cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Temptations
The Temptations
Norman Whitfield overtok snart som hovedprodusent for gruppa, og han fikk flytta dem fra Robinsons myke ballader til en råere soul-stil à la James Brown. De fikk flere hits, de fleste med Ruffin i front. I perioden fram til 1968 kom det også årlig nye album fra The Temptations. De blei internasjonale stjerner og hadde hyppige tv-opptredener.
Ruffin mente nå at det var han som hadde sikra suksessen, og han tok til å kreve spesialbehandling. Da The Supremes endra navn til Diana Ross and The Supremes, mente han at et tilsvarende navneskifte var passende for The Temptations. Samtidig gjorde kokainbruk at han ikke møtte til øvinger og konserter. Etter flere advarsler fikk han i juni 1968 sparken,og Dennis Edwards kom inn som erstatter. Ruffin godtok avgjørelsen til å begynne med, men så begynte han å dukke opp på gruppas konserter og hoppe opp på scenen under sanger som hadde vært hans. I oktober gikk han til sak mot Motown for å komme unna en tidligere solokontrakt han hadde med selskapet. Resultatet blei et forlik der han forplikta seg til å bli ut kontraktperioden.
The Temptations endra nå atter stil, denne gang mer mot funk/psykedelisk rock. De hadde flere felles opptredener og plater med Diana Ross and the Supremes, som bevegde seg i samme retning. Temptations største suksess fra denne tida er singelen «Cloud Nine» og LP-en med samme navn. Begge kom blant de ti øverste på sine respektive lister, og albumet gav Motown selskapets første Grammy.
Fontina
Fontina er en halvfast ost med sin opprinnelse fra Valle d’Aosta i Nord-Italia på 1100 tallet(3). Osten produseres i dag av mange ostefirmaer under ulike navn som Fontina, Fontinella, Fontella eller Fontal. Den originale Fontina d’Aosta produseres hovedsakelig på små gårdsmeierier og har et lilla stempel på ostens side som et kjennemerke. Osten er en DOP klassifisert ost (tilsvarer AOC), dvs. at osten er produsert etter statelige kontrollerte krav, som området, produksjon, modning og pakking(6). Osten produseres av upasteurisert kumelk og modnes i minimum 3 måneder(5).
The Temptations
The Temptations
Mot slutten av 1960-tallet svikta Paul Williams' helse, samtidig som han blei stadig mer alkoholisert. I 1969 og 1970 var Richard Street (fra The Distants) gjerne med på turneer, der han enten sang Williams' stemme fra bak teppene eller deltok fullt på scenen. Samtidig blei forholdet mellom Kendrick og de andre i gruppa betent, og han gikk ut våren 1971. Omtrent på samme tid nådde «Just My Imagination (Running Away with Me)», der han og Paul Williams deler på å synge førstestemmen, topplassen på hitlistene.
Fontina
Produksjon
Fontina produseres av melk fra kuer av den lokale rasen Valdostana som har beitet på fjellbeite på sommeren, og blitt foret på høy dyrket lokalt om vinteren. Den ernæringsmessige kvaliteten på melken variererer mellom årstidene. Det benyttes 10 l melk for å fremstille 1 kg ost. Melken må benyttes innen få timer etter melking og leveres meieriene to ganger om dagen for å tilfredsstille krav til kvalitet på upasteurisert melk, i henhold til DOP. Melken formodnes ved 36 ˚C før tilsetning av løpe fra kalvemage og eventuelt DOP godkjente melkesyrebakterier. Tradisjonelt ble det ikke tilsatt melkesyrebakterier fordi melken ble syrnet ved naturlig tilstedeværende melkesyrebakterier(1). Koaguleringen foregår i ystekar av kobber eller stål. Etter koaguleringen kuttes koagelet i terninger og røres sakte mens temperaturen økes til mellom 46 ˚C og 48 ˚C. Mysen skilles fra ostemassen og ostemassen pakkes i et stoffklede og plasseres i typiske konkave former som stables og presses(1). Osten stemples med en identifikasjonskode for å kunne garantere sporbarhet. I løpet av de første 12-24 timene snus osten jevnlig for å drenere bort myse og gi osten en jevn overflate. Etter tørrsalting plasseres osten på et modningslager i minimum 3 måneder(4).
The Temptations
The Temptations
Kendrick blei erstatt av Ricky Owens, som imidlertid viste seg å være et dårlig valg. Gruppa blei derfor nå en periode en kvartett. Paul Williams slutta nå også, og Richard Street tok offisielt over. Williams forstatte som rådgiver og koreograf. Han kom seg noe helsemessig, og Motown var i gang med planer for en solokarriere ta han døde i 1973, sannsynligvis for egen hand.
Fontina
Syrekultur
Opprinnelig er syrekulturen i Fontina den naturlig tilstedeværende mikrofloraen i melken. En kombinasjon av stammer som har blitt isolert fra lokale melkekyr i Valle d’Aosta regionen benyttes nå til ysting på større meierier og er DOP godkjent(2). Melkesyrestammer som er isolert fra lokal melk er hovedsakelig Lactococcus lactis" subsp. "lactis og Lactococcus lactis" subsp. "cremoris, Streptococcus thermophilus, Leuconostoc lactis og Enterococcus, fortrinnsvis Enterococcus fecalis, men også flere andre stammer har blitt identifisert(2).
Modning
Modningen foregår på et modningslager, tradisjonelt i grotter i fjellet. Ostehjulene snus daglig. Under modningen børstes og tørrsaltes ostens overflate, denne prosessen fører til dannelsen ev en relativt myk skorpe som beskytter osten. Tørrsaltingen utføres i omtrent 3 måneder, til en saltprosent på 2 % er oppnådd. Børstingen fortsetter videre under hele modningen. Modningstemperaturen på modningslagrene er på mellom 10 og 12 ˚C, og modningslagrene har en høy luftfuktighet(4).
The Temptations
The Temptations
Damon Harris kom inn som gruppas femtemann, og de hadde flere store hitlåter på begynnelsen av 1970-tallet. Den største kom nok høsten 1972 med Whitfields opus magnum, «Papa Was a Rollin' Stone», en lang dramatisk melodi, som i en nedkorta sjuminutters versjon havna på topp på pop-listene. Verket erobra tre Grammy-priser. Whitfield fulgte opp med flere komposisjoner i samme stil, men dette falt i dårlig smak hos medlemmene av The Temptations, og de bad om å få ham skifta ut som produsent. Dette skjedde, og Jeffrey Bowen overtok ansvaret for gruppa.
Fontina
Sensoriske egenskaper
Fontina er en halvfast ost med en myk, men allikevel spenstig ostemasse med svært små huller. Fargen går fra benhvit til strågul, men med mange ulike intensiteter. Det er mer gulfarge på ost produsert av sommermelk, fordi gresset har et høyere innhold av karotenoider som gir farge til melken. Smaken er fyldig og karakteristisk med en søt og smøraktig smak med et innslag av jord og nøtter. Smaken blir kraftigere med modningen(1). Skorpen er fast og tynn, med en fargenyanse fra lys til mørk brun avhengig av dens modning(1).
The Temptations
The Temptations
Tida for de store slagerne var nå over. Det blei gjort endringer både av besetning og av produsenter uten stor nytte. Otis Williams mente at Motown ikke satsa nok på gruppa, og i 1977 skifta de selskap til Atlantic Records. Heller ikke her fikk de noen suksess, og i 1980 vendte de tilbake til moderhuset.
Fontina
Næringsinnhold
(4)
The Temptations
The Temptations
Etter flere feilslåtte forsøk på å få nye hit valgte Motown å satse på en gjenforeningsturne i 1982. Eddie Kendricks og David Ruffin blei med igjen. Singelen «Standing on the Top» fikk relativt gode plasseringer, og turneen med sju sangere (Ruffin, Kendricks, Otis Williams, Franklin, Edwards, Richard Street og Glenn Leonard) blei – i alle fall økonomisk sett – en suksess. Samarbeidet var imidlertid fortsatt noe svakt, og etter endt turne forlot Ruffin og Kendricks gruppa igjen og fortsatte som duo.
Emu
Emu (Dromaius novaehollandiae) er en kjempestor flygeudyktig kasuarfugl (Casuariiformes), som i dag er stedegen for Australia med Tasmania. Emu er eneste nålevende art i slekten emuer (Dromaius). Bare strutser (Struthio) blir større blant våre nålevende fugler.
The Temptations
The Temptations
De påfølgende åra hadde The Temptations en og annen hitlåt uten heilt å nå gamle høyder. Det var fortsatt uro i gruppa og stadige skifter i besetninga. I 1989 blei de innvotert i Rock and Roll Hall of Fame. Gruppemedlemmene som omtales i galleriet, er Edwards, Franklin, Otis Williams, David Ruffin, Eddie Kendricks og Paul Williams. Etter å ha møttes igjen ved denne anledninga gjennomførte tre av dem en turne under navnet Ruffin/Kendrick/Edwards, Former Leads of The Temptations. Ei planlagt plate blei derimot ikke noe av, da Ruffin døde i 1991 av en overdose kokain. Året etter døde Kendrick (som på denne tida hadde sløyfa s-en sist i navnet sitt) av lungekreft.
Fontina
Bruksområder
Fontina har et bredt bruksområde og kan benyttes både alene med ett glass vin eller i osteanretninger. Osten blir i Italia ofte benyttet til fondue, i sauser, risottoer, gnocci eller pastaretter(7).
Emu
Taksonomi
Emu ble tidligere regnet til gruppen strutsefugler (Struthioniformes), men nyere forskning har avdekt at emuene er nærmest beslektet med kasuarene (Casuariiformes). Tradisjonelt ble emuene klassifisert i sin egen familie, emufamilien (Dromaiidae), men de er nå flyttet til en egen underfamilie (Dromaiinae) i kasuarfamilien (Casuariinae). .
The Temptations
The Temptations
Helsa til flere av de gamle Temptations tok til å skrante, og utover på nittitallet fortsatte gruppa med stadig nye folk. I 1997 turnerte Otis Williams, Ron Tyson, Theo Peoples, Harry McGilberry og Terry Weeks. De opptrådte også i pausen på Super Bowl året etter. Samme år kom albumet Phoenix Rising, og for første gang på over tjue år solgte de over en million eksemplarer av ei plate.
Fontina
Bruksområder
Det anbefales ikke å spise skorpen(6).
Emu
Taksonomi
I dag er det bare en eneste art i slekten, men gjennom historien har det vært flere arter. Fossiler av emuer fra pliocen, funnet på det australske fastlandet regnes, i dag som en egen art, D. ocypus. Det finnes også fragmentariske fossiler, trolig etter emuer, som daterer seg til miocen.
The Temptations
The Temptations
I 1998 kom også en to-episoders tv-film basert på Otis Williams' sjølbiografi. Den blei godt mottatt og fikk Emmy-prisen for beste regi. Filmen var utgangspunkt for flere søksmål fra familien til andre av The Temptations. Disse førte imidlertid ikke fram.
Emu
Taksonomi
I tillegg til nominatformen på fastlandet levde det en mindre underart av emu på Tasmania (D. n. diemenensis). Den døde ut omkring 1865, men siden har nominatformen blitt introdusert til øya. Det fantes også en dvergemu på Kangaroo Island, kangarooemu (D. n. baudinianus), men den døde ut omkring 1827. En annen dvergemu fantes på King Island, svartemu (D. n. minor), og var i live der fram til i 1805, da den døde ut i vill tilstand. Noen eksemplarer var sent til Frankrike året før, men disse døde ut i 1822. Svartemuen (på King Island) var den minste av underartene. Den var under meteren høy og veide omkring det halve av nominatformen.
The Temptations
The Temptations
I 1999 blei gruppa innvalgt i Vocal Group Hall of Fame. Med ulike sammensetninger har de fortsatt også i det nye årtusenet. I 2001 fikk de Grammy for albumet Ear-Resistible, og i 2007 var de nominert for sin versjon av Marvin Gayes «How Sweet It Is (To Be Loved by You)».
Emu
Taksonomi
Noen autoriteter anerkjenner også rasene woodwardi (Nordvest-Australia) og/eller rothschildi (Sørvest-Australia), men artens nomadiske natur, sammen med fjærfargenes foranderlige natur i forbindelse med alder og bleking, argumenterer mot gyldigheten av flere raser på fastlandet i Australia.
Biologi
Emuen er en kjempestor flygeudyktig fugl med en høyde på 150–190 cm og en vekt på cirka 30–55 kg, avhengig av kjønn og underart. Underarten på Tasmania er fysisk mindre enn nominatformen.
The Temptations
Avleggere
Mest kjent er nok Ruffin/Kendrick/Edwards: Former Leads of the Temptations (R/K/E: Tidligere førstesangere i ...), som bestod blant annet av de tre navngitte sangerne. Da Ruffin døde, fortsatte Edwards og Kendricks (sammen med inntil fire andre, blant andre Damon Harris) å turnere under navnet The Temptations, noe som førte til søksmål fra Otis Williams.
Emu
Biologi
Arten karakteriseres av en stor kropp med lange og svært kraftige ekstremiteter, med tre tær på hver fot, kun rudimentære vinger, lang hals og et lite hode med relativt kort nebb. Hos hannen er ansiktet, strupen og øvre del av nakken tilnærmet fjærløs (med bar blålig hud). Hunnene ligner hannene, men de blir større og er gjerne noe mørkere enn hannene. Den blålige bare huden er dessuten mer fargeintens hos hunnene.
The Temptations
Avleggere
Da Kendrick så døde, splitta Edwards og Harris opp og danna Dennis Edwards and the Temptations Review og Damon Harris and the Temptations Review. Også andre fra de opprinnelige avleggerne starta Temptation-hyllest-grupper. Besetninga har vært like skiftende som i den originale gruppa. På 2000-tallet har Paul Willams' sønn med samme navn sunget i Edwards' gruppe.
Emu
Biologi
Emuen er alteter og eter friskt gress, gressfrø, røtter, skudd (spesielt Acacia), insekter og frukter. Fuglene kan normalt klare seg gjennom lang tid uten direkte tilgang på vann. Arten er enten standfugl eller nomadisk, avhengig av tilgangen på mat og vann. I Vest-Australia trekker også fuglene nord–sør og følger regntiden.
The Temptations
Avleggere
Richard Street har også ei gruppe. Den går enten bare under hans navn, eller den kalles Richard Street's Temptations.
Emu
Biologi
Emuene parer seg i løpet av sommeren. Hannen bygger redet i en flat fordypning på bakken, typisk med en diameter rundt 1–2 m. Hunnen legger typisk 5–15 egg som hannen ruger ut i løpet av 55–56 dager, uten å spise, drikke, avgi avføring eller forlate redet. Kyllingene kan gå i løpet av 5–24 timer og de forlater redet 2–7 dager gamle, og de eskorterer av hannen de neste 5–18 månedene. Ei uke gamle kan de både løpe og svømme, og emuer er faktisk ganske dyktige svømmere. Avkommet får voksen fjærdrakt da de er omkring 3–5 måneder gamle. Da er de omkring halve høyden av de voksne fuglene. Ungene fortsetter å vokse til de er omkring 9–15 måneder gamle. De regnes som forplantningsdyktige fra de er 2–3 år gamle. Viltlevende emuer kan bli opptil ti år gamle, men i fangenskap kan bli eldre.
The Temptations
Avleggere
Leonard, Woodson og Henderson har turnert som Legendary Lead Singers of the Temptations og The Temptations Reunion Show sia 2004. Også dette har ført til rettssaker fra Otis Williams.
Mest populære låter
Dette er ei oversikt over singler som nådde opp blant Topp 10 på pop-listene i USA eller Storbritannia, samt de som gikk heilt til topps på rhythm-and-blues-lista i USA.
Populære album
Dette er ei oversikt over album som komm inn på Topp 10 i USA (US), Storbritannia (UK) eller på Billboars rhythm-and-blues-liste (R&B).
Constanța (fylke)
Constanța er et fylke (județ) i Romania. Det ligger i regionen Dobrudsja. Administrasjonssenteret er byen Constanța. Fylket hadde 684 082 innbyggere ved folketellingen i 2011.
Administrativ inndeling
Fylket har tre municipiu, åtte byer og 52 comună.
Liu Huaqing
I 2004 offentliggjorde han sine memoarer.
Vår Frue av Guadalupe-helligdommen
Et pilegrimsmål
I 1531, få år etter den spanske erobringen av Mexico, viste jomfru Maria seg flere ganger for en aztekisk mann, Juan Diego Cuauhtlatoatzin. Siste gang etterlot hun avtrykket av seg selv på kappa hans. Denne kappa viser et bilde av en mørkhudet jomfru Maria og er nå det viktigste målet for katolske pilegrimer i Amerika.
Jomfruen av Guadalupe, La Reina de México (Mexicos dronning) feires hver 12. desember, noe som er en uoffisiell festdag i hele Mexico. Bildet av Jomfruen av Guadalupe er over alt i Mexico, inne i busser og taxier, på restauranter og tatovert på armen til tøffe mannfolk.
Juan Diego ble kanonisert som helgen av pave Johannes Paul II i 2002, og var da den første helgenen fra Amerikas urfolk.
Kappa
Kappa er nå et av den katolske verdens viktigste relikvier. Den er vevet av kaktusfibrer fra området, og et slikt materiale er svært forgjengelig og skulle normalt vart i få år. Når kappa nå er like fin etter snart 500 år, ses naturligvis dette som et mirakel. Videre er det stjerner på Jomfruens kappe. Disse stjernene viser det nøyaktige stjernebildet den natta miraklet skjedde. I pupillene gjengis angivelig et fotografisk bilde av hendelsen. På kjolen hennes gjengis ordet «fjell» flere ganger med aztekiske skrifttegn. Fjellene er angivelig plassert som på et kart over Mexico
Basilikaene
Den opprinnelige basilikaen ble påbegynt umiddelbart etter Juan Diegos syn. Her ble kappen oppbevart fram til 1974. Denne bygningen har sunket ned i grunnen, slik mange bygg gjør i Mexico by på grunn av senkingen av grunnvannet. Etter mange års stenginging på grunn av restaureringsarbeider er nå kirken igjen åpnet for publikum.
Pilegrimenes mål er likevel den enorme basilikaen fra 1974, bygd av den meksikanske arkitekten Pedro Ramírez Vásquez. Her henger kappen høyt på veggen, og rullefortau gjør at pilegrimene får passere uten for store kødannelser. Inne i den tilnærmet sirkulære kirken er det sitteplass til 10 000 mennesker.
Fortroppen
Fortroppen var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig. Den ble utgitt av Norges Kommunistiske Partis ledelse i Bergen, og August Rathke var redaktør.
Fortroppen kom med første nummer i januar 1944, og var en stensilert avis. Den var spesielt retta mot ungdom, ment for å stimulere til økt sabotasje og bygge opp motstand mot en eventuell tysk mobilisering av norsk ungdom.
På våren 1944 jaktet Gestapo på den illegale pressa i byen, med hyppige razziaer. Avisen besluttet å flytte selve produksjonen ut av byen, og fant en gård på en kant der man ennå ikke hadde sett en tysker. Her installerte avisen seg på loftet; med radio, skrivemaskin og duplikator. Den ferdige trykksaken ble brakt tilbake til Bergen. Men også hit fant tyskerne fram. Tidlig en morgen hamret de på døra. Mens man oppholdt dem nedenunder ble antenner og utstyr gjemt unna på loftet. Duplikatoren ble hengt i et tau ut vinduet. I grålysningen, etter at tyskerne var dratt, flyttet Fortroppen ut i skogen og fant et tilholdssted under en stor helle.
En av avisgruppas medlemmer, lektor Erling Jørstad ble arrestert nokså snart etter at avisutgivelsen kom i gang. Han døde senere i Tyskland. En annen av folkene bak avisen var Villy Vallentinsen. Han deltok i en sabotasjegruppe, ble tatt og henrettet av tyskerne.
Fortroppen holdt det gående til sent på høsten 1944, da Gestapo til slutt rullet opp avisen og avdekket trykkeristedet.
Etter opprullingen ga en av de gjenværende medlemmene i gruppa ut avisen Radio nytt, som hadde undertittelen «Fortroppens nyhetsorgan». Denne avisen fikk senere navnet Radioavisen.
Gong (band)
Gong er et psykedelisk progrockband ledet og startet av den australske hippien og musikeren Daevid Allen i 1967. Musikken deres har også blitt beskrevet som space rock. En mengde mer eller mindre kjente musikere har en eller flere ganger satt sine føtter innenfor dette noe eksperimentelle prosjektet; Allan Holdsworth, Bill Bruford og Steve Hillage er noen eksempler.
Gimlevang
Gimlevang er en grunnkrets og et boligområde som er del av delområdet Lund/Sødal i Kristiansand, tidligere i Oddernes kommune. Området ligger mellom Gimlemoen og Torridalsveien og består av veiene Arenfeldtsvei, Major Laudalsvei, Oberstløytnant Omdals vei, Bernt Holms vei og Ingerthas vei. Stedet ble utbygget i årene etter krigen 1940-45 med eneboliger, tomannsboliger, rekkehus og firemannsboliger. Terrenget er for en stor del plant med hager rundt husene. Det er anlagt lekeplasser for barn, og de første tiårene var stedet preget av barnefamilier og mange skolebarn. Terrenget er nær Jegersberg og Sødal hvor det er turterreng og badeplasser.
Hærens leir på Gimlemoen rommet skoleavdelinger, først en tid befalsskole for infanteriet og senere krigsskole. I leirportene var det vaktpost, og ved vestre port mot Gimlevang var det mulig å følge med i vaktskiftet hver kveld, med marsjerende og avløsende soldater. I leiren vaiet det norske orlogsflagget. I en periode hadde Biltilsynet kontrollstasjon for førerkort og kjøretøyer i en stasjon som ble bygget ved vestre port, noe som skapte en del trafikk i et ellers avgrenset boområde.
Gresso (selskap)
Gresso er en russisk produsent av mobiltelefoner og mp3-spillere i luksus-segmentet.
Gimlevang
Fra bysentrum går trafikken til stedet i Gimleveien og Arenfeldtsvei. Gimlevang ligger på en høyde i forhold til Nedre Lund. Stedet kan også nås langs vei fra Torridalsveien to steder, gjennom Gimlemoen og over Kokleheia fra Sødal.
Gresso (selskap)
Mobiltelefonserien deres heter Black Aura, og er lagd av afrikansk blackwood. Skjermen er av ripefritt safir-glass. Denne ble lansert i 2006.
MP3-spilleren deres heter Symphonia. Denne fås i enten rent gull eller i kombinasjonen gull og blackwood. Denne ble lansert i 2007.
Pengenes historie
Pengenes historie strekker seg over tusener av år. Numismatikk er læren om mynter, pengesedler og medaljer, og i tillegg finnes fritidsinteressen myntsamling. Historisk sett har mange gjenstander blitt benyttet som varepenger (representasjon av verdi og rikdom) som eksempelvis naturlig sjeldne kostbare metaller (gull og sølv), foruten sjeldne porselensskjell, bygg, bønner og lignende, dessuten også andre gjenstander som representerte verdi for særskilte samfunn i ulike historiske perioder.
Gimlevang
Kokleheia var et nærliggende turområde, men ble utbygget med veier og boliger noen år etter at Gimlevang ble bebygget. Sentralt i området på Gimlevang ble det regulert plass til en butikk, og der har det vært kolonialbutikk siden 1955.
Pengenes historie
Moderne penger er i all vesentlighet en mynt, — med andre ord en abstraksjon. Penger av papir er kanskje den mest vanlige typen for fysiske penger i dag, men objekter bestående av gull eller sølv har mange av pengenes vesentlige egenskaper som økonomisk verdi.
Varebytte uten penger
I motsetningen til en populær oppfatning finnes det ikke bevis for et samfunn eller en økonomi som hvilte hovedsakelig på byttehandel. Isteden fungerte samfunn uten penger hovedsakelig langs prinsippene med gaveøkonomi. Når varebytte faktisk skjedde var det vanligvis i forbindelse med enten fremmede eller kommende fiender.
Ved byttehandel kan den som har noe av verdi, for eksempel et mål korn, bytte mot et annet objekt eller vare som oppfattes å ha tilsvarende verdi, eksempelvis et kokekar eller et redskap. Evnen til å utføre slike transaksjoner er meget begrenset da den er avhengig av ulike, men sammentreffende behov. Selgeren av matkorn må finne en kjøper som ønsker å kjøpe korn og som også kan tilby noe tilbake som selgeren ønsker å kjøpe. Det er intet felles medium for bytte som både selgeren og kjøperen kan konvertere sine verdier til. Det er heller ingen standardisering som kan måle den relative verdien av de ulike varene og tjenestene. Arkeologer har også funnet kobberstykker, der «varen» står preget i relieff, og vekten avspeilet den relative verdien. Den største av de kjente myntene av denne type hadde bilde av en okse med tilhørende plog og seletøy.
I en gaveøkonomi ble verdifulle varer og tjenester jevnlig gitt uten noen særskilt enighet om øyeblikkelige eller framtidige belønninger, det vil si at ingen formell quid pro quo eksisterte. Ideelt kunne samtidige eller gjentagende givere tjene til å sirkulere eller redistribuere verdier innenfor samfunnet.
Det er ulike sosiale samfunnsteorier som er fremmet for å forklare gaveøkonomier. En del betrakter gaver som en form for gjensidig altruisme (uegennytte). En annen fortolkning er at den sosiale status er belønning for gavene. Vurderer eksempelet delingen av mat i en del samfunn av jegere og samlere hvor matdelingen er en forsikring mot at den enkelte selv ikke greier å finne mat. Denne skikken kan reflektere altruisme. Det kan være en form for uformell forsikring, eller kan medføre særskilt sosial status eller andre fordeler.
Framveksten av penger
I fraværet av et medium for byttehandel opererte pengeløse samfunn hovedsakelig etter prinsippene av nevnte gaveøkonomi. Den mesopotamiske sivilisasjon utviklet en storstilt økonomi basert på varepenger (råvarer som representerte en verdi). Også Mesopotamia var en nasjon som var tidlig ute med oppmålte mengder av gull og sølv som ble brukt som betalingsmidler. Babylonerne og deres nærliggende bystater utviklet senere det tidligste økonomisystemer slik som vi oppfatter økonomisystem i dag i henhold til gjeld, juridiske kontrakter og lovverk som var knyttet til forretningspraksis og privat eiendom. Penger var ikke bare «noe» som oppsto, men var en nødvendighet for systemet skulle fungere.
Sekelen viser til en enhet i oldtiden for vekt og valuta. Sekelen er i dag valuta i det moderne Israel. Navnet kommer fra gresk siklo's eller siglo's, latin. siclus) og har betydningen «vekt». Den første bruken av begrepet kom fra Mesopotamia fra rundt 3000 f.Kr. og refererte til en særskilt menge av kornsorten bygg som ble relatert til andre verdier i et metrisk system i form av sølv, bronse, kobber og lignende. En bygg/sekel var opprinnelig først en enhet for vekt og deretter en valutaenhet. Akkurat som britisk pund opprinnelig var en enhet som benevnte et pund mengde med sølv.
Penger er et emne i Bibelen. I Det gamle testamente nevnes mynten sekel flere ganger, første gang i Første Mosebok 20:16: Og til Sara sa han: «Se, jeg gir din bror tusen sekel sølv...». Og i 23:15: ''«Herre, hør på meg! Et jordstykke som er verd 400 sekel sølv...» I Det nye testamente'' ble Jesus Kristus så opprørt av de som vekslet penger i tempelet at han trampet inn og begynte å velte bordene og drive dem ut med en pisk.
Det er den eneste gangen vi hører at Guds sønn bruker vold. Hva var det som fikk en pasifist til å bli så aggressiv? En forklaring er at jødene hadde blitt kalt til tempelet for å betale skatt med en særegen mynt av jern kalt for halv sekelsekel. Den ble målt til halv ounce (7 gram) av rent sølv med uten noen avbildning av hedensk keiser på den. Det var den eneste mynten som var akseptabel til Gud. Siden det var et begrenset antall av disse myntene i sirkulasjon var pengevekslerne i selgers marked og tok stor profitt ved sitt monopol på veksling. For Jesus var dette det samme som tyveri. I henhold til Evangeliet etter Matteus 21:13: «Det står skrevet: ' Mitt hus skal kalles et bønnens hus.' Men dere gjør det til en røverhule.»
Varer som penger
Varebytte har flere problemer, hovedsakelig at det krever en bevissthet om behov. Om en bonde som produserer hvete trenger hva en bonde som produserer frukt, er direkte bytte umulig ettersom sesongbetont frukt vil være skjemmet og ødelagt lenge før høstingen av korn skjer. En løsning er å handle frukt for hvete på indirekte vis via en tredje, mellomliggende vare: frukten blir byttet for den mellomliggende vare når fukten modnes. Om den mellomliggende varen ikke råtner og er ønsket gjennom hele året (eksempelvis kopper, gull eller vin), kan det bli byttet for hvete etter høstingen. Funksjonen med mellomliggende vare er av verdi som kan lagres over tid kan bli standardisert til utstrakte varepenger, og reduserer sammenfallet av problemet med behov. Ved å overkomme begrensningen av enkel varebytte, kunne mellomliggende varepenger gjøre handel med alle andre varer mer flytende.
Mange kulturer rundt om i verden har til sist utviklet bruken av varepenger. Oldtidens Kina, Afrika, og India benytter seg av porselensskjell. Handel i Japans føydale system var basert på koku, en enhet for ris. Sikel var en oldtidsenhet for vekt og valuta. Den første bruken av begrepet kom fra Mesopotamia en gang rundt 3000 f.Kr. og refererte til en særskilt vekt for bygg, noe som var knyttet til andre verdier i et metrisk system som sølv, kopper, bronse og lignende. En bygg/sekel var opprinnelig både en enhet for valuta og en enhet for vekt.
Standardisert mynt
Fra de tidligste tider har metall, når det var tilgjengelig, vanligvis vært favorisert som «ur-penger» over andre varepenger som krøtter, skjell eller salt, og antagelig for at det har vært fraktbart og delbart. Bruken av gull som pengeverdi har vært sporet tilbake til 3000-tallet f.Kr. hvor oldtidens Egypt benyttet gullstykker som en vektenhet for et medium av varebytte, slik det også hadde vært gjort i Mesopotamia med sølv. Det første kjente hersker som offisielt satte en standardisert vekt som pengeenhet var Feidon av Argos i antikkens Hellas på 600-tallet f.Kr. Det første eksempelet på stemplete penger, hvor pengene merkes med ord eller et piktogram som bevis på autoritet er en mynt av elektrum (naturlig legering av gull og sølv) merket med symbolet av en skilpadde fra øya Egina i Hellas. Den er datert til rundt 700 f.Kr. og kan i dag bli sett i Bibliothèque Nationale i Paris. Tilsvarende mynter av samme type metall ble også introdusert i Lydia rundt 650 f.Kr. Dette har blitt presentert som verdens første penger i moderne forståelse.
Det var oppdagelsen av probérstein (prøvestein) som førte an for metallbasert varepenger og mynter. Et hvert mykt metall kan bli testet for sin renhet på en probérstein, noe som gjorde det mulig på en rask måte å kalkulere det totale innholdet av et bestemt metall i en klump. Gull er også et mykt metall som er vanskelig å finne, det er kompakt og kan lagres. Som er resultat ble gull som verdi raskt spredt fra Lilleasia hvor det først fikk omfattende bruk og til resten av verden.
Å bruke et slikt system krevde flere skritt og en matematisk kalkulering. Probérstein gjorde det mulig å beregne andelen rent gull i en legering bestående av gull og annet metall, slik at man ved å gange gull-andelen med legerings-klumpens vekt kunne finne frem til mengden av rent gull. For å lette denne prosessen ble konseptet med standardisert mynt introdusert. I mynter var vekt og legering fastsatt på forhånd, og så lenge brukerne kjente myntens opprinnelse, var det ikke behov for en probérstein. Mynter ble vanligvis slått av en myndighet i en omhyggelig beskyttet prosess der det innstemplede emblem garanterte vekt og legering og dermed myntenes metallverdi. Det var imidlertid ganske vanlig for myndigheter å fastslå at verdien av slike penger lå i selve emblemet og således kunne de redusere verdien av valutaen ved å senke innholdet av verdifullt metall i myntene. Slike «skitne penger» kjennes omtrent fra begynnelsen av pengenes innførsel, og medførte sviktende tillit til det myntsystemet det gjaldt. For å garantere for tilliten, det vil si at myntene hadde denne bestemte verdien av et kostbart metalls verdi selv om de var «urene», kunne utstederen love at mynter kunne veksles inn i en gitt mengde kostbart metall.
Selv om gull og sølv vanligvis ble benyttet for å prege mynter, kunne også annet metall bli brukt. I oldtidens Sparta ble det preget mynter av jern for å avskrekke byens borgere fra å drive med utenlandshandel. Tidlig på 1600-tallet var det mangel på kostbart metall i Sverige og det ble da produsert «platepenger» som var store plater av kopper, og som ble stemplet med et trykk som indikerte platens verdi uttrykt i sølv.
Metall som penger
Under Romerriket ble det produsert mynter av tre forskjellige metaller: aureus (gull), denarius (sølv) og sestertius (bronse). Deres verdi var rangert etter metallets relative knapphet: gull var mer sjeldent enn sølv som var mer sjeldent enn bronse. De hadde alle bildet av den herskende keiser på den ene siden og de legendariske figurene Romulus og Remus på den andre som henvisning til Romas opprinnelse.
Gull forekommer rent i naturen og ble tidligere framstillet gjennom utvasking. Gull har i alle tider blitt skattet for dens bestandighet og glans. Metallet er meget smidig og framstilles i ekstremt tynne folier. Likeledes er sølv egnet som vanlig myntmetall ved å være smidig og lett å bearbeide. Med tiden får dog sølv en mørkere farge ved oksidering. Sølv ble framstilt ved å hendte ut sølvholdig blyglans hvor blyet ble skilt og man satt igjen med sølv. Kobber (som bronse ble framstilt av i blanding med tinn) er også vanlig som myntmetall. Ordet kobber er avledet fra øya Kypros, latin cuprum, «metall fra Kypros», ettersom øya hadde en rik forekomst på metallet. Kobber ble benyttet i alle tider for å gjøre en legering sammen med sølv for mynter av lavere verdi. Mynt har også blitt tilvirket i rent kobber med verdi i vekt på midten av 1600-tallet, og med symbolsk verdi på begynnelsen av 1700-tallet. Eksempelvis består en kronemynt fra Sverige av 75 prosent kobber og 25 prosent nikkel.
Det romerske myntsystemet overlevde Romerriket. Priser ble framdeles uttrykt i sølvdenarer under Karl den store, frankernes konge fra 771 til 814. Lenge før man i Norden begynte å prege egne mynter var mynter i omløp. De eldste man har funnet er romerske sølvdenarer fra rundt 100 e.Kr., til sammen rundt 7600 stykker og av disse er rundt 5000 funnet på Gotland. Men allerede på Karl den stores tid var det kronisk mangel på sølv i Vest-Europa. Med handel skaffet Europa seg varer fra Midtøsten og Østen, men samtidig fløt sølv ut av Europa i store mengder. Det var to måter å overkomme sølvmangelen, det ene var å selge varer som var ettertraktet i muslimske land: slaver og tømmer, eller man kunne gå til krig for å skaffe seg det man trengte. Det har blitt hevdet at drivkraften bak korstogene var grådigheten etter edelt metall, ikke primært religiøse grunner. Den totale gevinsten var dog mager, og betegnende nok ble det fjerde korstoget (1202–1204) utnyttet av norditalienske byer til å plyndre Konstantinopel, den største kristne byen i Øst, og var således medvirkende til at Det bysantinske riket falt for muslimene to århundrer senere.
Da Spania oppdaget og deretter utnyttet Den nye verden i Sør-Amerika var drivkraften edelt metall. Inkaindianerne kunne ikke forstå europeernes begjær etter gull og sølv, som de selv verdsatte etter deres estetiske egenskaper, hvor gull var «solens svette» og sølv var «månens tårer». Francisco Pizarro ledet den første av tre ekspedisjoner inn i Peru i 1525 med moderne skytevåpen som de innfødte var uforstående til. Etter å ha tatt inkakongen Atahualpa til fange og etter at denne skjønte hva europeerne egentlig ønsket, lovte han å fylle det rom han satt fange i med gull en gang og med sølv to ganger. I alt samlet inkaene inn mer enn 6 tonn med gull og 12 tonn med sølv, Deretter ble Atahualpa likevel henrettet og Inkariket revet i stykker i en orgie av spansk plyndring. Edelt metall ble sendt over Atlanterhavet til hjemlandet Spania og den spanske krone som hadde finansiert ekspedisjonene og selv tok en femtedel. Konvoier av skip, opptil hundre av gangen, fraktet 170 tonn sølv hver år fra Sør-Amerika til Spania. Alt sølvet innfridde de grådigste spanske drømmer. Sølvet finansierte ikke bare Spanias kriger i Europa, men også Europas voksende handel med Asia. Likevel kunne sølvet erobre de opprørske Nederlandene for Spania, og heller ikke sikre protestantiske England for den katolske spanske krone, og ikke redde Spania fra en ubønnhørlig økonomisk og geopolitisk nedgang.
Hva de spanske monarkene ikke forsto var at overflod av edelt metall er like ille som knapphet på det. Verdien på kostbare metaller er ikke konstant. Det spanjolene ikke forsto var at om de hadde et tonn med sølv og deretter skaffet seg et tonn til, var de ikke dobbelt så rike. En økning i mengden gjør ikke samfunnet rikere. Penger er ikke mer verdt enn hva andre er villig til å gi for det. Spanjolene plyndret og deretter gravde ut så store mengder med edelt metall at kjøpekraften sank i forhold til andre varer. Når kjøpekraften synker stiger samtidig prisene. Under hele den såkalte prisrevolusjonen som påvirket hele Europa mellom 1540 og 1640 økte matprisene betydelig etter å ha ligget stille i nær 300 år. Bare i England, hvor det finnes best tall for, økte leveomkostningene syv ganger større i perioden. For Spania ble sølvet som oljen er det for dagens Saudi-Arabia og Nigeria i dag: sølvet fortrengte insentivene til produktiv økonomisk aktivitet.
Metallbaserte penger hadde den fordelen at deres iboende verdi innenfor myntene i seg selv — på den annen side framkalte de manipuleringer: å klippe mynter i et forsøk på å skaffe seg og resirkulere det kostbare metallet. Et større problem var den samtidige sameksistensen av gull, sølv og koppermynter i Europa. Engelske og spanske handelsfolk verdsatte gullmynter mer enn sølv mynter, noe også deres naboland gjorde, noe som førte til at engelske gullbaserte guinea-mynter begynte å stige i verdi opp mot den engelske sølvbaserte krone på 1670- og 1680-tallet. Som en konsekvens ble sølv til sist dratt vekk fra England ved at tvilsomme mengder av gull som kom inn i landet i en grad som intet annet europeisk land ville dele. Effekten var verre for asiatiske handelsfolk som ikke delte den europeiske vurdering av gull — gull forlot Asia og sølv forlot Europa i slike kvanta at europeiske observatører som Isaac Newton, mester av Royal Mint, observerte forholdet med uro.
Det kom stabilitet inn i systemet ved de nasjonale bankene garanterte å veksle penger med gull ved pengenes lovte verdi. Dette kom ikke med letthet. Bank of England risikerte en nasjonal finansiell katastrofe på 1730-tallet da kundene forlangte at deres penger ble vekslet til gull i frykt for en øyeblikkelig krise. Til sist var det Londons handelshus som reddet banken og nasjonen ved stille økonomiske garantier.
Et annet skritt i evolusjonen av penger var endringen fra en mynt som var en enhet for vekt til å være en enhet for verdi. Det var et skille som ble gjort mellom dens vareverdi og dens spesifikke verdi. Forskjellen er at disse verdiene er seigniorage, det vil si nettooverskuddet man får ved å utstede en valuta. Overskuddet oppstår på grunn av forskjellen mellom pengenes påtrykte verdi og omkostningene med å trykke, distribuere og til sist trekke det tilbake fra sirkulasjon.
Bank og penger
Samtidig som handelsmenn og bankere i Lombardia vokste i størrelse og makt basert på styrken i de lombaridske slettenes kornavlinger, kom mange som ble tiltrukket av denne handelen, blant annet jøder fra Konstantinopel som hadde flyktet fra forfølgelse og tvangskonvertering i Spania fra 1492. Fra Konstantinopel og andre osmanske havner opprettet de handelsforbindelser med Venezia. Jøder som flyktet fra krig etablerte seg i 1509 og uvillige myndigheter avsatt et eget område, ghetto nuovo, i 1516 med sterke restriksjoner. Jødene fikk ikke lov til eie jord, men det var ett yrke kristne ikke vil ta i og det var utlån av penger mot rente. Jødene slo seg opp som en etnisk minoritet på det som foraktelig kalles lånehaier og ågeri. De drev forretning utenfor bygningen som en gang var kjent som Banco Rosso i en trang getto utenfor Venezias sentrum, sittende bak bordene, tavule, på benkene sine, banci. Hit kom Venezias handelsmenn for å låne penger. For kristne var det en synd å låne ut penger med rente. Ågerkarer, som lånte ut penger med rente, var blitt lyst i bann ved tredje Laterankonsil i 1179. Selv det å hevde at åger ikke var en synd ble fordømt som kjetteri og i Dantes Den guddommelige komedie i Canto XVII så dikteren for seg en særlig del av Helvetes syvende sirkel som reservert for ågerkarer.
Det samme tabu eksisterte også for jødene og muslimene. Men det fantes et beleilig smutthull i Femte Mosebok 23:19-20: ''«Du skal ikke kreve renter av din landsmann, verken av penger eller mat eller av noe annet skal du ta renter. Av utlendinger kan du kreve renter, men ikke av din landsmann. Da vil Herren din Gud velsigne deg i alt du foretar deg...»'' Med andre ord kunne en jøde ikke ta renter fra en annen jøde, men dog fra en kristen. Prisen de betalte for dette privilegiet var sosial fordømmelse, noe William Shakespeares drama Kjøpmannen i Venedig (1596-97) handler om. Her låner jøden og pantelåneren Shylock ut penger til handelsmannen Antonio med pant fra et pund kjøtt fra Antonios kropp. Når Antonio kan gjøre opp for seg krever Shylock panten innkrevd ved domstolen. Shakespeares stykke illustrerer tre viktige poeng (hvis vi ser bort fra den antisemittiske problemstillingen): i kredittmarkedets spede begynnelse tok utlånerne ågerrenter; domstoler for å løse finansielle tvister uten å gripe til vold; og sårbarheten til minoritetskreditorer stilt overfor fiendtlige debitorer som tilhører en etnisk majoritet. Over store deler av Europa tok jødene på seg den foraktelige ågerrollen ettersom andre muligheter var utestengt for dem. Samtidig som jødene bidro til oppbyggingen av den moderne stat, blant annet i funksjon som bank og ved finansiering av kirker og andre store byggverk, sto de overfor tidvise og jevnlige forfølgelser og folkemord. Deres posisjonen var alltid truet, noe som viste seg da kong Edvard I av England valgte i 1290 å forvise jødene fra riket og konfiskere deres midler framfor å betale sin gjeld. De fikk ikke tillatelse å komme tilbake til engelsk jord før under styret til Oliver Cromwell.
Mot slutten av perioden, i høyrenessansen, begynte tabuet og uviljen mot å ta renter å minske, og selv om den fortsatt eksisterte på Shakespeares tid, var den åpenbart svekket. Shakespeares Shylock var ikke den eneste pengeutlåneren som oppdaget kreditors iboende svakhet, særlig når kreditor var en utlending. Tidlig på 1300-tallet hadde Italias finansverden vært dominert av tre florentinske hus: Bardi, Peruzzi og Acciaiuli. Alle tre ble feid overende på 1340-tallet av mislighold av to av deres viktigste klienter, kong Robert I av Napoli og kong Edvard III av England (det var hans bestefar som drev jødene fra England etter å ha misligholdt sin gjeld).
Familien Medici endret situasjonen fra og med Giovanni di Bicci de' Medici, grunnleggeren av dynastiet, som bygde opp en stor makt og stor rikdom. I 1385 ble han sjef for de romerske filialene av banken som ble drevet av en slektning, en pengelåner fra Firenze. I Roma bygget Giovanni opp sitt omdømme som valutahandler. Pavedømmet var den ideelle klient på grunn av de mange valutaene som fløt inn og ut av Vatikanets pengekister. Selv om kirken fordømte innkreving av rente, var det andre måter å tjene på transaksjoner med penger. Istedenfor sjekker med gjeld og rente, ble instruksjonene gitt muntlig og notert i bankens bøker. I en tidlig form for dobbelt bokføring, fikk de som satte inn penger discrezione som kompensasjon (som sto i forhold til firmaets årlige fortjeneste) som gevinst for at de risikerte pengene sine. I tillegg drev Mediciene diversifisering ved at risikoen ble spredt på mange hender i motsetningen til tidligere italienske banker som hadde vært monolittiske strukturer som lett gikk konkurs (italiensk banca rotta, «brukket benk») om de rammet av misligholdt lån. Medicienes filial i Roma alene hadde snart en fortjenestemargin på 30 prosent. Da pave Pius II ble pave i 1458 var Giovannis sønn Cosimo de' Medici i praksis den florentinske stat. Banksystemet var blitt en statsmakt i staten.
Handelsveksel for varebytte
Veksler for varebytte ble alminnelig med ekspansjonen av den europeiske handelen mot slutten av middelalderen. En blomstrende italiensk engroshandel i tekstiler, ulltøy, vin, tinn og andre handelsvarer var meget avhengig av kreditt for dens hurtige ekspansjon og vekst. Varer ble tilbudt til en kjøper mot en faktura for handelen som utgjorde kjøperens løfte om betaling ved en spesifikk framtidig dato. Forutsatt at kjøperen var aktverdig og hederlig eller at fakturaen ble godkjent av en pålitelig garantist, kunne selgeren deretter presentere fakturaen til en handelsbank og utløse den i penger til en diskontert verdi før den faktisk forfalt.
Disse vekslene kunne også bli benyttet som en form for betaling av selgeren for gjøre ytterligere kjøp fra sine egne leverandører. Således ble vekslene – en tidlig form for kreditt – både et medium for veksling av varer og et medium for å oppbevare verdier. Som utlån ble gjort av oldtidens egyptere i form av kornbanker, ble disse handelskredittene en betydelig kilde for å skape nye penger. I England ble handelsveksler en viktig form for kreditt og penger i løpet av det siste kvarten av 1700-tallet og den første kvarten av 1800-tallet før pengeseddeler, sjekker og kassekreditter ble jevnt tilgjengelige.
Gjenparter
På 1100-tallet introduserte de engelske monarkene en tidlig form for veksel i form av to trestykker eller stokker med sammenfallende innskårne merker på. Vekselen som ble gitt til den som betalte ble kjent som «tally stick», noe som kan oversettes tilnærmet til «gjenpartstokk». Det engelske begrepet for aksje, stock, er avledet fra dette begrepet. Disse kom opprinnelig i bruk på en tid da papir var sjeldent og derfor kostbart, og bruken av disse gjenpartstokkene forble i bruk fram til begynnelsen av 1800-tallet, selv etter at penger i papirform var blitt rådende. Antallet med innskjærninger i stokkene ble benyttet til å angi ulike mengder av skatt som var blitt betalt til kronen. Innledningsvis var disse stokkene kun benyttet som en form for kvitteringer til skattebetaleren på den tiden han hadde innfridd sine forpliktelser. Etter hvert som skattedirektoratet ble mer effektivt begynte de å utstedte stokker som betegnet et løfte på skatt som skattebetaleren måtte gjøre i framtiden ved bestemte tider i løpet av året. Hver stokk besto av et tilpasset par – en stokk som ble gitt til skattebetaleren ved skattebetalingen som representerte den mengde skatt som ble betalt senere og den andre ble oppbevart av finansdepartementet og representerte den mengde skatt som ble samlet ved en framtidig dato.
Finansdepartementet oppdaget at disse stokkene også kunne bli benyttet for å skape penger. Når kronen hadde tømt sine nåværende ressurser, kunne disse stokkene benyttes til å representere framtidig skattebetalinger til kronen som en form for betaling til kronens egne kreditorer, som igjen kunne enten samle skattebeløpet direkte fra skattebetalerne eller benytte den samme stokken til å betale deres egen skatt til myndighetene. Således ble disse stokkene et akseptert medium for utveksling for en del former for transaksjoner og et akseptert medium for å lagre verdier. Som girobankene for det hadde finansdepartementet snart innsett at det også kunne utstedte stokker som ikke var støttet av noen bestemt betaling av skatt. Ved å gjøre så skapte finansdepartementet nye penger som var støttet av offentlig tillit og tillit til monarkiet framfor av bestemte inntekter fra avgifter.
Gullsmedbanker
Gullsmedene i England hadde vært håndverkere, handelsmenn i umyntet gullbarrer og utlånere av penger siden 1500-tallet. Men de var ikke de første som fungerte som finansielle mellommenn. Tidlig på 1600-tallet var notariuser og meklere de første som oppbevarte verdier med den uttrykte hensikt å låne det ut. Kjøpmenn og handelsmenn hadde samlet seg store mengder av gull og de overdro deres rikdom til Royal Mint for trygg lagring. I 1640 bemektiget kong Karl I av England med tvang den private gullrikdom som Royal Mint hadde oppbevart under påskuddet av dette var et lån til ham, om enn tilbakebetalt med tid og studer. Etter dette foretrakk handelsmennene å lagre deres gull hos gullsmedene i London som hadde egne sikre lagringshvelv, og for denne tjenesten tok gullsmedene et mindre honorar. I bytte for hver deponering av edelt metall utstedte gullsmedene en kvittering som sertifiserte mengden og renheten i det metallet som de hadde i sin oppbevaring.