelen beskriver de gamle strekningene.
Historikk
Veien var før 1992 en del av den daværende riksvei 14.
Som riksvei 47 gikk den opprinnelig mellom Bjelland i Sveio og Skudeneshavn i Karmøy. Veiens lengde var 60,3 km, hvorav 12,8 km i Hordaland og 47,5 km i Rogaland, omkjøringsveg Norheim-Raglamyr og T-forbindelsen er ikke medregnet.
Omkjøringsveien mellom Norheim og Raglamyr ble i 2013 tildelt nytt midlertidig veinummer,.
2019 ble de forskjellige delstrekningene fordelt på fylkesvei 47, fylkesvei 547, fylkesvei 553, fylkesvei 554 og fylkesvei 4919.
Rea Silvia
Rhea Silvia var den mytiske moren til tvillingene Romulus og Remus, som grunnla byen Roma. Hennes historie er fortalt i første bok av Ab Urbe Condita av Livius og i fragmenter fra Ennius og Fabius Pictor.
Naylorprisen
Naylorprisen (Offisielt navn: Naylor Prize and lectureship in Applied Mathematics) er en pris fra London Mathematical Society som blir utdelt annet hvert år til mine om Dr V.D. Naylor. Bare personer som bor i Storbritannia får motta prisen. Prisen blir gitt for «... arbeid med, påvirning på, og bidrag til anvendt matematikk og/eller bruk av matematikk, og forelesningsevner.»
1250 Galanthus
1250 Galanthus er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 25. januar 1933 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Hollandgänger
Hollandgänger var aktører i arbeidsvandringer, sesongarbeidere fra forskjellige steder i Tyskland, som på grunn av den sosiale nøden etter trettiårskrigen, fra omkring 1650 til 1914, søkte seg til Nederland for å finne seg sesongbasert arbeid. Arbeidsinnvandrere til Vest- og Øst-Friesland ble kalt «frieslandgänger».
Sesongarbeidet utgjorde en del av det vesentlig større og omfattende nordsjøsystemet, og fra bestemte regioner i Westfalen og tilgrensende landsdeler pågikk den såkalte Töddenhandel.
Jacques d’Annebaut
Jacques d’Annebaut (født ca. 1500, død 6. juni 1557) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Lisieux i Frankrike.
Probérstein
Å tegne en linje med gull mot en probérstein vil etterlate seg et synlig spor. Ettersom ulike legeringer av gull har forskjellig farger vil en ukjent gullprøve bli sammenlignet med prøver av kjent ren gullinnhold. Denne metoden har vært benyttet siden oldtiden. I moderne tid kan ytterligere prøver gjøres. Sporet av gull vil reagere forskjellig på bestemte konsentrasjoner av salpetersyre eller kongevann, og således identifisere gullets kvalitet. Således er 24 karat (renhet) gull ikke påvirket, men 14 karat gull vil vise kjemisk aktivitet.
Historie
Slike prøvesteiner har vært kjent siden oldtiden, og for arkeologer er funn av verktøy som probérstein, digler og lignende vitnemål om at det har vært et gull eller sølvsmie på funnstedet. Folket i Induskulturen hadde mellom 2600-1900 f.Kr. utviklet metallurgi, og arkeologer har avdekket probérstein med merker etter gull, en teknikk som fortsatt er i bruk i flere deler av India den dag i dag. Probérstein ble også benyttet i antikkens Hellas. Dens rolle i å introdusere en myntøkonomi ble undersøkt av vitenskapshistorikeren James Bruke i den andre episoden fra 1978 av hans fjernsynsserie Connections på BBC.
Federico Cesi (kardinal)
Federico Cesi (født 2. juli 1500, død 28. januar 1565) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var prest i bispedømmet Todi i Italia.
Han ble kreert til kardinal av pave Paul III den 19. desember 1544, med San Pancrazio som tittelkirke; han opterte senere for Santa Prisca.
Han var bror til kardinal Paolo Emilio Cesi.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
3908 Nyx
3908 Nyx er en amor- og marskryssende asteroide. Den ble oppdaget av Hans-Emil Schuster 6. august 1980 og er oppkalt etter Nyx, nattgudinnen fra gresk mytologi. Asteroiden er 1-2 km i diameter og er en V-type-asteroide, noe som betyr at den kanskje er et fragment av 4 Vesta.
I 2000 ble det gjort radarobservasjoner av asteroiden ved Arecibo-teleskopet og Goldstone-komplekset for å lage en modell av formen til Nyx. Bildene viste en asteroide som var ganske rund i formen, men med noen klumper.
Kristian Emil Kristoffersen
Kristian Emil Kristoffersen (født 10. oktober 1961) var professor i lingvistikk ved Institutt for lingvistiske og nordiske studier ved Universitetet i Oslo fra 1998 til 2016. Fra 2016 har han vært direktør ved Stiftelsen Frambu.
Catuvellaunere
Catuvellaunerne var en keltisk stamme som levde på De britiske øyer før romernes invasjon i 43. De hadde sitt kjerneområde i dagens Hertfordshire, Bedfordshire og det sørlige Cambridgeshire. Deres hovedstad ved Verlamion («bosetning over myra»), rett ved stedet romerne grunnla Verulamium, i dagens St. Albans.
Kristian Emil Kristoffersen
Kristoffersen tok doktograden i 1997 med avhandlingen «Infinitival phrases in Old Norse. Aspects of their syntax and semantics».
Catuvellaunere
Det første man kjenner til om catuvellaunerne er i forbindelse med Julius Cæsars andre invasjon av De britiske øyer i 54 f.Kr.. I Gallerkrigene nevner Cæsar at krigsherren Cassivelaunus ledet den keltiske motstanden. Området han kom fra stemmer med catuvellaunernes område, og man mener derfor at han var deres leder. Alternativt er de identiske med den stammen Cæsar kalles Cassii.
Kristian Emil Kristoffersen
Hans hovedforskningsområder er språktilegnelse og språkvansker, blant annet språkferdigheter hos barn med cri du chat-syndrom.
Catuvellaunere
Stammen ble mektig i årene som fulgte. Den første konge som er kjent fra myntfunn er Tasciovanus, som antagelig grunnla Verlamion. Fra 20-årene og utover ser det ut til at de var i stadig krig med nabostammen atrebatene, som ble styrt av Cunobelin. Det var denne konflikten som gav Claudius et påskudd for å invadere i 43. Etter at provinsen Britannia var opprettet kjempet catuvellaunerne en kort stund mot romerne. De ble ledet av Caratacus og hans bror Togodumnus. I slaget ved Medway i 43 falt Togodumnus, og catuvellaunerne ble slått. De aksepterte romersk styre, og ble raskt romanisert. Caratacus flyktet, og ledet senere andre stammer i motstanden mot romerne.
Gilje Tre
Gilje Tre AS, etablert i 1948, er en dør- og vindusprodusent med fabrikker på Gilja og på Moi i kommunene Gjesdal og Lund i Rogaland. Dør- og vindusprodusenten er en av landets største med 280 ansatte og med en årlig produksjon på 120 000 vinduer og 20 000 dører. De ferdige produktene selges under merkenavnene Gilje-vindu (vinduer, skyvedører og balkongdører) og Giljedoor (ytterdører). Bedriften er spesialist på skreddersydd masseproduksjon ved hjelp av Lean tankegang og Gilje Produksjonssystem. Gilje Tre er NDVK og FSC sertifisert.
Den blå fuglen er varemerke til konsernet, denne finnes i logo og på reklameartikler fra bedriften. Det største eksemplaret finnes forøvrig på taket av administrasjonsbygget på Gilja, godt synlig fra Hunnedalsvegen.
Brevik (Nøtterøy)
Brevik er en gård og et sted på sørøstspissen av Nøtterøy i Færder kommune. Brevik grenser mot Movik og Buerstad i vest og Tømmereik, Nestvik og Stranda i nord. Øst for Brevik ligger Søndre Årøy og i sør ligger Tjøme og Mågerø. Brevik tilhører grunnkretsen Buerstad og delområdet Torød.
Navnet Brevik kommer av en dominerende bred vik som er plassert inn mellom Brevikodden og Junkerodden som heter Brevikbukta.
Det er registrert ei gravrøys fra bronsealderen/jernalderen på det høyeste punktet i Brevik.
Arameisk
Arameisk er et nærmest utdødd språk som tilhører de semittiske språk, og er dermed beslektet med hebraisk og arabisk. Språket utviklet seg fra gammelarameisk. Det finnes mindre befolkningsgrupper i Syria som stadig taler dette språket. Det arameiske alfabet består av 22 bokstaver.
Deler av Bibelen (Daniels bok kap. 2,4-7,28 og Esras bok 4,8-6,18) ble opprinnelig skrevet på arameisk.
I sin spillefilm fra 2004, The Passion of the Christ om Kristi tolv siste timer, lot Mel Gibson skuespillerne snakke delvis på latin og delvis på arameisk som var Jesu morsmål, i den grad man kan rekonstruere språket som det ble snakket for to tusen år siden. De siste ordene Jesus ytret da han hang på korset, var «Min Gud, min Gud, hvorfor har du forlatt meg» på norsk. På arameisk: «Elahi, Elahi, lema shabaqtani?»
Skriften på veggen
De arameiske ordene som er mest kjent hos oss, er skriften på veggen i Daniels bok 5,25: Mene, mene, tekel, ufarsin, direkte oversatt: «Talt, talt, veid, delt» (underforstått: «(Kongens handlinger er) talt, veid opp og delt»). Daniels tolkning av ordene var at kongens handlinger var blitt veid og funnet for lette, og at hans rike derfor ville bli delt.
Geografisk spredning
I løpet av 1100-tallet f.Kr. begynte arameere, innfødte arameisktalende, å bosette seg i stort antall i de områdene som er dagens Syria, Irak og østlige Tyrkia. Etterhvert som språket vokste i betydning, ble det talt gjennom hele kystområdet i Middelhavet ved Levanten, og spredde seg øst for Tigris. Jødiske bosettere tok med seg språket til Nord-Afrika og Europa, og kristne misjonærer brakte det med til Persia, India og selv Kina. Fra 600-tallet og framover ble arameisk erstattet som fellesspråk, et lingua franca, i Midtøsten av arabisk. Imidlertid fortsatte arameisk som et litterært og liturgisk språk blant jøder, mandeanister og noen kristne, også i den kaldeisk-katolske kirke. Turbulensen fra de siste to århundrene har arameisktalende som først språk og som litterært språk ut over hele verden.
Jødene som satt i det babylonske fangenskap 586-538 f.Kr., snakket opprinnelig hebraisk, men ble under eksilet påvirket av de viktigste talespråkene i det nybabylonske riket, arameisk og akkadisk. I århundrene etter hjemkomsten til Israel var hebraisk spekket med lånord fra disse to språkene, etter hvert også lånord fra persisk, og etter Alexander den stores erobringer også fra gresk. På samme måten overtok jødene i babylonsk fangenskap det arameiske skriftspråket, som i tilpasset versjon brukes som hebraisk skriftspråk i dag. Det skriftspråket hebraisk i eldre tid brukte, kalt paleo-hebraisk, var en variant av et vest-semittisk konsonantsystem, og ble sporadisk brukt frem mot vår tidsregning.
Forskere under ledelse av professor Geoffrey Khan ved Cambridge-universitetet har iverksatt arbeid for å bevare det utdøende språket. I 2005 åpnet den første assyriske skolen i Los Angeles. Rundt 80.000 arameisktalende bor i Chicago, og 100.000 i Detroit. Man regner med rundt 1,2 million assyrere i hele verden.
Etymologi
Begrepet «arameisk» på norsk er avledet fra det bibelsk-hebraiske begrep «aramitt», benyttet i Det gamle testamente. I den greske utgaven av Det nye testamente er ordet arameisk ikke benyttet, skjønt en del benevnelser av ordet «hebraisk» er oversatt som «arameisk».
Skrivesystem
I tillegg til disse skrivesystemene er bestemte avarter av det arameiske alfabetet blitt benyttet i oldtiden av særskilte grupper: nabateere i Petra, oldtidsby i dagens Jordan, og en vestarameisk dialekt i oldtidsbyen Palmyra i dagens Syria. I moderne tid har turabdinsk, et nyarameisk språk i sørøstlige Tyrkia, tidvis blitt skrevet med det latinske alfabetet.
Hussein av Jordan
Hussein bin Talal (arabisk: حسين بن طلال Ḥusayn ibn Ṭalāl; født 14. november 1935 i Amman i emiratet Transjordan, død 7. februar 1999 samme sted) var konge av Det hasjimittiske kongerike Jordan fra 1952 til 1999. Han ble etterfulgt av Abdullah II. I Midtøsten-konflikten ble han oppfattet som moderat, sammenliknet med mange andre arabiske ledere. Hans evne til å balansere mellom arabiske krav og forventninger, og den vestlige verden skapte stor beundring. Samtidig hadde han i vestlige medier et visst playboyimage, blant annet ved sine ekteskap.
Bakgrunn
Den 20. juli 1951 fulgte han med sin farfar Abdullah I til Jerusalem. Utenfor porten til Klippemoskeen ble farfaren skutt ned, og Hussein selv ble skadet. Husseins far Talal ble da kronet til konge, men på grunn av psykisk sykdom var han nødsaget å abdisere.
Konge
Hussein ble offisielt utropt til konge den 11. august 1952 da han var 16 år gammel. Han ble kronet 2. mai 1953.
Innenrikspolitisk styrte han landet med jernhånd. Han førte en vestvennlig utenrikspolitikk først og fremst støttet av USA. Han motsatte seg en palestinsk stat, noe som gjorde ham til uvenns med andre araberland, men relasjonene ble forbedret etterhvert.
Kort før sin død endret han sitt testamente, dit hen at hans bror Hassan ibn Talal ikke skulle etterfølge ham, men derimot hans egen sønn Abdullah.
Husseins betydning, og anerkjennelsen av hans mangeårige bestrebelser for fred i Mist-Østen, ble reflektert i at det til hans begravelse kom hele 17 regjerende statssjefer, representanter forskjellige kongehus, og tidligere politiske forhandlingspartnere, blant dem de tidligere amerikanske presidenter Gerald Ford, Jimmy Carter og George H. W. Bush.
Kong Hussein ble etterfulgt av Abdullah II, eldste sønn av Hussein i hans ekteskap med prinsesse Muna al-Hussein.
Svein Lie
Svein Lie er navnet til flere personer:
Tom Aleksandersen
Tom Aleksander Aleksandersen (født 8. juli 1971 i Trondheim) er en norsk styreformann i Tekst og Musikk AS og er sønn til trønderrockeren Åge Aleksandersen, som skrev Prudence-låten «14 Pages» til han etter at han ble født. Låten er en av Prudence og Åge Aleksandersens mest populære sanger.
Aleksandr Botsjarov
Aleksandr Botsjarov (russisk: Александр Бочаров; født 26. februar 1975 i Irkutsk) er en profesjonell russisk landeveissyklist. Han syklet sist for det russiske laget Katjusja. Han vant Tour Méditerranéen i 2008.
Amt
Amt (fra tysk, egentlig embede eller embedsdistrikt) ble fra 1662 innført som betegnelse i den sivile regionforvaltningen i riksfellesskapet Danmark-Norge, til erstatning for de tidligere enhetene len og sysler. De tidligere lensherrer (lensmenn) ble heretter benevnt amtmenn.
Skiftet i forvaltningsterminologi hadde sammenheng med overgangen fra riksrådskonstitusjonalisme til enevelde. Overgangen fra lensvesen til lokalt embedsstyre var likevel ikke så brå som skiftet i terminologi kan tyde på, men snarere resultatet av en lengre statsmoderniseringsprosess, og betegnelsene len og amt ble benyttet om hverandre mot slutten av 1600-tallet.
I 1671 ble Norge således inndelt i fire stiftamt med tilsammen åtte underamt, og amtsinndelingen – om enn med flere revisjoner av geografisk utstrekning og antall – ble beholdt som landets regionale forvaltningsenheter i mer enn 250 år. Hverken oppløsningen av unionen med Danmark i 1814 eller unionsoppløsningen med Sverige i 1905 medførte noen endringer i distriktsforvaltningen av Norge, og det var ikke før i 1919 at de daværende amtene i Norge fikk (hovedsakelig) nye navn og betegnelsen fylker og amtmennene fikk tittelen fylkesmann.
Det ble opprinnelig skilt mellom stiftamt eller hovedamt og underliggende (under)amt, tilsvarende de tidligere hovedlen og (under)len. Skillet mellom stiftamt og amt ble formelt opprettholdt til inn på 1800-tallet, men allerede fra midt på 1700-tallet gikk utviklingen mot å sideordne amtene, noe som også gjenspeiles i inndelingsverket. Omkring midten av 1800-tallet ble de siste nye amt, byene Bergen og Christiania, opprettet og antallet amt ble tilsammen 20.
Fra len til amt 1662
Etter innføringen av eneveldet i Danmark-Norge i 1660 falt etterhvert lensordningen bort. Det hadde vært en maktkamp mellom kongen og borgerskapet på den ene side og den gamle adel – som lensherrene ble rekruttert fra – på den annen side. Det var derfor en naturlig konsekvens at da sentralforvaltningen av Danmark-Norge med sete i København ble endret til et enevelde og arvekongedømme, måtte også regionalforvaltningen, dvs. lensordningen, revideres. Omveltningen startet den 19. februar 1662, da Frederik III påla Skatkammeret:
Denne endringen gjaldt både i Norge og Danmark, og det første tilfellet av bruken finnes i Norske kongebrev av 20. februar 1662 der i brevet "Befaling til lensherrene Iver Krabbe i Akershus amt,..." og videre er ordet lensmann overstrøket en enkelt gang og erstattet med amtmann. Begrepene len og amt ble likefullt benyttet om hverandre mot slutten av 1600-tallet.
Den første landsomfattende amtsinndelingen i Norge kom som kongelige befaling (Kongelige Rescript) 8. februar 1671, hvor de daværende fire hovedlen i Norge ble gjort om til tilsvarende stift- eller hovedamt:
Amtsinndeling i 1680
Amtene var videre oppdelt i fogderier, og tilsammen var det i 1660-årene rundt 55 fogderier.
Inndelingen i 1785
Amt og fogderi i Norge mot slutten av 1700-tallet etter Christian Jochum Pontoppidans kart:
Avslutningen av unionen med Danmark i 1814 førte ikke til noen endringer i regional- og lokalforvaltningen i Norge, og i Grunnloven ble det ikke gitt noen bestemmelser hverken om regional- eller om lokalstyringen. Flere amtmenn (og også andre embetsmenn) ansatt av danskekongen ble sittende i sine embeter etter 1814, og i 1815 var det i alt 4 stiftamt og 17 underamt. I tre stiftamter bestyrte stiftamtmannen både stiftamtet og underliggende amter, således Lister og Mandals amt (under Christiansand), Søndre Bergenhus amt (under Bergen) og Søndre Trondhjems amt (under Trondhjem).
Stiftamtenes overordnede status forsvant etter hvert, men betegnelsen «stiftamt» ble fortsatt brukt og forsvant stort sett først så sent som til 1918. Antallet fogder ble også i årene 1660 til 1700 redusert fra 55 til 38. Fortsatt var byene ansett som særlige forvaltningsenheter, med noe større grad av selvstyre ved sine valgte («eligerede») rådmenn, men også med en magistrat eller borgermester som var underordnet amtmannen.
Endringer 1815–1918
Amtsinndeling i 1866
Opprettelse av kommunalordningen ved formannskapslovene av 1837 gjorde at et nytt system ble bragt inn i den lokale statsforvaltning, med følger for amtmennenes virksomhet. De fikk nå oppgaver som tilsynsmenn for kommunene og ble dessuten også administrative ledere av amtskommunene (begrepet kommune ble ikke innført før i 1853). Heller ikke frigjøringen fra Sverige i 1905 førte til noen endring i distriktsforvaltningen i Norge. Bergen og Søndre Bergenhus fikk felles amtmann i 1907, men forble to amt.
I 1918 kom Lov om forandring av rikets inddelingsnavn, og betegnelsen stift ble endret til bispedømme og amt til fylke. Stortinget drøftet inngående både hensiktmessigheten av betegnelsen fylke og de geografiske navn som skulle velges.
Bernkonvensjonen om vern av litterære og kunstneriske verk
'''Bernkonvensjonen om vern av litterære og kunstneriske verk av 9. september 1886, vanligvis forkortet som Bernkonvensjonen''', er en internasjonal konvensjon om opphavsrett, som ble forfattet første gang i Bern i Sveits i 1886. Den ble utviklet etter initiativ fra forfatteren Victor Hugo, og ble således influert av «fransk opphavsrett» (droit d'auteur), som står i en viss kontrast til det anglo-saksiske konseptet om «copyright», som kun befattet seg med økonomisk beskyttelse. De fleste land i verden har etterhvert sluttet seg til denne konvensjonen.
Bakgrunn og utvikling
Før Bernkonvensjonen ble forfattet, eksisterte kun nasjonale opphavsrettlover, som vanligvis kun gjaldt for arbeider innenfor hver enkelt stat. Følgelig ville et arbeid publisert i London av en britisk statsborger være beskyttet av opphavsrett i Storbritannia, men kunne kopieres og selges av hvem som helst i Frankrike; likeledes, et arbeide publisert i Paris av en fransk statsborger ville være beskyttet av opphavsrett i Frankrike, men kunne kopieres og selges av hvem som helst i Storbritannia.
Bernkonvensjonen gikk i fotsporene til Pariskonvensjonen fra 1883, som på samme måte hadde dannet et rammeverk for internasjonal beskyttelse av andre former for intellektuell eiendom som patenter, varemerker og industriell design.
I likhet med Pariskonvensjonen, etablerte Bernkonvensjonen et byrå for å håndtere administrative oppgaver. I 1893 ble disse to små byråene slått sammen og ble til United International Bureaux for the Protection of Intellectual Property (best kjent under dets franske akronym BIRPI), lokalisert i Bern. I 1960 flyttet BIRPI fra Bern til Genève, for å kunne komme nærmere FN og andre internasjonale organisasjoner i denne byen, og i 1967 ble BIRPI til WIPO (the «World Intellectual Property Organization»), som siden 1974 er en organisasjon innenfor FN-systemet.
Bernkonvensjonen ble revidert i Paris i 1896 og i Berlin i 1908, fullført i Bern i 1914, revidert på ny i Roma i 1928, i Brussel i 1948, i Stockholm i 1967 og i Paris i 1971, og ble utvidet i 1979.
Oversikt over avtaleinnholdet
Bernkonvensjonens innhold kan i hovedsak sammenfattes i tre punkter:
Forbud mot formalitetskrav
For det første stilles det et krav om at opphavsrettvern skal kunne oppnås uten noen form for formalitetskrav. Det er således ikke anledning for medlemsstatene å kreve at opphavsretten skal registreres i noe register, og det kan heller ikke stilles som vilkår at man merker utgitte verk med copyright-merke (©). Innen den kontinentale opphavsrett-tradisjonen medførte ikke dette kravet noen problemer, ettersom dette prinsippet allerede var gjeldende rett. I land som USA og Storbritannia medførte det imidlertid en endring fra tidligere, og dette førte blant annet til at USA ikke sluttet seg til konvensjonen før i 1989.
Nasjonal behandling
For det andre stiller konvensjonen opp et krav om nasjonal behandling, noe som stiller krav om at medlemsstatene gir verk fra andre land samme beskyttelse som nasjonale verk. Dette var det viktigste siktemålet med konvensjonen, og det som ble oppnådd var at statene ikke lenger kunne snylte på hverandres vernede verk. Konvensjonen er imidlertid ikke til hinder for at ulike stater har ulik grad av vern, kravet er kun at verk ikke forskjellsbehandles ut fra opprinnelsessted. Det er således et formelt likhetskrav det er snakk om, og ikke et materielt. Et unntak fra kravet om nasjonal behandling gjelder for vernetiden (se nærmere nedenfor). Dersom det gjelder ulik vernetid i verkets hjemland og landet der opphavsretten gjøres gjeldende, følger det av konvensjonen at det er den korteste perioden som er gjeldende. Verket får altså ikke forlenget sin vernetid ved å bli eksportert til andre land.
Minimumsrettigheter
For det tredje stiller konvensjonen opp en del minimumsrettigheter, som medlemsstatene plikter å gi til sine opphavsmenn. Som navnet antyder kan disse rettighetene ikke reduseres i nasjonal lovgivning, men de kan derimot gjøres mer omfattende. Norge og de fleste øvrige vestlige land hadde allerede et vern som var en god del mer omfattende enn disse minimuskravene, og ble således ikke påvirket av disse. Dette stilte seg imidlertid annerledes for en stor gruppe utviklingsland, hovedsakelig i Afrika og Asia.
Bernkonvensjonen erklærer at alle arbeider bortsett fra fotografisk og kinematografisk materiale skal beskyttes minimum 50 år etter opphavsmannens død, men partene stilles fritt til å definere lengre beskyttelsesperioder, som f.eks. EU gjorde ved et direktiv fra 1993 («Directive on harmonising the term of copyright protection»). For fotografisk materiale setter Bernkonvensjonen en minimumsgrense på 25 års beskyttelse fra det tidspunkt fotografiet ble laget, og for kinematografisk material en minimumsgrense på 50 år etter første visning eller 50 år etter det kinematografiske materialet ble produsert, dersom materialet ikke er blitt vist innenfor disse 50 år.
Fagerstrand (TV-serie)
Fagerstrand er en norsk reality-TV-serie som gikk på TV 2 i 2005. Her skulle 12 par bygge et hus fra grunnen av i løpet av ti uker. Vinnerparet vant både huset og tomta, som lå på Fagerstrand på Nesodden. Underveis i byggeprosessen skulle parene gjennomføre allmøter og forsøke å bli så enige som overhodet mulig, men hver uke skulle et av parene stemmes ut. Programleder var Jannecke Weeden, mens Espen Karlsen var fagråd. Programmet gikk mandager og torsdager.
Sławomir Skrzypek
Sławomir Stanisław Skrzypek (født 10. mai 1963 i Katowice, død 10. april 2010) var en polsk økonom. Han var sentralbanksjef for Polens nasjonalbank fra 10. januar 2007, da han overtok etter Leszek Balcerowicz, til sin død.
Fagerstrand (TV-serie)
Om serien
Det ble til tider amper stemning på slutten av serien. Det var særlig handlingene til paret Reidar og May-Brit som vakte harme blant mange av de andre deltagerne. Serien bar preg av alliansebygging innad i deltagergruppa, som de fleste av reality-seriene på TV. Allerede i den andre uka av serien byttet Siri og Anders side, og skapte uro blant deltagerne. I løpet av de neste ukene etter denne hendelsen byttet flere av parene side, noe som hadde innvirkning både på motivasjon og humør blant deltagerne. Likevel, selv om det taktiske og psykiske spillet tappet energi fra alle, så stod huset fiks ferdig den 20. mai. De heldige vinnerne ble Anders og Stine fra Gjøvik. De bodde i huset i ett år før de solgte det.
Sławomir Skrzypek
På vei til et besøk i Russland 10. april 2010 for å overvære 70-årsmarkeringen av Katyn-massakren under andre verdenskrig, styrtet presidentflyet rett før landing i Smolensk, og Skrzypek omkom, sammen blant annet president Lech Kaczyński, den polske hærsjefen Franciszek Gągor, presidentens stabssjef og Polens viseutenriksminister Andrzej Kremer.
Skrzypek ble etter sin død tildelt Kommandørkors med stjerne i Ordenen Polonia Restituta, 16. april 2010.
Johan Caspar de Cicignon
Johan Caspar de Cicignon (født ca. 1625 i Oberwampach i Luxemburg, død 12. desember 1696 i Fredrikstad) var en luxemburgsk adelsmann som tjenestegjorde som dansk-norsk general, ingeniør og byplanlegger.
Offiser
I 1657 ble han dansk offiser. I 1660-årene ble han utnevnt til kommandant ved Bergenhus festning.
I 1681 ble Cicignon sendt til Trondheim for å lede gjenoppbyggingen av byen etter bybrannen. Han utarbeidet da den byplanen som Midtbyen i Trondheim fortsatt er regulert etter, og som regnes som det fremste eksemplet på en barokk byplan i Norge. Cicignon planla også Kristiansten festning, og han la ned grunnsteinen til denne i 1682. Samme år ble også Kongsvinger anlagt etter en plan av Cicignon. Cicignon har også fått en plass oppkalt etter seg i Trondheim, Cicignons plass, beliggende mellom Krambugata og Søndre gate.
Sine senere år levde Cicignon etter eget ønske i Fredrikstad. Her gjorde han det godt i eiendomsspekulasjon, og endte sine dager i stor velstand. For sin innsats for Fredrikstad har han også fått en bydel oppkalt etter seg. Han tegnet også inn sitt monogram på en høyde i Fredrikstad-marka, et sted mellom Oredalen og Bjørndalen. Han ble sannsynligvis begravet i det som i dag er Glemmen gamle kirke i Fredrikstad.
Nord-Trøndelag reinbeiteområde
Nord-Trøndelag reinbeiteområde er en del av reindriftsforvaltningen i Norge. Reinbeiteområdet omfatter deler av Fosen og Nord-Trøndelag fylke. Reinbeiteområdet ledes av et områdestyre med medlemmer oppnevnt av Fylkestinget og Sametinget.
I alt har Nord-Trøndelag reinbeiteområde et beiteareal på 22 300 km², fordelt på 6 reinbeitedistrikter:
Kystreindrifta har vinterbeitene mot kysten, mens fjellreindrifta har alle sine årstidsbeite i innlandet. Tjåehkeren sijte har tilgang på sommerbeite i Sverige.
Nord-Trøndelag reinbeiteområde grenser til Sør-Trøndelag og Hedmark reinbeiteområde og Nordland reinbeiteområde.
Buskerud
Buskerud er et norsk landskap, valgdistrikt og tidligere fylke på Østlandet, som fra 2020 ligger i Viken fylke. Buskerud ble etablert som underamt til Akershus stiftamt i 1679 under navnet Buskerud amt, og ble videreført som Buskerud fylke fra 1919 med samme grenser. Kjøpstaden Drammen og bergstaden Kongsberg, som opprinnelig lå utenfor amtet på grunn av sine respektive byprivilegier, ble innlemmet i Buskerud i 1760, og ble da Buskeruds største byer. Drammen var i moderne tid administrasjonssenter for fylket.
Sines kraftverk
Sines kraftverk er et varmekraftverk i kystbyen Sines i distriktet Alentejo i det sørlig-sentrale Portugal. Det har en installert produksjonskapasitet på 1 200 MW, fordelt på 4 like store blokker á 300 MW hver. Anlegget ble bygget ut i årene omkring 1985–1989. Operatør er EDP sa. Brenselkilden er steinkull. Anlegget har kalksteinbasert renseanlegg som gir biproduksjon av gips.
Utslippet av CO2 er 8,7 millioner tonn årlig.
Buskerud
Landskapet strekker seg fra Hurumlandet ved Oslofjorden i sørøst og Drammensfjorden til Hemsedalsfjella og Hardangervidda i nordvest. Buskerud grenser mot de tidligere fylkene Akershus, Oslo, Oppland, Sogn og Fjordane, Hordaland, Telemark og Vestfold. Navnet kommer fra gården Buskerud (gammelnorsk: Biskupsruð, «Biskopsrydningen») i Modum, som i det 14. århundre tilhørte Hamarbiskopen. Tidligere hørte det både et stort sagbruk og en meget verdifull laksefoss (Døvikfoss) til gården. Siden 1912 har gården vært drevet som landbruksskole.
Over 60 prosent av innbyggerne i Buskerud bodde i de sørøstre delene av fylket. I sørenden ligger også de fire byene Drammen, Kongsberg, Hønefoss og Hokksund.
I 2020 ble Buskerud sammenslått med Akershus og Østfold til Viken fylke, men Buskerud videreføres som eget valgdistrikt innenfor Viken fylke.
Den 23. februar 2022 vedtok fylkestinget i Viken å sende søknad om oppløsning av Viken fylket, samt å sette i gang en prosess med gjenopprettelse av de tre fylkene Akershus, Buskerud og Østfold. Stortinget vedtok å oppløse Viken 14. og 17. juni 2022, og vedtaket ble sanksjonert i Statsråd 22. juni 2022. Viken fylke vil bli avviklet 1. januar 2024 og Buskerud fylke vil gjenoppstå.