Midvinterblot
Midvinterblot refuseres for første gang
Høsten 1911 ble Larsson intervjuet i Stockholms Dagblad om sine planer for Nationalmuseets siste vegg. Da fortalte han at han I 1913 laget Larsson en ny skisse at det samme motivet og sendte den til Nationalmuseet med ønske om at juryen ville «titta på, bedöma och döma skissen». Skissen ble utstilt i museet i november 1913. Denne gang hadde Larsson endret motivet slik at det forestilte kongens frivillige offerdød. Komposisjonens detaljer inneholdt flere forskjeller med det første utkastet. Det opprinnelige fantasitempelet med dets brutte tak og firkantede tårn var blitt erstattet av en laftet bygning i enkle linjer, som fylte en større del av bildets bakgrunn. Et tre er tilføyd, skalden med harpe er tatt ut, og flere bifigurer er tilføyd. Blant de nye figurene finnes en prest i rød kappe som står med ryggen til. Presten holder en offerkniv bak ryggen. Kongen står i profil med hodet kastet bakover. Dronningen som har kastet seg ned er flyttet til venstre del av bildet, og sønnen er skjult bak høvdingene. Den nye skissen ble vurdert av kunsthistorikeren Axel Gauffin i Stockholms Dagblad. Gauffin så bildet i lys av Larssons personlige og kunstneriske utvikling, og mente at skissen var kulminasjonen av en utviklingsprosess fra ungdommens famlende forsøk til senere fantastiske verk. Gauffin så det som karakteristisk for Larssons senere bilder at han hadde brutt gjennom virkelighetens murer. Han ønsket at Larsson skulle velge et annet motiv som var mer nasjonalt, bedre forståelig og mer på sin plass, men som fremdeles var helt ut typisk Larssonsk. Gauffins alternative forslag var et sommermotiv fra 1700-tallets Stockholm der Ulla Winblad med sine beundrere er på vei i båt fra Södermalm mot Djurgården. Den tidigere utsmykningsjuryen hadde blitt pensjonert, så ansvaret for veggdekorasjonene lå nå hos en ny komite som var etablert for å planlegge nyorganiseringen av museets samlinger. Komiteen besto av museets direktør Ludvig Looström, intendant Georg Göthe, arkitekt Carl Möller og maleren Richard Bergh. Komiteen avga sin innstilling 17. februar 1914: De var enige i at Larsson burde fullføre utsmykningen av trappehallen, men det valgte motivet falt dem ikke i smak. Direktøren Loostrøm utdypet komiteens beslutning; han pekte på at Larssons tidligere arbeider i trappehallen hadde skildret «betydelsefulla drag och personligheter ur vårt lands historia», men at han med denne skissen og dette motivet hadde begitt seg inn på den rene fantasiens område, og at verken motivet eller utførelsen av det kunne sees å leve opp til de kravene man måtte stille til et monumentalmaleri på denne plassen. De tre andre komitemedlemmene mente at motivet i seg selv, et midtvinterfest, var en genial kontrast til midtsommerfesten ved Gustav Vasas inntog, og at skissen i og for seg hadde noen kvaliteter, ut fra et rent dekorativ synsmåte. Men de tre mente at noe som en konges frivillige offerdød ikke var kjent fra svensk historie, og heller ikke kunne sees å være i tråd ment norrønt lynne i hedensk tid. Det kunne derfor være ønskelig at Larsson tok ut kongeofferet fra bildet, og nøyde seg med å skildre en midtvintersfest. De tre ville derfor anbefale at Larsson fikk utføre maleriet i henhold til sin skisse, med plikt til å ivareta «de ovan angivna eller andra mindre förändringar, vartill han kunde känna sig manad.».