cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rundballepakker
En rundballepakker er en maskin, montert bak på en traktor, som pakker inn rundballer i plast. I stedet for å ensilere ved bruk av siloer, brukes ofte denne metoden for å pakke en og en rundballe i plastfolie. Maskinen bare pakker inn rundballen i plast; selve ballen må lages av en rundballepresse. Det finnes dog noen maskiner som både presser og pakker rundballene.
Christiania Skiklub
Christiania Skiklub var arrangør av de første Husebyrennene i 1879 og 1881. Klubben stod også bak initiativet til dannelsen av Foreningen til Ski-Idrettens Fremme (Skiforeningen) i 1883. Skiforeningen tok over som arrangør av Husebyrennet fra 1891 og flyttet dem til Holmenkollen, hvor det ble starten på de tradisjonelle Holmenkollrennene.
I 1884 bygde klubben verdens første skihytte på Frønsvollen i Nordmarka. Den ble innviet i februar 1885. Christiania Skiklub regnes som verdens eldste skiklubb som kun har hatt skiidrett som formål og som har hatt uforandret navn siden stiftelsen. Klubben har blitt omtalt som verdens eldste skiklubb, men dette er Trysilgutten stiftet 20. mai 1861. Også Oddersjaa Ski- og Skøyteklubb i Kristiansand er eldre (1875), og i Trondheim etablerte man Trondhjems Skiløberforening samme året (1877).
Klubbens første leder var Olaf Petersen og medlemmer ble man kun ved invitasjon, ikke flere enn femti. Andre medstiftere var forfatteren Oluf Vilhelm Falck-Ytter (senere formann), Joh. Paulsen (hadde stiftet Christiania Skøiteklub i 1864), rikmannen Thomas J. Heftye i sine siste leveår (donerte tomt til Frønsvollen), slottsforpakter Hjalmar Welhaven (formann i Christiania Roklub), skipsreder Thomas Nicolay Fearnley (formann 1885–1910 og sentral i Christiania Jægerklub),  marineløytnant Ferdinand Julian Egeberg, fabrikkeier Nicolai Andresen, arkitekt A. Schirmer og direktør Klingenberg. Etterhvert tilkom kjente medlemmer som Fridtjof Nansen og Axel Heiberg. Av klubbens mange formenn nevnes ellers Johan Steen, Christian Ludvig Jensen, Kristian A. Arnesen (10 år), major K. S. Klingenberg (1952), Georg Harbitz (i 1987), Arne Damm (1997–2000) Rolf H. Mathiesen 2000-2011 I 2011 ledes klubben av Sigurd Astrup.
Ian Hill
Ian Hill (født Ian Frank Hill 20. januar 1951 i West Bromwich) er en engelsk bassist. Han er en av grunnleggerne av det britiske heavy metal-bandet Judas Priest.
Faren til Ian Hill spilte for et lokalt jazz-band, og som ung han sønnen å spille kontrabass. Faren døde da Ian kun var 15 år. I 1969 stiftet Ian Hill et hard rock-band sammen med K.K. Downing, som skulle vise seg å bli en av de store pionerene av heavy metal, Judas Priest. Ian Hill har spilt i Judas Priest siden.
Ian Hill er også mannen som involverte Rob Halford i musikken. Hill gikk ut med søstra til Halford, og da Hill fortalte henne at bandet så etter en vokalist, foreslo hun broren Robert som på denne tiden var medlem av bandet Hiroshima. Rob Halford forlot Hiroshima for å bli med i Judas Priest.
Verdens latterdag
Verdens latterdag er en uoffisiell temadag lansert i 1998 av den indiske Madan Kataria. Dagen faller på den første søndagen i mai og går ut på å oppfordre folk til å le mer.
Tabriz
Tabriz (persisk: تبریز Tabriz, Aserbajdsjansk: تبریز Təbriz eller Täbriz) er hovedstaden i den iranske provinsen Øst-Aserbajdsjan og det nordvestlige Irans største by med en befolkning på 1 558 693 innbyggere (2016). Byen ligger nord for den inaktive vulkanen Sahand og sør for fjellet Eynali, som kan ses fra hele byen.
Flertallet av byens befolkning er aserbajdsjanere, etterfulgt av persere, kurdere, armenere, assyrere og andre folkeslag fra Kaukasus.
GEZE
GEZE GmbH er en utvikler og produsent av låssystemer. GEZE sysselsetter om lag 1900 mennesker på sitt hovedkontor i Leonberg og i datterselskaper i Østerrike, Frankrike, Sveits, Storbritannia, Italia, Skandinavia, Benelux, Spania (Iberia), Polen, Kina, De forente arabiske emirater og Sør-Afrika.
Produksjonen er plassert i Leonberg, Boxberg og Tianjin (Kina). Siden grunnleggelsen har selskapet vært familieeid.
GEZEs hovedprodukt er systemer for automatisk lukking av dører og vinduer.
Saint Ann Parish
Saint Ann Parish er et av Jamaicas fjorten parishes (fylker). Det ligger i nord og grenser mot fylkene Saint Mary i øst, Saint Catherine i sørøst, Clarendon i sør og Trelawny i vest. Det grenser også mot Det karibiske hav i nord.
Saint Ann Parish' areal er 1 213 km² og 172 284 innbyggere ved folketellingen i 2011. Fylkets administrasjonssenter er byen Saint Ann's Bay.
Ent
En ent er i Tolkiens historie om Ringenes Herre et levende tre som er besjelet og kan gå. Enter vokter over alle Midgards skoger, og er utrolig sterke. De er trege i tankegangen, og har et eget veldig langt språk. Det som kan sies med to ord på tre sekunder i menneskespråk, kan ta flere minutter å si på entisk. Derfor velger de sine ord med omhu, og uttaler seg bare om viktige saker.
Eirik Oddsson
Eirik Oddsson (is. Eiríkur Oddsson) var en islandsk forfatter og historiker på siste halvdel av 1100-tallet. Han var forfatter av boken Ryggjastykke (norrønt Hryggjarstykki), en saga om den norske kongen Harald Gille og hans sønner. Nesten ingenting kjennes om Eirik Oddssons liv eller slekt. Ryggjastykke er en samtidssaga som dessverre har gått tapt, men Snorre Sturlason har gått god for den og benyttet deler i sin Saga om de norske kongene. Den er også opptatt i Morkinskinna. Eiriks bok er en den første som skrev en saga om samtiden.
Ent
I denne verdenen er entene trehyrder – de ble skapt for å beskytte plantene (spesielt trærne) mot alver og mennesker. Selv om de har to bein, to armer, ansikt etc. likner de svært på vanlige trær, bortsett fra at de beveger seg. Enters levealder er svært lang og kan strekke seg over flere tidsaldere. Mange enter forblir stående ubevegelige i lange tider, og noen av dem blir etterhvert treaktige. På den annen side er det mange trær som entene lærer å snakke og til dels bli litt entiske. Disse trærne blir kalt hourner.
Eirik Oddsson
Eirik skrev sin bok en gang i 1160 og som av uviss grunn er blitt døpt til Ryggjastykke, det vil si «Ryggstykke». Verket omhandler de norske kongene mellom 1130–1139, en relativ kort periode på knappe ti år. Det var en urolig epoke i Norge hvor Harald Gille var konge, en av de omdiskuterte kongene som krevde kongsrett ved å hevde at Magnus Berrføtt var faren. Harald Gille ble myrdet i 1136 av en som krevde å være en bror av ham, Sigurd Slembe.
Ent
Det engelske ordet ent er i slekt med det norske ordet jotun.
Eirik Oddsson
Vi vet at Eirik Oddsson var en nøye historiker som faktisk reiste til Norge for å sjekke informasjonene og kildene sine. I Bergen snakket han med flere kyndige mennesker. Snorre skriver at
Ent
I Ringkrigen holdt entene seg nøytrale i begynnelsen, for skogene overså vanligvis menneskenes verden. Først da det ble oppdaget av gammel-enten Treskjegg (Fangorn) at Sarumanns orker hugget ned trærne i skogen hans, ble det fart på sakene.
Navn på noen enter er Fangorn og Bråbom.
Prestwick
Prestwick (skotsk-gælisk: Preastabhaig) er en by i South Ayrshire på sørvestkysten av Skottland, rundt 50 km sørvest for Glasgow. Byen ligger rett nord for den større byen Ayr, som er regionens administrasjonsby. Prestwicks sentrum er kun 3 km fra Ayr, og de to byene vokser mer og mer sammen. Ved folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning på 15 170 innbyggere, beregnet til 14 720 i 2014.
Glasgow Prestwick lufthavn ligger rett utenfor byen, og omkring 53 km fra Glasgow. Den brukes mye av lavprisselskaper som Ryanair og BMIbaby, og er et knutepunkt for flytransport. Polar Air Cargo bruker den som sin hovedbase. BAE Systems og GE Aircraft Engines har vedlikeholds- og produksjonslokaler ved flyplassen. Prestwick er også et sentrum for flygekontrolltjenesten, og kontrollerer omkring 70 % av flytrafikken i Storbritannia. I tillegg utgjør den halvparten av Shanwick Oceanic Control Centre, som overvåker all flytrafikk på den europeiske siden av Nord-Atlanteren.
Byen er kjent for sine golfbaner, først og fremst Prestwick Golf Club. Byen var vert for det første The Open Championship, som ble spilte på golfbanen Prestwick Old Course fra 1860 til 1872.
François-Marie-Anatole de Rovérié de Cabrières
Han ble kreert til kardinal i 1911 av pave Pius X, med Santa Maria della Vittoria som tittelkirke.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Paus
Paus er en norsk slekt som først kjennes fra Oslo på 1500-tallet. De to prestebrødrene Hans (1587–1648) og Peder Povelsson Paus (1590–1653) som åpenbart hadde bakgrunn i eliten i 1500-tallets Oslo har i lang tid vært kjent som slektens eldste sikre stamfedre. S.H. Finne-Grønn førte i sin bok Slekten Paus slekten ytterligere to generasjoner tilbake, til kannik ved Mariakirken i Oslo Hans Olufsson (d. 1570), som var prest i den kongelige kapellgeistlighet i Norge både før og etter reformasjonen. Det åpenbart middelnedertyske navnet Paus er kjent i Oslo allerede på 13- og 1400-tallet med bl.a. lagmann i Oslo Nikolas Paus (nevnt 1329–1347) og bygården Pausen (nevnt 1324–1482), men en eventuell forbindelse mellom disse og den senere slekten er ikke klarlagt.
Den yngste av brødrene, sogneprest i Kviteseid og prost i Øvre Telemark Peder Povelsson Paus (1590–1653), har en stor etterslekt frem til vår tid. Fra 1600-tallet til 1800-tallet var en lang rekke slektsmedlemmer prester og andre embedsmenn i Telemark, der preste- og dommerembeder gikk i arv i slekten i lang tid og der familien i to århundrer tilhørte «embetsaristokratiet» i Øvre Telemark. Slekten ble på 1600-tallet inngiftet i en slektskrets som da dominerte trelasthandelen i Telemark; senere hadde familien «nære bånd til familien Blom gjennom hele 1600- og 1700-tallet [og] gjennom flere århundrer delte de to slektene omtrent det som var av embeter i Øvre Telemark». Fra slutten av 1700-tallet etablerte to slektsgrener seg som byborgere i Skien og Drammen, og fra 1800-tallet har en rekke slektsmedlemmer vært skipsredere, grosserere og godseiere. I dag består slekten av to fjernt beslektede hovedgrener, kalt «Drammensgrenen» og «Skiensgrenen», som begge har vært virksomme innen skipsfart og industrivirksomhet. Tidligere eksisterte bl.a. stålgrossistfirmaet Ole Paus/Pausco og industrikonsernet Paus & Paus i Norge. Slektsmedlemmer har også eid flere andre industribedrifter i Norge samt en rekke herregårder særlig i Sverige, herunder Herresta, Näsbyholm, Närsjö gård, Trystorp og Kvesarums slott; Herresta-grenen er etterkommere etter Leo Tolstoj. En slektsgren er hovedaksjonærer i Wilh. Wilhelmsen. Pavelig kammerherre, godseier og arving til trelastfirmaet Tostrup & Mathiesen Christopher Tostrup Paus (1862–1943) ble tildelt tittelen greve av pave Pius XI i 1923; han er kjent for å ha bygget opp Paus-samlingen, Nord-Europas største private samling av antikk skulptur som ble gitt til Nasjonalgalleriet fra 1918.
Slektsmedlemmer har ført flere seglmerker og våpen; sogneprest i Hjartdal Povel Pedersson Paus (1625–1682) førte i sitt segl, bl.a. på Enevoldsarveregjeringsakten fra 1661, en speilvendt vaktsom trane. Hans etterkommere førte våpen med en villmann og med en due med olivenkvist på en slange på 16–1700-tallet. Siden utgangen av 1800-tallet har familien brukt et våpen med oksehode og stjerne.
Slektens mest kjente etterkommer er dramatikeren Henrik Ibsen; begge foreldrene tilhørte familien i biologisk eller sosial forstand og den var deres nærmeste slektninger. Ibsen brukte flere slektsmedlemmer som forbilder for litterære figurer eller oppkalte dem etter slektsmedlemmer, og episoder og motiver i flere av Ibsens dramaer var inspirert av familietradisjoner og virkelige hendelser på Ole Paus' gård Rising og i Altenburggården tidlig på 1800-tallet. Familien Paus har fått en bred behandling i Ibsenforskningen, og Jon Nygaard har argumentert for at fremveksten av «den nye puritanske embetsmannsstaten [med] embetsmanns- og forvalterånden fra Øvre Telemark, familien Paus» er et hovedtema i Ibsens verk. Kjente slektsmedlemmer i nyere tid er visesangeren Ole Paus og hans sønn, komponisten Marcus Paus, som begge tilhører «stålgrosserergrenen». I tillegg til Norge har slektsmedlemmer i lengre tid vært bosatt i Danmark (fra 1700-tallet), Storbritannia (fra 1800-tallet) og Sverige (fra tidlig 1900-tall). Slektsmedlemmer bosatt i bl.a. Italia og Østerrike-Ungarn skrev slektsnavnet de Paus og von Paus fra 1890-årene.
Navnet Paus i Oslo på 13–1400-tallet
Navnet Paus er kjent i middelalderbyen Oslo i skriftlige kilder fra 13- og 1400-tallet. Bygården Pausen (Pausinn) er nevnt fra 1324 til 1482 og må ha ligget ved Pausekroken, en vik som kan påvises lengst nord i den daværende byen omtrent der Klemetsallmenningen møtte Bjørvikshavna. Ifølge middelalderhistorikerne P.A. Munch, Alexander Bugge og Edvard Bull var Pausen og Pausekroken navngitt etter lagmann i Oslo Nikolas Sigurdsson Paus eller et annet medlem av hans familie. Nikolas Paus er nevnt i skriftlige kilder, alltid i Oslo, i perioden 1329–1347 og ble vanligvis kalt ved sitt cognomen Paus; han er nevnt som lagmann i Oslo i 1347, rett før svartedauden. Flere innførsler i biskop Eysteins jordebok viser at både Nikolas Paus og andre personer med tilnavnet Paus på 13- og 1400-tallet eide jordegods i Nes på Romerike. Skjoldtegninger basert på lagmannens to segl er gjengitt i Lexicon over Adelige Familier i Danmark, Norge og Hertugdømmerne (utgitt 1782–1813) (se nærmere nedenfor). P.A. Munch omtalte i Det norske Folks Historie (1862) Nikolas Paus og hans familie som en innflytelsesrik innvandrerslekt i senmiddelalderens Oslo som trolig stammet fra Nederlandene eller Nord-Tyskland, et synspunkt som også ble støttet av Bugge og Bull. Navnet stammer åpenbart fra middelnedertysk – noe som ses gjennom variasjonen i skrivemåter i samsvar med dette – og har trolig sin opprinnelse i et tilnavn for en person kjent for sin gudfryktighet; dette navnet forekommer en rekke ganger i det nederlandske og nordtyske språkområdet (se nærmere nedenfor).
S.H. Finne-Grønn antok i sin bok Slekten Paus at den senere slektens navn «har nok sin forbindelse med» lagmannen og hans slekt, og med bygården Pausen, men diskuterte ikke dette nærmere. Cornelius S. Schilbred kommenterte at «navnet Paus er et av de få norske navn som forekommer både i middelalder og nyere tid. På 1500-tallet forekommer det i det hele ikke, men dukker altså opp igjen hos stamfedrene for den nulevende Paus-slekt. Forbindelsen mellom den eldre og den yngre slekt av navnet er ikke klarlagt, men manglende forbindelse er heller ikke sannsynliggjort». Det som kan tale for et eventuelt slektskap eller annen form for forbindelse er mer generelle momenter som likheten i – et for norske forhold atypisk – tilnavn/slektsnavn, og på en tid der slektsnavn i det hele tatt var uvanlig, at de bodde i samme by på 13–1400-tallet og fra 1500-tallet og at de tilhørte samme fåtallige elite i denne byen. Det er også tenkbart at familien kan ha fått navnet fra lagmannens slekt gjennom bygården Pausen uten at det var snakk om direkte avstamning; det går bare rundt hundre år fra siste gang Pausen nevnes i skriftlige kilder til prestebrødrene med navnet Paus blir født. Det er videre klart at navnet Paus i de to prestebrødrenes slekt under enhver omstendighet må være fra 1500-tallet eller tidligere og Finne-Grønn mener det ikke kan være deres patronym.
Slekten på 1500-tallet
I sin bok Slekten Paus førte S.H. Finne-Grønn slekten tilbake til Hans Olufsson, som første gang nevnes i 1542 som kannik ved Mariakirken, det kongelige kapellet i Oslo. Som prest hadde han sannsynligvis universitetsstudier i utlandet bak seg, og som kannik ved Mariakirken var han del av den kongelige kapellgeistligheten; kannikene ved Mariakirken hadde rang som riddere, den høyeste adelsrangen i datidens Norge. Mariakirken ble ledet av et kollegialt styringsorgan, domkapitlet, bestående av prosten og de da seks kannikene, og stod utenfor jurisdiksjonen til Oslobiskopen. Kirken hadde sin fremste funksjon som statsadministrasjon, og Mariakirkens prost var også Norges rikes kansler og oppbevarer av riksseglet med en av kannikene som visekansler; på Hans Olufssons tid var Mariakirken det eneste faste statsorganet i Norge, men dets rolle var i stor grad begrenset til overoppsyn med rettsvesenet, ettersom mye av den politiske makten lå i København. Herr Hans virket i en tid med store politiske forandringer; i 1530-årene ble reformasjonen gjennomført, det norske riksrådet avskaffet og Norge erklært som dansk provins. Han tjenestegjorde under prost og kansler Morten Krabbe, som ble den siste kansleren i det selvstendige Norge. Krabbe døde i 1542, samme år ble kirkebygningen revet og i 1545 ble domkapitlet ved Mariakirken slått sammen med Oslo domkapitel, etter at prostestillingen ved Mariakirken hadde vært ubesatt i flere år. Herr Hans virket siden som prest ved Domkirken. Hans Olufsson døde natten til 18. september 1570 og ble begravet i Domkirken 19. september. Han hadde i forlening prebendegodset Dillevik som bestod av 43 gårder og gårdparter som samlet utgjorde 36 huder skyld på det sentrale Østlandet; etter hans død ble prebendet overtatt av den senere Oslo-biskop Jens Nilssøn.
Som dokumentert i rettsdokumenter fra 1602 var Hans Olufsson far til Povel Hansson (trolig f. ca. 1545–50), som var borger i Oslo og åpenbart virksom som handelsmann. Han nevnes i 1575 som eier av et fartøy som forliste, og hvor skipper og mannskap ble fritatt for ansvar av Oslo lagting det året, og i forbindelse med et injuriesøksmål året før hvor han ble frikjent for injurier mot Ingrid Willumsdatter. Povel nevnes siste gang i 1602 som vitne under en rettstvist mellom gårdene Manglerud og Ryen. Han uttalte da at «hans far, herr Hans Olufsson, var kannik til Maria kirke [og] hadde Ryen med flere gårder i Aker» og at «han hadde Ryen i forvar som en jorddrott». Povel døde trolig i løpet av de nærmeste år etter 1602, da han ikke forekommer i senere kilder.
Povel Hansson var ifølge Finne-Grønn etter alt å dømme far til de to prestene som lenge har vært kjent som de eldste kjente sikre stamfedre til hver sin linje av slekten: Hans Povelsson Paus (1587–1648) og Peder Povelsson Paus (1590–1653). «Der kan ikke spores nogen annen av dette navn som overhodet kan komme i betraktning» som prestebrødrenes far, konkluderer Finne-Grønn.
Hans Povelsson Paus (1587–1648) og hans etterkommere
Hans Povelsson Paus ble født i Oslo i 1587 og ble student ved Københavns Universitet rundt 1607–08 under navnet Johannes Paulli[nus] Asloensis. Som hjemvendt hører ved Oslo domskole ble han 11. mai 1609 valgt til 1. sanger av biskop Niels Clausen Senning. I likhet med sin yngre bror sang han alt. I 1616 tok han baccalaurgraden i København og ble øverste hører ved domskolen i Oslo. Han ble kort etter kapellan ved Oslo domkirke. Sent i året 1622 ble han valgt til sogneprest i Fredrikstad som etterfølger etter Anders Flor, og avla sin embedsed for biskopen 22. januar 1623. Hans Paus var gift to ganger; Finne-Grønn anførte i to artikler i Norsk Personalhistorisk Tidsskrift i 1910 at hans første ektefelle «høyst sannsynlig» var datter av borgermester i Oslo Anders Nilssøn (bror av biskop Jens Nilssøn), men modifiserte dette i sin bok Slekten Paus. Hans Paus var i andre ekteskap gift med Ingeborg Lemmich (død 1696), datter av tingskriver i Onsø og senere handelsmann i Fredrikstad Hans Henningsen Lemmich; Ingeborg hadde i sitt første ekteskap vært gift med den velstående handelsmann i Fredrikstad Oluf Holck og bragte med seg en større formue.
Hans var bl.a. far til Povel Hansson Paus (1620–1658), som etter studier ved Universitetet i Franeker ble magister ved Københavns Universitet i 1649 og i 1655 sogneprest til Lier, Bragernes og Strømsø, og til Anders Hansson Paus (1622–1689), som i likhet med broren studerte ved Universitetet i Franeker og fra 1663 var sogneprest i Jevnaker. Povel Hansson Paus deltok bl.a. ved hyllingen av prins Christian i 1656 og på stendermøtet i 1657 som representant for den geistlige standen i Oslo stift. Fra Anders Hansson Paus er det bl.a. bevart en akademisk orasjon trykket på gresk ved Universitetet i Franeker i 1644, der han oppgir rikets kansler Jens Bjelke, Bjelkes svigersønn Daniel Ottesen Bildt på Hafslund, admiral Sten Willumsen Rosenvinge på Tose og biskop Oluf Boesen som velyndere av faren som bekostet hans utdannelse. Det er dedisert til disse fire samt til faren. «Skriftet slutter med et latinsk vers til talerens pris av den samtidige, ungarske studerende Nicolaus Szoboszlai, som uttaler de stolte ord at Paus' ære vil gjenlyde så lenge verden står», skriver Finne-Grønn. Anders Hansson Paus var bl.a. farfar til trelasthandler og sagbrukseier på Ringerike Anders Hansen Paus (1691–1745), gift første gang med Annichen Larsdatter Thue (1695–1740), datter av kjøpmann i Christiania Lars Thue, og andre gang med Barbara Sophie Akeleye. Datteren fra første ekteskap Karen Paus (f. 1721) var gift med Andreas Jensen Stoltenberg (1724–1751).
I ekteskapet med Ingeborg Lemmich var Hans Paus far til premierløytnant Cornelius Hansen Paus (f. ca. 1645, d. 1682 i Orkdalen), til Karen Hansdatter Paus (f. 1646), gift med kjøpmann i Moss Jørgen Jørgensen Ovenberg (d. 1716), og til Inger Hansdatter Paus (f. ca. 1647), gift med auditør Christen Nilsen Godaker (d. 1703). Cornelius Hansen Paus var gift med Riborg Steensdatter, datter av prost i Dalerne Steen Hansen (1608–1671), og de var foreldre til Dorthe Corneliusdatter Paus (f. ca. 1670), gift med proviantforvalter Jens Lassenius (d. 1717) og mor til kaptein Lassenius Jensen von Rye (1707–1783), til Sophie Corneliusdatter Paus (f. ca. 1675, d. 1776), gift med gullsmed i Trondheim Jonas Sørensen Zelius, og til Ingeborg Corneliusdatter Paus (f. ca. 1680), gift med Arnt Brynning. Dorthe Paus har etterkommere med slektsnavn bl.a. Bernhoft, Tesdorpf, Tuxen, Castenschiold, Faye-Schjøll, Federspiel og Unsgaard, herunder den danske diplomaten Herman Anker Bernhoft. Etterslekten etter Hans Povelsson Paus er utdød i mannslinjen, men han har mange etterkommere gjennom kvinneledd.
Peder Povelsson Paus (1590–1653) og hans etterkommere
Peder Povelsson Paus, som hele den nålevende slekten stammer fra, ble født i Oslo i 1590. Han var elev ved Oslo domskole, hvor biskop Niels Clausen Senning i 1609 valgte ham ut som 3. sanger (alt) ved domskolens kor. Han ble i 1611 student ved Københavns Universitet og er den første nordmannen som er innført i den eldste bevarte immatrikuleringsprotokollen, under navnet Petrus Paulli[nus] Asloensis. Før 1617 var han blitt rektor ved Skiens latinskole og året etter kapellan i Vinje, hvor han rundt 1621–22 ble sogneprest. Kallet i Vinje var imidlertid dårlig betalt. Midtvinters 1633 tok han permisjon fra embedet og reiste til Christiania, hvor han fikk stilling som tolvprest. Som tolvprest forestod han gudstjenesten i domkirken klokken 12 på søndager, der en del av katekismen ble lest og forklart; denne gudstjenesten var særlig beregnet på unge mennesker. Samme år søkte og fikk han embedet som sogneprest i det rike prestegjeldet Kviteseid. Han ble deretter umiddelbart valgt av prestekollegiet til prost over Øvre Telemark, og ble sittende i embedet til sin død i 1653. I hans levetid var Øvre Telemark et av omkring 40 prostier som Norge var inndelt i, og blant de geografisk største. Han bodde på embedsgården Kviteseid gård, i likhet med flere av sine etterkommere. Tradisjonen om Peders svære legemskrefter er overlevert i Kviteseid til våre dager. Peder ble begravet under koret inne i Kviteseid gamle kirke. Sønnen Povel Paus skrev det latinske diktet In memoriam Domini Petri Pavli til minne om faren.
Peder Paus' utnevnelse til sogneprest i Vinje ble starten på en sterk tilknytning til Øvre Telemark de følgende 200 år, der flere embeder gikk i arv i familien i mye av 16- og 1700-tallet. Jon Nygaard skriver at «de viktigste norske patrisierfamiliene som besatte embets- og forvalterstillingene i Øvre Telemark, var Blom, Paus og Ørn». Sammen utgjorde disse slektene og enkelte andre det Nygaard kaller et «sammenfiltret embetsaristokrati i Øvre Telemark» med stor grad av overlapp med bypatrisierklassen i Skien den første tiden. Utover på 1600-tallet ble disse gruppene likevel i større grad «to selvstendige aristokratier, bypatrisierne i Skien og embetsaristokratiet i Øvre Telemark», der den sistnevnte gruppen i mye større grad monopoliserte maktposisjonene og var lite åpen for nye medlemmer. Selv om slekten opprinnelig kommer fra Oslo, har den fra 1600-tallet først og fremst blitt oppfattet som en Telemarksslekt; Hans Jacob Wille kalte den i 1786 «en ældgammel Familie her i Thelemarken».
Peder var gift med Johanne Madsdatter (d. 1667). Hennes herkomst kjennes ikke sikkert. «Nogen prestedatter fra Bratsberg len kan hun ikke ha vært, og i Skien synes hun ikke å ha hørt hjemme […] Måskje er det sannsynligst at hun har vært et bekjentskap hr. Peder har gjort i Oslo eller i Fredrikstad under besøk hos sin bror, presten hr. Hans Paus. Et av hr. Peders barn hadde det i samtiden overmåte sjeldne fornavn Helvig, som selvsagt er en opkallelse efter en nær beslektet person, og det peker en god del høiere op enn blandt det vanlige borgerskap», skriver Finne-Grønn. I Kviteseid bygdesoge av Torjus Loupedalen oppgis Johannes slektsnavn som Bagge, men dette mangler dokumentasjon.
Peder Povelsson Paus var far til Povel Pedersson Paus (1625–1682). Han ble i 1645 student ved Københavns Universitet og allerede i 1649 var han blitt sogneprest i Hjartdal, et embede han hadde til sin død. Han var en av de 87 representantene for den norske geistlige standen som undertegnet Danmark-Norges nye forfatning, Suverenitetsakten, i Christiania i 1661. Etter gammel tradisjon i Hjartdal var Povel en lærd og tenksom personlighet, og mer enn normalt god i latin som han underviste sine barn i; Magnus Brostrup Landstad kaller ham «en from og hæderværdig prest» som hadde for vane å ferdes på kirkegården etter at solen var gått ned. «Der gik han frem og tilbage, op og ned i dybe Tanker, eller stod stille med bøiet Hoved og Hænderne korslagte over Brystet. Naar man spurgte ham hvorfor han gjorde dette, svarede han, at han bad for alle de Afdøde Sjæle, som brændte i Skjærsilden. Da han ikke havde Lov til at læse Sjælemesse for dem længere inde i Kirken, maatte han gjøre det udenfor, og det kunde ret høilig behøves, mente han». Et slikt katolsk trekk var utypisk i denne strengt lutherske tid.
Povel giftet seg omkring 1653 med Ingrid Corneliusdatter Trinepol (f. 1632) fra Skien. Hun var datter av rådmann i Skien, trelasthandler og sagbrukseier Cornelius Jansen Trinepol og 1. hustru Anne Iversdatter; Ingrid tilhørte på begge foreldrenes side en slektskrets som stammet fra Jørgen von Ansbach og som dominerte Skien og Grenlandsdistriktet på 15- og 1600-tallet, og inn i 1700-tallet, som trelasthandlere, bruks- og godseiere, borgermestre og rådmenn. Hennes mors foreldre var trelasthandler og rådmann i Skien Iver Christensen og Margrethe von Ansbach. Faren Cornelius Trinepol var sønn av borgermester i Skien Jan Trinepol (d. 1660) og var også etterkommer etter Jørgen von Ansbach. Blant Ingrids slektninger var onkelen Hans Iversen, Skiens rikeste mann i sin levetid, og videre bl.a. lagmannen Claus Andersen og Anne Clausdatter.
Povel og Ingrid hadde ti barn; av dem ble sogneprest i Kviteseid Hans Paus (1656–1715) og sorenskriver i Øvre Telemark Cornelius Paus (1662–1723) begge stamfedre for en stor etterslekt. Infanterikaptein Mathias Paus etterlot seg to døtre. Sønnen Johannes Paus var lensmann i Hjartdal fra 1697; han ble kalt «Hjartdalshøvdingen» allerede i sin levetid og det gikk mange sagn om ham i Hjartdal, som ble innsamlet av Magnus Brostrup Landstad og senere kritisk behandlet i Halvor Nordbøs doktorgradsavhandling.
Hans Povelsson Paus (1656–1715) og hans etterkommere
Sogneprest i Kviteseid Hans Povelsson Paus (1656–1715) ble stamfar for en av slektens hovedgrener. Han studerte teologi ved Københavns Universitet fra 1674 og ble i 1683 kapellan hos sogneprest og senere prost Amund Hansson Morland i Kviteseid; samme år fikk han ekspektansebrev på embedet som sogneprest. Allerede som kapellan overtok han i realiteten nesten alle sogneprestens oppgaver og han omtales av Andreas Blom som «den virkelige sogneprest» i mange år før han formelt etterfulgte Morland i 1700. I 1696 ble han gift på Lagmannsgården ved Skien med Morlands datter Susanne Morland (1670–1747); Susannes mor Åse Christensdatter var datter av sagbrukseier og godseier Christen Andersen og Anne Gundersdatter, som eide Borgestad gård, og Susanne var kusine til Anne Clausdatter. Svigerfaren Morland hadde i sin tid vært kapellan hos og deretter etterfulgt Hans' farfar som sogneprest i Kviteseid i 1655 og var gift med Hans' farmor, den betydelig eldre prostinnen Johanne Madsdatter som da var enke, i sitt første ekteskap som hadde karakter av fornuftsordning. Hans Paus har blitt beskrevet som meget energisk og var godt likt i Kviteseid. Typisk for embetsmenn på 1600-tallet kombinerte han embetsførselen med privat forretningsvirksomhet, og i samarbeid med svigerfaren Morland drev han en betydelig trelasthandel med utgangspunkt i prestegårdens skoger, særlig fra 1690-årene. I løpet av sitt liv ble Hans Paus eier av et relativt stort privat jordegods i Kviteseid ved siden av prestegården Kviteseid gård. Han skrev visen Stolt Anne om ektefellens kusine; det var første gang telemål ble brukt i skrift og visen ble en populær folkevise. Det finnes malte portretter av Hans og Susanne Paus; originalene befinner seg på Ask gods, som eies av familien Løvenskiold som er blant deres etterkommere. Henrik Gravenor omtalte portrettet av Susanne som en av «de smukkeste, inderligste og personligste kvinneskikkelser vi eier i hele århundrets kunst».
Hans og Susannes sønn Peder Paus (1691–1759) etterfulgte onkelen Cornelius som sorenskriver i Øvre Telemark i 1723 (med ekspektansebrev fra 1717), og skrev dessuten en kulturhistorisk beskrivelse av distriktet og en ordsamling over telemål i 1743. Han ble i sin tur etterfulgt i embedet av sin sønn Hans Paus (1721–1774), som tok juridisk embedseksamen (som ble innført i 1736) ved Københavns Universitet i 1745, ble fullmektig hos faren og deretter var sorenskriver fra 1751 til 1774. Både Peder og sønnen Hans har blitt beskrevet som pliktoppfyllende og rettskafne sorenskrivere som utmerket seg med gode og selvstendige juridiske vurderinger som la vekt på sunt skjønn og menneskeforstand. Da Hans døde i 1774 hadde sorenskriverembedet vært sammenhengende i familiekretsen i 106 år.
Peder Paus var gift i 1. ekteskap med Cathrine Medea Maj Hermansdatter Arentsen (d. 1736), datter av sogneprest i Ølsted på Sjælland Herman Arentsen (1647–98) og Gundel Sørensdatter Maj. Herman var sønn av den kjente topografen Arent Berntsen, mens Gundel var datter av magister, prost og sogneprest i Holbæk Søren Nielsen May og Catharina Motzfeldt, som igjen var datter av vinhandler og stadskaptein i København Peter Motzfeldt (1584–1650). Svigermoren Gundel Maj var bl.a. kusine til statsmannen Peder Griffenfeld. I 2. ekteskap var Peder Paus gift med kusinen Hedvig Coldevin Corneliusdatter Paus (1711–71), datter av sorenskriver Cornelius Paus og Valborg Rafn (jf. nedenfor). I første ekteskap var Peder Paus far til Anna Susanna Paus (1720–1798), gift med bergmester ved Kongsberg Sølvverk og overbergamtsassessor Adam Adamsen Ziener (f. 1709), og til sorenskriver i Øvre Telemark Hans Paus (1721–1774). Hans Paus var gift med danskfødte Andrea Jaspara Nissen (f. 1725); hennes far var i noen år stasjonert i Kviteseid som offiser og hun var barnebarn av krigskommissær i Jylland Nicolai Nissen. Hennes mor Christence Groll var datter av Johan Groll, som eide Hassel Jernværk til 1691.
Hans og Andrea var foreldre til bl.a. Nicolai Nissen Paus (1751–1841), som studerte jus i København til 1774, var lensmann i Kviteseid 1776–1807 og eide den tidligere sorenskrivergården Nordre Midsund som farfaren kjøpte rundt 1720. Faren og farfaren hadde vært ganske velstående, men helt mot slutten av livet synes det som Hans Paus ble rammet av sykdom og satte formuen over styr, og han etterlot seg bare en beskjeden arv og en rekke barn. Nicolai avbrøt jusstudiet da faren døde og reiste hjem til Kviteseid. Ifølge noen samtidige kilder var Nicolai Nissen Paus dårlig likt i Kviteseid, i motsetning til sine forfedre.
Peder Paus' yngre bror Christen Paus (1693–1746) dro i ung alder til sjøs og slo seg ned som kjøpmann i Risør, der han ble gift med Helene Høllen, datter av sogneprest i Gjerstad og Risør Hans Høllen (d. 1708). De måtte flytte fra Risør etter at svigermorens bakerovn i 1716 forårsaket en bybrann i Risør og ledet til stor uvilje mot familien Høllen, og slo seg ned på gården Groven i Brunkeberg; Christen Paus var også lensmann i Kviteseid 1721–1746. Christen og Helene Paus var foreldre til sogneprest i Østermarie på Bornholm Hans Christensen Paus (1716–1765) og til Susanne Paus (1727–1813), gift med Jens Christophersen Blom, med en lang rekke etterkommere med slektsnavn Blom og andre navn. Blant etterkommere etter Susanne Paus er bl.a. Carl Otto Løvenskiold. Hans Christensen Paus var far til Anna Dorothea Paus (1749–1817), gift med kaptein Alexander Jagenreuter Kofoed, med etterkommere i Danmark.
Peder og Christen Paus' yngste bror Amandus Paus (1695–1761), oppkalt etter morfaren Amund Morland, ble gift med Anne Aanonsdatter Falck, datter av den rike Arendalskjøpmannen Aanon Aanonsen og datterdatter av trelasthandler i Risør Abraham Falck. Amandus Paus arvet sammen med brødrene tre gårder i Kviteseid, hadde eiendom i Arendal og kjøpte i 1727 storgården Flom i Flåbygd. Tilknytningen til Arendal kan tyde på at han var til sjøs en periode før han giftet seg med datteren til en av Arendals ledende borgere og slo seg ned som gårdbruker. I samtidige kilder ble han og sønnene omtalt som monsieur eller seigneur. Den eldste sønnen som vokste opp, Aanon (Aanen) Paus (1727–1805), ble skipsreder, trelasthandler og vinhandler i Fredrikstad og var morfar til maleren Thomas Fearnley; Amandus' yngre sønner, tvillingbrødrene Paul og Abraham, overtok Flom. Amandus Paus har etterkommere bl.a. i slekten Fearnley, herunder tippoldebarnet, skipsreder Thomas Fearnley, og i flere storbondeslekter fra Telemark.
Grenen fra Drammen
Fra 1800-tallet var en rekke slektsmedlemmer skippere, skipsredere og industrieiere på Strømsø i Drammen. Slekten kom til Drammen med Isaach Nicolai Nissen Pauss (1780–1849) – vanligvis kalt Isaach Pauss – som var født i Kviteseid som sønn av lensmannen Nicolai Nissen Paus. I folketellingen i 1801 var Isaach Pauss styrmann og bosatt i Arendal, og i 1809 fikk han borgerskap på Strømsø, der han var skipsfører og skipsreder. Han førte i flere år skip eid av Erik Andreas Børresen i fart mellom Norge, Storbritannia, Nederland og byer ved Østersjøen, bl.a. briggen «Penelope» på 106 kommerselester, og eide parter i skip. Han var gift med Marthe Marie Beck, datter av skipsfører Lars Gundersen Bech på Strømsø. De var foreldre til Lotte Nicoline Pauss (1805–1843), gift med skipsfører og losoldermann i Drammen Andreas Jacob Lund, skipsfører på Tangen Marcus Ziener Pauss (1807–1841), skipsfører og skipsreder på Tangen Nicolai Nissen Pauss (1811–1877), Gustava Hanna Andrea Pauss (f. 1815), gift med skipsreder Hartvig Eckersberg (f. 1813), skipsfører Isach Mathias Pauss (1820–1859) og Susanne Marie Pauss (f. 1825), gift med kjøpmann i Drammen John Jensen. Gustava Hanna Andrea Pauss var mormor til den amerikanske senatoren og guvernøren John Moses.
Nicolai Nissen Pauss (1811–1877) var gift med Caroline Louise Salvesen (1812–1887), datter av den kjente skips- og kaperkapteinen Bent Salvesen fra Grimstad og Goron Cathrine Fegth fra Strømsø. Bent Salvesen dro på langfart til Ostindia som offiser på et dansk skip i 1817, og døde i 1820 i Spania uten å ha vendt hjem; Caroline Louise vokste derfor opp som pleiebarn hos onkelen, proprietær og skipsreder Anders Juel på storgården Eik i Skoger. Hun var barnebarn av trelasthandler i Drammen Jacob Fegth (d. 1834), og var også etterkommer etter Henrik Jacobsen Friis, lagmann i Skien Engel Jensen og borgermester Jørgen von Ansbach. Nicolai Nissen Pauss og Caroline Louise Salvesen var foreldre til skipsreder og skipshandler i Drammen Ismar Mathias Pauss (1835–1907), gift med Sina Mariane Høeg, Nicoline Louise Pauss (1842–1885), gift med skipsreder og seilprodusent Peter Hannibal Høeg, og cand.theol. Bernhard Cathrinus Pauss (1839–1907), eier av Nissens Pikeskole.
Nikolai Nissen Paus var gift med Sofie Amalie Brandt Ødegaard, som var datter til oberst Vilhelm Ødegaard og datterdatter til trelasthandler Frederik J. Holst. De var foreldre til mag. art. Inger Helvig Paus (f. 1909), gift med advokat og direktør Jens Christian Rogstad, til kirurg, oberstløytnant, dr.med. og stormester i Den Norske Frimurerorden Bernhard Paus (f. 1910) og til advokat, diplomat og senere administrerende direktør for Press Paper Ltd. i London Vilhelm Paus (f. 1915). Brødrene Bernhard Paus og Vilhelm Paus var gift med henholdsvis Brita Collett og Anne Collett, som begge var døtre av brukseier Axel Collett og Lucie Trozelli Krefting. Brita Collett var konvertitt til katolisismen og er kjent for å ha startet Fransiskushjelpen. Bernhard Paus og Brita Collett hadde seks barn, bl.a. dr.med. Albert Collett Paus, statssekretær Lucie Paus Falck og konsernsjef i NCC Eeg-Henriksen og investor Nikolai (Bent) Paus. Vilhelm Paus og Anne Collett hadde fem barn og har etterkommere med slektsnavn bl.a. Paus, Wessel og von Pirquet. Augustin Paus var bl.a. far til administrerende direktør for Nora Fabrikker Bernhard Paus (1909–1970), tannlege i Drammen Povel Nicolay Paus (f. 1911) og sivilingeniør og direktør Kai Paus (f. 1914). Povel Nicolay Paus var gift med Bodil Hagerup Holm, datter av høyesterettsadvokat Gerhard Holm, og de var foreldre til bl.a. dr.med. Povel Nicolay Paus og billedkunstneren Anne Paus. George Wegner Paus var far til barnelege Eva Henriette Paus (1909–1995).
Isaach Pauss og hans etterkommere skrev slektsnavnet Pauss fra omkring 1800, men de fleste slektsmedlemmene tok tilbake den eldre skrivemåten Paus som ble brukt av de andre familiegrenene rundt 1900. I dag har hele slekten gått tilbake til skrivemåten Paus.
Cornelius Povelsson Paus (1662–1723) og hans etterkommere
Cornelius Povelsson Paus (1662–1723) var sorenskriver i Øvre Telemark (i perioden 1696–1723) og ble stamfar for en av slektens hovedgrener. Han var gift med Valborg Rafn (1673–1726), datter av sorenskriver i Øvre Telemark Jørgen Hansen Rafn og Margrethe Fredriksdatter Blom (f. 1650). Svigerfaren Jørgen Rafn tiltrådte som sorenskriver i 1668 og avstod embedet til svigersønnen i 1696.
Sønnen Paul Paus (1697–1768) var først edsvoren fullmektig hos faren Cornelius, siden prokurator (advokat) og fra 1755 også lensmann i tinglagene Lårdal, Vinje og Fyresdal; i 1733 kjøpte han Lårdal kirke og Høydalsmo kirke. Han var gift med Martha Blom (1699–1755), datter av skogeier og lensmann i Lårdal Christopher Blom (1651–1735) og Johanne Margrethe Ørn (1671–1745). De var foreldre til Johanne Paus (1723–1807), gift med prost i Raabyggelaget Johan Christopher von Koss (1725–1778), skoginspektør i Øvre Telemark Cornelius Paus (1726–1799), og Cathrine (Medea Maj) Paus (1741–1776), gift med justisråd Anthon Jacob de Coucheron (1732–1802).
Grenen fra Skien
Skiensgrenen av slekten stammer fra skoginspektør i Øvre Telemark Cornelius Paus (1726–1799). Han var gift med Christine Falck og deres tre barn Martha, Hedevig og Ole flyttet alle til Skien mot slutten av 1700-tallet. Hans Jacob Wille beskrev i 1786 Cornelius Paus som «en Mand af det største mechaniske Geni, som kan tænkes». I 1788 solgte Cornelius Paus farsgården, den tidligere sorenskrivergården Håtveit i Lårdal, og i 1798 flyttet han selv til Skien der han døde hos datteren Hedevig og svigersønnen Johan Andreas Altenburg i Altenburggården i 1799.
Martha Paus (1761–1786) var gift med sin slektning på både Paus- og Blom-siden, skipsreder og trelasthandler Hans Jensen Blom (1757–1808), som var sønn av Jens Christophersen Blom og Susanne Paus (jf. ovenfor). Fra Martha Paus stammer bl.a. høyesterettsdommer Knut Blom.
Hedevig Christine Paus (1763–1848) var gift med kjøpmann og skipsreder Johan Andreas Altenburg, og var mor til Marichen Altenburg og mormor til Henrik Ibsen. Blant hennes etterkommere er også statsminister Sigurd Ibsen, filmregissør Tancred Ibsen, forfatteren Irene Ibsen Bille og skuespilleren Beate Bille.
Ole Paus (1766–1855) ble som barn i 1770-årene tatt opp i huset hos farens fetter, skipsfører og kjøpmann i Skien Christopher Blom. Som 12-åring dro han til sjøs med Christopher Blom, som lærte ham opp i skipperyrket; han fikk borgerskap i Skien i 1788. I 1794 førte han briggen «Haabets Anker», hovedsakelig mellom Skien og Storbritannia. I november 1798 ble han gift med Johanne Ibsen (født Plesner), enke etter skipperen Henrich Ibsen som døde i skipsforlis i 1797 og datter av kjøpmann i Skien Knud Plesner og Maria Kall. Han ble dermed stefar til Knud Ibsen og også svoger til eidsvollsmannen Didrich von Cappelen. I begynnelsen av 1799 kjøpte Ole Paus gården Rising søndre i Gjerpen og fikk i det følgende året oppført en ny herskapelig hovedbygning. Ibsen-forskeren Jon Nygaard har påvist at Rising ble kjøpt for verdiene til Johannes første ektefelle, Henrich Ibsen: «Johanne overtok formelt formuen etter den avdøde ektemannen på vegne av de to barna. I virkeligheten ble hennes nye ektemann, Ole Paus, forvalter av denne formuen. Bare en måned senere, 5. februar 1799, viser offentlige registre i Skien og Gjerpen at Ole Paus på én og samme dag solgte Ibsen-huset i Løvestrædet i Skien og kjøpte gården Rising i Gjerpen.» Ole Paus var forlover ved stesønnen Knud Ibsens bryllup med niesen Marichen Altenburg i 1825. Paus-slekten var da Henrik Ibsen vokste opp hans foreldres nærmeste slektninger. «Det er med en viss stolthet at Henrik Ibsen i et brev til Brandes regner opp de Skiens-familier hans foreldre var nær beslektet med og som hørte til byens mest ansette. Han omtaler foruten Paus-slekten, familiene Plesner, v.d. Lippe, Cappelen og Blom, altså omtrent 'alle de patricier-familjer som dengang dominered stedet og omegnen'», skriver Oskar Mosfjeld.
Ole Paus og Johanne Plesner hadde ni felles barn, blant dem prokurator og fogd Henrik Johan Paus (f. 1799), byfogd i Skien, amtmann i Bratsberg og stortingsrepresentant Christian Cornelius Paus (f. 1800) og skipsreder og bankdirektør Christopher Blom Paus (f. 1810). En stor etterslekt stammer fra brødrene Henrik Johan Paus og Christopher Blom Paus.
Etterkommere etter Henrik Johan Paus
Henrik Johan Paus (1799–1893) ble oppkalt etter morens første ektefelle Henrich Johan Ibsen og vokste opp i Altenburggården hos sin onkel og tante og sammen med kusinen Marichen; han ble prokurator (dvs. advokat) og siden fogd i Østerdalen fogderi og Øvre Romerike fogderi, og eide i 25 år storgården Østerhaug i Elverum. Han var gift med Sophie Lintrup, datter av amtsfysikus Christian Lintrup og Johanne Margrethe Hoelfeldt. Han var bl.a. far til distriktslege i Rendalen og Gloppen Ole Paus (1830–1897), major og krigskommissær i Molde Johan Altenborg Paus (1833–1894), Louise Johanne Margrethe Hoelfeldt Paus (1835–1908), grosserer i Manchester Christopher Paus (1843–1919), kaptein og jernbaneingeniør Tollef Lintrup Paus (f. 1843) og Minda Paus (f. 1848).
Krigskommissær Johan Altenborg Paus var gift med tremenningen Agnes Tostrup (datter av trelasthandler og godseier Christopher Tostrup og Julie Schaft), og de var foreldre til godseier, kammerherre og kunstsamler Christopher Tostrup Paus (1862–1943), som var en av arvingene til morfarens trelastfirma Tostrup & Mathiesen. Christopher Tostrup Paus ble utnevnt til pavelig kammerherre av pave Benedikt XV i 1921 og ble gjenutnevnt i embedet av pavene Pius XI i 1922 og Pius XII i 1939. Han eide først herregården Narverød ved Tønsberg og kjøpte senere de svenske herregårdene Trystorp og Herresta, og den danske eiendommen Magleås. Christopher Tostrup Paus ble ved adelsbrev 25. mai 1923 utnevnt til greve (sml. italiensk adel) av pave Pius XI med navnet de Paus, og var i Sverige også medlem av Ointroducerad adels förening. I andre ekteskap var Johan Altenborg Paus gift med Cathinka Charlotte Christensen (1845–1925), datter av grosserer i Christiania Arne Christensen, og hadde ti barn, bl.a. major, bankmann og intendant i Oslo Militære Samfund Alf Paus (1888–1955). Alf Paus var far til forretningsmann i California Johan Henrik Paus (1929–2013).
Christopher Paus (1843) var grosserer i Manchester, hovedsakelig innen eksport av bomull og ulltekstiler fra Storbritannia til det europeiske kontinentet. Han var gift med Ellen Sophie Lord og var far til grossererne Rudolph Henrik Paus (1874–1935), Charles Johan Paus (1876–1959) og Oscar Lionel Paus (1880–1917), som falt som britisk løytnant i første verdenskrig, til britisk konsul og handelsråd ved den britiske ambassade i Oslo Christopher Lintrup Paus (1881–1963), som var gift med Gunda Knudsen (datter av skipsreder Jørgen Christian Knudsen), og til Ellen Sophie Paus, som var gift med Robert M. Platt og som var mor til den britiske diplomaten og statssekretæren i den palestinske mandatregjeringen Robert Paus Platt, som ble drept i bombingen av King David Hotel. Charles Johan Paus var gift med Audrey Joan Lee og var far til Christopher Charles Paus (1909–1961) og til kaptein i Royal Air Force Alexander Gemmell Paus (1911–1993).
Av Henrik Johan Paus' døtre var både Sofie Henriette Paus (1832–1862) og Nina Paus (1839–1866) gift med skipsreder Hans Hoell på Søndre Brekke. Louise Johanne Margrethe Hoelfeldt Paus (1835–1908) var gift med ordfører i Trondheim Christian Hulbert Hielm, med etterkommere med slektsnavn bl.a. Hielm, Høyer og Blom. Minda Paus (f. 1848) var gift med sogneprest i Lunde Karl Houen, sønn av skipsreder og bankier Hans Houen, og hun og ektefellen fikk bygget Frognerveien 53 ved Christiania.
Etterkommere etter Christopher Blom Paus («stålgrosserergrenen»)
Christopher Blom Paus (1810–1898) startet forretningskarrieren i broren Knud Ibsens forretning da broren etablerte egen forretningsvirksomhet som detalj- og trelasthandler i Skien i 1825. I 1820-årene bodde han sammen med broren og kusinen Marichen Altenburg i Stockmanngården. Etter å ha arbeidet i ni år som assistent for slektningen Christopher Blom fikk Christopher Blom Paus borgerskap i Skien i 1836, og ble en velstående skipsreder og bankdirektør. Han var gift med Mine Ernst (f. 1817 i København), datter av sekretær i Det danske kancelli Carl Peter Ernst. De var foreldre til stålgrosserer og fabrikkeier Ole Paus (1846–1931), Caroline Amalie Paus (f. 1848), gift med konsul og skipsreder i Skien Christian Moltzau Winsnes, fabrikkeier Christian Edvard Paus (1851–1916), og til ingeniør og fabrikkeier Karl L. Paus (1856–1953).
Liste over Playmates of the Year
Dette er en liste over Playboy Playmates of the Year: