cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suttung-bevegelsen
Fra 'det estetiske' til 'det etiske'
En hovedgrunn til at Suttungarbeidet kom i gang og fikk sin profil, var Hagens opplevelser i møte med fascismen og nazismen. Som man kunne vente, satte hennes aversjon mot disse strømningene alt i mellomkrigstida sterke spor i diktningen hennes, ikke minst i Utenfor balkongen og romantrilogien Tre døgn på storskogen. Hagen ville bidra til at brutaliserende ideologier ikke skulle finne grobunn i nye generasjoner. Motgiften, mente hun, var et bevisstgjørende kulturarbeid som fremmet medmenneskelighet og etiske holdninger. Hun visste av egen erfaring at åndelig ballast helst bør bygges opp fra tidlig alder, så den får tid til å modnes, og kan bli en ressurs og drivkraft også i det voksne livet. Hun uttalte ikke sjelden at:
Veien til det etiske går for barnet gjennom det estetiske.
Ingeborg Refling Hagen fryktet for at en del av de pedagogiske trendene etter krigen kunne føre til forflating. Hun hadde gode venner innen lærerlauget, som Erling Elverhøy, lærer på Stein skole på Romerike, og Thomas Bjørge, lærer på Mostu skole på Standlykkja. Hun syntes å merke en tiltagende nivåsenkning i skolen, og hun så det som nødvendig å skape et supplement til den norske skolen. Både høy og lav skulle få tilbud om å finne vei til skattene innen teater, kunst og litteratur, da måtte også evnen til å lese og forstå stimuleres. Hver enkelt trengte å bygge opp et begrepsapparat, det var ikke nok å kunne lese ordene, man må få et selvfølgelig forhold til den rike forestillingsarven som ordene refererer til - i sagn, eventyr, myter og andre kulturtradisjoner som har vært levende gjennom århundrer. Det er mao. snakk om et langvarig arbeid. Hun mente nok at hver og en som tar en unge på fanget, forteller, synger og leser eventyr, ikke bare skaper god kommunikasjon med ungen der og da; det blir også utført et grunnleggende arbeid med langsiktige virkninger for barnets språklige, musikalske og menneskelige utvikling.
Ingeborg Refling Hagen mente at de kulturelle verdiene tilhører hele folket, ikke bare noen få privilegerte. Helst skulle barna få del i den klassiske kulturarven så tidlig som mulig, slik at den kunne åpne seg mer og mer, og bli personlig eiendom for den enkelte. Hun tok kraftig avstand fra begrepet «finkultur» da det kom på moten. Hun mente det var et svik mot barn og såkalte «vanlige folk» å skape kulturelle kløfter, og slik hindre en stor gruppe mennesker i å få del i åndslivets verdier gjennom kunsten.
Den litterære arven etter Henrik Wergeland er en av grunnpillarene i Hagens arbeid. Wergeland var, blant så mye annet, også norsk litteraturs første barnepoet av betydning, når en ser bort fra de anonyme skaperne av folkediktningens bånsuller, rim og regler. Forfatterskapet til Wergeland er uvanlig omfattende, og tar opp emner som synes å ha aktualitet til alle tider. Vi er så heldige å kunne studere diktningen hans på grunnspråket. Hagens erfaring var at et grundig kjennskap til Wergelands diktning og øvrige virke var et godt springbrett for å erobre stadig nye områder innen kunst og vitenskap, og innen samfunnet som sådan. Suttungarbeidet er i bunn og grunn et dannelsesprosjekt; dannelse er da forstått som en formingsprosess som danner mennesket gjennom erkjennelsesvekst.
Litteratur
Ingeborg Refling Hagens egen diktning, essayistikk og memoarer gir en god innføring i hennes tankeverden og pedagogikk. Andre har og skrevet atskillig om Ingeborg Refling Hagens kulturarbeid. Det er mye å hente i festskriftet Av skalden fikk vi landet som kom ut til Hagens 85-årsdag i 1980 (Suttung forlag, red Svein Gundersen), i Eventyrets landeveier, der en rekke foredrag fra Ingeborgdagene ved 100-årsjubileet for hennes fødsel i 1995 er samlet (Suttung forlag 2000, red. Gunnar A. Steen), eller i Det brenner en ild (Aschehoug forlag 2020, red. Berit Tversland). Det er også artikkelstoff å finne i Norsk litterær årbok, Norsk årbok for barne og ungdomslitteratur, tidsskiftet Bokvennen, i Aslaug Groven Michaelsens essaysamlinger, f.eks. essayet «Tante Ingeborgs dag» i På vegne av livet (1971), der det er gitt levende portrett av Ingeborg Refling Hagen i ulike faser av livet, eller i hennes bokserie Velkommen til samarbeid, innledninger til Suttungteatrets forestillinger. Dagne Groven Myhren, Kristin Lyhmann og Svein Gundersen har alle skrevet flere artikler om Ingeborg Refling Hagen og hennes kulturarbeid. Ingrid Elise Wergeland utga i 1995 biografien Slik som kjærlighet vekker deg (Ashehoug 1995). (Dette avsnittet bør suppleres.)Referanser
Snøbrett under Vinter-OL 2022 – Parallellstorslalåm menn
Parallellstorslalåm for menn i snøbrett under Vinter-OL 2022 fant sted den 8. februar 2022 i Genting snøpark i Zhangjiakou utenfor Beijing.
Elimineringsrunder
Elimineringsrunden startet kl. 14:48 (UTC+8).
Tamerinstituttet
Tamerinstituttet (engelsk: Tamer Institute for Community Education, arabisk: مؤسسة تامر للتعليم المجتمعي) är en palestinsk organisasjon som driver utdannings- og litteraturfremmende prosjekt for barn og ungdom på Vestbredden og i Gaza. Instituttet ble etablert i 1989, og har sete i Ramallah.
De driver forlag, utgir et barnetidsskrift, holder kurs for bibliotekarer, arrangerer skriveverksted og årlige lesekampanjer og gir bøker til bibliotek.
I 2009 mottok instituttet den store Litteraturpriset till Astrid Lindgrens minne.
Richard Aarø
Richard Aarø (født 18. november 1967) er forlagssjef i Tiden Norsk Forlag.
Aarø studerte litteraturvitenskap ved Universitetet i Bergen på begynnelsen av 1990-tallet, samtidig som han var redaktør i studentavisa Studvest. Han har jobbet i redaksjonen i tidsskriftet Vagant og Bok og samfunn. Fra 2000 til 2002 var han redaktør for De norske nettbokhandlenes nettbokhandel (nå Bokkilden.no). Deretter ble han markedsskjef og fra 2004 forlagssjef i Tiden Norsk Forlag.
Lee Valley White Water Centre
Lee Valley White Water Centre (tidligere kjent som Broxbourne White Water Canoe Centre) er en arena for slalåmpadling, som ble bygget for å arrangere slalåmpadlingen til Sommer-OL 2012. Prosjektet kostet 310 millioner norske kroner, og ble offisielt åpnet i desember 2009.
Etter OL er arenaen blitt holdt vedlike, og skal arrangere VM i slalåmpadling 2015.
Lise Martin
Lise Martin (født 21. januar 1964) er en canadisk volleyballspiller.
Rachel Beliveau
Rachel Beliveau (født 26. august 1961) er en canadisk volleyballspiller.
Christa Lee Williams
Christa Lee Williams (født 8. februar 1978 i Houston i Texas), amerikansk softballspiller som deltok i de olympiske leker 1996 i Atlanta og 2000 i Sydney. Williams ble olympisk mester i softball under sommer-OL 1996 i Atlanta. Hun var med på det amerikanske laget som vant den første olympiske softballturneringen foran Kina og Australia. USA vant finalen mot Kina med 3 – 1.
Fire år senere, under sommer-OL 2000 i Sydney vant hun sin andre olympiske gullmedalje i softball. USA vant finalen mot Japan med 2 – 1.
Strastnoj bulvar
Strastnoj bulvar (originaltittel: Страстной бульвар) er en russisk film fra 1999 regissert av Vladimir Khotinenko.
Mellsjön
Mellsjön er en innsjø i Offerdal i Krokom kommune, Jämtland, Sverige. Innsjøen har et overflateareal på 25,7 hektar, og en høyde på 365 meter over havet. Mellsjön har Västsjöån som viktigste tilløpskilde, og dreneres av Mellsjöån som leder vannet til Ångsjön.
KERS
KERS (fra engelsk kinetic energy recovery system – «kinetisk engergigjenvinningssystem») er et system for regenerativ bremsing som blant annet benyttes innen motorsportsgrenen Formel 1. Systemet fungerer ved at bremseenergien, som vanligvis går tapt i form av varme, blir samlet opp for senere å kunne benyttes som en ekstra kraftreserve ved akselerasjon, for eksempel i forbindelse med forbikjøringer. I 2011 er denne kraftreserven begrenset til maks 60 kW (81 hestekrefter) og kan benyttes i 6,6 sekunder per runde. De fleste F1-lagene benytter elektriske KERS-systemer, hvor energien samles i et batteri eller en kondensator.
KERS ble først introdusert i -sesongen, men det ble da bare brukt av fire lag: Scuderia Ferrari, Renault F1, BMW Sauber og McLaren. I løpet av sesongen sluttet også Renault og BMW å bruke systemet. Selv om KERS fremdeles var lov å bruke i F1 i -sesongen var alle lagene enige om ikke å bruke det. Til -sesongen kom regelendringer som økte minimumsvekta for bil og fører med 20 kg til 640 kg. Ulempene ved å ha et KERS-system ble dermed redusert og KERS ble igjen brukt fra 2011. Systemet er imidlertid fremdeles valgfritt, og i -sesongen har tre av tolv lag (Lotus Racing, Virgin Racing og HRT F1) valgt å ikke bruke KERS.
Fra 2014-sesongen vil kapasiteten til KERS øke fra 60 kW til 120 kW. Dette gjøres for å balansere overgangen fra 2,4 liters V8-motorer til 1,6 liters V6-motorer.
Two and a Half Men
Handling
Serien utspiller seg i Malibu, California, og i sentrum står ungkaren Charlie Harper (spilt av Charlie Sheen) som lever et bekymringsfritt liv. Han har mye penger, hus ved stranden og stor appetitt på damer og alkohol. Charlie jobber i sesong 1–4 som jingelskriver for ulike reklamefilmer, men skifter i begynnelsen av sesong fem jobb til å begynne å spille inn og fremføre sanger for barn.
Intrigen begynner med at Charlies bror Alan (Jon Cryer), som er kiropraktor, skiller seg fra sin kone Judith, som tror hun er lesbisk. Judith får huset, og Alan tvinges til å flytte inn til sin bror Charlie. Alans sønn, Jake (Angus T. Jones), er hos dem i Malibu hver helg, noe Charlie ikke hele tiden er like glad for. Charlies husholderske heter Berta (spilt av Conchata Ferrell) en skarptunget kvinne som i utgangspunktet motsetter seg forandringene i husholdningen, men motvillig aksepterer den. Charlies one night stand Rose (spilt av Melanie Lynskey) ble først introdusert som Charlies stalker i pilot-episoden.
I løpet av de første fem sesongene er Charlie i en lang rekke tilfeldige seksuelle forhold, med en rekke kvinner han knapt kjenner frem til den sjette sesongen når han blir forlovet med Chelsea. Men dette forholdet varer ikke, ettersom Chelsea avbryter forlovelsen. Etterpå flyr Charlie til Paris i seriens åttende sesong-finale sammen med sin stalker Rose. Gjennom hele serien forsøker Alan å takle sønnen Jakes oppvekst i kjølvannet av skilsmissen, mens han har veldig liten suksess med kvinner. Ekteskapet hans med Kandi mot slutten av den tredje sesongen var kortvarig. I den fjerde sesongen er Alan tilbake ved Charlies strandhus, og betaler bidrag til to kvinner fra hans magre inntekter som kiropraktor. I den syvende sesongen innleder Alan et forhold til Lyndsey McElroy (spilt av Courtney Thorne-Smith) moren til en av Jakes venner. Men forholdet deres blir midlertidig ødelagt, når Alan er utro henne og ved et uhell brenner ned huset hennes - men forholdet gjenopptas etter hvert.
Et tilbakevendende tema i serien er konflikten mellom Charlies og Alans personligheter. Charlie er avslappet, lever det levende livet, er promiskuøs, drikker og spiller. MEn Alan er en spent, seriøs type som hverken har hatt mange damer, eller vært spesielt populær gjennom oppveksten. Alan kan iblant vise seg å være misunnelig på Charlies livsstil, og Charlie minner broren ofte på hvor mislykket han er.
I 2011 ble Charlie Sheen skrevet ut av serien ved at Charlie Harper blir drept av et tog i Frankrike. Men det blir antydet at Rose dyttet Charlie foran et tog, etter å ha fått vite at Charlie hadde vært utro mot henne. I premieren på niende sesong (etter Charlies død) selges strandhuset til Walden Schmidt (spilt av Ashton Kutcher), en milliardær som nylig har gått gjennom en skilsmisse fra Bridget (spilt av Judy Greer) og Alan flytter midlertidig inn hos moren sin Evelyn, etter at Charlies hus er solgt. Men Walden inviterer både Alan og Jake tilbake for å bo i strandhuset hans. På slutten av den niende sesongen slutter Jake seg til den amerikanske hæren. Han dukker opp av og til i løpet av sesong 10, og har ett kort forhold med Tammy (spilt av Jaime Pressly) som er 17 år eldre enn ham - og allered har tre barn.
Jake kunngjør at han kommer til å bli utstasjonert til Japan i minst ett år gjennom militæret, så Alan og Jake reiser på ferie sammen først. Bortsett fra en cameo i den aller siste episoden, var dette aller siste gang Jake dukker opp i løpet av TV-serien. I den 11. sesongen kommer en ung kvinne til strandhuset, og kunngjør at hun er Charlie Harpers biologiske datter: Jenny. Hun flytter deretter inn sammen med Walden og Alan, og viser senere mange av Charlies egenskaper, inkludert kjærlighet til kvinner og alkohol. Lyndsey begynner etter hvert et forhold til en mann som heter Larry.
I den tolvte sesongen bestemmer Walden seg for å prioritere livet sitt annerledes, og ønsker å adoptere en baby. Han innser at den eneste måten å gjøre dette på er å være gift. Men han kjenner ingen som vil gifte seg med ham umiddelbart, så han ber Alan om å gifte seg med ham og late som om de er et homofilt par. Jenny flytter ut av huset deres, og flytter inn hos Alans mor Evelyn. Alan og Walden adopterer et afroamerikansk barn, Louis, og tar ut skilsmisse kort tid senere for å begynne forhold til kvinner. Alan frir til Lyndsey en gang til, og hun takker ja.
Episoder
Se: Liste over Two and a Half Men episoder
Gioachino Rossini
Gioacchino Rossini (født 29. februar 1792 i Pesaro i Italia, død 13. november 1868 i Passy ved Paris i Frankrike) var en italiensk komponist.
Han er kjent først og fremst for sine 39 operaer, men han skrev også kirkemusikk, kammermusikk, sanger, instrumental- og pianomusikk. Som operakomponist regnes han blant de mest betydelige innen belcantostilen, og operaene Barberen i Sevilla og La Cenerentola («Askepott») er på standardrepertoaret for operahus verden over.
Liv
Gioacchino Rossini var den eneste sønnen til hornisten Giuseppe Rossini (1758–1839) og sangerinnen Anna Guidarini (1771–1827). Egentlig ble han døpt Giovacchino, men Rossini selv skrev nesten alltid navnet som Gioachino, og derfor er det denne uvanlige navneformen han er kjent under.
Rossini skrev sin siste opera, Wilhelm Tell, i 1829. I alt skrev han 39 operaer og opparbeidet seg et ry som en mester innen  Opera buffa, selv om han også skrev opera seria-verk. Julirevolusjonen i 1830 førte til at Rossini mistet sine embeter, men det lyktes ham å få rettslig gjennomslag for en livsvarig pensjon.
Fra 1836 til 1848 var Rossini i Bologna og skrev der kirke- og kammermusikk, blant annet Stabat Mater (1832 / 1841). Isabella Colbran, Rossinis tidligere hustru, døde i 1845, og året etter giftet han seg med franske Olympe Pélissier, et ekteskap som varte livet ut. På grunn av den politiske uroen i Bologna i 1848 flyktet Rossini til Firenze i 1848. I 1855 flyttet han tilbake til Paris og bodde der resten av sitt liv.
Til Rossinis mest kjente verk etter tiden som operakomponist regnes Stabat mater og Petite messe solennelle. Sistnevnte er tross navnet «Liten messe» et nittiminutters verk. Rossinis komposisjoner er kjent for sin humor, enkelte av dem avslører det allerede i tittelen, eksempelvis Péchés de vieillesse («alderdomssynder»), «Torturerte valser», «Astmatisk etyde», «Kromatisk dreiebenk» og «Abortert polka-masurka».
Rossini led av depresjoner, spesielt i andre halvdel av livet. Årsaken kan ha vært gonoré som han pådro seg i ungdommen. Han døde som følge av en tarmoperasjon og ble opprinnelig bisatt ved Père Lachaise. I 1887 ble levningene overført til Santa Croce-basilikaen i Firenze.
Utvikling som operakomponist
Rossinis utvikling som operakomponist kan på sett og vis deles inn i tre faser. Den første perioden strekker seg fram til 1816, og her bygger han i hovedsak på impulsene fra sine forgjengere; primært Domenico Cimarosa (1749–1801), men også Wolfgang Amadeus Mozart. Men allerede i de tidlige verkene aner vi at noe nytt er i ferd med å skje – rytmikken er mer pulserende og orkestreringen langt mer sammensatt. De to mest kjente av de tidligste verkene er nok Tancredi og L'Italiana en Algeri fra 1813, men La Pietra del Paragone fra 1812 fortjener samtidig å nevnes. Det er bemerkelsesverdig at en ungdom på 20 år kunne skrive et så modent verk og samtidig gi flere signaler om hva som skulle komme de neste 17 årene.
Il Barbiere di Siviglia markerer slutten på denne fasen, og inneholder samtidig mange elementer som i stor grad peker framover.
Den andre perioden innledes med Otello, som kan sies å markere romantikkens inntreden i italiensk opera. Allerede i Elisabetta lot Rossini orkesteret akkompagnere resitativene, i motsetning til cembaloet som hadde vært tradisjon i italiensk opera tidligere. Det neste store verket i denne fasen er La Cenerentola, en romantisk komedie som bygger på eventyret om Askepott. Musikalsk sett viderefører denne tråden fra Il Barbiere di Siviglia, og er et oppkomme av iørefallende melodier og briljant orkestrering.
Mens La Cenerentola på mange vis har røtter i tradisjonell italiensk Opera Buffa, bringer La Gazza Ladra bud om Vincenzo Bellinis og Gaetano Donizettis sentimentale verker i opera semiseria-stilen. Operaen handler om en ung tjenestejente som ved en misforståelse anklages for å ha stjålet sølvtøy fra herskapet, mens det i virkeligheten er en skjære som har stukket bort gjenstandene. Landsbydommeren, som har blitt avvist av jenta når han har gjort kur til henne, tar hevn ved å føre henne til retten, og der blir hun dømt til døden for tyveriet. I øyeblikket før henrettelsen skal skje, blir imidlertid tyvegodset gjenfunnet i et skjærerede, og operaen ender lykkelig til slutt. Tre numre skiller denne operaen særskilt fra de foregående, nemlig en brindisi (drikkevise) med innlagte pantomimeinnslag; rettsscenen og marsjen mot skafottet. De to siste scenene viser hvor Donizetti og Bellini kunne hente sin dramatikk og lidenskap fra. Når La Gazza Ladra fortjener å nevnes spesielt, er dette fordi denne operaen la mye av grunnlaget for de resterende operaene Rossini skrev i Italia, og forsåvidt også for de to operaene han omarbeidet for Paris. Slik sett er utviklingen i Rossinis musikk relativt beskjeden de 12 årene som fører fram til Guglielmo Tell (italiensk for Wilhelm Tell), men da tok han definitivt igjen det forsømte og skrev en dramatisk opera av stort format og med en musikk som virkelig markerte et solid skritt framover. Rossinis tredje fase kan dermed sies kun å bestå av dette siste, monumentale verket.
Annen musikk
Etter å ha skrevet Guglielmo Tell trakk Rossini seg tilbake som operakomponist; dels av helbredsgrunner, men også fordi han følte at hans samtidige var i ferd med å passere ham når det gjaldt nyvinninger og dristig eksperimentering. Ikke desto mindre tilførte han kirkemusikken en ny dimensjon med Stabat Mater (1832; omarbeidet i 1840-årene), som på mange måter nærmer seg operaen i dramatisk uttrykksfullhet.
I sine siste 10 leveår skrev Rossini en lang rekke klaververker under samlebetegnelsen Les Péchés de Vieillesse, samt det høyst originale kirkemusikalske verket Petite Messe Solennelle.
Et av klaververkene fortjener å nevnes spesielt, ettersom det skildrer en dramatisk togreise som ender med en ulykke. Dette transportmiddelet skremte forøvrig Rossini slik at han kun reiste med jernbane én gang i sin levetid.
Komponisten som plagierte seg selv
Rossini unnlot sjelden å benytte vellykkede musikalske temaer om igjen. Den overturen vi i dag forbinder med Il Barbiere di Siviglia og intet annet, ble faktisk benyttet ved to tidligere anledninger – henholdsvis Aureliano in Palmira og Elisabetta, Regina d'Inghilterra. Overturen til Il Turco in Italia ble likeledes i en lettere omarbeidet form brukt til Otello.
Ballettmusikken Rossini skrev til Armida i 1817, finner vi også fragmenter fra i senere verker. Deler av den finner vi som ballettinnslag i Mosé et Pharaon, og så å si hele ble benyttet til samme formål da han omarbeidet Otello for Parisoperaen i 1840-årene. En særskilt sats fra ballettmusikken til Le Siége de Corinth omtales dessuten som overture til den bredt anlagte enakteren Il Viaggio a Reims fra 1825 – et formål den imidlertid aldri har blitt anvendt til, skal vi tro kildene. Som en forstår, skaper slik gjenbruk lett problemer når en skal fastslå hvilke verk enkeltnumre egentlig har blitt skrevet til.
Ettertidens vurdering av Rossini
Det er hevet over enhver tvil at Rossini betydde svært mye for utviklingen av musikkdramatikken i det 19. århundre. Med utgangspunkt i forgjengerne framstår han som skaperen av det nye århundrets italienske opera, og leverer den videre til etterfølgerne Bellini og Donizetti i 1829. På samme måte legger han med Guglielmo Tell grunnlaget for den veien Daniel-François Auber, Giacomo Meyerbeer og Jacques Fromental Halévy skulle følge videre.
Det faktum at Rossini tjente seg rik på sine komposisjoner og endatil ble en etter forholdene gammel mann, har nok gjort ham undervurdert i enkelte sammenhenger. Hans livsløp harmonerte nemlig dårlig med det romantiske ideal om en fattig, sykelig kunstner som dør ung, og i tillegg er en gripende, dyptloddende patos stort sett fraværende i hans verker. Det betyr ikke dermed at Rossini ikke var i stand til å skrive virkelig vakker musikk: Allerede i 1. akt av Il Signor Bruschino (1813) forekommer en duett med en instrumental innledning av stor skjønnhet, og hans virtuose behandling av treblåserrekken finnes det utallige eksempler på.
I 1822, fem år før Ludwig van Beethoven døde, avla Rossini og Carl Maria von Weber et besøk hos den gamle mester. Beethoven lovpriste da Il Barbiere di Seviglia, og rådet Rossini til fortsatt å konsentrere seg om komiske operaer. Ettertiden har nok også kunnet slutte seg til dette, ettersom komponisten utvilsomt er på sitt mest umiddelbare og oppriktige i den komiske genren.
Rudolph A. Marcus
Rudolph Arthur Marcus (født 21. juli 1923 i Montréal) er en canadisk-amerikansk fysikalsk kjemiker og nobelprisvinner. Han mottok Nobelprisen i kjemi i 1992 for hans bidrag til teorien for elektronoverføringsreaksjoner i kjemiske systemer.
Marcus studerte ved McGill University frem til han tok doktorgrad I 1946. Han virket ved Polytechnic Institute of Brooklyn I 1951–64, og ved University of Illinois At Urbana-Champaign frem til 1978. Han ble amerikansk statsborger i 1958, og har siden 1978 vært professor ved California Institute of Technology.
Urdi
Urdi (eller Urdihuset), Michael Krohns gate 62, er et praktbygg på Gyldenpris like utenfor Bergen sentrum. Urdi regnes blant de beste eksemplene på senempire. Arkitekten bak huset er ukjent, men det antaes at det kan ha vært stadskonduktør Ole Peter Riis Høegh, som arbeidet i byen i perioden 1834–1848. Urdi ble fredet i 1927.
Bygningen
Urdi har en grunnflate på 250m², men kun én full etasje under et enkelt valmtak. På forsiden, som vender mot nordøst, finner man en utstikkende bygningsdel med tempelgavl som hviler på fire søyler med doriske kapiteler. Den delen av veggen som ligger under det utstikkende taket er trukket tilbake i forhold til den øvrige nordøst-veggen, slik at her dannes et større område under gavlen, hvor man kan sitte, delvis beskyttet mot vær og vind, og ha utsikt over byen og de østlige Byfjellene. I tillegg danner den tilbaketrukne veggen et skygget område som skaper kontrast mot søylene.
På den tilbaketrukne veggen under gavlen finnes en dør som fører en inn til den såkalte Havestuen. Dette navnet kommer av at området foran huset er å betrakte som husets have, og den nevnte døren er da havedøren, ikke hovedinngangsdøren. På hver side av Havestuen finner man ytterligere stuer. Disse tre rommene utgjør Urdis forside, og omtrent halve byggets grunnflate.
Husets historie
Huset fikk navnet i 1895, da Olav Rusti og den tyskfødte konen Frida Hoeck Rusti kjøpte det. Det het da Uren, men Rusti, som var aktiv i Vestmannalaget, forandret navnet til Urdi. Olav døde i 1920, mens Frida flyttet ut under andre verdenskrig på grunn av nærheten til Marineholmen. I 1956 solgte enkefru Rusti bygningen for en symbolsk sum til Kunstnersamfundet i Bergen og Bildende Kunstneres Forening i Bergen. I 1991 kjøpte Bergen parapsykologiske forening bygningen.
Huset ble i ekteparet Rustis eie brukt som samlingssted for byens musikere og kunstnere. I 1896 var bygningen åsted for den første Landskappleiken på hardingfele, hvor blant andre Edvard Grieg var tilstede.
I moderne tid har Urdi mistet mye av sin fornemhet ved at plasseringen, som opprinnelig var landlig og isolert, er blitt dominert av bilveien som i 1915 ble anlagt like foran bygningen, og ved at området er blitt bebygget med nyere bolighus som rager langt høyere enn Urdi med sin ene etasje. I tillegg har fremveksten av småindustri nedenfor Michael Krohns gate, langs Puddefjorden, bidratt til å forandre områdets særpreg.
He Is Dead, But He Won’t Lie Down
«He Is Dead, But He Won't Lie Down» er en britisk sang skrevet av Michael Carr, William Haines og Jimmy Harper til filmen Looking on the Bright Side (1932), hvor den ble fremført av Gracie Fields. Otto Nielsen skrev i 1966 en norsk tekst med samme tittel.
Norske versjoner
Otto Nielsens versjon ble utløst av at tyske nynazister var på frammarsj under valg i Bayern, og viste ellers til at Hitlers arvegods nå ble forvaltet av herskere i Spania, Portugal, Sør-Afrika, Rhodesia og Kina, og av Ku Klux Klan i USA. Nielsen urframførte visa i Søndagsposten 27. november 1966.
En siste oppdatering ble gjort i 1982 til Erik Byes TV-serie Lørdagsredaksjonen. Her var referansene til fascistiske diktatorer og til norske nynazister gjort mer generelle. Aktuelle hendelser som ble berørt, var militærjuntaen i El Salvador, Sovjets invasjon i Afghanistan i 1979, ayatollah Khomeinis maktovertakelse i Iran i 1979 og vestens manglende kritikk av en negativ utvikling i NATO-landet Tyrkia. Denne versjonen ble også brukt i forestillingen Store lille Otto på Trøndelag Teater (premiere 6. sep 1982).
Otto Nielsen hadde hentet melodien fra UKErevyen i Studentersamfundet i Trondhjem i 1933 uten å kjenne opphavsmannen. Senere krediterte han feilaktig Hoagy Carmichael som komponist.
I bokform (utvalg)
(Samtlige tre versjoner er tilgjengelige i digitalisert form hos Nasjonalbiblioteket, jf. referansene under.)
TV-opptak
(Opptak tilgjengelige via nrk.no, følg direktelenkene i teksten.)
Blåstrømpe
Blåstrømpe (fra engelsk bluestockings) er en betegnelse på kvinner med intellektuelle ambisjoner. Begrepet oppsto i London på slutten av 1700-tallet, fordi flere av deltagerne på Lady Montagus litterære salong bar blå kamgarnstrømper i stedet for svarte silkestrømper, slik det sømmet seg for kvinner den gang. Det dreide seg om en gruppe lærde, penneføre kvinner som møttes for diskusjoner og foredrag. Deltakerne kom i hovedsak fra aristokratiet og overklassen, og salongen var i utgangspunktet åpen både for kvinner og menn.
Ordbakgrunn
Det engelske uttrykket bluestockings betegnet opprinnelig både liberale menn og kvinner som støttet kvinnelige intellektuelle og underklassen. Forfatteren Benjamin Stillingfleet (1702–1771) skal ha vært den første som i 1751 brukte blå istedenfor hvite strømper til knebuksene som tegn på solidaritet med arbeiderklassen. Den franske betegnelsen les bas-bleus, «blåstrømper», skal ha oppstått i Paris sist på 1500-tallet for kvinner med litterære ambisjoner. Den franske skikken med blå strømper skal opprinnelig stamme fra 1400-tallets klassedelte klesdrakt i Venezia der overklassedamer bar dyre, blå strømper.
Omgangsformer: Sosial drikkekultur
Mens det tidligere var vanlig at folk kom sammen for å drikke vin og spiritus, skapte de nye varmdrikkene, kaffe, te og sjokolade, en annen ramme om de sosiale omgangsformene. Ludvig Holberg beskriver i Epistel 91 hvordan kvinners alkoholfrie besøksrunder på varmdrikker gjorde at meningsutvekslingen fikk et visst oppsving:
Emansipasjonen: Ulikhet eller likhet?
Fulgt av kravet om å gi kvinner anledning til utdannelse spredtes ideene om kvinners samfunnsmessige posisjoner og rettigheter videre til det kontinentale Europa. Utover på 1860-tallet ble de britiske blåstrømpene mer oppsatt på å markere seg på ulike, mannsdominerte arenaer. I krav om kvinnelig stemmerett og deltakelse i samfunnslivet ble enkelte grener av blåstrømpebevegelsen mer aksjonsrettet. I sær vittighetspressen var rask til å kommentere blåstrømpenes fremmasj, og naturligvis på en nedlatende måte. En av de første vitnesbyrd om at blåstrømpene hadde funnet søsterlige meningsfrender også i Norge finner vi i vittighetsbladet Vikingen for 1869. Det var også to retninger eller strategier som klart kom til syne blant emansipanistene. Den ene krevde gehør for kvinners særlige kvaliteter og verdien av det kvinnelige bidrag til samfunnslivet, den andre ønsket å konkurrere for å vise at kvinner var likeverdige med mennene, og at de kunne utføre alt det menn kunne klare om de bare slapp til.
Leseforening for kvinner (Kristiania)
På et område var norske kvinner nesten tidlig ute som sine danske søstre. I København ble det i 1872 startet en leseforening for kvinner. I Norge var det Camilla Collett som lanserte ideen om en lesesirkel for kvinner. I 1873 la Hedvig Maribo og Elise Aubert de første planer om opprettelsen av et slikt bibliotek, og i 1874 ble den Kvindelige Læseforening formelt stiftet i Christiania. Vilhelmine Marie Eriksen (1853-) omtalte tiltaket i et brev til sin kommende svigermor, C.J.F. Vilhelmine Dunker Ullmann (1816-1915), som også var blant dem som hadde ivret sterkt for saken: «Søndag 15/3 1874. … Ragna fortæller, at I har såmange fortædeligheder med læseforeningen, og at det er uvist om den kommer istand. Det er forskrækkeligt, hvor bange og forsiktige folk er når det gælder at læse aligevel. Jeg har nok seet en del vrøvl i aviserne, men jeg tænkte da, at i Kristiania var mængde for den. Hvor inderlig morsomt og godt jeg synes, det måtte være, om den kom istand.” Ett tiår senere var 29 av i alt 31 registrerte leiebiblioteker eid av kvinner. Institusjonen vakte oppsikt, men også betydelig motstand. Det var fremdeles vanlig at kvinnelige forfattere utga sine bøker anonymt eller fant mannlige pseudonym for å skjule sitt rette opphav. Derfor virket nyheten om en eksklusiv leseforening for kvinner rystende på mange menn. I en senere oppsummering av virksomheten påsto Elise Aubert at leseforeningen alt fra første stund var blitt utsatt for heftige angrep. Enkelte fryktet at:
Camilla Collett påtok seg også æren av å ha vært den som åpnet Ibsens øyne for kvinnespørsmålet. Uansett hva bakgrunnen kunne være, så var han sikkert både som flittig avisleser, og gjennom daglig omgang med fru Collett, blitt grundig informert om reaksjonene på den kvinnelige leseforeningen i Christiania. At noen syntes kvinners adgang til litteratur var unødvendig, provoserte dessuten mange mannlige forfattere.
Blant skandinaver i Roma: Et dukkehjem
En av dem som hevet sin litterære stemme og krevde plass for kvinner i det sosiale og politiske liv var dramatikeren Henrik Ibsen. Da han høsten 1878 vendte tilbake til Italia, tok han straks kontakt med Den skandinaviske Forening i Via Portefici. Hans viktigste stridstemaer var kvinners plass i samfunnet. I foreningens protokoll for 28. januar gjorde han det til en kampsak å få ansatt en kvinnelig bibliotekar. Ibsen argumenterte for at «Saavel Bibliothekar- som Secretærforretningerne» fortrinnsvis burde tilfalle kvinner, og mente at de ikke bare ville utføre jobben bedre, og at det også kunne «paaregnes en længere Forbliven i Posten af en Kvinde» (Edvardsen 2001:183)
Den 8. februar 1879 var Ibsen igjen ute med forslag til en lovendring. Nå ville han gi kvinner stemmerett og alminnelig adgang til foreningen. På dette punkt ble han nedstemt.
Det var på denne tid at Ibsen startet arbeidet med Et dukkehjem. I et tidlig utkast har Ibsen skissert selve knuten i stykket:
Ibsens frigjøringskrav ble senere forsøkt tatt til inntekt for emansipasjonsstriden, men da norske feminister i kjølvannet av 70-års bursdagen ville feire ham med en festmiddag, reiste han seg ved bordet og protesterte:
Rødstrømpebevegelsen
Ordet rødstrømpe er skapt som en kontrast til blåstrømpene for å signalisere en mer aktiv orientering og en ny giv for kvinnesaken.
Unitarisme
Unitarisk kristendom eller unitarisme er en gren av kristendommen som legger vekt på antitrinitarisme, fornuftsbasert og dogmefri tro. De unitariske kirkesamfunn oppsto på 1560-tallet som en direkte følge av reformasjonen i Transilvania og Polen. I Ungarn og Romania i dag regnes unitarkirkene som nasjonale kirker, og har en felles sammenhengende historie som går tilbake til grunnleggeren Frans David 1568. De første unitarinspirerte kirker i Polen (De polske brødre eller socinianere) døde ut som kirkesamfunn på 1600-tallet.
Felles for de fleste unitarkirker er at de betrakter treenighetslæren som uforenlig med troen på at Gud er én, derav navnet «unitar» (fra latin: unitas, som betyr «énhet»). Allikevel stilles den enkelte unitar fritt til selv å bestemme sitt forhold til treenighetslæren og andre dogmer. Dette har ført til at det i mange land – og særlig i Tyskland og USA – har vokst fram unitarmenigheter som enten har forlatt kristendommen eller som består av både kristne og ikke-kristne grupperinger. Blant de mest kjente norske unitarer finner vi Hans Tambs Lyche, Kristofer Janson, Herman Haugerud og ekteparet Nina og Edvard Grieg. I Norge er unitarismen i dag representert ved Den norske unitarkirke. (Unitarforbundet) Norske unitarprester med godkjenning fra den transilvanske unitarisme i Ungarn er i dag Knut Heidelberg og Kjell Morten Bråten.
Faustina Bordoni
Faustina Bordoni (1697–1781) var en italiensk mezzosopran. Hun var en av Europas mest feirede sangere i første halvdel av 1700-tallet.
Etter at hun giftet seg med den tyske komponisten Johann Adolf Hasse kalte hun seg Faustina Hasse og i italienske produksjoner Faustina Bordoni-Hasse.
Liv og virke
Bordoni ble født inn i en fornem venetiansk familie og fikk sin kunstneriske utdannelse blant annet av brødrene Alessandro og Benedetto Marcello og ikke minst av komponisten og sangeren Michelangelo Gasparini som drev en sangskole i Venezia.
Fra 1726 var Bordoni engasjert ved ulike teatre i London. Georg Friedrich Händel, som skrev flere stykker for henne, uttalte at han gjerne samarbeidet med henne. I 1727 opptrådte hun igjen sammen med Francesca Cuzzoni, denne gangen på King's Theatre i London. Under sesongavslutningen 6. juni samme år gikk de to divaene løs på hverandre på scenen. Episode som vakte slik oppmerksomhet at begge fikk engasjementer over store deler av Europa. Bordoni opptrådte de neste årene i Parma, Firenze, Torino, Milano, Roma og Venezia, og var under disse turneene den best betalte sangerinnen i Europa.
I 1730 giftet Bordoni seg med den tyske komponisten Johann Adolf Hasse. Årene etter var begge engasjert ved Dresdner Hofoper. Her var hun den ubestridte prima donna fram til 1747, da stemmen hennes begynte å vise de første aldringstegnene. Hoffet fant en etterfølger i sopranen Regina Mingotti, som selv om hun var engasjert som andre sangerinne, snart lå i en bitter konflikt med Bordoni. Tvisten ble først bilagt etter at Mingotti fikk et års engasjement i Napoli i 1750. Året etter tok Bordoni avskjed med scenen og Mingotti ble hennes etterfølger som prima donna i Dresden. Konflikten er dokumentert i en korrespondanse mellom librettisten Pietro Metastasio og Pisendel.
Etter syvårskrigen ble Dresdner Hofoper stengt. Bordoni og ektemannen Hasse reiste til Wien der de bodde noen år før de slo seg ned i Venezia. De fikk to døtre, begge utdannet seg til sangere.
Til forskjell fra rivalen Cuzzoni, som døde i ytterste fattigdom, kunne Bordini glede seg over en lykkelig og velstående alderdom. Etter et besøk i 1772 beskrev Charles Burney henne som «en liten, brunhårig, følsom og livlig gammel [dame] … som fortsatt har mye igjen av … skjønnheten hun var så berømt for i sin ungdom.»
Komponisten Johann Joachim Quantz berettet at Bordonis stemme ikke var omfangsrik, men innen sin begrensning svært vakker, artikulert og briljant.
Caroline Côté
Caroline Côté (født 17. juli 1962) er en canadisk volleyballspiller.
Hun representerte Canada under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, hvor hun ble nummer 8.
Verdens bilfri dag
Verdens Bilfri dag arrangeres årlig den 22. september og har vært arrangert helt siden oljekrisen på 1970-tallet. Det begynte som grasrotbevegelser rundt om i europeiske byer, hvor målsetningen ofte har vært å jobbe for bilfrie byer.
I 1999 ble dagen arrangert som en internasjonal bilfri dag. Dette var et pilotprosjekt arrangert av EU og gikk under navnet «In town without my car». Prosjektet utviklet seg til det som i dag heter European Mobility Week.
I 2000 tok forløperen til World Carfree Network initiativ til at verdens bilfrie dag skal arrangeres på samme dag som den europeiske bilfrie dagen. Siden da har denne dagen vært arrangert årlig den 22. september.
Friidrett under Sommer-OL 1996
Friidrett under Sommer-OL 1996. Det ble konkurrert i 44 grener, 24 for menn og 20 for damer, i friidrett under Sommer-OL 1996 i Atlanta.
Tresteg
Iva Prandzjeva (BUL) kom på 4.-plass, men ble senere diskvalifisert på grunn av positiv dopingtest.
Folake Akinyemi
Folake Akinyemi (født 31. mars 1990 i Lagos i Nigeria) er en norsk friidrettsutøver som representerer Sportsklubben Vidar. Akinyemi er sprinter og konkurrerer på distansene 60 meter, 100 meter og 200 meter.
Karriere
Hun deltok på både 100 og 200 meter ved junior-VM i friidrett 2008. Her ble hun slått ut i semifinalen på 100 meter, og i kvalifiseringsheatet på 200 meter.
I 2009-sesongen var hun best i Norge på 200 meter, og nummer to på 100 meter etter tidligere klubbvenninne i IL i BUL Ezinne Okparaebo. Hun deltok også ved EM i friidrett innendørs 2009 i Torino, men ble slått ut i semifinalen, med femteplass i sitt heat. Under EM i friidrett for juniorer i Novi Sad i Serbia, (EAA European U20 Championships) dominerte hun i de innledende rundene på 100m, og tok sølv i 100m finalen på 11.47. Yasmin Kwadwo (11.42) fra Tyskland tok gullet. Akinyemi ble også nr 6 i finalen på 200 meter.
I 2010 ble hun kvalifisert til VM i friidrett innendørs 2010 i Doha. Hun nådde semifinalen på 60 meter, men gikk ikke videre til finalen. Senere på året deltok hun også på 100 meter ved EM i friidrett 2010. Etter å ha vært i delt ledelse ved 30 meter i sitt forsøksheat fikk hun en avrivning i muskelen på forsiden av venstre lår og ramlet i bakken. Akinyemi kunne ikke delta mer i 2010-sesongen.
Den neste internasjonale deltakelsen for Akinyemi kom under EM U23 i Ostrava. Her løp hun på årsbeste 11.67 i forsøket, men ble slått ut i semifinalen med femteplass og 11.77.
I 2012 trente Folake Akinyemi i en tremånedersperiode i Kingston på Jamaica, sammen med Racers treningsgruppe. I juni satte hun personlig rekord på 100 meter med 11.46 i Florø. Deretter ble det mer skadeproblemer, og hun avsluttet sesongen etter EM i friidrett i Helsingfors, hvor hun ble slått ut i forsøket på 100 meter med tiden 11.62.
Speed 2: Cruise Control
Speed 2: Cruise Control er en amerikansk actionthriller fra 1997 regissert av Jan de Bont. Filmen handler om en kvinne og hennes kjæreste som er på crus til Karibia. Turen utvikler seg til et mareritt når en noen forsøker å kapre skipet for å få fatt på en stor samling edelstener ombord. Hovedrollene spilles av Sandra Bullock, Jason Patric og Willem Dafoe.
Den er en oppfølger til Speed, fra 1994. Også i den har Sandra Bullock i den ene hovedrollen.
Speed 2 fikk hard medfart av filmanmelderne og ble heller ikke den publikumssuksessen som var forventet. Enkelte har i ettertid omtalt den som en av filmhistoriens største flopper.
Handling
Forholdet mellom Annie og Jack er avsluttet, og hun er nå i et romantisk forhold med politimannen Alex. Paret forbereder seg på en luksusreise ombord på et cruiseskip i Karibia, men hun opplever nok en gang marerittet når skipet blir forsøkt overmannet av kaprere. Leder for forbrytergruppen er datageniet John Geiger og han er ekspert på hvordan cruiseskip navigerer. Målet til Geiger er få fatt i en stor samling edelstener som befinner seg ombord.
Økonomi og popularitet
Speed 2 ble ikke den publikumssuksessen som var forventet. Den innbrakte under halvparten av summen til den første filmen. Dette til tross for at den hadde et budsjett på $110 millioner, noe som var nesten fire ganger større enn den første filmen. Time og Moviefone har omtalt den som en av de største floppene i filmhistoriene.
Den innbrakte $164,5 millioner på verdensbasis, hvorav $48,6 millioner i USA. Den havnet på 40.-plass over de mest innbringende filmene i USA i 1997.
Filmanmelderne
Filmen ble nærmest slaktet av filmkritikerne, noe som gjenspeiles i at den bare bare oppnådd 4 % på Rotten Tomatoes og bare 23% på Metacritic. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert var imidlertid en av få kritikere som var jevnt over fornøyd med filmen og gav den tre av fire stjerner. Leonard Maltin gav den BOMB, som er hans laveste rangering.
De norske anmelderne var heller ikke så positive. VG gav den terningkast tre, Dagbladet to og Dagsavisen én.
Priser on nominasjoner
Filmen ble tildelt Razzie Award i kategorien verste oppfølger og ble ytterligere nominert i syv kategorier (blant annet verste film, verste regi og verste skuespillerinne).
Christian Magdu
Christian Magdu (15. oktober 1977 i Ploiesti i Romania) er en svensk skuespiller.
Magdu begynte å arbeide som skuespiller direkte etter gymnaset, på Musik i Västs teateroppsetning Europa 1697 som turnerte Sverige rundt. Selv om han gikk på den naturvitenskapelige linjen på gymnaset var det humaniora og først og fremst teater som var den store drivkraften. Han gikk siden som elev ved teaterskolene Wendelsberg og i 2000 på Skara Skolscen, som han beskriver som sin mest givende utdannelse innen yrket.
Magdu var med i sin første langfilm i 2002 skrekkfilmen Camp Slaughter som ble vist internasjonalt. I den filmen fikk han god kritikk for sin rolletolkning blant annet amerikansk presse. Ifølge Internet Movie Database har han flere filmer, både på engelsk som på svensk på gang og kan sees på TV i reklamefilmer og serier (blant annet Medicinmannen). Han jobber gjerne med kortfilmer og lovende filmskole-elever. Han snakker fem språk flytende.
Michel Peissel
Michel Peissel (11. februar 1937 – 7. oktober 2011) var en fransk etnolog, tibetolog, oppdagelsesreisende og skribent.
Han foretok over 20 forskningsekspedisjoner til Tibet. Han talte tibetanskflytende, har forfattet mange reisebøker og skrevet 250 artikler for det meste om tibetanske forhold. Michel Peissel var emeritusmedlem av Explorers Club og Royal Geographical Society.
Liv og virke
Peissel ble født i Paris, men vokste opp i England og studerte et år ved Universitetet i Oxford og ved Harvard Business School, og tok en doktorgrad i tibetansk etnologi ved Universitetet i Sorbonne i Paris.
Selfoss (andre betydninger)
Selfoss kan være:
Michel Peissel
Liv og virke
Han hadde en rekke ekspedisjoner til Himalaya. I 1959 dro han ut for å studere sherpafolket ved Mount Everest. I 1964 dro han til Mustang, og hans reiseskildring fra denne turen, Mustang: A Lost Tibetan Kingdom (1967), ble en internasjonal bestselger. Ekspedisjonen til Mustang ble fulgt av 28 andre som gikk til de mest fjerne stedene i den tibetansktalende delen av verden. I 1968 ble han en av de første utlendinger som krysset Bhutan for å studere dets lite kjente østlige distrikter.
I 1973 krysset han Himalaya ved hjelp av et luftputefartøy mellom fjellene Annapurna og Dhaulagiri. Senere reiste han opp den indiske elven Ganges med luftputefartøyet og dessuten ned østkysten av halvøya Yucatán i Mexico etter å ha oppfunnet og tatt patent på den første luftputefartøy med enkelvifte.
I 1986 var han en av de første utlendinger som trengte seg inn i Tsari og dalførene langs elven Brahmaputra i tropiske Tibet. I 1994 ledet han en ekspedisjon for å finne kildene til elven Mekong. I 1995 organiserte han en ny ekspedisjon som bygde på hans tidligere undersøkelser og forskning på tibetanske hesteraser for avdekke levninger av den arkaiske hest. Han hadde da oppdaget nangchenhesten Sammen med veterinærforskeren Ignasi Casas førte denne ekspedisjonen til oppdagelsen og identifiseringen av enda en ukjent arkaisk hesterase, riwochehesten, i Riwochedalen i Qamdo.
I 1987, sammen med meksikanske arkeologer, bygde Peissel en stor havgående uthult kano basert på tilsvarende farkoster til mayakulturen. Deretter padlet og seilte de ned kysten av Yucatán og Belize for å demonstrere muligheten av maritim handel til itzafolket på tiden rundt 900-tallet og mayakulturens sammenbrudd i innlandsbyene.
Året etter var han med på å bygge en etterligning av et norrønt langskip, og sammen med et mannskap på seks, seilte Peissel opp elven Daugava og ned elven Dnepr, 2400 km over Sovjetunionen, fra Østersjøen til Svartehavet. Hensikten var ment å gjenskape skipsruten til østlige vikinger og væringene, opphavet til det russiske monarki på 700-tallet.
Ekteskap og barn
Michel Peissel giftet seg tre ganger og fikk fem barn; Olivier Peissel og Jocelyn Peissel fra hans ekteskap med Marie-Claire de Montaignac, Octavia Peissel og Morgan Peissel fra hans ekteskap med Mildred (Missy) Allen, og Valentin Peissel fra hans ekteskap med Roselyne LeBris.
Filmer
Peissel har produsert, regissert eller tatt initativet til 22 dokumentarfilmer på sine ekspedisjoner. En serie på fire deler i 1980 gikk BBC, kalt Zanskar, the Last Place on Earth, en utforsking spesial fra Smithsonian Institution for TV-kanalen Arts and Entertainment om kildene til Mekong. Andre filmer er tilgjengelige ved det franske nasjonalarkiv (INA).
Pluralsamfunn
Pluralsamfunn er en samfunnsvitenskaplig term brukt av John Sydenham Furnivall for å beskrive hvordan koloniserte samfunn i Asia og Karibien var organiserte. Furnival tenkte seg disse samfunnene som å bestå av ulike deler uten den samme grad av felles vilje som de europeiske nasjonalstatene innehadde. Dette fikk konsekvenser for hvordan Furnivall mente at disse samfunnene kom til å gå i oppløsning hvis kolonimakten falt bort.
Kaarel Eenpalu
Kaarel Eenpalu til 1935 Karl August Einbund (født i Vesneri, Tartu fylke, død 27. januar 1942 i Kirov oblast, Sovjetunionen) var en estisk journalist og politiker for Bondepartiet (Põllumeeste Kogud, Ühinenud Põllumeeste Erakond). Han var i flere perioder innenriksminister, i en periode statsminister og i 1932 Estlands statsoverhode. I 1935 estifiserte han sitt tyske navn.