cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Willie Vieth
Willie August Vieth (født 30. april 1905 i Bergen, død 1. september 1968) var en norsk jazzmusiker (trompet) og orkesterleder. Han var sønn av kontrabassisten C. Vieth som spilte i Bergen Filharmoniske Orkester og i Den nationale scenes orkester. Willie Vieth utdannet seg ved musikkhøgskolen i Budapest, og virket i ungarske orkestre, før han etablerte seg i Oslo, i et av landets første jazzorkester, Sixpence Jazzband og i Røde Mølle-orkesteret (1928). Han spilte i orkestret på Bristol fra 1936 til 1939. Før den andre verdenskrig ledet han Sorrow Breakers og Kaba-orkesteret (1934–36). Han spilte også med Louis Armstrong, var aktiv i Københavns jazzmiljø og var dirigent/pianostemmer. Etter flytting til Åndalsnes virket han som instruktør for norske janitsjarorkestre, samt drev noteforlag.
Svelgen
Rujernsproduksjonen blir nedlagt
I utlandet brukte de store masovner til jernsmeltingen. Det ble stadig dyrere å ta ut malmen fra Rødsand Gruber, og produksjonen i Svelgen ble for dyr. Noe måtte gjøres, og valget stod mellom å utvide rujernsproduksjonen eller legge den ned. I 1970-årene ble det arbeidet hardt for å finne en rimeligere måte å lage rujern på. Blant annet ble det laget store planer for å legge om driften på Rausand for å bygge et helt nytt rujernsverk med rulleovner på Holmaneset utenfor Svelgen.
Det endte med at rujernsovnen ble nedlagt. Den 5. september 1982 kl. 15.46 stanset rujernsovnen for godt. Ettertiden har vist at dette var en riktig avgjørelse. Men det var likevel et drastisk vedtak som førte til tap av mange arbeidsplasser.
Fraflytting
I begynnelsen av 1970-årene hadde 520 personer fast arbeid på verket; i dag sysselsetter det omtrent 300 personer. Da rujernsproduksjonen stanset i 1982, valgte mange å flytte fra Svelgen, særlig de yngre familiene. Ungdommen som hadde vokst opp i bygda, var ikke lenger sikret arbeid på verket, slik det hadde vært tidligere. Men tross vansker og konjunktursvingninger opp gjennom årene, har bedriften i Svelgen vist seg å være en av de mest solide i Elkem-konsernet.
I 1955 var knapt 600 mennesker bosatt i Svelgen, men med en rivende utvikling på verket steg folketallet jevnt, og i 1980 var 1700 fast bosatt, i tillegg til mange ukependlere.
Omstillingen til annen produksjon gjorde sammen med automatisering og andre rasjonaliseringstiltak at folketallet i bygda sank.
Ved årsskiftet 1994/95 bodde det rundt 1,325 mennesker i Svelgen. I 2004 var dette redusert til 1,204 mennesker.
Forurensingsproblemer og ny produksjon
Røyken fra ovnene på Verket kunne ofte være plagsom, spesielt for dem som bodde i området rundt verket. Da ovn V kom i drift, slapp den ut rundt 50 tonn støvpartikler i døgnet, og forholdene ble ytterligere forvansket. Det ble derfor bygd et renseanlegg for ovnen i Kupa bak verket. Dette kom i drift i 1978. Senere ble de resterende ovnene tilkoblet renseanlegget, noe som eliminerte røykproblemet.
Den første tiden var deponering av avfallet fra renseanlegget et stort og kostbart problem. Etter hvert viste det seg at røykavfallet, microsilicaen, kunne brukes i blant annet betongindustrien. Siden har dette blitt et etterspurt salgsprodukt. Ved Silgrain-anlegget ble blant annet tungmetall av forskjellige slag sluppet ut i fjorden. I mange år ble det forsket på hvordan utslippene kunne renses og avfallet framstilles til salgsprodukt. Det nye VVX-renseanlegget, det første i sitt slag, ble offisielt åpnet den 27. mai 1992. I stedet for å forurense fjorden ble avfallsproduktene solgt og brukt i prosessene ved vann- og kloakkrenseanlegg. Med disse produktene var Elkem Bremanger også blitt en kjemikalieprodusent.
Boligbygging
Gamle tegninger viser at eierne hadde storstilte planer for boligbyggingen i Svelgen da anleggstiden begynte i 1917. På en reguleringsplan fra mars 1919 er det tegnet inn en utfylling i sentrum, minst like stor som den som er der i dag. Det var blant annet tegnet inn flere store bygninger i tre etasjer med over 100 boliger i hver. Hele Kvelve og Rise var satt av til eneboliger.
Ulvesund Kreditbank kom så langt at de satt opp grunnmuren til et bankbygg, og den stod som et monument i Breivika helt frem til begynnelsen av 1960-årene. Bremanger Kraftselskab engasjerte egen arkitekt, Leif Rustad, som bodde i Svelgen frem til 1920. Rustadbakken har navn etter ham. Ingeniørmessa, Hus 13, var hans private bolig og kontor. Den østre fløyen ble brukt til hønsehus den første tida. I 1985 startet Svelgen Nærradio, med støtte fra verket, med faste sendinger i disse lokalene. Nærradioen la ned i 1996.
På industriplasser med mye anleggsvirksomhet var det tradisjonelt et tydelig skille mellom funksjonærer og arbeidere. Det ble hevdet at dette klasseskillet ikke var så markert i Svelgen som på andre typiske industriplasser, men i dag kan vi se det på for eksempel boligbyggingen fra den tiden.
Den første permanente bosetningen var Hus 1, en staselig funksjonærbolig på Villabakken bygd i 1918, og tegnet av arkitekt Rustad fra Bergen. Samme året ble det satt opp to arbeiderboliger med plass til åtte familier i Tunet i Breivika.
De første årene ble det også satt opp mange provisoriske brakker, men flere av brakkene ble brukt til bolighus helt fram til 1960-årene.
I 1956 la verket ut et boligfelt på Ivarplassen på Sande med 43 boenheter. To år etter var bygging i gang på alle tomtene.
I Kvelve bygde verket flere eneboliger og solgte de ferdige husene.
På Langeneset, som i dag er det største boligfeltet i Svelgen, kom bygging i gang først etter at det ble gjennomslag for riksveien på Kjelkenes i 1960. Da Sande II ble regulert i 1977, var det kommunen som hadde tatt over ansvaret for boligbyggingen.
I dag bor de fleste svelgerne i private boliger av høy standard, og de fleste eiendommene har både hage og garasje. Stedet har vokst frem til å bli en fin og trivelig bygdeby.
Fra utkant til kommunesenter
Fra utbyggingen begynte i 1917, og frem til 1965 var det verket som stod for og la til rette all byggevirksomhet i Svelgen. De bygde veier til boligfeltene, førte fram strøm, vann og kloakk og stod for alt vedlikehold frem til kommunen tok over ved kommunesammenslåingen.
Stadig flere oppgaver er tillagt kommunen. Ved kommunesammenslåingen var det 89 ansatte i administrasjonen. I dag er det i alt rundt 50 ansatte ved de kommunale kontorene på rådhuset. Svelgen sjuke- og aldersheim stod ferdig i 1979 med plass til 42 eldre og pleietrengende.
Veier og transport
Da anleggstiden tok til 1917 var det knapt det en kunne kalle vei i Svelgen. Krav om vei Ålfoten-Svelgen-Kjelkenes ble satt frem alt i 1919, men det skulle gå vel 50 år før dette ble en realitet. All transport gikk tidligere med båt.
Rundt 1960 begynte det å skje noe. Da ble veien mellom Svelgen og Kjelkenes åpnet. I oktober 1965 var veien sørover til Haukå ferdig, og med ferje over til Bjørnset ble Svelgen endelig knyttet til riksveinettet. Høsten 1972 åpnet veien Svelgen-Isane, og med ferjesamband til Stårheim ble stedet nå koblet til veinettet nordover. I 1986 ble veien til Dyrstad åpnet, og dermed var også nordsiden av fjorden knyttet til veinettet. Ferjefritt samband sørover fikk bygda først i mai 1987, da Norddalsfjordbrua ble åpnet for trafikk.
Telefon
Rise telefonstasjon, senere Svelgen, kom i gang i 1916. Dette var et stort fremskritt for bygda. Tiedemann Rise var telefonbestyrer helt fra starten av, en stilling han hadde frem til rundt 1950 da datteren Oddny tok over. Telefonstasjonen ble lagt ned da Televerket bygde automatsentral ved Risevågen i 1964.
Post
Peder B. Rise ble ansatt som poståpner på Rise i 1916 med en årslønn på 300 kroner. Han hadde kontor hjemme i boligen sin frem til 1925. Da ble postkontoret flyttet til Stasjonskaia, og i 1949 flyttet det til det nye lager- og kontorbygget på verket. I 1961 flyttet postkontoret til Samfunnshuset, i 1971 til rådhuset og ti år senere til Granden. I november 1992 flyttet Posten inn i det nye tilbygget til Firda Billag.
Lag og organisasjoner
Det har vært et aktivt lagsarbeid i Svelgen, med mange lag og organisasjoner. Svelgen Turn- og idrettsforening (STIF) ble grunnlagt i 1920 som det første idrettslaget i kommunen. STIF har hevdet seg godt både lokale og nasjonalt i friidrett, svømming og volleyball. Det er det største idrettslaget i bygda og har alltid vært en pådriver i lokalsamfunnet.
Kvinneforeninger som husmorlag og sanitets- og misjonsforeninger kom i gang i 1930-årene, og de har gjennom mange år arbeidet aktivt i bygdemiljøet. Det var for eksempel Svelgen Husmorlag som fikk bygd den første barnehagen i kommunen.
I anleggstiden i 1918 herjet spanskesyken. Det var ikke sykehus mellom Bergen og Ålesund, så sykestuen ble da oppsatt i en fart. Den var også bolig for sykesøster i mange år. Også bygdas lege og tannlege hadde kontor der fram til rådhuset stod ferdig.
Røde Kors-foreningen kjøpte senere huset og pusset det opp på dugnad. Svelgen Røde Kors ble grunnlagt i 1958 og har vært et aktivt lag med mange medlemmer.
Det ble dannet en sanggruppe allerede i 1927, og med unntak av noen opphold innimellom har det vært god aktivitet i sangkoret. Svelgen hornmusikk startet opp i 1930-årene og var aktive i perioder frem til Svelgen skulemusikk startet opp i 1964.
Svelgen har også egen bridgeklubb, Lions Club, kunstlag, 4H-Klubb, handikaplag, husflidslag, skytterlag, revylag, båtforening, jeger- og fiskeforening og pensjonistlag.
Møtelokaler
Nordgulen skolekrets hadde i eldre tid ikke skolehus. Skolen flyttet fra gård til gård, men var mest på Eikeland. Da anleggstiden begynte og flere familier flyttet til bygda, var det naturlig å legge skolen til Svelgen.
Folkets Hus ble innviet sommeren 1920. Samtidig ble danseplattingen revet for å gi plass til realskolen. Som det eneste møtelokalet i Svelgen var Folkets Hus frem til 1961 brukt til alle slags tilstelninger, som basarer og bryllup. Det var kino hver søndag og onsdag. Under krigen brukte tyskerne det til innkvartering og spilte propagandafilmer på spesielle kvelder. Huset ble revet i 1974.
Christiania Spigerverk sto for byggingen av Svelgen samfunnshus. Det var organisert som et aksjeselskap, og aksjene ble overdratt til alle lag og organisasjoner i Svelgen. Privatpersoner tegnet seg også for aksjer. Svelgen Samfunnshus ble bygd og tatt i bruk 13. september 1961. En byste av verksdirektør Gunnar Schelderup er plassert ved hovedinngangen til huset.
Gamleskolen på Naustneset er pusset opp og er i dag tilholdsstedet for den aktive ungdomsklubben «Realen», oppkalt etter realskolen som holdt til i bygningen tidligere. Huset blir også hyppig brukt av lag og organisasjoner til kurs og møter. Etter nærmere 20 års planlegging og mye diskusjon vedtok kommunestyret på nyåret 1993 å bygge idrettshall i Svelgen til en kostnad på over 11 millioner kroner. For å finansiere bygget garanterte idrettslaget STIF for en dugnadsinnsats på vel 1 million kroner. Bygdefolket med idrettslaget i spissen nådde målet og vel så det. Derfor var også hele bygda invitert til festen da Idrettshuset offisielt ble åpnet den 19. desember 1993.
São Pedro da União
São Pedro da União er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Gravemaskin
Gravemaskin er en maskin til utgraving ved bygge- og anleggsarbeid. Det finnes to typer, bakgraver og forgraver. Dagens gravemaskiner er hydrauliske og drives av en dieselmotor. Man har beltegravere, som går på enten gummi- eller stålbelter laget spesielt for å kjøre i ulendt og gjørmete terreng, og hjulgravere. Sistnevnte kan forflytte seg for egen maskin over kortere strekninger. Hjulgravere brukes hovedsakelig i urbane strøk fordi de krever et stabilt underlag. Det finnes også maskiner med understell med hjul og klør/labber, som f.eks. Menzi Muck. Disse kan arbeide i meget bratt terreng, og kan være utstyrt med utskyvbar stikke og vinsj.
Gravemaskiner som benyttes i arbeide i dag er stort sett i størrelseordenen 2,8 tonn til 46 tonn.
De minste maskinene, som også går under betegnelsen minigravere, er ideelle for grøfting, drenering og gartnerarbeide, mens de større fra 21 tonn og oppover brukes ved store anlegg og på veiprosjekter.
Maskinene opereres med spaker i førerhuset, og stadig flere gravemaskinmodeller er i dag utstyrt med GPS-styring.
En gravemaskin består av undervogn der belter eller hjul er montert og en overvogn med førerhytte og motorkasse. Bommen er den største delen av "armen", og den ytterste delen kalles stikke.
Historien
De første maskinene ble konstruert før 1500-tallet å var flytende skuffkjedemaskiner som ble brukt til mudring i elver. Den første landbaserte gravemaskinen ble bygget i USA i 1835. Dette var dampdrevene skinnegående framskuff maskiner. Den første europeiske gravemaskinen ble bygget av Ruston & Proctor i Storbritannia i 1874, dette var også framskuff maskiner.
Motoren
Dampmaskiner
Dampmaskiner fungerte bra til gravemaskiner, men det var mange ulemper som at kull og vann måtte fraktes til maskinene.
Elektriske motorer
Rundt 1890 ble elektriske motorer utviklet og dette førte til at man benyttet disse til gravemaskinene der det var elektrisitet tilgjengelig.
Bensinmotorer
Den første gravemaskinen med bensinmotor var en skuffkjedegravemaskin, bygget i 1910 Mohnighan i USA. Nordamerikanske maskiner hadde så frem til ca 1930 bensinmotorer, men i Europa ble det ikke vanlig med gravemaskiner med bensinmotor.
Diselmotorer Menck & Hambrock bygde en gravemaskin med dieselmotor i 1925 og i 1927 fulgte Orenstein & Koppel etter. Overgangen til diesel var mer komplisert enn overgangen fra damp til elektrisk drift. Dieselmotorene var store og tunge og var plassert bak på maskinen, slik at den fungerte som motvekt. Det var derfor nødvendig å lage overføringsaksler til vinsjer, svingmekanisme og fremdrift. Derfor måtte maskinene bygges annerledes enn dampmaskinene. Fordelene med dieselmotorer var så kraftige at alle produsentene gradvis gikk over til diesel på 1930-tallet.Elektriske motorer
Nå er dieselmaskinene i ferd med å fases ut til fordel for nye elektriske gravemaskiner. Den nye teknologien på elektriske motorer er kommet langt og den miljømessige fordelen med å ikke lenger bruke forurensende dieselmotorer er stor.
Skuffen
Framskuffmaskiner er ikke egnet til å grave dypt. Grøftegraving er også vanskelig når skuffa er snudd fremover. Rundt 1930 hvor skuffa er vendt mot maskinen, da ble å grave dypt og grave grøfter mye enklere. Mange maskiner kan leveres både med framskuffe og bakskuffe.
Fra vinsj til hydraulikk
De første gravemaskinene brukte kjetting for å løfte bommen. Da ståltau ble tilgjengelig rundt 1870 ble nye maskiner utstyrt med vinsjer.
De første eksperimentene med hydrauliske gravemaskiner begynte på slutten av 1940-tallet i Tyskland. Italienske Brunieri var tidlig ute, i 1948 tok de på en helhydraulisk gravemaskin. Poclain og Tractem i Frankrike, Bucher-Guyer i Sveits og Gradel and Hopto i USA arbeidet også med hydrauliske maskiner tidlig på 1950-tallet. Det tyske firmaet Atlas-Weyhausen produserte hydrauliske gravemaskiner fra 1954. I Norge var Brødrene Søyland på Jæren tidlig ute og i 1956 markedsførte de den helhydrauliske hjulmaskina Brøyt X2.
Hydrauliske gravemaskiner hadde mange fordeler, men mange produsenter med driftssikkerheten i starten og først på 1960-tallet hadde hydrauliske maskiner fått sitt gjennombrudd.
I dag er det kun de aller største framskuffmaskinene som fremdeles benytter vinsjer og ståltau.
Utstyr
Utstyr til gravemaskiner:
Ege (båt)
Ege er en gammel betegning på en lokal båttype på den danske øya Bornholm ute på Østersjøen som forsvant ved 1872, erstattet av nyere og mer sjødyktige fiskebåter. Den var Danmarks siste båttype for sjøgående fiskeri ute på havet med råseil.
Egerne
Den bornholmske æja, «egen», tilhørte en gammel båttradisjon i sørlige Sverige og på Bornholm som nesten har forsvunnet siden midten av 1800-tallet, den siste gjenværende som er dokumentert og bevart i detaljer, er den sør-svenske blekingsekan. Den bornholmske egen og blekingsekan har den samme grunnleggende konstruksjon, men det er ulike størrelser og varianter utformet av de lokale båtbyggerne.
Egen er et åpent fartøy, en stor båt som brukes til sildefiskeri med en stormast og to mindre master som kunne tas ned ved behov. Det firkantede råseilet er heist opp på stormasten midt på egen, men litt lengre tilbake og dels på skrå som sett på tegningene og modeller av denne båttypen. De tidligste tegningene er fra begynnelsen av 1700-tallet. En mindre fokkemast ble satt opp i forstevnen, litt på skrå fremover og en mesanmast av samme størrelse ble også satt opp i akterstevnen ved styreposisjonen med rorpinnen. Råseilet på stormasten var nesten 20 fot høyt, holdt fast ved hjelp av en sprydstage og «tovrakke» til masten. Der mesanmasten ble satt opp, er et svært tømmerstykke kalt «kammaravrång» lagt ned bakerst i båten.
Som de fleste sjøgående fartøyer av type eka eller ege var de dypgående, speilgattet med et akterspeil og drektig for deres størrelse på ca. 6,3 m og 6,6- 7,5 m i lengde samt 7 bord på hver side av kjølen. Større varianter opptil 30 fot i lengde og 10 fot i bredde var også sett, de ble betegnet som «stor-æja», de mer vanlige som «hel-æja» og de mindre som «hal-æja».
Gravemaskin
Utstyr
Utstyr: Det finnes mye ekstrautstyr til gravemaskinen, som gjør den til et allsidig verktøy.
Ege (båt)
Egerne i bruk
Med en besetning på 4 til 8 mann ble egerne brukt til drivgarnsfiskeri opptil 3 mil fra land, årene ble bare tatt i bruk under manøvrer når garnet skulle i vannet eller tas opp. På en åpen og liten båt var en stor besetning nødvendig med den gamle riggingen, det store råseilet var vanskelig å manøvrere med under krysning. Ved en opptelling av båter på Bornholm i 1803 var det bare 23 eger og 2 halveger mot 360 mindre båter som også var speilgattede, kalt spejlbåd.
Gravemaskin
Bruk
Gravemaskiner kan brukes til mange typer arbeid, blant annet:
Ege (båt)
Egerne i bruk
Den ble erstattet av spissgattede båter med nyere rigging som «den tvestævnede type» og de norskinspirerte bornholmerbåter, kalt «den rundstævnede type» i den siste halvdel av 1800-tallet. De nyere båttyper krevde ikke en så stor besetning og ble en suksess. Disse dels var kalt eger også, men bare fordi trevirket til disse nyere båter kom fra eiktrær på Bornholm.
Gravemaskin
Maskintyper
Man har mange typer gravemaskiner, man har hjulmaskiner og beltemaskiner som betegner fremdriften, hva man velger har med marktrykk og fremkommelighet å gjøre. Innenfor hjulmaskiner har man også traktorgravere, som navnet sier er en traktor påmontert en graver, og bilmonterte gravemaskiner, som navnet sier er en bil påmontert en graver. I 1956 begynte man i Norge å produsere en hjulmaskin med navn Brøyt som ble meget populær, den hadde ikke fremdrift på hjulene noe som reduserte prisen.
Ege (båt)
Egerne i bruk
Den bornholmske egen tilhørte en båttradisjon på sørlige Sverige som sagt, men også på den svenske skjærgården nordøstover opp til Stockholm der speilgattede båter i ulike varianter var kjent under uttrykket öka fra storöka til lillöka, noen ganger var de spissgattede i senere tid.
Gravemaskin
Maskin-størrelser
Vanligvis deles gravemaskinene inn i forskjellige klasser etter vekt.
Minigravere er vanligvis fra 0,5 tonn og 3,5 tonn, medi fra 5,5 til 12 tonn. Vanlige gravemaskiner fra 12 til 40 tonn, store maskiner fra 41 tonn til 100 tonn. Større maskiner enn 100 tonn er også i salg men disse er mer spesial-maskiner for bestemte arbeidsoppgaver
De største er de som benyttes til store dagbrudd, ofte brunkull brudd. De er like mye en fabrikk på belter som en gravemaskin. De største i verden ble bygget av det tyske firmaet Krupp, de har navnene Bagger281, Bagger285, Bagger287, Bagger288, Bagger291 og Bagger293. Disse er gravemaskiner med skovlhjul, såkalte bucketwheel excavators (BWE), som går døgnet rundt hele uka og kan fjerne 240,000 tonn kull eller jord hver dag. Gravemaskinen er ca 240 meter lang og 96 meter høye, de forflytter seg med egen kraft på belter med en toppfart på rundt 1 kilometer i timen. Disse seks er ikke bare verdens største gravemaskiner men også verdens største landgående kjøretøy.
Kristi Furubotn
Hun har gitt ut tre romaner og en sakprosa/noveller. Hun har også utgitt barnebok.
Furubotn er anestesi-sykepleier og operasjons-sykepleier, og hun har tidligere arbeidet arbeidet på Vestbredden og i Egypt. Hun er i tillegg musiker og har blant annet turnert for Folkeakademiet og Den Kulturelle Spaserstokken.
Eksterne lenker
https://framtida.no/2017/11/10/kristi-furubotn
Louis V. Gerstner jr.
Louis V. Gerstner jr. (født 1. mars 1942 i New York) var styreformann og administrerende direktør for IBM 1993–2002. Gerstner jobbet i McKinsey & Company i New York City 1965–1977, deretter i American Express i 11 år. Han jobbet så noen år for RJR Nabisco, før han overtok stillingen i IBM etter John F. Akers. IBM hadde store finansielle problemer, med underskudd i 1993 på over 8,1 milliarder dollar. Gerstner klarte på en utradisjonell å snu denne negative tendensen. Allerede i 1994 var underskuddet snudd til et «beskjedent» overskudd på 3 milliarder dollar.
Institutt for geografi
Institutt for geografi er en enhet under Det samfunnsvitenskapelige fakultet ved Universitetet i Bergen. Instituttet tilbyr utdanning i geografi på bachelor-, master- og phd-nivå. Det har 22 årsverk i faste og midlertidige forskerstillinger.
Instituttet ledes av professor Svein Olaf Dahl.
Urawa Red Diamonds
Urawa Red Diamonds er et japansk fotballag fra Saitama. Klubben spiller på øverste nivå i japansk fotball, J-League. Hjemmebane er Saitama Stadium.
Per november 2018 hadde laget vunnet J-League-tittelen fire ganger, Keiserpokalen seks ganger og AFC Champions League to ganger (i 2007 og 2017).
Jack Dempsey vs. Jess Willard
Jack Dempsey vs. Jess Willard var en boksekamp som ble arrangert i Toledo, Ohio i USA den 4. juli 1919.
Generelt
Jack Dempsey var den første bokseren av Queenberry æraen som fikk stjernestatus verden over. Superstjernen Jack Dempsey ble født i denne kampen, og nesten samtlige av han gjenværende kamper i karrieren skulle sette en eller annen rekord av et slag, han skulle få en uvurderlig betydning for boksesporten. Dempsey mot Jess Willard er også det mest brutale tronskiftet tungvektsklassen noensinne har sett.
Også denne kampen stod Tex Rickard bak, med sin 20 000 seters utendørs arena. Forskjellen mellom denne kampen fra tidligere kamper var at det var første gang kvinner hadde adgang til en boksekamp.
Abraham
Abraham kan vise til
Jack Dempsey vs. Jess Willard
Generelt
Willard var mannen som hadde tatt tittelen fra den forhatte Jack Johnson fire år tidligere. Men han fikk aldri den helte statusen man skulle trodd, sannsynligvis fordi resultatet av kampen ikke ble allment kjent før flere måneder senere. Som med Jack Johnson vs. James J. Jeffries kampen var filmopptaket ulovlig, og kampen fant sted på Cuba. Forutenom det var ikke Willard et spesielt kjent navn heller, noe som kom av at han aldri hevdet seg spesielt blant da tidens tungvektere. Kamper utenfor USA fikk uansett lite oppmerksomhet under 1. verdenskrig.
Om kampen
Men det skulle vise seg å være bortkastet spekulering. Dette var mer en «mugging» enn en boksekamp. Willards boksestil viste seg å være skreddersydd for Dempsey, og mesteren gikk ned, hardt, hele syv ganger i første runde. Willard klarte å holde seg på bena i 2. og 3. runde, men var aldri på noe tidspunkt i kampen noe annet en totalt sjanseløs. Da han brøt kampen mellom 3. og 4. runde hadde han fått flere tenner slått ut, han hadde brudd i kjeve, nese og kinnben, flere sygge kutt og flere brukne ribben.
Etter kampen
Willards eneste trøst var hans 100 000 dollar i betaling for innsatsen. Helt til sin død i 1968 hevdet Willard at Dempsey kjempet kampen deres med «loaded gloves», dvs. at Dempsey hadde noe i hanskene som gjorde at han var i stand til å slå hardere enn normalt. Willard selv hevder at Dempsey hadde gipset hendene sine før kampen, men ingenting støtter opp under disse påstandene. Normal logikk tilsier også at Dempsey ville ha skadet hendene sine like mye som han skadet Willard dersom han hadde bokset med gipsede hender. Påstandene gjorde heller ingenting for å gjøre Willard noe mer populær enn det han var heller, og Dempsey, som regnes som en av tidenes mest hardtslående boksere, har nok av andre KO seire å skilte med. For Dempsey var dette bare starten på en eventyrlig karriere og popularitet som fulgte ham helt til han døde i 1983.
Kristin Tosterud Holte
Kristin Tosterud Holte (født 6. juni 1977) er en norsk jurist og forfatter.
Kristin Tosterud Holte har studert rettsvitenskap, statsvitenskap, litteraturvitenskap og idéhistorie.
Karin Roten
Karin Roten Meier (født 27. januar 1976 i Leukerbad, Wallis er en sveitsisk tidligere alpinist. Fra 1993 til 2001 var hun medlem av det sveitsiske landslaget.
Hun var spesialist i de tekniske disiplinene (slalåm og storslalåm. Allerede som 17-åring ble hun juniorverdensmester i storslalåm, og tok sølv i slalåm ved samme anledning. Totalt har hun fire medaljer fra junior-VM og tre VM-medaljer på seniornivå. I løpet av karrieren vant hun to renn i verdenscupen. Den beste sammenlagtplasseringen fikk hun i sesongen 1996/97, da hun endte på fjerdeplass i storslalåmcupen. Etter at hun la opp som aktiv alpinist, lanserte hun sitt eget kosmetikkmerke. Siden 2004 har hun også arbeidet som sidekommentator for TV-kanalen SF DRS.
8 mm Lebel
8 mm Lebel (8x50mmR French) er en patron for rifle
Engelsk 1. divisjon 1896–97
'''Engelsk 1. divisjon 1896–97''' var den niende sesongen i Football League. Aston Villa vant sitt tredje ligamesterskap og sitt andre på rad. Aston Villa vant også FA-cupen og ble dermed den andre klubben i engelsk fotball som vant The Double.
8 mm Lebel
Patronen var den første riflepatron med røyksvakt krutt som ble laget og adoptert som militær ammunisjon av et land. Den ble introdusert i Frankrike i 1886 og startet en revolusjon i militærrifler. Den var også den første militære patronen som ble ladet med en spitzer-kule som var avsmalet bak. Dette gav kulen (etter datidens mål) eksepsjonelle ballistiske egenskaper. Kombinert med det røksvake kruttet gav den det franske infanteriet mye større rekkevidde enn sine motstandere.
Engelsk 1. divisjon 1896–97
Test-kamper
Football League arrangerte test-kamper for de to dårligste 1. divisjonslagene og de to beste 2. divisjonslagene. Formatet var blitt endret til en play off-variant der de to 1. divisjonslagene møtte begge de to 2. divisjonslagene hjemme og borte i en mini-serie. Resultatet fra hjemme- og bortekampene ble lagt sammen og utgjorde sluttresultatet.
De to lagene som kom på de to øverste plassene ville bli vurdert av Football League for spill i 1. divisjon den påfølgende sesongen. Dersom de to beste lagene kom fra 1. divisjon, beholdt de automatisk plassen. De to lagene nederst på tabellen ble invitert til spill i 2. divisjon.
8 mm Lebel
Rørmagasin og spitzer-kuler
1898 patronen, som den første, ladet med moderne spitzer-prosjektiler med innsnevret bakkant. For at ikke spissen på prosjektilet skulle sette av tennhetten på patronen foran var det skåret en sirkelformet forsenkning i bunnen av hylsa utenfor tennhetten. Sammen med den kjegleformede patronen og markante randen sørget det for at patronene ikke ble liggende parallelt med hverandre i magasinet og at spissen på prosjektilet ble fanget opp av forsenkningen. Dette systemet fungerte utmerket i rørmagasinet til Lebel-riflen.
Engelsk 1. divisjon 1896–97
Test-kamper
Dersom et 2. divisjonslag kom på en av de to øverste plassene, ville de kunne søke om opprykk til 1. divisjon. Fotball Leagues årlige generalforsamling (Annual General Meeting - AGM) behandlet søknaden og holdt valg om laget skulle inviteres til spill i 1. divisjon. 2. divisjonslag som kom på en av de to nederste plassene, ble automatisk værende i 2. divisjon.
Herbert Giles
Herbert Allen Giles (født 18. desember 1845 i Oxford i England, død 13. februar 1935 i Cambridge) var en britisk sinolog og diplomat. Han videreutviklet det romaniseringssystemet for kinesisk skrift som kjennes som Wade-Giles, og oversatte en rekke kinesiske klassiske verker til engelsk, blant annet verker tilskrevet Konfucius, Lao Tzu og Zhuangzi.
8 mm Lebel
Rørmagasin og spitzer-kuler
Den sterk koniske hylsekroppen og markante randen var imidlertid lite egnet for boksemagasiner. Berthier-geværet som ble brukt av artillerister og kavalerister hadde et sterkt krummet boksemagasin som bare tok tre patroner (i en laderamme), og en forbedret modell som tok fem patroner kom ikke før i 1918. I 1929 ble Lebel-patronenn erstattet av den mer moderne 7,5 × 54 mm MAS med rille og rett hylse.
Utviklingen av tilsvarende ammunisjonstyper
Inspirert av den nye franske ammunisjonen satte umiddelbart andre europeiske nasjoner i gang programmer for å framstille tilsvarende patrontyper. Dette ledet blant annet til 8 mm Mauser i 1888, den russiske 7,62 × 54R i 1891 og til omlegging av den britiske .303-patronen til å bruke korditt. Ved utgangen av 1800-tallet hadde alle de større hærene i Europe rifler med ammunisjon som liknet den franske Lebel-ammunisjonen i kaliber, utgangshastighet og prosjektildesign.
Herbert Giles
Bakgrunn
Herbert A. Giles var prestesønn. Han var fjerde sønn av den anglikanske presten John Allen Giles (1808–1884). Faren hadde noen læremessige uoverenskommelser med sin kirke, som var landets statskirke, og måtte some en fengselsstraff for et mindre brudd på kirkelig lovgivning. Som en følge av dette måtte han senere livnære sin familie uten kirkelig embede, og publiserte en rekke skriter, mange av dem av en heller utilitær natur. Deriblant var en serie med «cribs» (en form for huskelapper og -hefter som kunne benyttes ved skoleprøver, uten å regnes som jukselapper), med greske og latinske tekster for skoleelever.
Det var som bidragsyter til dette siste at Herbert først kom i berøring med lærdommens verden. Men det var antagelig også farens konflikt med Church of England og den skjebne han led som gjorde at Herbert etterhvert utviklet sterk agnostisisme og intens anti-klerikalisme.
Høyere utdannelse fikk Herbert ved Charterhouse. Deretter begynte han ikke på universitetet, som ville ha vært å forvente, men dro til Beijing for å kvalifisere seg i det kinesiske språk.
Virke i britisk utenrikstjeneste
Han bestod tolkeeksamen i 1872, og gjorde tolketjeneste i Tientsin, Ningpo, Hankou, Canton og Swatou, og var litt innimellom fungerende konsul i Tientsin og Amoy. Så fra 1880 til 1893 virket han på et noe høyere nivå i den britiske kolonialadministrasjon i Keiserriket Kina: Visekonsul på Pagoda Island i Mawei ved Fuzhou (1880–1883), visekonsul i Shanghai (1883–1885), konsul i Tamsui (1885–1891) og konsul i Ningpo (1891–1893).
Han steg ikke særlig høyt i gradene i den britiske utenrikstjeneste, noe som i stor grad skyldes hans klart «udiplomatiske» personlighet. Han hadde lv toleranse for det han mente var undermåls, og uttrykte sine synspunkter svært friskt om kontroversielle spørsmål der han eller andre i utenriks tjeneste hadde andre holdninger enn det som var rådende oppfatninger i hjemlandet. Han ble involvert i en rekke diplomatiske inopportuniteter, som førte til forflytninger i stedet for forfremmelser.
Sinologisk virke
Et hell i uhellet var at han dermed kunne bruke mer tid og energi på forskning og publikasjon. Giles mottok Prix St. Julien fra det franske akademi i 1897 for sin Chinese Biographical Dictionary. Giles sammensatte den normsettende ordboken A Chinese-English Dictionary og finjusterte det romaniseringssystemet som Thomas Wade hadde utviklet. Resultatet ble kalt Wade-Giles-systemet. Det var basert på uttalen i Beijing, og fortrengte de systemene som baserte seg på Nanjing-uttalen som hadde dominert frem til sent 1800-tall. Det fikk stor gjennomslagskraft først i engelsktalende land, så i de fleste vestlige land, inntil det lenge etter hans død ble nesten helt fortrengt av pinyin.
Da han etter 25 års tjeneste ble innvilget avskjed fra utenrikstjenesten av helsegrunner i en alder av 47 år, hadde han altså etablert for seg et betydelig ry som sinolog. Dette ry gjorde at han, trass i manglende formelle kvalifikasjoner, endte opp i en av de mest eleverte akademiske stillinger England hadde å by på innen kinaforskningen. I Cambridge hadde lærestolen for Kinastudier stått ubesatt i to år, siden Giles' gamle sjef og motstander, Sir Thomas Wade, hadde avgått med døden. Den 3. desember 1897 etterfulgte han således Thomas Wade på lærestolen for sinologi ved University of Cambridge. Utnevnelsen var enstemmig.
Han dediserte tredjeutgaven av Strange Stories from a Chinese Studio (1916) til sine syv barnebarn, men mot livets slutt var han bare på talefot med ett av sine gjenlevende barn. Han hadde beholdt mye av sin stridbarhet fra tidligere år.
Giles ble beryktet for sin ubarmhjertige kritikk av fagfeller innen kinaforskningen hvis han mente de tok feil. I sine artikler for aviser og journaler var han gjerne frempå med å hudflette andre for deres feiloversettelser. Men likevel er det meget av disse arbeider i utkanten av sinologiens kjerneområder som har bevart ettertidens interesse best. Et eksempel er hans Chinese Sketches (1876), der han på bakgrunn av sine da ni år i Kina forteller om landets odontologi, etikette, gambling, pantehandlere, slang, overtro og tortur.
Som polemiker uttrykte han seg særlig skarpt om spedbarnsdrap av jenter (han trodde ikke på det), opiumavhengighet (han anså det som bedre enn alkoholisme), og kristen misjon i Kina (uheldig og unødvendig). På denne måten forøket han jevnt og trutt skaren av folk som mislikte ham. Han forandret sjelden eller aldri mening om noe han hadde bestemt seg for. Dette gjaldt både i store og små spørsmål. Et eksempel var hans voldsomme feide med James Legge og ektheten av Lao-zi i ''China Reviews spalter.
Han var en brennende agnostiker, og også en entusiastisk frimurer. Han ble aldri Fellow ved noen av collegene som konstituerer Universitetet i Cambridge, til tross for at han var universitetsprofessor i 35 år.
Han gikk i pensjon i 1932, og døde i sitt nittiende år.
Treve
Treve er en gammel mengdeenhet som har vært brukt i Skandinavia, herunder også i Norge. En treve tilsvarte 12 enheter og ble ofte brukt i forbindelse med telling av kornband og høysåter.
Sixpence Jazzband
Sixpence Jazzband (etablert 1923 i Kristiania, nedlagt 1929) var et norsk dixieland-orkester, kjent som landets første jazz-orkestre og det beste på 1920-tallet.
Det var muligens nummer to etter det samtidige "Bodø Jazzband".
Den lengst varende besetning var med Ulf Arnesen på piano, Johan "Jottit" Johnsen på fiolin, blåserekken Egil Langbrecke/Einar Hoff/Gustav Upp og nevnte Ragnar "Lanken" Grøn. De underholdt i Universitetets aula i 1927 og spilte også ved Det kongelige slott samt til dans på Bygdøy kongsgård.
Et band med samme navn eksisterte senere (1953–61), bl.a. med trompetist Truls Helweg.
Mellandsvågen naturreservat
Mellandsvågen naturreservat er et naturreservat på vestsiden av Skardsøya i Aure kommune i Møre og Romsdal. Naturreservatet har siden 1996 status som ramsarområde på grunn av sin betydning for trekkfugler. Reservatet ble opprettet i 1988 for å ta vare på et viktig våtmarksområde med tilhørende plantesamfunn, fugleliv og annet dyreliv. Mellandsvågen dyrelivsfredning som måler 12,2 km² ble opprettet samtidig i 1988 som et bufferområde i jord- og sjøområder sør og vest for naturreservatet. Mellandsvågen naturreservat grenser i øst til Melland naturreservat, opprettet i 2002, på 0,47 km².
Området består av en fjordmunning, og noen holmer og nes. Den dominerende landskapstypen er store, velutviklede og varierte strandengsamfunn, særlig sør for Livsneset og rundt Storholmen. Bakenfor strandengene er det fukthei med overgang mot fattigmyr. Det er en rik og variert vegetasjon. Det er ingen rødlistede plantearter, men flere regionalt sjeldne eller truede: saftmelde, sandslirekne, havbendel og trådtjønnaks. Området er også svært viktig for overvintrende vannfugler, som lommer, lappedykkere og ender. Amatørornitologer fra Hemne har i flere år gjennomført vintertellinger av fugl i reservatet.
La Possonnière
La Possonnière er en kommune og landsby i departementet Maine-et-Loire i regionen Pays de la Loire i vest-Frankrike.
Tom Kaulitz
Tom Kaulitz (født 1. september 1989 i den tyske byen Leipzig, ti minutter før den eneggede tvillingbroren, Bill) er gitarist i rockebandet Tokio Hotel.
Biografi
Da Tom og Bill var seks år ble foreldrene, Simone og Jörg Kaulitz, skilt. Moren giftet seg senere med Toms nåværende stefar, Gordon Trümper, som spilte gitar i et band og skulle få stor musikalsk innflytelse på Tom og Bill. Etter at Trümper ble gift med tvillingenes mor, begynte Tom å spille gitar. Trümper har hatt veldig god innflytelse på de to guttene.
Tom Kaulitz og hans bror Bill Kaulitz har to vidt forskjellige stiler. Tom har sin egen hiphop stil, der han først hadde dreads, før han byttet til cornrows. Nå har han dreads igjen. Det er også kjent at han bruker store klær.
Toms bror, Bill, begynte å synge og skrive sanger da han var kun seks år gammel, og i 2001 møtte de Georg Listing og Gustav Schäfer på et lokalt musikkshow. Deres sammenfallende musikksmak førte til stiftelsen av bandet Devilish. De opptrådte på små, lokale steder, og skaffet seg erfaring av stå på scenen. I 2003 møtte gruppen plateprodusenten Peter Hoffmann og like etter signerte de en kontrakt med Universal Music Domestic Division i Hamburg. Da hadde gruppen også byttet navn til «Tokio Hotel» – på grunn av deres tilknytning og lengsel etter store byer, derav Tokio (skrevet på den tyske måten, med i), og at deres hjem hadde blitt diverse hoteller.
Eksterne lenker
Tokio Hotel
Eurovision Song Contest 1980
Eurovision Song Contest 1980 var den 25. utgaven av Eurovision Song Contest, EBUs årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemmer. Som vinner av 1979-konkurransen, skulle Israel ha arrangert finalen, men den israelske kringkasteren sa fra seg oppgaven av økonomiske grunner. I stedet tok Nederland på seg arrangørjobben og la finalen til Nederlands Congresgebouw i Haag lørdag 19. april 1980. Programleder var Marlous Fluitsma.
São Pedro do Suaçuí
São Pedro do Suaçuí er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Eurovision Song Contest 1980
Totalt stilte 19 land til start, det samme antallet som året før. Monaco og Israel trakk seg, mens Tyrkia var tilbake etter fraværet året før. I Israels fravær besluttet Marokko å delta, for første og hittil siste gang.
Vinneren ble Irland med «What’s Another Year», sunget av Johnny Logan. Dette var Irlands andre seier i konkurransen, og «What’s Another Year» fikk stor kommersiell suksess over hele Europa. Vinnersangen toppet singellistene i elleve land – inkludert Norge, der sangen lå på topp åtte uker på rad. Tyskland endte på andreplass, landets beste plassering til da. Storbritannia ble nummer tre, Sveits nummer fire og vertslandet Nederland endte på femteplass. Norge var representert av Sverre Kjelsberg og Mattis Hætta som sang «Sámiid ædnan». Det norske bidraget ble nummer 16 av 19, men låten har siden blitt en del av den nasjonale hukommelsen i Norge.
Bakgrunn
Etter å ha vunnet på hjemmebane i 1979 var det nok en gang Israel som fikk oppgaven med å arrangere finalen. I august 1979 besluttet imidlertid det israelske kringkastingsrådet å si fra seg arrangørjobben av økonomiske årsaker. Den israelske kringkasteren IBA skulle innføre farge-tv i 1980, og kringkasteren ønsket derfor å prioritere dette fremfor å arrangere nok en Eurovision-finale. EBU måtte derfor be et annet medlemsland ta på seg arrangementet. Flere aktuelle land som Spania og Storbritannia nølte, men i oktober 1979 tok Nederland på seg arrangementet, og datoen ble fastsatt til 19. april 1980. Dette var kvelden for Jom hazikaron, Israels minnedag for falne soldater og ofre for krig. I desember 1979 besluttet derfor Israel å trekke seg fra Eurovison Song Contest 1980. Israelsk fjernsyn vurderte å delta og sende konkurransen i opptak dagen etter, men etter å ha mottatt flere brev fra familier til døde soldater, valgte kringkasteren å trekke seg helt fra konkurransen. Dette er første gang et vinnerland ikke deltok det påfølgende året. Frem til 2023 var det også siste gang konkurransen ikke ble arrangert i landet som vant forrige konkurranse.
Israels fravær gjorde det aktuelt for arabiske land å delta, og Marokko deltok for første og hittil eneste gang. Tyrkia kom tilbake etter fraværet året før, mens Monaco trakk seg fra konkurransen av økonomiske årsaker. Først i 2004 skulle fyrstedømmet komme tilbake. Dermed stilte 19 land i konkurransen, det samme antallet som året før.
Nederlandsk fjernsyn la finalen til Nederlands Congresgebouw i Haag, den samme arenaen som huset konkurransen fire år tidligere. På grunn av den korte forberedelsestiden hadde nederlandsk fjernsyn nedskalert arrangementet. De gjenbrukte deler av videomaterialet fra 1976 og brukte samme scenedekoratør som ved finalen i 1976. Dette var fjerde gang Nederland arrangerte en Eurovision-finale.
Sendingen
Sendingen markerte at det var den 25. konkurransen i rekken, og programmet åpnet med bilder av kjente nederlandske attraksjoner som tulipaner og vindmøller. Deretter kom programleder Marlous Fluitsma på scenen og ønsket publikum og seerne velkommen på nederlandsk. Startrekkefølgen var avgjort på forhånd ved loddtrekning – Østerrike åpnet, mens Belgia avsluttet. Hvert deltakerland hadde med seg sin egen annonsør som presenterte landets bidrag på sitt nasjonale språk. Åse Kleveland presenterte den norske melodien «Sámiid ædnan» som hadde startnummer 11. De 19 sangene ble akkompagnert av Metropol-orkesteret som også hadde spilt i finalene i 1958, 1970 og 1976.
Blant favorittene dette året var Luxembourg og Tyskland, med Irland og Italia som utfordrere. Luxembourg stilte med tvillingparet Sophie og Magaly og låten «Papa pingouin», skrevet av blant andre Ralph Siegel. Sangen handlet om en pingvinpappa, og på scenen hadde tvillingene med en mann utkledd som pingvin. Sangen ble imidlertid bare nummer ni i avstemningen. Siegel hadde også skrevet det tyske bidraget. Italienske Alan Sorrenti fikk større suksess med «Non so che darei» som endte på sjetteplass. Etter finalen fikk han stor kommersiell suksess med låten, og i Norge ble den liggende på singellisten i ti uker.
Sverige ble representert av Tomas Ledin som truet med å fremføre sangen «Just nu!» på engelsk, i protest mot språkreglene som gjaldt i konkurransen – hvert land måtte nemlig synge på sitt eget språk i årene 1966–1972 og 1977–1998. Også musikkprodusenten Stikkan Anderson kritiserte språkkravet og mente Norden aldri ville vinne så lenge språkregelen gjaldt. Han fikk ikke rett: Norden rakk å vinne konkurransen fire ganger (1984, 1985, 1991 og 1995) før språkregelen ble opphevet for godt i 1999. Tysklands Katja Ebstein deltok for tredje gang og skaffet landet sin beste plassering med en andreplass. Vinneren ble Irland, som var representert av den da ganske ukjente Johnny Logan. Han fikk syv 12-poengere, blant annet fra Norge, og skaffet Irland sin andre seier. Da seieren var et faktum, ble Johnny Logan overveldet av følelser, og under vinnerreprisen felte han flere tårer. Logan fikk også en tulipan oppkalt etter seg, for nederlandske tulipandyrkere hadde på forhånd lovet å oppkalle en ny tulipankrysning etter vinneren.
«What's Another Year» fikk stor suksess etter konkurransen og toppet hitlistene i elleve land. I Norge toppet sangen singellisten åtte uker på rad. I 2005 deltok også «What's Another Year» i Eurovision Song Contests 50-årsjubileumsshow. Der var sangen én av fjorten som konkurrerte om å bli tidenes Eurovision-låt. ABBAs «Waterloo» vant, mens «What's Another Year» kom på tolvteplass. Pausenummeret før avstemningen var et cabaretnummer av The Dutch Rhythm Steel and Show Band fra De nederlandske Antiller. Underveis i nummeret ble seerne tatt direkte inn i artistenes oppholdsrom, der reporter Hans van Willigenburg intervjuet artistene om deres vinnersjanser og favorittsanger. Blant intervjuobjektene var også Sverre Kjelsberg som ble spurt om «Sámiid ædnan» var typisk norsk folkemusikk. «Det er samisk folkemusikk. Folk i Nord-Norge, en minoritetsgruppe i Nord-Norge», svarte Kjelsberg på engelsk – og avslørte at han likte Irland.
Norges bidrag
Det norske bidraget var «Sámiid ædnan», fremført av Sverre Kjelsberg og Mattis Hætta. De hadde vunnet en rekordjevn avstemning i Melodi Grand Prix måneden før, og forventningene var store foran den internasjonale finalen. Aftenposten mente rett låt hadde vunnet den norske finalen og fikk støtte av ABBA-manageren Stikkan Anderson, som spådde Norge en høy plassering i Haag. Låten gikk også raskt til topps på VG-lista og lå på listen i 13 uker. Dette var tredje gang en norsk vinnermelodi nådde toppen av den norske singellisten.
Under Eurovision Song Contest var det også stor oppmerksomhet omkring det norske bidraget, og internasjonal presse fulgte de norske deltakerne tett. På plenen utenfor Congresgebouw hadde en gruppe tilreisende samer slått opp lavvo og laget sin egen engelskspråklige avis. Flere utenlandske journalister mente Norge hadde en reell sjanse til å vinne konkurransen. Europas juryer var derimot ikke like entusiastiske; «Sámiid ædnan» ble bare nummer 16 av 19, med 15 poeng. Sangen var likevel en kraftig politisk markering, og det var første gang joik ble brukt i Eurovision Song Contest. «Sámiid ædnan» har etter hvert blitt en av de mest kjente vinnermelodiene i Melodi Grand Prix, med et joike-refreng som de fleste voksne nordmenn kan utenat. NRK kåret i 2010 også sangen til det mest minneverdige i Melodi Grand Prix-historien. Norges dirigent var Sigurd Jansen, mens Åse Kleveland introduserte det norske bidraget på scenen i Haag. Knut Aunbu var kommentator for NRK Fjernsynet, mens Erik Heyerdahl kommenterte på NRK Radio. Roald Øyen leste de norske poengene fra studio i Oslo.
Avstemningen
Hvert land hadde en jury med elleve lekfolk mellom 16 og 60 år, som bedømte de andre landenes sanger med poeng fra 1 til 5. Deretter summerte jurysekretæren sammen stemmene. Sangen som fikk flest jurystemmer, ble tildelt 12 poeng fra den nasjonale juryen. Andreplassen fikk 10, tredjeplassen 8, fjerdeplassen 7 og så videre ned til tiendeplassen som fikk 1 poeng. Altså ga hver jury 12, 10 og 8–1 poeng til sine ti favorittsanger. Det var ikke lov å stemme på bidraget fra sitt eget land. Konkurransesjef og oppsynsmann for avstemningen var Frank Naef fra EBU.