cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rallar
Ordbakgrunn
Årsaken til at det svenske ordet er blitt en del av det norske språket, er at svært mange rallarer jobbet på norske jernbaneanlegg. De norske arbeiderne som jobbet på de samme eller tilsvarende anlegg, ble kalt slusk. Selv kalte rallarerne seg slusk eller bus, ord som opprinnelig var nedsettende kallenavn for slurvete, respektløse eller brutale personer, omstreifere og annet, men som bevisst ble tatt i bruk for å markere stolthet over eget arbeid.
Rallarer i bøker, film og diktning
Tidlige eksempler på rallarer og anleggsarbeidere i skjønnlitteraturen er Andreas Hauklands fire bøker om Ol-Jørgen fra 1902. Mer kjent er Dansen gjenom skuggeheimen, den første boka i en serie på ti proletarromaner av Kristoffer Uppdal som ble utgitt 1910-1924. Rallarblod fra 1979 er en norsk filmatisering av disse romanene. Også Johan Falkberget skildret rallarer og gruveslusker i sine fortellinger. Cora Sandel beskriver i sin Kranes konditori fra 1945 rallaren Stivhatten. Arbeiderdikteren Hans Selmer Edh utga rallartrilogien Farende folk, La veien gå og Tross 1954–56. Også Bjørn Rongen skrev tre bøker om anleggsarbeiderne som bygde Bergensbanen: Toget over vidda, I jøkulens skygge og Klart for tog (1956–58). Anleggsarbeid ved Bergensbanen står dessuten sentralt i Gunnar Staalesens 1900. Morgenrød fra 1997, første del i den historiske romantrilogien hans om Bergen. Samme prestisjefylte ingeniørprosjekt blir også beskrevet i Jan Guillous Brobyggerne fra 2011. I 1993 utga Marit Nicolaysen den historiske ungdomsromanen Slusk om en ung anleggsarbeider. Populærforfatteren John Korsell utga Glade rallare og rare folk i 1943. Arne Flatins underholdningsserie Rallarliv bestod av seks romaner og ble utgitt 1992-1993.
Bjørn Erik Stemlands og Ketil Hugaas' musikkspill Slusk handler om gruveindustriens framvekst i Sulitjelma fra rundt 1850 til 1907 da en dannet fagforeninger på Langvannsisen. Musikalen ble første gang oppført i 1990.
I Sverige er det en tilsvarende rik rallartradisjon. Av kulturelle uttrykk derfra kan nevnes Arne Mattssons spillefilm Rallare fra 1947 som skildrer rallarlivet ved bygginga av Malmbanan mellom Narvik og Luleå. Der skrev blant andre Olle Länsberg om rallarna. Kjell E. Genberg har vært medforfatter til den tolv bøker lange serien Rallarliv under felles-pseudonymet Bo Lagevi. Fra 1974 til 1985 ble det svenske litterære tidsskriftet Rallarros utgitt i Värmland med blant andre Per Helge og Bengt Berg i redaksjonen. Rallarros er svensk for geitrams.
Rallarviser
Rallarvisene var skillingsviser og andre sanger med motiv fra rallarlivet, gjerne ved navngitte anlegg og gruver. Språket i visene er ikke sjelden svorsk, en blanding av norsk og svensk. I tillegg til skillingsviser og arbeidersanger der teksten og innholdet var viktigst, fantes det i rallarmiljøene også arbeidssanger til bruk som hjelp i arbeidet. Det kunne være taktsanger for å regulere rytmen ved mineboring eller ropsanger som skulle gi signal til arbeidstaket ved baksing og påling.
Det er flere artister som har spilt inn rallarviser og liknende sanger, deriblant Ivar Medaas, Nystogs, Knutsen og Ludvigsen, Cornelis Vreeswijk og Fred Åkerström. Sangeren Magnus Samuelsen var blant dem som samlet materiale fra rallare og sjøfolk. Kniplia Pukkverk er en LP fra 1975 som inneholder mange rallarviser. Visesangeren Ragnar Olsen fra Finnsnes utga CD-en Rallaren i 2003.
På engelsk kan rallarviser og tilsvarende arbeidersanger kalles industrial ballads.
Kulturminner, statuer og annet
På Finse ligger Rallarmuseet. Utstillingene der åpnet i 1990 og viser historien til høyfjellsstrekninga på Bergensbanen. På Slirå på strekningen Finse-Hallingskeid på Bergensbanen ligger en rallarbrakke, en «provisorisk arbeiderbarakke» oppført i 1901 og påbygd fram til 1950-tallet slik at den kunne huse opptil 15 mann.
I Narvik er det en mange arrangementer og mer med tilknytning til rallartida, ofte i regi av Rallarklubben som ble stiftet 1981. Der holdes hvert år den jernbanehistoriske Vinterfestuka med alpinturneringa Rallarsvingen og annet. Rallarmonumentet i Narvik er logo for Vinterfestuka. Byen har dessuten både Rallar'n Pub og Kro og Rallar'n barnehage. I Narvik og i Meløy er det også rallarmasj, turmarsjer i anleggsterrenget.
Supporterforeningen til Notodden Fotballklubb kalles Rallarberget. I byen arrangeres det også Rallarcup og annet.
Monumenter
Det finnes rallarmonumenter flere steder i Norge. Lista under viser når de ble oppført.
Liste over ordførere i Sparbu
Liste over ordførere i Sparbu viser navn, parti og funksjonsperiode for ordførere i Sparbu fra innføringen av formannskapslovene av 1837 til etableringen av storkommunen Steinkjer i 1964.
The Twilight Samurai
The Twilight Samurai (orig. tittel: Tasogare Seibei) er et japansk filmdrama fra 2002 med Hiroyuki Sanada i hovedrollen.
Sammendrag
En høyt rangert samurai fra Seibeis klan, etter å ha hørt om Seibeis dyktighet med sverd ber Seibei å drepe Yogo, som hardnakket nekter å fratre sin stilling eller begå seppuku. Yogo har allerede drept en formidabel samurai som ble sendt for å drepe ham. Seibei blir lovet en økning i rang og lønn hvis han godtar dette farlige oppdraget. Seibei er veldig motvillig til å kjempe mot Yogo, og ber om en måned til å tenke over saken. Den nye klan-lederen blir irritert over dette, og beordrer Seibei utvist fra klanen. Seibei blir til slutt tvunget til å gå med på å forsøke oppdraget. Den kvelden lover Seibeis veileder at han skal sørge for at barna hans blir ivaretatt, hvis det verste skulle skje.
Marettimo
Marettimo er en av De egadiske øyer i Middelhavet vest for Sicilia i Italia. Den er en del av kommunen Favignana, naboøya. Fra Trapani er det omtrent en time med båt til øya.
Marettimo er den nest største av de tre egadiske øyer. Det høyeste punktet er Monte Falcone med en høyde på 686 meter over havet. Øyen har omtrent 300 innbyggere, som hovedsakelig livnærer seg på fiske og tradisjonelt håndverk. Det antikke navnet på øyen er Hiera, som har gresk opphav. Det greske navnet på øyen var Hiera Nesos, som betyr «Hellig øy».
Tangenveien (Oslo)
Tangenveien er en vei i Sørkedalen, nord for Bogstad, i Oslo. Den går vestover fra Sørkedalsveien rett ved settefiskanlegget nord for broen over Sørkedalselva. Så dreier den sørover, forgrener seg og fungerer som adkomstvei til flere gårder på nordsiden av Bogstadvannet, hvorav én bærer navnet Tangen (gnr./bnr. 14/1) og har gitt navn til veien. Navnet ble vedtatt i 2014.
Milton George Henschel
Milton George Henschel (født 9. august 1920, død 22. mars 2003 ) var et medlem av Jehovas vitners styrende råd, og var president i Vakttårnets bibel- og traktatselskap fra 1992 til 2000.
Milton Henschel fikk som oppgave å føre tilsyn med trykkeriene sammen med Nathan Homer Knorr i 1939. Da Knorr ble selskapets president, fortsatte de to å utføre mange oppgaver sammen. Han var med på mange av reisene Knorr foretok jorden rundt.
I 1960-årene var Henschel i Liberia, der han sammen med en gruppe Jehovas vitner ble angrepet fordi man ikke ønsket at de skulle holde religiøse sammenkomster. Noen måneder senere arrangerte han et møte med Liberias president hvor han forsvarte religionsfriheten.
Henschel etterfulgte Frederick William Franz som president i Vakttårnselskapet i desember 1992. Dette vervet hadde han frem til 2000, da man foretok flere organisasjonsmessige forandringer. Det styrende råd, som utgjør samfunnets internasjonale ledelse, ble skilt fra selskapets styre. Don A. Adams ble utnevnt til å ta over vervet som selskapets president. Henschel fortsatte som medlem av Det styrende råd frem til sin død.
Robert Jordan
James Oliver Rigney, Jr., bedre kjent under pseudonymet Robert Jordan (født 17. oktober 1948 i Charleston, South Carolina, død 16. september 2007) var best kjent som forfatter av bestselgerserien Tidshjulet (engelsk: The Wheel of Time), som er en fantasy-serie. Jordan hadde grunnfag i fysikk fra The Citadel, militærhøyskolen i Sør-Carolina. Han avtjente to turer til Vietnam med U.S. Army. Der gjorde han seg fortjent til flere medaljer og utmerkelser, blant annet to vietnamesiske tapperhetsmedaljer. Han har skrevet siden 1977.
Den 26. mars 2006 kom Robert Jordan med er erklæring der han sa at han at han hadde fått diagnosen amyloidosis. Han gikk bort av sykdommen 16. september 2007.
Fallon-serien
(Utgitt under pseudonymet Reagan O'Neal)
Infinity of Heaven
Robert Jordan uttalte flere ganger at han planla en ny fantasy-serie satt til en annen verden. Han har sagt at den ville bli en Shogun-aktig serie som handler om en mann i tredveårene som forliser på en ukjent verden med en ukjent kultur. Bøkene skulle handle om hans eventyr der og skulle bli kalt Infinity of Heaven.
Han har sagt at han skulle begynne på denne serien etter at han var ferdig med hovedbøkene i Tidshjulet-serien. Jordan sa at «Infinity of Heaven vil bli skrevet før Prologene, selv om jeg kanskje kommer til å lage dem mellom Infinity-bøkene.»
Arbeidet med denne serien skulle ikke starte før tidligst 2008. Jordan presiserte selv at denne serien ville være betydelig kortere enn Tidshjulet-serien (rundt seks bøker lang, delt på to trilogier), selv med den resulterende ironien i seriens tittel. I og med Jordans død kommer denne serien ikke til å bli realisert.
Aleksander Rindal
Aleksander Nygaard Rindal (født 4. september 1989) er en norsk tidligere ishockeyspiller, som spilte back.
Han spilte fast på Lillehammers A-lag fram til 2016 og har 408 kamper for Lillehammer. Han avsluttet karrieren sin i Franske Dijon i Ligue Magnus sesong 2016/17. Rindal fikk en sesong i Södertälje SK. Han har representert Norge på U16 og U18.
Han er bror til Knut Robert Rindal som også spilte hos Lillehammer.
Fiendegods
Fiendegods, eller fiendtlig eiendom, er eiendom som tilhører eller kontrolleres fienden i en krig.
Under den allierte okkupasjonen ble i tillegg til tysk, østerriksk og japansk statseiendom også privatformue tilhørende borgere av disse stater samt personer som hadde blitt fratatt sitt norske statsborgerskap ved provisorisk anordning av 17. august 1945 konfiskert. Beslaget gikk ufattelig langt, selv møbler og husgeråd ble tatt og satt under forvaltning av Direktoratet for fiendtlig eiendom. Også arv som i årene før 1945 hadde tilfalt tyskgifte kvinner, men som ikke var blitt overført fra Norge ble beslaglagt. Lov om fiendegods av 22. mars 1946 gjorde konfiskasjonen permanent. Loven er ikke opphevet, men er siste gang tatt inn i lovsamlingen for 1981.
EM i ishockey for menn 1911
EM i ishockey for menn 1911 var det andre europamesterskapet for landslag i ishockey som ble arrangert av Det internasjonale ishockeyforbundet (LIHG, i dag IIHF). For første gang ble det spilt på kunstis. Mesterskapet ble avviklet i Berlin fra 15. til 17. februar. Fire lag deltok og det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. De regjerende europamesterne fra Storbritannia stilte ikke opp i turneringen.
Dette var første gang det nye trofeet, Utfordringscupen, ble utdelt. Troféet hadde blitt lagd av den franske gullsmeden Achilles Dorville og hadde kostet 500 franc å produsere. LIHG erklærte at troféet ville tildeles laget til odel og eie som ble europamester for tredje gang.
Böhmen, som deltok for første gang, dominerte stort og vant samtlige sine kamper og ble dermed europamestere. De tyske vertene vant sølv mens Belgia vant bronse.
Tilmeldte lag
Fire lag deltok i turneringen:
Turneringsformat
Spilletiden var to perioder à 20 minutter. Lagene besto av sju spillere: en venstre ving, en senter, en høyre ving, en «rover» (en spiller uten fast posisjon på isen som kunne bevege seg fritt), to backspillere og en målvakt. Det var ingen utskiftere, så hvis en spiller ble skadet og ikke kunne fortsette skulle motstanderlaget ta en spiller ut så lagene hadde like mange spillere på isen.
Tropper
I motsetning til året før besto alle fire landslagstropper av spillere fra forskjellige klubber.
Referat
På tross av dette beviste tsjekkerne deres overlegenhet over sveitserne og tyskerne. I åpningskampen dominerte Böhmen og beseiret sveitserne 13–0 ledet an av Jaroslav Jarkovskýs seks mål. Senere samme kveld skulle de, tross manglende kamptrening og hvile etter reisen, spille mot et tysk lag som hadde forberedt seg flittig til mesterskapet i mange måneder i Berliner Eispalast. Allerede fra etter første dropp har kampen et høyt tempo hvor tyskerne legger press på det böhmiske målet. Men etter ett minutt spilt stormer Josef Šroubek frem på venstre side og sender pucken videre til Jarkovský, som setter inn kampens første mål. Tyskerne sammenliknet tempoet i det böhmiske spillet med de canadiske lagene. Kampen bølger frem og tilbake og tysk press fører til sist at Franz Lange utligner til 1–1. Andre periode starter igjen med tysk beleiring av det böhmiske målet, men tsjekkerne overtar initiativet i kampen og legger press på det tyske målet. Tyskerne forsvarte seg med alle midler, men Erich Warmuth pådrar seg en ettminutts utvisning for grovt spill. Jirkovský får en scoring annullert. Tyskerne la nå et tungt press på tsjekkerne, men deres forsvar forble bunnsolid. I det 14. minutt av perioden scoret Šcroubek det fjerde målet med et vakkert skudd fra distansen. Kampen endte dermed 4–1 til Böhmen.
Suksessen til det böhmiske laget var bemerkelsesverdig på flere måter. I 1909 hadde det böhmiske laget i Coupe de Chamonix endt på en sisteplass. Böhmen var dessuten den eneste deltakeren som ikke hadde en permanent isbane i hjemlandet og var avhengig av værforhold i forberedelsene. Dårlige isforhold hadde medført at Böhmen måtte trekke seg fra turneringen året før. LIHG-president Louis Magnus var imponert over prestasjonene til de nye mesterne: «Det er veldig interessant å se hele laget spille, ikke bare individuelle hockeyspillere.» På bare tre kamper scoret tsjekkerne 20 mål hvorav ni av turneringens toppscorer, Jaroslav Jarkovský. Da laget returnerte Praha ble det böhmiske landslaget møtt av hundrevis av entusiastiske fans.
Sluttplassering
Turneringens sluttplassering:
Toppscorere
Kilde: Ice-Hockey-Stat.com
Khotang (distrikt)
Distriktet hører til Janakpur sone i Sentralregionen, og ligger i åsene.
Fra folketellinga i 1994 gikk antallet hinduer ned fra 90,1 % til 60,5 %. Andre religioner økte fra 5,7 % til 33,78. (Buddhister økte 1,4 %.) Dette avspeiler økt nasjonal og religiøs bevissthet i kirat-nasjonaliteten, som i dette distriktet særlig er representert av raj-folk.
Knut Kjær
Knut Norheim Kjær (født 14. april 1956 i Tønsberg) er en norsk sosialøkonom. Fra 1998 til 2007 var han leder for Norges Bank Investment Management (NBIM) som er avdelingen i Norges Bank som forvalter Oljefondet. Under utdanningen som sosialøkonom arbeidet han i Norges Bank. Deretter arbeidet han på Universitetet i Oslo, i Statistisk sentralbyrå, i ECON der han var en av grunnleggerne og i Storebrand før han kom tilbake til Norges Bank. Han var midt i 1980-årene med i gruppen som laget Scenarier 2000, hvor de prøvde å definere overlevelsesstrategier for den norske velferdsstaten.
Kongen utnevnte 25. august 2008 Kjær til ridder av 1. klasse av St. Olavs orden «for hans innsats for norsk kapitalforvaltning».
Slåtthaug skole
Slåtthaug skole er en kommunal ungdomsskole på Øvsttun i Fana bydel i Bergen kommune. Skolebygningen er tegnet av arkitekt Arne Halvorsen og ble oppført i 1970. Skolen har plass til 500 elever, og det kommer elever hit fra barneskolene Kaland, Midtun, Smørås og Ulsmåg. Skolen er en del av et større skole- og idrettsanlegg på Slåtthaug. I dette området finnes også videregående skole, idrettshall, svømmehall, isbane, fotballbane og turterreng.
Ungdomsskolen har gjennomgått flere oppgraderinger i de senere år: nytt læresenter (2007), ny paviljong (2008) og ny fasade (2009).
Arkivet etter Slåtthaug skole oppbevares ved Bergen Byarkiv.
Jan Robin Furuseth Lereng
Jan Robin Furuseth Lereng (født 5. desember 1990 i Gjøvik) er en norsk tidligere ishockeyspiller som fra 2010 spilte løper for moderklubben Gjøvik Hockey til 2020. Han har også spilt på Lillehammer IK (2007–2010) og for Tønsberg Vikings.
17. serierunde i Tippeligaen 2008
17. serierunde i Tippeligaen 2008 startet lørdag 9. august klokken 19:00 med Strømsgodset mot Brann. Runden fortsatte med fem kamper søndag 10. august, fire kamper klokken 18:00 og én kamp 20:00. Runden avsluttet mandag 11. august klokken 19:00 med Fredrikstad mot Tromsø.
Nattsvermeren (film)
Nattsvermeren (originaltittel The Silence of the Lambs) er en amerikansk thriller og skrekkfilm fra 1991, regissert av Jonathan Demme. Filmen er basert på romanen Nattsvermeren av Thomas Harris fra 1988 og har Jodie Foster og Anthony Hopkins i hovedrollene.
FBI-lærlingen Clarice Starling (Foster) blir sendt til kannibalen Hannibal Lecter (Hopkins) for å få råd i jakten på seriemorderen som har fått tilnavnet «Buffalo Bill». Buffalo Bill (Ted Levine) bortfører unge kvinner og flår dem for å sy en kvinnedrakt til seg selv.
Filmselskapet Orion Pictures begynte å produsere filmen i midten av 1980-årene. Jonathan Demme takket ja til å regissere filmen på bakgrunn av å ha lest Harris' bok. Han hadde egentlig andre førstevalg for de to hovedrollene i filmen, men da begge takket nei ble Foster og Hopkins valgt. Innspillingen foregikk fra november 1989 til mars 1990 og fant hovedsakelig sted ved Pittsburgh i Pennsylvania.
Nattsvermeren hadde kinopremiere 14. februar 1991 i USA og 14. mars i Norge. Filmen hadde et budsjett på 19 millioner dollar og spilte inn 272,7 millioner dollar på verdensbasis i billettinntekter. Filmen fikk god kritikk, blant annet for rolleskildringene til Foster og Hopkins, Ted Tallys manus og Demmes regi. Den ble nominert til sju priser under den 64. Oscar-utdelingen og er én av tre filmer som har vunnet «de fem store» Oscar-prisene: beste film, beste filmatisering (Tally), beste mannlige hovedrolle (Hopkins), beste kvinnelige hovedrolle (Foster) og beste regi (Demme).
Filmens popularitet har vedvart gjennom årene, og den blir av mange ansett som en av de beste filmene i sin sjanger. Nattsvermeren ble innlemmet i National Film Registry i 2011, et utvalg av filmer til bevaring i det amerikanske nasjonalbiblioteket Library of Congress, filmer som regnes som «kulturelt, historisk og estetisk betydningsfulle». Rollefiguren Hannibal Lecter i Hopkins' skikkelse har av Det amerikanske filminstituttet blitt kåret til filmhistoriens fremste skurk. Filmen blir stadig analysert, spesielt for kvinnenes rolle i den og for sin eventyrpregede fremtoning.
Bakgrunn
Nattsvermeren er basert på Thomas Harris' bok fra 1988, og er den andre spillefilmen med rollefiguren Hannibal Lecter etter thrilleren Manhunter fra 1986. I forkant av utgivelsen til boken inngikk filmselskapet Orion Pictures et samarbeid med skuespilleren Gene Hackman om å filmatisere boken. Hackman skulle selv regissere filmen, og muligens spille rollen som detektiven Jack Crawford. Sammen kjøpte de rettighetene til boken for 500 000 dollar, og delte dem i mellom seg. I tillegg måtte de få tak i rettighetene til navnet «Hannibal Lecter» som var eid av Dino De Laurentiis, filmprodusenten til Manhunter. De Laurentiis lånte rollefigurens rettigheter bort gratis. Ted Tally ble valgt som manusforfatter i november 1987. Hackman valgte Tally på bakgrunn av arbeidet hans med manuset til dramafilmen Hvite løgner (1990). Da Tally var halvveis ferdig med førsteutkastet av manuset, trakk Hackman seg fra prosjektet fordi han mente det ble for «voldelig». Han fikk tilbake pengene sine, og Orion Pictures måtte finne en ny regissør. Filmselskapet valgte deretter regissøren Jonathan Demme.
Det som appellerte til Demme var rollefigurenes dimensjoner og en handling med «så mange kompliserte og interessante temaer». Han var spesielt interessert i rollefiguren Clarice Starling. Han likte ideen om en heltinne, og har sagt at kvinner på farlige oppdrag hadde en enorm appell for ham. Han har sagt at kvinner er handikappet i det mannsdominerende samfunnet, og at det er vanskeligere for kvinner å oppnå hva de vil enn for menn. Demme mente at de har blitt den svake part, og har kalt seg selv partisk til kvinner i den forstand at han svarer på kritikken. Etter at manuset sto ferdig, eskalerte prosjektet. Demme og Tally møtte hverandre i mai 1989, og innspillingen ble påbegynt i november samme år. Demme kalte produksjonsselskapet sitt for filmen Strong-Heart Productions basert på Jodie Fosters beskrivelse av filmen: en ung kvinne som prøver å redde en annen ung kvinne.
Handling
Historien følger handlingen i romanen med noen unntak. Flere av forskjellene var minimale, og noen ting ble endret for å gjøre innspillingen lettere. I boken gir Hannibal Lecter langt flere blindspor enn det han gjør i filmen; til gjengjeld er det flere anagramer i filmversjonen. Lecter forteller blant annet at Buffalo Bill heter Louis Friend, et anagram for iron sulfide (svovelkis), «narregull». I boken oppgir han imidlertid navnet Billy Rubin. Dette er også falskt: bilirubin er et pigment i magesaft og et fargestoff i avføring, som labforskerne sammenligner med Frederick Chiltons hårfarge.
Ifølge manusforfatteren Ted Tally lå de største forskjellene i rollefigurene til Jack Crawford og Jame Gumb. I boken hadde Crawford en bihistorie hvor kona døde, og samtidig som han var på jakt etter Buffalo Bill, falt livet hans sammen. Deler av historien ble med i de første utkastene av filmen, men etter hvert foreslo Demme å fjerne historien helt. Tally har i ettertid sagt at han ønsket mer av bihistorien hans i filmen. En annen stor forandring var figuren Jame Gumb. Han var en rikere karakter i boken, og hadde flere enkeltøyeblikk enn det som ble vist på film. Scenene hans ble fjernet fordi Tally ville at filmen skulle foregå fra Clarices synspunkt. «Hvis det var fra Clarices synspunkt, ville ikke hun visst noe om Gumb. (...) Jeg hadde ikke lyst til å sette publikum i en bedre posisjon enn henne, for det ville brutt båndet deres med henne.» Demme improviserte, og forsøkte å gi rollefiguren mer å gjøre i de få scenene han er med.
Valg av roller
Demme ønsket Sean Connery til rollen som psykopaten Lecter, men han takket nei fordi han mente rollefiguren var «frastøtende». I tillegg var kjente skuespillere som Al Pacino, Dustin Hoffman og Morgan Freeman interesserte i rollen, men Demme ville ha noen andre. Derek Jacobi og Daniel Day-Lewis ble også vurdert, men til slutt falt valget på Anthony Hopkins på bakgrunn av rolletolkningen hans i dramafilmen Elefantmannen (1980). Filmselskapet mente imidlertid at Hopkins ikke var kjent nok til å få hovedrollen i filmen. De inngikk et kompromiss med Demme om å gi Hopkins rollen som Lecter, om Foster fikk rollen som Clarice.
Chris McGinn spilte liket i obduksjonsscenen hvor de fant en nattsvermer i munnen. Hun måtte trene opp halsen sin så man kunne åpne opp kjeven hennes og trekke ut noe av halsen. Filmprodusenten Ed Saxon hadde en cameorolle i filmen som det avkuttede hodet Clarice finner i lageret til Buffalo Bill, mens Kenneth Utt spilte en doktor. Regissørene George Romero og Roger Corman fikk også gjesteroller som ulike FBI-personligheter, mens rockemusikeren Chris Isaak og skuespilleren Charles Napier spilte politimenn. Demme så etter enhver mulighet til å visuelt understreke hvordan én kvinne (Clarice) kjempet mot alle mennene for å redde en annen (Catherine). Han prøvde å få tak i høye menn til statistrollene på FBI-akademiet for å understreke den fysiske overlegenheten.
Innspilling og design
I forkant av innspillingen måtte filmmannskapet lære seg hvordan man tar fingeravtrykk, hvordan obduksjoner foregår, psykologisk kartlegging og hva det innebærer. Innspillingen av Nattsvermeren varte fra 15. november 1989 til 1. mars 1990. Det tok hovedsakelig sted i og rundt Pittsburgh, Pennsylvania, men noen scener ble spilt inn i Vest-Virginia. De første Lecter-scenene ble innspilt i en forlatt Westinghouse-fabrikk, mens innsiden av institusjonen der Lecter ble holdt fanget ble spilt inn ved Allegheny fylkesfengsel i Pittsburgh. Fengselet ga dem muligheten til å trekke ut ferden mot Lecters fengselscelle.
Filmmannskapet inngikk et sjeldent samarbeid med FBI om å låne skolen deres i Quantico for deler av innspillingen, og noen FBI-lærlinger fikk til og med statistroller. De så på filmen som en rekrutteringsfilm for kvinnelige agenter, noe som var viktig for dem på den tiden. Jodie Foster fikk bli med i treningsprogrammet der for å forberede seg til rollen. Huset til Jame Gumb lånte de fra en familie i Layton, Utah. De brukte tre dager på å filme innendørs, og én dag på scenene utendørs. Huset ble valgt fordi man kunne gå rettlinjet fra den ene til den andre siden av huset, som understrek hvordan Gumb lurte Clarice dypere inn i hjemmet sitt. Familien fikk statistroller i filmen for å følge med på innspillingen. I ettertid ble huset en turistattraksjon, og i august 2015 ble huset lagt ut for salg til store medieoppslag.
Scenografen for filmen var Kristi Zea. Zea lot seg inspirere av Francis Bacons arbeid, spesielt i nyansene og fargene han brukte i maleriene sine. Sporene etter Bacon vises tydelig i buret Lecter ble holdt fanget i etter at han ble overført, samt blodbadet som inntreffer ved Lecters fluktforsøk. I romanen var cellen til Lecter et gitter med et ekstra lag med netting, men det skapte problemer med innspillingen. I stedet foreslo Zea å lage et tykt plexiglass, som gjorde det enklere for innspillingen, og samtidig understreket hvor farlig Lecter egentlig var. Hun fikk ideen fra bruken av plexiglass i spritbutikker og banker. Sekvensen etter at Clarice skjøt Jame Gumb, hvor hun skjøt ned en svart plate foran vinduet og det kom lys til, var inspirert fra andre verdenskrig da man måtte male vinduene svarte for at tyske fly ikke skulle se lysene.
Store deler av filmen ble spilt inn med «subjektivt kamera», som var inspirert av filmregissøren Alfred Hitchcock. Skuespillerne snakket til og så rett på kameraet for å understreke at handlingen foregår fra Clarices ståsted, og med uhyggelige blikk fra menn rundt henne illustrerte de hvordan hun ble utfordret i samfunnet. Skuespillerne måtte stå helt stille for at filmkameraet skulle holde seg fokusert. Demme brukte filmteknikken konsekvent så seerne ble vant til det. For scenen hvor Clarice går gjennom fengselskorridoren for å møte Lecter for første gang, ble det brukt en kameravogn som filmfotografen Tak Fujimoto sto på med et håndholdt kamera. Det skulle skape følelsen av at publikumet var Clarice som gikk mot Lecters celle. For å understreke isolasjonen til cellen ble det lagt på lydeffekter som minnet om ubåtklang. Zea ble inspirert av fengselsbilder fra Nürnberg-rettssakene til designet på korridoren.
Fujimoto og Demme ville at de fire møtene mellom Lecter og Clarice skulle skille seg visuelt; de forsøkte å oppnå en progresjon i forholdet. Det var i en viss grad komposisjonelle forskjeller. Det første møtet skjedde i fullt lys, mens det andre foregår i dempet lys. Lecters ansikt gjenspeiles i fjernsynet utenfor, og det skal understreke at forholdet har blitt dystert. I det tredje møtet prøvde de å få frem intensitet, mens det avsluttende møtet bestod for det meste av nærbilder. Fujimoto droppet bakgrunnslysene slik at de snakket til hverandre i et tomrom.
Colleen Atwood stod for kostymene i filmen, og ville at Nattsvermeren skulle virke tidløs i bekledningen. Clarices grønne, lyng-fargede klær skulle vise til sårbarheten hennes. «Hun hadde ikke mye penger, men hun ønsket å se ut som om hun kom fra et annet sted i samfunnet, fra måten hun vokste opp. Nøkkelantrekket var duffeljakken hennes, fordi det gjorde henne sårbar, men også litt klassisk og hverdagslig. Det appellerer til folk.» Til Lecter skulle hvert kostyme se skreddersydd ut. Det var Anthony Hopkins' idé å ikle seg hvitt, basert på publikumets frykt for å besøke leger og tannleger. Masken hans var løst basert på en hockeymaske, og ble laget av ubehandlet glassfiber, som skulle minne om gammelt, inntørket lær.
Klipp og etterarbeid
Filmklipperen for filmen var Craig McKay. Han forkortet mange av scenene i filmen, spesielt fra møtene mellom Clarice Starling og Hannibal Lecter. Han klippet også vekk hele sekvenser. Det ble klippet vekk én scene hvor en FBI-lærer forklarte Jame Gumbs forhold til moren. I en annen foreslo Clarice til Jack Crawford å sjekke flere lik etter nattsvermere, men Crawford trodde ikke det har noe for seg. Det ble klippet vekk to scener hvor Crawford oppsøkte en lege for hjelp i jakten på Buffalo Bill, og én scene hvor Crawford foreslo at Clarice ble satt av saken.
Manusforfatteren William Goldman hadde sett filmen under en forhåndsvisning og la inn et forslag til Demme om å klippe vekk noen av scenene. I førsteutkastet av filmen er det en scene etter Lecters flukt hvor Jack Crawford og Clarice Starling ble kalt inn på kontoret til Roger Corman, FBIs sjef, og Ron Vawter fra Justisdepartementet. Crawford ble tatt av saken, mens Clarice ble sparket ut av akademiet på grunn av tabben hennes. I en scene rett etterpå utenfor FBI-bygget sier Clarice at hun er overbevist om at Jame Gumb befinner seg i byen hvor Fredrica Bimmel bodde. Goldman foreslo å klippe vekk disse scenene, for å gå rett fra Clarices samtale med romvenninnen Ardelia Mapp til at hun kjører mot Bimmels hjemby. Demme var enig i at de ikke passet inn, og klippet de vekk.
Musikk
Lydsporet til Nattsvermeren ble komponert av Howard Shore, og ble spilt inn i München i august 1990. Musikken ble fremført av symfoniorkesteret Münchner Symphoniker. Jonathan Demme ville at lydsporet skulle gjenspeile kvinnenes synspunkt i filmen, og Shore mente at musikken spesielt uttrykker Clarices ståsted. Han følte at musikken stadig formidlet Clarice som person, og at det angir tonen for kampen hun må gjennom. «Selv i scenene med [Hannibal] Lecter handler musikken om Starling. Følelsene hennes, engstelsen hennes, frykten, ønsket om å lykkes, kampen. Alt handler om Starling.»
Det ble også tatt i bruk flere låter fra andre artister og komponister til filmen, blant annet Q Lazzarus' «Goodbye Horses» og Colin Newmans «Alone». Musikken fra spilledåsen på Frederika Bimmels rom er hentet fra Wolfgang Amadeus Mozarts opera Tryllefløyten, mens melodien Lecter hører på idet han myrder politimennene Boyle og Jim Pembry er arien fra Johann Sebastian Bachs pianostykke Goldbergvariasjonene (BWV 988).
Plateselskapet MCA Records utgav et musikkalbum med lydsporet 5. februar 1991. Nettsiden Filmtracks.com kalte musikken «konsekvent nervepirrende», og skrev at den ga en «immateriell følelse av frykt». «Lette slagverksmotiver tilbyr noen glimt av håp i begynnelsen og slutten av lydsporet (...), og motvirkes på sitt mørkeste øyeblikk («The Cellar») med alternativt utfordrende, elektroniske teksturer.» Shore ble nominert til en BAFTA-pris og en Saturn Award for beste filmmusikk for arbeidet. Jodie Foster har i ettertid kalt Shores musikk «lite prangende. Det finnes ingen bombastiske orkesterøyeblikk. Det er atonalt og handler om vinden og Clarice, som på en måte er traumatisert av lyder.» Litt av lydsporet ble brukt i filmtrailerne til oppfølgeren Hannibal (2001), og i mars 2015 kom albumet ut på vinyl.
Her er sporlisten til det opprinnelige musikkalbumet utgitt i 1991. Alle låtene er komponert av Shore.
Utgivelse
Nattsvermeren skulle egentlig utgis høsten 1990, men Orion Pictures utsatte premièredagen for å promotere en film med langt større Oscar-sjanser; Danser med ulver. Filmen hadde premiere 14. februar 1991, og ble satt av de store kinoene i USA 10. oktober 1991. Filmen lå i overskudd allerede etter en uke, og var den mest innbringende filmen i fem uker på råd. Nattsvermeren tjente til sammen 272 742 922 dollar, og var den fjerde mest innbringende filmen det året. Statens Filmkontroll klipte filmen og gav den en 15 års aldersgrense med begrunnelsen «Plutselige dramatiske klipp kombinert med nifst lydbilde antas å kunne skremme enkelte 10 åringer». Den fikk aldersgrensen R i USA, som vil si at alle under 17 år måtte ha følge av en foresatt for å kunne se filmen.
Filmplakaten til Nattsvermeren inneholder en rekke hentydninger til andre verk. Nattsvermeren på Clarices munn henviser til Buffalo Bills kjønnsskifte (ønsket hans om å transformere seg), og hodeskallen på insektet refererer til Philippe Halsmans fotografi «In Voluptas Mors» og kunstneren Salvador Dalí. Hodeskallen er satt sammen av nakne kvinner, og viser til Buffalo Bills ofre. Filmen ble markedsført med flere taglines, og ble skiltet som «filmatiseringen av den fryktinngytende bestselgeren». Det ble trykt flere t-skjorter med sitater fra filmen, og boken ble sluppet ut på nytt.
Kommunenes Filmcentral fikk jobben å gi en norsk filmtittel, og det viste seg vanskelig. Boken var utgitt på norsk et år tidligere med tittelen Djevelens øyne, men selskapet ville ikke ha ordet «djevel» i tittelen. Etter hvert valgte de «Nattsvermeren» basert på Buffalo Bills gjentakende symbolbruk av nattsvermere han stapper ned i halsen på sine kvinnelige ofre. Tittelen skulle også symbolisere mennesker på skyggesiden. Den engelske tittelen The Silence of the Lambs gjenspeiler en dialog mellom Hannibal og Clarice; som barn bodde Clarice på en saue- og hestegård, og en natt våknet hun til lyden av at bonden slaktet vårlammene. Hun forsøkte å redde en av dem, og da hun våknet neste dag ble hun plassert på et barnehjem. Clarice ble traumatisert av hendelsen, og våkner fremdeles av skrikene. Lecter tror at lammene vil tie (silence of the lambs) om hun klarer å redde Catherine i tide.
Anmeldelser
Nattsvermeren fikk god kritikk. Den amerikanske nettsiden Rotten Tomatoes oppgir at 95 % av 73 anmeldelser var positive. Ifølge siden er kritikernes konsensus at «Jonathan Demmes smarte, stramme thriller ligger på kanten mellom psykologisk studie og ren skrekk, og drar sterke fordeler av fremragende rolleskildringer av Anthony Hopkins og Jodie Foster.» Roger Ebert fra Chicago Sun-Times gav filmen 3, 5 av 4 stjerner, og roste spesielt rolleskildringen til Hopkins. Per Haddal fra Aftenposten var fornøyd, og kalte filmen en «strømlinjet grøsser». Han roste rolleskildringene til Foster og Hopkins, og skrev at filmfiguren Hannibal Lecter var «det mest storartede monstrum Hollywood har levert på lenge».
Vincent Canby fra The New York Times skrev at Foster og Hopkins gav en spennende substans til rollene, og kalte dialogen «tøff og skarp; kyndig uten å være litterær». Han skrev også at «oppbyggingen av Hannibals første, skrekkslagne scene er så effektiv at man nesten krymper seg når han dukker opp.» John Hartl fra The Seattle Times skrev at filmen «er skremmende både på intuitive og intellektuelle nivåer, og gir positive sammenlikninger med nervepirrende sjangerklassikere som Hitchcocks Psycho og John McNaughtons Henry: Portrait of a Serial Killer, samt litterære forgjengere som Dostojevskijs Forbrytelse og straff». Hartl roste også det tekniske ved filmen: «Howard Shores humørmørke filmmusikk er uvurderlig. Tak Fujimotos friske kinematografi forsterker den subjektive følelsen ved stykket. Craig McKays skarpe filmklipp merkes spesielt i en kløktig mesterscene hvor Glenn og mennene hans omringer [Jame Gumbs] hjem.»
Dave Kehr fra Chicago Tribune kalte Nattsvermeren en skuffelse, og skrev at det var en «en knudrete, brutal og manipulerende film som (...) virker moralsk uforsvarlig». Han diskuterte thrilleren i filmprogrammet Siskel & Ebert med Roger Ebert, og sa at filmen manglet «forløsende kvalitet». Filmen ble også kritisert av LHBT-samfunnet for å gi et falskt bilde av Buffalo Bill som bifil og transperson. Flere mente at regissøren hadde produsert en homofobisk film hvor rollefiguren Buffalo Bill ga assosiasjoner med stereotypi overfor homofile menn; noen gikk så langt som å si at filmen antydet sammenhenger mellom seriemordere og homofile. Demme svarte på kritikken, og har sagt at Bill ikke er en homofil rollefigur, men en figur som vil rømme fra seg selv ved å bli en kvinne.
Priser og utmerkelser
Nattsvermeren er den tredje og foreløpig siste filmen (etter Det hendte en natt og Gjøkeredet) som har vunnet «de fem store» Oscar-prisene; den vant prisen for beste film, beste mannlige hovedrolle (Anthony Hopkins), beste kvinnelige hovedrolle (Jodie Foster), beste filmatisering (manus basert på tidligere utgitt materiale; Ted Tally) og beste regi (Jonathan Demme). Den ble også ytterligere nominert til prisene for beste filmklipp og beste lyd, som henholdsvis gikk til filmene Terminator II – Dommens dag og J.F.K. – saken fortsetter. Nattsvermeren ble også nominert til de tilsvarende «fem store» i Golden Globe-utdelingen, men kun Foster vant for rolleskildringen sin.
Thrilleren var nominert til ni priser under den 54. British Academy Film Awards-utdelingen, blant annet for beste film, men endte opp med to for de to hovedrollene (Hopkins og Foster). Den var nominert til åtte Saturn Awards, og vant fire: prisen for beste skrekkfilm, beste mannlige hovedrolle (Hopkins), beste manus (Tally) og beste sminke (Carl Fullerton og Neal Martz). Tally vant i tillegg en Edgar-pris for manus, mens regissøren vant Sølvbjørnen for beste regissør under den 41. filmfestivalen i Berlin. Filmen var også nominert til Gullbjørnen for beste film.
Video
Nattsvermeren ble en av de få Oscar-vinnerne for beste film som ble utgitt på video før den gjeldende prisutdelingen. Den ble utgitt i oktober 1991 i forbindelse med halloween. I Norge kom den på VHS for utleie i februar 1992, og igjen i desember 2001. Den ble utgitt for salg på VHS først i 1995. Den første DVD-utgivelsen av filmen kom i USA i oktober 1997. Filmen ble digitalt restaurert for en ny DVD-utgivelse i februar 2006, markedsført som «Ultimate Edition». Den inneholdt blant annet nye dokumentarfilmer om produksjonen, samt bortklipte scener og filmtrailere. Filmen ble utgitt på Blu-ray for første gang i mars 2009, og i Norge kom den måneden etterpå. Den har også blitt utgitt i samlebokser med én eller flere av de andre filmene i serien.
I ettertid
Jodie Foster har kalt Clarice Starling en av de første heltinnene som ikke er «en stereotypisk kvinneversjon av Arnold Schwarzenegger». «Dette var ikke en kvinne som løper rundt i undertøyet sitt med et maskingevær. Clarice er veldig kompetent og veldig menneskelig. Hun bekjemper skurken med følelsene sine, intuisjonen sin, svakheten sin og sårbarheten sin. Jeg tror ikke det har vært en heltinne som henne før.» Anthony Hopkins kalte Hannibal Lecter «den mørke skikkelsen som lurer inni oss alle, (...) den mørke siden av psyken vår (...) som alltid vil komme ut i en eller annen form». Begge har kalt filmen et vendepunkt i karrièren deres. Både Ted Levine og Anthony Heald ble i ettertid tilbudt en rekke roller som lignet på den de spilte i Nattsvermeren, og Heald ble avvist en rolle på bakgrunn av Chilton-figuren. Hopkins gjentok rollen sin i oppfølgerne Hannibal (2001) og Den røde drage (2002). Heald og manusforfatteren Ted Tally var også involvert i sistnevnte film.
Imitasjoner og parodier
I etterkant av utgivelsen ble filmen hyppig parodiert på det amerikanske humorprogrammet Saturday Night Live, og Billy Crystal imiterte filmen under den 64. Oscar-utdelingen i mars 1992, hvor han var vert. Filmen blir også stadig parodiert i komedieserier som How I Met Your Mother, Futurama, Familien Griffin, The Simpsons og South Park. I 1994 ble det utgitt en italiensk parodifilm som het The Silence of the Hams. Den parodierte en rekke populære skrekkfilmer og thrillere, deriblant Nattsvermeren. Parodien handler om detektiven Jo Dee Fostar (en referanse til Jodie Foster) som må få hjelp av morderen Dr. Animal Cannibal Pizza (en referanse til Hannibal Lecter) til å finne en seriemorder. Parodifilmen fikk dårlig kritikk.
De amerikanske komponistene Jon og Al Kaplan arbeidet i 2002 på en musikalparodi av Nattsvermeren som het ''Silence! The Musical''. De komponerte ni sanger og la dem ut på nettet, hvor de ble et internettfenomen. I 2005 ble de motivert til å komponere flere låter, spesielt tilegnet hovedrollen Clarice. De planla å spille inn en filmmusikal og legge det ut på internett, men de ombestemte seg da noen teaterprodusenter foreslo å lage en sceneversjon. Musikalen hadde premiere på New York International Fringe Festival 12. august 2005, hvor den vant prisen for beste musikal. Musikalen ble en off-Broadway-produksjon sommeren 2011, og hadde visninger frem til sommeren 2013. Parodien fikk generelt god kritikk blant anmeldere, og blir fortsatt satt opp som amatøroppsetninger.
Analyser
Flere analytikere har påpekt de feministiske tonene i filmen, men det er skilte meninger om dem. Noen sammenlignet kvinnerollene i filmen med svake kvinner fra Alfred Hitchcocks filmer, mens andre mente at Clarice Starling symboliserte en ny, postfeministisk kvinnerolle. Filmkritikeren Roger Ebert la merke til at «filmen har en undertone med uønsket oppmerksomhet blant menn», og skrev at Nattsvermeren gjorde han «oppmerksom på de subtile, seksuelle blikkene menn setter på kvinner». Psykologen Jane Alexander Stewart skrev analysen «The Feminine Hero of The Silence of the Lambs», og mente Clarice stod frem som en ny heltinnerolle i filmhistorien:
Rankin mente at de to fortellingene delte et viktig tema: å forstå transformasjon og erkjenne hverandres og sin egen menneskelige natur. Jodie Foster har sagt at dette var blant moralene de ville få frem i filmen, og at Lecter og Clarice «har en felles respekt for hverandres menneskelige natur». Filmkritikeren Per Haddal fra Aftenposten og Anthony Hopkins selv mente også at filmen hadde likheter med Grimms univers.
Flere analytikere har kalt åpningsscenen, hvor Clarice jogger gjennom en av FBIs hinderløyper, essensiell. Forfatteren Janne S. Drangsholt sammenlignet scenen med den tilsvarende åpningssekvensen i Maratonmannen (1976), og skrev at man allerede i de første minuttene etablerer «inntrykk av personer som er sta, seriøse, hardtarbeidende, ambisiøse og utholdende. I tillegg antyder også disse åpningssekvensene en viss grad av isolasjon, avstengthet og ensomhet.» Forfatteren Maria Garcia skrev et kapittel om filmen i boken Cinematic Quests for Identity: The Hero's Encounter with the Beast, og mente at åpningsscenen «umiddelbart etablerer Clarices heroiske figur». Rankin mente at scenen var nok en henvisning til Rødhette og ulven, og skrev at «symbolske ulver kan og vil dukke opp på veien hennes».
Anerkjennelse
Nattsvermeren har fått mye ros fra filmkritikere også i ettertid. I 2001 anmeldte Roger Ebert filmen på nytt, og gav den 4 av 4 stjerner. Han kalte filmen «skremmende, engasjerende og urovekkende», og mente at den var på høyde med skrekkfilmene Nosferatu (1922), Psycho (1960) og Halloween (1978). Filmnettstedet Montages kåret filmen til 1990-årenes tolvte beste film, og roste spesielt Hopkins' skildring; «med sitt skarpsinn og dannede, nesten feminine fremtoning bak pleksiglasset, utstråler han en stille, men likevel overveldende autoritet. Hannibals psykologiske spill flytter hele tiden rundt på brikkene i fortellingen». De skrev også:
Nattsvermeren har dukket opp på flere av Det amerikanske filminstituttets lister. I 1998 lå den på 65.-plass på listen «AFI's 100 Years...100 Movies», som består av tidenes 100 beste amerikanske filmer. Listen ble oppdatert i 2007, og da lå filmen på en 74.-plass. Filmen ligger på en femteplass på filmlisten «AFI's 100 Years...100 Thrills», en oversikt over de 100 beste amerikanske thrillerne. Det var den yngste filmen i topp 20. Howard Shores lydspor ble nominert for en plass på listen «AFI's 100 Years of Film Scores», men nådde ikke uttaket. Nattsvermeren er også en av få filmer som har både en helterolle og en skurkerolle på lista «AFI's 100 Years...100 Heroes & Villains». Rollefiguren Hannibal Lecter er plassert øverst på skurkelista, mens Clarice Starling ligger på sjetteplass på heltesiden (den høyeste kvinnerollen på lista). I tillegg ble Ted Levines rollefigur Jame Gumb («Buffalo Bill») nominert på skurkesiden.
Filmen har en 21.-plass på listen «AFI's 100 Years...100 Movie Quotes» med Lecters filmsitat «A census taker once tried to test me. I ate his liver with some fava beans and a nice Chianti.» («En folketeller prøvde en gang å teste meg. Jeg spiste leveren hans med noen favabønner og en god Chianti.») Dette sitatet gir et hint om Lecters psykose. Siden han er en psykopat får han MAOI-medisiner, og hvis man går på disse medikamentene er det viktig å ikke få i seg lever, favabønner og alkohol. Det han dermed sier er at han ikke bruker medisinene han har fått. Lecter-sitatet «I do wish we could chat longer, but I'm having an old friend for dinner.» («Jeg kunne ønske vi kunne snakke mer, men jeg skal ha en gammel venn til middag.») ble også nominert, men nådde ikke uttaket.
Nattsvermeren ble innlemmet i National Film Registry i 2011, et utvalg av filmer til bevaring i det amerikanske nasjonalbiblioteket Library of Congress, filmer som regnes som «kulturelt, historisk og estetisk betydningsfulle». Dagbladet hadde en kåring i 2007 om de 15 beste norske og utenlandske filmene fra de siste 25 årene (1982–2007), og Nattsvermeren kom på en tiendeplass på listen over de utenlandske filmene. Brita Møystad Engseth skrev i forbindelse med plasseringen at filmen «satte en ny standard for skrekkfilmen», og kalte den «en av de beste skrekkfilmene som noensinne er laget». Fagjuryen besto av ti norske kritikere og fagfolk fra filmbransjen. Det ble også lagt opp til at leserne kunne stemme i en adskilt kåring, og da kom Nattsvermeren på førsteplass i lista over de utenlandske filmene. I 2014 ble filmen rangert som den 22. beste Hollywood-filmen noensinne av The Hollywood Reporter, basert på en undersøkelse med studiosjefer, Oscar-vinnere og fagfolk fra filmbransjen.
Kurt Huber
Kurt Ivo Theodor Huber (født 24. oktober 1893 i Chur i Graubünden i Sveits, død 13. juli 1943 i JVA München-Stadelheim) var professor i musikkvitenskap og psykologi ved Ludwig-Maximilians-Universität i München, folketoneforsker og medlem av den antinazistiske gruppen Den hvite rose, som ellers bestod av studenter. Huber skrev de to siste av Den hvite roses pamfletter. Han ble i likhet med de andre medlemmene av Den hvite rose dømt til døden av Roland Freisler og hans folkedomstol for landsforræderisk fiendebegunstigelse, forberedelse til høyforræderi og undergravelse av stridsevnen, og henrettet med giljotin.