cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anthony J. Soares
Viking FK
Soares undertegnet 23. februar 2015 en 18 måneder lang kontrakt med Viking FK. Spilleren ble beskrevet som taktisk klok og fysisk sterk på pressekonferansen samme dag. Soares pådro seg en kneskade på trening foran sesongstart, og mistet dermed flere kamper i starten på Tippeligaen i sin debutsesong for klubben. Debuten i Tippeligaen kom hjemme mot Rosenborg BK i seriens 4. runde, 25. april 2015, da han ble byttet inn for Magne Hoseth i det 71. minutt. Soares ble tidlig ansett som en god forsterkning, og etablerte seg for fullt i lagets førsteellver. Vinnervilje og evne til å kommunisere ble trukket frem som egenskaper som kjennetegnet den første amerikaner i mørkeblå drakt. Spilleren pådro seg en hodeskade i juni, og mistet dermed flere kamper også midtveis i sesongen. Med sin korte kontrakt, ble det tidlig klart at viking ønsket å forlenge avtalen med spilleren. Trener Kjell Jonevret ønsket å gjøre spilleren til lagkaptein, etter at stopperkollega og kaptein Indriði Sigurðsson ville forlate klubben etter sesongslutt. Soares spilte 20 tippeligakamper i sin første sesong for klubben. Etter endt sesong fikk spilleren tilbud om en forlengelse av kontrakten med klubben. Det ble imidlertid spekulert i om at spilleren ønsket seg videre i karrieren, og dermed ville takke nei til tilbudet.
AGF Fodbold
Juli 2016 ble det offentliggjort at A.J Soares hadde undertegnet en kontrakt ut 2017/18- sesongen med danske AGF. Soares fikk sin debut for AGF da han ble byttet inn for Danny Olsen etter 74 minutter mot Randers FC hjemme på NRGi Arena 31. juli 2016. Første mål for klubben kom i runden etter, da spilleren utlignet til 2 - 2 i en kamp mot Esbjerg fB på Blue Water Arena 8. august 2016. I en kamp mot FC Nordsjælland 12. september pådro Soares seg en hofteskade, og måtte dermed stå over flere kamper for sin nye klubb. 16. november 2016 ble det offentliggjort at Soares ville avslutte karrieren grunnet hodeskader påført tidligere i spillerkarrieren.
Personlig
AJ Soares gikk på UC Berkley sammen med USAs kvinnelige landslagsspiller Alex Morgan.
Roald Storsletten
Roald Storsletten (født 2. september 1915, død 6. februar 1991) var en norsk journalist og redaktør.
I studietiden var han redaktør i studentavisen Universitas, og i store deler av sin profesjonelle karriere virket han i Dagbladet, som journalist, nyhetsredaktør (1954–58) og sjefredaktør (1958–80).
Han var formann i Norsk Redaktørforening fra 1966 til 1971.
FA-cupen 1945/46
FA-cupen 1945/46 var den 65. sesongen av den engelske FA-cupen, og den første etter andre verdenskrig. Derby County slo Charlton Athletic 4–1 i finalen.
For første, og siste gang, ble alle rundene til og med kvartfinalen spilte over to kamper (hjemme/borte). Det var laget med best målforskjell over begge kampene som gikk videre. Det ble omkamp hvis det var uavgjort.
Yngwie Malmsteen
Yngwie Johann Malmsteen (født 30. juni 1963 i Stockholm) er en svensk gitarist som ble kjent i 1980-årene først og fremst grunnet sine tekniske ferdigheter og bruk av elementer fra klassisk musikk i sine komposisjoner, ofte kalt nyklassisk metal. Han heter opprinnelig Lars Johan Yngve Lannerbäck, men fra han var 10 år har han brukt morens pikenavn Malmsteen og anglisert fornavnet til Yngwie.
Tlaloc
Etymologi
Tlaloc var assosiert med vannverden til de døde, og med jorden. Hans navn er antatt å være avledet fra et ord på nahuatl som betyr «jord», tlālli, og dets mening har ulikt blitt tolket som «stien under jorden», «lange hule», eller «han som er gjort av jord».
Yngwie Malmsteen
Biografi
Yngwie Malmsteen vokste opp i Hässelby, en forstad til Stockholm i en meget musikalsk familie. Ifølge biografien på hans offisielle hjemmeside hadde han ingen interesse for musikk før han som 7-åring så et TV-program om da nylig avdøde Jimi Hendrix, og biografien beskriver hendelsen som «The day Jimi Hendrix died, the guitar-playing Yngwie was born.» Da Malmsteen var 18 år gammel spilte han inn en demo for svenske CBS sammen med sine venner, men låtene ble aldri utgitt. Frustert av motgangen begynte han å sende demokassetter til plateselskaper og folk innenfor musikkbransjen, og en av dem fant veien til Mike Varney, bidragsyter til gitartidsskriftet Guitar Player og grunnlegger av Shrapnel Music. Malmsteen ble invitert over til USA og platedebuterte med Steeler i 1982 og Alcatrazz i 1983 før han bestemte seg for å gå solo.
Tlaloc
Etymologi
J. Richard Andrews har tolket navnet som «en som ligger på land», identifiserte Tlaloc som en sky som hvilte på fjelltopper. Andre navn for Tlaloc var Tlamacazqui («Giveren») og Xoxouhqui («Den grønne»); og (blant den samtidige Nahua av Veracruz) Chaneco.
Skihopping i Italia
Italia har en viss tradisjon for skihopping og har arrangert mange vinteridrettsmesterskap, men har hatt få skihoppere i verdenstoppen. Etter 2005 har imidlertid flere italienere tatt medaljer i junior-VM. Landets mest kjente og over tid beste skihopper er Roberto Cecon, som blant annet tok bronsemedalje i VM i skiflyging i 1992 og 1994. Elena Runggaldier tok sølvmedalje i VM i 2011.
Yngwie Malmsteen
Biografi
Hans første album med soloprosjektnavnet Yngwie Malmsteens Rising Force, var Rising Force, fra 1984. Den klatret til nummer 60 på Billboards albumliste, ble nominert til en Grammy Award for «Best Rock Instrumental» og vant Guitar Players kåring av «Best Rock Album». I 1997 komponerte han sitt første rene klassiske verk Concerto Suite for Electric Guitar and Orchestra in E flat minor, Opus 1, som ble utgitt i 1998. Da Joe Satriani dro på G3-turné i 2003 med Steve Vai, var Yngwie Malmsteen den siste i trekløveret.
Skihopping i Italia
Historie
Ifølge skihistoriker Jakob Vaage var det sannsynligvis sveitsere og østerrikere som først brukte ski i Italia. Men også nordmenn var tidlig ute med å gå på ski i de italienske delene av Alpene, blant annet i 1899 og 1901. Det italienske skiforbundet ble stiftet i 1908, og nasjonale mesterskap i langrenn og hopp tok til året etter. I 1909 satte norske Harald Smith verdensrekord i hopp med 43 meter i Bardonecchia.
Yngwie Malmsteen
Biografi
Sammen med Eric Clapton var Yngwie Malmsteen de to første gitaristene til å få en egen signaturmodell produsert av Fender. Yngwie Malmsteen Stratocaster er en signaturmodell basert på Fender Stratocaster hvor noen signifikante endringer er byttet av pick-uper til DiMarzio HS-3 (senere også DiMarzio YJM) og at hele halsen er skallopert. Malmsteen brukte en kort periode på 80-tallet også Schecter-gitarer som ble laget slik at de lignet på Stratocastere.
Skihopping i Italia
Historie
Helt til begynnelsen av 1990-tallet hendte det bare sjelden at italienske skihoppere oppnådde gode plasseringer i internasjonale mesterskap. Et tidlig unntak var under VM hjemme i Cortina d'Ampezzo i 1927, da Vitale Venzi ble nummer 6 og Luciano Zampatti nummer 10 i spesielt hopp. De tidlige verdensmesterskapene på ski hadde imidlertid ujevn deltakelse fra land utenom vertsnasjonen, og verken Norge eller Finland deltok i 1927.
Yngwie Malmsteen
Inspirasjonskilder
Yngwie Malmsteens interesse for musikk ble vekket i 1970 da han så et TV-program om Jimi Hendrix. Han fordypet seg i musikken til band som Deep Purple, og gjennom Ritchie Blackmores gitarspill inspirert fra klassisk musikk studerte han komponister som Johann Sebastian Bach, Antonio Vivaldi, Ludwig van Beethoven og Wolfgang Amadeus Mozart. En annen viktig inspirasjonskilde er Niccolo Paganini og hans 24 Capricci som ifølge Malmsteens hjemmeside lot ham endelig forstå hvordan han kunne kombinere sin kjærlighet for klassisk musikk med sine tekniske ferdigheter på gitaren. Andre kilder Malmsteen har referert til er Brian May fra Queen, Steve Hackett fra Genesis, Alex Lifeson fra Rush og Uli Jon Roth.
Skihopping i Italia
Historie
17. mars 1935 satte sveitsiske Fritz Kainersdorfer verdensrekord med 99,5 meter i Ponte di Legno. Samme dag ble Olav Ulland (Norge) den første til å hoppe over 100 meter da han landet på 103,5 meter, men han falt, og hoppet ble ikke godkjent som verdensrekord. Italienske Bruno Da Col nådde 100 meter i Ponte di Legno året etter, kort tid etter at Sepp Bradl (Østerrike) hadde brutt 100-metersgrensa med 101 meter i Planica i Jugoslavia.
Italias beste skihopper i siste halvdel av 1970-tallet og første halvdel av 80-tallet var Lido Tomasi, som ble italiensk mester 8 ganger mellom 1977 og 1985. Men han nådde aldri opp blant de ti beste i OL, VM eller sammenlagt i verdenscupen. Sesongen 1981/82 ble Massimo Rigoni nummer 7 sammenlagt i verdenscupen. Den sesongen hadde han tre andreplasser og to tredjeplasser i enkeltrenn i verdenscupen. Antonio Lacedelli ble nummer 9 sammenlagt i Hoppuka 1985/86. Samme sesong tok Italia sølv i lagkonkurransen i junior-VM. Sandro Sambugaro ble nummer 9 i normalbakken i VM i Oberstdorf i 1987.
Ivan Lunardi ble juniorverdensmester i 1986. I OL i Albertville i 1992 ble han nummer 7 i stor bakke. Samme år ble han nummer 9 i VM i skiflyging. Han ble nummer 4 i normalbakken og nummer 9 i storbakken i VM i Falun i 1993. Lunardi vant ett verdenscuprenn, i storbakken i Lahtis 7. mars 1993. Hans bror Virginio Lunardi ble nummer 9 i VM i skiflyging 1990 og ble samme sesong nummer 10 sammenlagt i verdenscupen.
Roberto Cecon tok sin første av seks seiere i verdenscuprenn i normalbakken i Predazzo 16. februar 1990, for øvrig i et renn der landsmennene Virginio Lunardi og Ivo Pertile tok tredje- og fjerdeplass. Samme sesong tok Cecon sølvmedalje i junior-VM. Han ble nummer 5 sammenlagt i verdenscupen 1993/94 og nummer 2 i 1994/95. Cecon tok bronsemedalje i VM i skiflyging 1992 og 1994, og ble nummer 10 i 1990 og 6 i 2002. I Hoppuka ble han nummer 6 sammenlagt i 1993/94 og 7 i 1994/95. Han lyktes ikke like godt i ski-VM, men ble nummer 9 i normalbakken i Lahtis i 1989 og nummer 8 i storbakken i Thunder Bay i 1995.
Siden 2005 har Sebastian Colloredo vært Italias beste mannlige skihopper, men han har ikke oppnådd topplasseringer i internasjonale mesterskap eller verdenscup. I 2006 tok Andrea Morassi bronsemedalje i junior-VM. Diego Dellasega greide samme valør i 2010.
Flere italienske kvinner har i serere år oppnådd gode resultater. Lisa Demetz ble juniorverdensmester i 2007. I kontinentalcupen for kvinner (tilsvarende verdenscup), som startet opp i 2004, ble hun nummer 6 sammenlagt i 2005/06, 10 i 2006/07 og 8 i 2007/08. Hun vant et kontinentalcuprenn i Toblach 21. januar 2009. Elena Runggaldier tok sølvmedalje i VM i Oslo i 2011. Hun ble juniorverdensmester i 2010, tok sølv i 2008 og bronse i 2006. Evelyn Insam ble nummer 5 i OL i Sotsji i 2014, den beste plasseringen noen italiensk skihopper har klart i OL. Hun ble nummer 8 i VM i 2011 og fikk samme plassering i VM i Predazzo i 2013. I 2013 tok hun sølvmedalje i junior-VM.
To italienske kombinertløpere har tatt medalje i internasjonale mesterskap. Alessandro Pittin ble juniorverdensmester på normaldistanse og tok bronsemedalje på sprinten i 2008. Året etter ble han juniorverdensmester både på sprint og normaldistanse. Han tok bronsemedalje på normaldistansen i OL i Vancouver (Whistler) i 2010. I ski-VM i Falun i 2015 tok han sølvmedalje på normaldistansen. Han har vunnet tre renn i verdenscupen i kombinert, alle i løpet av ei langhelg i Chaux-Neuve i januar 2012. Mattia Runggaldier ble juniorverdensmester på normaldistanse i 2012. I det mesterskapet tok Italia sølv i lagkonkurransen.
Hoppbakker og arrangerte mesterskap
Italias første (daværende) storbakke i Ponte di Legno fikk en verdensrekord i 1935, men har ikke vært i bruk siden 1966. Normalbakken i Gallio ble bygd til junior-VM i 1987 og hadde også verdenscuprenn året etter og junior-VM igjen i 1996. Tarvisio med sin normalbakke hadde junior-EM i 1972, og et verdenscuprenn i kombinert i 1985. Da junior-VM ble arrangert der i 2007, måtte imidlertid hopprennene flyttes til Planica i Slovenia på grunn av snømangel.
Den i mange år viktigste og mest kjente hoppbakken i Italia er normalbakken i Cortina d'Ampezzo. Stedet hadde VM i 1927, men verdensmesterskapet som ble arrangert der i 1941 ble annullert etter krigen, fordi bare et lite antall land hadde hatt mulighet til å delta. En ny hoppbakke ble bygd til OL i 1956. Den hadde renn i verdenscupen fra 1979 til 1985 (deriblant det aller første verdenscuprennet 27. desember 1979), men har siden ikke vært i bruk.
K67-bakken i Toblach hadde renn i kontinentalcupen for kvinner i årene 2005-2009.
Novgorod
Novgorod eller Velikij Novgorod (russisk: Великий Новгород, oversatt: «Mektige Novgorod», der velikij betyr «mektig» og novgorod betyr «ny by», må ikke forveksles med byen Nizjnij Novgorod), er en av Russlands eldste og viktigste historiske byer. Byen ble av vikingene kalt for Holmgard (norrønt: Holmgarðr). Novgorod ligger langs den historiske ruten mellom Moskva og St. Petersburg (180 km sørøst for St. Petersburg), ved elven Volkhov, som renner ut fra innsjøen Ilmen. Byen er administrativt senter for Novgorod oblast og har 240 000 innbyggere.
De historiske monumentene i Novgorod og omegn ble satt på UNESCOs liste over verdensarven i 1992. Novgorods norske vennskapskommune er Moss.
Geografi
I 2004 ble forstaden Kretsjevitsy nordøst for byen innlemmet i Novgorod. Byen dekker pr. 2008 et areal på 90 km².
Klimaet er forholdsvis tørt. Gjennomsnittstemperaturen varierer fra ca. -9°C i kaldeste måned til +17°C i varmeste (juli).
Starten på Rurikdynastiet
Novgorod er den eldste slaviske byen som er registrert i Russland. Byen er først nevnt i 859, og da var den allerede en viktig stasjon på væringenes (skandinavenes) handelsrute mellom Baltikum og Bysants. Ifølge den norrøne mytologien skal Holmgard ha eksistert betraktelig mye tidligere, men det er vanskelig å skille myter fra historiske fakta. Senere nevnes Holmgard kun som en festning inne i byen Rjurikovo Gorodisjtsje, oppkalt etter den norrøne herskeren Rurik (ca. 830 – 879), som ble invitert til byen for å skape ro og orden, og som gjorde den til sin hovedstad. Arkeologiske funn antyder at Gorodisjtsje, som var knjazens (fyrstens) residens, kan dateres til midt på 800-tallet, mens selve byen dateres til slutten av århundret. På midten av 900-tallet var Novgorod en fullt utviklet middelalderby og et politisk sentrum. Rurikdynastiet skulle regjere over Russland i mer enn 750 år.
Kievriket
I 882 inntok Ruriks etterfølger, Oleg av Novgorod (Helge), Kyiv (Kiev) og grunnla Kievriket. Han valgte Kiev til sin hovedstad, noe som gjorde Novgorod til den nest viktigste byen i riket, men den beholdt sin posisjon som sentrum for utenlandshandel. Ifølge tradisjonen ble den eldste sønnen og arvingen til den regjerende fyrsten i Kiev sendt til Novgorod som barn. I norrøn mytologi ble byen nevnt som hovedstad i Gardarike. Fire norske konger – Olav Tryggvason, Olav Haraldsson, Magnus Olavsson og Harald Hardråde, søkte tilflukt i Novgorod fra fiender i hjemlandet. Tidlig på 900-tallet sendte Novgorod felttog mot Konstantinopel (norrønt: «Miklagard») for å sikre handelen med Bysants. Dette resulterte i en integrering av østslaviske stammer i det russiske Kievriket.
Av alle sine fyrster, satte novgoroderne minnet om Jaroslav den vise (ca. 978 – 1054) høyest. Han utstedte de første skrevne lovene (senere inkludert i Russkaja pravda) og finansierte byggingen av den mektige St. Sofia-katedralen (1045), som fremdeles står. Som takk for hjelpen til å beseire sin eldre bror og beholde tronen, tildelte Jaroslav byen Novgorod flere privilegier. Til gjengjeld oppkalte novgoroderne byens torg etter Jaroslav. Innføringen av kristendommen på slutten av 900-tallet gjorde Novgorod til et mektig kirkelig senter. Anstrengelsen til biskopene i Novgorod for å spre og markedsføre den ortodokse troen bar frukter på midten av 1100-tallet, da embedet ble oppjustert til erkebiskops rang, og dermed ble bispestolen i Novgorod den mektigste i den russisk-ortodokse kirke.
Holmgard og Norge
Novgorod (Holmgard) spiller også interessante biroller i norsk historie. Én ting er at kong Olav Tryggvason tilbragte deler av sin barndom her, hos den hedenske fyrst Vladimir. Men langt viktigere er helgenkongen Olav Haraldssons opphold her.
Da kong Knut den mektige dro til Norge for å befeste sitt grep over landet, måtte Olav Haraldson flykte unna. Etter en kort tid i Sverige slo han seg ned i Holmgard i Gardarike, hvor han ble vel mottatt av storfyrst Jaroslav og hans fyrstinne Ingegerd av Sverige, som Olav i sin tid skulle hatt til ekte.
Snorre lar oss i sin kongesagaer Heimskringla forstå at Olav gjennomgikk en dyp åndelig utvikling i Gardarike. Olav kommer til Gardariket og lærer lidelsens mysterium å kjenne. Hans kongsgjerning har lidd skibbrudd. Ættearven er tatt fra ham. Odelslandet er erobret av en utenlandsk konge. Kristendommens fremtid er truet når stormennene får ture frem som tidligere. Den selvbevisste Olav lever nå på fyrst Jaroslavs nåde. Han gjør en dårlig figur foran sin tiltenkte festmøy Ragnhild. Maktens glorie er tatt fra ham – en konge uten land. Han er handlingslammet. Skal han ta imot fyrst Jaroslavs tilbud om å styre over de hedenske bulgarerne? Flokken av menn som har fulgt ham fra Norge, råder ham fra det.
Det fortelles fra oppholdet i Holmgard at mens Olav sitter og grunner, kommer han i vanvare til å bryte den kristne helgedagsfreden ved å spikke på et trestykke på en søndag. En av kongens menn ser hva kongen holder på med, og sier nennsomt: «Det er mandag i morgen, herre.»
Grublerier tærer over tid på sinnets krefter. Det er bare en ting å gjøre – legge sin sak i Guds hender. Det gjør Olav. Snorre beretter: «Slike tanker gikk han ofte med, og ga sin sak inn under Gud og ba ham la noe hende, så han kunne se hva som var det beste». Det er bønnen som bringer Olav ut av grublerienes onde sirkel. Snorre skriver: ''«Det er sagt at Olav var en from mann, som bad til Gud alle sine levedager. Men etter at hans makt minket, mens motstanderne ble sterkere, så la han all hug på å tjene Gud. Da hadde han ikke noe annet å tenke på som kunne ta ham bort fra det.»''
Det er fra Novgorod at Olav i 1030 bryter opp for å gjenerobre Norge og befeste den spede og vaklende kristendom der. Veien fører til Stiklestad, der han faller den 29. juli.
Republikken Novgorod
Den mektige bystaten kontrollerte mesteparten av det nordøstre Europa, fra dagens Finland og Estland til Uralfjellene. Den viktigste personen i Novgorod var da posadniken, en slags «borgermester», offentlig valgt fra byens aristokrati av en samling kalt vetsje. Novgorod-retten ble formelt ledet av prinsen (som også ble valgt av vetsje-samlingen), men avgjørelsene hans måtte bekreftes av posadniken for å bli gjeldende. På 1200-tallet ble Novgorod en del av Hansaen, og ble en av Europas fire viktigste handelsbyer sammen med Bergen, Brugge og London. Tyske handelsmenn dannet en koloni i Novgorod. De kalte byen for Naugard. Eksportartiklene var hovedsakelig pels, skinn, voks, honning, lin og tjære. Stoffer og metaller ble importert fra Europa, og korn fra Sentral-Russland. Transitthandelen med Sentral-Asia nådde også et stort volum.
Igjennom middelalderen hadde Novgorod en god fremgang, byen ble et av Europas viktigste handels- og kulturelle sentra. Flesteparten av innbyggerne var lese- og skrivekyndige og de brukte ark av bjørkenever for skriftlig kommunikasjon. Allerede på 1000-tallet fikk byen sin første skole og Novgorod ble en av Russlands hovedbyer når det gjaldt litteratur og bokproduksjon. Noen av de eldste russiske dokumenter ble skrevet i Novgorod. Mens Paris og London vasset i gjørme, ble Novgorod berømmet av utlendinger for sine brolagte veier og rene gater. Handelsmannen Sadko fra Novgorod ble også en populær helt i russisk folklore.
På 1200-tallet var Novgorod hardt presset av danskene i allianse med korsfarerordnene Den tyske orden og Sverdbroderordenen. Ledet av biskop Hermann von Buxhoeven av Dorpat angrep de fra Estland mot Novgorod, men den ca. 2 000 mann store styrken ble slått tilbake av ca. 6 000 russerne under Aleksander Nevskij av Novgorod ved slaget på den islagte Peipus-sjøen den 4. april 1242.
Novgorod var på høyden på 1300-tallet, da hadde befolkningstallet vokst til rundt 400,000. Byens storslagenhet fra denne perioden, med hundrevis av praktfulle kirker, handelshus, lagre og markedsplasser, har vært et rikt grunnlag for russisk kunst og folklore. Novgorods arkitektur, retning i ikon-maling, dekor og gullsmedkunst er kjent over hele verden. Men århundret var også starten på nedgangstidene med blant annet kamp mot Moskvas overlegenhet.
Innlemmet i Moskvastaten
Novgorods voldsomme økning i befolkningstallet, førte til at det etterhvert ble vanskelig å brødfø så mange innbyggere. Interne stridigheter blant republikkens ledere svekket også bystatens suverenitet. Byen var avhengig av Vladimir-Suzdal-regionen for korn. De store byene i området, Moskva og Tver, brukte denne avhengigheten for å få kontroll over Novgorod. Storfyrstedømmet Moskva hadde på denne tiden samlet mange byer og områder i Russland, og var blitt et mektig rike. I 1478 annekterte Ivan III Novgorod inn i Moskvastaten. Novgorod forble Russlands tredje største by fram til Ivan den grusomme plyndret byen og drepte flere tusen av innbyggerne i 1570. Men Novgorod beholdt sin kommersielle posisjon fram til St. Petersburg ble grunnlagt i 1703. Mellom 1611 og 1617 var Novgorod okkupert av Sverige, men Russland greide til slutt å ta byen tilbake. I 1727 ble byen hovedstad for regjeringen i Novgorod.
Den annen verdenskrigs ødeleggelser
I tillegg til de store menneskelige og materielle tap medførte den tyske besettelse av Novgorod en mer akademisk skade. Den stortyske propaganda la ikke overraskende stor vekt på at ikke bare Novgorod, men også Russland som sådan, hadde skandinaviske røtter. Og da Novgorod var inntatt, hadde den tyske filmavisen «Wochenschau» skrytt: «Novgorod, den gamle tyske hansestaden Naugard, Østens Nürnberg, er på våre hender».
Etter krigen ble det vanskelige tider for de russiske historikere som i sin forskning var kommet til at svenske vikinger hadde spilt en viktig rolle i byens og landets historie. En av dem som fikk føle det, var historikeren Lev Klejn. Han analyserte motviljen slik: «Det dreier seg om den nasjonale stolthet. For mange russere var det en formastelig påstand at den russiske stat på noe tidspunkt skulle ha blitt muliggjort av fremmede folkeslag. Vikingene var jo skandinaviske germanere, de var nordgermanere, og derfor var det en utålelig tanke». Så sent som i 1979 ble «normannisten» Lev Klejn dømt til tre års fangeleir, på papiret på grunn av homoseksualitet, i realiteten av først nevnte grunn.
Etter krigen er byens sentrum gradvis blitt restaurert. De viktigste monumentene ble vernet av UNESCOs liste over verdensarvsteder i 1992. I 1998 ble byen offisielt omdøpt til Velikij Novgorod og fikk dermed tilbake sin middelaldertittel Mektige Novgorod.
Politikk og administrasjon
Byens duma (bystyre) består av 25 representanter valgt for femårsperioder. Representantene velges i enkeltmannskretser. Byens administrasjon ledes av en folkevalgt ordfører, også han valgt for fem år av gangen. Siden 2008 har Jurij Bobrysjev (Forent Russland) vært Novgorods ordfører.
Novgorod er administrasjonssenter i Novgorod oblast.
Byens våpen er basert på byens historiske våpen fra 1781 og viser to svarte bjørner som flankerer en trone. Den moderne utgaven av byvåpenet ble innført i 1991.
Næringsliv
Novgorods økonomi er i dag i hovedsak basert på turisme. Byen har også metall- og treindustri, og er dessuten en stor produsent av kunstgjødsel.
Utdanning
Novgorods universitet er oppkalt etter Jaroslav I av Kiev, og ble opprettet i 1993 etter en sammenslåelse av to tidligere høyskoler. Flere andre høyskoler har også avdelinger lagt til byen, blant annet St. Petersburg statsuniversitet for økonomi og finans.
Samferdsel
Byens togstasjon ligger 1,5 km vest for Kreml ved Vokzalnaja-plassen. Novgorod har daglige avganger til St. Petersburg og Moskva, og også togforbindelse til Kiev og Murmansk. Via motorveien M10 knyttes Novgorod til St. Petersburg (189 km) og Moskva (531 km).
Novgorods to flyplasser Jurjevo og Kretsjevitsy har ikke vært i bruk siden 1990-tallet. Nærmeste operative flyplass er Pulkovo ca. 180 kilometer nord for byen.
Kultur
Ingen andre russiske eller ukrainske byer kan konkurrere med Novgorod om variasjonen og alderen på sine middelaldermonumenter. Novgorod har, i likhet med mange russiske byer, sitt eget Kreml (festningsverk). Her finnes den vakre Sofiakatedralen og tusenårsminnesmerket for Russland, formet som en kirkeklokke (motivet finner man igjen på 5-rubelseddelen).
Sofiakatedralen og byens kirker
Den fremste av middelaldermonumentene er Sofiakatedralen som ble bygd mellom 1041 og 1050 av Vladimir av Novgorod, som ble ansporet av det av sin far Jaroslav den vise. Kirken skulle være et uttrykk for Jaroslavs takknemlighet for Novgorods støtte til ham i hans kamp mot Kiev. Dette er den best bevarte kirken fra 1000-tallet, og den første som viser de opprinnelige karaktertrekkene av russisk arkitektur, med strenge steinmurer og fem hjelmlignende kupler. Dette er en videreføring av sentralkirken med kupler i bysantinsk arkitektur. Freskene i kirken ble malt på 1100-tallet, og ble renovert i 1860-årene. Ikonografien er bysantinsk med blant annet avbilding av Konstantin den store og moren hans, keiserinne Helena. Katedralens berømte bronseporter er laget i Magdeburg i 1156 og skal angivelig være stjålet av novgoroderne fra den daværende svenske hovedstaden Sigtuna i 1178.
Fra 1100-tallet til 1400-tallet var Sofia-katedralen det seremonielle og åndelige sentrum for republikken Novgorod. Navnet Sofia er gresk og betyr visdom, som er en av de syv kristne hoveddygder. Initiativtageren til kirken hadde allerede i byggeperioden tilnavnet den vise. Men navnevalget bør primært sees i lys av at de russiske kristne skjelte til den østlige kristendoms berømte hovedkirke i Konstantinopel, Hagia Sofia, der dedikasjonen «visdom» var en allegorisk «mellomstasjon»: Den hellige Visdom (he hagia sophia) er å forstå som Kristus, som er Guds inkarnerte Ord. Slik er kirken å forstå som en slags Kristkirke.
I alt finnes det 39 kirker og katedraler i byen. Man må i denne forbindelse ikke tenke på det vestlige katedralsbegrepet, som en residerende biskops ene og eneste domkirke.
Utenfor festningsmurene står det tre katedraler som ble satt opp under Mstislav den store, den siste monarken av det forente Russland. St. Nikolaskatedralen (1113–23), inneholder fresker av Mstislavs familie. Jurjevklosteret (trolig det eldste klosteret i Russland) inneholder en romansk katedral fra 1119. En lignende katedral med tre tårn (1117) som står i Antonievklosteret, er trolig satt opp av de samme byggmesterne.
Det er mange gamle kirker spredt over hele byen, noen av dem ble sprengt av nazistene og er senere restaurert. Eksempler på de eldste, er kirkene som er dedisert til St. Peter og Paulus (1185–92), Maria Bebudelseskirken i Mjachino (1179), Maria Himmelopptagelseskirken på Volotovo (1180-årene – ødelagt av den tyske Wehrmacht under annen verdenskrig, gjenoppbygningen finansiert for det meste fra Tyskland var ferdig i 2002) og St. Paraskevakirken (1207). Det største mesterverket fra tidlig novgorodsk arkitektur finner vi i Vår Frelsers kirke ved Nereditsa (1198).
I republikkens siste århundre ble et par nye gudshus innviet til St. Peter og Paulus (Slavna 1367 og Kozhevniki 1406), til Kristi fødsel (Cemetery 1387), til Apostelen Johannes (1384), til De hellige apostler (1455), til St. Demetrius (1467), til St. Simeon (1462) og til andre helgener. Ingen av disse kirkene er så nytenkende i formen som kirkene fra den forrige epoken. Flere skrin fra 1100-tallet ble tatt fra hverandre bit for bit og så satt sammen igjen akkurat som de var.
Ivan IIIs erobring av Novgorod i 1478 endret avgjort karaktertrekkene til den lokale arkitekturen. Større oppdrag ble etterpå utført av byggmestere fra Moskva og hadde mønster etter katedralene på Moskvas Kreml, for eksempel Frelserkatedralen på Khutjnklosteret (1515) og Nikolajkatedralen på Vjasjizhjklosteret (1685). Men likevel ble noen provinsielle kirker bygget ifølge lokale tradisjoner, for eksempel St. Boris og Gleb-kirken (1586).
Novgorods Kreml
Novgorods Kreml er det eldste i Russland. Festningen er nevnt så tidlig som i 1044, og dagens murer og tårn er fra 1400-tallet. Tradisjonelt er festningen kjent som «Detinets», og her skjedde det viktigste i novgorodenes samfunn; festningen huset utenlandske ambassader, her ble militære styrker samlet før de dro ut i kamp, og her foregikk veche-møtene.
Kreml inneholder også det eldste palasset i Russland, det såkalte Fasettkammeret (erkebispegården), som ble bygget i gotisk stil av tyske mestere i 1433. Her finner vi også det eldste russiske bjelletårnet (fra 1493) med et sett av bjeller fra mellom 1500-tallet og 1700-tallet. Det eldste russiske klokketårnet fra 1673 står også her. Blant nyere konstruksjoner er det mest bemerkelsesverdige det kongelige palasset (fra 1771) og bronseminnesmerket for det russiske tusenårsjubileet (fra 1862).
Friluftsmuseet
I landsbyen Vitoslavlitsj, på veien mellom Novgorod og Jurievklosteret, er det etablert et friluftsmuseum med trekunst. Mange trekirker, hus og møller, noen helt fra 1300-tallet, er blitt bragt hit fra hele Novgorodregionen.
Trykksår
Trykksår eller liggesår (latin decubitus) er en type sår som oppstår på grunn av trykk, friksjon eller rivende krefter mot huden over lengre tidsperioder. Spesielt utsatte områder er utstikkende beinete områder som hoftene, anklene, hælene, ørene, samt trykkpunkter nederst på ryggen nær halebeinet. Trykksår oppstår når vevet får for dårlig blodtilførsel og vevsdød fordi man sitter eller ligger i samme posisjon over lengre tid, ned mot 60-90 minutter. Disponerende faktorer er undervekt, overvekt, feilernæring, høy alder, nervesykdommer og diabetes.
Sykepleiere bruker ofte graderingsskalaer som Waterlow-skalaen for å vurdere pasienters risiko for å utvikle trykksår, for dermed å kunne forebygge dem effektivt.
Dokumentarfilm
Dokumentarfilm er en filmform som har utløp fra en virkelighet.
Mange fiksjonsfilmer er også basert på sanne historier, og har en forankring i noe fra virkelige hendelser. I noen tilfeller er det da litt vanskelig å skille dokumentarfilm fra fiksjonsfilm.
Dokumentarfilmen bærer videre arven fra fotografiet, den har som hensikt å dokumentere og bevise. Dokumentarfilmen har historiske aner til før filmhistoriens begynnelse gjennom oppdrag i vitenskapens tjeneste: seriefotografiet. Videreført i filmmediet med filmer som blant annet: Toget ankommer stasjonen (Lumière, 1895), Arbeiderne forlater fabrikken (Lumière, 1895) Filmene viser små glimt fra hverdagen og kan derfor sies å ha en dokumenterende funksjon.
Briten John Grierson kom med begrepet «dokumentarfilm» da han anmeldte en film for en amerikansk avis. I 1920- og 1930-årene blir begrepet ganske kjent. Grierson mente dokumentarfilmens funksjon var å dokumentere nå-tiden, noe som ble sammenkoblet med definisjonen. Med dette dannet det seg også en avstikker fra den fiksjonelle filmen som videre ble kjent som dokumentarfilm.
Grierson har blitt stående som opphavsmann til dokumentarfilmbegrepet, men det var også andre som anvendte dokumentarbegrepet i forbindelse med film. Grierson omformet imidlertid dokumentarfilmbegrepet og ga det ny betydning.
Historie
På Grand Cafe på Bulevard des Capucines like ved Operaplassen i Paris 28. desember 1895 ble filmen Arbeiderne forlater fabrikken vist. Det var en enkel uklippet scene hvor vi ser arbeidere forlate en fabrikk. Filmen har det som kan kalles dokumentarisk verdi.
Av de filmene som ble vist på kino før 1910 var ca. 90 prosent dokumentariske filmer av varierende lengde. Rundt 1930 utvikler dokumentarfilmen seg og får en annen og ny posisjon i samfunnet. Det skal ikke bare virke som et dokument for fremtiden, men som en hammer som skal være i stand til å endre samfunnet med argumenter.
Muskedunder
En muskedunder er en kort muskett med et konisk eller traktformet løp. Muskedunderen var som oftest ladet med flere prosjektiler.
Selve navnet er en blanding av muskett og det nederlandske «donderbus» som betyr tordenpipe. Den vide åpningen tjente to funksjoner: Muskedunderen var lettere (og derved raskere) å lade, og når den ble ladet med flere prosjektiler gav løpet en viss spredning. Det finnes eksempler med hjullås, men de aller fleste ble designet for flintlås. Med utviklingen av perkusjonslås på begynnelsen av 1800-tallet ble det mulig å lage repetervåpen, og muskedunderen mistet sin betydning.
Det finnes to grunnleggende løpstyper for muskedundere. Våpen fra 16- og 1700 tallet hadde ofte en lang sylindrisk del av løpet og var bare utvidet nære munningen. Disse var først og fremst ment for å skulle kunne lades raskt, og den sylindriske delen av løpet sørget for at det bare ble minimal spredning ved bruk av flere prosjektiler. Senere muskedundere fra midten av 1700-tallet og fremover, særlig dem produsert i England hadde en konisk fasong på hele løpet, og gav reell spredning av prosjektilene. De fleste muskedunderløp ble støpt i messing eller bronse slik som samtidens kanoner, men det fantes også muskedundere med løp av jern.
Muskedunderen ble taktisk brukt slik man ville bruke en maskinpistol eller avsaget hagle i dag. Den var et vanlig alternativ til karabin for ryttersoldater og mannskaper på krigsskip, og var favoritt blant landeveisrøvere og vognkusker som skulle beskytte seg mot dem. Norske skisoldater på 16- og 1700-tallet ble i noen tilfeller utstyrt med muskedunder i stedet for muskett.
Sremska Mitrovica
Srem er en region og Mitrovica kommer av navnet Demetrios (etter helgenen Sankt Demetrios fra Saloniki) som på serbisk er Mitar (det samme som russisk Dmitri). I romersk tid het byen Sirmium.
Muskedunder
Muskedunder må ikke forveksles med musketoon, en kortløpet muskett til bruk for ryttere og jegersoldater på 17- og begynnelsen av 1800-tallet
Domenico Pinelli den eldre
Domenico Pinelli  den eldre (født 21. oktober 1541 i Genova i Italia; død 9. august 1611 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler, kreert til kardinal den 18. desember 1585 av pave Sixtus V. Han ble tilknyttet den romerske kurie og besatte en rekke sentrale embeder der. Han var blant annet katolsk biskop av Fermo i Italia. Han ble og var dekanus for kardinalskollegiet fra 1607 til sin død.
Muskedunder
Onkel Skrue i Donald Duck bruker ofte en muskedunder for å forsvare pengebingen sin.
Sremska Mitrovica
Steder
Følgende steder ligger i kommunen:
Budal
Budal er en tidligere selvstendig kommune i Sør-Trøndelag fylke, fra 1837 del av Støren formannskapsdistrikt.
Budal ble skilt ut som egen kommune i 1879. Kommunen hadde ved opprettelsen 585 innbyggere.
Budal er ei fjellbygd, med lange landbruks- og håndverkstradisjoner. Budalsstolen er det mest kjente eksempelet på håndverksprodukter fra bygda. Landbruk er en av bygdas viktigste næringer, og setring er fortsatt utbredt. Det ligger to store landskapsvernområder i bygda; Endal landskapsvernområde og Budal Landskapsvernområde. Det er i disse landskapsvernområdene det meste av setring foregår. Budal er en av flere innfallsårer til Forolhogna nasjonalpark. I denne nasjonalparken finner man blant annet villrein. Forollhogna (1332 moh) er det høyeste punktet i nasjonalparken, og toppen ligger dels i Budal.
Mye av fjellarealet i bygda er statsallmenning, og forvaltes av et eget fjellstyre. Elvene Ena og Bua (sideelv til Gaula) renner gjennom bygda, og har sitt samløp like ved bygdas setrum Enodd.
Budal kirke er ei Y-kirke, og ble bygd i 1754.
1. januar 1964 ble Budal slått sammen med Singsås, Soknedal og Støren kommuner til den nye Midtre Gauldal kommune. Budal hadde ved sammenslåingen 529 innbyggere. Folketallet har siden gått svakt tilbake, og utviklingen de siste år har vært som følger: (Befolkningsstatistikken tar utgangspunkt i SSBs folketall i grunnkretser. Følgende grunnkretser i Midtre Gauldal kommune er her regnet som tidligere Budal kommune: Bjerkli, Svardal, Enodd, Kjønnås, Endal og Sæterdalene)
Iván Helguera
Ivan Helguera (født 28. mars 1975 i Santander) er en tidligere spansk fotballspiller. Han har per dags dato lagt opp, men er mest kjent for å ha spilt i Valencia CF, Real Madrid og for.
Nesten hele karrieren han har han vært i Real Madrid. Han var blant annet med på så slå Valencia i mesterligafinalen i 2000.
Tidligere klubber: Manchego, Albacete, AS Roma og Espanyol.
Folkeoppstanden 17. juni 1953
'''Folkeoppstanden 17. juni (eller 17. juni-oppstanden''') er navnet som brukes om en oppstand som fant sted i juni og juli 1953 mot det sovjetinnsatte kommunistregimet i DDR. En streik gjennomført av bygningsarbeidere i Berlin den 16. juni utviklet seg til en omfattende oppstand dagen etter. Oppstanden ble slått ned av sovjetiske stridsvogner. 55 dødsofre blant demonstrantene og politifolk er kjent.
Til tross for den sovjetiske bruken av stridsvogner, var oppstanden vanskelig å slå ned, og også etter 17. juni fant det sted demonstrasjoner i mer enn 500 byer og landsbyer. Protestene var størst i midten av juli. Til minne om oppstanden ble 17. juni erklært som Vest-Tysklands nasjonaldag og har siden 1990 vært nasjonal minnedag, og gaten Charlottenburger Chausee i Vest-Berlin, som var en fortsettelse av Unter den Linden i Øst-Berlin, ble omdøpt til Straße des 17. Juni.
Bakgrunn
I juli 1952 ble SEDs 2. partikonferanse arrangert i Øst-Berlin. Kommunistlederen Walter Ulbrichts mål var å gjennomtvinge en «sovjetifisering» av samfunnet og en styrkelse av statsmakten, under mottoet «planmessig oppbyggelse av sosialismen».
Dette innebar bl.a. at de fem delstatene ble omdannet til 14 distrikter (pluss Øst-Berlin), men spesielt at middelklassen, deriblant bønder, selvstendig næringsdrivende og håndverkere, ble angrepet og forsøkt tvunget til å oppgi all selvstendig virksomhet.
Denne beslutningen ble fattet på bakgrunn av den katastrofale økonomiske situasjonen i DDR. Som følge av at Sovjetunionen tvang igjennom en militarisering av DDR vokste de direkte og indirekte militære utgiftene kraftig og omfattet allerede i 1952 ca. 11 % av statsbudsjettet. Sammen med systematisk overføring av verdier til Sovjetunionen omfattet disse utgiftene over 20 %. SEDs økonomiske politikk prioriterte tungindustrien på bekostning av matvare- og forbruksindustrien, noe som førte til stor mangel på nødvendige varer.
Økning av arbeidskvotene
På denne bakgrunnen ble den økning av arbeidskvotene som SEDs sentralkomité besluttet den 13. og 14. mai 1953, og som ministerrådet bekreftet 28. mai, oppfattet som en provokasjon. Arbeidskvotene ble øket med ti prosent frem til 30. juni, Ulbrichts 60-årsdag. Det innebar at arbeiderne måtte arbeide ti prosent mer for samme lønn.
Ny kurs
Samtidig hadde ledelsen i Sovjetunionen gjort seg sine egne tanker om situasjonen i DDR, og utarbeidet i slutten av mai «tiltak for forbedring av den politiske situasjonen i DDR». En SED-delegasjon til Moskva fikk meddelt tiltakene den 2. juni 1953. Ønsket fra enkelte SED-politikere om en enda mer forsiktig og langsom kursendring ble bryskt avvist av den sovjetiske høykommissæren i DDR, Vladimir Semjonov, som sa at «om 14 dager har dere kanskje ikke lenger noen stat».
11. juni ble politbyråets «nye kurs» offentliggjort i propagandaorganet Neues Deutschland. Enkelte tiltak for «oppbyggelse av sosialismen» ble trukket tilbake. Bl.a. ble det gitt avkall på skatte- og prisøkninger, håndverkere og selvstendig næringsdrivende kunne søke om få tilbake sine virksomheter, alle fengslinger og dommer skulle gjennomgås og kampen mot Junge Gemeinde skulle innstilles. Tiltakene forbedret situasjonen for middelklassen, mens arbeiderne ikke oppnådde noen begunstigelser. Økningen av arbeidskvotene ble ikke trukket tilbake, noe som førte til misnøye blant mange arbeidere.
Regimets kursendring ble ellers først positivt mottatt av større deler av befolkningen. Samtidig ble den tolket som en fallitterklæring fra SED-diktaturet, og i de følgende dagene kom det til de første protestene og demonstrasjonene mot regimet.
14. og 16. juni utkom to artikler i de regimekontrollerte avisene Neues Deutschland og Tribüne som rettferdiggjorde økningen av arbeidskvotene. Artiklene ble utløsende for protestene som fulgte.
Tirsdag 16. juni
Tirsdag den 16. juni la arbeiderne ned arbeidet på to store byggeplasser i Berlin. På begge byggeplassene ble det dannet protesttog, som begav seg til Haus der Gewerkschaften og senere til regjeringskontorene i Leipziger Straße. Flere personer, særlig bygningsarbeidere, sluttet seg til protestene.
Etter at fagforeningslederne hadde nektet å snakke med arbeiderne, fikk demonstrasjonstoget foran regjeringskontorene meddelt at politbyrået hadde besluttet å trekke tilbake økningen av arbeidskvotene. De opprinnelige kravene utviklet seg imidlertid til politiske krav, og de protesterende forlangte at regjeringen skulle gå av og krevet frie valg. Demonstrasjonstoget begav seg gjennom den indre byen og tilbake til byggeplassen. Demonstrantene oppfordret til en generalstreik og ba folk møte opp til en protestdemonstrasjon på Straußberger Platz klokken åtte neste morgen.
Allerede 15. juni rapporterte amerikansk radio i Berlin (RIAS) detaljert om de første streikene. 16. juni berettet radioen utførlig om streikene og protestene. 17. juni oppfordret formannen for den tyske fagforeningen i Berlin, Ernst Scharnowski, befolkningen i DDR til oppsøke sine «Straussberger-plasser overalt». Dette bidro trolig til at protestbevegelsen fort spredte seg i hele DDR.
Onsdag 17. juni
Om morgenen 17. juni utbrøt i hele DDR det som senere ble kjent som 17. juni-oppstanden. Det var særlig arbeidere i store virksomheter som la ned arbeidet og dannet demonstrasjonstog, som samlet seg i sentrum av de store byene. Under oppstanden var vestlige medier enda ikke klar over oppstandens omfang. RIAS rapporterte nesten utelukkende fra Berlin. Først senere har det blitt kjent at demonstrasjoner og streiker fant sted i over 500 byer og landsbyer.
En rekke offisielle bygninger ble inntatt av demonstrantene, deriblant 34 forskjellige politiske bygninger, mens ni fengsler, to Stasi-bygninger, åtte politikontorer og fem folkepolitibygninger ble stormet. Mer enn dobbelt så mange bygninger ble omringet.
Tyngdepunktet for protestene lå i Berlin og i de tradisjonelle industriregionene, bl.a. rundt Halle. Antallet som deltok i protestene har blitt anslått å ligge mellom 400 000 og 1,5 millioner. Protestene fant svært spontant sted, og det fantes hverken planlegning eller ledere.
De fleste protesterende var arbeidere, og lenge ble oppstanden i Vest-Tyskland betraktet først og fremst som en arbeideroppstand. Nyere forskning viser imidlertid at også andre samfunnslag og grupper var aktivt involvert i oppstanden. Det som i utgangspunktet var en arbeiderprotest ble til en bred oppstand mot det kommunistiske diktaturet.
Politiet var i begynnelsen rådville overfor demonstrasjonen, og flere politifolk sluttet seg sogar selv til de demonstrerende. Det kom imidlertid også til blodige sammenstøt mellom de demonstrerende og politiet. DDR-regjeringen flyktet til Karlshorst hvor den ble beskyttet av den sovjetiske hæren.
Kl. 14 ble en erklæring fra DDRs statsminister Otto Grotewohl kringkastet. Der ble tilbaketrekningen av arbeidskvoteøkningen bekreftet. Samtidig ble oppstanden betegnet som «verket til provokatører og fascistiske agenter for utenlandske makter». Han oppfordret «arbeidere og alle ærlige borgere» til å hjelpe å slå ned oppstanden og utlevere «disse provokatørene» til DDRs myndigheter.
Oppstanden blir slått ned
Sovjetunionen reagerte med å erklære unntakstilstand i 167 av 217 kommuner i DDR. Kl. 13 ble unntakstilstanden annonsert i Berlin av den sovjetiske kommandanten Pavel T. Dibrovka.
Sovjetiske T-34 stridsvogner rykket inn i Berlin, og en massakre på demonstranter fulgte.
De sovjetiske stridsvognene klarte å undertrykke det meste av protestene allerede 17. juni, men protester fortsatte frem til midten av juli.
Umiddelbart etter oppstanden fulgte en bølge av arrestasjoner. Mer enn 6 000 personer ble arrestert av Stasi, Den røde armé eller folkepolitiet, anklaget for å være «provokatører». De fleste ble imidlertid løslatt etter kortere tid, og senere straffeforfølgelse var mindre omfattende. En grunn var trolig at befolkningen sterkt solidariserte seg med de forfulgte, og man ikke ønsket å utløse en ny oppstand. Flere arresterte ble likevel henrettet.
Ofre
Hvor mange som døde under og etter oppstanden er ikke kjent. I vesten antok man at 507 mennesker hadde mistet livet, mens DDR-regjeringen hevdet at tallet var 25. Nyere forskning har konkludert med at minst 55 døde, derav 5 politimenn.
Minst 18 sovjetiske soldater ble også standrettslig henrettet for å ha nektet å skyte på demonstranter.
Minnedag
17. juni var nasjonaldag i Vest-Tyskland fra 1954 til 1990, da 3. oktober (datoen for gjenforeningen) ble ny nasjonaldag. Siden 1990 har 17. juni vært nasjonal minnedag i Tyskland.
Pontius Pilatus
Pontius Pilatus (latin: Pontius Pīlātus; gresk: – Póntios Pilâtos) var den femte prefekt (guvernør) av den romerske provinsen Judea, tjenestegjorde under keiser Tiberius fra 26/27 til 36/37 e.Kr. I kristen tradisjon kjent for å ha kommet med den endelige kjennelsen om korsfestelsen av Jesus.