cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Audi RS4
Annen generasjons Audi RS4 (B7) ble lansert i 2006 og produsert ut 2008. Den har fått en betydelig større motor: 4.2 L V8 FSI. Denne hadde også fått flere valgmuligheter når det gjelder karosserier; ikke bare kommer den i 5-dørs stasjonsvogn, men også som 3-dørs cabriolet og 4-dørs sedan.
Spesialskole
Spesialskole er en fellesbetegnelse på skoler tilrettelagt for barn og ungdom som vanskelig kan følge undervisning på en vanlig skole. Spesialskolene kan også være et supplement til elevens vanlige skolegang. Skolene har kompetanse innen spesialpedagogikk, og er et tilbud til elever i grunnskolen.
Audi RS4
Tredje generasjon RS4 (B8) ble lansert på Geneva Motor Show i 2012 og ble produsert til 2015. B8 var første RS4 uten mulighet for manuell, og kom kun med Dual-Clutch S-Tronic girkasse festet til en 4.2 L V8. De 450 hestene gjør 0-100 på 4.7 sekunder. Tredje generasjon kom igjen kun ut som stasjonsvogn og ca. 7000 ble produsert.
Spesialskole
Skolene tilbyr elevene et pedagogisk utdanningstilbud i kombinasjon med behandling innen blant annet medisin, psykologi, psykiatri, logopedi og sosialpsykologi.
Audi RS4
B9 RS4 kommer med en 2.9 L Biturbo V6. Lansert 2018.
Hovedkonkurrenter er BMW M3, Mercedes-Benz C63 AMG, Jaguar XE R og Cadillac ATS-V.
Spesialskole
Spesialskolene samarbeider ofte med Statlig spesialpedagogisk støttesystem (Statped), og de statlige kompetansesentra underlagt Statped.
Mesopotamiamandatet
Mesopotamiamandatet var et mandatområde over Mesopotamia fastsatt av Folkeforbundet og med Storbritannia som administrasjonsmakt. Området var et klasse A-mandat. Det ble overgitt til Storbritannia etter at Det osmanske rike ble delt opp av Sèvrestraktaten i 1920 etter den første verdenskrig.
Litteraturåret 1980
Litteraturåret 1980 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til litteratur i 1980.
VLM Airlines
VLM Airlines (kort for Vlaamse Luchttransportmaatschappij – Flamske flytransportselskap) var et belgisk flyselskap.
Historie
VLM Airlines begynte flyvninger i mai 1993 med faste ruter mellom flyplassene Antwerpen lufthavn og London City Airport. Det er i dag over 400 ansatte i selskapet og det fraktet 745 781 passasjerer i 2007. Selskapet var tidligere basert i Antwerpen, men deres base er i dag ved London City Airport.
I 2008 rapporterte selskapet sitt tiende sammenhengende inntektsår som ble avsluttet den 31. desember 2007, og hadde en nettoinntekt på 3,6 millioner euro. Omsetningen hadde vokst til 112 millioner euro og passasjerantallet vokste med 9 prosent til 745 781 i løpet av 2007.
Den 24. desember 2007 annonserte Air France-KLM at de hadde signert en avtale om overtagelse av selskapet fra Panta Holdings. Air France-KLM meddelte den 28. mai 2009 at VLM Airlines vil gradvis gå over til fly under navnet CityJet. Dette navnet er allerede i bruk av Air France-KLMs irske regionale partner.
Den 22. juni 2016 begjærte VLM konkurs, og den 30. oktober 2017 begynte VLM med ruteflyvninger igjen mellom Antwerpen, Zürich, Maribor og London.
Ruter
De bestemmelsessteder som ikke lenger blir opprettholdt av VLM er Liverpool, Southampton, Man, Brussel, Genève og Frankfurt.
Kara (band)
Kara (Hangul: 카라) er en sørkoreansk jentegruppe på fem medlemmer fra DSP Media. Gruppen ble dannet i 2007 og oppløst 15. januar 2016. Medlemmene var Gyuri, Seung-yeon, Hara og Youngji.
Ledd (matematikk)
Et ledd er et matematisk uttrykk som adderes eller subtraheres. Leddene separeres av plusstegn eller minustegn. Pluss- og minustegnene kalles infiksoperatorer.
Eksempel
I dette eksemplet ser vi to ledd. Det ene er en brøk og det andre er tallet fire.
Lamborghini Jarama
Lamborghini Jarama er en sportscoupé som ble bygget av Lamborghini mellom 1970 og 1976. Den ble designet av Marcello Gandini hos Bertone.
I 1970 ble Lamborghini tvunget til å redesigne Lamborghini Islero for å oppfylle nye sikkerhets- og utslippskrav i USA. Den nye bilen ble bygget på en nedkortet versjon av plattformen fra Lamborghini Espada. To forskjellige modeller ble laget, den originale GT (1970–1973)-modellen som hadde en V12-motor på 350 hk, og en GTS (1973–1976), som hadde den samme V12-motoren, men denne gangen med en ytelse på 365 hk. GTS fikk også noen små forandringer i utseende, samt at servostyring, avtagbart tak og automatisk girkasse ble tilgjengelig som ekstrautstyr.
Totalt 327 eksemplarer ble bygget.
Fakta
Ferruccio Lamborghinis personlige Jarama GTS er utstilt på det offisielle Lamborghini-muséet.
Francesco Marchetti Selvaggiani
Francesco Marchetti Selvaggiani (født 1. oktober 1871 i Roma, død 13. januar 1951 samme sted) var en italiensk kardinal. Han tilbragte hele sin karrière i den romerske kuries tjenste enten i Roma eller som diplomat, og ble dekanus for kardinalskollegiet og prefekt for Det hellige officium.
Bakgrunn
Francesco Marchetti Selvaggiani ble født i Roma til Vincenzo og Valeria (neé Caretti) Marchetti Selvaggiani. Han var venn av Eugenio Pacelli (den senere pave Pius XII) fra barndommen av, og studerte ved Almo Collegio Capranica og Det pavelige universitet Gregoriana.
Prest
Han ble presteviet 4. april 1896 av erkebiskop Francesco di Paola Cassetta. Umiddelbart ble han tilknyttet Vatikanets statssekretariat, hvor han arbeidet frem til 1922.
Biskop
Hans siste stillinger for statssekretariatet var som nuntius til Venezuela og deretter til Østerrike. Han ble medlem av Kongregasjonen for folkenes evangelisering og gjort til kardinal av pave Pius XI ved konsistoriet i 1930, med Santa Francesca Romana som tittelkirke.
I 1931 ble han generalvikar for Roma og erkeprest for San Giovanni in Laterano.
Kardinal
I 1936 ble han forfremmet til kardinalbiskop av Frascati. Rett etter at Pius XII ble valgt til pave, døde Donato Sbarretti, og Pius XII utnevnte Marchetti-Selvaggiani til hans etterfølger som prefekt for Det hellige Officium. I 1948 ble han leder av Seremonialdikasteriet som forestod de pavelige liturgier, og dekanus for kardinalskollegiet og dermed titulærbiskop av Ostia.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Kirov (Kaluga oblast)
Kirov (russisk: Ки́ров), tidligere kjent som Pesotsjnja (russisk: Песо́чня), er en by i Kaluga oblast i Russland. Den ligger ved elva Bolva (ei sideelv til Desna), rundt 140 km sørvest for Kaluga. Innbyggertall: 38 900 (2005 est.), 38 893 (folketelling 2002).
Bosetningen Pesotsjnja ble grunnlagt i 1745. Den fikk innvilget bystatus og fikk nytt navn, Kirov, til minne om Sergej Kirov i 1936.
Baring
Baring er en bankierfamilie i Tyskland og Storbritannia, som opprinnelig stammer fra Bremen. I 1717 åpnet John Baring et handelsselskap, som utviklet seg til Barings Bank, Londons ledende bank på 1800-tallet, som bl.a. finansierte USAs kjøp av Louisiana fra Napoleon i 1803. Den ærverdige banken gikk konkurs i 1995 på grunn av en mislykket gigantspekulasjon foretatt av en underordnet ansatt.
Tallrike etterkommere etter John Baring ble opptatt i den britiske adelstanden, bl.a. baronene Revelstoke, baronene og jarlene Northbrook, baronene Ashburton, Howick av Glendale og jarlene Cromer.
Til den tyske grenen av familien hører den anerkjente historikeren Arnulf Baring.
Svenska Akademiens Finlandspris
Svenska Akademiens Finlandspris er en litteratur- og kulturpris på 100 000 kroner ( 2007 ). Prisen ble innstiftet av Svenska Akademien i 1966 og tildeles for betydningsfull innsats innen Finlands finlandssvenske kulturliv.
Winchester
Winchester kan vise til:
Sierra Juárez
Sierra Juárez er en fjellkjede ved Baja California-halvøyen nord i Mexico.
Port Vell
Port Vell (katalansk for «Den gamle havna») er ei havn i Barcelona. Den ble anlagt under byfornyingsprosjektet i forkant av De olympiske leker i 1992. Før dette var området nedslitt og fullt av tomme varehus, jernbanespor og fabrikker.
Port Vell er i dag et viktig område i byen, og er populær blant turister. Langs med havna går gata Passeig de Colom, og nede ved vannet er det en havnepromenade. La Rambla ender opp nede ved Port Vell, og som en forlengelse av denne gata går brua Rambla del Mar ut til kjøpe- og underholdningssenteret Maremàgnum, som blant annet inneholder en IMAX-kino, en rekke barer og restauranter og Akvariet i Barcelona.
Istervier
Istervier vokser i skog og kratt, på fuktig myr, grus og torv, gjerne litt ut i vannet. Tåler vinterfrost. Den er også plantet som prydbusk.
Utbredelsen er Sibir, Kaukasus og Europa. I Norge mangler den på Vestlandet, men er vanlig til Finnmark.
Paul Botten-Hansen
Paul Botten-Hansen (født 26. desember 1824, død av lungebetennelse natt til 7. juli 1869) var norsk redaktør, boksamler, arkivar i Riksarkivet og sjef for Universitetsbiblioteket. Han var sønn av lærer Hans Paulsen Nystuen og Ragnhild Jehansdatter Botten. Siden han ble født utenfor ekteskap, vokste han opp hos sin mors foreldre Imbjørg og Jehans Botten på Botten på Selsverket i Gudbrandsdalen. Hans mor giftet seg med Arne Grindstuen i Sel.
Redaktøren og forfatteren
Vårsemesteret 1850 tok Botten-Hansen «Anden Examen», men valgte fra nå av å vie seg fullt ut til litterære sysler. Sammen med Henrik Ibsen og Vinje startet han i 1851 et litterært tidsskrift etter modell av det danske Corsaren, men i begynnelsen utgitt navnløst. Bladet ble gjerne omtalt som Manden etter ulike tittelvignetter som Ibsen hadde tegnet, av en lang, hengslet redaktør i ferd med å bringe trykksaken ut til leserne: Manden løper ut i verden med bladene under armen, rir dem ut på hesteryggen, opptrer som reporter ved debatter i Stortinget, eller sitter i redaksjonen travelt opptatt med å forfatte artikler. Senere ble bladet døpt Andhrimner etter kokken i Valhall. Botten-Hansen var hovedredaktør. Ikke minst ble han en betydningsfull venn, forsvarer og inspirasjonskilde for Ibsen.
Antikommunisme
Antikommunisme er motstand mot kommunistisk politikk og kommunistiske regimer. Antikommunismen oppstod som en reaksjon på kommunistiske maktovertagelser i kjølvannet av første verdenskrig, og har spilt en viktig rolle i mange europeiske og vestlige lands politikk siden.
Paul Botten-Hansen
Redaktøren og forfatteren
Botten-Hansen hadde selv ambisjoner om å bli forfatter. En av føljetongene hans i Andhrimner, Huldrebryllupet, ble også utgitt i bokform. Her gjør han bruk av de tre kameratene som modeller for fortellingens gjennomgangsfigurer. Men Huldrebryllupet (1851) hadde nok knapt fått noen plass i litteraturhistorien, hadde det ikke vært for at flere av temaene og figurene ble videreutviklet av Ibsen og brukt i Peer Gynt (1867). Dette var bittert for Botten-Hansen som selv hadde arbeidet videre med stoffet, men siden de var bestevenner, tilga han Ibsen dette litterære lånet.
Huldrebryllupet handler om tre venner på fjelltur, Sagnius, Berg og Karlsen. De to sistnevnte er opptatt av nuet, mens Sagnius, student og gårdmannssønn, gjenser barndomstraktene i Sel. I byen har han vunnet seg kunnskap og alt utenom en kone, men her ved Rondane føler han seg hjemme. Kanskje er det litt av Botten-Hansen selv i Sagnius. Ibsen og Vinje etterlyste nye dikt fra vennen, men han syntes hans forsøk på diktning hadde vært «forfeilet».
Antikommunisme
Mellomkrigstiden og annen verdenskrig
En rekke ikke-kommunistiske stater var antikommunistiske. Spesielt for Europas mange fascistiske regimer hadde antikommunismen en sentral rolle i mellomkrigstiden og under annen verdenskrig. Antikommunismen fikk også Italia og Tyskland til å hjelpe Franco å ta makten under den spanske borgerkrig. Også de demokratiske statene var antikommunistiske, men mindre aktivistiske.
Paul Botten-Hansen
Hollenderkretsen og boksamleren
Etter at Andhrimner gikk inn høsten 1851, ble Botten-Hansen satt til å redigere Illustreret Nyhedsblad, som utkom fra 1851 til 1866. Det lyktes ham å få noen av samtidens fremste forskere og skribenter til å bidra, både renommerte personer som Peter Christen Asbjørnsen og Peter Andreas Munch og unge lovende litterater som hans nære venn Ibsen. Fra tidlig i 1850-årene samlet det seg også en krets av intellektuelle i Botten-Hansens stuer i Rådhusgaten 15. Leiligheten lå i tredje etasje med vinduer mot Kongens gate. Kjernemedlemmene kalte seg Det lærde Holland eller «hollenderkretsen».
Antikommunisme
Den kalde krigen
Under den kalde krigen var antikommunismen en sentral bestanddel i NATO-landenes politikk, og var spesielt motivert av frykten for Sovjetunionen. Innenfor NATO spilte antikommunismen en særlig sterk rolle i bl.a. USA og Vest-Tyskland. Høyreorienterte regjeringer rundt om i verden, bl.a. i Latin-Amerika, var også sterkt antikommunistiske.
Den antikommunistiske kampen i Europa førte i 1989 til Berlinmurens fall og de kommunistiske regimenes sammenbrudd. Ettersom kommunismen er en bevegelse med mange ulike fraksjoner fantes det også kommunister som var kritiske til Sovjetunionen og østblokklandene.
Norge
I Norge kan de fleste etablerte partier av noen størrelse etter annen verdenskrig beskrives som antikommunistiske. Mens Arbeiderpartiet på begynnelsen av 1920-tallet hadde kalt seg et kommunistparti, meldte partiet seg få år etter ut av Komintern, noe som er hovedårsaken til partisplittelsen der mindretallet gikk ut av Arbeiderpartiet og stiftet Norges Kommunistiske Parti. De første årene var ikke dette noe direkte oppgjør med kommunismen. Tvert imot ble deres nye ungdomsorganisasjon hetende Venstrekommunistisk Ungdomsfylking. Etter annen verdenskrig ble likevel dette oppgjøret intensivert, og ble i stadig større grad preget av å være et oppgjør med all kommunisme. Fra slutten av 1940-tallet fremstod Arbeiderpartiet som et sterkt antikommunistisk parti og som pådriver for Norges NATO-medlemskap. Kommunister i Norge utsatt for omfattende overvåkning og forskjellige former for sanksjoner under Arbeiderpartiets styre. De ikke-sosialistiske (borgerlige) partiene i Norge har alltid vært antikommunistiske.
Nyere utvikling
Etter Sovjetunionens sammenbrudd har flere tidligere kommunistiske land tatt oppgjør med kommunistfortiden. I flere østeuropeiske land har kommunistiske symboler blitt forbudt, og Europarådet fordømte totalitære kommunistregimers forbrytelser i 2006.
Paul Botten-Hansen
Hollenderkretsen og boksamleren
Gårdeieren, kjøpmann Niels Haslund, var en godslig, gammel gubbe med butikk i første etasje, som villig tok imot redaksjonelt stoff for Illustreret Nyhedsblad. Hva som ble levert Nyhedsbladet ble velvillig tatt vare på bak disken når redaktøren selv var fraværende. Imidlertid var det noen borgere som for spøk klarte å innbille kjøpmannen at bygningen ville synke ned i grunnen under tyngden av alle Botten-Hansens bøker. Dermed kom Haslund og Botten-Hansen i et noe anstrengt forhold til hverandre. Historikeren Ludvig Daae, som tilhørte hollenderkretsen, forteller: ’’Denne Husvært saa surt til Hansens Bibliothek, da man havde gjort ham vis paa, at den tunge Bogmasse maaske bragte den gamle Gaard til at synke, og Hansen truedes ofte med Opsigelse, ja maatte for at undgaa den love ikke at kjøbe flere Bøger (!), hvorfor han stundom indsmuglede sine nye Bogkasser paa Tider, da Værten ikke kunde iagttage det." (Daae 1888, s. 339f.) Alt ute på gangen møttes de besøkende av et større parti bøker, (sannsynligvis litteratur av noe mindre verdi), og innenfor var der reoler over alt; «selv Sengen var saaledes indesluttet af saadanne, at der fremkom en bibliothekarisk Alkove. Man forbausedes ved de ofte fortrinlige Exemplarer paa Skrivepapir og Velin. (…). Hvad var her ikke at lære og iagttage for den, som havde Sands derfor!» (Daae 1888, s. 340.) I 1856 begynte Botten-Hansen som assistent i Riksarkivet. Fra 1864 var han leder for Universitetsbiblioteket i Christiania (Oslo). Under det nordiske studentmøtet i 1869 pådro han seg lungebetennelse etter å ha vist en del av de fremmede gjestene rundt i biblioteket, som fremdeles var fuktig etter storrengjøring. Legene trodde han var på bedringens vei, da han plutselig om morgenen 7. juli ble funnet død i sin seng på Rikshospitalet.
Botten-Hansen var en av Norges største bibliofiler. Han etterlot seg en betydelig privat boksamling på hele 12 000 bind, som skal ha vært den største som til da hadde eksistert i Norge. Originalmanuskriptene ble solgt til Riksarkivet, hvor Paul Botten-Hansens privatarkiv (pk. 17) utgjør tre rikholdige esker. De fleste av bøkene i hans bokhyller kom i 1872 til å danne grunnlaget for Bergen Offentlige Bibliotek.
Slekt og etterslekt
Paul Botten-Hansen var i 1861 blitt gift med Johanne Mathea Evine Karine Elisabeth Sang (født 27. februar 1833, død 19. oktober 1917). Hun ble til daglig kalt Hanna og var datter av soknepresten til Romedal, Ole Christian Sang, og hans andre hustru, Petronelle Elisabeth Kreutz. Paul og Hanna fikk fire barn; Sigrid (f. 25. oktober 1862), Paul (født 20. mars 1864, død 22. november 1948), Andrea Margrete (født 27. september 1865, død 26. april 1874) og Johanna (født 27. mars 1868, død 1941).
William Wyndham Grenville
William Wyndham Grenville, lord Grenville, (født 25. oktober 1759, død 12. januar 1834) var en britisk whigpolitiker. Han var statsminister fra 1806 til 1807. Hans største bragd var avskaffelsen av den britiske oversjøiske slavehandelen, som ble vedtatt ved lov samme dag som han gikk av som statsminister.
Grenville var sønn av whigstatsminister George Grenville. Hans mor Elizabeth var datter av torypolitikeren William Wyndham Bart. Han hadde to eldre brødre Thomas og George - og han var dermed onkel til den første hertugen av Buckingham og Chandos.
Han var også knyttet til Pitt familien ved ekteskap; William Pitt, 1. jarl av Chatham hadde giftet seg med hans fars søster Hester, og dermed var Grenville fetter av William Pitt den yngre.
Grenville var utdannet ved Eton, Christ Church, og Lincolns Inn.
Han ledet Ministeriet av alle talentene fra 1806 til 1807.
Hafrsfjordgata (Oslo)
Hafrsfjordgata (2-26B; 3-39B) er en gate i Oslo. Den ligger på Skarpsno og Frogner i Bydel Frogner.
Victor Stahlschmidt
Victor Stahlschmidt (født 25. mars 1884 i Aarhus, død 6. februar 1920 på Frederiksberg) var en dansk embedsmann. Han var amtmann på Færøyene fra 1918 til han døde i spanskesyken i 1920.
Hafrsfjordgata (Oslo)
Gaten går fra jernbanelinjen (Skøyen–Filipstadlinjen) i syd forbi Drammensveien, Bygdøy allé og Eckersbergs gate før den ender opp i Solheimgata i nord.
Victor Stahlschmidt
Han kom fra en opphavelig saksisk embedsmannsfamilie. Han vokste opp på Frederiksberg, der faren var kassekontrollør ved Danske Statsbaner. Han hadde også en yngre bror, Paul Stahlschmidt, som ble kontorsjef og senere departementssjef i Landbrugsministeriet. Justisminister Knud Thestrup var deres fetters sønn.
Hafrsfjordgata (Oslo)
Hafrsfjordgata fikk sitt navn i 1896, og er oppkalt etter slaget i Hafrsfjord. Den skulle opprinnelig gå helt til Majorstuen og Marienlyst, men anlegget av Frognerparken satte en stopper for planene.
Victor Stahlschmidt
Han tok studentereksamen i 1901 og juridisk embedseksamen i 1907. Han var sakførerfullmektig, så assistent og fullmektig i Justisministeriet. Fra 1917 til 1918 var han dommer ved Kriminal- og Politiretten i København.
Den 1. august 1918 tiltrådte han som amtmann på Færøyene med bolig i Tórshavn. Som amtmann ledet han også det færøyske Lagtingets forhandlinger, men var tilbakeholden med å ta parti i færøysk politikk. Han døde uventet i spanskesyken i februar 1920. Han var ugift.
Surinams flagg
Surinams flagg består av fem horisontale felt: to grønne felt øverst og nederst, to smale hvite felt (halvparten av de grønne) og et bredt rødt felt i midten (dobbelt så bredt som det grønne). I midten på det røde feltet en stor gul stjerne.
Stjernen symboliserer enigheten mellom etniske grupper, det røde fremgang og kjærlighet, det grønne står for håp og fruktbarhet og det hvite for fred og rettferdighet. Flagget ble antatt 25. november 1975 da landet ble selvstendig stat.
Stephen Fumio Hamao
Stephen Fumio Hamao (født 9. mars 1930 i Tokyo i Japan, død 8. november 2007 i Tokyo) var kardinal i Den katolske kirke, tidligere biskop av Yokohama, og senere president for Det pavelige råd for migranter og flyktninger.
Prest
Stephen Fumio Hamao studerte katolsk teologi og filosofi i Tokyo og Roma og ble presteviet i desember 1957 av pave Pius XII.
Etter hjemkomsten til Japan var han biskopens sekretær, visekansellist, notarius og stedfortredende officialis ved bispedømmets domstol. utover dette hadde han sjelesørgeriske oppgaver i domkirken og sekretær for bispedømmets liturgikommisjon.
Biskop
Fra 1970 til 1979 var han hjelpebiskop i erkebispedømmet Tokyo, og fra 1979 til 1998 biskop av Yokohama.
I 1998 ble han kalt til Roma der han ble president for Vatikanets råd for migranter og flyktninger, et verv han hadde frem til pave Benedikt XVI den 12. mars 2006 innvilget hans avskjedssøknad.
Kardinal
Pave Johannes Paul II opptok Stephen Fumio Hamao i kardinalskollegiet i 2003.
John Harris
John Harris er navnet til flere personer:
Arnulf Baring
Arnulf Baring (født 8. mai 1932 i Dresden, død 2. mars 2019 i Berlin ) var en tysk jurist, journalist, statsviter, samtidshistoriker og forfatter.
Liv
Baring tilhørte den tyske grenen av den tysk-britiske bankierfamilien Baring. Han studerte jus i Hamburg, Berlin, Freiburg, New York og Paris. I 1966 ble han vitenskapelig assistent ved Otto-Suhr-Institut ved Freie Universität Berlin og fikk i 1969 en lærestol i statsvitenskap der. I 1976 ble han professor i samtidshistorie og internasjonale studier. Han ble emeritert i 1998.
Baring var medlem av SPD, men ble ekskludert fra partiet i 1983 etter at han hadde støttet den liberale politikeren Hans-Dietrich Genscher i valgkampen. På 1990-tallet ble han kjent for sine nyliberal-konservative og markert patriotiske anskuelser. Han støtter ikke noe bestemt parti, men sto nær den liberale Friedrich-Naumann-Stiftung. Spesielt krever han liberale reformer av velferdsstaten.
Manifest destiny
Manifest destiny (norsk: «håndfast skjebnesbestemmelse») er et uttrykk for troen på at det var skjebnebestemt at USA skulle ekspandere fra Atlanterhavet på østkysten til Stillehavet i vest, og for noen at landet skulle dekke hele det nordamerikanske kontinent. Uttrykket ble brukt første gang på midten av 1800-tallet, for å oppmuntre til amerikansk territoriell ekspansjon.
Mange amerikanere blir fascinert av tanken om at USA hadde et spesielt oppdrag: å sivilisere Nord-Amerika. Dette mante frem visjoner om den nye amerikanske sivilisasjon – som innvandrerne til landet skulle være med på å bære frem – som ikke lot seg stanse før hele kontinentet helt til Stillehavet var blitt sivilisert.
Kontekst
Det ble aldri formulert prinsipper som definerte dette manifest destiny. Begrepet var mer en almenn idé, snarere enn en spesifikk politikk, som var koblet til et motto. Ille definert, men oppriktig kjent, var denne skjebnesbestemmelse et uttrykk for overbevisning i pakt med en ekspansjonismens moral og verdier som kompletterte andre populære idéer i sin samtid, som amerikansk eksepsjonalisme og nasjonalromantikk. Andrew Jackson, som talte om å «utvide frihetens rom», så dette som et eksempel på Amerikas vedvarende storhet, nasjonens spirende følelse av romantisk selvidentitet og ekspansjonisme.
Men Jackson var ikke den eneste presidenten som utarbeidet det som kunne anses som prinsippene bak den manifesterte skjebnesbestemmelse. Ettersom det ikke fantes noen entydig redegjørelse for dens logiske grunnlag, ga den sine talsmenn tom divergerende og tilsynelatende motstridige synspunkter. Mens mange forfattere fremst fokuserte på amerikansk ekspansjon, det være seg det gjaldt mot Mexico eller retning Stillehavet, så andre terminologien som et diskusjonunderlag.
Uten noen omforent forstående, langt mindre en utarbeidet politisk filosofi, ble disse motstridende synspunkter på Amerikas skjebne aldri klarlagte. Ernest Lee Tuveson sammenfattet dette mangfold av mulige oppfatninger: «Et stort kompleks av idéer, politikk og handlinger innbefattes under samlebegrepet manifest destiny. De er ikke, som vi burde forvente, alle kompatible, og de kommer heller ikke fra én og samme kilde.»
Sierra de los Tuxtlas
Sierra de los Tuxtlas er en fjellkjede som befinner seg ved kysten av Mexicogolfen i den sydlige delen av den meksikanske delstaten Veracruz. Kjente vulkaner og fjelltopper i denne fjellkjeden er Volcán Santa Marta og Volcán San Marín. San Martín hadde sitt siste utbrudd i 1793. Det finnes mange vulkaner dette området.
18. mars
18. mars er den 77. dagen i året, den 78. i skuddår. Det er 288 dager igjen av året.
Navnedag
Aleksander, Sander og Edvard har navnedag.
Fødsler
Se flere som er født 18. mars i Kategori:Fødsler 18. mars.
Dødsfall
Se flere som døde 18. mars i Kategori:Dødsfall 18. mars.
Charles James Fox
Charles James Fox (født 24. januar 1749, død 13. september 1806) var en fremtredende britisk politiker og medlem av whigpartiet. Han gjorde seg bemerket ved sin motstand mot slaveriet, og sin støtte til amerikansk uavhengighet. Han hadde flere viktige ministerstillinger i den britiske regjering, inklusive å være Storbritannias første utenriksminister.
Bakgrunn
Charles James Fox ble oppfostret i Eton og Oxford, men fikk ofte være med sin far på utenlandsreiser og denne hos sønnen den pasjon for hasardspill, som siden ble en av hans livs ulykker.
Fox forlot Oxford i 1766 og tilbragte et par år på reiser i Frankrike og Italia.
Tidlig karriere
Før han var fylt tjue år ble han innvalgt (for en familien tilhørig valgkrets) i underhuset (1768), der han snart vakte oppmerksomhet som taler. I 1770 fikk han et embete admiralitetets herre i lord Norths tory-ministerium, avgikk i februar 1772 og pådro seg kong Georg III av Storbritannias bitre fiendskap ved å motsette seg dennes planer om endring i ekteskapslovstiftningen for det kongelige husets medlemmer. I desember samme år inntrådte Fox på nytt i Norths ministerium (som yngre skattkammerlord), men ble avskjediget i februar 1774 fra sitt verv som følge av kongens misnøye over hans selvrådige opptredende mot North.
Under de første årene av sitt parlamentariske liv stod Fox for grunnsetninger som var langt i fra liberale og ingen kunne da i ham ane den tilkommende varme og hengivne frihetsvennen. Særlig opptrådte han flere ganger mot pressefriheten, idet han anså at var kommet i konflikt med parlamentets privilegier. Fox sluttet seg etter sin nødtvungne avgang fra ministeriet til den rockinghamske del av whig-opposisjonen, og knyttet vennskapsforbindelse med Edmund Burke, og ble raskt erkjent som lederen av regjeringens motstandere i underhuset.
Politisk leder
Mens han tilhøre opposisjonen mot North, gjorde han seg høyt fortjent for frihetens sak, erklærte seg for eksempel i 1780 for allmenn samvittighetsfrihet og kjempet med utrettelig iver for de nordamerikanske koloniene. Imidlertid gikk han ved sine angrep på Norths amerikapolitikk ofte til verks med en heftighet som overskred sannhetens og rettferdighetens grenser. Trass i alle anstrengelser fra hoffpartiets side ble Fox i 1780 valgt til parlamentsmedlem for Westminster - etter en av de mest beryktede valgkamper man hadde opplevd - og representerte sån denne valgkrets til sin død.
Da North i mars 1782 måtte gå av, trådte Fox inn i Rockinghams kabinett som utenriksminister. Der befant han seg imidlertid fra starten av i uhjelpelig politisk og personlig konflikt med Shelburne, som på sin lott hadde fått forhandlingene med kolonistene i Nord-Amerika, mens fredsforhandlingene i Paris med Frankrike og Spania stod under Fox' oppsikt. Denne konflikt foranlediget Fox' avgang, da Shelburne etter Rockinghams død i juli samme år ble dennes etterfølger, etter at Fox forgjeves hadde prøvd å få kongen til å gi hertugen av Portland ledelsen av kabinettet. Kort derpå begikk Fox det for ham selv og hans parti kanskje mest skjebnesvangre feilsteget under hele hans politiske karriere. For å styrte Shelburne, som imidlertid var whig likesom han selv, allierte han seg nemlig i 1783 med torypartiets anfører North, hvis statskunst og hele politiske personlighet han tidligere hadde angrepet med stor skarphet. Likesom sin nye forbundsfellet opptrådte han kort derpå i parlamentet mot de av regjeringen avsluttede fredssonderingene med Frankrike og Spania, selv om disse sonderinger hadde gav så gode vilkår som England under de davarænde forhold kunne ha begjært.
Shelburne, hvis tilhengere i underhuset lå under for «koalisjonen», måtte fratre, og Portland dannet i februar 1783 et nytt kabinett, hvorav både North og Fox ble medlemmer, sistnevne som utrikesminister og den ledende kraft. Han fikk i stand de endelige fredstraktatene Amerika, Frankrike og Spania (1783), men hans viktigste tiltak var fremleggelsen i parlamentet av den såkalte ostindiske lov. Dette av Burkes idéer gjennomsyrede lovforslag hadde fremfor alt til hensikt å gi Det ostindiske kompanis undertrykte undersåtter et bedre styre, men skulle også - et nytt feilsteg av Fox - å styrke det daværende regjeringspartiets stilling på kronens bekostning. Lovforslaget ble antatt i underhuset, men falt ved kongens innflytelse hos lordene.
Kong Georg III, som hadde motvilje mot Fox, blant annet for hans lettsindige levned og forbindelse med den ulydige tronarvingen, skyndte med denne grunn til å avskjedige sine ministre og gav Pitt d. y. i oppdrag å danne et nytt kabinett. Fox stod således i desember 1783 atter på opposisjonens side.
Cerro del Cubilete
Cerro del Cubilete er liten berømt fjelltopp i den meksikanske delstaten Guanajuato. På toppen befinner det seg en statue av Kristus. Statuen er 20 meter høy og veier 80 tonn.
Charles James Fox
Den franske revolusjon og Napoleonkrigen
I begynnelsen av 1790-tallet oppstod en rift i Fox' leir. Etter at Burke, som ikke kunne fordra hans glede og lovtale over den franske revolusjon, i mai 1792 demonstrativt i underhuset oppgav all forbindelse med ham, gikk han under de nærmeste år med flere andre av sine tilhengere, som Portland, FitzWilliam og Spencer, over til regjeringspartiet. Grunnen til det var hans standpunkt både i den ytre og i den indre politikken. Han påstod at ministeriet ikke hadde tatt tilbørlige steg for at unngå den franske krig som utbrøt i 1793, og fordret ivrig til fred. Han angrep ledelsens strenge tiltak mot den demokratiske bevegelse i landet og ivret for reformer som det beste middel for å tilfredsstille de misfornøyde.
I tiden 1797-1802 deltok Fox bare unntaksvis i parlamentets overlegninger og levde på sitt landsted St Anne's Hill, sysselsatt med omfattende studier, hagebruk og forberedelser til en historie over den engelske revolusjon i 1688, som han imidlertid bare fikk skrevet litt av. Etter unionen med Irland (1800) uttalte seg han til fordel av katolikkerne på øya og mente at de hadde rett til å kreve valgbarhet til parlamentet.
De i 1801 avsluttede fredsforhandlingene med Frankrike histe han med bifall. Da krig brøt ut igjen i 1803 på nytt, talte han snarere for enn mot den og skulle i 1804 ha blitt medlem av Pitts andre kabinett, om ikke kongen hadde satt seg imot det. Etter Pitts død, i 1806, måtte imidlertid kong Georg III lå all motstand falle, og Fox dannet sammen med William Wyndham Grenville et kabinett hvori han selv var utenriksminister (the ministry of all the talents).
I sin forhåpning om å vinne Napoleon I for en akseptabel fred ble han snart sveket, og for hans streben for slavehandelens avskaffelse, inledet ved en av ham gjennomdrevet berømt underhusresolusjon den 10. juni 1806, satte døden en grense.
Ettermæle
Fox ble husket som en meget dyktig debattant, kanskje en av de største som England noensinne hadde hatt, en fremstående statsmann, en utmerket administrator og hengiven frihetsvenn, men han var ikke i besittelse av den ro og den selvbeherskelse som i vesentlig grad bidro til Pitt d.y.s storhet. Han var en dannet mann med meget klassisk belesthet, kjærlighet for historiske studier og sans for de skjønne kunster. Hans ubendige spillelyst bragte ham gang på gang til ruinens rand, men etter at hans venner i 1790 ordnet opp i hans økonomi og tilsikret ham en livrente, rørte han aldri mer et spillkort.
Fra 1795 var han gift med sin tidligere elskerinne Elizabeth Armistead (død 1842); ekteskapet ble holdt hemmelig til 1802.
Såna
Såna eller Hølenselva er et vassdrag i Vestby kommune i Viken. Sånaelven oppstår ved at Garderbekken og Grønlundbekken renner sammen, den går gjennom Såner og Hølen for så å renne ut i Oslofjorden ved Son.
Elven var grunnlag for Hølens status som ladested – angivelig det eneste ladested som lå inne i landet i Norge – og dermed også en stor del av Sons rikdom i hollendertiden.
Opphavet til elvens navn er ukjent. Den antas å ha gitt navn til Son.
Oliver Reed
Robert Oliver Reed, mest kjent som Oliver Reed, (født 13. februar 1938, død 2. mai 1999) var en britisk skuespiller. Reed var kjent for sine roller som hardbarket og tøff type. Hans større filmer inkluderer Oliver!, The Trap, Women in Love, Hannibal Brooks, The Triple Echo, Sitting Target, The Devils, The Three Musketeers, Tommy, The Prince And The Pauper, Castaway og Gladiator.
Tidlig liv
Reed ble født i Wimbledon, London, sønn av sportsjournalisten Peter Reed og hans kone Marcia (pikenavn Andrews). Han var nevøen til filmregissøren Carol Reed, og barnebarnet til teaterdirektøren Herbert Beerbohm Tree og dennes elskerinne May Pinney Reed. Han hadde to brødre, David Reed ble hans forretningsmanager og hans halvbror Simon Reed ble hans presseagent
Hans aller første jobb var som utkaster på en nattklubb i Soho. Reed tjenestegjorde i den britiske hæren, og var i Royal Army Medical Corps.
Karriere
Han startet som en statist i filmer, sent på 1950-tallet. Han hadde nemlig ingen formell utdannelse eller opplæring innenfor teater. Oliver Reed opptrådte uten kreditering i en tidlig klassiker av Norman Wisdom, The Square Peg i 1958. Han var også med Norman Wisdom i en annen av hans klassiske komedier, The Bulldog Breed (1960), der Reed spilte lederen av en bøllete gjeng som julte opp Norman i en kino. Reed fikk sin første større rolle i «Hammer Film Productions» sine filmer Sword of Sherwood Forest (1960), The Two Faces of Dr. Jekyll  (1960), Captain Clegg (1962), Pirates of Blood River (1962), og The Curse of the Werewolf (1961). Reed spilte også i Paranoiac (1963), og These Are the Damned. I 1964 spilte han i den første av seks filmer, regissert av Michael Winner, The System, (kjent som The Girl-Getters i USA). Flere filmer med «Hammer film productions» fulgte, som The Brigand Of Kandahar (1965). Han samarbeidet for første gang med regissøren Ken Russell i 1965. I 1966 spilte Reed en pelsjeger, sammen med Rita Tushingham, i den action-fylte filmen The Trap med musikk av komponisten Ron Goodwin. Reed var også med i The Shuttered Room (1969), etter det kom nok en rolle i filmen Women in Love (1969), der han gjennomførte en naken brytekamp med Alan Bates foran en peisild, noe som var første gang en kunne se en fullstendig naken mannskropp i en større film. Den kontroversielle filmen fra 1971, The Devils, som mange regner som en av Reeds beste roller, og musikalen fra 1975, Tommy, basert på The Whos album Tommy fra 1969 og med vokalisten Roger Daltrey i hovedrollen, fulgte så.
I mellom filmene for Russell, spilte Reed rollen som Bill Sikes, sammen med Ron Moody, Shani Wallis, Mark Lester, Jack Wild, Harry Secombe, i sin onkels Carol Reeds filmversjon av musikalen Oliver! i 1968. Reed spilte også hovedrollen i Michael Winners komedie Hannibal Brooks (1969), sammen med en elefant ved navn Lucy.
En anekdote sier at Reed kunne ha blitt valgt til å spille rollen som den britiske hemmelige agenten James Bond. I 1969, så Bond-produsentene Albert R. Broccoli og Harry Saltzman etter en erstatter for Sean Connery, og Reed ble nevnt som et mulig valg. Uansett årsak, så ble Reed aldri valgt som Bond. Etter Reeds død, beskrev Guardian Unlimited den avgjørelsen som «en av de største tapte mulighetene i etterkrigstidens britiske filmhistorie». Noen kilder sier at årsaken var Reeds problemer med alkohol og slåssing som var årsaken til vrakingen.
Reed spilte rollen som Athos, musketeren, i tre filmer basert på Alexandre Dumas' romaner. Første gang var i 1973 i filmen The Three Musketeers, fulgt av The Four Musketeers i 1974, og så 15 år senere med The Return of the Musketeers. Han ble hardt skadet og døde nesten under filmingen av The Three Musketeers da han fikk et sverd i strupen under en duellscene. Han spilte også i en tilsvarende historisk tematisk film, Crossed Swords i 1978, i rollen som Miles Hendon sammen med Raquel Welch og Mark Lester, som han hadde arbeidet sammen med på Oliver!. Reed returnerte til skrekkfilmer, da han spilte Dr. Hal Raglan i David Cronenbergs grøsser The Brood i 1979.
Fra 1980-tallet av hadde Reeds filmer mindre suksess, hans mest kjente roller var som general Rodolfo Graziani i filmen Lion of the Desert (1981), sammen med Anthony Quinn og fulgte motstanden mot den italienske okkupasjonen av Libya under andre verdenskrig; og som den middelaldrende Gerald Kingsland, som annonserer etter en 'kone' som vil leve på en ørkenøy et helt år. 'Kone' ble spilt av Amanda Donohoe i Castaway (1986). Han spilte også i den irakiske og historiske filmen Clash of Loyalties (al-Mas' Ala Al-Kubra) i 1982 der han hadde rollen som Lt-Col Gerard Leachman under revolusjonen i 1920 i Irak. Hans siste større kommersielle suksesser var i Terry Gilliams film The Adventures of Baron Munchausen (1988) (som den romerske guden Vulcan), Treasure Island (1990) (som kaptein Billy Bones), og Funny Bones (1995).
Hans siste rolle var som den gamle slavehandlere og gladiatortrenere «Proximo» i Gladiator, der han spilte sammen med Richard Harris (de var aldri i samme scene sammen), en skuespiller som Oliver beundret stort både på og av settet. Filmen hadde premiere i 2000 etter hans død i mai 1999, med flere scener filmet etter hans død med filming av en annen skuespiller, men der digitale endringer ved hjelp av tidligere opptak med Reed ble gjort for å gjenskape Reeds ansikt. Han ble belønnet med en nominasjon for «British Academy Award for Best Supporting Actor» for sitt skuespill i denne filmen, og også en «Screen Actors Guild Award for Best Ensemble Cast» sammen med resten av skuespillerne i filmen.
Personlig liv
Reed var dyslektiker.
I 1959 giftet Reed seg med Kate Byrne. De fikk en sønn sammen, Mark, før de ble skilt i 1969. Mens han filmet sin rolle som Bill Sikes i Oliver!, ble han sammen med en av danserne som var med i filmen, den klassiske trente danseren Jacquie Daryl. Mot slutten av filmen var de elskere, og fikk etterhvert en datter, Sarah. I 1985 giftet han seg med Josephine Burge, og de var fremdeles gift da han døde i 1999.
Reed var også trukket til Irland, da hans første kone var irsk og slektninger på hans mors side hadde emigrert for lenge siden fra den grønne øya. Reed besøkte Irland jevnlig og elsket landet og folket. I et tidlig intervju, kalte Oliver Irland for sitt «spirituelle hjem» og uttalte at «En dag ville jeg likt å bo i Irland. Jeg elsker det irske, desto mere jeg ser av andre raser, desto mere tror jeg at irene er de eneste ekte menneskene igjen, og bortsett fra at de har rom og ren luft, som de kan vandre og tenke og føle seg fri». Han bodde oftest i County Clare, der han hadde eiendom. Reed bodde sine siste år i Churchtown, County Cork, der han og hans kone hadde bosatt seg, etter å ha flyttet dit i 1992 og Reed var meget godt likt av lokalsamfunnet.
Alkoholisme
Reed var ofte irritert over at hans opptredener på fjernsyn konsentrerte seg om hans eskapader med alkohol, mere enn hans siste film. Showet David Letterman kuttet til reklame da det ble klart for alle at Reed kunne bli voldelig da han ble spurt litt for mange spørsmål om drikkingen sin. Han ble også holdt ansvarlig for at BBC1 program Sin On Saturday ble fjernet fra luften, etter noen direkte kommentarer om temaet lyst, synden, som kom på et av de første programmene.
Mot slutten av livet sitt, ble han av og til tatt med på noen fjernsynsshow, kun for drikkingen sin; i The Word ble alkoholholdige drikker plassert i garderoben hans, slik at de kunne filme han i all hemmelighet, mens han ble full. Han ble tvunget til å forlate studioet til Channel 4 sitt diskusjonsprogram After Dark etter at han ankom full og forsøkte å kysse forfatterinnen Kate Millett. Han ble angivelig også svært full på showet til Michael Aspel, til manges underholdning, men for andre en stor sløsing med et stort skuespillertalent.
I de senere årene, ble Reed ofte sett mens han satt stille og drakk sammen med sin kone Josephine Burge, i baren White Horse Hotel i Dorking, Surrey, ikke langt fra hans hjem i Oakwoodhill. Han hadde solgt sitt større hus, Broome Hall, som lå mellom landsbyene Coldharbour og Ockley noen år tidligere.
Dødsfall
Reed døde av et plutselig hjerteinfarkt i en pause i filmingen av Gladiator på Valletta, Malta den 2. mai 1999. Han ble 61 år gammel og var angivelig svært beruset da han døde. Med en alkoholregning på 866 dollar skal Reed ha drukket tre flasker med Captain Morgans rom, åtte flasker med øl, og talløse glass med Famous Grouse whisky. Han skal også ha slått fem britiske marinesoldater i armbryting på en pub med navnet «The Pub». (Eierne har senere lagt til «Ollie's Last Pub» på skiltet. ) Flere av hans scener i Gladiator måtte i etterkant bli komplementert ved hjelp av datagenererte bildeteknikker (CGI) som kostet nærmere $3 millioner å utføre. Siden Ridley Scott var en god venn av Reed, valgte han å bruke en del penger på å animere ansiktet til Oliver Reed på en annen manns kropp. Dette ble vellykket, og filmen er også dedikert til Reed.
Hans begravelse ble holdt i hans hjemby Churchtown, County Cork i Irland. Sangen «Consider Yourself» fra hans klassiske film Oliver! ble spilt i begravelsen. Den eneste kjendisen som var tilstede i begravelsen var Snooker-spilleren Alex Higgins. Reed ble begravet på en gravlund fra 1300-tallet i hjertet av Churchtown, der graven hans er plantet med irske villblomster.
Tuvalu
Tuvalu er en øystat i Polynesia i Stillehavet. Landet har i overkant av 10 000 innbyggere, og er dermed den selvstendige staten i verden med tredje færrest innbyggere, etter Vatikanstaten og Nauru. Tuvalu består av ni bebodde atoller spredt over et havområde på rundt 1,3 millioner km². Med et landareal på bare 26 km² er det verdens fjerde minste uavhengige stat. De nærmeste øygruppene er Kiribati, Nauru, Samoa og Fiji.
Tuvalu er et konstitusjonelt monarki med kong Charles III av Tuvalu som formelt statsoverhode. Monarken representeres i landet av en tuvalsk generalguvernør. Landet er et parlamentarisk demokrati, med en statsminister som regjeringssjef. Statsadministrasjonen holder til i landsbyen Vaiaku på holmen Fongafale, som utgjør en del av atollen Funafuti. Tuvalu er medlem av Samveldet av nasjoner. I 2000 ble landet medlem av FN.
Atollene er svært lave, med det høyeste punktet på under 5 meter over havet, og er dermed trua av en eventuell framtidig stigning i havnivået, noe som kan føre til at befolkninga blir tvunget til å evakuere landet innen få tiår. Landet har få naturressurser, og er avhengig av utenlandsk bistand.
Navnet
Navnet Tuvalu betyr «Åtte som står sammen» på tuvalsk. Det kommer av de åtte atollene som opprinnelig var bebodde. Navnet kan således virke misvisende i dag, ettersom den niende atollen, Niulakita, har vært bebodd siden 1949.
Atollen Funafuti fikk navnet Elliceøya i 1819, til ære for den britiske politikeren Edward Ellice. Elliceøyene ble etter hvert navnet på alle de ni atollene, etter et arbeid av den engelske hydrografen A. G. Findlay. Øygruppa var fra 1892 en del av det britiske protektoratet og kolonien Gilbert- og Elliceøyene. Kolonien ble oppløst i 1976, og to år seinere tok Elliceøyene navnet Tuvalu tilbake.
Naturgeografi
Tuvalu består av ni atoller i Polynesia i den sørvestlige delen av Stillehavet, omtrent midtveis mellom Australia og Hawaii. Tre av dem er koralløyer, mens de seks øvrige er virkelige atoller som hver utgjøres av flere mindre holmer. Alle de seks virkelige atollene har åpne laguner i midten, mens to av øyene har landlåste laguner. Hele nasjonen befinner seg vest for datolinja. 180°-meridianen skjærer gjennom de østlige delene av landet. De nærmeste nabostatene er Salomonøyene i vest, Tokelau (som tilhører Ny-Zealand) og Kiribati i nord, og Fiji i sør.
Tuvalu har et samla landareal på 26 km², og er dermed verdens fjerde minste selvstendige land (etter Vatikanstaten, Monaco og Nauru). Atollene er spredt over et havområde på om lag 1,3 millioner km². Avstanden mellom atollene Nanumea i nordvest og Niulakita i sørøst er på 676 km. Atollene er svært lave; Tuvalus høyeste punkt, som befinner seg på Niulakita, er på rundt 4,5 meter over havet. Bare noen av atollene har passasjer mellom korallreva, og det er få naturlige havner.
Landområdene er fattige fra naturens side, og jordsmonnet er skrint og kan knapt brukes til jordbruk. Det er ingen elver, og grunnvannet er ikke drikkbart. Det meste av drikkevannsbehovet dekkes av oppsamla regnvann som destilleres.
Flora og fauna
Tuvalus vegetasjon består hovedsakelig av kokospalmer og skruepalmer. En tredjedel av landarealet er dekka av skog. Det eneste landlevende pattedyret som forekommer naturlig på Tuvalu er polynesiarotte, mens det lever knølhval og delfiner i havområdene. Landet har flere krypdyrarter, deriblant gekkoer, skinker, havskilpadder og flere arter giftige havslanger. Det er observert 40 fuglearter i landet, hvorav ni sjøfugler og fire landfugler hekker på øyene. I tillegg kommer enkelte vadefugler på trekk. De vanligste landfuglene er knollkeiserdue og langhalekoel, mens rødfotsule, småtropikfugl, terner og noddyer er blant de vanligste sjøfuglene.
Klima
Tuvalus klima er fuktig og ekvatorialt. Middeltemperaturen på Funafuti ligger på 28,9 °C i januar og 27,2 °C i juli, og middelnedbørsmengden er 4000 mm i året. Været fra november til mars preges av vestlig kuling og kraftig regn. Den mest regnfulle måneden er januar, med 400–500 mm nedbør. Resten av året modereres klimaet av østlige vinder, med juli–august som de tørreste månedene. Alvorlige tropiske stormer er sjeldne på Tuvalu, men landet ble ramma av tre sykloner i 1997 og en i 2015.
Miljøproblemer
På grunn av sitt lave og flate landskap er Tuvalu svært utsatt for den forespeila stigninga av havnivået som forårsakes av global oppvarming. Problemet gjør seg spesielt gjeldende under «king tide», et ekstremt høyvann som forekommer hver seinsommer, og forsterkes ytterligere av fenomenet La Niña. Den stadig høyere vannstanden fører til at bølgene slår lengre innover på land enn tidligere og forårsaker oversvømmelser som truer både avlingene, bygningene og infrastrukturen på øyene. Beregninger antyder at landet kan bli ubeboelig allerede i 2060. En australsk forskningsrapport fra 2011 konkluderer med at vannstanden ved Tuvalu har steget med 5 mm hvert år siden 1993.