cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Roger Daltrey
The Who
Berømt ble Daltreys stammende uttrykk for ungdommelig sinne og frustrasjon i deres første store hit single «I Can't Explain» og ikke minst «My Generation» som fanget tidens puls og ungdoms frustrasjon over å ikke bli tatt på alvor i «de voksnes verden». Senere ble Daltreys primalskrik mot slutten av «Won't Get Fooled Again» et av bandets høydepunkter. I den utstrekning et slikt skrik kan være melodiøst, så er det der.
Daltrey så tidlig hvilken trussel mot bandet og vennene bruken av rusmidler og overdrevent alkoholkonsum representerte, og han jobbet hardt for å holde bandet sammen og stoffmisbruket på avstand. Da han en gang skylte Keith Moons piller ned i toalettet og Moon protesterte heftig og krakilsk, slo Daltrey ham ned med et enkelt slag. Han har også tidligere vært flere ganger i håndgemeng med Pete Townshend i studio av samme grunn. Daltrey var kjent som en helsefreak, mens de andre kunne tylle i seg brennevin i studio, kom Daltrey med tekoppen sin.
Alltid ved The Whos store suksesser, var det Daltreys stemme og ansikt som frontet bandet. Kombinasjonen av den intellektuelle og noe kompliserte Townshend med den karismatiske og visuelle Daltrey har vært en del av nøkkelen til The Whos suksess. Da rockeoperaen Tommy ble filmet i 1975 av Ken Russell, ble Daltrey i tittelrollen nominert til Golden Globe-prisene for beste filmdebutant. Dette ble også en utløsende faktor for Daltreys karrière som skuespiller.
1. november 2006 ble albumet Endless Wire sluppet, det første med The Who siden 1982. Etter dette har de lagt ut på en omfattende internasjonal turne, blant annet til Quartfestivalen og Roskilde-festivalen sommeren 2007.
Sigbjørn Lilleeng
Sigbjørn Lilleeng (født 20. februar 1983) er en norsk tegneserieskaper og illustratør.
Sigbjørn Lilleeng vokste opp i Hønefoss. Han studerte Illustrasjon på Norges Kreative Fagskole i 2005-2007. Han begynte deretter som frilans illustratør og har siden tegnet for blant annet Egmont, Jippi forlag og Cappelen Damm.
Under Raptus-festivalen 2006 fikk Sigbjørn Lilleeng Bergen kommunes debutantpris. 2008 mottok han Sproingprisen for «beste norske tegneserie» for Nebelgrad Blues 3. I 2011 kom tegneserieboka Apefjes med manus av Tor Erling Naas og tegninger av Lilleeng, og året etter Generator, en dystopisk science fiction.
Sigbjørn Lilleeng bor og arbeider i Oslo.
Roger Daltrey
Musikalsk samarbeid med andre
I 1984 deltok Daltrey på «Bad Attitude», tittelsporet på et album av Meat Loaf, hvor de ammen sang hovedstemmen.
I 1992 deltok han på The Chieftains' Grammy Award-vinnende album, An Irish Evening: Live at the Grand Opera House.
20. april 1992 var han med på tribute-konserten til ære for den avdøde Queen-vokalisten Freddie Mercury. Brian May spilte introen til Pinball Wizard da Roger Daltrey entret scenen. Daltrey sang "I Want It all" til øredøvende jubel fra publikum.
I 2003 ga han bakgrunnstemme til thrash metal bandet Anthrax på sangen «Taking the Music Back» fra deres album, We've Come for You All. Samarbeidet kom gjennom Anthrax' gitarist Scott Ian's kjæreste, hennes mor er en venn av Daltrey og kona.
I 2005 sang han på boy band McFlys cover av The Who-sangen «My Generation» som en del av en reklamekampanje for HMV Digital.
I 2006 skrev han «Highbury Highs», en hyldest til Highbury, den tidligere hjemmebanen til Arsenal F.C. og fremførte den etter Arsenals siste kamp på denne banen.
I 2014 ga Roger Daltrey ut studioalbumet Going Back Home sammen med Wilko Johnson, medlem av Dr. Feelgood 1971–1977.
Veldedig arbeid
31. desember 2004 ble han utnevnt til Commander of the Order of the British Empire for sine tjenester til musikk, underholdningsindustrien og ikke minst til humanitært arbeid, hvor han har arbeidet mye for å reise midler til forskning om kreft hos barn og unge, etter at hans søster døde ung av kreft. Etter 2000 har han organisert en rekke konserter til inntekt for «Teenage Cancer Trust» i Storbritannia, noe som har innbrakt flere millioner pund.
14. augustkomiteen
14. augustkomiteen Norge ble dannet i 2003 for å feire Pakistans nasjonaldag 14. august i Norge. Høyre-politikeren Aamir J. Sheikh i Oslo har siden 2003 vært leder av komiteen.
Blant arrangementene som markerer nasjonaldagen, er et barnetog. Barnetoget er en markeringsform komiteen har lånt fra den norske nasjonaldagsfeiringen. Denne tradisjonen tar komiteen opp i egen nasjonaldagsfeiring for pakistanere bosatt i Norge, slik også nordmenn bosatt i andre land gjør.
Komiteen er opptatt av å bygge broer mellom det norske og det pakistanske samfunnet, ved å skape møteplasser, fellesarenaer, dialog og gjennom økt kunnskap om hverandres kulturer, tradisjoner og verdier.
Virksomhet
14. augustkomiteen har siden 2003 også utdelt Brobyggerprisen til personer som har jobbet med å bygge broer mellom mennesker og nasjoner. Komitélederen Sheikh overrakte Æresbrobyggerprisen til kong Harald i 2006. I 2008 ble det overrakt brobyggerpris til Kronprinsesse Mette-Marit av komitélederen Sheikh.
14. august-komiteen har i samarbeid med Norges Røde Kors og den pakistanske miljøet i Norge arrangert flere arrangementer blant annet støttekonsert og fakkeltog hvor også Kronprins Haakon deltok og tente den første fakkelen for støtte til flomofrene i Pakistan.
14. augustkomiteen Norge invitert Malala Yousufzai og hennes familie til Norges besøk i perioden 13. - 15. juni 2014. Malala Yousaufzai og familien fikk møte Kronprins Haakon, statsminister Erna Solberg, utenriksminister Børge Brende, tidligere statsminister Kjell Magne Bondevik, tidligere statsminister Kåre Willoch. Malala Yousufzai fikk også besøkt og holdt tale om utdannelse hos Performence Theater, møtt ungdommer hos Norges Røde Kors som Sven Mollekleiv hadde tatt inisiativet til og møtt det norskebefolkining utenfor stortinget som Plan Norge hadde tatt inisiativet til å arrangere.
Det ble arrangert brobyggerarrangement mellom Norge og Pakistan i regi av 14. augustkomiteen Norge, Malalas far, Ziauddin Yousafzai fikk overrekket utmerkelse "Pride of Performence Award" for hans som rolle modell som far, for flere foreldere i verden. Utmerkelsen ble overrakt av tidligere statsminister Kåre Willoch på vegne av 14. augustkomiteen Norge.
I september 2021 avslørte Dagbladet hvordan Mohammad al-Issa, tidligere justisminister i Saudi-Arabia og leder for den Saudi-baserte organisasjonen Muslim World League, fikk tildelt Brobyggerprisen etter at Muslim World League først hadde betalt Aamir J. Sheikhs stiftelse Dialog for fred 12,8 millioner kroner. Cecilia Brækhus trakk seg fra vervet som juryleder for Brobyggerprisen etter å ha blitt gjort oppmerksom på Brobyggerprisen sitt samarbeid med organisasjonen Muslim World League, som eksperter knytter til Saudi-Arabias autoritære regime. I kjølvannet av Dagbladets avsløringer om Sheikhs kontakt med Muslim World League bekjentgjorde Aslam Ahsan og Mohsan Raja at de aktet å levere tilbake prisene de var blitt tildelt av Sheikh. Prisutdelingen har høstet mye kritikk innad i det norskpakistanske miljøet.
I juni 2022 avslørte Dagbladet at Dialog for fred og 14. august-komiteen er under etterforskning av politiet etter at Skatteetaten varslet om mulige uregelmessigheter.
I januar 2023 mottok 14. augustkomiteen kritikk fra Adel Khan Farooq for å ha oversett norskpakistanske Shabana Rehman under prisutdelingene sine. I forbindelse med femtiårsmarkeringen for pakistansk innvandring delte organisasjonen i 2019 ut flere titalls priser til personer med pakistansk bakgrunn for deres arbeid. Da Shabana Rehman avgikk ved døden ved utgangen av 2022, ble hun hedret av regjeringen med begravelse på statens bekostning. Likevel ble hun aldri hedret med noen utmerkelser fra verken 14. augustkomiteen eller noen annen pakistansk eller norsk-pakistansk organisasjon i Norge mens hun levde. Bare et par dager etter å ha mottatt kritikk for manglende prisbelønning av Rehman, annonserte Aamir J. Sheikh at Shabana Rehman ville bli tildelt prisen som årets norskpakistaner for 2023. Sheikh hevdet han hadde hatt flere samtaler med Rehman før hun døde, og at han i den siste av disse samtalene, som angivelig fant sted i november 2022, til hennes glede fortalte at hun ville bli hedret med prisen for årets norskpakistaner i 2023. Shabana Rehmans nærstående bror Shakeel Rehman hevdet derimot at hun ikke hadde snakket med Sheikh og 14. augustkomiteen i forkant av hennes bortgang, og at ideen om å gi henne en pris kom etter at hun døde.
14. augustkomiteens Brobyggerprisen
Følgende har mottatt 14. augustkomiteens brobyggerpris:
Ellen Müller-Preis
Ellen Müller-Preis (født 6. mai 1912 i Berlin, død 18. november 2007 i Wien) var en østerriksk fekter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles, 1936 i Berlin og 1948 i London.
Vi over 60
Vi over 60 er et månedsmagasin som ble etablert i 1979 og utgis av selskapet Grieg Media AS, som er 100 prosent eid av konsernet Aller Media. Sjefredaktør/Daglig leder er Anne Marit Hjelme.
Magasinet inneholder stoff om penger og pensjon, lover og regler, og artikler og reportasjer om mennesker i den godt voksne livsfase. Pr. mai 2011 har det ca. 87.000 betalende abonnenter og ca. 380.000 lesere.
I tillegg til det redaksjonelle produktet, formidler Vi over 60 reiser og har rådgivingstjeneste for abonnenter.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Nobels fredspris
Nobels fredspris er en av de fem priser svensken Alfred Nobel opprettet i sitt testamente av 27. november 1895. Den deles ut av Den Norske Nobelkomite. Mottaker av den årlige prisen kunngjøres tradisjonelt i begynnelsen av oktober, mens selve prisutdelingen finner sted på Nobels dødsdag den 10. desember. Seremonien har siden 1990 foregått i Oslo rådhus. Det holdes også en egen konsert i forbindelse med utdelingen, Nobels fredspriskonsert, der vinneren og prominente gjester deltar. Nobels fredspris anses å være verdens mest prestisjetunge fredspris.
De øvrige nobelprisene deles ut av Nobelstiftelsen i Stockholm. Ved Alfred Nobels død 10. desember 1896 var Norge og Sverige fortsatt i union, hvor Sverige alene styrte utenrikspolitikken.
Nominasjon
Nominasjonsfristen for Nobels fredspris er 1. februar hvert år. Nominasjoner må fremmes av en person som har rett til å nominere; institusjoner kan ikke nominere, og alle nominasjoner er derfor individuelle. Rett til å nominere har medlemmer av nasjonalforsamlinger, regjeringsmedlemmer og medlemmer av Den interparlamentariske union, medlemmer av Den faste voldgiftsdomstolen, Den internasjonale domstol og Folkerettsinstituttet, vitenskapelig ansatte på professor- eller førsteamanuensisnivå i historie, samfunnsvitenskap, jus, filosofi, teologi og religionsvitenskap, universitetsrektorer og universitetsdirektører (eller likeverdige stillinger) samt direktører for fredsforskningsinstitutter og institutter for internasjonal politikk. Nominasjonsrett har også personer som tidligere har fått fredsprisen og styremedlemmer i institusjoner som har mottatt fredsprisen. I tillegg kommer nåværende og tidligere medlemmer av Den Norske Nobelkomite, samt komiteens tidligere konsulenter. Komitémedlemmer kan nominere senest i det første komitémøtet etter 1. februar.
Nobelkomiteens sekretær, som er direktøren for Det norske Nobelinstitutt, velger i samråd med komiteen kandidater verdige til å bli satt på «kortlisten». Den består av om lag 20 personer og organisasjoner som vurderes nærmere. Nobelkomiteens eksperter skriver redegjørelser om dem som komitemedlemmene skal lese. Deretter fatter Den Norske Nobelkomite avgjørelsen om hvem som blir årets vinner. Drøftingene i komitemøtene er ikke gjengitt i protokollen. Bare navnet på vinneren/vinnerne er bokført, og redegjørelsene og protokollene er hemmelige i 50 år.
Historie
Både fredsprisen og Nobelkomiteen er basert på den liberale internasjonalismen, en politisk ideologi som oppstod i Storbritannia på 1800-tallet og vokste fram i Norge på 1890-tallet.
Den første fredsprisen ble utdelt i 1901 til Frédéric Passy og Henri Dunant. Mottakeren får en medalje, et diplom og en pengepremie som varierer fra år til år. Den første prisen var på 150,782 svenske kroner, mens i 2008, da Martti Ahtisaari ble tildelt prisen, var premien på 10 millioner svenske kroner. Per 2019 har fredsprisen blitt delt ut 100 ganger – prisen ble ikke delt ut i 1914, 1915, 1916, 1918, 1923, 1924, 1928, 1932, 1939, 1940, 1941, 1942, 1943, 1948, 1955, 1956, 1966, 1967 og 1972.
Fredsprisen ble fra 1901 til 1904 utdelt under en seremoni i Stortinget. Fra 1905 til 1947 fant seremonien sted i Universitetets Aula. Ingen priser ble utdelt under de to verdenskrigene. Da Aulaen gradvis ble for liten for arrangementet ble prisen fra 1990 utdelt i Oslo rådhus. Prisen kunngjøres vanligvis 9. desember, og utdeles 10. desember, samme dato som Alfred Nobel døde.
Den første fredsprisen ble utdelt i 1901 til Frédéric Passy og Henri Dunant. Seremonien fant sted i Stortingssalen hvor stortingspresident Carl Berner først holdt en kort tale. Deretter annonserte Jørgen Løvland navnet på de to vinnerne. Ingen av prismottakerne var til stede.
Tildelingene av Nobels fredspris har ofte vært kontroversielle, og mange stater har reagert på tildelinger som har blitt oppfattet som kritikk mot dem selv. For eksempel tok Kina avstand fra tildelingen til Liu Xiaobo. Også Nobel-familien har ved ulike anledninger tatt avstand fra tildelinger, blant annet fra tildelingen til Carl von Ossietzky i 1936. Tildelingen til Ossietzky var også den eneste tildelingen hvor kong Haakon uteble fra seremonien, og Aftenposten omtalte i 2016 tildeingen som «[d]en mest kontroversielle fredsprisen noensinne».
Nobelkomiteen har siden 1901, da prisen ble utdelt for første gang, utdelt prisen til flere internasjonale organisasjoner, blant annet FN, Folkeforbundet og Røde Kors. Fra 1960-tallet og videre har komiteen vist økt interesse for demokratisering og menneskerettigheter, og prisen har blitt utdelt til flere menneskerettighetsforkjempere og dissidenter.
De første tiårene, frem til andre verdenskrig, har vært sentrale i komiteens historie og norsk utenrikspolitikk. Komiteen hadde i denne perioden en sentral plass i norsk utenrikspolitikk. I samme periode ble liberal internasjonalisme den sentrale ideologien for både komiteen og regjeringen. Da Norge gikk ut av unionen med Sverige i 1905 manglet man en egen utenrikstjeneste. Nobelkomiteen og fredsprisen ble sett på som en mulig plattform til å representere og fremme norske politiske interesser i utlandet. Norges første utenriksminister (1905–1908) og senere statsminister (1907–1908), Jørgen Løvland, var også samtidig komiteens formann. På denne måten hadde man en direkte forbindelse mellom Nobelkomiteen og Stortinget.
Fredsprisen ble aktivt brukt for å fremme norske utenrikspolitiske interesser. Prisen til den amerikanske presidenten Theodore Roosevelt i 1906 har blant annet blitt tolket av forskere som et forsøk på å etablere et godt forhold til USA.
Mottakere
Den amerikanske statsviteren Juditj Stiehm har identifisert seks kategorier mottakere:
Den amerikanske statsviteren Ronald R. Krebs analyserte tildelingene til og med 2009, og kategoriserte etter om tildelingen var basert på ambisjoner og gode utsikter (engelsk: aspiration; for eksempel Barack Obama) eller faktisk oppnådde resultater (engelsk: accomplishments; Martti Ahtisaari). Krebs fant at 47 % av tildelingene var basert på ambisjoner. Krebs analyserte begrunnelsene og fant at 12 % av tildelingene var knyttet til innenrikspolitiske forhold, 19 % for humanitær innsats, 43 % relatert til nedrustning eller generelt fredsarbeid, og 21 % som støtte til pågående fredsprosesser samt 5 % annet.
Nauru Phosphate Corporation
The Nauru Phosphate Corporation (NPC) er et statseid selskap som kontrollerer fosfatutvinningen i Nauru. Naurus økonomi er nesten fullstendig avhengig av fosfaten, noe som har ført til miljømessig katastrofe. Øyas fosfatlagre var uttømt i 2000, men det antas at det fortsatt er noe drift igjen i mindre skala.
I 1906 begynte the Pacific Phosphate Company å utvinne fosfat med støtte fra den tyske regjeringa. I 1907 bygde selskapet en smalsporet jernbane for å transportere fosfatet til foredlingsanlegget. Etter første verdenskrig ble Nauru gitt i Storbritannias, Australias og Ny-Zealands varetekt. De dannet the British Phosphate Commisioners, som tok over retten til fosfatutvinning.
I 1967 kjøpte Nauruerne BPCs aktiva, og i 1970 nasjonaliserte det nyselvstendige Nauru firmaet.
Regjeringa setter inntektene fra utvinningen inn i et fond for øyboerne. Imidlertid har dårlige investeringer og påstått korrupsjon gjort at Nauru ikke står igjen med mye penger.
Dingolfing
Her lå den tidligere bilprodusenten Glas (Goggomobil). I dag ligger BMWs største fabrikk med 23 000 ansatte på samme plass.
Historie
Dingolfing ble tildelt byrettigheter i 1274. Byen opplevde så en næringsmessig blomstringstid i senmiddelalderen, noe bl.a. kirken St. Johannes (grunnsteinen nedlagt i 1467) bærer vitnesbyrd om.
Under trettiårskrigen ble byen okkupert og plyndret av svenske styrker. Men den største ulykken rammet Dingolfing under den østerrikske arvefølgekrigen i 1743, da store deler av byen gikk opp i flammer under kamphandlinger mellom østerrikske og franske tropper. Dingolfing klarte aldri å ta seg helt inn igjen etter denne katastrofen, og byens betydning svant langsomt hen.
Derimot kom byen uskadet fra den andre verdenskrigen. Broen over Isar ble riktignok sprengt mot slutten av krigen i 1945 da Wehrmacht trakk seg tilbake.
Røkland
Røkland (pitesamisk: Rävvka, lulesamisk: Rævkka) er en bygd i Saltdal kommune i Salten i Nordland. Bygda ligger i Saltdalen, omtrent 14 kilometer sør for kommunesenteret Rognan. Bygda ble regnet av Statistisk sentralbyrå som et tettsted inntil 2012, da beregningsmetodikken ble endret.
På Røkland ligger blant annet RIBO Attføringssenter og Vensmoen hjelpepleierskole. Vensmoen Studiesenter ble etablert i 2001 i lokalene til det tidligere Vensmoen Sanatorium.
Utrøst
Utrøst er i nordnorsk sagntradisjon et huldreland som ligger ute i havet vest av Røst. Fiskere som er kommet ut i stormvær og har mista leia, kan oppleve å strande på ei ukjent øy med kornåkre og saftig gras. Huldrefolket som bebor øya, driver med fiske og jordbruk og fedrift som menneskene, men det er rikere fiske, større avlinger og feitere kyr enn hos oss. Det er også et sagn om de tre skarver som er gjenfortalt av Asbjørnsen og Moe. Da er det tre bønder som bebor øya, som kan gjøre seg om til skarver. Dette sagnomsuste landet skulle angivelig ha ligget i Norskehavet. For å finne Utrøst skal man følge skarvene når de flyr ut fra Røst og vestover ut i Norskehavet.
Røkland
Røkland stasjon på Nordlandsbanen ligger her. Stasjonen, som tidligere het Saltdal stasjon, var endestasjon for Nordlandsbanen mellom 1955 og 1958.
Utrøst
Dette har gitt motiv til Røsts kommunevåpen, som viser tre toppskarver. Mange har sammenlignet Utrøst med øya Trenyken, blant annet nå avdøde professor Per Fugelli (1943–2017).
Den illustrerte barneboka «Fly med! Skarvene fra Utrøst» (2014), av Linda Lillevik, baserer seg på det tradisjonstunge sagnet om Utrøst.
Lignende sagn finner vi mange steder langs Europas kyster. Sagnet om det sunkne Atlantis er en annen variant av samme sagnsyklus.
Prinsens gate (Oslo)
Prinsens gate er drøyt 600 meter lang og trafikkeres blant annet av Trikken i Oslo. Gateløpet fortsetter i øst som Dronning Eufemias gate, Langkaigata avgrenser disse fra hverandre og utgjør samtidig grensen mellom Kvadraturen og Bjørvika.
Bortsett fra ved Christian Fredriks plass og Wessels plass i hver sin ende består Prinsens gate av tett karrébebyggelse, i hovedsak større forretningsgårder fra slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet. Nummer 18 er gatas eldste hus, opprinnelig fra 1640.
Oppgradering 2014–2017
Gaten ble bygget om med trikk i begge retninger med midler fra Oslopakkene, og nyåpnet i 2017. Busslinjene ble samtidig flyttet til Tollbugata. Fortauene ble bredere og fikk granittheller, sykkelstativer, nye benker og trær. Det er ikke lenger ordinær biltrafikk, men varelevering har fått egne lommer. På 2000-tallet er gateløpet forlenget østover som Dronning Eufemias gate, siste del åpnet 2015.
Historie
Fram til rundt 1700 het Prinsens gate Øvre Stræte, mens nåværende Kirkegata het Prindsens Gade. Nederst i gata lå Christian Anchers palé fra 1744 til det brant i 1942. Fram til første halvdel av 1800-tallet var den øvre del den stort sett bebygd med en-etasjes bindingsverkhus bebodd av handverkere. Den var nokså bratt og smal og ganske kronglete og endte blindt på Sverdfegerbakken, på høyde med der Stortinget ligger i dag. Denne øverste delen gikk da under navnet Mariboebakken, oppkalt etter Mariboegården, som lå omtrent der Telegrafbygninga ligger i dag. Denne var fra ca. 1810 og med sine tre etasjer stakk den seg tydelig ut.
Et viktig vendepunkt i gatas (og sentrums) historie er bybrannen i april 1858, da omtrent førti gårder i sentrum brant ned, herav flere kvartaler i Prinsens gate. Etter brannen kom det opp større gårder, tre og fire etasjer istedenfor de tidligere to. Vi fikk en ny og mer «storbyaktig» arkitektur. Bygningene blei med dette stadig mer beregna på kontorer og forretninger, og Kvadraturen fikk færre og færre innbyggere. Dette snudde igjen på begynnelsen av 2000-tallet, da flere av gårdene blei ombygd til boliger i de øvre etasjene. Det største prosjektet er det tidligere hovedpostkontoret, der det er blitt over 200 leiligheter. Området har også fått flere hoteller.
Oppover langs Prinsens gate har det gjennom åra vært en rekke skjenkesteder, hvorav noen har en sentral plass i byens sosiale historie. Kafé L'Orsa på hjørnet av Prinsens gate og Kirkegata var et kjent kunstnersted, stamkafe blant annet for Henrik Ibsen i den til dels ulykkelige tida da han var sjef ved Christiania Theater. Halvorsens konditori på Wessels plass har holdt det gående på samme sted sia 1881. Av nyere etablissementer kan nevnes Sjømannsklubbens kro, som holdt til i Prinsens gate 7 på 1960- og 70-tallet. Det var da i samme gård et velferds- og servicesenter for sjøfolk, drevet av blant annet Fellesbanken og Statens velferdskontor for handelsflåten.
Kulturelle referanser
Gata er representert i den norske utgaven av Monopol.
Lyrikeren Pedro Carmona-Alvarez gav i 2004 ut diktsamlinga Prinsens gate.
Før Strandgata
Her nederst i gata hadde byens første hestedrosjer fast holdeplass fra 28. januar 1852.
Venstre side
Prinsens gate butter i Nedre vollgate 19 (Frimurerlosjen).
Jerzy Ustupski
Ustupski vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1936 i Berlin. Sammen med Roger Verey kom han på tredjeplass i dobbeltsculler bak Jack Beresford og Leslie Southwood fra Storbritannia og tyskerne Joachim Pirsch og Willy Kaidel.
Ustupski var med i Armia Krajowa under andre verdenskrig og kjempet i Warszawaoppstanden i 1944.
Bjørn Tronstad
Bjørn Tronstad (født 11. april 1957) er en norsk tidligere fotballspiller som spilte for SK Brann fra 1974 til 1982. Tronstad spilte 164 kamper og scoret 90 mål for klubben.
Karriere
Bjørn Tronstad debuterte for Brann som 17-åring i en bortekamp mot IK Start i 1974 med to scoringer og en målgivende pasning. Han fikk fem kamper for klubben denne sesongen, og endte opp med tre mål. I den påfølgende sesongen spilte Tronstad seg til fast plass og fikk 24 kamper for klubben og scoret 12 mål.
Tronstad var fast inventar for Brann i sesongene 1976-1979 og spilte 111 kamper og scoret 64 mål, inkludert to mål i Cupvinnercupen i 1977. I 1979 prioriterte Tronstad studier i USA fremfor videre spill for Brann. Det medførte kun 21 kamper mellom 1980 og 1982. Som 25-åring la han opp på grunn av en kneskade.
Han spilte 164 kamper, scoret 90 mål og vant ett Norgesmesterskap for Brann.
Landslag
I 1976 fikk Tronstad sin debut for det norske herrelandslaget i en vennskapskamp på Ullevaal Stadion mot Island. Han spilte også de tre påfølgende landskampene samme år.
Nauru Airlines
Nauru Airlines (tidligere Our Airline, til september 2006 Air Nauru) er Naurus nasjonale flyselskap. Selskapet ble etablert i 1970 og blir nesten utelukkende finansiert av staten. Statens kronisk dårlige økonomi har imidlertid gjort at flyselskapet har tapt mye penger, og enkelte ganger blitt betalingsudyktig. Deres flygninger ble i korte perioder på 90-tallet suspendert fordi Australia var usikre på flyvedyktigheten og sikkerheten på deres fly. Kontorer og utstyr ble også flere ganger suspendert av Australia på grunn av Naurus gjentatte forsømmelser av tilbakebetaling av lån. Tjenester har ikke en veldig streng timeplan fordi flyet ofte brukes til å frakte offentlige personer på vei til og fra internasjonale møter.
Nobels gate (Oslo)
Nobels gate (1-45, 2-32 ) er en gate i Oslo. Den starter ved Frognerkilen, krysser Drammensveien, Bygdøy allé, Eckersbergs gate og Solheimgata og munner ut i Frognerveien ved Frognerparken. Den var opprinnelig alléen sørfra til innkjørselen til gårdstunet på Frogner hovedgård og hadde navnet Frognergaden mellom 1879 og 1901. Sitt nåværende navn fikk den i 1901, da den ble oppkalt etter den svenske industrimanneen og legatstifteren Alfred Nobel (1833–1896).
Gaten er representert i den norske utgaven av Monopol. Et trikkestopp med samme navn ligger i Drammensveien.
Liste over politiske partier på Nauru
Politiske partier spiller ennå ingen stor rolle i Naurus politikk, men de er dannet.
Vorarlberger Illwerke
Vorarlberger Illwerke AG er et vannkraftselskap i Østerrike som drifter det sammenhengende Montafon-utbyggingen (tysk: Vorarlberger Illwerke Montafon), et vannkraftanlegg i det 40 km lange dalstrøket Montafon i Vorarlberg det vestligste Østerrike. Dalføret avgrenses av byen Bludenz og munner ut i elva Ill, ei sideelv til Rhinen. Det nyttes også vannkraft fra kilder i sidedaleve Alvier og Thüringen.
Vorarlberger Illwerke opererer 9 vannkraftverk i Montafon, med en samlet, installert effekt på 1 588 MW. Anleggsarbeidene startet i 1930, og ble ferdigstilt med ulike kraftverk under andre verdenskrig og videre i årene 1951–1969. Regnet ovenfra og nedover omfatter reservoarene, demningene og kraftverkene følgende:
Dysting
Den første dokumenterte turneringen fant sted i 1066, men dysting ble ikke utbredt før i det 13. århundre. Inntil da var det mêlée, en massekamp der alle riddere kjempet mot hverandre til bare en sto igjen, som var nesten enerådende. Også senere i middelalderen var det normalt flerkampen som var det mest sentrale elementet, mens dystingen forble en individuell oppvisning som særlig var populær blant yngre riddere som ville skape seg et navn.
Dystingen gav bedre mulighet til å vise individuelle egenskaper enn mêléet. Det var en farlig sport, men man kunne også vinne stor ære og betydelige summer. Mange riddere skapte seg en formue ved å vinne i dysting, mens andre tapte formuer, ødela sin helse eller mistet livet.
I dag forekommer dysting særlig som oppvisninger under middelalderfestivaler, men International Jousting Association arrangerer også mesterskap. I moderne dysting er sikkerhetskravene svært høye.
Mounir El Hamdaoui
Mounir El Hamdaoui (født 14. juli 1984 i Rotterdam) er en nederlandsk fotballspiller som spiller for den nederlandske klubben DHSC.
Hamdaoui har representert Nederland på U-21 nivå, men har bestemt seg for eventuelt å representere på seniornivå.
Biografi
Han startet sin profesjonelle karriere i den nederlandske klubben Excelsior Rotterdam i 2002. Her var han i tre år før han gikk til den engelske klubben Tottenham sommeren 2005.
Derby
I september 2005 undertegnet han en 3-måneders utleieavtale til Derby County, og han debuterte for klubben i ligasammenheng 18. september mot Southampton. Sitt første ligamål i England scoret han den 1. oktober 2005 mot Leicester City. En skulderskade gjorde at han måtte returnere til Tottenham den 19. oktober 2005, men 31. januar 2006 skrev han en ny utlånsavtale med Derby.
Rabbe Enckell
Rabbe Arnfinn Enckell (født 3. mars 1903 i Tammela, død 17. juni 1974 i Helsingfors) var en finlandssvensk lyriker og essayist. Etter debuten med Dikter (1923) skrev han en tid mest essaystikk, og ble kjent som den finlandssvenske modernismens fremste teoretiker og ideolog. Hans tidlige lyrikk er miniatyrlyrikk, preget av naturimpresjoner, blant annet i Vårens cistern (1931), hvor han skriver landlige pastoraler i en haikuinspirert kortform. Senere samlinger var preget av klassiske referanser.
I unge år var han like aktiv som maler, og skrev i flere år kunstkritikk. Han kom fra en kulturell familie; faren Karl var landbruksprofessor, broren Olof var litteraturviter og broren Torger var maler. Rabbe Enckell var gift tre ganger; først med Hanna Runeberg, som forlot ham for den yngre forfatterkollegaen Oscar Parland, senere med de to malerne Alice Kaira (1943–46) og Aina Dagny Maria Erikson (fra 1949). Han bodde fra 1960 til 1972 i Diktarhemmet i Borgå.
Enckell utga om lag 40 bøker; hans siste bok Flyende Spegel ble utgitt posthumt i 1974. Dikt i utvalg flere ganger, først i 1947.
Roger Verey
Roger Roland Verey (født 14. mars 1912 i Lausanne, død 6. september 2000 i Kraków) var en polsk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Verey vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1936 i Berlin. Sammen med Jerzy Ustupski kom han på tredjeplass i dobbeltsculler bak Jack Beresford og Leslie Southwood fra Storbritannia og tyskerne Joachim Pirsch og Willy Kaidel.
EM i friidrett 1974 – 100 meter menn
Øvelsen 100 meter menn ved EM i friidrett 1974 fant sted i Roma, Italia med finale 3. september.
Norge var ikke representert i øvelsen.
Rekord
Mesterkskapsrekord før denne konkurransen:
Forsøksheat
Forsøksheatene ble avholdt den 2. september.
Heat 1
Vind: -1,2 m/s
Heat 2
Vind: -2,5 m/s
Heat 3
Vind: -0,6 m/s
Heat 4
Vind: -1m/s
Semifinaler
Semifinalene ble avholdt den 3. september.
Semifinale 1
Vind: 2 m/s
Semifinale 2
Vind: 1,5 m/s
Moon Kyeong-ha
Moon Kyeong-ha (hangul: 문경하, hanja: 文景河) (født 29. mai 1980 i Sør-Korea) er en sørkoreansk håndballspiller. Hun spiller målvakt på Sør-Koreas kvinnelandslag i håndball i Håndball-VM 2011.
EM i friidrett 1974 – 100 meter menn
Finale
Vind: -1,0 m/s
Livingston County (Michigan)
Livingston County er et fylke i den amerikanske delstaten Michigan. Det ligger sørøst på den sørlige halvøya (Lower Peninsula) og grenser mot Washtenaw County i sør, Oakland County i øst, Ingham County i vest, Jackson County i sørvest, Genesee County i nordøst og mot Shiawassee County i nordvest.
Livingston Countys totale areal er 1 516 km² hvorav 44 km² er vann. I 2000 hadde fylket 156 951 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Howell.
Fylket ble grunnlagt i 1836 av land fra fylkene Washtenaw og Shiawassee County og har fått sitt navn etter Edward Livingston som var utenriksminister under president Andrew Jackson.
Kisan Mazdoor Bahujan Party
Kisan Mazdoor Bahujan Party (KMBP, Bønder og arbeideres majoritetsparti) var en utbrytergruppe fra Jantantrik Bahujan Samaj Party i India. Narendra Singh var leder for utbrytergruppen. I delstatsvalget i Uttar Pradesh i 2002 hadde KMBP alliert seg med Bharatiya Janata Party (BJP), og lanserte to kandidater til valget, begge støttet av BJP. KMBP satt i Uttar Pradeshs delstatsregjering rundt 2002. KMBP ble en del av Kongresspartiet foran Lok Sabha-valget i 2004.
Lionel Ainsworth
Lionel Glenn Robert Ainsworth (født 1. oktober 1987) er en engelsk fotballspiller som fra 30. juni 2019 er klubbløs.
Klubblag
Lionel Ainsworth, som gikk på Derby County sitt fotballakademi, skrev under på sin første profesjonelle kontrakt med Derby County, en 2-årskontrakt, den 4. august 2005. Den 4. februar 2006 var han ubenyttet reserve i en kamp mot Southampton før han 26. februar 2006 fikk han sin debut som Derbyspiller i en ligakamp mot Plymouth Argyle. Totalt fikk Ainsworth med seg to ligakamper i 2005/06-sesongen.
I august 2006 ble Ainsworth lånt ut til Bournemouth, og hans debut for denne klubben var 5. august 2006 i en ligakamp mot Chesterfield. Totalt spilte han sju ligakamper for the Cherries, og han fikk også med seg to cupkamper for klubben fra Dorset. Den første var mot Millwall den 31. oktober 2006 i cupturneringen Football League Trophy, mens han den 12. desember 2006 debuterte i den engelske FA-cupen da Bournemouth tapte 1-0 for Bristol Rovers.
Tidlig i januar 2007 returnerte han til Derby før han 22. januar 2007 signerte på en 1-måneds låneavtale med Conference National laget Halifax Town. Han debuterte for The Shaymen i en ligakamp mot York City den 23. januar 2007, og i denne kampen laget han også sitt første mål i karrieren. Ainsworth utlignet for Halifax i det 69. spilleminutt av kampen som endte 1-1. Etter å ha spilt 2 ligakamper for Halifax vendte han tilbake til Derby 18. februar 2007, men bare noe dager senere var han klar for sitt tredje låneopphold i 2006/07-sesongen, denne gang for Wycombe Wanderers. Ainsworth debuterte for the Chairboys 24. februar 2007 da klubben i en ligakamp mot Mansfield Town tapte 3-2. Totalt spilte han 7 ligakamper for Wycombe før han returnerte tilbake til Derby County den 30. april 2007. I slutten av mai 2007 ble det klart at han ikke fikk ny kontrakt med Derby.
Landslag
Den 26. februar 2006 var Ainsworth en av tre spillere fra Derby som var på banen samtidig i en U19 kamp for England.
Kilder
Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7553-1526-X
Samar (provins)
Samar er en filippinsk provins i regionen Eastern Visayas i landsdelen Visayas. Den omfatter den vestlige delen av øya Samar. Den grenser i nord mot provinsen Northern Samar, og i øst mot provinsen Eastern Samar. Provinssetet er i Catbalogan.
Navn
Den eldre provinsen Samar omfattet hele øya, men ble delt i tre deler som fikk navnene Eastern Samar, Northern Samar og Western Samar. I 1969 ble provinsnavnet Western Samar endret til Samar.
Politisk inndeling
Samar er delt i 1 bykommune (city) og 25 "municipalities" (landkommuner).
Wang Li (politiker)
Wang Li  (kinesisk: 王力, pinyin: Wáng Lì, opprinnelig navn Wang Guangbin 王光賓, Wáng Guāngbīn; født 11. august 1922 i Huaiyin i Jiangsu i Kina, død 21. oktober 1996 i Beijing) var en kinesisk kommunistisk politiker. Han var ledende medlem av Kulturrevolusjonsgruppen i 1966 og en kort stund. Til tross for at han var en av kulturrevolusjonens ivrigste pådrivere, ble han selv et offer for den.
Liv og virke
I en alder av 14 år ble han i oktober 1935 medlem av Kinas kommunistiske ungdomsforbund, og i 1939 medlem av det kinesiske kommunistiske parti, etter anbefaling fra Gu Mu.
Han ble med i den militære ekspedisjonsstyrken for nordøst-Kina, og ble deretter satt til å arbeide som journalist for partiets talerør Massenes Dagblad (大众日报) i provinsen Shandong, og ble etter hvert avisens redaktør. I 1943 satte Partiet ham til redaktør for agitasjonstidsskriftet «Kamp og liv» i provinsen Shandong. Det var på denne tiden han begynte å underskrive med navnet Wang Li.
Etter Kinas seier mot den japanske okkupasjonsmakten ble han direktør for avdelingen for heimevern i det østkinesiske Bohaiområdet - det vil si områder som omkranser den store indre havbukten Bohai innenfor Gulehavet. Samtidig ble han der også denne avdelingens partisekretær, og tutor for treningsgruppen for utdanningen av kadre for jordreform.
Senere fikk han vervet som visepresident for avdelingen for internasjonale relasjoner i Kinas kommunistiske partis sentralkomite. Som medarbeider for avdelingen for internasjonale relasjoner deltok han også som gjestedelegert i den stående komite for politbyrået for det kinesiske kommunistiske parti. Han deltok blant annet i drøfringen av saker som angikk forholdet til Sovjetunionen, og reiste ti ganger til Moskva for å representere Kina i forhandlinger.
På denne måten ble han litt etter litt en innflytelsesrik person i det kommunistiske partis høyeste lederskikt. Han deltok i utarbeidelsen av viktige politiske dokumenter og skrev også selv. For eksempel arbeidet Wang Li i Lin Biaos navn på det berømte verket «Lenge leve seieren i folkekrigen» (人民战争胜利万岁).
Han var ledende medlem av Kulturrevolusjonsgruppen i 1966 og en kort stund fremover. Wang var den viktigste av de som forfattet utkastet til «16. mai-meddelelsen», som var (et av flere stadig klarere) startskudd for kulturrevolusjonen.
I august 1967 erklærte Mao at «Wang Li, Guan Feng og Qi Benyu er dårlige folk, de er kakerlakker, de må arresteres umiddelbart». Bakgrunnen for Maos bestemmelse turde være de urolighetene som spredte seg og det tap på kontroll som gjorde seg gjendende i mange landsdeler - Mao Zedong så et behov for å imøtekomme militærledelsen ved det at han gikk ut mot de nevnte «tre mindre ledere» i Kulturrevolusjonsgruppen. Det hele er gått inn i historien som «Wang-Guan-Qi-affæren».
Wang Li ble da satt i isolat i fengselet. I januar 1968 ble han sendt til Qinchengfengselet.
Han ble aldri straffeforfulgt for noen forbrytelse, og ble løslatt i 1982, etter femten år. Selv om han holdt seg unna politikken, ble han ekskludert fra kommunistpartiet i 1983.
Wang Li bodde frem til sin død i Beijing.
Vredens dag
Vredens dag kan referere til
Bolsjoj Tjuters
thumb|250px| Beliggenhet for Tyterskär i Finskebukten Bolsjoj Tjuters (russ.: Большой Тютерс, svensk: Tyterskär, finsk: Tytärsaari) er en liten russisk øy i Finskebukten. Øya hører til Leningrad oblast og ligger 75 km syd for den finske byen Kotka.
Før 1944 var Tyterskär en finsk utøy. Tyterskär var egen kommune under Viborgs län. Til kommunen hørte også den mindre øya Lilla Tyterskär (finsk: Pien-Tytärsaari, russ.: Малый Тютерс (Malyj Tjuters)) som ligger 15 km vest-sydvest for Tyterskär. Kommunen hadde et areal på 8,3 km², og folketallet var 436 i 1939.
Grensen (Oslo)
Grensen (1–19, 2–20 ) er en gate i Oslo. Den går fra Stortorvet til Professor Aschehougs plass. Tidligere het gaten Grændsegaden som senere ble forkortet til Grændsen og som i dag skrives Grensen. Navnet uttales med tonem 1 (som i «bønder»).
Ruter la i 2009 planer om å gjøre gaten bilfri.
Mot alle vindar
Mot alle vindar (orig: Against the Wind) er en australsk dramaserie på 13 episoder som gikk på Seven Network i 1978. Serien handlet om noen irer som ble tvangssendt til Australia som straff for opprørskhet mot det britiske overherredømme. Der måtte de starte et nytt liv. Hovedrollene ble spilt av Mary Larkin og Jon English. Regien var ved George T. Miller og Simon Wincer.
Serien ble vist på NRK i 1981 og gikk i reprise i 1990, 2000 og 2001.
Handling
Handlingen starter i Irland på slutten av 1700-tallet. Opprøret mot engelskmennene ulmer. Den 18-årige Mary deltar i opprøret og blir forvist til syv års straffearbeide i Australia, som er britenes nye koloni. I Australia treffer Mary eksforbryteren Jonathan og stifter etterhvert familie med ham.
Musikk
Serien var opphav til den populære sangen «Six Ribbons», som ble fremført av seriens hovedrolleinnehaver, Jon English. Sangen toppet hitlistene i Norge sommeren 1981. Både serien og sangen bidro i betydelig grad til å fremme Englishs musikkarriere.
Björn Envall
Björn Envall, født 21. april 1942, er en svensk designer og tidligere sjef for Saabs designavdelning.
Björn Envall begynte som lærling hos Sixten Sason på Saab på 1960-tallet. Etter en kort periode hos Opel tok Envall over etter Sason som døde i 1967 og ledet Saab-designen videre fra SAAB 99 fram til SAAB 900 (1993) og Saab 9000. I løpet av 1970-tallet skapte Saab under Envalls ledelse Combi Coupé-versjonen av SAAB 99 som i 1978 ble Saab 900. Innenfor rammen av samarbeidet i De fires klubb sto Giorgetto Giugiaro for hoveddesign, mens Björn Envall "saabifiserte" Fiat Croma/Lancia Thema til SAAB 9000.
Olav Eikeland
Olav Eikeland (født 10. oktober 1955) er en norsk arbeidsforsker, filosof og professor. Han er professor i pedagogikk og arbeidsforskning ved OsloMet.
Han var ansatt ved Arbeidsforskningsinstituttet 1985–2008, som forsker III til 1993, som forsker II fra 1993 og som forskningssjef (fungerende instituttleder) 2002–2003 og daglig leder 2003–2004. I 2008 ble han professor ved den daværende Høgskolen i Akershus.
Han ble dr. philos. i filosofi ved Universitetet i Oslo i 1993, med avhandlingen Erfaring, dialogikk og politikk : et begrepshistorisk og filosofisk bidrag til rekonstruksjonen av empirisk samfunnsvitenskap.
Overnaturlige vesener
Overnaturlige vesener er en samlebetegnelse for skapninger som ikke er dyr eller mennesker fra den kjente naturen, men har spesielle egenskaper som er overnaturlige, det vil si bryter med vanlige naturlover, og som forekommer i fortellinger og forestillinger innen religion, mytologi og folketro. Begrepet brukes særlig om dyre- og menneskeliknende vesener i myter, legender og sagn, for eksempel guddommer, ånder, demoner, fabeldyr, vetter og spøkelser, men kan også betegne oppdiktede fantasiskikkelser fra eventyr, litteratur, film og populærkultur. Overnaturlige vesener kan være metafysiske og usynlige eller konkrete og personlige. Flere kan også skifte form eller skikkelse. Slike vesener kan dessuten tilhøre generelle typer eller kategorier, eller være enkeltindivider med egennavn.
Overnaturlige vesener brukes og avbildes i en mengde allegorier, emblemer, faner, flagg, merker, segl, våpenskjold og lignende, f.eks. drage, engel, enhjørning, fugl føniks, griff og havfrue. Dessuten gjøres mange naturlige vesener til overnaturlige ved å gi disse tilleggsfigurer som løve som holder øks, løve med to hoder, pelikan som hakker seg selv til blods og  ørn med skriftbånd i nebbet.
Sandy Turnbull
Alexander «Sandy» Turnbull (født 30. juli 1884, død 3. mai 1917) var en skotsk fotballspiller som spilte på Manchester City og Manchester United.
Han begynte i den lokale klubben Hurlford Thistle. Etter det dro han til Manchester City. I 1904 vant City FA-cupen og ble nummer to i serien. I 1905 ble en undersøkelse gjort av FA, og det viste seg at klubben hadde gjort seg skyldig i ulovlige utbetalinger til 17 av spillerne sine. Disse ble utestengt på livstid fra Manchester City og fra all fotball fram til 1907.
Disse spillerne hjalp Manchester United med å vinne ligaen for første gang. I 1909 vant United FA-cupfinalen og Turnbull ble matchvinner med kampens eneste mål mot Bristol City. Han vant ligaen igjen i 1911. Han spilte i alt 247 liga- og FA-cupkamper for Manchester United og scora totalt 101 mål.
I 1915 ble Turnbull og flere spillere fra både United og Liverpool FC utestengt etter kampfiksing. Liverpool spilte så dårlig i kampen de tapte 0–2, at bookmakerne nektet å utbetale premier til de som hadde spilt. Football League undersøkte saken, og de fant ut at flere spillere fra begge lag hadde sittet på en pub i Manchester og blitt enige om å fiske på resultatet.
Fire spillere fra hvert lag ble utestengt fra fotball på livet, inkludert den antatte hovedmannen Jack Sheldon, som hadde spilt for begge lagene. Men i 1918 ble dommen for syv av spillerne opphevet som takk for innsatsen i første verdenskrig. Sandy Turnbull opplevde ikke å få utestengelsen opphevet fordi han døde i kamphandlinger i Frankrike 3. mai 1917.
Han var gift og hadde fire barn.
O Fortuna
O fortuna er et dikt fra Carmina Burana, samlingen av middelaldersk ikke-kirkelig lyrikk. Fortuna var lykkens gudinne i romersk mytologi men i dette stykket er Fortuna å forstå som skjebnen slik man også leser det i oversettelsen, 1. linje 2. og 3.vers.
Den tyske komponisten Carl Orff valgte 24 dikt fra samlingen og komponerte ny musikk til dem i 1935 og 1936. O Fortuna er den mest berømte delen av hans Carmina Burana (se Carmina Burana (Orff)), og utgjør åpnings- og avslutningsdelen av verket. I Orffs versjon har diktet blitt meget populært og det har blitt framført av utallige kor og grupper. Komposisjonen har også blitt benyttet i flere filmer og fjernsynsreklamer.
Virkelig
Virkelig kan vise til:
Liste over ordførere i Flatanger
Liste over ordførere i Flatanger begynner i 1871, da Flatanger kommune i Trøndelag ble etablert. Fra 1837 til 1870 hadde Flatanger tilhørt daværende Fosnes kommune, sammen med Otterøya.
Fotnoter
<references group="lower-alpha" />
Arthur Bell
Arthur Armstrong Bell (født 1899, død 23. februar 1963) var en canadisk roer som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Bell vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1924 i Paris. Han var med på den canadiske åtteren som kom på andreplass bak USA. Deltakerne på den canadiske åtteren besto av Bell, Robert Hunter, William Langford, Harold Little, John Smith, Warren Snyder, Norman Taylor, William Wallace og Ivor Campbell som var styrmann.
NEP
Novaja ekonomitsjeskaja politika, NEP (russisk: новая экономическая политика, НЭП; norsk: «Ny økonomisk politikk») betegner den økonomiske politikken i Sovjetunionen fra 1921 til 1928 som i stor grad var basert på kapitalisme.
NEP erstattet krigskommunismen, og ble innført av Vladimir Lenin, som uttalte at «Vi er ikke siviliserte nok for sosialismen». Det ble fremmet av Lenin i 1921 som et midlertidig virkemiddel, og i 1922 karakteriserte han NEP som et økonomisk system som kunne inkludere «et fritt marked og kapitalisme, begge underlagt statlig kontroll.»
NEP delvis tilbakekalt og opphevet den fullstendige nasjonaliseringen av industrien og innførte et system med blandingsøkonomi, som tillot privat næringsvirksomhet og handel i en viss skala, selv om staten fortsatt eide og kontrollerte utenlandshandelen, tungindustrien og finansbransjen, inkludert bankene. Det ble også tillatt for private å leie inn arbeidskraft, og bønder kunne selge varene sine til hvem de ville. I denne perioden blomstret også ytringsfriheten og kultur.
NEP var ment å være en midlertidig ordning, men ble raskt upopulær blant mer ortodokse marxister. I 1928 ble ordningen opphevet av Josef Stalin, og ble etterfulgt av femårsplanen som innebar planøkonomi og hard industrialisering.
Svarthalset spyttekobra
Svarthalset spyttekobra er en kobra som er utbredt i store deler av Afrika sør for Sahara. Den er kjent for at den kan sprute gift mot øynene til angripere.
Ice Communication Norge
I 2022 ble selskapet solgt til det kommuneeide selskapet Lyse.
Selskapet bygger ut Norges tredje mobilnett og har ved utgangen av 2020 en befolkningsdekning på 94 % i eget nett. Ved utgangen av 2020 hadde de 2887 basestasjoner, og har planlagt utbygging av nye 300-500 det påfølgende året.