cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pascal Bruckner
Biografi
Bruckner kommer fra en kristen familien, men er selv ikke troende. Han gikk på katolske skoler i barn- og ungdom. Etter studier ved universitetet i Paris I og Paris VII Didérot, og deretter ved École pratique des hautes études, ble Bruckner professor ved Institut d’études politiques de Paris og bidragsyter for .
Bruckners selvbiografi Un bon fils forteller blant annet om hans far, som øvet vold vold mot kone og barn, i tillegg til å være overbevist nazist, hvilket fikk ham til å reise til Tyskland for å jobbe i fabrikker der under krigen.
Agdergata (Oslo)
Agdergata er en gate i Gamlebyen i bydel Gamle Oslo. Den går som gangvei østover fra Vikengata, men det finnes ikke noe gateskilt på stedet. På tidligere kart går den mellom Vikengata og Justiskroken på baksiden av Schweigaards gate 90–94.
Gaten fikk navn etter Agder-fylkene (Aust- og Vest-Agder) i 1896.
Skarpretterboligen
Agdergata 1 er eneste gateadresse i bruk. Dette er et fredet hus som antas å være fra midten av 1700-tallet, og som går under betegnelsen Skarpretterboligen. Til tross for navnet foreligger det ikke informasjon om at det faktisk skal ha bodd en skarpretter i dette huset. Det finnes flere artikler om byens skarpretter som oppgir hvor de ulike har bodd, men ingen av adressene er nær stedet som i dag heter Agdergata 1.
Det er uvisst hvorfor huset har fått navnet Skarpretterboligen, men det er naturlig å anta en sammenheng med retterstedet på Galgeberg, f.eks. finnes det kilder som sier at huset var en offentlig bygning i forbindelse med retterstedet.
Pr. oktober 2019 eies eiendommen av Oslo kommune som leier den ut til Omsorgsbygg Oslo KF. Huset ble restaurert i 2002–03.
Richard Atkinson
Richard John Copland Atkinson (født 20. januar 1920, død 10. oktober 1994) var en britisk forhistoriker og arkeolog.
Liv
Atkinson ble født i Evershot i Dorset i England. Han gikk først på Sherborne School, og senere Magdalen College, Oxford hvor han studerte filosofi, politikk, og økonomi. I 1944 ble han en assistent i arkeologi ved Ashmolean Museum. Han lagde på den tiden også en egen teori om Stonehenge.
Han undersøkte plasser som blant annet Stonehenge, Silbury Hill, West Kenneth Long Barrow og Wayland's Smithy og var venner og medarbeider med Sutart Piggot og John F. S. Stone, og i 1949 ble han lektor ved Edinburgh Universitetet i Skottland. I 1958 ble han den første professoren innen arkeologi ved Universitetet i Cardiff i Wales i Storbritannia. Han ble værende på Universitetet i Cardiff helt til han pensjonerte seg i 1983. Han ble utnevnt til kommandør (CBE) av Order of the British Empire i 1979.
Dammanns vei (Oslo)
Veien fikk navn i 1932 etter grosserer Johannes Heinrich Konrad Dammann (1834–1901), som i sin tid eide villaen Mindet i nr. 4.
KV10
Gravkammeret KV10 som befinner seg i Kongenes dal nær dagens egyptiske by Luxor, ble hugget ut og dekorert for begravelsen av faraoen Amenmesse fra det 19. dynastiet i oldtidens Egypt. Men det er ikke noe bevis for at han faktisk ble begravd her. Seinere ble utsmykningen erstattet med scener for Takhat og Baktwerel, to kvinner av kongelig slekt fra det seine 20. dynastiet.
Det ble besøkt av Richard Pococke, Jean-François Champollion og Karl Richard Lepsius, og kortfattet studert av Edward R. Ayrton før det ble ordentlig undersøkt av et team fra University of Memphis fra USA under ledelse av Otto Schaden i 1992.
Hedwig and the Angry Inch (musikal)
Hedwig and the Angry Inch er en rockemusikal med musikk og tekst av Stephen Trask og manus av John Cameron Mitchell. Musikalen følger Hedwig Schmidt, en østtysk sanger i et fiktivt rockeband, som forteller historien om sin egen barndom som sønn av en amerikansk generalmajor i det okkuperte Vest-Berlin. Karakteren Hedwig ble inspirert av Mitchells egen barnevakt, som var prostituert i bobilparken hun bodde i, i Junction City i Kansas. Musikken er sterkt knyttet til 70-tallets glamrock med forbilder som David Bowie, John Lennon og de tidlige punkartistene Lou Reed og Iggy Pop.
Musikalen åpnet Off-Broadway i 1998 og vant en Obie Award og Outer Critics Circle Award for beste Off-Broadway-musikal. Produksjonen gikk i to år og ble satt opp i flere amerikanske byer med ulike ensembler. I 2000 åpnet musikalens første West End-produksjon, og musikalen har senere blitt satt opp i en rekke byer over hele verden.
I april 2014 åpnet musikalen sin første Broadway-produksjon på Belasco Theatre. Produksjonen vant en Tony-pris for beste nyproduksjon av en musikal. Forestillingen hadde sin siste forestilling 13. september 2015. En nasjonal turné åpnet på San Franciscos Golden Gate Theatre i oktober 2016 og hadde sine siste forestillinger på Kennedy Center i juli 2017.
I 2001 tilpasset, regisserte og spilte John Cameron Mitchell hovedrollen i en filmatisering av musikalen, også kalt Hedwig and the Angry Inch.
Historie
Mitchell og Trask ble enige om at stykket burde utvikles gjennom konserter på klubber og ikke i et teater, for å på den måten bevare rockeenergien. Mitchell var svært påvirket av Squeezebox' dragartister som fremførte rockemusikk, og mange av Hedwigs tidlige fremføringer inkluderte coverlåter med nyskrevne tekster for å fortelle Hedwigs historie: Fleetwood Macs «Oh Well», Televisions «See No Evil», Wreckless Erics «Whole Wide World», Yoko Onos «Death of Samantha», Pere Ubus «Non-Alignment Pact», Chers «Half Breed», David Bowies «Boys Keep Swinging», Mott the Hooples «All the Young Dudes» og The Velvet Undergrounds «Femme Fatale», for å nevne noen. En tysk glamversjon av Debby Boones «You Light Up My Life» ble i en tidlig versjon brukt som musikalens finale.
Mitchells andre konsert var som vert på Squeezebox med Deborah Harry fra bandet Blondie på plakaten. Det var for denne anledningen at Mike Potter designet parykken som i dag har blitt Hedwigs kjennemerke. Parykken ble opprinnelig lagd av toalettruller pakket inn med syntetisk hår. Mitchell, Trask og bandet Cheater (Jack Steeb, Chris Wielding, Dave McKinley og Scott Bilbrey) fortsatte å utvikle materialet på nattklubber som Fez Nightclub og Westbeth Theater Center i fire år før stykket hadde premiere Off-Broadway i 1998.
Handling
Konseptet rundt sceneproduksjonen er at publikum er på den kjønnsskeive rockesangeren Hedwig Robinsons konsert mens hen følger den adskillig mer vellykkede rockestjernen Tommy Gnosis' turné rundt i landet. Flere ganger i løpet av forestillingen åpner Hedwig døren på scenen for å høre på Gnosis' konsert som spiller i et tilstøtende lokale. Gnosis restituerer etter en ulykke som nesten ødela karrieren hans, etter å ha krasjet bilen sin i en skolebuss, mens han var høy ohg fikk oralsex av Hedwig selv. Hedwig bestemmer seg for å fortelle hens egen historie («Tear Me Down»).
Hedwig er hjulpet av assistenten, bakgrunnsartisten og hens mann, Yitzhak. Yitzhak, som er en jødisk dragqueen fra Zagreb, har et usunnt og gjensidig avhengig forhold til Hedwig. Hedwig misbruker ham verbalt gjennom forestillingen, og det blir klart at hen er truet av hans naturlige talent som overskygger hens eget. Hedwig beskriver hvordan hen ble enig om å gifte seg med Yitzhak etter å ha fått ham til å sverge på å aldri opptre som kvinne igjen, og Yitzhak fordømmer Hedwigs behandling av ham. For å videreutvikle musikalens utydelige kjønnsskiller har rollen som Yitzhak blitt spilt av en kvinnelig skuespiller i flere produksjoner.
Hedwig forteller sin livshistorie som begynte da hen var Hansel Schmidt, en «jentegutt» som vokste opp i Øst-Berlin. Hansel blir oppdratt av sin følelsesmessig fraværende mor etter at hens far, en amerikansk soldat, forlot familien. Hansel finner trøst i vestlig rockemusikk, og blir fascinert av en historie som heter «The Origin of Love», basert på Aristofanes' tale i Platons Symposium. Historien forklarer at tre kjønn av mennesker en gang eksisterte: «barn av Solen» (to menn som henger sammen), «barn av Jorden» (to kvinner som henger sammen), og «barn av Månen» (en mann og en kvinne som henger sammen). Alle var tohodede, firearmede og firbeinte skapninger. Sinte guder splittet disse tidlige menneskene i to, noe som resulterte i mennesker på en livslang søken etter sin andre halvdel. Hansel er fast bestemt på å finne hens andre halvdel, men er overbevist om at hen er nødt til å reise til vesten for å gjøre det.
Dette blir mulig når Hansel, nå i 20-årene, møter den amerikanske soldaten Luther Robinson som overtaler hen til å begynne å kle seg i drag («Sugar Daddy»). Luther forelsker seg i Hansel og de to bestemmer seg for å gifte seg. Planen vil tillate Hansel å forlate det kommunistiske Øst-Tyskland for den kapitalistiske Vesten. For å være gift må paret bestå av en mann og en kvinne, og Hansels mor – Hedwig – gir Hansel hennes navn og pass, for så å finne en lege som kan utføre en kjønnsskifteoperasjon. Operasjonen er mislykket, og Hansels kirurgisk konstruerte vagina gror igjen. Hedwig står igjen med en dysfunksjonell, én-tommers hudflenge mellom bena «med et arr som går som et sidelengs grimase på et øyeløst ansikt» («Angry Inch»).
Hedwig drar til Junction City i Kansas og lever som Luthers kone. På deres første bryllupsdag forlater Luther Hedwig for en annen mann. Samme dag annonseres det at Berlinmuren har falt og Tyskland vil gjenforenes, noe som betyr at Hedwigs offer var for ingenting. Hedwig kommer gjennom bruddet ved å lage en ny, mer glamorøs og feminin identitet til seg selv («Wig in a Box»), og hen danner et band ved navn The Angry Inch.
Hedwig blir venn med broren til et barn hen sitter barnevakt for, en sjenert og kristen tenåring ved navn Tommy Speck, som blir fascinert av en sang Hedwig skriver til ham («Wicked Little Town»). De samarbeider på sanger og innleder et forhold. Sangene deres blir en suksess, og Hedwig gir ham artistnavnet «Tommy Gnosis». Hedwig er sikker på at Tommy er hens sjelevenn, og at hen ikke kan blir uten ham. Tommy synes derimot at Hedwig er avskyelig i det han finner ut at hen ikke er en biologisk kvinne, og forlater hen («The Long Grift»). Gnosis vokser til å bli en svært vellykket rockestjerne med sanger Hedwig skrev, både alene og sammen med ham. Den «internasjonalt oversette» Hedwig og hens band, The Angry Inch, blir tvunget til å forsørge seg selv ved å spille på småbarer.
Hedvig blir mer og mer ustabil ettersom kvelden utfolder seg, før hen til slutt bryter ned og tar av parykk, klær og sminke. Hen tvinger Yitzhak til å fremføre («Hedwig's Lament»/«Exquisite Corpse»). På høyden av sitt eget sammenbrudd ser hen ut til å forvandle seg til Tommy Gnosis, som både ber om og tilbyr tilgivelse i en reprise av sangen Hedwig skrev til ham («Wicked Little Town (Reprise)»). Hedwig, uten kostyme, aksepterer til slutt seg selv og gir parykken sin til Yitzhak. Med fred i sjelen går Hedwig av scenen og Yitzhak tar over hens siste sang, kledd i drag («Midnight Radio»).
Sanger
Selv om Yitzhak synger bakgrunnsvokal på nesten alle sangene i forestillingen blir sangene merket med «Hedwig med Yitzhak» dersom Yitzhak har betydelige mengder sololinjer i sangen. Stykket er fremført uten pause.
‡ I den originale Off-Broadway-produksjonen synges ikke denne sangen av Yitzhak, men av den musikalske lederen Skszp. I Broadway-produksjonen fra 2014 synger Yitzhak sangen i stedet.
§ Denne sangen blir fremført av Tommy Gnosis som er ment å bli spilt av den samme skuespilleren som Hedwig.
En sang fremført av Yitzhak og bandet, «Random Number Generation», ble inkludert på albumet til Off-Broadway-ensemblet, men er ikke med i partituret. Broadway-produksjonen hadde sangen klar til å spilles dersom Hedwig måtte forlate scenen, sammen med «Freaks», en sang fra filmen.
Off-Broadway
Hedwig and the Angry Inch hadde premiere Off-Broadway på Jane Street Theatre 14. februar 1998, og lukket 9. april 2000, etter 857 forestillinger. Regi var ved Peter Askin og musikalsk regi ved Jerry Mitchell, med Hedwig opprinnelig spilt av John Cameron Mitchell og Yitzhak spilt av Miriam Kort. Teateret ligger i ballsalen på Hotel Riverview, som en gang huset det overlevende mannskap på Titanic, noe som ble påpekt i den opprinnelige produksjonen.
Skuespillere som spilte Hedvig i denne Off-Broadway-produksjonen inkluderte Michael Cerveris, Donovan Leitch, Ally Sheedy, Kevin Cahoon, Asa Somers, og Matt McGrath.
Denne produksjonen vant Obie-prisen   1998 Special Citations for Stephen Trask og ensemblet, og Outer Critics Circle Award for beste Off-Broadway-musikal.
West End
Hedwig and the Angry Inch åpnet på West End på Playhouse Theatre 9. september 2000 og lukket 4. november 2000, med Michael Cerveris i hovedrollen.
Broadway
Neil Patrick Harris spilte i den første Broadway-produksjon på Belasco Teater, som begynte sine forhåndsvisninger 29. mars 2014. Forestillingen hadde permiere 22. april det samme året. Harris spilte tittelrollen til 17. august 2014. Regi var ved Michael Mayer med musikalsk regi ved Spencer Liff. Lena Hall spilte Yitzhak, Hedwigs mann, frem til april 2015. Denne produksjonen vunnet flere Tony awards, inkludert for beste nyproduksjon av en musikal, for beste mannlige hovedrolle (Harris) og for beste kvinnelige birolle (Hall). Arianne Phillips, som designet kostymene til filmen fra 2001, ble nominert for beste kostymedesign i en musikal.
Etter Harris forlot produksjonen tok Andrew Rannells over rollen som Hedwig fra og med 20. august 20 2014, etterfulgt av Michael C. Hall, som spilte Hedwig fra 16. oktober 2014 til 18. januar 2015. Produksjon hadde deretter medskaperen John Cameron Mitchell i hovedrollen, som spilte fra 21. januar til 26. april. Darren Criss tok over rollen som Hedwig 29. april og spilte frem til 19. juli. Taye Diggs inntok rollen 22. juli, frem til produksjonen stengte 13. september 2015.
Etter Lena Hall forlot produksjonen 4. april 2015 tok Rebecca Naomi Jones over som Yitzhak 14. april 2015. Da hadde Shannon Conley spilt rollen i omtrent en uke.
Broadway-produksjon stengte 13. september 2015 etter 22 forhåndsvisninger og 507 forestillinger.
Hurt Locker: The Musical
Denne versjonen av musikalen legger historien til moderne tid med Hedwig som opptrer på det forlatte settet til den fiktive Hurt Locker: The Musical, som stengte halvveis i sin første opptreden. Hedwig forklarer at hun var i stand til å overbevise en av produsentene om å la henne å bruke den ellers ubrukte scenen fordi produksjonen stengte så raskt. Falske Playbill-brosjyrer for musikalen ligger strødd over hele teateret og omtaler ulike elementer ved musikalen, som Hedwig til tider nevner gjennom hele forestillingen. Regissør Michael Mayer uttalte at de kom opp med ideen for Hurt Locker: The Musical som en måte å forklare Hedwigs tilstedeværelse i et Broadway-teater. Det ble også brukt som en måte å oppdatere manuset til moderne tid. Ulike aviser har kommentert positivt på falske Playbill-brosjyrer, både som et element i musikalen og som et stykke separtert fra selve forestillingen.
Første USA-turné
En nasjonal turné av Broadway-produksjonen fra 2014 begynte i San Franciscos Golden Gate Theatre 4. oktober 2016 med Darren Criss som Hedwig og Lena Hall som Yitzhak. Hall spilte tittelenrollen som Hedwig én gang i uken med åtte forestillinger, noe som gjør henne til den første skuespilleren til å spille både Hedwig og Yitzhak i samme produksjon. Hall og Criss endte spilleperiodene sine 27. november 2016, og fra 29. november 2016 til 2. juli 2017 spilte Euan Morton og Hannah Corneau henholdsvis Hedwig og Yitzhak.
20-årsjubileet Origin of Love Tour
I 2019 lagde og spilte John Cameron Mitchell i The Origin of Love Tour: The Songs and Stories of Hedwig, en nedstrippet forestilling med fokus på musikk og historier i førsteperson om tilvirkningen av den opprinnelige Off-Broadway-produksjonen. Mitchell bega seg ut på turné for å samle inn penger til medisinske kostnader for sin mor, som lider av Alzheimers. I tillegg til sanger fra Hedwig and the Angry Inch inkluderer den også nummer fra Mitchells musikalske podcast Anthem: Homunculus, hans film How to Talk to Girls at Parties og coversanger fra artister som David Bowie.
I populærkultur
I 2020 baserte TV-serien Riverdale musikalepisoden i fjerde sesong på Hedwig and the Angry Inch.
Priser og utmerkelser
Originalproduksjonen vant en Village Voice Obie Award og Outer Critics Circle Award for Beste Off-Broadway-musikal.
Broadway-produksjonen fra 2014 ble nominert til åtte Tony Awards det samme året, blant annet Tony-prisen for beste mannlige hovedrolle i en musikal (Neil Patrick Harris), Tony-prisen for beste kvinnelige birolle i en musikal (Lena Hall) og Tony-prisen for beste regi av en musikal (Michael Mayer). Produksjonen vant fire av prisene, og kom derfor på delt førsteplass over flest priser dette året, sammen med A Gentlemann's Guide to Love and Murder.
Opukasjärvi
Opukasjärvi (nordsamisk: Hahpatjávri, enaresamisk: Hoppoogjävri, skoltesamisk: Opukasjäu’rr) er en innsjø i Enare kommune i landskapet Lappland i Finland. Innsjøen ligger 126,7 meter over havet og dekker et areal på 1,514 km². Den er 4,5 kilometer lang og formet som en halvsirkel. Opukasjärvi gjennomløpes av Neidenelva (finsk: Näätämöjoki) som munner ut i Neidenfjorden i Finnmark. Innsjøen ligger innenfor Kaldoaivi ødemarksområde.
Juniorasiamesterskapet i friidrett 2002
Juniorasiamesterskapet i friidrett 2002 ble arrangert i Bangkok i Thailand i 2002.
EM i friidrett 2012 – 400 meter menn
400 meter menn under EM i friidrett 2012 fant sted den 27., 28. og 29. juni på Helsingfors Olympiastadion.
Runde 1
De fire første i hvert heat (Q) og de fire raskeste ellers (q) gikk til semifinalene.
Semifinaler
De to første i hvert heat (Q) og de to raskeste ellers (q) gikk videre til finalen.
Landschreiber
Landschreiber er benevnelsen på et embede i forvaltningen som oppstod i tidlig moderne tid. Benevnelsen ble brukt i det hellige romerske rike av den tyske nasjon, i Böhmen og er fortsatt i bruk i Sveits. I Böhmen ble tittelen brukt frem til 1745 om lederen av forvaltningen av de kongelige finanser. I hertugdømmet Westfalen ble benevnelsen brukt om en høytstående embedsmann som hadde oppgaver som regjeringssekretær.
Heym
Heym AG er en tysk våpenprodusent som ble grunnlagt i 1865. Heym produserer hagler og rifler.
Selskapets historie
I juli 1865 ble Heym grunnlagt av Friedrich Wilhelm Heym i den tyske byen Suhl.
Den 24. mai 1891 fikk Heym godkjent patent nummer 60215 på en jaktrifle med tre løp (en såkalt drilling) og tre avtrekkere på samme akse. Dette våpenet er den første kjente drillingen uten hane. Heym utvidet produksjonen med flere drillinger, hagler og rifle/hagle-kombivåpen. Frem til 1914 var Russland det viktigste eksportmarkedet til Heym.
I 1912 overtok Adolf Heym ledelsen av selskapet og begynte å endre fokuset på eksportmarkedet fra Russland til USA. I 1930 overtok August Heym ledelsen av selskapet og startet produksjonen av Anson & Deeley drillingen, dobbeltrifle-drillinger, drillinger med tre avtrekkere, dobbeltrifler, og rifle/hagle-kombinasjonsvåpen.
I 1952 bygde Heym en ny fabrikk i Münnerstadt i Nedre Franken i Tyskland, og overførte produksjon til den nye fabrikken. I 1960 kjøpe Heym sin første maskin for kaldhamring. I 1963 overtok Rolf Heym ledelsen av selskapet, et virke han hadde frem til sin død i 1972. I 1972 overtok Elisabeth Heym ledelsen av selskapet og begynte å ekspandere til nye utenlandske markeder.
I 1988 overtok svetiseren Oskar W. Zurflüh fra Zürich ledelsen av selskapet. I 1992 ble selskapet overført til Jürgen Nierich i München som HEYM Jagdwaffenfabrik GmbH & Co. KG. I 1995 ble bygde Heym en ny våpenfabrikk i Gleichamberg / Thüringen i Tyskland og overført produksjonen fra Münnerstadt.
Den 1. februar 1998 reetablerte Thomas Wolkmann fra Erfurt selskapet under navnet HEYM Waffenfabrik GmbH, med et sterkt fokus på utenlandske markeder, og da særlig Øst-Europa. I oktober 2002 ble selskapet børsnotert. I februar 2007 ble navnet endret til Heym AG.
Simon Kapwepwe
Simon Mwansa Kapwepwe (født 12. april 1922, død 26. januar 1980) var Zambias første visepresident.
Han var visepresident fra 1967 til 1970.
Oppvekst og unge år
Simon Kapwepwe ble født i Chinsali-distriktet i Nord-provinsen av daværende Nord-Rhodesia (nå Zambia). Dagens Luapula-provinsen var den gang en del av Nord-provinsen. Chinsali lå på landsbygda, men hadde likevel et godt utviklet skolesystem takket være to rivaliserende misjonsstasjoner, den presbyteritanske Livingstonia Mission, som ble drevet av United Free Church of Scotland, og den romersk-katolske White Father's Mission. Chinsalis første misjonær var David Kaunda fra Malawi; han var far til Kenneth Kaunda, som ble den første afrikanske statsminister i Nord-Rhodesia i 1963 og deretter Zambias første president i 1964.
Simon Kapwepwe ble landets andre visepresident. Kapwepwe startet sin skolegang i Chinsali, og gikk deretter på en skole drevet av Mwenzo, som var en annen misjonsstasjon i Livingstonia. I 1943 ble han uteksaminert med et avgangsdiplom tilsvarende examen artium. I 1944 ble han ansatt som sjåfør for «Public Works Department», og i 1945 ble han lærer ved barneskolen i Lubwa. I september 1947 reiste han sammen med Kenneth Kaunda og John Malama Sokoni til Tanganyika for å finne seg en jobb. I juni 1948 ble han «assistant welfare office» i lokaladministrasjonen i Kitwe, og senere ble han ansatt som lærer på barneskolen Wusakile Primary School i Kitwe.
Minnesmerker
Flyplassen i Ndola fikk navnet Simon Kapwepwe International Airport til minne om Kapwepwe.
Dorthes vei (Oslo)
Dorthes vei (1-7, 2-18) er en vei på Bygdøy (bydel Frogner) i Oslo. Den går som blindvei vestover fra Strømsborgveien.
Veien fikk navn i 1955 etter Dorthe(a) Jacobsdatter, som i sin tid eide eiendommen Strømsborg.
Lynæs
Lynæs er navnet på sørøstlige pynt av halvøya Halsnæs ned mot Isefjorden i Nordsjælland, og utgjør nå den sørlige del av Hundested. Det ligger i Torup Sogn i Halsnæs kommune i Region Hovedstaden.
Det er et gammelt fiskeleie og hadde i slutten av 1800-tallet kro, en romslig havn med henimot seks fots dybde, store stenmoloer og havnefyr, dampskipsforbindelse til Frederikssund og Nykøbing Sjælland og ferge til Rørvig. Nå er havnen og fergen flyttet til Hundested, men det er stadig en stor lystbåthavn der. Lynæs kirke er oppført i 1901. Under første verdenskrig ble Lynæs Fort anlagt; det ble i 1962 omdannet til kursvirksomhet men avhendet av forsvaret i 1995.
Naturfredning
Skulde Klint (27 moh.) og klinten Store Karlsminde (33 moh.) øst for Lynæs Havn, samt noen beiteområder vest for havnen, i alt 63 ha., ble fredet i 2004.
I kulturen
Lynæs var utgangspunktet for filmen Flådens friske fyre fra 1965.
Krabbespisermungo
Krabbespisermungo (Herpestes urva) er et dyr i mungofamilien.
Krabbespisermungo er små rovpattedyr som i lengde varierer fra 23 cm til 75 cm. De veier normalt fra i underkant av 1 kg til ca. 5–6 kg. Krabbespisermungoen har ikke kun krabber på menyen, men også andre smådyr som de klarer å fange, fisk, snegler, frosker, rotter, mus, fugler, krypdyr og insekter.
Underarter
Det er beskrevet fire underarter av krabbespisermungo :
Revolusjonære tillitsvalgte
Revolusjonære tillitsvalgte (tysk: Revolutionäre Obleute) var under første verdenskrig i Tyskland personer som var uavhengige av fagforeningene («shop stewards») og som ble fritt valgt av arbeidere fra forskjellige tyske industrier. De avviste krigspolitikken til det tyske keiserrike og den støtten som parlamentariske representanter for Sozialdemokratische Partei Deutschlands (SPD) ga denne politikk. De spilte også en rolle under novemberrevolusjonen.
EUs romprogrambyrå
EUs romprogrambyrå (engelsk: European Union Agency for the Space Programme, EUSPA), er et desentralisert byrå i Den europeiske union (EU).
I forbindelse med etableringen av EUs romprogram vedtok EU også å etablere et nytt desentralisert byrå, EUSPA. Byrået etterfulgte det tidligere GNSS-byrået, og dette ble samtidig avviklet. GNSS-byrået var fra 2004 til 2021 ansvarlig for all virksomhet i forbindelse med prosjekter, service og sikkerhet knyttet til satelittnavigasjonssystemene EGNOS og Galileo.
Eric Voegelin
Eric Voegelin (født Erich Hermann Wilhelm Vögelin den 3. januar 1901 i Köln i Rhinprovinsen i keiserriket Tyskland, død  19. januar 1985 i Palo Alto i California i USA) var en østerriksk-amerikansk statsviter og politisk filosof.
Bakgrunn
Familien flyttet fra Köln til Wien i 1910. Voegelin vokste derved opp i, og studerte, etter studieopphold i USA og i Frankrike, samfunnsvitenskap ved Universitetet i Wien. Veilederne for hans doktorgradsavhandling var rettsteoretikeren Hans Kelsen og filosofen Othmar Spann.
Karriere i Wien
Etter avsluttede studier og habilitering i 1928 underviste han i politisk teori og sosiologi. Ved samme universitet ble han senere professor ved det juridiske fakultet. Mens han var i Østerrike innledet Voegelin sitt livslange vennskap med Alfred Schütz og F.A. Hayek. Mellom 1933 og 1938 utgav han fire bøker som kritiserte nazistenes rasisme.
Etter en orienteringsfase tidlig i 1920-årene beskjeftiget Voegelin seg med samtidens nye verdensanskuelser. I 1933 kom hans to bøker Rasse und Staat og Rassenidee in der Geistesgeschichte. Disse kan man oppfatte som Voegelins forsøk på å innordne rasediskursen idehistorisk, og reflektere kritisk rundt dens betydning for statsteoriene. Særlig Rasse und Staat ble lagt merke til i det nå nasjonalsosialistiske Tyskland. Voegelin forsøker i sine rasebøker, også ved å knytte an til Ludwig Ferdinand Clauß, Carl Gustav Carus og Othmar Spann, å utøve en radikal kritikk mot den biologisme som dominerte rasetenkningen i den nasjonalsosialistiske ideologi, selv om han erklærte seg overbevist om at blodarven («Bluterbe») er av den største betydning for menneskets åndelige helhetsvesen («Gesamtwesen») (Rasse und Staat, s. 87).
Som følge av Anschluss, altså den tyske innmarsj og annektering av Østerrike i 1938, ble han oppsagt fra universitetet.
Gammarus amabilis
Gammarus amabilis er en art i slekten Gammarus innenfor familien Gammaridae, av ordenen Gammaridea - som inngår i gruppen av amfipoder.
Eric Voegelin
Til USA
Han og hans kone unnslapp så vidt Gestapo, og etter et kort opphold i Sveits dro han til Amerika. Han underviste ved forskjellige universiteter før han slo seg ned ved Louisiana State-universitetets Department of Government i 1942. De ble amerikanske borgere i 1944. Han tilbrakte mesteparten av sin akademiske karriere ved University of Notre Dame, Louisiana State University, Universitetet i München og Stanford universitetets Hoover Institution. Louisiana-universitetet opprettet i 1987 et Vogelin-institutt til minne om hans virke ved universitetet.
Gammarus amabilis
Arten er endemisk til Guizhou, Kina.
Eric Voegelin
Til USA
Voeglin studerte særlig politisk vold og totalitære regimer med utopiske ideer. Voegelin mente at kommunisme og nazisme var «politiske religioner». Han var kritisk til det han mente var gnostisk tankegods i politikken. Hans poeng var ikke å utdype gnostisismen slik den var en utfordring for krisrtendommen i oldkirkelige tider, men ta fatt i elementet om skjult eller privilegert innsikt og sammenligne den med politiske og sisiale fenomener i sin samtid. Han utviklet kritikkken i Science, politics and gnosticism: Two Essays (1950). I ett av essayene, Ersatz Religion, plasserer Voegelin progressivisme i den samme familie av nidkjære, gnostiske, religionslignende bevegelser som ogsa favner marxisme, positivisme, fascisme og nasjonalitet. sosialisme. Hver bevegelse har sitt distinkte, preg fra det samme underliggende instinkt. Det instinktet har alltid de samme kjennetegnene.
Som Voegelin hevdet, er den gnostiske troende misfornøyd med sin situasjon. Han er sikker på at problemene hans er resultat av en dårlig organisert verden. Han tror også at «frelse fra verdens ondskap er mulig.» Han konkluderer med at for at frelsen skal komme, må tingenes tilstand endres ved en historisk prosess. Han aksepterer som en trosartikkel at frelsesprosessen kan oppnås gjennom menneskets egen innsats. Til slutt «blir det gnostikerens oppgave å finne resepten for en slik endring. Kunnskap – gnosis – om metoden for å endre vesen er gnostikerens sentrale anleggende» ... sammen med en vilje til å påtvinge samfunnet denne kunnskapen for dets eget beste.
I Vest-Tyskland
Eric Voegelin ble værende i Baton Rouge frem til 1958 da han aksepterte tilbudet fra Ludwig-Maximilians-Universität i München om å overta Max Webers stilling i samfunnsvitenskap, som inntil da hadde vært ubesatt siden Webers død i 1920. I München grunnla Voegelin Institut für Politische Wissenschaft.
Tilbake til USA
Han vendte tilbake til Amerika i 1969 for å slutte seg til Stanford universitets Hoover Institution som Henry Salvatori Fellow, der han fortsatte sitt arbeid inntil sin død den 19. januar 1985. Han var medlem av The Philadelphia Society.
Verker
Han ga ut 14 bøker og publiserte over 100 faglige artikler. Voegelins korrespondanse med Robert Heilman er posthumt utgitt i bok.
Et utvalg:
Tomasz Jabłoński
Tomasz Jabłoński (født 29. desember 1988) er en polsk bokser som konkurrerer i mellomvekt.
Han representerte Polen under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i første runde.
Juniorasiamesterskapet i friidrett 2004
Juniorasiamesterskapet i friidrett 2004 ble arrangert i Ipoh i Malaysia i 2004.
Daniel Lewis
Daniel Lewis (født 18. desember 1993) er en australsk bokser som konkurrerer i mellomvekt.
Önder Şipal
Önder Şipal (født 1. mai 1987) er en tyrkisk bokser som konkurrerer i mellomvekt.
Han representerte Tyrkia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i andre runde.
Rørvig
Rørvig er en by ved Isefjordens munning i Kattegatt på Nordvestsjælland i Danmark med drøyt ett tusen innbyggere. Rørvig ligger i Rørvigs sogn i Odsherred kommune i Region Sjælland.
Rørvig har ved fergelinjen Hundested-Rørvig forbindelse med Hundested syv kilometer østenfor over Isefjordens munning. Rørvig kirke ligger utenfor stedet.
I Skansehage ble det i 1809 i samband med Englandskrigen under Napoleonskrigene oppført et batteri som sammen med batteriet i Hundested Skanse skulle beskytte innløpene til Isefjorden og Roskildefjorden. Rørvig hadde i 1880 520 innbyggere. Etter å ha blitt et populært sommersted for kunstnere på slutten av 1800-tallet, ble Rørvig utviklet til et turiststed, fremfor alt etter at bilfergelinjen ble innviet i 1928. Denne periode er beskrevet i bøker av Svend Hede Hansen.
Pierre Manent
Pierre Manent (født 6. mai 1949 i Toulouse) er en fransk samfunnsviter og sakprosaforfatter. Han underviser i politisk filosofi ved École des hautes études en sciences sociales (EHESS) ved Centre de recherches politiques Raymond Aron. Hvert høstsemester er han gjesteforeleser ved Boston Colleges fakultet for statsvitenskap.
Den 23. juni 2016 skjenket Académie française ham Prix du Cardinal Lustiger for hele hans forfatterskap.
Utdanning og karriere
Pierre Manent ble uteksaminert i filosofi (hypokâgne ved Lycée Pierre-de-Fermat i Toulouse, undervist av Louis Jugnet), og har siden 1992 holdt stillingen som undervisningsleder ved EHESS og Centre de recherches politiques Raymond Aron.
Etter å ha blitt uteksaminert ved École normale supérieure, ble han assistent for Raymond Aron ved Collège de France. Han var én av grunnleggerne av kvartalskriftet Commentaire, og har forblitt en regelmessig bidragsyter.
Idéer
Det vesentlige ved Manents politiske refleksjoner danner seg med to fundamentale undersøkelser til grunn. Hans arbeid forsøker å spore genealogien til modernitetens politiske tenking. I forbindelse med Raymond Arond-forskningssenteret har han bidratt til å vekke til live tekster av store franske liberalere (Benjamin Constant, François Guizot og først og fremst Alexis de Tocqueville) (jamfør Les Libéraux et Tocqueville et la nature de la démocratie).
Etter denne utforskningen av det politiske setter Manent seg fore å forstå hva det er blitt av mennesket, eller snarere å forstå forduftingen av spørsmålet om mennesket innen moderne filosofi, og å tenke filosofisk ut forholdet mellom samfunnsvitenskapene og den politiske filosofien. Sterkt påvirket av Aristoteles, Raymond Aron og Leo Strauss forsøker han å argumentere for verdien av det politiske liv i det som er menneskers erfaring (jamfør La Cité de l’Homme).
I sitt verk La raison des nations presenterer Manent sine refleksjoner om prosjektet til Den europeiske union og nasjonens fremtid, i kjølvannet av franskmennenes avvisning ved folkeavstemning av Lisboa-traktaten, som skulle tjene som konstituerende element for den nye føderasjon.
Han har over flere år undervist ved EHESS med sin forelesningsserie « La question des formes politiques » («Spørsmålet om styringsformer»), der han studerer styringsformene hos de antikke grekerne ved deres politiske filosofi, det republikanske og imperialistiske Roma og endringene som skyldtes kristendommen (med støtte fra sankt Augustin), og modernitetens paradokser, som presentert og representert av Niccolò Machiavelli, Charles Montesquieu og Jean-Jacques Rousseau.
Idet han utforsker stillingen til muslimske borgere i det franske samfunn fremmer han påstandenn om at «segregeringen tar til i styrke, snarere enn å gå sin veg» Han foreslår en samfunnskontrakt som ville tillate disse å bevare sine seder og skikker i bytte mot at de skulle måtte akseptere «en total frihet til kritikk og tenkning hva angår [deres] religion». Ifølge islamologen og forskeren Gilles Kepel står «argumentet seg bra, men er knapt noe sette noen lit til. En imam finnes ikke å forhandle med, og dermed er det heller ingen avtale å snakke om. Boken til Pierre Manent fisker vannet av egen uvitenhet på dette området»
Manent er sterk kritiker av EU-prosjektet, og har blitt kalt «den mest dypsindige av euroskeptiske filosofer» av Weekly Standard. Han er også sterkt kritisk til tanken om at islam lar seg forene med Europa. Hans bøker handler i stor grad om hvilke problemer moderniteten og tilhørende liberalisme har ledet seg inn i.
OL-museet
OL-museet kan vise til:
Edmund martyren
Edmund martyren, eller sankt Edmund av East Anglia, (født ca. 841, død 20. november 869) var konge av East Anglia fra rundt 855 og til sin død.
Det er svært få samtidige kilder om Edmund og hans liv. Det er antatt at han var født i East Anglia, og han ble først omtalt i en annal i Den angelsaksiske krønike, skrevet noen år etter hans død. Kongedømmet East Anglia ble fullstendig ødelagt av vikinger, som også ødela enhver samtidig dokumentasjon på Edmunds styre. Senere ble det skrevet fiktive biografier om Edmund, der det ble hevdet at han var født i år 841 som sønn av Æthelweard, en obskur konge av East Anglia. Edmund skal ha etterfulgt faren da han var fjorten år gammel. Det har også blitt hevdet at Edmund var den yngste sønnen av en germansk konge ved navn «Alcmund». Han skal ha blitt kronet den 25. desember 855 ved Burna (antagelig Bures St. Mary i Suffolk), som på den tiden fungerte som en kongelig hovedstad, og skal ha vært en forbilledlig konge.
I 869 rykket vikingbanden kjent som «den store hedenske hæren» fram gjennom East Anglia og drepte Edmund. Han kan ha blitt drept av danene i kamp, men tradisjonen vil ha det til at han møtte døden på et ikke nærmere identifisert sted kjent som Haegelisdun etter at han nektet å imøtekomme danenes krav om «å fornekte Kristus». Danene banket ham, skjøt ham full av piler og halshogde ham deretter på ordre av Ivar Beinlause og hans bror Ubba. I henhold til legenden ble hodet hans deretter kastet inn i skogen, men ble funnet av folk som fulgte hylene fra en ulv som kalte, Hic, Hic, Hic, «Her, her, her!». Denne fortellingen om Edmunds død har likheter med skjebnene til andre kristne helgener, som Sebastian, Denis, og Maria av Egypt.
Bevarte middelaldermanuskripter og andre kunstgjenstander knyttet til Edmund er Abbos Passio Sancti Eadmundi, John Lydgates biografi fra 1300-tallet, Wilton-diptykonet og flere veggmalerier.
Tiltredelse og styre
Eldste omtale av Edmund er i Den angelsaksiske krønike, sammensatt rundt tjue år etter hans død. Tradisjonen sier at Edmund ble født i 841 og arvet tronen i East Anglia en gang rundt 855. Ingenting er kjent om hans liv eller styre, da ingen samtidige dokumenter fra East Anglia fra denne perioden har overlevd. Danske vikingers ødeleggelser i East Anglia antas å ha ført til at alle bøker eller chartere som refererte til Edmund også ble ødelagt, og mangelen på samtidig dokumentasjon betyr at det ikke vites med sikkerhet når hans styre begynte eller hvor gammel han var da han ble konge. Senere kronikører i middelalderen har skrevet upålitelige biografier om Edmund. Den mest pålitelige teorien for Edmunds herkomst antyder at Ælhhere, svoger til kong Æthelstan av Kent, var Edmunds faktiske far, og Edith, Æthelstans søster, var hans mor.
Edmund kan ikke bli plassert innenfor noe kongedynasti. Myntvitenskapelige spor antyder at han etterfulgte Æthelweard. I henhold til historikeren Susan Ridyard kan Abbo av Fleurys utsagn at Endmund var ex antiquorum Saxonum nobili prosapia oriundus bli forstått som at han nedstammet fra et edelt og gammelt folk.
Det er kjent at et mangfold av forskjellige mynter ble preget av Edmunds myntverksteder under hans styre. Bokstavene AN, som står for Anglia, opptrer kun på myntene til Edmund og Æthelstan av East Anglia: de opptrer på Edmunds mynter som en del av frasen + EADMUND REX AN. Senere utgaver har + EADMUND REX, og det er således mulig å organisere myntene hans kronologisk. Bortsett fra dette finnes det ingen bekreftet kronologi i mynter fra Edmunds styre.
Død
"«Her rad se here ofer Mierce innan East Engle and wiñt setl namon. æt Đeodforda. And þy wint' Eadmund cying him wiþ feaht. and þa Deniscan sige naman þone cyning ofslogon. and þæt lond all ge eodon.»"
Oversatt til norsk:
"«Her red hæren over Mercia og inn i East Anglia, og tok vinterkvarter ved Thetford; og om vinteren kjempet kong Edmund mot dem, og danene tok seieren, og drepte kongen og erobret hele landet.»"
Tradisjonen har navngitt de norrøne lederne som drepte kongen som Ivar Beinlause og hans bror Ubba.
Sammen med andre styrker invaderte den store hedenske hæren deretter Wessex, muligens i desember 870 (hvilket ville være noen få uker etter Edmunds død), eller kanskje etter å ha tilbrakt ett år med plyndring og konsolidering av makt i East Anglia. Deretter fortsatte hedningene med å angripe Merica og Northumbria.
Minnemynt
Edmunds lik ble gravlagt i et tømmerkapell i nærheten av hvor han ble drept, men ble senere overført til Beadoriceworth (dagens Bury St Edmunds). Her vokste det frem et miljø som tilba Edmund. Tretti år etter Edmunds død ble han også tilbedt av den norrøne befolkningen i East Anglia, og disse fikk preget en minnemynt for å hedre ham. Mynten ble preget fra rundt 895 og til 915 (nesten helt frem til East Anglia ble erobret av Edvard den eldre av Wessex) og formgivningen var basert på mynter framstilt under Edmunds styre. Alle pennier som ble framstilt hadde teksten SCE EADMVND REX («O Sankt Edmund kongen»). En del av dem hadde en innskrift som viste at de lokale norrøne herskerne eksperimenterte med designet på myntene.
Minnemynten for sankt Edmund ble preget i stort antall i mer enn 70 myntverksteder, mange av dem synes å hatt sin opprinnelse på det europeiske fastlandet: over 1800 eksemplarer ble funnet i Cuerdale i Lancashire i 1840. Myntene ble i stor utstrekning benyttet innenfor Danelagen. Myntstykker har hovedsakelig blitt funnet i det østlige England, men myntverkstedenes nøyaktige plassering er ikke kjent med sikkerhet; forskerne antar at de ble framstilt i East Anglia.
Kulten ved Bury St Edmunds
I løpet av 1000-tallet ble en steinkirke bygget i Bury St Edmunds, som igjen ble erstattet av en større kirke i 1095, og Edmunds relikvier ble overført dit. Klosterets makt vokste ved at det ble gitt domsmyndighet over den voksende byen i 1028 og ved opprettelsen i 1044 av det administrative området Liberty of Saint Edmund (senere administrasjonsområdet West Suffolk), etablert av Edvard bekjenneren. Det forble en adskilt domsmyndighet kontrollert av abbeden av klosteret Bury St Edmunds Abbey fram til oppløsningen av Englands klostre på 1500-tallet.
Helligdommen ved Bury St Edmunds ble snart en av de mest kjente og mest velstående pilegrimsmål i England. I 1010 ble Edmunds levninger overflyttet til London for å beskytte dem fra nye vikingangrep, og de ble værende der i tre år før de ble sendt tilbake til Bury. I århundrer ble helligdommen besøkt av ulike engelske konger, og mange av dem ga sjenerøse gaver til klosteret. Danske Svein Tjugeskjeggs sønn Knut den mektige konverterte til kristendommen og fikk gjenoppbygd klosteret ved Bury St Edmunds. I 1020 gjorde han en pilegrimsreise og la sitt egen krone på helligdommen som bot for forfedrenes synder.
Fosen (andre betydninger)
Fosen eller Fosna kan vise til:
Edmund martyren
Kulten ved Bury St Edmunds
Edmund-helligdommen ble ødelagt i 1539 under den engelske reformasjonen. I henhold til et brev (som nå tilhører Cotton-samlingen i British Library) ble helligdommen vandalisert, og sølv og gull til en verdi av over 5000 mark ble plyndret. Den 4. november 1539 ble abbeden og munkene forvist, og klosteret oppløst.
Kulten i Toulouse
Etter slaget ved Lincoln i 1217 sier tradisjonen at levningene av Edmund ble stjålet av greven av Melun og deretter donert til basilikaen Saint-Sernin i den franske byen Toulouse av Le Dauphin (arveprinsen, den senere Ludvig XIII av Frankrike). Den eldste nedtegnelse av dette er en relikvieliste for Saint-Sernin rundt 1425 hvor «sankt Edmund» er nevnt som en av kirkens relikvier. Etter at byen ble berget fra pesten i årene fra 1628 til 1631 – etter forbønn til helgenen – bygde byen i 1644 en ny helligdom for Edmunds relikvier i takknemlighet for byens redning: kulten blomstret her i over to århundrer. Edmund-helligdommen var laget i sølv og smykket med statuer i rent sølv. Da relikviene hans ble overført til byen samlet befolkningen seg i åtte dager til ære for Edmund.
Relikvier ved Arundel Castle
I 1901 overtok den katolske erkebiskopen av Westminster, Herbert Vaughan, flere relikvier fra Saint-Sernin-kirken. Relikviene, på den tiden antatt å være de til sankt Edmund, ble utsett for høyalteret til Westminsterkatedralen i London, som da var under bygging.
Den katolske kirken i Frankrike godtok ikke at britene overtok relikviene, og pave Leo XIII måtte inn og megle. Ved relikvienes ankomst i England ble de oppbevart i kirken Fitzalan Chapel ved festningen Arundel Castle, før de ble overført til Westminster. Selv om relikviene hadde blitt verifisert og katalogisert både i 1644 for gravlegging i den nye helligdommen og i 1874 da to stykker ble gitt til kardinal Henry Edward Manning, ble ektheten til relikviene satt i tvil av middelalderforskeren (og forfatteren) M.R. James og teologen og kirkehistorikeren Charles Bigg i avisen The Times. Relikviene ble værende ved Arundel i hertugen av Norfolks varetekt mens kardinal Vaughan og erkebiskop Germain av Saint-Sernin fikk organisert en historiekommisjon. Relikviene har siden blitt værende ved Arundel. I 1966 ble tre tenner fra relikviesamlingen fra Frankrike donert til klosteret Douai Abbey i Berkshire.
Passio Sancti Eadmundi
Edmund-kulten gjenoppsto på 900-tallet, og området der han var gravlagt vokste seg rikt på grunn av mange landdonasjoner fra kongelige velgjørere. En gang rundt 986 bestilte munkene ved Ramsey Abbey i Cambridgeshire en redegjørelse om helgenens liv og tidlig kult fra Abbo av Fleury. I forordet tilegnet Abbo verket til sankt Dunstan, erkebiskop av Canterbury 960–988. Dunstan selv er kilden til fortellingen om martyrdøden. Han skal ha blitt fortalt historien mange år tidligere i kong Æthelstans nærvær, av en gammel mann som sverget ed på at han hadde vært Edmunds personlige sverddrager på den skjebnesvangre dagen. Abbo gjorde med dette den fortsatt levende Dunstan til en autoritativ kilde til hva han hadde å si.
I henhold til Abbo var Edmund «ex antiquorum Saxonum nobili prosapia oriundus». Dette utsagnet har forledet senere oversettere til å tro at Edmund var av kontinental gammelsaksisk opprinnelse. Imidlertid har historikeren Steven Plunkett påpekt at Abbo også beskriver bosetterne i East Anglia (Eastengle) i folkevandringstiden som «saksere» (mens jyder og anglere dro andre steder). Betegnelsen «av edel gammelsaksisk slekt» om Edmund var derfor ikke et forsøk på å skape et skille mellom Edmunds egen slekt og folket som han hersket over.
I Abbos versjon av hendelsene nektet kongen å møte danene i åpent slag og foretrakk heller å møte martyrdøden. Historikeren Susan Ridyard holder fast ved at Edmunds martyrium ikke kan bevises og hans skjebne — om han døde i kamp eller ble hensynsløst myrdet i kampens etterspill — ikke kan klargjøres gjennom Den angelsaksiske krønike. Hun merker seg at fortellingen om at Edmund hadde våpendrager antyder at han var en krigerkonge som var forberedt for å slåss mot vikingene på slagmarken, men hun anerkjenner også muligheten for at senere redegjørelser er «hagiografiske fantasier».
Abbo navngir en av Edmunds drapsmenn som «Hinguar», som antagelig kan identifiseres med Ivar Beinlause, sønn av Ragnar Lodbrok. Etter å ha beskrevet de skrekkelige omstendighetene rundt Edmunds død, fortetter Abbo fortellingen. Edmunds halshogde hode ble kastet inn i skogen. Da tilhengerne hans dro ut for å lete etter det, ropte de «Hvor er du, venn?», og hodet svarte «Her, her, her!» Til slutt fant de det, uspist og liggende mellom labbene på en ulv som beskyttet det mot andre ville dyr. Landsbybeboerne takket Gud og ulven som tjente ham. Ulven gikk som et tamdyr ved siden av dem inntil den forsvant inn i skogen.