cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
USAs historie (1980–1988)
Angrepet på amerikansk/sovjetisk détente
Ledet av Norman Podhoretz angrep neokonservatistene utenrikspolitikkens ortodoksi i den kalde krigen som «avspennig», en allusjon til Neville Chamberlains forhandlinger i München. De regnet innrømmelser til relativt svake fiender av USA som «avspenning» eller «ondt» angrep détente, de satte seg i mot at Sovjetunionen skulle få status som foretrukket handelspartner og støttet ensidig amerikansk intervensjon i den tredje verden som et middel til å styrker amerikansk innflytelse over internasjonale saker. Før valget av Reagan forsøkte de neokonservative, som vokste i innflytelse, å roe antikrigsfølelsene som ble skapt av det amerikanske nederlaget i Vietnam og de massive tapene i Sørøst-Asia som krigen påførte.
I 1970-årene kritiserte Jeane Kirkpatrick, en prominent politisk forsker og senere amerikansk ambassadør i FN under Ronald Reagan, stadig høyere Det demokratiske partiet. Kirkpatrick ble konvertert til idéene til den nye konservatismen av tidligere liberale demokratiske akademikere.
Ronald Reagan og valget i 1980
I tillegg til at konservative strømninger fikk mer vind i seilene blant folk, ble president Carters muligheter for gjenvalg i presidentvalget i 1980 svekket av en direkte utfordring av den liberale senatoren Edward Kennedy fra Massachusetts. Kennedy-navnet hadde en særlig magi i USA og Edward Kennedy delte noe av den «mystikk» som knyttet seg til Kennedy-klanen og hadde i det et fortrinn fremfor peanøttbonden Carter fra Georgia. Men dette ble mer enn oppveiet av de kontroverser som knyttet seg til Massachusetts-senatoren. Særlig viktig var en bilulykke i 1969 ved Chappaquiddick-øyen i Massachusetts som kostet en ung kvinne livet. Carter vant lett nominasjonen ved demokratenes konvensjon. Partiet renominerte også norsk-amerikaneren Walter Mondale som visepresident.
Reagan lovet å gjøre slutt på vaklingen i etter-Vietnam-tidens amerikanske utenrikspolitikk og en gjenoppretting av landets militære styrke. Han lovet også å gjøre slutt på «stor-styresmakten» og å gjenopprette økonomisk helse gjennom forsyningsøkonomi. Men alle disse målene var ikke gjennomførbare gjennom en sammenhengende økonomisk politikk.
Forsyningsøkonomene ledet angrepet på velferdsstaten som var bygd opp under New Deal og Great Society. De la vekt på at svakhetene ved amerikansk økonomi hovedsakelig var pga. for stor skattlegging, som «delte ut» penger vekk fra private investorer og dermed begrenset økonomisk vekst. Løsningen var, argumenterte de, å kutte skattene over hele linjen, særlig i den øvre inntektsgruppen for å oppmuntre private investeringer. De hadde også som mål å kutte styresmaktens utgifter på velferd og sosiale tjenester som var rettet mot de fattige sektorene i samfunnet, som ble bygd opp under Vietnam-krigen.
Offentligheten, særlig i middelklassen i solbelteregionen, var enig med Reagans forslag og stemte for ham i 1980. Kritikere svarte med at Reagans angrep på føderale hjelpeprogrammer var laget for å appellere til middelklassen antagelig uten tanke for problemene som fattige familier og minoriteter stod ovenfor. De pekte også på at internasjonale økonomiske faktorer i problemene i 70-årene, som sammenbruddet av Bretton Woods internasjonale pengesystem og olje-sjokket i 1973, lå utenfor presidenters kontroll.
Presidentvalget i 1980 var et viktig vendepunkt i amerikansk politikk. Det innvarslet den nye velgermakten til folk i drabantbyene og solbeltet. Videre var det et vannskille i tenkningen rundt styresmaktens programmer mot fattigdom og affirmative action. Valget representerte også en vending mot en mer haukeaktig utenlandspolitikk.
Flatisvatnet
Flatisvatnet (også kalt Bjørnefossvatnet) er en innsjø i Rana kommune i Nordland. Den ligger øverst i Glomdalen mellom de to hovedbreene i Svartisen.
USAs historie (1980–1988)
Ronald Reagan og valget i 1980
Reagans valgkamp fikk en ytterligere utfordring ved at representanten John B. Anderson fra Illinois, en moderat republikaner, stilte til valg som uavhengig. Men det som ble hovedsakene i kampanjen ble økonomien, den nasjonale sikkerhet og gisselkrisen i Iran. Carter syntes ikke å kunne kontrollere inflasjon og hadde ikke klart å få fri de amerikanske gislene i Teheran.
Flatisvatnet
Vatnet får tilsig fra Vesterdalen via Bjørnefossen i øst, og direkte fra Flatisen som inntil nylig strakk seg helt ned til vatnet i vest. Vatnet har utløp mot sør via Glomåga til Langvatnet.
USAs historie (1980–1988)
Ronald Reagan og valget i 1980
Reagan vant en brakseier og republikanerne fikk også kontroll over senatet for første gang på 25 år. Reagan fikk 50,7% av de totale stemmene, mens Carter fikk 41%. Dette gav Reagan 489 stemmer i valgmannsforsamlingen mot Carters 49. John Anderson vant ingen stemmer i valgmannsforsamlingen, skjønt han fikk over 5,7 millioner stemmer totalt. Andersons 6,6% var nokså imponerende av en tredjekandidat i USA og demonstrerte at en betydelig del av velgerne ikke godtok Reagans sterkt konservative agenda, samtidig som de var skuffet over Carter.
Reagan-regjeringen
Reagans vinkling til presidentskapet var en slags fjerning fra hans forgjengere. Han delegerte en stor del av arbeidet til sine underordnede, lot dem ta seg av det meste av regjeringens dag-til-dag-drift. Som utøvende fremmet Reagan brede temaer og skapte en sterk personlig tilknytning til velgerne.
Reagonomi og det føderale budsjettet i 1980
Se også Reaganomi
Ronald Reagan lovet en økonomisk fornyelse som ville berøre alle sektorer av befolkningen. Han foreslo å oppnå dette målet ved å kutte skatter og redusere størrelsen og bredden av føderale programmer. Kritikere av hans plan mente at skattekuttene ville redusere inntektene og føre til store føderale underskudd som igjen ville føre til høyere renter og på den måten begrense økonomiske fordeler. Reagan og hans tilhengere, som trakk på teoriene til forsyningsøkonomien, hevdet at skattekuttene ville øke inntektene gjennom økonomisk vekst, og dermed lot den føderal styresmakten balansere sine budsjetter for første gang siden 1969.
Reagans økonomiske lov fra 1981, derimot, var en blanding av rivaliserende programmer for å tilfredsstille alle sine konservative konstitusjonelle (monetarister, kalde krigere, middelklassens vaklende velgere og de rike). Monetaristene ble pasifisert gjennom tett kontroll av pengeforsyningene, de kalde krigerne, særlig neokonservative som Kirkpatrick, vant store økninger i forsvarsbudsjettet, velstående skattebetalere vant solide treårs skattelettelser på både individuell (marginale rater kom til slutt ned til 50% fra 70%) og korporasjonsskatt, og middelklassen så at dens pensjoner og rettigheter ikke ble rørt. Reagan erklærte utgiftskutt for sosialtrygdens budsjett, som stod for nesten halvparten av styresmaktens utgifter, utenfor målene på grunn av frykt for velgerflukt, men regjeringen var hardt presset i å forklare hvordan hans program av solide skattekutt og store forsvarsutgifter ikke ville øke underskuddet.
Budsjettdirektør David Stockman skyndte seg å få Reagans program gjennom Kongressen innen regjeringens tidsgrense på førti dager. Stockman hadde ingen tvil i at utgiftskutt var nødvendig, og skar av utgifter langs hele linjen (med unntak av forsvarsutgiftene) med $40 milliarder, og da tallene ikke gikk opp, sverget han til den «magiske asterisken» som betydde «fremtidige besparelser som skal identifiseres». Budsjettkuttene gikk gjennom Kongressen relativt enkelt.
Trange tider i 1982
Tidlig i 1982 hadde Reagans økonomiske program problemer. Landet gikk inn i den alvorligste nedgangstiden siden den store depresjonen. I det korte løpet var effekten av Reaganomi et stort underskudd i budsjettet. Styresmakten lånte, sammen med sammentrekningen av pengeforsyningene, og resulterte i skyhøye renter (for en kort tid rundt 20%) og en alvorlig nedgangstid med 10% arbeidsledighet i 1982. Noen regioner i «rustbeltet» (det industrielle midtvesten og nordøst) sank ned i nesten depresjonstilstander. Bare inflasjonen var umiddelbart kurert av Reagans budsjettprogram.
Selv om Reagan ville vinne gjenvalget i et historisk brakvalg i presidentvalget i 1984, sank hans tillit i meningsmålinger i de verste månedene av den økonomiske nedgangen i 1982. Demokratene vant valgene midt i perioden og gjenvant sitt tapte terring i den tidliger valgsyklusen. Kritikere på den tiden anklaget ofte Reagan for å styre over budsjettene og den økonomiske krisen i blinde, samtidig som han var fornøyde med å fortelle historier om hans filmdager, oppførsel, lydbiter og slagord. I 1982 skrev f.eks tidligere budsjettdirektør, «jeg visste Reagans revolusjon var umulig, den var en metafor uten forankring i politisk og økonomisk virkelighet.»
Men den økonomiske nedgangen strakte seg langt tilbake i 70-årene, lenge før Reagans økonomiske program. Videre fungerte den amerikanske økonomien under Reagan langt bedre enn Margaret Thatchers Storbritannia som hadde vært bestemt i sin utførelse av et monetaristisk regime (en tett pengepolitikk og en stram budsjettpolitikk, som resulterte i deflasjon midt i depresjonen).
Økonomien kommer på skinnene igjen
I motsetning til Thatcher kombinerte Reagan det stramme pengeregimet til Federal Reserve med en ekspansiv budsjettspolitikk. Etter nedgangenstiden i 1982 var den høye pengebruken til styresmaktene en av faktorene som førte til sterk vekst (4,2% i året i perioden 1982–1988). Med den samtidige reduksjonen i skatteratene drev den også opp underskuddet betydelig.
En annen faktor i stigningen fra den verste perioden i 1982-82, var det radikale fallet i olje-prisen, som endte inflasjonens press på spiralstigende drivstoff. Kollapsen til OPEC-kartellet lot regjeringen endre sin tette pengepolitikk, til bekymring for konservative monetaristiske økonomer, som begynte å presse på for en reduksjon i renten og en ekspansjon av pengeforsyningene, og effektivt la bekymringen for inflasjon (som nå virket under kontroll) under bekymringen for arbeidsledighet og synkende investeringer.
I midten av 1983 var arbeidsledigheten falt fra 11% i 1982 til 8,2%. BNP-veksten var 3,3%, den høyeste siden midten av 1970-tallet. Inflasjonen var under 5%. Men BNP-veksten skjulte økende ujevnheter i fordelingen av inntektene, fattigdom vokste og reallønnen sank for de lavtlønnede.
Underskuddsforbruk, dollaren og handel
Etter den økonomiske oppturen som begynte i 1983, var den årlige effekten av Reaganomi et stort budsjettunderskudd ettersom utgiftene fortsatte å overgå inntektene pga. skattekutt og økte forsvarsutgifter. Militære budsjett steg mens skatteinntektene, til tross for å ha økt sammenlignet med de stagnerte sene 70-årene og tidlige 80-årene, klarte ikke å ta igjen de stigende utgiftene.
I hans første periode fortsatte Reagan å kreve økninger til forsvarsbudsjett med opp til 10% i året. Kongress-komtéer etterforsket i mellomtiden påstander om at $1000 milliarder av amerikanske militære utgifter i Reagans første periode gav overraskende lite, noe som pekte på feilstyring i Pentagon. I 1980-årene kom feks. nesten 50 av de største amerikanske forsvarskontraktørene under etterforskning for å ha tatt for mye og andre kriminelt vanstyre.
Skattekuttene i 1981, de største i amerikansk historie, eroderte også inntektsgrunnlaget for den føderale styresmakten i det korte løp. Den massive økningen i militære utgifter (rundt $1600 milliarder over fem år) overgikk langt kuttene i sosiale utgifter, til tross for en avrivende effekt av slike kutt som var styrt mot noen av de fattigste delene av samfunnet. MOt slutten av 1985 hadde finansieringen av innenriksprogrammer blitt kuttet nesten så langt som kongressen kunne tolerere.
I denne konteksten steg underskuddet fra $60 milliarder i 1980 til dens topp på $220 milliarder i 1986 (godt over 5% av BNP). Over denne perioden doblet den nasjonale gjelden seg fra $749 milliarder til $1746 milliarder.
Mens underskuddutgifter hadde verdi som økonomisk stimulans og hjalp til med å gjenopprette økonomien i årene under Reagan etter 1982, etterlot dimensjonen av budsjettets underskudd i 80-årene høye renter og en dollar som hadde for høy verdi, som førte til at investeringer og eksport led og konsekvensen var et amerikansk handelsunderskudd.
Siden amerikanske sparerenter var veldig lave (rundt en tredjedel av Japans), var underskuddet for det meste dekket av lån fra utlandet, og snudde USA i løpet av få år fra å være verdens største kreditornasjon til verdens største låntaker. Ikke bare var dette ødeleggende for Amerikas status, det var også en gjennomført endring i etterkrigstidens finansielle system som hadde stolt på eksporten av amerikansk kapital.
Underskuddene holdet rente, selv om de var lavere enn det 20%-nivået tidligere i regjeringens periode på grunn av en endring i regjeringens tette pengepolitikk, høye og truet med å bli enda høyere. Regjeringen var derfor tvunget til å låne så mye penger for å betaler regningene at den drev opp låneprisen. Selv om forsyningssidene lovet økte investeringer som et resultat av topprenten og korporasjonskutt i skatt, led vekst og investeringer nå i konteksten av høye renter.
Kanskje enda mer alarmerende var det at Reagan-periodens underskudd holdt dollaren på for høy verdi. Med så stor etterspørsel etter dollar (hovedsakelig pga. regjeringens lån), oppnådde den en alarmerende styrke sammenlignet med andre betydelige valutaer. Ettersom dollaren svulmet i verdi, ble amerikansk eksport i økende grad utkonkurrert, der Japan hovedsakelig trakk fordelen. Den høye verdien til dollaren gjorde det vanskelig for utlendinger å kjøpe amerikanske varer og oppmuntret amerikanerne til å importere, noe som skjedde for en høy pris for eksportsektoren.
Den amerikanske handelsbalansen ble stadig verre, handelsunderskuddet vokste fra 20 milliarder til over 100 milliarder dollar. Amerikansk industrier som produserte biler og stål, stod ovenfor fornyet konkurranse fra utlandet og innenfor det amerikanske markedet.
De enorme underskuddene var hovedsakelig etterlevninger fra Lyndon B. Johnsons forpliktelse til både «våpen og smør» (Vietnamkrigen og Great Society) og veksten av voksende konkurranse fra andre G7-nasjoner etter deres gjenoppbygging etter krigen, men det var Reagan-regjeringen som valgte å la dette underskuddet utvikle seg.
Intervenering og diplomatiske forbindelser i Latin-Amerika, Midtøsten, Afrika og Sørøst-Asia
Med Ronald Reagans løfte om å gjenopprette nasjonens militære styrke, så 1980-årene en massiv økning i militære utgifter, rundt $1600 milliarder over fem år. Et nytt våpenkappløp ville utvikle seg ettersom forholdene supermaktene imellom sank til et bunnivå en ikke hadde sett siden 1960-årene.
Reagan-regjeringen foretrakk en haukeaktig tilnærming til den kalde krigen, særlig i den tredje verden. I etterspillet etter Vietnam var amerikanerne mer skeptiske til å ta de økonomiske belastninger ved store militære forpliktelser. Regjeringen forsøkte å overvinne dette ved å støtte den relativt billige strategien med raske operasjoner med spesialstyrker eller «lavintensitets-konflikter» fremfor bakkekriger i stor skala som Vietnam og Korea.
Den arabisk-israelske konflikten var en annen drivkraft for militære operasjoner. Israel invaderte Libanon for å ødelegge PLO. Men i etterkant av Sabra og Shatila-massakrene i 1982, som fremprovoserte en politisk krise og internasjonal vanære for israelerne, gikk amerikanske styrker inn i Beirut for å bevege Israel til å trekke seg ut. Tidligere støttet regjeringen den israelske invasjonen av Libanon. Man ville både opprettholde støtten til Israel, og samtidig begrense innflytelsen til Israels prosovjetiske fiende Syria i Libanon. Men den amerikanske intenvensjonen i den mangesidige libanesiske borgerkrigen hadde katastofale konsekvenser. 23. oktober 1983 drepte bombingen av marineforlegningen ved Beirut 241 amerikanske soldater. Kort tid etterpå trakk USA sine resterende 1600 soldater ut av landet.
To dager etter angrepet på forlegningen i Beirut, Invaderte de Grenada. Den 19. oktober hadde den lille øystaten blitt utsatt for et statskupp av visestatsminister Bernard Coard, en marxist-leninist som ønsket å styrke landets eksisterende bånd med Cuba, Sovjetunionen og andre kommunistiske stater. Reagan-regjeringens foranledning for invasjonen var beskyttelsen av 500 amerikanske og vestlige medisinstudenter. Suksessen i operasjonen styrket den amerikanske moralen etter den ødeleggende selvmordsbombingen i Beirut, og trakk medias oppmerksomhet bort fra den hendelsen. Grenada tjente som en modell for senere «lavintensitets-konflikter».
USA angrep senere Libya på lignende måte, etter at man fant ut at dets leder, oberst Muammar al-Gaddafi, hadde forbindelser til bombingen av et tysk diskotek i Berlin som ofte var besøkt av mange amerikanere. Angrepet i Berlin kostet tre personer livet, to av dem var fra det amerikanske militæret.
Reagan-regjeringen forsynte også tungt militærstyrte regjeringer i El Salvador og Honduras og i mindre grad Guatemala, som ble styrt av den høyreorienterte militære autokraten general Efrain Rios Montt fra 1982 til 1983, med midler og våpen. Den omgjorde Jimmy Carters offisielle fordømmelse av den argentinske juntaen for brudd på menneskerettighetene og lot CIA samarbeide med argentinsk etterretning i å finansiere de nicaraguanske Contras-styrkene. Sentral-Amerika var regjeringens hovedbekymring, særlig El Salvador og Nicaragua. I Nicaragua hadde sandinistenes revolusjon styrtet den amerikansk-støttede Somoza-familien. De to landene hadde historisk sett vært dominert av multinasjonale selskaper og mektige landeiende oligarker mens mesteparten av befolkningen forble i fattigdom. Resultatet var at hovedsakelig marxistiske revolusjonære ledere hadde fått økende støtte fra bøndene i begge nasjoner.
I 1982 organiserte og finansierte CIA, med hjelp fra argentinsk etterretning, høyreorienterte paramilitære i Nicaragua, kjent som Contras. Avdekkingen av den hemmelige finansieringen av denne operasjonen førte til avsløringene i Iran-Contras-skandalen. I 1985 autoriserte Reagan salg av våpen til Iran i et mislykket forsøk på å frigjøre amerikanske gisler i Libanon. Han hevdet senere at han ikke kjente til at underordnede ulovlig styrte midlene til Contras, en sak som marinesoldaten oberstløytnant Oliver North, en rådgiver til den nasjonale sikkerhetsrådgiveren John M. Poindexter, tok mye av skylden for.
I Afrika, sør for Sahara, forsøkte Reagan-regjeringen, med hjelp fra Sør-Afrika, også å fjerne de betydelige kubanske og sovjetisk-støttede marxist-leninistiske FRELIMO og MPLA-dikataturene i henholdsvis Mosambik og Angola, under landenes borgerkriger. Regjeringen intervenerte til fordel for grupper som RENAMO i Mosambik og UNITA i Angola, og gav begge gruppene hemmelig militær og humanitær bistand.
I Afghanistan oppgraderte Reagan kraftig den militære og humanitære hjelpen til mujahedin-krigerne mot den sovjetisk-støttede regjeringen, og gav dem Stinger luftvernsraketter. Amerikanskallierte Saudi-Arabia og Pakistan gav også opprørerne betydelig støtte. Generalsekretær Mikhail Gorbatsjov reduserte og avsluttet til slutt sitt lands forpliktelser overfor Afghanistan etter at de sovjetiske tropper var blitt trukket inn i en seig geriljakrig.
Reagan uttrykte motstand mot det vietnamesisk-installerte kommunistregimet til Heng Samrin (og senere Hun Sen) i Kambodsja, som hadde styrtet det destruktive Røde Khmer-regimet etter at Vietnam invaderte landet. Regjeringen godkjente militær og humanitær bistand til den republikanske KPNLF og rojalistiske Funcinpec-opprørere. Reagan-regjeringen støttet også fortsatt FN-anerkjennelse av koalisjonsregjeringen i demokratiet Kambodsja (en tredelt opprørsallianse bestående av KPNLF, Fucinpec og Røde Khmer) fremfor den vietnamesisk-støttede Folkerepublikken Kambodsja-regimet. Reagan fortsatte også amerikansk støtte for filippinske Ferdinand Marcos, en iherdig anti-kommunist. I en presidentdebatt sponset av ligaen av kvinnelige velgere forklarte han sin regjerings støtte av Marcos ved å si at «jeg vet der er ting i Filippinene som ikke ser bra ut for oss hva gjelder demokratiske rettigheter, men hva er alternativet? De står overfor en kommunistisk bevegelse». Med det mente han de aktive kommunist-geriljaer som opererte i Filippinene på den tiden. USA hadde også betydelige strategiske militære interesser i Filippinene, og visste at Marcos' regjering ikke ville rokke ved avtalene om amerikanske baser i landet. Marcos ble til slutt fjernet i februar 1986 av den hovedsakelig fredelige People Power-bevegelsen, ledet av Corazón Aquino.
Slutten på den kalde krigen
Reagan-regjeringen førte en hard linje mot Sovjetunionen. Tidlig i sin første periode angrep presidenten supermakten som «ondskapens imperium». Mens det var Jimmy Carter som offisielt endte détente-politikken etter den sovjetiske intervensjonen i Afghanistan, nådde øst-vest-spenningen nye høyder på begynnelsen av 80-årene som en ikke hadde sett siden Cubakrisen. Det strategiske forsvarsinitiativet (SDI) ble født ut av det forverrede amerikansk-sovjetiske forholdet i Reagan-perioden. Populært kalt «Star Wars» på den tiden (inspirert av storfilmen av samme navn), var SDI et forskningsprosjekt på flere milliarder dollar for et rakettforsvarssystem.
Sovjeterne hadde opplevd viktige gjennomslag på den internasjonale arena før Reagan ble president i 1981, som gjenforeningen av deres sosialistiske allierte, Vietnam, i 1976 og en rekke med sosialistiske revolusjoner i Sørøst-Asia, Latin-Amerika og Afrika. Men landets styrkede bånd til en rekke land i den tredje verden i 1960- og 1970-årene tildekket dets underlegenhet i forhold til USA. Den sovjetiske økonomien led av alvorlige strukturelle problemer. Reformer uteble mellom 1964, og 1982 og forsyningsmangel av konsumentvarer var i ferd med å kvele økonomien og svekket sovjetkommunismens internasjonale troverdighet og tiltrekningskraft.
Øst-vest-spenningene ble raskt mildere etter at Mikhail Gorbatsjov overtok som leder. Etter tre eldre sovjetiske ledere bortgang på rad og rekke siden 1982, valgte politbyrået Gorbatsjov som leder av det sovjetiske kommunistpartiet i 1985, noe som markerte overgangen til en ny generasjon ledere. Under Gorbatsjov konsoliderte relativt unge reformorienterte teknokrater makten, og gav et nytt driv i politisk og økonomisk liberalisering og drivkraften for å fremme varmere relasjoner og handel med Vesten.
Gorbatsjov var fokusert på perestroika men slet med å heve produksjonen av konsumentvarer som ville vært umulig med tanke på de to byrdene av den kalde krigens våpenkappløp på den ene siden og de store summene av utenlandsk og militær bistand, som de sosialistiske allierte hadde blitt vant til og forventet, på den andre. Under Gorbatsjov begynte sovjetiske politikkleggere i økende grad å akseptere Reagan-regjeringens advarsler om at USA ville gjøre våpenkappløpet til en stor byrde for dem. Resultatet i Sovjetunionen var en ankomst av innrømmelser til USA og økonomisk restrukturering (perestroika) og demokratisering (glasnost) innenrikspolitisk, som til slutt gjorde det umulig for Gorbatsjov å beholde sentral kontroll. Reagens hauker har senere hevdet at presset fra de økte amerikanske forsvarsutgiftene var en faktor i fremdriften for reformer.
Mjonevatnet (Drangedal)
Mjonevatnet er en innsjø i Søvassmarka helt vest i Drangedal i Telemark, nær grensa til Nissedal. Hovedtilløpet kommer fra Langtjørn, som har sin tilførsel fra flere bekker og mindre vann. Utløpet går via Holmevatnet, Søvatna og Søvasselva til Gautefallelva. Mjonevatnet er en del av Kragerøvassdraget. På stranda her er det funnet to flintøkser fra steinalderen.
Nicolás Monardes
Nicolás Monardes (født 1493, død 10. oktober 1588) var en spansk forfatter, lege og botaniker.
Vinton Gray Cerf
Vinton Gray Cerf, oftest kalt bare Vint Cerf (født 23. juni 1943), er en amerikansk vitenskapsmann, ofte omtalt som en av «Internetts grunnleggere». Han har jobbet med Internett, og spesielt TCP/IP-protokollen. 9. november 2005 mottok han Presidentens frihetsmedalje av George W. Bush.
De norske Internett-pionerene Pål Spilling og Yngvar Lundh ved Forsvarets forskningsinstitutt samarbeidet tett med Cerf under utviklingen av TCP/IP teknologien.
1455 Mitchella
1455 Mitchella er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 5. juni 1937 av Alfred Bohrmann ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
1454 Kalevala
1454 Kalevala er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Jerome. Den ble oppdaget 16. februar 1936 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden har fått sitt navn etter det finske nasjonaleposet Kalevala.
Kako (elv)
Kako (加古川, Kako-gawa) er ei elv i Japan, øst i prefekturet Hyogo like nordvest og vest for Kobe. Elva har utspring i Chugoku-fjellene og renner rett sørover og ut i Sethavet ved storbyen Kakogawa.
VM i skiskyting 1970
Det '''10. verdensmesterskapet i skiskyting''' ble arrangert i Östersund i Sverige i 1970.
Sandaker overgangsbolig
Sandaker overgangsbolig er en overgangsbolig i Oslo og er en del av region øst i Kriminalomsorgen. Innsatte kan overføres fra fengsel med høyt eller lavere sikkerhetsnivå til overgangsbolig når en del av straffen er gjennomført. Innsatte skal ikke overføres dersom formålet med straffen eller sikkerhetsmessige grunner taler mot det, eller det er grunn til å anta at innsatte vil unndra seg gjennomføringen. Overføringen må være hensiktsmessig for å fremme en positiv utvikling og for å motvirke ny kriminalitet. Sandaker overgangsbolig har ordinær kapasitet på 16 plasser.
Grønne jobber
Grønne jobber er ifølge FNs miljøprogram (UNEP), jobber innen jordbruk, produksjon, forskning og utvikling, administrative områder og serviceaktiviteter som gir et signifikant bidrag til å bevare eller gjenopprette et godt miljø. I praksis kan dette være arbeidsplasser som beskytter økosystemene og det biologiske mangfoldet, reduserer material-, vann og energibruk, dekarboniserer økonomien og minimerer eller eliminerer alle former for søppel og forurensning.
Hvem Hva Hvor
Hvem Hva Hvor er Aftenpostens årsleksikon, utgitt første gang høsten 1935, da avisen startet med å utgi et årsleksikon, en aktuell oppslagsbok. De første utgavene av årboken 1936–1940 hadde tittelen Hvem Hvad Hvor. Utgivelsen ble stanset under andre verdenskrig, men fra 1946 har det kommet årlige utgaver. Frem til utgaven for 1994 (utgitt i 1993) var formatet 12,5×16,5 cm. Fra 1995-utgaven (utgitt i 1994) ble formatet endret til det større 17×22 cm. For 2011-utgaven (utgitt i 2010) er formatet tilbake til det opprinnelige.
Bakgrunn
Utgaven for 2015 (som utkom i oktober 2014) var den 75. i rekken, Den kom i et opplag på 10,000, og siden førsteutgaven har Hvem Hva Hvor blitt utgitt i rundt fem millioner eksemplarer.
Ny utgave kommer hver høst, og utgiveren markedsfører boken som den perfekte julegave.
Utgiverne Aftenposten har utgitt faksimileutgaver av de første årgangene 1936 til 1954.
Ideen til Hvem Hvad Hvor ble opprinnelig uttenkt i 1933 i den danske avisen Dagbladet Politiken. Første utgave av boken utkom i Danmark den 21. desember 1933 under tittelen Hvem Hvad Hvor Politikens Aarbog 1934. Den siste kom i Danmark i november 2012 som utgave for 2013. Tilsvarende årbøker har også vært utgitt på svensk, finsk, nederlandsk og tysk. Boken har vært mønstergivende for en rekke andre oppslagsbøker.
Miloš Šarčev
Miloš Šarčev (serbisk: Милош Шарчев; født 17. januar 1964) er IFBB-kroppsbygger fra Bečej i Serbia. Han er eier av den kjente Koloseum Gym i Fullerton i California.
384 Burdigala
384 Burdigala er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 11. februar 1894 av F. Courty fra Observatoire de Bordeaux i Bordeaux. Burdigala er det latinske navnet på Bordeaux.
Å (Åfjord)
Å er et tettsted i Åfjord i Trøndelag. Kommunens administrasjonssenter ligger på Årnes lengst øst i tettstedet.
Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og danner en sammenhengende bebyggelse langs den 2,5 kilometer lange strekningen med Monstad i den vestre enden, Vassneset i midten og Årnes i øst.
Tettstedet har fått navn etter den opprinnelige gården Å, tidligere skrevet «Aa», senere kalt «Prestegården». Navnet «Å» (gammelnorsk: Ár), først nevnt i 1329 som «a Aom», kommer av flertallsformen av á, som betyr å eller liten elv, sannsynligvis fordi to elver møtes nedenfor gården. I 1917 ble en ny rettskrivning innført slik at navnet «Aa» ble skrevet «Å». 13. juli 1934 ble det bestemt ved kongelig resolusjon at kommunenavnet «Å» skulle endres til «Åfjord». Navnet «Å», som tidligere var kommunens navn, ble siden brukt om området og tettstedet rundt Åfjord kirke, som står på grunnen til den opprinnelige gården Å.
Fylkesvei 6444
Fylkesvei 6444 (Fv6444) går mellom Kalvøya og Jøsnøya ferjekai i Hitra kommune. Veiens lengde er 287 meter. Under utbyggingen av anleggene på Jøsnøya og Kalvøya har veitraséen, og dermed også veilengden, blitt endret flere ganger.
Fra Sandstad ferjeleie ble flyttet til Jøsnøya 1984 til Hitratunnelen ble åpnet 1994 var veien del av riksvei 714.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen fylkesvei 343 (Sør-Trøndelag).
Danckert Krohns stiftelse
Danckert Krohns stiftelse ligger i Kong Oscarsgate 54 i Bergen.
Historie
Den senbarokke bygningen med hovedbygg og sidefløyer ble oppført i 1789. Stiftelsen ble opprettet ved gavebrev i 15. mai 1785 av hoffagent Danckert Danckertsen Krohn (1726–1795) og hans andre hustru Johanne Margrethe von der Ohe. Det barnløse ekteparet overførte eiendommen og 26 000 riksdaler til den «milde stiftelsen». Danckert Krohns stiftelse, bygningen og midlene, skulle brukes til trengende eldre ektefolk, enker eller enkemenn fra borger- og embedsstanden.
Stedet der bygningen ligger i dag, var tidligere et salpeterverk. Dette ble revet, og murene brukt som gjerde rundt hagen. Bygningen ble fredet av Riksantikvaren i 1927.
Bak bygningen oppførte stiftelsen en ny bygning med 19 trygdeboliger i 1939. Denne var oppført i mur og tegnet av Egill Reimers.
Den gamle hovedbygningen fikk et nytt tilbygg tegnet av arkitektene Peter Andersen, Johan L. Andersen og Kjell H. Irgens i 1971. Hovedbygningen ble samtidig rehabilitert av det samme arkitektkontoret. Dette arbeidet ble belønnet med diplom fra Europa Nostra i 1980.
Djouce
Djouce (irsk: Dioghais, som betyr «forskanset høyde») er et fjell på 725 moh nordøst i Wicklowfjellene i grevskapet Wicklow i Irland. I vest ligger Sally Gap, i øst Roundwood/Calary Bog-platået. Djouce dominerer utsikten over Wicklowfjellene fra Roundwood til Newtownmountkennedy. Elven Dargle har sitt utspring fra fjellets nordlige side, i nærheten av kilden til elven Liffey i Featherbeds. De renner på hver sin side av vannskillet, Liffey renner mot vest, mens Dargle mot øst. Powerscourtfossen, som er en av Irlands høyeste fosser, ligger på østsiden av fjellet.
Djouce er den 74. høyeste toppen i Irland på Arderinskalaen, og den 91.-høyeste toppen på Vandeleur-Lynam-skalaen. Djouce er ett av noen få irske fjell hvor Irish Office of Public Works (OPW) vedlikeholder en fjellsti ved hjelp av jernbanesviller, fra basen til et punkt nær toppen, noe som gjør fjellet enda mer tilgjengelig for publikum, men samtidig beskytter den underliggende myren og jorda mot menneskelig erosjon. Djouce er populær blant fjellvandrere, og den ligger langs den 131 kilometer lange fjellstien Wicklow Way. På fjellets sørlige skråninger ved et naturskjønn utsiktspunkt er det opprettet en minnestein, dedikert til John James Bernard (J.B.) Malone (1913–1989), en irsk friluftsentuasiast som opprettet av fjellstien Wicklow Way.
Navngivning
I følge den irske akademikeren Paul Tempan blir Djouce noen ganger referert til Dowse i historiske kilder. Tempan bemerker at det gamle irske ordet for dígas er «høyt» eller «opphøyd», men at mens navnet Sliab Digsa er nevnt i middelaldermanuskriptet Dindsenchas (1100-tallet), som gjenforteller legender, tradisjoner og opphavene til irskestedsnavn, er det andre ordet tolket som en kvinnes navn; potensielt vise betydningen av dígas var uklart selv på tidspunktet for Dindsenchas. Ordnance Survey Ireland (OSI) benytter begrepet Djouce Mountain.
Geografi
Elven Dargle har sitt opphav på den nordlige flanken av fjellet, nær kilden til elven Liffey i Featherbeds; de renner på hver side av nedbørfeltets grense, Liffey renner vestover og Dargle renner østover. Powerscourtfossen, en av de høyeste fossefallene i Irland, ligger på den østlige skråningen.
Djouce har utsikt mot vest over høylandet rundt veistrekningen Sally Gap; mot øst Roundwood / Calary Bog-platået. Det har også utsikt over botninnsjøen i Lough Tay i sørvest. Den er avgrenset mot vest av regionsveien R115; mot sør ved R759 og mot vest ved R755.
Fjellets sørlige og østlige flanker er sterkt skogkledde, opp til og over 600 meter høydekurve (tidligere kalt kote), hovedsakelig med plantninger av sitkagran. Ettersom disse trærne er ryddet av hogst (når de modnes), følges en politikk med gjeninnføring av innenlandske trearter, enten gjennom planting eller naturlig regenerering. Til sammenligning er det i Norge ikke lov å utplante sitkagranarten uten særskilt tillatelse fra norske myndigheter.
Djouces primærfaktor på 200 meter kvalifiserer den som et Marilynfjell, og den rangerer den også som det 42. høyeste fjellet i Irland på MountainViews Online Database av de 100 høyeste irske fjell, hvor minste terskelen er 100 meter.
Flyulykke i 1946
Den 12. august 1946 styrtet en Junkers Ju 52/3m, som fraktet en gruppe på 21 jenteguider på en fransk statlig finansiert tur for å møte irske jenteguider, inn i de øvre sørvestlige skråningene av Djoucefjellet i svært dårlig vær. Krasjet rev motorene fullstendig av flyet, men dermed ble ikke selve flykroppen satt i brann; alle de 27 passasjerene om bord overlevde ulykken, selv om noen hadde alvorlige skader.
Første norsk-svenske krig
Første norsk-svenske krig (Första norgekriget) i 1063 (eller 1064) ble utkjempet mellom den norske kongen Harald Hardråde og svenskene som støttet Håkon Ivarsson som var jarl av Opplandene.
Historie
I 1062 hadde kongen og jarlen kommet ut i åpen fiendskap med hverandre over uoverensstemmelse omkring danskekongen Svein Estridsons flukt under slaget ved Niså. Kongen anklaget jarlen for forræderi etter å ha fått rede på at danskekongen hadde blitt ført på landet av Håkon Ivarssons menn.
Våren 1064 ble krigen mot Danmark stilt i bero etter forhandlingene mellom nordmennene og danskene ved Elven, som endte med et forlik mellom de to kongene som hver for seg hadde deres egne interne problemer. Straks etter dette vendte Kong Harald seg mot opplendingene som straks sa at de ville ikke betale skatt siden de allerede hadde betalt til jarlen, som hadde en stor hær i Götaland. For å tvinge fram betalingen av skatt måtte kongen først beseire jarlen.
Tidlig høst, året 1063 (eller 1064) dro kongen sør til Konghelle med hæren. De samlet opp lette skip, og seilte oppover Gøtaelven og frem til fossene. De lette skipene ble dratt over land ved fossene og opp til sjøen Vänern. Siden rodde den norske flåten over innsjøen mot øst, der Håkon Ivarsson holdt til. Håkon jarl kom ned fra landet sammen med den svenske hæren for å møte den norske hæren og avverget herjingene på landskapene.
Harald Hardrådes seier
Harald Hardråde med sin hær gikk på land fra ei elv på østsiden av Vänern og opp i landet der de fant den svenske hæren oppstilt på den andre siden av ei myr. Slaget ved Vänerns strand sluttet med seier for nordmennene som vant under ledelse av den mer erfarne kongen, jarlen var blitt fordrevet uten sitt merke.
Vittis by
Vittis (finsk: Huittinen) er en finsk by og kommune i landskapet Satakunta. Byen ligger der elvene Loimijoki og Punkalaitumenjoki renner sammen like før utløpet i Kumo älv.
Første norsk-svenske krig
Harald Hardrådes seier
Med seieren var jarlens innflytelse i Opplandene ødelagt, og med dels brutale metoder ble de siste rester av motstanden mot kongestyret undertrykket, vinteren 1064 til 1065. I løpet av vinteren var Romerike, Hedmark, Hadeland og Ringerike herjet med ild og drap av de kongelige styrkene. Med terrortaktikk var Opplandene underlagt kongens kontroll nok en gang. I Sverige var Håkon Ivarssons nederlag et hardt slag for svenskekongen.
Vittis by
Kommunen har, etter sammenslåingen med Vampula 1. januar 2009, cirka 10 700 innbyggere og et areal på 539,66 km² hvorav 5,12 km² er vann. Vittis er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Kumo, Säkylä, Loimaa, Punkalaidun og Sastamala.
I byen finnes næringsmiddel-, metall- og treindustri. Av severdigheter finnes Vittis museum, med verker av skulptøren Lauro Leppänen.
Hans Siebert von Heister
Hans Siebert von Heister (født 1888 i Düsseldorf, død 1967 i Berlin) var en tysk tegner, maler og skribent.
Heister studerte først rettsvitenskap og kunsthistorie før han begynte med kunst. Lærere var Lovis Corinth og Konrad von Karloff.
Han ble med i Novembergruppen fra 1919. Fra 1921 ble det mest arbeide for aviser og tidsskrifter. Han ble regnet som entartet av det nasjonalsosialistiske styret. ett bilde finnes nevnt i beslagslisten.
Etter krigen klarte han seg som maler og skribent. Maleriene karakteriseres som «avlegger» av den ekspresjonistiske stilen, og er fargerike, ofte med stiliserte gjenkjennbare elementer. Mye av innholdet i bildene blir oppfattet som religiøse overtoner.
Longmatan
Longmatan (kinesisk: 龙马潭区; pinyin: Lóngmǎtán Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Luzhou i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 332,6 kvadratkilometer og teller 310.100 innbyggere (2003).
Sefrivatnet
Sefrivatnet (sørsamisk: Sohkerde) er en innsjø i Grane kommune i Nordland. Vatnet har tilsig fra Litl-Majavatnet i sørøst samt mange mindre bekker. Utløpet er i nord via Sefrivasselva til Kjerringvatnet.
Preben von Ahnen
Preben von Ahnen (født 18. september 1606 på Rügen i dagens Tyskland, død 15. november 1675) var en dansk-norsk embetsmann og militær kommandant. Han var av adelsslekt fra Pommern, og kom til Norge i 1629. Etter en militær karrière ble han utnevnt til lensherre for Nordlandene i 1646. Senere ble lenene avviklet og amtene innført, derved ble han den første amtmann i Nordlandene. I de 20 årene han hadde disse stillingene, utmerket han seg som administrator og militær, han utviklet flere næringer og ble en av landets største innehavere av jordegods. I tillegg eide han jernverk; blant annet opprettet han Holden Jernværk, nå Ulefos Jernværk, sammen med svogeren Ove Gjedde (1594–1660). I slutten av sitt liv ble han amtmann i Bratsberg amt.
Sefrivatnet
Vannkanten på vestsiden danner grense mot Holmvassdalen naturreservat. På østsiden går Europavei 6 og Nordlandsbanen, sistnevnte med sidespor til Sefrivatn pukkverk.
Preben von Ahnen
Ahnens militære bedrifter dreier seg spesielt om gjenerobringen av Trøndelag fra svenskene i 1658, kjent som Bjelkefeiden. Ahnen fikk ansvar for utskrivning og utrustning av soldater fra sitt len nordpå. Han ankom Trøndelag med tre kompanier med tilsammen rundt 360 mann på senhøsten 1658. Sammen med flere andre norske militære styrker lyktes de med å ta tilbake Trøndelag. Året etter ledet han et felttog til sølvgruven i Nasa i svensk Lappland ved Saltfjellet. Dette for å ødelegge noe som ble vurdert som en økonomisk viktig innsatsfaktor for svenskenes videre mulighet for krigføring.
Familie og bakgrunn
Ahnen ble født den 18. september 1606 i Rügen i Pommern i det nåværende Tyskland, som sønn av den pommerske adelsmannen Staffen von Ahnen (ca. 1530 – ca. 1614) og Anna von Zuhm, datter til Erich von Zuhm auf Üselitz. Han ble første gang gift med Else Knudsdatter Urne, som han fikk tre barn sammen med. Hun var datter av lensherre Knud Axelsen Urne (1564–1622) til Årsmarke og Margrethe Eilersdotter Grubbe (1568–1654).
Han skal ha blitt benevnt som junker, det vil si «ung adelsmann», i flere brev til ham i 1650-årene.
Den 8. mars 1657 giftet han seg med Karine Iversdatter Vind (1626–1705) i Odense, datter til Iver Vind (1590–1658) og Helvig Skinkel (1602–77). En av sønnene fra det andre ekteskapet var Iver von Ahnen (1659–1722), som også ble embetsmann. Ahnen døde den 15. november 1675. Han var da amtmann i Bratsberg amt.
Tidlig karriere
Ahnen kom første gang til Norge i 1629 i forbindelse med et arveoppgjør etter sin onkel Claus von Ahnen. Dermed arvet han muligens en landeiendom, og ble værende i Norge. Fra 1640 var han rittmester i et rytterkompani i Sør-Norge (Rytterne Søndenfjelds).
Han deltok i krigen mot Sverige i årene 1643–1645, kjent som Hannibalfeiden (Torstenssonkrigen), med tittelen krigskommissar ved felthæren (Commissair en Campagne). Før han kom til Nordlandene hadde han kjøpt flere gårder, blant annet Tosnes i Stokke ved Tønsberg. En tror også at han har arvet godsene Nederhoff og Bautel i Pommern.
Lensherre for Nordlandenes len
I 1646 ble Ahnen utnevnt til lensherre for Nordlandenes len. Etter at den forrige lensherren, Frands Kaas, døde i 1638, hadde Nordlandene blitt delt opp i smålen og administrert av fraværende lensherrer. Dette vil si at de for det meste ikke var bosatt i regionen, eller endog at de aldri reiste nordover. Dette var noe som forøvrig hadde skjedd flere ganger tidligere. Med krig- og krisetid ble Nordlandene samlet i ett len som Ahnen skulle sette i krigsberedskap. Imidlertid hadde han utsatt reisen nordover etter den formelle innsettelsen, dermed fikk han et brev datert januar 1647 fra Kong Christian IV med ordlyden «[…] ville vi deg hermed alvorligen have paamindet, at du efter forrige Ordre og dit Forleningsbrevs Inhold retter dig efter til dit Len dig strax at begive […]».
At Ahnen ble utnevnt til lensherre kan ha sammenheng med at han var en god administrator, samt at han kunne bli nyttig i en krisesituasjon som var forventet kunne oppstå. Senere fikk han også hovedrollen i forsvaret av Nord-Norge i krigene mot svenskene, kjent som Karl Gustav-krigene.
Klimaendringer, krig, krisetider og samisk innvandring
Det var generelt vanskelige tider gjennom hele 1600-tallet med kaldt klima, dårlige avlinger og dårlig fiske, selv om det også var noen oppganger. Ahnen berettet om vanskelige forhold til Kongen i 1658: «den almindelige fattigdom» i Nordlandene og «det ringe fiskeri». Dette ble igjen beskrevet i en supplikk (klageskriv) til Kongen i 1661, og disse klagene fra embetsfolkene fortsatte ut gjennom hele 1600-tallet. I dette århundret var det også generelt dårlig utbytte fra lofotfisket noe som rammet hele landsdelen hardt.
Nedgangen i fiskeriene kan beskrives ved at det i 1631 og 1632 var rundt 100 jekter i Nord-Norge for å transportere tørrfisk fra Lofoten til kjøpmennene Bergen. I begynnelsen av 1650-årene var tallet kommet ned i 79. Ahnen beskrev situasjonen slik i et brev: «Belangendes den besværing over skattene, da er det vist at skipper- og styrmannsskatt falder demb alle for tongt, og er en del af jegterne allerede ophuggen, saa at i fremtiden vilde, for den gemene mand falde tongt at faa deres fisk [til Bergen] og hva de have at forhandle tilbage.» Imidlertid falt ikke antallet jekter ytterligere ut århundret.
Krigstiden rundt 1650-årene ga imidlertid byrder for allmuen med økte skatter. Dette samme gjaldt også for fjellsamene som ble pålagt større skatter fra den svenske kronen (statskassen). Dette fikk svenske samer til å flytte over grensen og inn i Norge. Ahnen bekymret seg for dette og han mottok klager over at så mange samer kom til landsdelen. I Enontekis i Torne lappmark i Sverige spurte fogden samene om hvorfor så mange flyttet ut. Svaret var at de forventet et bedre liv ved kysten i Norge. Senere i 1660- og 1670-årene kom enda flere svenske samer over til Norge, denne gangen for å unngå å bli tvunget til arbeid i et nyopprettet sølvverk i Kvikkjokk.
Utvikling av residensen på Bodøgård
Lokalhistoriker Knut Moe skriver i Bodin bygdebok at Ahnen rundt 1650 fikk bygget en nytt residens på Bodøgård. De tidligere to lensherrene som hadde hatt langvarig virke nordpå hadde sin bopel på Inndyr i Gildeskål, men Ahnen var altså innstilt på å bo på den opprinnelige residensgården på Bodøgård. Imidlertid skriver Terje Gudbrandson i Gårds- og slektshistorie for kirkegrenda at Ahnen derimot var fornøyd med å reparere husene som fantes der fra før. Dette var et stort gårdskompleks, men på grunn av pliktarbeid som allmuen måtte utføre kom det inn klager til Kongen. Allmuen mente at den store bygningen krevde for mye vedlikehold. Residensen hadde mange stuer og flere uthus. Det var også en stall med plass til tolv hester.
Ahnens gårdsdrift på Bodøgård ble etter hvert meget omfattende. Årlig gikk med 25 tønner såkorn (utsæd) og i hans fjøs var det på et tidspunkt 24 kuer. Denne mengden såkorn var mange ganger over det som var vanlig på gårdene nordpå. Han fikk også bygget en mølle på Bodøgård.