cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fotball
Fotballens spredning til resten av verden
Ved opprettelsen i 1904 bestod FIFA av syv nasjonale forbund: Frankrike, Belgia, Danmark, Nederland, Spania, Sverige og Sveits. De britiske forbundene ble først medlemmer i 1911, og forholdet mellom disse og det internasjonale forbundet var lenge turbulent. I periodene 1920–1924 og 1928–1946 valgte de britiske forbundene å stå utenfor. Første gang fordi flertallet tillot forbund fra de tapende sentralmaktene under første verdenskrig å være med, andre gang fordi britene ikke fikk flertallet til å stille seg bak en streng tolkning av reglene for amatørspillere. Dette spørsmålet hadde stor betydning i forbindelse med de olympiske leker, hvor amatørånden var spesielt sterk. Fotball stod på det offisielle olympiske programmet første gang under OL i London i 1908 og har siden vært med i samtlige leker utenom i Los Angeles i 1932; fotball for kvinner ble tatt inn på det olympiske programmet i 1996.
FIFA avholder verdensmesterskap i fotball for menn og kvinner. Verdensmesterskapet i fotball for menn ble første gang avholdt i Uruguay i 1930. Det er siden arrangert i 1934 og 1938 og deretter hvert fjerde år fra og med 1950. VM i fotball for menn er verdens største idrettsarrangement i seeroppslutning, større enn de olympiske leker. Det samlede antallet seere for kampene under fotball-VM i 2006 er estimert til 26,29 milliarder. Herav så 715,1 millioner finalen, den gang tilsvarende én niendedel av verdens befolkning. Turneringen har siden starten vært dominert av lag fra Europa og Sør-Amerika og er bare blitt vunnet av land herfra. Mestvinnende er Brasil med fem seire, mens Tyskland og Italia står med fire triumfer hver. VM i fotball for kvinner ble først arrangert i Kina i 1991 og arrangeres også hvert fjerde år. Den første turneringen ble vunnet av USA, som også er mestvinnende nasjon med tre seire totalt. Tyskland har vunnet to ganger, mens Japan og Norge står med én seier hver.
Oppslutning og samfunnsmessig påvirkning
I dag spilles fotball for menn på profesjonelt nivå over hele verden. Millioner av mennesker besøker jevnlig fotballstadioner for å se sitt favorittlag, og milliarder flere følger spillet på fjernsyn og over Internett. Et veldig stort antall spiller også fotball på amatørnivå. Ifølge en undersøkelse utført av FIFA som ble publisert i 2001, spiller mer enn 240 millioner mennesker i over 200 land fotball jevnlig. Fotball er den idretten i verden som tiltrekker seg flest TV-seere.
I store deler av verden vekker fotball sterke følelser og har en viktig rolle i livet til den enkelte tilhenger, men også i lokalmiljø og på nasjonalt nivå. Elfenbenskystens herrelandslag var med på å skaffe våpenhvile under borgerkrigen i landet i 2006 og bidro i 2007 ytterligere til å dempe stridighetene mellom myndigheter og opprørere gjennom å spille en kamp i opprørenes hovedsete Bouaké, noe som for første gang samlet styrkene på begge sider i fred. Fotball er på den annen side allment ansett for å være utløsende faktor i fotballkrigen i juni 1969 mellom El Salvador og Honduras. Idretten forsterket også spenninger under starten av Jugoslaviakrigene i 1990-årene da en kamp mellom Dinamo Zagreb og Røde stjerne Beograd endte i opptøyer.
Fotballpøbler, ofte kalt hooligans eller casuals, har til tider benyttet fotballkamper som en arena for vold i flere land. En av de mest kjente episodene er Heysel-tragedien under finalen i serievinnercupen mellom Liverpool og Juventus i 1985, hvor 39 mennesker ble drept, og som førte til at engelske lag ble utestengt fra europeiske turneringer i fem år. I Sverige ble en uskyldig tilhenger av laget Djurgården i 2014 drept i forkant av en kamp mot Helsingborg.
Fotball for kvinner
Kvinner har muligens spilt fotballspill så lenge kvinner har eksistert. Det er belegg for at en tidlig versjon av cuju ble spilt av kvinner under Han-dynastiet (25–220 e.Kr.) ettersom to kvinneskikkelser er avbildet mens de spiller cuju, på fresker fra denne tiden. Hva moderne fotball angår, finnes det beretninger om årlige kamper spilt i Skottland så tidlig som i 1790-årene Den første registrerte kampen i England fant sted i 1895. Men siden fotball har vært forbundet med maskulinitet i de fleste deler av verden (USA og Australia er to unntak), har fotball for kvinner ofte hatt problemer med å bli akseptert
Det første relativt vellykkede fotballinitiativet for kvinner ble satt i gang av Nettie Honeyball (muligens et pseudonym), som startet The British Ladies’ Football Club i 1894. Laget spilte året etter sin første kamp i London foran mange skuelystne og dro deretter på flere turneer rundt om i Storbritannia. Initiativet ble imidlertid kortvarig – siste registrerte kamp med laget er fra 1903.
Fra få til flere - og så forbud
Kvinnefotballen fikk et nytt oppsving i Storbritannia under første verdenskrig. Mange kvinner arbeidet på ammunisjonsfabrikker under krigen, og flere av disse dannet bedriftsidrettslag som møtte hverandre. Mest kjent av disse er Dick, Kerr’s Ladies, som representerte England i en serie vennskapslandskamper mot Frankrike og vant et flertall av dem, blant annet en kamp 30. april 1920 spilt foran 22,000 tilskuere. Lagets manager Alfred Frankland omtalte dem som «verdensmestre» femti år før det første uoffisielle VM ble arrangert. En legendarisk kamp mellom Dick, Kerr’s Ladies og St. Helen’s på Goodison Park ble sett av 53,000 tilskuere, og det antas at mellom 10,000 og 14,000 ikke fikk billett. Den 5. desember 1921 forbød FA kvinnefotball, muligens på grunn av de høye tilskuerantallene. Dette medførte at Dick, Kerr’s Ladies ikke kunne spille fotball på FA-godkjente baner og måtte ty til rugbybaner og områder som ikke var beregnet for ballspill. Laget fortsatte å spille frem til 1965, da det ble lagt ned på grunn av få lag å spille mot.
Spredning til resten av verden
Først etter andre verdenskrig begynte interessen for kvinnefotball sakte å vokse frem. Mot slutten av 1960-årene ble det opprettet interne serier og avholdt uoffisielle landskamper i land som Tyskland, Frankrike, Danmark, Italia, England, Tsjekkoslovakia og Sverige.
I 1970 var fotball for kvinner allment godkjent over det meste av Europa, og ett år senere også i England; først i 2009 kom FA med en offisiell unnskyldning for å ha forbudt fotball for kvinner 88 år tidligere. Norges kvinnelandslag i fotball ble imidlertid ikke startet før i 1978, to år etter at fotball for kvinner ble godkjent av Norges Fotballforbund. I 1975 ble det første offisielle kontinentalmesterskapet, Asiamesterskapet i fotball for kvinner, arrangert. Det første europamesterskapet ble arrangert i 1984, om enn uoffisielt. De første offisielle EM og VM ble arrangert i 1991. Etter dette ble det arrangert kontinentale mesterskap i alle verdensdeler, og siden 1996 har fotball for kvinner stått på OL-programmet. I dag er det bare et fåtall land som ikke har kvinnelandslag.
På klubbnivå ble det arrangert regionale serier i flere land fra 1970-årene, mens nasjonale serier kom på plass senere: i Norge i 1987, i Sverige i 1988, i Danmark i 1994 og i Tyskland i 1997. Den japanske L-ligaen ble i 1992 den første halvprofesjonelle serien for kvinner.
Oppslutning og samfunnsmessig påvirkning
Fotball er nå verdens største idrett for jenter og kvinner, men det er en utvikling som har gått langsomt. I 2017 sendte Nord-Korea et jentelag til Norway Cup. USAs kvinnelag dro sitt fotballforbund til retten 8. mars 2019 i kampen om å få bedre utbytte igjen for innsatsen, inngikk et forlik på 24 millioner dollar og fikk løfte om lik lønn som herrenes landslag. Ada Hegerberg trakk seg fra landslaget i 2017 med begrunnelse om at det ikke ble satset på kvinnesiden, at ressursene var både vesentlig mindre, og dårligere, enn hva herrene fikk, noe NRK senere grundig dokumenterte i en landsomfattende undersøkelse blant toppidrettsprofiler. I 2023 opplevde FIFA spillerflukt fra landslagene noen måneder før VM i protest mot de dårlige betingelsene kvinnene hadde sammenliknet med herrene. I juni 2023 kom FIFA med et historisk løft som sikret alle spillere i VM det året en garantert inntekt på kr 322 000 for deltakelse i gruppespillet, og en prestasjonsbonus på 2,99 millioner kroner til hver spiller på laget som dro hjem VM-seieren.
Spillet
I fotball foregår spillet mellom to lag, hvert bestående av elleve spillere, som skal forsøke å få en ball i motstanderens mål. Hele ballen må ha passert mållinjen (under tverrliggeren og mellom stengene) for at det skal bli mål. Ballen som brukes, er 68-70 cm i omkrets og kalles simpelthen en fotball. Idretten utøves på en rektangulær bane med ett mål i hver kortende, og det laget som har skåret flest mål når spilletiden er ute, vinner kampen. Spilletiden er normalt nitti minutter. Hvis begge lag har skåret like mange mål ved kampens slutt, erklæres kampen for uavgjort eller avgjøres ved ekstraomganger eller straffesparkkonkurranse. Hvert lag ledes av en kaptein hvis eneste offisielle plikt under ordinært spill i henhold til spillreglementet er å ta del i myntkastet som avgjør hvilket lag som skal starte kampen og en eventuell straffesparkkonkurranse.
Under spillet forsøker hvert lag å ha kontroll over ballen for å komme til målsjanser. Dette gjør spillerne ved å drible med ballen, sende ballen til en medspiller (pasning) og skyte ballen mot motstanderens mål. Motstanderlaget vil forsøke å vinne ballen ved å bryte pasninger eller takle motspilleren som har ballen. Graden av kontakt som tillates mellom spillerne, er imidlertid begrenset. Spillet flyter relativt fritt og stanses bare når ballen er gått ut av banen eller dommeren har sett en forseelse mot spillereglene. Etter stans i spillet gjenopptas spillet etter angitte regler.
På profesjonelt nivå skåres det få mål i løpet av en kamp; i sesongen 2005–2006 i den engelske Premier League var gjennomsnittlig antall mål per kamp 2,48. Spillereglene spesifiserer ingen andre spillerroller enn målvakt, men over tid har det utviklet seg en rekke slike roller knyttet til forskjellige posisjoner på banen. Disse kan grovt deles inn i tre kategorier: Spisser eller angripere, som har som hovedoppgave å skåre mål; forsvarsspillere, som skal hindre motstanderen i å skåre mål; og midtbanespillere, som skal vinne ballen fra motstanderen og sende den videre til angriperne på eget lag.
Spillerne i disse posisjonene omtales gjerne som utespillere for å skille dem fra målvakten. De deles videre inn i undergrupper basert på hvor på banen de tilbringer mest tid; for forsvarsspillere skilles det mellom midtstoppere (som forsvarer området like foran eget mål) og backer (som forsvarer eget mål fra sidene). De ti utespillerne kan ordnes i en hvilken som helst kombinasjon, og hvilken kombinasjon som velges, sier noe om lagets spillestil: Lag bestående av mange angripere og få forsvarere antyder offensivt og aggressivt spill, mange forsvarere og få angripere det motsatte. Selv om spillerne normalt tilbringer det meste av sin tid i en bestemt posisjon, står den enkelte fritt til å bevege seg over hele banen, og utespillere kan under spillet når som helst bytte posisjon. Oppsett med spillere og posisjoner kalles formasjoner. Valg av formasjon og taktikk foretas normalt av lagets trener.
Regler
Spillereglementet i fotball, på engelsk kalt Laws of the Game, består av i alt 17 regler. Reglene er utformet med tanke på å gjelde på alle nivåer, men det åpnes for modifikasjoner med hensyn til alder, kjønn og fysiske handikap, og reglene er ofte grovt utformet for å gi fleksibilitet i tolkningen. Reglene publiseres av FIFA, men blir utformet av fotballens internasjonale lovkomité (IFAB) – en komité bestående av én representant fra hvert av de fire britiske fotballforbundene og fire representanter fra FIFA som helhet. Endringer i spillereglene krever tre fjerdedels flertall. Foruten de 17 reglene regulerer IFAB spillet også gjennom direktiver og andre avgjørelser.
Spillere, utstyr og dommere
Spillerne må å ha på seg trøye, shorts, sokker, sko og leggbeskyttere. Medisinsk sakkyndige anbefaler at menn har på seg en beskyttende underbukse, susp. Hjelm er ikke påkrevd utstyr, men spillere kan benytte det for å beskytte seg mot hodeskader. Spillerne har ikke tillatelse til å ha på seg eller benytte seg av noe som kan skade en selv eller andre spillere, slik som smykker eller armbåndsur. Målvakten må ha på seg klær som gjør vedkommende lett å skille fra de andre spillerne og dommerne.
Et gitt antall spillere kan bli byttet ut i løpet av en kamp. Det maksimale antallet bytter per kamp i de fleste nasjonale og internasjonale ligakamper er tre, mens antallet kan variere sterkt i andre konkurranseformer og i vennskapskamper. Bytter foretas som følge av skader, tretthet, dårlig prestasjon og/eller taktiske hensyn, men også for å drøye tiden mot slutten av kamper. I vanlige kamper for voksne kan spillere som er blitt byttet ut, normalt ikke bli byttet inn igjen.
Kampen ledes av en dommer, som i henhold til regel fem har «full myndighet til å håndheve spillereglene i forbindelse med den kamp han er oppnevnt til». Dommerens avgjørelser er endelige. Dommeren har to assistentdommere. I mange kamper på høyere nivå er det en fjerdedommer som også hjelper dommeren, og som kan erstatte en av de andre dommerne ved behov. VAR (Video Assistant Referees) har siden 2018 fått sin inntreden i fotballen. VAR er verktøy som viser repriser av viktige situasjoner, som dommeren har tilgjengelig for å omgjøre en feilaktig avgjørelse. VAR skal kun brukes ved mål, straffer, røde kort eller feil identitet ved dommeravgjørelser. Dommeren kan også velge å stole på VAR-dommerens avgjørelse, og dømme uten å se på reprisene selv.
Bane
Fotballbaner er rektangulære. Ettersom spillereglene ble utformet i England og i utgangspunktet administrert av de britiske fotballforbundene gjennom IFAB, ble dimensjonene for fotballbanen opprinnelig uttrykt i britiske måleenheter. I det norske regelsettet oppgis dimensjonene i metriske enheter. Baner brukt i internasjonale kamper for voksne er mellom 100–110 m lange og 64–75 m brede. I andre kamper kan banen være mellom 90–120 m lang og 45–90 m bred, forutsatt at banen ikke blir kvadratisk. I 2008 gikk IFAB inn for en fast banestørrelse (105 m lang, 68 m bred) for internasjonale kamper, men denne avgjørelsen ble siden satt på vent og aldri implementert.
De lange grenselinjene for banen kalles sidelinjer, mens de korte grenselinjene kalles mållinjer. Et rektangulært mål plasseres midt på hver mållinje. Innsiden av målstengene skal være 7,3 m fra hverandre, og undersiden av den vannrette tverrliggeren skal være 2,4 m over bakken. Det plasseres vanligvis nett bak målet, men dette er ikke påkrevd av reglene.
Området foran målet kalles straffefeltet. Dette avgrenses av mållinjen og to linjer som står vinkelrett på mållinjen 16,5 meter fra hver av målstengene; disse strekker seg 16,5 m inn på banen, hvor de forbindes av en linje parallell med mållinjen. Straffefeltet er det området hvor forsvarende målvakt kan ta ballen med hendene, og hvor forseelser begått av forsvarende lag som ellers fører til direkte frispark, isteden medfører straffespark. På banen er det også markert hvor spillere og/eller ballen skal være ved avspark, målspark, straffespark og hjørnespark.
Spillets varighet, ekstraomganger og straffesparkkonkurranse
En vanlig fotballkamp for voksne består av to omganger à 45 minutter, og kampuret går uavbrutt selv om ballen er ute av spill. Det er normalt en pause på 15 minutter mellom omgangene. Dommeren har mulighet til å legge til tilleggstid for tid som går tapt til bytter, skader og andre stopp i spillet. Hvor mye tid som eventuelt skal legges til, er opp til dommerens skjønn, og det er også dommeren som avslutter omgangene. I kamper med fjerdedommer gir dommeren denne mot slutten av omgangen beskjed hvor mye tid som han planlegger å legge til, slik at fjerdedommeren kan signalisere dette til spillere, tilskuere og støtteapparat med en lystavle. Reglene sier at en kamp ikke kan bli avsluttet før eventuelle idømte straffespark er blitt tatt.
Ved ligaspill kan kamper ende uavgjort. I utslagsturneringer hvor det i hver runde må kåres en vinner, er det flere metoder som benyttes for å få gjort dette ved uavgjort resultat. Omkamp er én mulighet; en annen er å legge til to ekstraomganger à 15 minutter etter ordinær tid. Skulle det fremdeles være uavgjort etter ekstraomgangene, brukes gjerne straffesparkkonkurranse for å kåre en vinner. Mål skåret i straffesparkkonkurranser teller imidlertid ikke med i kampens ordinære sluttresultat, men rapporteres separat.
I noen turneringer går hver utslagsrunde over to kamper, slik at begge lag spiller hjemme én gang og borte én gang. Her er det det samlede resultatet over de to kampene som avgjør hvem som går videre. Om det står likt etter begge kamper, kan bortemålsregelen komme til anvendelse. Denne sier at ved likt resultat over to kamper teller mål skåret på bortebane dobbelt, slik at det laget som har skåret flest bortemål, vil gå videre. Er resultatet fremdeles likt, går oppgjøret videre til ekstraomganger og eventuelt straffesparkkonkurranse.
Rundt årtusenskiftet eksperimenterte IFAB med reglene for å unngå at vinneren skulle bli kåret ved straffesparkkonkurranse. Man innførte «første målet vinner» som prinsipp i ekstraomgangene slik at kampen ble avsluttet så snart noen skåret i en av ekstraomgangene (golden goal), eventuelt etter første ekstraomgang dersom et av lagene ledet ved dennes slutt (silver goal). Oliver Bierhoff skåret tidenes første golden goal da Tyskland slo Tsjekkia i finalen i EM i 1996. Golden goal ble benyttet under VM for menn i 1998 og 2002, mens silver goal ble benyttet under EM for menn i 2004. Reglene med golden goal og silver goal er siden blitt forlatt.
Ballen i og ute av spill
I henhold til reglene består spillet av to tilstander: ballen i spill og ballen ute av spill. Fra avspark i starten av hver omgang til omgangen blåses av er ballen i spill til enhver tid bortsett fra når ballen måtte forlate banen eller spillet stanses av dommeren. Når ballen er gått ut av spill, gjenopptas spillet etter en av åtte metoder avhengig av hvordan ballen gikk ut av spill:
På banen
Regel tolv lister opp en rekke feil og overtredelser av reglene. Å berøre ballen med hendene med vilje og felling eller dytting av motstander er eksempler på regelbrudd som fører til direkte frispark eller straffespark til motstanderen avhengig av hvor på banen forseelsen begås. Ved en del andre forseelser idømmes isteden indirekte frispark.
Dommeren kan velge å la spillet gå videre uten stans etter en forseelse dersom dommeren mener det vil være til fordel for laget som forseelsen ble begått mot. Dommeren kan velge å gå tilbake på denne avgjørelsen dersom laget likevel ikke i løpet av noen sekunder skulle få fordelen dommeren så for seg. Selv om dommeren lot spillet gå videre, kan dommeren straffe den som begikk forseelsen, ved neste stans i spillet.
Dommerens avgjørelser på banen er endelige. Sluttresultatet kan ikke endres i ettertid selv om det skulle vise seg at dommeravgjørelser (herunder vedrørende tildeling av mål) var feil.
Utenfor banen
Fotballforbund og turneringsarrangører skal sørge for akseptabel adferd også i videre forstand, for eksempel med hensyn til kommentarer til pressen, klubbers finanser, doping, aldersbestemmelser og kampfiksing. I de fleste turneringer blir spillere som utvises, suspendert, og enkelte alvorlige forseelser på banen kan føre til ytterligere sanksjoner i etterkant utover de som automatisk er forbundet med rødt kort. Noen fotballforbund tillater at suspenderinger av spillere ankes inn av klubbene dersom klubben mener at dommeren tok feil eller var for streng.
Slike sanksjoner kan gjelde for enkeltspillere eller hele klubber og omfatte bøter, poengtrekk (ved ligaspill) eller utstengelse fra turneringer. Klubber kan også tildeles gratisseire.
Varianter
Det er også utarbeidet regler for fotball med mindre lag, fotball spilt andre steder enn på ordinære fotballbaner (for eksempel futsal, innefotball og strandfotball) og fotball for lag med funksjonshemmede spillere.
Et fremtredende trekk ved fotball er at det er egnet for uformelt, hverdagslig spill, idet det kan spilles med minimalt med utstyr såfremt man har et åpent område og en ball tilgjengelig. I slike tilfeller kan lagstørrelsen variere betydelig og reglene være betydelig forenklet, og reglene håndheves typisk av spillerne selv.
Styrende organer
Det styrende organet for fotball (og assosierte spill som futsal og strandfotball) er FIFA (fransk: Fédération Internationale de Football Association). FIFAs hovedkvarter ligger i Zürich i Sveits. Underordnet FIFA er seks regionale (kontinentale) fotballforbund: De regionale forbundene er i sin tur sammenslutninger av nasjonale fotballforbund, som har ansvar for fotballen i sitt land. Disse tilsvarer i de fleste tilfeller nasjonalstater (slik som Norges Fotballforbund), men noen har også bare ansvar for mindre nasjonale regioner (slik som Skottlands fotballforbund). Per 2016 er det til sammen 211 nasjonale forbund som er tilknyttet både FIFA og de respektive kontinentale forbundene.
Mens FIFA har ansvar for turneringer og de fleste regler omkring internasjonal konkurranse, blir reglene for selve spillet fastsatt av International Football Association Board (IFAB). Her har de fire britiske forbundene én stemme hver, mens FIFA samlet har fire stemmer.
Internasjonale turneringer
De to største internasjonale turneringene er verdensmesterskapet i fotball for menn og kvinner, som er for landslag og organiseres av FIFA. I sluttspillet, som foregår over en fireukersperiode hvert fjerde år, deltar 32 lag i herrenes turnering, mens det tilsvarende tallet i kvinnenes er 24. I kvalifiseringsrundene, som organiseres av de kontinentale fotballforbundene, deltar til sammen omtrent 190–200 lag for herrer og 130–140 lag for kvinner.
Det har vært avholdt fotballturnering for herrer under hvert OL siden 1900 med unntak av 1932, men OL i London i 1908 var første gang fotball stod offisielt på OL-programmet. Opprinnelig var OL-turneringen i fotball bare åpen for amatørspillere. Det er blitt åpnet for profesjonelle spillere siden 1984, men med sterke restriksjoner, og i dag er OL-turneringen i fotball for menn primært for spillere som er 23 år eller yngre. Fotball for kvinner står på OL-programmet siden 1996; her er det imidlertid ikke noen aldersrestriksjoner.
Etter verdensmesterskapet er det de kontinentale mesterskapene som har størst prestisje. Disse organiseres av de kontinentale forbundene: Europamesterskapet for menn og kvinner (UEFA), Copa América for menn og Sudamericano Femenino for kvinner (CONMEBOL), Afrikamesterskapet for menn og kvinner (CAF), Asiamesterskapet for menn og kvinner (AFC), CONCACAF Gold Cup for menn og kvinner (CONCACAF) og Oseaniamesterskapet for menn og kvinner (OFC).
Ett år før hvert verdensmesterskap i fotball for menn arrangeres FIFA Confederations Cup i det landet som skal arrangere sluttspillet i verdensmesterskapet. Her deltar vinneren i hvert av de seks kontinentale mesterskapene, regjerende verdensmester og vertsnasjonen for det kommende VM. Turneringen regnes imidlertid som et prøve-VM og har ikke samme prestisje som selve verdensmesterskapet.
Nasjonale turneringer
Det nasjonale forbundet i de enkelte land har ansvaret for ligasystemet i landet, som typisk omfatter flere divisjoner. De forskjellige divisjonene er normalt utformet som round robin-turneringer der lagene i divisjonen spiller mot hverandre to ganger hver sesong, én gang hjemme og én gang borte. Lagene får poeng basert på resultatene i kampene (normalt tre poeng for seier og ett poeng for uavgjort), hvilket i sin tur benyttes til å lage en tabell for divisjonen. For å skille ved poenglikhet benyttes gjerne målforskjell (totalt antall mål skåret fratrukket totalt antall mål sluppet inn) og innbyrdes oppgjør. Laget som er på toppen av tabellen ved sesongens slutt, vinner divisjonen. De best plasserte lagene blir neste sesong byttet ut med de dårligst plasserte lagene i divisjonen over, og tilsvarende de dårligste lagene med de beste lagene i divisjonen under. De best plasserte lagene i et lands øverste divisjon blir gjerne kvalifisert for spill i internasjonale klubbturneringer påfølgende sesong.
De fleste land har videre én eller flere cupturneringer i tillegg til ligasystemet. Disse foregår etter utslagsmetoden. Alle lag tildeles en motstander i hver runde, og hver runde må ha en vinner. Halvparten av lagene i turneringen ryker dermed ut for hver runde, og vinneren er den som til slutt står igjen ubseiret.
I mange land er spillerne i de øverste divisjonene betalte profesjonelle, mens spillerne i lavere divisjoner og i mindre lands ligasystemer er halvprofesjonelle og amatører. De fem største ligaene i europeisk herrefotball – Bundesliga (Tyskland), Premier League (England), Serie A (Italia), La Liga (Spania) og Ligue 1 (Frankrike) – tiltrekker seg de fleste av de beste spillerne i verden og hadde i 2008 totale lønnskostnader på snaut seks milliarder norske kroner.
Fotball i Norge
Fotball i Norge reguleres av Norges Fotballforbund, som ble stiftet 30. april 1902. Det er Norges største særidrettsforbund. 73 625 kvinner/jenter og 189 486 herrer/gutter spilte i 2023-sesongen på til sammen 23 395 lag. Dette gjør fotball til Norges mest utbredte idrett målt etter antall medlemmer. Lyn Fotball er i 2023 Norges største klubb i antall spillere med 1723, mens Øvrevoll Hosle IL er største klubb i antall lag med 132.
Det er usikkert nøyaktig når fotballen kom til Norge. I boken Fotball fra 1924 foreslår Peder Chr. Andersen at fotballen kan ha kommet «[…] hit til Norge kanske ved kapteiner og sjømænd på Wilsonbaatene, kanske ogsaa gjennem engelske ingeniører paa Borregaard og Skotfos, eller ved norske studenter paa engelske høiskoler og universiteter». Norges første fotballklubb, Christiania Footballclub, ble stiftet 28. mai 1885 av Emil Salvesen og John George Dahll, to hjemkomne studenter fra England og Skottland.
Mer sikkert er det at Norge er en voldsomt fotballinteressert nasjon. I boken Socceronomics - Why England lose (2012) av Simon Kuper og Stefan Szymanski ble Norge kåret til nasjonen som elsker fotball aller mest - basert på variablene: 1) hvor mange som selv spiller fotball, 2) hvor mange som går på kamper og 3) hvor mange som ser fotball på tv.
Nasjonale turneringer for menn
Norgesmesterskapet i fotball for herrer ble arrangert første gang i 1902, samme år som Norges Fotballforbund ble stiftet, og er en cupturnering med finale hver senhøst. Siden 1948 har finalearenaen vært Ullevaal stadion. Den norske fotballsesongen går fra april til november – dette i motsetning til de fleste andre land, hvor sesongen starter i august og avsluttes i mai året etter. Siden starten er Odd mestvinnende klubb med tolv seire.
Det var lenge stor skepsis mot å profesjonalisere fotballen i Norge. Først i 1984 ble det innført en lisens («non-amatør») som gjorde det mulig for spillere å ha inntil 40 prosent av inntekten fra fotballspilling. Profflisens (100 prosent) ble innført i 1993, men i begynnelsen var det svært få spillere som fikk heltidskontrakt. Rosenborg er mestvinnende klubb med 24 titler per 2016. Topperien er den øverste divisjonen innen norsk kvinnefotball og har siden 2020 bestått av ti lag. Serien fikk offisiell status i 1987 og etterfulgte da et system med regionale serier. Frem til 1995 ble serien kalt 1. divisjon. Det mestvinnende laget er Trondheims-Ørn med til sammen åtte mesterskap per 2016.
Nasjonale turneringer for kvinner
Norgesmesterskapet i fotball for kvinner er arrangert siden 1970-årene – først uoffisielt av Frigg i perioden 1971–1977 før Norges Fotballforbund tok over og arrangerte offisielt norgesmesterskap fra 1978. Siden 1978 er Trondheims-Ørn mestvinnende lag med totalt åtte mesterskap. Vinnerne av NM i fotball tildeles kongepokalen.
Landslag og internasjonale prestasjoner
Internasjonalt er det kvinnene som har hevdet Norge i fotball. Det norske fotballandslaget for kvinner har vunnet VM (1995), EM (1987 og 1993) og OL (2000). Laget har også vunnet en rekke sølv- og bronsemedaljer. Det norske kvinnelandslaget har vært kvalifisert til samtlige ni verdensmesterskap i fotball.
Hege Riise står med flest landskamper, med 188, og Isabell Herlovsen som har scoret flest mål, 67. Ada Hegerberg ble kåret av UEFA til Europas beste kvinnelige fotballspiller sesongen 2015/16 og mottok Gullballen som verdens beste fotballspiller i 2018. Hun har også scoret flest mål i Champions League-turneringen totalt, i Champions League én sesong (15), og var første spiller til å score hat-trick i en mesterligafinale. Spillgiganten EA rangerte både Hegerberg (Lyon), Caroline Graham Hansen (Barcelona) og Guro Reiten (Chelsea) blant de ti største landslagsstjernene i verden da de lanserte spillet FIFA World Cup 23 like i forkant for verdensmesterskapet i 2023.
Det norske herrelandslagets største prestasjon er det såkalte bronselagets tredjeplass i OL i Berlin i 1936, og deltakelse i VM-sluttspillet i 1938. I 1990-årene opplevde herrelandslaget igjen en sportslig opptur og deltok under Egil «Drillo» Olsens ledelse i VM-sluttspillene i 1994 og 1998. Norge deltok også i EM-sluttspillet i 2000. John Arne Riise er den spilleren som har flest landskamper for herrer, 110.
Norway Cup
En av verdens største fotballturneringer for barn og ungdom, Norway Cup, har siden 1972 blitt arrangert hver sommer på Ekebergsletta i Oslo.
Vekteren
Vekteren er navnet som har vært brukt på flere av båtene til havnepolitiet i Oslo. Dagens Vekteren er i ferd med å fases ut, og erstattes av en ny 50 fots hurtiggående båt til en pris av 15 millioner kroner. Den nye båten skal døpes i januar 2014.
Vekteren var også navnet på den tidligere patruljebåten til havnepolitiet (blidet). Denne var i tjeneste i en lang årrekke fra før den andre verdenskrig. Skroget var malt i den samme mørkegrønne fargen som den gang også var i bruk på politiets kassevogner («Svartemarja»), mens overbygget var lysegult.
Hen 2-47
Hen 2-47 er en ung planetarisk tåke som ligger rundt 6,600 lysår unna jorden i stjernebildet Kjølen. Formen på tåken antyder at den kanskje ble dannet ved at sentralstjernen kastet av seg materie minst tre ganger i tre forskjellige retninger. Hver gang fyrte stjernen av to jetstråler i hver sin retning.
Rolf Tamnes
Rolf Tamnes (født 18. mars 1951) er norsk historiker og professor emeritus ved Norsk utenrikspolitisk institutt (NUPI).
Han er cand. philol. fra UiO (1978) og dr. philos. fra 1991 og var ansatt ved Institutt for forsvarsstudier (IFS) fra 1981 til 2021, som direktør fra 1996 til 2012. Han har også vært professor II ved Universitetet i Oslo fra 1995 til 2009.
I sin forskning har han var særlig opptatt av norsk utenriks- og forsvarspolitikk, nordområdene og forholdet Norge-USA.
Tamnes har skrevet og vært redaktør for en rekke publikasjoner innen emner innen norsk utenrikspolitikk og forsvarspolitikk. Han ledet Ekspertgruppen for forsvaret av Norge i 2014-2015 og var medlem av Afghanistanutvalget i 2015-2016.
Tamnes er medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi og det svenske Kungliga Krigsvetenskapsakademien.
Izmir
Izmir (tyrkisk stavemåte: İzmir), eller det tidligere greske Smyrna (gresk: Σμύρνη), er en havneby i Vest-Tyrkia ved Egeerhavet. Innbyggertallet i Izmir provinsen var i 2020 på 4,39 millioner mennesker. Hovednæringene er havnen, som er landets største og nest viktigste etter Istanbul. Izmir har også oljeraffineri og noe industri. NATO har også en kommandosentral i Izmir. Byen er kjent for å være svært influert av vesteuropeisk kultur og ligger i nærheten av kjente turiststeder som Çeşme.
Byen tilhørte Det bysantinske rike før den ble Johanitterordenens base. Johanitterridderne ble drevet ut i 1402 av Timur Lenk, og i 1425 tok osmanene over kontrollen av byen. Samtlige greske innbyggere ble drevet ut etter Det ottomanske rikets fall i 1922 og over 100 000 ble drept.
Butterfree
Butterfree er en fiktiv art fra Pokémon-universet av typen Bug/Flying.
Den utvikles fra Metapod ved level 10, og den fullt utviklede formen av Caterpie.
Butterfree ser ut som en sommerfugl. Den har to store kvite vinger, med svarte mønstre. Butterfree av hunnkjønn har to svarte merker som ikke hannene har. Kroppen dens er lilla, med lyseblå armer, føtter og nese. Den har røde øyne, og to antenner på hodet. Vingene til Butterfree er dekka av støv. Dette støvet er giftig, og i kamp rører den kraftig på vingene for å slippe fri dette støvet. Støvet er også vannavstøtende, noe som lar den fly selv om det regner. Butterfree er veldig glad i honning, og den er veldig flink til å finne det.
Friluftshuset
Friluftshuset på Orre i Rogaland er Jæren friluftsråds informasjonssenter for friluftsliv og naturvern.
Butterfree
Navnet Butterfree er et teleskopord av butterfly (sommerfugl) og free (fri).
Friluftshuset
Huset ble bygget i 1987 og utvidet i 1992. 16. desember 1999 brant senteret ned til grunnen, men ble bygget opp igjen i samme stil og gjenåpnet 16. mars 2002.
Friluftshuset har blitt et regionalt kultursenter med kunstutstillinger og konserter. I huset er det også temautstillinger om natur, friluftsliv og mediaprogrammer som kombinerer natur bilder, poesi og musikk. Huset ble tegnet av arkitekt Per Line.
Fast utstilling
I senteret er det en fast utstilling som gir opplysning om Jærstrendene landskapsvernområde og om hvilke muligheter det er til å drive et aktivt friluftsliv på Jæren.
Chang Jiang
Chang Jiang (kinesisk: 長江, pinyin: Cháng Jiāng, Wade-Giles: Ch'ang Chiang; «Lang elv») i Kina er Asias lengste elv og verdens tredje lengste, etter Amazonas i Sør-Amerika og Nilen i Afrika. Den kalles også Yangtze (, Yángzǐ Jiāng eller Yangtze Kiang), og det øvre elveløpet kalles Jinsha. Navnet Yangzi ble opprinnelig brukt lokalt om den nedre del av elveløpet. Men ettersom dette var det første navnet som kristne misjonærer ble kjent med, ble Yangtze raskt benyttet utenlands om elven i hele dens lengde. I Vesten, og særlig i Frankrike, kan man også av og til høre navnet Den blå elv (fransk: Fleuve Bleu).
Elven er omkring 6 300 km lang. Den betraktes gjerne som skillet mellom Nord- og Sør-Kina, skjønt andre ser på elven Huang He, eller elven Huai He, som dette skillet.
Chang Jiang renner ut i Østkinahavet. Den er Kinas hovedtransportåre for gods fra innlandet og til kysten.
Oversvømmelser har vært et stort problem for befolkningen. Dette antar man nå er blitt vesentlig bøtet på med De tre kløfters demning, men det har hatt dramatisk effekt på dyrelivet i de tidligere flomutsatte våtmarksområdene nedenfor demningen. I tillegg til kraftproduksjon skal dette anlegget hindre de årlige oversvømmelsene langs Yangtze-elva. Den bestod en dramatisk prøve på dette i juli 2010, da et voldsomt uvær fikk vannstanden foran demningen til å stige med fire meter i løpet av mindre enn et døgn.
De historisk mest dødbringende oversvømmelsene i Yangtzebassenget hundreåret før demningen ble bygd, var i 1931, 1945 og 1998.
En rekke større byer ligger langs eller tett innved Chiang Jiang: Yibin, Panzhihua, Luzhou, Chongqing, Yichang, Jingzhou, Shishou, Yueyang, Xianning, Wuhan, Ezhou, Huangshi, Huanggang, Chizhou, Jiujiang, Anqing, Tongling, Wuhu, Hefei, Chuzhou, Ma'anshan, Taizhou, Yangzhou, Zhenjiang, Nanjing, Nantong og Shanghai.
Blant de større sideelvene er Xiangjiang, Lishui, Yalong, Zijiang, Yuanjiang, Yuan og Han.
I 2006 åpnet Tre kløfter, et av verdens største vannreservoar, som ligger langs denne elven. Anlegget gir verdens største vannkraftproduksjon med en installert kapasitet på 18 200 MW.
Geografi
Elven har sitt utspring i en isbre vest for fjellet Geladandong i fjellkjeden Dangla i den østlige del av Tibetplatået. Den renner gjennom de østlige deler av provinsen Qinghai og snur så sørover og borer seg en dyp dalfure langs Sichuans grense mot Tibet og inn i provinsen Yunnan.
Langs dette øvre løpet faller elven fra en høyde på 5000 meter til under 1000 meter. Den renner så videre, nå nordøstover, til Yibin i Sichuan (der 305 moh). Lengre opp er elven ikke lenger farbar med elvebåter annet enn i kortere strekk. Ved Chongqing har elven allerede sunket til 192 moh. Mellom Chongqing og Yichang (40 moh), en distanse på om lag 320 km, følger elven gjennom Yangtzekløftene, men det ansnittet er ikke lenger dramatisk da de strie strømmene er blitt kjempeinnsjøen som er skapt bak de tre kløfters demning.
Langs hele sitt løp får elven tilløp fra mange andre elver. På sin ferd gjennom provinsen Hubei får Yangtze mer vann fra tusenvis av innsjøer. Den største av dem er Dongtingsjøen, som ligger ved grensen mellom Hunan og Hubei og som i sin tur har blitt matet av de fleste av Hunans elver. Ved Wuhan mottar den sin aller største sideelv, elven Han, som tilfører vann fra så langt unna som det sørlige Shaanxi.
Fire av Kinas fem største ferskvannssjøer bidrar til Yangtzes vannføring.
Skipsfart
Elven er tilgjengelig for skipsfart fra byen Yibin (305 moh) og 2800 kilometer ned til stillehavskysten.
De tre slukters demning kan passeres ved et femtrinns sluseanlegg som sto ferdig i 2012.
Cobaeoideae
Cobaeoideae er en underfamilie i fjellflokkfamilien.
Artene er lianer, små trær, busker eller en sjelden gang urter. Krona er klokke- til rør- eller valseformet. Frøene har nesten alltid vinger. Gruppa omfatter 34 arter i 4 slekter og er utbredt i tropiske og subtropiske områder i Mexico og Mellom- og Sør-Amerika.
Underfamiien ble av og til betraktet som en egen familie, Cobaeaceae. Acanthogilia fra Baja California i Mexico er nå flyttet ut i en egen underfamilie, og Loeselia er flyttet til underfamilien Polemonioideae.
Den mest kjente arten i gruppa er klokkeranke (Cobaea scandens) som dyrkes som prydplante.
Slaget ved Oriskany
Slaget ved Oriskany var et av de blodigste slagene i den amerikanske uavhengighetskrigen og en betydelig trefning i Saratogafelttoget. Det kjennetegnes også ved at det er et av de få slagene i krigen hvor alle deltagerne var nord–amerikanere. Lojalister og innfødte kjempet mot opprørere helt uten tilstedeværelsen av britiske soldater. For de innfødte var slaget en borgerkrig. Oneidas allierte seg med opprørshæren mot medlemmer av andre irokesernasjoner.
6. august 1777, under beleiringen av Fort Stanwix, nærmet en amerikansk unnsetningsstyrke fra Mohwakdalen under general Nicholas Herkimer på rundt 800 menn seg for å heve beleiringen. Den britiske kommandanten Barry St. Leger autoriserte en avskjæringsstyrke som bestod av John Johnsons King's Royal Regiment of New York, innfødte allierte fra seks nasjoner og Canadas syv nasjoner og Indian Departement Rangers på totalt 450 menn.
Styrken av lojalistene og indianere overfalt Herkimers styrke i en liten dal rundt 10 km øst for Fort Stanwix i et av de blodigste amerikanske nederlagene i krigen. Under slaget ble general Herkimer dødelig såret. Slaget kostet amerikanerne rundt 450 døde og sårede, mens lojalistene og indianerne mistet rundt 150 døde og sårede.
Bakgrunn
En angrep fra tre kanter, kjent som Saratogafelttoget, ble satt i verk av britene under ledelse av generalmajor John Burgoyne. Burgoynes strategi var å avskjære New England fra de andre koloniene ved å ta kontroll over New York.
Under hans marsj ned Mohawkdalen fra Oswego til Albany, la oberstløytnant Barry St. Leger Fort Stanwix under beleiring. Fort Stanwix var da under ledelsen til oberst Peter Gansevoort. St. Legers styrke av britiske regulære soldater i det kongelige artilleri, 8. og 34. regiment, lojalister og indianere fra seks nasjoner og syv nasjoner la fortet under beleiring.
Da generalmajor Nicholas Herkimer hørte om St. Legers fremrykning, samlet han militsen i Tryon County ved Fort Dayton for å komme Gansevoort til unnsetning. 4. august begynte Herkimer med 800 militsmenn, for det meste dårlig trente tysk–amerikanske bønder, og 40 oneida–indianere på den 60 km lange turen vestover fra Fort Dayton til Fort Stanwix.
Slaget ved Oriskany
6. august 1777 marsjerte militsen fra Tryon County ned en vei bestående av planker over et myrområde for å komme Fort Stanwix til unnsetning. Denne veien i villmarken var den eneste måten general Herkimer og hans menn kunne nå Fort Stanwix uten å bruke båt via Mohawk–elva. Veien sank mer enn 16 meter inn i en ravine hvor den lille Oriskany Creek, nesten en meter bred, rant langs bunnen. Høvding Joseph Brant som var kjent i terrenget, valgte dette ideelle stedet til sitt bakholdsangrep mot den ankommende unnsetningskolonnen. Mens King's Royal Yorkers ventet bak en nærliggende høyde, skjulte 400 indianere ledet av Brant seg på begge sider av ravinen. I denne fellen rykket general Herkimers milits frem, og Herkimer ledet vei.
Tradisjonelle beretninger hevder at da de gikk inn i ravinen, ble disiplinen til militsen oppløst. Mange av general Herkimers menn var utmattet av varme fra deres marsj og brøt rekkene og løp til bekken for å få vann. Selv om John Johnson hadde instruert sine indianske allierte om ikke å angripe før hele Herkimers milits hadde gått inn i ravinen, kunne ikke indianerne motstå en slik mulighet. Da mennene la ned sine musketter og la hodet ned for å drikke, angrep indianerne.
I åpningssalvene i slaget ble Herkimers hest skutt under ham, og han ble også såret i foten. Herkimer ble båret av flere av hans offiserer til et tre som nå er markert av et steinmonument. Tradisjonelle beretninger sier at Herkimer ble oppfordret av sine menn til å ikke å utsette seg for videre fare, men at han trassig svarte: «Jeg vil møte fienden.» Historikere tolker Herkimers svar ikke bare som et tegn på hans standhaftighet, men hans bitterhet mot de offiserene som tidligere hadde merket Herkimer som feig på grunn av hans forsiktighet og hadde jaget ham inn i ravinen, de samme offiserene som nå ba ham trekke seg tilbake i sikkerhet.
Ettersom kampene fortsatte, samlet Herkimer sine menn. Han ledet slaget mens han lente seg mot treet og røykte pipe. Herkimer observerte at indianerne fulgte med på røyken fra hans menns musketter. Indianerne utnyttet forsinkelsen som ladingen av de munnladede våpnene førte til og stormet inn og angrep menn med kniver. Under slaget førte en tordenstorm til en pause på en time. Herkimer brukte muligheten til å omgruppere sin milits på høyereliggende område. Denne gangen instruerte han sine til å kjempe i par, slik at mens en mann ladet, skjøt den andre. Denne taktikken stabiliserte restene av Herkimers styrke.
Da den indianske styrken hørte at garnisonen i Fort Stanwix hadde sendt en styrke fra fortet for å plyndre leiren til britene og indianerne, trakk de seg fra kampene med ropet «Oonah, oonah!», det tradisjonelle senecasignalet for retrett.
Før indianerne trakk seg tilbake, ankom en avdeling med forsterkninger fra King's Royal Yorkers. Disse lojalistene vrengte sine jakker for å utgi seg for en unnsetningsstyrke på vei opp dalen fra Fort Stanwix. Patrioten kaptein Jacob Gardinier gjenkjente derimot ansiktet til en nabo som var lojalist. I forvirringen lyktes King's Royal Yorkers i å angripe opprørsmilitsens stilling, men da tapstallene steg, trakk de seg tilbake.
Da indianerne og lojalistene trakk seg tilbake, tok opprørne som ikke hadde flyktet fra slagmarken seg av evakueringen av sårede. Noen av dem ble ført med båt ned elva i sikkerhet. Mange sårede opprørere ble etterlatt på slagmarken.
Etterspill
Tryon County–militsen nådde aldri Fort Stanwix, men tapstallene til indianerne i slaget ved Oriskany førte til at indianerne trakk tilbake sin støtte til Barry St. Legers ekspedisjon.
Under det britiske angrepet på Herkimers milits ved Oriskany Creek, plyndret en avdeling fra det tredje New York–regimentet fra Fort Stanwix St. Legers dårlig bevoktede leir. Uten støtte fra indianerne, kunne ikke St. Leger fortsette beleiringen av Fort Stanwix. Hæren trakk seg tilbake til Ontariosjøen. Angrepet fra denne kanten i Saratogafelttoget kollapset.
Den sårede brigadegeneralen Nicholas Herkimer ble båret av sine menn fra slagmarken. Han måtte amputere foten, men operasjonen gikk dårlig og han døde av skadene 16. august 1777, 49 år gammel.
Bacalao
Bacalao (også bakalao) er på norsk en klippfiskrett med opprinnelse i Portugal eller Spania (bacalao de salsa). Ordet bacalao på spansk (bacalao) og portugisisk (bacalhau) betyr torsk, både saltet og tørket, men også fersk (usaltet torsk omtales også som bacalhau fresco på portugisisk). Bacalao er i den latinske verden et mer omfattende begrep enn på norsk, og kan oversettes som en klippfiskrett. I Nordland har retten også vært kjent som spanskfisk. Klippfisk som konserveringsmetode ble trolig utviklet av fisker fra Portugal, spansk Baskerland og Bretagne som begynte fangst ved Newfoundland fra rundt år 1500. Klippfisk ble først omtalt som «Terra Nova fisk» (fisk fra det nye landet). Trolig var baskiske sjøfolk de første europeerne kom til de grunne Grand Banks ved Newfoundland. Salting og tørking var trolig en egnet metode for å frakte torsken til de varme middelhavslandene.
Bacalao på norsk
Retten bacalao består av klippfisk, potet, løk, matolje (f.eks. olivenolje), tomat eller tomatpuré. Noen varianter bruker hermetisert paprika og pimiento. Denne tomatbaserte klippfiskretten ble brakt til Kristiansund på attenhundretallet av sjøfolk fra Baskerland og spredte seg siden til resten av landet, og navnet er bacalao Vizcaina.
Det finnes varianter av bacalao med noe varierende ingredienser, for eksempel chili, hvitløk og oliven. Det finnes også oppskrifter på «krisebacalao» fra andre verdenskrig.
Bacalao blir i dag brukt som festrett, selv om den før i tiden var mer som en hverdagsrett å regne. Retten er spesielt utbredt i Møre og Romsdal. Bacalao er også mye brukt i den norske handelsflåten, og kan klassifiseres som norsk skipskost på 1900-tallet.
Under andre verdenskrig var klippfisk og bacalao krisemat for mange nordmenn, men nå ser bacalao ut til å bli stadig mer interessant rett for stadig flere, etter at vi som turister har besøkt landene som kjøper norsk klippfisk. Klippfisk er stadig lettere å få kjøpt i norske dagligvarebutikker. Det selges også saltmoden fisk, som ikke er tørket, under betegnelsen klippfisk i norske butikker.
Etter 2.verdenskrig overtok Ålesund rollen som den byen i Norge som produserer mest klippfisk.
I 2004 vedtok Norsk språkråd at formen bakalao er tillatt, i tillegg til den opprinnelige formen bacalao. Dette er tiltak for å verne det norske språk mot utenlandske lånord.
Bacalao i den latinske verden
Bacalao-retter i latinske land omfatter veldig mange flere retter enn vår norske bacalao, og på norsk ville vi bruke betegnelsen klippfisk-retter. I Italia brukes ordet bacalao, på italiensk baccalà, også om retter laget av tørrfisk.
Stig Olin
Stig Olin (født 11. september 1920 i Stockholm, død 28. juni 2008) var en svensk skuespiller, regissør, sanger, radiomann og komponist.